Återupptagande av sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 30 januari 2003.

Talmannen.
I lördags sköts Joseba Pagazaurtundua till döds av en terrorist. Han var chef för den lokala polisen i en baskisk by i Spanien. På mina egna och på kammarens vägnar har jag redan uttryckt vår djupaste medkänsla och våra uppriktigaste kondoleanser till hans familj.
Pagazaurtundua var en aktiv medlem av socialistpartiet. Han var också en aktiv medlem av den baskiska medborgarrörelsen, ¡Basta Ya! - ?Nu är det nog!?. ¡Basta Ya! tilldelades Sacharovpriset 2000, och Pagazaurtundua kom till vårt parlament för att närvara vid prisutdelningsceremonin. Genom att mörda honom har terroristerna än en gång visat att de förnekar rätten till liv och sitt förakt för rätten till politisk frihet.
Efter denna senaste skymf mot anständigheten, vill vi i Europaparlamentet i dag säga att vi står sida vid sida med offren, med deras familjer och med dem som bekämpar terrorismen i Spanien. Jag vill be er att hålla en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Talmannen.
Protokollet från sammanträdet torsdagen den 30 januari 2003 har delats ut.
Finns det några kommentarer?

Zrihen (PSE).
Herr talman! Jag tar till orda för att peka på ett problem när det gäller att följa arbetsordningen, i det fullständiga förhandlingsreferatet från den 30 januari 2003, i samband med debatten om världssvälten och undanröjandet av hinder i handeln med de fattigaste länderna i världen.
På sidan 15 i förhandlingsreferatet hittar man nämligen en skriftlig förklaring av ledamoten Johan Van Hecke från gruppen Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, ingiven i enlighet med artikel 120.7 i arbetsordningen. Denna förklaring är 357 ord lång, trots att det i arbetsordningen ordagrant står: ?Ledamöter som inte yttrat sig under en debatt kan, högst en gång per sammanträdesperiod, lämna in en skriftlig förklaring på högst 200 ord som skall bifogas protokollet från debatten.?
Med tanke på att jag själv ansträngde mig för att följa arbetsordningen härvidlag, när jag skrev min skriftliga förklaring i samma debatt, och att en av mina tidigare skriftliga förklaringar kortades ned just på grundval av denna artikel, finner jag detta förvånande och jag ställer mig frågan om det kanske finns två vågar och två måttstockar för att tillämpa arbetsordningen i parlamentet. Kan jag få be om att arbetsordningen skall tillämpas i detta fall?

Talmannen.
Jag anser att det bästa vore om man visade en viss flexibilitet. Det är emellertid viktigt att arbetsordningen tillämpas på ett korrekt sätt. Om vi måste utarbeta ett ändringsförslag som ett resultat av detta, så låt oss då göra det. Protokollet justeras i enlighet med denna observation.

Talmannen.
Det slutliga förslaget till föredragningslista, som utarbetats i enlighet med artiklarna 110 och 110a i arbetsordningen av talmanskonferensen vid dess sammanträde torsdagen den 6 februari 2003, har delats ut. Följande ändring har föreslagits:
Onsdag:
Jag har mottagit en begäran från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster att på onsdagens föredragningslista, utan resolutionsförslag, ta med uttalanden av rådet och kommissionen om läget i Irak . 
Om denna begäran godtas, kan debatten om Irak ske på onsdagen mellan kl. 15.00 och 17.00. Övriga debatter denna eftermiddag fortsätter från 17.00 till 19.00. Frågestunden (rådet) kommer därför att ställas in.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Min grupp har framställt denna begäran med tanke på den senaste händelseutvecklingen, men framför allt på grund av att rådets ordförande, Simitis, har utlyst ett extraordinarie möte, som kommer att äga rum nästa måndag. För närvarande anser vi att det är mycket viktigt - det är den linje som min grupp har följt under hela debatten och vi anser att man bör fortsätta följa den - att försöka nå en enig och beslutsam europeisk ståndpunkt för att framför allt göra klart att kriget inte är oundvikligt och genomföra en avväpning - av massförstörelsevapen i fallet med Irak - med hjälp av internationella påtryckningar och inom ramen för Förenta nationerna.
Det är vårt förslag och vi anser att det är mycket viktigt att vi diskuterar den här frågan i parlamentet, så att ni kan framföra vår ståndpunkt vid mötet nästa måndag.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill inte uttala mig emot en Irakdebatt men ert förslag innebär ju också att frågestunden på denna punkt stryks. Det motsätter jag mig uttryckligen eftersom jag anser att varje enskild ledamots rätt att ställa frågor är en av de viktigaste parlamentariska rättigheterna efter rätten att rösta om lagstiftningstexter. Den är till och med inskriven i fördragen. Vi får allt oftare vänja oss vid att frågestunden förkortas eller ställs in - på grund av viktigare saker förvisso, men det handlar om viktiga frågor varje gång. Jag vill be er ändra dessa rutiner. Tidigare ägde frågestunden med rådet rum klockan 21 eller från klockan 20 till 22. Det fungerade utmärkt i 10-15 år. Sedan blev företrädarna från rådet trötta på kvällen och de måste resa hem. Därför fick frågestunden flyttas till eftermiddagen, och sedan dess kortas denna frågestund ned eller skjuts upp varje gång till förmån för andra punkter.
Jag ber er hitta en varaktig lösning på detta problem!

Talmannen.
Herr Posselt! Er observation var mer att betrakta som en ordningsfråga rörande frågestunden. Jag uppmanade kammaren att specifikt ta hänsyn till det faktum att denna kedjereaktion, som ni nämner, skulle äga rum om vi lade till debatten enligt begäran. 
(Parlamentet gav sitt samtycke.)

Talmannen.
Minutsanförandena om frågor av politisk vikt kommer nu att äga rum.

Wynn (PSE).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Jag skrev till er angående Sandbækbetänkandet och en möjlig återkoppling. Under den senaste timmen har det emellertid skett förändringar som gör att jag inte längre behöver diskutera frågan i kammaren.

Talmannen.
Underbart! Detta är ett föredöme för de kommande minutsanförandena.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Jag vill be er att skriva till president Bush och Texas guvernör för att protestera mot avrättningen genom giftinjektion av den brittiske medborgaren Jackie Elliot i förra veckan, som ägde rum trots allt fler bevis på att han var oskyldig till brottet som han dömts för och för vilket han väntat i sin dödscell i 16 år. Åtskilliga protester har uttryckts från Förenade kungariket och från britter i framstående ställning, och det har kommit nya bevis genom polisutredningar som pekade på andra mer troliga misstänkta för mordet från 1986 som han hade dömts för, såväl som begäran om en avgörande DNA-test.
Myndigheterna i Texas påskyndade den planerade avrättningen, trots det faktum att ett antal viktiga överklagande fortfarande inte hade behandlats av appellationsdomstolen för brottmål i Texas. Hans lokale parlamentsledamot - en tidigare minister i regeringen - stod i spetsen för protesterna. Detta ger signaler till världen om en underlig slags respekt för rättssäkerheten och de mänskliga rättigheterna från det amerikanska rättssystemets sida. Låt oss åtminstone se till att denna typ av orättfärdigheter inte passerar obemärkta.

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! Ni lovade att undersöka omständigheterna när det gäller den ?dress-code? som en italiensk ledamot försökte införa vid en rådfrågning i Bryssel. Ni rekommenderade samtidigt en bra skräddare och jag hoppas att ni är nöjd med resultatet för räkningen kommer att skickas till er!
Talmannen.
Herr Blak! Det är för tidigt på måndagsmorgonen för att jag skall kunna klara av en sådan utmaning.

Leinen (PSE).
Herr talman! Vid slutet av förra sammanträdet här i Strasbourg hände något mycket ovanligt. För första gången på många år röstades en skriftlig förklaring åter igenom enhälligt. 320 kolleger skrev under kravet på att kommissionens ordförande i framtiden skall väljas av Europaparlamentet och inte längre av Europeiska rådet och med rösterna nummer 313 och 314 var genombrottet ett faktum, Barón Crespos och Poetterings röster. Hjärtliga lyckönskningar till detta mod i sista stund! Jag tror att det kommer att stärka möjligheterna för vår delegation i konventet att genomdriva detta krav.
Jag vill be er att vidarebefordra denna nu officiella ståndpunkt från parlamentet till herr Giscard d'Estaing. Det finns nämligen ännu hopp om att även konventets ordförande är av uppfattningen att chefen för den verkställande makten i Europa inte kan utses bakom rådets lyckta dörrar utan måste väljas av folkets öppna forum.
(Applåder)

Talmannen.
Vi kan göra det, herr Leinen.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Jag känner vår kollega Leinen som en uppriktig kollega. Men det kan ju förhålla sig så att han undantagsvis har en baktanke med sina formuleringar och vill ställa till med problem för mig. Därför förklarar jag återigen det jag förklarade för Leinen, som tog min hand och placerade den där jag skulle skriva under. Jag sa: ?Om jag skriver under gör jag det inte som gruppordförande utan i mitt eget, enkla namn.?
Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Jag skulle vilja uppmärksamma kammaren på en gemensam förklaring av kommunist-, arbetar- och vänsterpartierna mot det aggressiva kriget mot Irak. I förklaringen, som hittills undertecknats av 60 partier från fem kontinenter, tar man bl.a. upp att: ?aggression mot Irak, som grundas på den nya amerikanska doktrinen om förebyggande angrepp, hotar att destabilisera hela regionen och skapa allvarliga konsekvenser för hela den mänskliga civilisationen. Den utgör ett stort hot mot den internationella freden och systemet för internationell rätt, och skapar prejudikat för andra godtyckliga aggressionshandlingar?. 
Förklaringen avslutas sålunda: ?Vi måste stoppa det aggressiva kriget mot Irak. Vi måste varna för stormakternas försök att utpressa Förenta nationerna. Vi måste motsätta oss alla former av europeiskt stöd för kriget eller deltagande i det. Vi kräver att våra länder inte ger Förenta staterna militärt eller annat stöd för att verkställa dess aggressiva syften?.
Frågan är vad Europaparlamentet kommer att göra för förhindra ett krig, i enlighet med den överväldigande majoritetens önskemål i Europa. Vad kommer Europaparlamentet göra för att se till att ingen medlemsstat ger något stöd till Förenta staterna, om de startar krig? Jag kommer att överlämna ett exemplar av hela den gemensamma förklaringen till kansliet.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Jag vill välkomna det faktum att vi beslutat att hålla en debatt i veckan om utvecklingen i förhållande till Irak. Det är tydligt att det fortfarande är möjligt att få en fredlig lösning på krisen. Dr Hans Blix och Kofi Annan har klargjort att krig kan undvikas om de får tillräckligt med tid och om de irakiska myndigheterna samarbetar fullständigt och aktivt. Det ligger därför ett stort ansvar på oss alla att övertyga de irakiska myndigheterna att de skall samarbeta på ett fullständigt och aktivt sätt. Det ligger också ett stort ansvar på oss alla att se till att vi visar att den internationella rätten gäller oss alla, och inte bara Irak, och att vi ser till att Förenta nationerna får sin fullständiga lagliga rätt under det rådande läget. 
Jag vädjar till parlamentets talman och de politiska gruppledarna i parlamentet, att vi i veckan skall utarbeta en gemensam förklaring som skall överlämnas till de irakiska myndigheterna och medlemsstaterna. I denna förklaring skall vi uppmana Irak att samarbeta fullt ut, och vi skall även uppmana till att vi endast handlar genom Förenta nationerna, och därmed se till att den internationella rätten följs.

Dupuis (NI).
Herr talman! Jag vill ta upp en mycket allvarlig fråga, en mycket allvarlig situation, nämligen den i Kambodja. Trots allvaret i de antithailändska upplopp som ägt rum i Kambodja, och trots Hun Sens ansvar för dessa händelser - åtminstone för hur de har hanterats - vet ingen om de politiska grupperna har beslutat att ta upp denna fråga vid vår kommande sammanträdesperiod.
Jag anser dock att parlamentet bör ingripa snarast, för det är demokratin och demokratins konsolidering i detta land som står på spel. Herr talman! Jag vill därför ber er att skicka en skrivelse till talmannen i Kambodjas parlament, och tala om för honom att Europaparlamentet och hela Europeiska unionen är mycket uppmärksamma på denna situation. Jag har även uppmanat Nassauer, ordförande för delegationen för förbindelserna med Aseans medlemsländer, att i veckan bjuda in Kambodjas ambassadör till Strasbourg.
Jag hoppas att han kan komma. Jag anser att vi måste stödja detta land om vi inte vill riskera en kontrarevolution.

Sørensen (ELDR).
Herr talman! Jag har nyligen varit i Uganda och i detta sammanhang blivit upplyst om den förfärliga tragedi som äger rum i landets norra del, en tragedi som över huvud taget inte omnämns i den internationella pressen. Det är en konflikt mellan den ugandiska armén och rebellrörelsen ?Lord's Resistance Army?. Flera barn bortrövas dagligen av rebellrörelsen. Omkring 800 000 internt fördrivna personer lever under bedrövliga förhållanden i flyktingläger. Situationen i flyktinglägren är nu så desperat att många försöker återvända till sina byar, blott för att konstatera att rebellstyrkorna har bränt och förstört deras hus och deras mark. Det kommer även dagligen rapporter om ett ökande antal övergrepp mot civilbefolkningen från arméns sida. Herr talman! Jag uppmanar er att ta kontakt med ordförandeskapet med tanke på genomförandet av ett EU-initiativ som kan bidra till lösningen av denna konflikt.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Jag begär ordet eftersom jag vill varsko er om att ert goda namn missbrukas i danska medier. I danska medier kan man läsa att ni på talmanskonferensen, där vi hade en videorådfrågning med Hans Blix, skulle ha sagt att Hans Blix varnade oss för att sända en delegation till Irak. Eftersom vi båda var närvarande vid den aktuella talmanskonferensen och dessutom deltog i videorådfrågningen vet vi ju att detta inte är sant. Jag tycker att ni borde få möjlighet att själv tala om att det inte förhåller sig på det sättet, eftersom man får en annan uppfattning när man läser de danska tidningarna. Ert namn utnyttjas följaktligen i detta sammanhang och det tycker jag nog att ni borde göra någonting åt.

Talmannen.
Jag kan göra någonting i detta sammanhang genom att klargöra att jag inte har utarbetat någon förklaring om dr Blix synpunkter eller om att skicka en delegation från detta parlament.

Maaten (ELDR).
Internationella brottmålsdomstolen i Haag kom med sin dom den 5 februari i ett mål där Mexikos regering väckt talan mot Förenta staterna. Det handlar om tre mexikanska medborgare - egentligen 54 men särskilt tre: Cesar Fiero, Roberto Ramos och Osvaldo Torres. De har dömts till döden och väntar på avrättning i Oklahoma och Texas. Vi är givetvis emot dödsstraff oavsett vilket land det handlar om men i det här fallet gäller det mer än så. De tre mexikanska medborgarna har nämligen förvägrats hjälp som de har rätt till, nämligen konsulärt stöd från sin egen regering. Reaktionen från myndigheterna i staten Texas var än mer av ondo: brottmålsdomstolens avgörande skulle inte kunna förbjuda dem att verkställa avrättningarna. Europaparlamentet har i detta avseende en tradition att värna om och jag skulle vilja be er överväga - även på baronessan Ludfords tidigare begäran - att skriva till Texas guvernör i ärendet.
Får jag också passa på att ge mitt stöd åt det som Dupuis just yttrade om läget i Kambodja. Den demokratiske oppositionsledaren Sam Rainsy har gått under jorden, anklagad för att vilja störta regeringen. Det är naturligtvis inte alls sant och jag tror att vi måste göra något även i den frågan.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Jag vill uttrycka min medkänsla till Joseba Pagazaurtunduas familj. Jag kände honom personligen. Det går inte att ersätta en mänsklig förlust. Mänskligt lidande är omöjligt att bedöma. Kan det sista offret i den pågående konflikten i Baskien bli den slutliga reningen som leder till en lösning? Europeiska unionens egen historia ger färska exempel på hur stater har övervunnit djupt rotade konflikter. Vi skall försöka att bli allt mer medvetna. 
Jag stöder alla dem som är villiga att arbeta på ett konstruktivt sätt för att få verklig fred i mitt hemland. Detta mål kan emellertid inte uppfyllas utan ett starkt engagemang från världssamfundets sida. Vårt misslyckande i detta sammanhang har resulterat i ytterligare konflikter. Jag är säker på att en politisk dialog blir en god cirkel som leder till bra resultat. Det är nödvändigt och brådskande att Europeiska unionen byter strategi.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag stöder mig på Leinens ord och påminner om att en majoritet av parlamentet för närvarande är för att kommissionens ordförande skall väljas av parlamentet, vilket är ett avsevärt framsteg, eftersom en majoritet av parlamentet för två år sedan röstade mot detta initiativ. Det visar också på de framsteg som görs inom den politiska unionen.
Det är viktigt att komma ihåg detta nu när det finns risk för att en humanitär katastrof inträffar i Irak. Det faktum att Förenta staterna vill genomföra en attack med allierade stater inom Europeiska unionen, till och med stater som vill ansluta sig till Europeiska unionen, går mot tanken att det skall finnas en politisk union i hela världen.
Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet på detta, eftersom parlamentet är den plats där tankarna om Europas politik skall utvecklas, mot dem som attackerar oss med inre allierade.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Vi har just hört Gorostiaga försvara mord som en metod för att lösa politiska konflikter, och detta anser jag vara fullständigt oacceptabelt.
Jag kan tillägga ytterligare en sak: en partikamrat till Gorostiaga, borgmästaren för staden Andoain, har vägrat att fördöma detta mord inför stadens medborgare. Därför godtar jag inte den typen av argument. Jag kan också säga att problemet i den spanska delen av Baskien just nu inte är en politisk konflikt, utan en terroristgrupp som anser att mord är en legitim metod. Och eftersom Spanien är medlem i Europeiska unionen vill jag fästa uppmärksamheten på det faktum att man i den spanska delen av Baskien, som är den självstyrande region som har störst självstyre i hela Europeiska unionen, har föreslagit kommunalval som många medborgare inte kommer att kunna delta i, eftersom de löper risk att mördas, precis som Joseba Pagazaurtundua.
(Applåder)

Vidal-Quadras Roca (PPE-DE).
Herr talman! Vi har just med häpnad hört hur en medlem av en organisation som uppmuntrar, döljer, underblåser, skyddar och finansierar den terrorism som nyligen förorsakat det dödsoffer som vi nyss höll en tyst minut för, uppmanade till dialog och fred.
Herr talman! Det finns ögonblick när cynismen kan vara så moraliskt degraderad att man häpnar. Jag, herr talman, vill bara säga att Gorostiaga Atxalandabasos närvaro här i kammaren förnedrar Europeiska unionen, det är en skam för parlamentet och jag har inte ord för att uttrycka, när denna hedervärda statliga tjänares kropp inte ens har kallnat ännu, den vämjelse, den avsmak och den avsky som denna persons närvaro vid en demokratisk institution som försvarar de grundläggande friheterna framkallar hos mig.
(Applåder)

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Jag vill uttrycka på mina egna vägnar och på många ledamöters vägnar i min grupp, som deltog i delegationen som besökte Irak i förra veckan, vår oro över rapporter i medierna om att ni hävdade att vi blev lurade och manipulerade av den irakiska regeringen. 
Vi fick sällskap av många personer från media, som säkert inte heller blev lurade eller manipulerade. Deras rapporter visar mycket tydligt att vi uttalade oss emot regeringen, att vi ville ha ett fullständigt samarbete med vapeninspektörerna och att vi tog upp tidigare sakfrågor som t.ex. gasandet av kurderna. Jag menar att detta är liktydigt med ett ifrågasättande av trovärdigheten hos ett stort antal ledamöter av detta parlament, som ansåg att det var nödvändigt att resa till Irak därför att parlamentet självt inte skulle skicka en officiell delegation.
Jag håller fullständigt med Barón Crespo om att mord inte är någon lösning på en politisk konflikt. Detta är skälet till varför så många av oss reste till Irak. Vi anser att mord inte är någon lösning på en politisk konflikt och att vi måste allt vi kan för att få till stånd en politisk lösning. Det är mycket oroväckande att höra er, i egenskap av parlamentets talman, kritisera oss i medierna och ifrågasätta vår trovärdighet.

Talmannen.
Fru McKenna! Ni hörde inte vad jag sade, men ni kanske har läst något i en irländsk tidning. Eftersom det inte var ett citat av det jag sade - om ni har problem med det - föreslår jag att ni diskuterar frågan med den aktuella redaktören och inte med mig.

Lage (PSE).
Herr talman! Denna period är normalt vikt för att ta upp den rad av fasor som praktiseras i världen: massakrer, kränkningar av de mänskliga rättigheterna, tortyr och kränkningar i allmänhet av de mest elementära principerna i ett civiliserat liv.
I dag vill jag komma med en helt annan slags nyhet och gratulera till det som nyligen hände i Moçambique. I Moçambique mördades en journalist, Carlos Cardoso, för att ha anmält en grupp korrumperade individer som stod makten nära. Man väntade sig inte att rätten skulle lyckas döma Carlos Cardosos mördare, men faktiskt fungerade rättvisan och mördarna dömdes till dryga straff. Det innebär att det i Moçambique, där fram tills nyligen ett krig ödelade ett land och försatte en befolkning i misär, i dag råder demokrati och man har en rättsstat. Därför bör de moçambikiska myndigheterna och rättsväsende stödjas och uppmuntras. Och tillåt mig, herr talman, att ta upp något som hände här när det gäller frågan om terrorismen. Jag minns Fernando Savaters ord, när han fick vårt pris här och drog sig till minnes Chateaubriand. Savater sade: ?jag känner inte till någon fegare, någon mer servil och föraktlig än en terrorist? eller de som gömmer terroristerna, skulle jag vilja lägga till.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! Jag fäster er uppmärksamhet vid en fråga där medlemsstaterna inte är jämlika i Europaparlamentet. Parlamentets besökstjänst utgör dess visitkort gentemot medborgarna. Varje medlemsstat borde ha en ordinarie tjänsteman i besökstjänsten, som talar medlemsstatens språk och kan redogöra för besökarna hur parlamentet fungerar. 
Nu har parlamentet fattat ett beslut enligt vilket det finska språket inte representeras av någon permanent tjänsteman. Det enda språk som besöksgrupperna inte får guidning på av en ordinarie tjänsteman är finska. Jag anser att detta är diskriminering av en medlemsstat och ett språk. Det gagnar inte parlamentet att alla språk inte är jämlika och att något språk handhas av tillfälliga assistenter eller tjänstemän i stället för att erfarna äldre tjänstemän berättar för besökarna vad som händer i parlamentet.
Jag önskar att ni kunde göra något åt saken och att finskan skulle vara jämlik med andra språk.

Talmannen.
Lår mig kontrollera uppgifterna och sedan återkomma med resultatet av mina efterforskningar.

Andrews (UEN).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Tiotusentals personer i Europa och i den fria världen, däribland Förenta staterna, kommer att gå ut på gatorna på lördag för att protestera mot ett krig i Irak. Det är viktigt att vi inte låter denna dag passera utan att ta upp initiativet från Tyskland, Frankrike och Belgien, i vilket de föreslår ytterligare intervention från Förenta nationernas sida i Irak, för att öka sökandet efter massförstörelsevapen i landet. 
Europas folk förstår att de inte protesterar mot Förenta staterna, utan mot president Bush och mot ett krig. Det är mycket viktigt att denna dag inte passerar utan att vi tar upp detta initiativ.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Förenta staternas och Förenade kungariket ledare, tyvärr med tyst medgivande från många - om än inte alla - av regeringarna för de länder som är medlemmar i Förenta nationernas samt Europeiska unionen anstränger sig till det yttersta för att kunna attackera det irakiska folket, vilket kommer att få oöverskådliga följder, såväl för dem som resten av världen. För att rättfärdiga sin attack har de lagt fram obekräftade och gamla bevis inför Förenta nationerna, bevis som de har fått från CIA, som alltid är villiga att bistå med sådant, eller knyckt från universitetsuppsatser eller avlyssnade telefonsamtal från 90-talet, som Förenta staternas ambassadör i Grekland erkände för pressen häromdagen. Detta är deras svepskäl för att begå ett fruktansvärt brott mot det tåliga irakiska folket som, vilket jag fick möjlighet att se själv förra veckan, under de senaste 12 åren har betalat ett högt pris för bombattackerna 1991, embargot och Saddam Husseins tyranniska diktatur. 
Vi talar för en överväldigande majoritet av våra medborgare som går ut på gatorna dag efter dag när vi säger: Nej till kriget och nej till embargot mot Irak! Låt det irakiska folket själva bestämma över sin egen framtid! Utnyttja inte Förenta nationerna för att legalisera våld!
Denna brottshandling kan undvikas. Problemet är om Europaparlamentet kommer att gå ifrån sin alltför eftergivna, Pontius Pilatus-liknande taktik och istället tydligt och öppet ta ställning mot detta brottsliga krig.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! I samband med den icke-officiella delegationens resa till Irak kunde jag tillsammans med tre kolleger resa till Makhmour i norra delen av Irak. Området gränsar till det autonoma kurdiska området, men står under irakisk kontroll. Makhmour är ett flyktingläger för kurder från Turkiet, cirka 10 000 till antalet. På grund av att de tidigare sympatiserade med PKK har de inte kunnat söka skydd i det autonoma området och i händelse av krig riskerar de att bli de första offren. Därför vill de återvända hem till sina bergstrakter i Turkiet.
Jag uppmanar parlamentet, och talmannen personligen, att skriva till de turkiska myndigheterna och kräva att de låter dessa bybor återvända. Deras by förstördes för tio år sedan. Dessa människor vill återvända hem, och de kommer att bli de första offren om de inte får göra detta. Därför anser jag att denna begäran är helt befogad.

Talmannen.
Jag vill be er att lämna alla uppgifter i frågan till mitt kansli.

Meijer (GUE/NGL).
Talman! Jag hade inte tänkt begära ordet i dag. Det tillhör våra politiska friheter att kunna uttala åsikter som är misshagliga för oss. Jag hör i dag talare säga att de inte önskar att en av ledamöterna av vårt parlament tar till orda för att uttrycka det som hans väljare förväntar sig av honom. Jag tror att Gorostiaga blivit vald för att kunna ge oss en bild från ett annat perspektiv än den som andra gett om Baskien. Det gör han också, sedan kan vi hålla med eller inte. För övrigt har inte jag hört honom uppmana till mord. Det skulle nämligen vara en överträdelse som ingen har rätt till. Men jag vill efterlysa tolerans för att uttrycka motsatta åsikter om man inte är överens. Det är den enda grund som ett parlament kan verka på.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Rörande en ordningsfråga. Två ledamöter har tagit upp frågan om kommentarer, som påstås komma från er, i både irländska och danska tidningar. Ni sade att dessa kommentarer inte var korrekt återgivna. Ni rådde oss att kontakta redaktören på den aktuella irländska tidningen. Min erfarenhet är att Independent Newspaper Group, i vars tidningar dessa kommentarer fanns, inte godtar klargöranden eller korrigeringar från dem av oss som inte instämmer i tidningsgruppens politiska linje. 
Herr talman! Kan ni därför kontakta de berörda redaktörerna i Independent Newspaper Group och uppmana dem att korrigera era kommentarer?
(Applåder)

Talmannen.
Nej, det kommer jag inte att göra. Deras citat var korrekt. De andra åsikterna de redovisade var inte mina. Jag kan försäkra er att det som finns inom citationstecken stämmer, men de ord som användes här av en ledamot om att ni hade blivit ?lurade?, är inte mina ord. Jag är inte beredd att ta itu med frågan på detta sätt.
(De Rossa: ?Det är en fråga som handlar om klargörande?)
Nej, det är ingen fråga för kammaren. Ni kan ta upp den med mig privat. Jag är inte ansvarig för det som inte var citat.
(De Rossa: ?Det är ert ansvar...?)
Jag kan inte godta att bära ansvar för något som inte är mina egna ord. Jag ser nu saken som utagerad.
(De Rossa: ?Jag kommer att gå vidare med frågan?)
Det får ni göra om ni vill, men jag kommer inte att kasta bort mer tid på detta.
Jag ber återigen om ursäkt till de kolleger som fanns på talarlistan, men vi har dragit över den tilldelade tiden. Punkten är avslutad.

Talmannen.
Jag välkomnar på parlamentets vägnar utskottet för energipolitik från det danska parlamentet, folketinget, och dess ordförande Madsen. Utskottet har tagit plats på åhörarläktaren.
Det gläder oss att se er här. Jag hoppas att era sammanträden och er tid hos oss kommer att bli till nytta. Tack för att ni kom hit.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om Världsekonomiskt forum (Davos) och Världssocialt forum (Porto Alegre).

Lamy
Herr talman! Den debatt om Världsekonomiskt forum och Världssocialt forum som ni har fört upp på dagens föredragningslista ger mig tillfälle att å kommissionens vägnar delge er några tankar om dessa båda evenemang som nyligen hållits i Davos respektive i Porto Alegre. Jag säger tankar snarare än synpunkter, eftersom jag personligen inte har deltagit i något av dessa evenemang, på grund av en inplanerad resa - för övrigt till Brasilien - i syfte att träffa Brasiliens nye president och hans regering.
Det har talats mycket om två rivaliserande visioner av globaliseringen, vilka har sagts känneteckna dessa båda forum. Dessa båda evenemang har dock mycket gemensamt. Först och främst har de det gemensamt att båda har inrättats för att vara såväl tankeforum som forum för att utöva inflytande. Vidare har de det gemensamt att båda gradvis har inrättats i syfte att påverka den ekonomiska och politiska utvecklingen i världen. Slutligen har de det gemensamt att båda är resultatet av en globalisering som de också ger näring åt, även om visionerna av vad denna globalisering är, och bör vara, skiljer sig åt. För övrigt löper dessa skiljelinjer inte bara mellan dessa båda forum, utan även inom varje forum.
I kommissionen menar vi därför att det vore ett misstag att analysera dessa båda händelser enbart utifrån skiljelinjerna, motsättningarna och konfrontationerna dem emellan. Vidare är det intressant att se att det även finns något gemensamt mellan de huvudteman som togs upp vid båda dessa manifestationer. Vid Världssocialt forum handlade diskussionerna exempelvis om en demokratisk världsordning, antimilitarism och främjande av fred. I Davos tog man upp temat ?säkerhet och geopolitik?. Den debatt som fördes i Porto Alegre om vad man där kallade mänskliga principer, värderingar och rättigheter, mångfald och jämlikhet saknar inte helt kopplingar till vad man i Davos kallar en debatt om förtroende och värderingar. Så även om man använder sig av olika termer finns det mellan dessa båda konferenser en viss samsyn kring hur många av de problem som påverkar vår värld är beskaffade. Jag vill tillägga att vissa personer i år till och med har fått ett varmt mottagande vid båda dessa forum. Jag tänker i synnerhet på Brasiliens nye president Lula da Silva.
Det är uppenbart att Världsekonomiskt forum i Davos fortsätter att locka till sig en internationell elit som huvudsakligen hör hemma i affärsvärlden, men även i den politiska världen och bland massmedia, och hädanefter bland frivilligorganisationer, universitet och religiösa grupper. I siffror rör det sig om 2 000 deltagare och det är klart att det finns en obalans i förhållande till de 100 000 personer som deltar i Porto Alegre, en siffra som i sin tur är fem gånger högre än vid den första upplagan av forumet som hölls 2001. Som ansvariga politiker kan vi inte undgå att se allvarligt på ett folkligt uttryck av en sådan omfattning. Som jag ser det avspeglar detta en djup känsla av maktlöshet som ett stort antal medborgare i världens alla länder upplever inför globaliseringsprocessen. Det finns ett tydligt budskap bakom alla dessa manifestationer. Medborgarna säger oss att de inte vill underkastas globaliseringen. De vill att den skall regleras, de vill att den skall kontrolleras, de vill att den skall organiseras, de vill att den skall styras. De vill att globaliseringen skall vara ett projekt som inte söndrar utan förenar hela jordklotet.
Vad är då denna globalisering, som det även i år har talats om så mycket i Porto Alegre och i Davos? Från början är denna globalisering inte ett projekt, utan en rörelse, den är resultatet av ett antal sammanstrålande tekniska, ekonomiska och politiska processer, som bildar ett mönster vi nu ser framträda allt tydligare. Jag tror inte att det finns någon komplott bakom globaliseringen. Där finns en logik som är den i vår värld förhärskande, nämligen marknadskapitalismens logik. Den instabilitet och orättvisa som har beklagats, för övrigt lika mycket i Davos som i Porto Alegre, är en av konsekvenserna av effektiviteten hos denna marknadskapitalism. I brist på internationell reglering och lämpliga inrikespolitiska åtgärder, kommer dessa orättvisor, denna instabilitet och flyktighet idag åter upp till ytan, ökar orättvisorna och fördjupar i många fall klyftan mellan nord och syd, samtidigt som hotet mot miljön består.
Kommissionens ståndpunkt är tydlig i denna fråga. Till dem som vill att vi skall välja mellan tillväxt och rättvisa, oavsett på vilken sida de befinner sig, svarar vi att vi vägrar att välja mellan tillväxt och rättvisa, eller rättvisa och tillväxt. Vi behöver båda. Vi måste axla uppgiften att globalisera marknaderna, eftersom denna globalisering frigör en enorm utvecklingspotential. Vi måste emellertid förse den med ett internationellt regelverk för att garantera att utvecklingen blir mer rättvis och hållbar än vad vi hittills har sett. Ur den synvinkeln inordnar sig de multilaterala WTO-förhandlingar som inleddes i Doha i november 2001 i detta dubbla perspektiv, som dels omfattar ett öppnande av marknaderna, och dels regler och ett införlivande av sydländerna. Samtidigt måste dessa länder garanteras ett reellt ökat tillträde till länderna i nord, beroende på graden av preferensbehandling.
Denna internationella reglering är i viss mån den syntes som vi försöker få till stånd mellan Porto Alegre och Davos. Denna syntes är komplicerad och svår. Det finns åtminstone två skäl till att den dröjer. För det första möter den motstånd från mäktiga intressen, vilket illustreras av den pågående striden i Genève om utvecklingsländernas tillgång till viktiga läkemedel. Vi skall tala mer om detta strax. För det andra förutsätter regleringen, om man är seriös, en samsyn kring gemensamma prioriteringar i frågor som miljö, hälsa, arbetstagarnas rättigheter, de allmännyttiga tjänsternas betydelse och kulturell mångfald. Vi vet att diskussionerna i denna fråga ibland hettar till även här i parlamentet. Det är därför lätt att föreställa sig att diskussioner kring dessa frågor i syfte att nå samförstånd på internationell nivå med nödvändighet är ett långsiktigt arbete. Att förena frihandeln med uppfyllandet av minimikrav är en uppgift för organisationer som Internationella arbetsorganisationen, FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, Världshandelsorganisationen, och för olika normgivande organ inom området för miljö, hälsa och kulturell mångfald.
Vi måste alltså se till att det multilaterala systemet utvecklas, förstärks och organiseras mer hållbart, för att göra det möjligt att anpassa marknadskapitalismen till olika kulturer. Utvecklingsländerna skulle exempelvis i många fall kunna ha effektiva och okonventionella strategier för att inhämta vårt försprång, medan vi mer utvecklade ekonomier skulle kunna gå fortare fram när det gäller social rättvisa och miljöskydd. Jag tror att detta var det budskap vi européer nåddes av i år, både i Porto Alegre och i Davos.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, mina ärade damer och herrar! Världsekonomiskt forum ägde rum i Schweiz, Världssocialt forum i Brasilien. Jag frågar mig varför de inte sammanträdde tillsammans utan parallellt tusentals kilometer ifrån varandra! Europaparlamentet utgör i dagens debatt ett bra exempel när vi för en sammanhållen diskussion eftersom de båda frågorna inte behöver stå i ett motsatsförhållande till varandra. Om vi utnyttjar möjligheterna med globaliseringen och vill bekämpa riskerna behöver vi en beredskap att tänka på ett övergripande sätt och inte motverka varandra.
Denna sammanhållna syn motsvarar den miljömässigt ansvariga marknadsekonomin i vår ordningspolitiska modell. Vi är för marknaden, men marknaden har gränser. Den består i det sociala ansvaret och den ekologiska hållbarheten. Denna gemensamma debatt är i linje med vår Lissabon- och Barcelona-strategi och vår princip att ekonomi skapar arbete och det som arbete skapar är av social natur.
I sitt avslutande anförande uppmanade FN:s generalsekreterare Kofi Annan till kamp mot fattigdomen. Vi anser också att globaliseringen måste gå hand i hand med ökade ansträngningar för att bekämpa fattigdomen. Därför förstärker vi i vår resolution vårt stöd för målen i Förenta nationernas Millennieförklaring om kampen mot fattigdomen. Vi uppmanar även kommissionen att varje år lägga fram en rapport om vilka framsteg som nåtts i kampen mot fattigdomen globalt och som nåtts genom vårt bidrag.
Vi kommer allt närmare varandra. Statsgränser, tidszoner, avstånd, kvantitativ storlek spelar allt mindre roll. Vi blir allt mer beroende av varandra och bär ett allt större globalt ansvar för varandra. Vi påverkar och vi påverkas. Globaliseringen är ett faktum och det handlar om att ta vara på möjligheterna och bekämpa riskerna på båda sidor av vår jord. I det här sammanhanget behöver vi ett starkare Europa i världen. Vi behöver en ärligare och rättvisare världsekonomi- och socialordning. Precis som europapolitiken är nationell politik är frågor om en världsekonomi- och socialordning europeisk inrikespolitik. Vi behöver mer europeisk beslutsamhet och styrka!
Vår kontinents svar på världens globalisering är Europa. Vi måste också göra vår egen hemläxa och Lissabonstrategin är rätt metod för detta. Men vi måste gå över från de djärva målen till de klara definitionerna av delmålen, tidsplanerna och ansvarsförhållandena. Våra gemensamma mål måste vara syftet med alla regerings- och arbetsprogram på vår kontinent. Därför framhäver vi uttryckligen att den inre marknadens potential ännu inte är fullt utnyttjad, att arbetslösheten är för hög och att vi måste göra allt för att minska den även på hemmaplan. Vi uppmanar rådet att se till att varje enskild medlemsstat följer rekommendationerna från Ekofinrådet om den budgetära och ekonomiska reformen. Lissabon och den inre marknaden är de instrument vi behöver för att kunna svara på globaliseringen och för att kunna bära vårt ansvar i världen.
(Applåder)

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Till den förklaring som redan är ledmotivet eller mottot för Porto Alegre, ?den nya världen? kan lägga till frågan om det med tanke på de nuvarande tendenserna och om man inte genomför de förändringar och reformer som är nödvändiga i och med globaliseringen, är möjligt att världen kommer att kunna utvecklas på ett fredligt sätt. De senaste månadernas händelser uppmuntrar inte precis till optimism när det gäller den saken.
På samma sätt som det strategiska mantrat för det kalla kriget var att avskräcka, det vill säga, ett inbördes hot om ömsesidig förstörelse, förefaller det nu som om ett nytt koncept har uppkommit under de skiftande och motsägelsefulla omständigheter som råder i vår förvirrade, farliga och allt osäkrare värld, nämligen förebyggande åtgärder.
Motsättningarna om vilken slags förebyggande politik som är effektiv blir emellertid alltmer märkbara.
Å ena sidan ser vi reaktionerna på globaliseringen, som har utvecklats till följd av den oreglerade marknadskapitalismen, de starkaste makternas ensidiga ledarskap och det nya avskräckningsmedlet, förebyggande militära aktioner, med sammanslutningar av ad hoc-karaktär.
Å andra sidan växer rörelser fram, med mycket stora politiska motsättningar, men där man är överens om att det rätta sättet för att bemöta kraven i den globaliserade världen är en multilateral politik med demokratiska regler, globala reformer och fred, särskilt inför hotet från terrorismen, och där man förklarar att vad man framför allt bör göra är att utrota allt hat och all förnedring i världen.
Herr talman, kära kolleger! Inför den allmänna världsopinionens krav på förändringar i och med globaliseringen, anser jag att det krävs en realistisk vision, ett brett och reformvänligt samförstånd och konkreta och finansierbara initiativ.
Europa har ett mycket stort intresse i den här frågan. Europa bör utöva ett internationellt inflytande och vi måste bli fullständigt medvetna om vårt globala ansvar. Det som har utmärkt Europa var att man lyckades nå fred efter de förödande krigen under 1900-talet. Under de senaste femtio åren har detta kanske varit det första överstatliga svaret på globaliseringens utmaningar som har varit effektivt. För att kunna fortsätta utvecklas är det nödvändigt att Europa hävdar sin roll som en världsspelare, med en mer enad och kraftfull utrikespolitik och trots alla nuvarande svårigheter eftersom kraven på ett enat Europa ökar i dessa rörelser, i detta globala civila samhälle, och vi måste leva upp till de kraven.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, kommissionsledamot, kolleger! Först och främst vill jag uttrycka min glädje över att dessa två globala forum kunnat avhållas utan inslag av våld. Det är långt ifrån alltid fallet. Jag vill som liberal gärna lyfta fram ett par aspekter.
Det första jag vill säga är att det fortfarande råder stor fattigdom i utvecklingsländerna trots alla utfästelser från den industrialiserade världen om att minska fattigdomen med hälften till år 2015. Vi har kommit en bit på väg. Här har den privata sektorn en viktig roll att spela, anser jag. Det handlar inte om att stora internationella företag flyttar sin tillverkning till de länder där lönerna är som lägst för att sänka sina produktionskostnader. Det handlar om att medvetet börja samarbeta som partner med företag och organisationer på plats. Genom att investera i det lokala näringslivet, att se till att arbetstagarna åtnjuter goda sociala villkor och att män och kvinnor betalas rättvisa löner kan de starkt bidra till att bekämpa fattigdomen. Corporate Social Responsibility, som det så vackert heter på engelska, är av grundläggande betydelse. Men naturligtvis måste det ske på frivillig grund. Bottom up! Jag uppmanar också näringslivet att satsa på investeringar som omfattar ett socialt ansvar. Det vore idealiskt om det nationella näringslivet kunde genomföra detta i alla delar av sitt beslutsfattande.
Det andra jag vill peka på är behovet av utbildning för att bekämpa fattigdomen. Även här kan den privata sektorn dra sitt strå till stacken. Genom att medvetet stödja den lokala yrkesutbildningen med sitt eget kunnande kan denna sektor ge befolkningen en bättre utbildning. Det kommer på sikt också att gynna den egna personalpolitiken. Naturligtvis vill jag inte med detta att de nationella myndigheterna i utvecklingsländerna och det internationella samfundet skall undervärderas. Man måste alltid upprätthålla och värna om mänskliga rättigheter. Dit hör goda arbetsvillkor men också demokrati och bra ledarskap som de nationella myndigheterna i utvecklingsländerna själva bär ansvar för. De utvecklade länderna kan stödja dem i detta men de måste göra det själva. Genom att föra en bra politik i det egna landet, där också miljön och allas tillgång till det som rör livsuppehället som vattnet och jorden får spela en viktig roll, kan länderna själva bidra till en rättvis fördelning av välfärden.
Vi får hoppas att dessa båda forum resulterar i att dessa aspekter tas med. Då har vi kanske lite större chans att om inte minska fattigdomen med hälften till 2015 så i alla fall komma lite närmare det målet.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Vi fick möjlighet att vara i Porto Alegre och kunde bekräfta just det stora antalet deltagare som kom från många olika regioner och representerade olika organisationer, och vi såg en stor bredd i debatterna och i de förslag och slutsatser som formulerades och antogs under arbetet med de viktigaste aktuella frågorna, och det sociala världsforumet gav ett uttryck utan motstycke för de sociala rörelserna och för världens civila samhällen i allmänhet. Vilket för övrigt FN:s generalsekreterare tog upp på ett bra sätt. Och de bekräftade händelsen som en avgörande och ofrånkomlig punkt i strävan efter att finna lösningar på de enorma utmaningar och dramer som mänskligheten står inför i dag, på olika plan och även i bygget av ett verkligt alternativ till den nyliberala modellen.
Än en gång har forumet genomförts i Brasilien, men denna gång i samband med valet och Lula da Silvas tillträde som landets president, och då han varit en av de stora pådrivarna för det sociala världsforumet påverkades det naturligtvis av detta och därför är perspektiven i dag nya och mer lovande, särskilt eftersom det innebär en ny inställning där medborgarna tydligt bryter det status quo som har rått den senaste tiden.
Behovet att skapa en ny världsordning för framsteg och fred, som Lula da Silva talade om i Porto Alegre och i Davos, var naturligtvis det som dominerande i Porto Alegre och är utan tvivel den stora utmaningen för ögonblicket. Det är alltså nödvändigt att precis som man betonade i Porto Alegre, driva på FN och ge nya konturer åt detta organ, och det är nödvändigt att ändra, reformera och göra en djup återanpassning av grundläggande metoder och inriktningar, framför allt när det gäller vissa av de just nu avgörande instrumenten som IMF, Världsbanken och WTO.
Detta skedde dock samtidigt som den absurda nordamerikanska interventionen i Irak håller på att utformas, men det sociala världsforumet kunde på ett tydligt sätt och i enlighet med världsopinionens stora majoritet på ett otvetydigt sätt förkasta ett sådant krig. Porto Alegre var därför inte, mycket långt därifrån, bara en kritisk motvikt till Davos. Det har under de tre gånger det har genomförts blivit en viktig pelare i bygget av ett verkligt alternativ till den nyliberala modell som Davos till stor del representerar. En modell som är oskiljaktigt förbunden med de sociala orättvisor, klyftor och kriser som råder i dag. Just därför och medan forumet i Porto Alegre växer och befäster sin ställning, tröttar man på det extremt elitistiska mötet i Davos ut sig och snärjer in sig i motsättningar som ligger i den modell de förespråkar, och i de negativa effekterna som den leder till.
I Davos försökte man hitta lösningar på kriserna, men utan framgång, eftersom man inte tog hänsyn till, och ännu mindre analyserade, de djupa orsakerna till dessa kriser. Uppmärksamheten koncentrerades på den ekonomiska tillväxten, men man glömde betydelsen av att rikedomen fördelas jämlikt. Man utelämnade framför allt de negativa konsekvenserna som marknadens dominans leder till, framför allt när det gäller den allt större klyftan mellan nord och syd, den ökade fattigdomen i världen och miljöförsämringarna. Det är därför inte något förvånande att president Lula da Silvas tal i Davos verkligen rörde om i grytan. Vi hoppas att få se mycket mer av detta i framtiden. Jag vill för övrigt i detta sammanhang säga att Europeiska unionen både kan och bör bidra till att detta sker.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Detta var sista gången som det sociala forumet i Porto Alegre och det ekonomiska världsforumet ägde rum samma dag. Forumet i Porto Alegre genomfördes i en anda av mobilisering och även protester mot en eventuell konflikt i Irak, och i det ekonomiska forumet i Davos ställdes frågor om världens framtid i en atmosfär som en mycket auktoritativ kommentator beskrev som dystrare än någonsin. Ur den synpunkten var det mycket betydelsefullt att det fanns en dialog mellan dessa båda evenemang, något som hittills i stor utsträckning saknats. För den dialogen svarade den brasilianske presidenten Lula da Silva som deltog i båda forumen och som hävdade nödvändigheten av att genomföra omfattande strukturella reformer - samma reformer som han lovat genomföra i sitt eget land - av den ekonomiska världsordningen. Lula fördömde öppet retoriken om den fria handeln till varje pris, en frihandel som i verkligheten enbart gäller de fattiga länderna, eftersom de rika länderna kan tillåta sig att vara protektionistiska när och hur de vill. 
Även för alla dem som är fast övertygade om att unionens roll på den internationella scenen inte är att vara ett tjänstehjon, utan att agera för en demokratisk globalisering, står det klart att valet av president Lula och hans regering är ett hoppfullt tecken som väcker enorma förväntningar, något som ni inte har kunnat undgå att lägga märke till, kommissionsledamot Lamy, eftersom ni besökte Brasilien omedelbart efter dagarna i Porto Alegre.
I Porto Alegre bekräftade de olika organisationerna sin vilja att bli en spjutspets för en vaken och aktiv global allmän opinion, och detta framgick mycket tydligt även för de 700 parlamentariker som möttes i forumet och som enades om en agenda som jag gärna vill påminna om här. För det första en mobilisering mot kriget: fyra brasilianska parlamentsledamöter deltog i den så hårt kritiserade delegationen till Irak och det fanns en mycket stor uppslutning bakom initiativet att starta en parlamentarisk debatt på olika håll i världen, och bakom de demonstrationer som planerats till den 15 februari.
Den utmaning som vi ser som särskilt viktig för vår egen institution och för Europeiska unionen är emellertid konferensen i Cancún och reformeringen av de internationella finansinstitutionerna. Till skillnad från Irakfrågan finns det ett enat Europa i denna fråga och ni, kommissionsledamot Lamy, företräder detta enade Europa med stor auktoritet. Europa kan spela en roll. Det vi begär av er är enkelt och viktigt: öppenhet, även gentemot detta parlament, när det gäller de förhandlingar ni bedriver, och framför allt ni ser till att det skapas möjligheter till en öppen diskussion, åtminstone när det gäller de grundläggande valen inom investeringar, jordbruk och avreglering av tjänster. Jag tror inte vi behöver vara ängsliga. Vi måste ha modet att hävda positioner som ibland är obekväma men som skulle kunna göra klart att Europeiska unionen inte slaviskt följer Förenta staterna i fotspåren och tar sitt globala ansvar på allvar: retirera inte, kommissionsledamot, när det till exempel gäller avtalen som ni ingick i Doha i frågan om läkemedel och TRIPS.

Della Vedova (NI).
Herr talman, kommissionsledamot! Jag tänker inte upprepa det jag redan sagt om globaliseringen och om den nyliberala modellen. Jag skall försöka gå direkt till problemets kärna: problemets kärna är att det vi kan göra, det som Europa kan göra för att finna lösningar på de många känsliga problemen är att kämpa på en viss front, nämligen den mycket känsliga front som öppnats i relationerna mellan nord och syd när det handlar om att befria, eller skapa förutsättningar för att befria, hundratals miljoner människor från hunger och fattigdom, dvs. den protektionistiska front som dragit upp, och som skiljer sig från alla dessa slogans, allt det som har sagts även här och nu. När man till exempel säger ?de rika länderna kan under alla omständigheter tillämpa protektionism? så säger man något som är oantastligt, men vi har sett det i Doha: protektionism innebär för de rika länderna att tala om sociala klausuler, att tala om miljöbestämmelser, att tala om livsmedelsbestämmelser, och att använda dessa instrument - som man har framhållit med all önskvärd tydlighet från Indonesien, Brasilien och Indien - i protektionistiskt syfte.
?Skänk oss inte mjölk, skänk oss inte era jordbruksprodukter, för det är illojal konkurrens gentemot de peruanska jordbrukarna. Tillämpa det som ni begär att vi skall göra, öppna era marknader. Öppna era marknader, för handel betyder arbete. Om vi inte får avsättning för våra produkter kommer vi att få fler fattiga män och kvinnor.? Detta är vad den peruanske presidenten Toledo bad oss om för en och en halv eller två månader sedan i denna kammare i ett högtidligt sammanträde. Detta är frågor som kräver ett svar. Låt mig i sammanhanget utnyttja att kommissionsledamot Lamy är här för att säga att de riktlinjer för förhandlingsrundorna om jordbruket efter Doha som Europeiska unionen lagt fram, är alldeles för blygsamma. Vi måste bli modigare. Vi får inte, som vi gör för närvarande, ge Förenta staterna priset som de största avreglerarna när det gäller handeln med jordbruksprodukter. Förenta staterna godkände sin Farmer Bill förra våren. Det gav en mycket dålig protektionistisk och bidragspositiv signal till jordbruket internt, men externt lade de ett förslag som går mycket längre än det europeiska förslaget. Men jag tror att när det gäller detta borde Europa i stället vara mycket modigare - om allt som sägs är uppriktigt menat, om all den uppmärksamhet som vi visar länderna i tredje världen, och som andra inte visar, verkligen är uppriktigt menad. 
Detta är ett konkret politiskt val som vi måste göra, väl medvetna om att det är förknippat med kostnader att kämpa mot protektionism. Det är inga vackra ord som passar alla: vi måste utmana textillobbyn, jordbrukarnas lobbygrupper. Har vi modet att göra detta, eller inte?

Wijkman (PPE-DE).
Herr talman! Tack, kommissionsledamot Lamy, för en intressant inledning på denna diskussion. Jag tror för det första att det är svårt att tala om dessa två möten och globaliseringsdebatten som sådan så länge krisen i samband med Irak pågår. Om inte den krisen kan få en konstruktiv lösning, helst en lösning utan våld, tror jag att vår debatt om globaliseringen och försöken att hitta konstruktiva lösningar på en rad delproblem kommer att skadas under lång tid framöver.
Denna debatt har inte pågått i mer än ca tio år. Jag roade mig häromdagen med att slå upp ordet globalisering i ett lexikon från början av 90-talet. Det fanns inte ens, så detta är en relativt ny debatt. Ändå kan vi se att den går i olika faser. Budskapet från både Davos och Porto Alegre anser jag vara att det som nu förestår är oerhört viktigt och intressant, nämligen att tydligare försöka definiera de regler och det ramverk som vi skall leva inom under överskådlig tid. Det handlar knappast om för eller emot marknadsekonomi, utan det är fråga om vilka regler och vilka ramverk som skall gälla i den marknadsekonomi som nu i stort sett har brett ut sig över hela världen.
Det är alldeles uppenbart att det finns en rad brister och problem i dag. Låt mig ta upp ett par frågor. För det första: fattigdomen och de fattigaste ländernas situation. Det är svårt att se hur många av de fattigaste länderna i dag skall kunna hävda sig i den alltmer kunskapsorienterade ekonomi som utvecklas. Handeln är naturligtvis viktig. Jag håller med om att vi kan göra mycket för att underlätta för de fattigaste länderna, inte minst på jordbruks- och textilområdet. Det skall vi också göra, men för länder som nästan enbart har råvaror att erbjuda på marknaden är det svårt att se att de på lång sikt skall kunna skaffa sig en stabil bas om vi inte på ett helt annat sätt hjälper dem med kapacitetsutveckling och kapacitetsuppbyggnad. Det handlar om alltifrån forskning och forskningsinstitutioner till att hjälpa till med utbildning, utveckling av näringsliv osv. Som handelssystemet fungerar i dag, och med ett antal länder som helt är beroende av råvaror, råvaror som dessutom har sjunkit i pris, blir det som en boxningsmatch mellan en tungviktsboxare och en lättviktsboxare. Jag tror att vi måste ta ett helt annat grepp på detta område, ett mycket generösare grepp när det gäller kapacitetsfrågorna.
För det andra: hela miljöproblematiken. Redan i samband med Riokonferensen konstaterades det att dagens produktions- och konsumtionsmönster inte är hållbara för en värld med sex, sju, kanske åtta, miljarder människor som skulle leva på ungefär vår nivå. Lösningen är naturligtvis inte att hålla tillbaka utvecklingen i de fattiga länderna, utan det måste vara att utveckla helt nya tekniker. Kommissionsledamot! Jag är rädd för att vi gör alldeles för lite för att försöka medverka till tekniksprång i de fattiga länderna. Det är ett område där vi skulle kunna göra mycket, mycket mer. Det finns ingen som helst anledning att alla dessa fattiga länder när det gäller energiproduktion, transportväsende, kemikalier, jordbruk och avfallshantering skall gå igenom exakt samma faser som vi har gjort i vår utveckling. Det måste gå att stimulera till tekniksprång på ett helt annat sätt, men då krävs också mer av riktat bistånd på detta område.
Detta är bara ett par förslag för att konkretisera denna debatt om globaliseringen, dess ramverk, regler och förutsättningar. Avslutningsvis vill jag hävda att Europa och det EU som nu växer fram i samband med konventet måste ta en stark, ledande roll på detta område om vi skall få en bra utveckling.

Désir (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Ett antal av oss parlamentariker var mycket riktigt i Porto Alegre. Vad vi såg där var tusentals medborgare, fackligt aktiva, företrädare för frivilligorganisationer och kvinnorörelser, som diskuterade och lade fram analyser och förslag för att förändra globaliseringen, dess regler och institutioner. I det perspektivet är Porto Alegre III inte bara det massprotestmöte mot Davos som Porto Alegre I var. Det är medborgare som protesterar, som säger nej till en ödesbestämd globalisering som är dömd att alltid göra de rika än rikare, att lämna de fattigaste utanför och förstöra miljön. De säger nej till en globalisering med institutioner och regler som är starka när det handlar om att försvara de mäktiga ländernas ekonomiska intressen och handelsintressen och deras företag, men svaga när det gäller att försvara sociala rättigheter, försvara Kyotoprotokollet och bekämpa skatteparadisen. Det handlar alltså om en kritik som är helt legitim utifrån Europeiska unionens principer och värderingar. Det handlar framför allt om att man vill försöka driva igenom en solidaritetens globalisering, en ansvarsfull globalisering.
Kommissionsledamot! I det perspektivet tror jag inte man kan säga att det handlar om att välja mellan tillväxt och rättvisa. I så fall skulle ni givetvis ha trumf på hand när ni säger att kommissionen inte avfärdar de båda som två motsatser. Jag tror att det snarare handlar om att välja mellan en rent profitbaserad tillväxt och rättvisa, mellan å ena sidan tillväxten av spekulationsbubblor och ?Enron-ekonomin? och å andra sidan en tillväxt som i högre grad bygger på fördelning, som månar om social integration, en ekonomi i människans tjänst. Det handlar om att välja mellan att kommersialisera alla verksamheter, naturtillgångar, gener och å andra sidan tanken att alla skall ha tillgång till globala kollektiva nyttigheter - vatten, hälsa, läkemedel, energi, utbildning och allmännyttiga tjänster.
Till dessa frågor från Porto Alegre skall också läggas skuldavskrivningen, reformen av de internationella organisationerna och fredlig konfliktlösning. I princip är detta faktiskt frågor som Europeiska unionen är angelägen om att främja på den internationella arenan. Vi måste därför se på denna rörelse som en stödjepunkt, för på samma sätt som man inte kan förändra ett samhälle på nationell nivå utan att söka stöd hos de rörelser som finns i samhället, kan man inte heller förändra globaliseringen utan att söka stöd hos detta globala civila samhälle. Detta civila samhälle utgör ett stort hopp, eftersom det inte förespråkar isolering, att man värnar sin nation, sin etniska eller religiösa grupp, utan tvärtom införandet av nya världsomfattande regler. Detta är hoppfullt. Men då krävs det att vi besvarar den uppfordrande fråga som denna rörelse ställer till Europeiska unionen.
Jag skall citera tre exempel. För det första skryter EU ofta med att man ger mest offentligt utvecklingsbistånd (55 procent i en internationell jämförelse). Det är sant, men samtidigt ruinerar vårt jordbruksstöd jordbruket i sydländerna, i synnerhet de små jordbruken. Vad skall vi göra för att förändra detta faktum, och för att främja livsmedelssäkerhet och självförsörjning? För det andra väcker Lulas maktövertagande i Brasilien stora förhoppningar, men Internationella valutafonden kräver att han har ett årligt budgetöverskott på 3,75 procent. Vad skall vi göra för att lossa detta valutafondens järngrepp om president Lula? Vi är också del av Internationella valutafonden. För övrigt har vi fler röster än amerikanerna. När det gäller allmännyttiga tjänster finns det för det tredje en mycket stark kritik mot de privatiseringar som Internationella valutafonden tvingar fram i utvecklingsländerna. I dag är dessa länder bedrövade över att även vi i Europeiska unionen via Världshandelsorganisationen och Allmänna tjänstehandelsavtalet kräver att de i sina länder skall avreglera vatten, postväsen och energi. Kommissionsledamot! Kommer ni att ändra Europeiska unionens krav, för att gå detta globala civila samhälle till mötes och infria sydländernas förhoppningar, så att vi i Cancun kan säga att EU verkligen stöder dem som vill ha en alternativ globalisering?

De Clercq (ELDR).
Världsekonomiskt forum och Världssocialt forum ägde rum samtidigt men slutsatserna varierar väldigt. Platserna där de båda ägde rum var också symboliska. Världsekonomiskt forum hölls i skidorten Davos och Världssocialt forum i Porte Alegre, mitt på en kontinent som befinner sig i djup ekonomisk kris. Men åsikterna borde inte ligga så långt ifrån varandra. Det är fel att sätta likhetstecken mellan globalisering och ohejdad gränsöverskridande kapitalism som bara gynnar de multinationella aktörerna. De så kallade globaliseringsmotståndarna har själva insett detta och kallar sig nu ?globaliseringsförändrare?. Jag anser att en allmän frihandel fortfarande är den bästa garantin för ekonomisk tillväxt i alla delar av världen, även i de allra fattigaste delarna. Den europeiska ekonomiska integration som vi uppnått genom den inre marknaden och de öppnade inre gränser har gjort att vi nu bor i en av de rikaste delarna av världen. Vi måste sprida denna unika modell för hur globalisering kan ske på rätt sätt till resten av världen. Det finns inte heller någon återvändo. Vi har en viktig uppgift i den här debatten som europeisk union. Vi måste försöka föra samman talarna från Davos och Porte Alegre och övertyga dem om att en rättvis avreglering av världshandeln kan öka levnadsstandarden och välfärden på hela vårt klot.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! För det första vill jag tala om det vi alla oroas av: frågan och krig och fred, som togs upp i Davos och i Porto Alegre. I Davos när det gäller effekterna på den ekonomiska konjunkturen från kriget mot Irak som beslutats av Förenta staterna och dess allierade. Utan att förneka de förödande effekter på världsekonomin som George Bush militaristiska beslut kommer att leda till, var kärnan i förslagen mot krig och för fred i Porto Alegre de allvarliga politiska och humanitära frågorna som Förenta staternas aggression väcker.
Vi har en situation där den ultraliberala kapitalismen, definierad som de mäktigaste ländernas och de största företagens dominans över globaliseringen, för världen mot en katastrof. Särskilt i dag står vi på randen till en humanitär katastrof i Irak, med tusentals eller hundratusentals döda, de fattigaste och mest behövande i det irakiska samhället och speciellt ungdomarna, och Förenta staterna har där medbrottslingar hos europeiska allierade och får aktivt stöd av dessa.
Herr talman! Det är viktigt att komma ihåg att Förenta staternas regering och vissa av unionens medlemsstater, tvärtemot vad majoriteten av de europeiska medborgarna tror, faktiskt ifrågasätter modellen för det europeiska politiska bygget, en modell som innebär en annan, en mer human, solidarisk och jämlik globalisering. Förenta staterna vill förstöra tanken på ett konstitutionellt politiskt Europa med en självständig roll i världen.
Den andra frågan jag vill ta upp, herr talman, handlar om den internationella sjöfarten, sjösäkerheten och kustsamhällena. Det världsparlamentariska forumet tog upp detta problem som en av de stora angelägenheterna för dem som vill ha en annan världsordning. Europeiska unionen måste prioritera att lösa detta problem som i dag särskilt berör Galicien och andre europeiska länder, från Spanien till Frankrike. Havet är livet. Det skall inte kunna ägas och förorenas av en vildsint och oansvarig maffiakapitalism som får hjälp av vissa europeiska medlemsstater. Vi hoppas att de europeiska länderna och detta parlament fattar beslut i nödvändig riktning för att hindra att man förstör haven som ger oss liv och försörjer oss.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Var finns sanningen? Den finns inte i Davos, som okritiskt hyllar globaliseringen och enbart betonar den ekonomiska tillväxten, som koncentrerar sin uppmärksamhet på att producera rikedomar, försvarar den nordamerikanska utrikespolitiken och blir företagens och staternas talrör. Men sanningen finns inte heller i Porto Alegre, som demoniserar globaliseringen, som bara vill förbättra social- och miljöpolitiken, som koncentrerar sig på modeller för fördelning av rikedomen, som intar en öppet antiamerikansk hållning och som ger röst åt de icke-statliga organisationerna och fackföreningarna.
Davos utan Porto Alegre är meningslöst. Liksom Porto Alegre utan Davos. De två kompletterar varandra och måste innehålla ansträngningar för att nå en syntes. Syntesen finns i Rio de Janeiro, i Johannesburg, i Lissabon och i Göteborg. Med tanke på att globaliseringen har gett oss ostridiga ekonomiska och tekniska fördelar, men också har ökat tecknen på obalans i världen, är det meningslöst att proklamera dess slut, den är helt enkelt oåterkallelig. Utmaningen består i att reglera globaliseringen och sätta upp en hållbar utveckling som en modell att sträva mot.
Jag tycker därför att det är viktigt att i första hand definiera internationella indikatorer för hållbar utveckling som utgår ifrån sociala, miljömässiga och ekonomiska mål såsom det vi kommer att göra under vårens toppmöte. För det andra är det nödvändigt att göra världsekonomin mer miljövänlig. Att i dag producera miljövänliga produkter är inte tillräckligt konkurrenskraftigt och att konsumera miljövänliga produkter är ännu en lyx. Det är bråttom att agera när det gäller priser för att föra på miljökostnaderna på alla produkter. Detta bör ske genom att ta bort miljömässigt ohållbara bidrag, ta bort handelshinder, livslängdsanalyser som analyserar produkternas hela livscykler, och genom att ändra konsumtionsmönstren för att bryta beroendet mellan den ekonomiska tillväxten och resursförstöringen. För det tredje är det viktigt att driva på det internationella styret genom att reformera institutioner som WTO, världsbanken och modeller som Bretton Woods, samt att skapa nya institutioner som en Världsmiljöorganisation. En ny institutionell skapelse är nödvändig för att vi skall använda globaliseringsinstrumenten i den hållbara utvecklingens tjänst.

Soares (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att gratulera Europaparlamentet till att ha tagit upp denna debatt om de olika, och kanske till och med antagonistiska, ståndpunkterna mellan det ekonomiska forumet i Davos och det sociala världsforumet i Porto Alegre. Jag deltog i båda två och vet vad jag talar om: i Davos, för 20 år sedan, när jag var premiärminister i Portugal och var tvungen att genomföra hårda förhandlingar med IMF om ett lån. I Porto Alegre, de två senaste åren, då som Europaparlamentsledamot.
Det senaste sociala forumet i januari var speciellt betydelsefullt, vilket redan har sagts här, på grund av antalet deltagare på nära 100 000 personer från hela världen, de nära 1 500 icke-statliga organisationerna och andra medborgarorganisationer och framför allt på grund av kvaliteten i de olika anförandena. Det var för övrigt inte bara det sociala världsforumet som ägde rum i Porto Alegre, utan även andra forum, som domarnas världsforum, de lokala myndigheternas världsforum, utbildningsvärldsforumet, de oberoende massmediernas världsforum, parlamentarikernas världsforum.
Detta världsforumet i Porto Alegre gav upphov till ett nytt sociologiskt fenomen: det globala medborgarskapet, omständigheten att människor sluter sig samman i nätverk, fria från och oberoende av politiska partier och religiösa eller världsliga samfund, där de ingår och kämpar på ett fredligt och fridsamt sätt till försvar för sina rättigheter och vad de anser är rättvist. Det är en viktig deltagande och medborgerlig aktivism som kommer att fortsätta på alla kontinenter med möten i olika regionala forum, och nästa sociala världsforum kommer att äga rum i Indien.
I år kunde världsforumet i Porto Alegre presentera en unik personlighet, den nyligen valde presidenten för Brasilien Luís Inácio Lula da Silva. I sitt mycket enhetliga och konsekventa tal inför en mängd på hundratusentals lyssnare, förklarade han för forumet varför han hade accepterat att efter sitt besök på Porto Alegres forum, åka till det ekonomiska forumet i Davos, vilket en del av hans anhängare ansåg vara märkligt. Men det var det inte: Lula förklarade för en hel parkett med politiker, företagare och handläggare i Davos, och jag citerar ?att hans krig var ett annat, det var kriget mot svält, fattigdom, för tillgången till bättre utbildning, mot sjukdomar och epidemier som aids, inte kriget mot Irak eller för att öka tillväxten till priset av ökad arbetslöshet och större fattigdom?. Märkligt och paradoxalt nog kännetecknades hans tal, likadant på båda forumen, av uppriktighet och sanning och kanske var det därför det applåderades kraftigt i Davos, betydligt mer än när Colin Powell talade om att ett krig mot Irak var oundvikligt. Människor är medvetna, även om de bara försvarar vissa intressen, och det är det som för världen framåt, även i sådana mörka tidevarv vi lever i nu.

Auroi (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot! Jag är mycket glad över att se att ni jämställer Porto Alegre och Davos. Vi i Gruppen De gröna, liksom Harlem Désir och några till, vi som har gett upphov till det parlamentariska forumet i Porto Alegre, vi är mycket glada över att höra att den alternativa globaliseringen börjar väcka genklang hos er.
Jag tror att president Lula verkligen har valt rätt tillvägagångssätt, eftersom han först kom till Porto Alegre och presenterade vad han tänkte föra fram i Davos, nämligen att vi måste bygga upp en rättvisare ekonomisk ordning. Jag tror att detta demokratiska, medborgerliga och politiska tillvägagångssätt är vad som krävs. Det måste först föras en debatt inom det civila samhället, innan man träffar den globaliserade ekonomins beslutsfattare. Marknadskapitalismen kan inte fortsätta att vara den förhärskande politiska modellen. Även om detta kanske är en spetsfundighet - vill jag påminna om att demokrati och politik normalt går före ekonomi. Det är av fundamental betydelse att bevisa detta, och därigenom skulle man för övrigt kunna undvika ett preventivt krig av den typ som föreslås av Bushregeringen, som till stor del är underordnad multinationella företag som har ett mycket större behov av olja än av idéer.
Till sist vill jag säga att samma multinationella företag till varje pris vill lägga beslag på den hållbara utvecklingen och mänsklighetens kollektiva nyttigheter i form av vatten, luft och energi. Kommissionsledamot! Det tycks mig som om ni i Cancun måste hjälpa oss att försvara vår syn på globaliseringen. Det är normalt att vi ställer oss frågor som rör de pågående förhandlingarna om det allmänna tjänstehandelsavtalet, för de är ganska farliga och det är normalt att sydländerna får veta att vi är solidariska mot dem, när det gäller allas rätt till mat, dricksvatten och ren luft.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Davos och Porto Alegre finns på skilda kontinenter, men där diskuterades samma slags globala frågor. Näringslivets resurser och företagsamheten i kombination med det övriga civila samhällets kompetens och legitimitet kan erbjuda hållbara lösningar på problem som uppstår av globaliseringen. 
I OECD-länderna får en ko i genomsnitt två euro om dagen i statsbidrag, medan över två miljarder människor lever på mindre än två euro om dagen. Över en miljard människor är tvungna att klara sig med mindre än en euro om dagen. Den summan är så låg att den inte löser den internationella ekvationen för mänskliga och grundläggande rättigheter. Rätten till liv kan inte särskiljas från rätten till mat, vatten, sjukvårdstjänster eller arbete, och rätten till åsikt kan inte särskiljas från de bildningsmässiga grundläggande rättigheterna. Dessa rättigheter utgör å sin sida en grund för ekonomin: de mänskliga rättigheterna är ingen lyx som man har råd med bara då ekonomin växer, utan ett nödvändigt villkor med tanke på företagens verksamhetsbetingelser och stabilitet.
Till exempel i Ryssland kan företagens verksamhetsbetingelser inte förbättras nämnvärt utan grundläggande korrigeringar beträffande de mänskliga rättigheterna och rättssystemen. Nu kan man i Ryssland med hänvisning till egenmäktiga, oskrivna och ständigt föränderliga lagar och förordningar tillämpa informella och korruptionsökande problemlösningsmetoder.
Det är alltså också i företagens eget intresse att delta i uppbyggandet av de mänskliga och grundläggande rättigheterna. Ett sätt är att delta i FN:s Global Compact-projekt. I det här förslaget som för fyra år sedan lades fram av generalsekreterare Kofi Annan i Davos förbinder sig företaget vid nio enkla huvudprinciper med avseende på mänskliga rättigheter, arbetslivsstandarder och miljö. 
Även inom EU har man främjat förhållandena beträffande företagens sociala ansvar, men vid sidan om de frivilliga åtgärderna behöver man bindande lagstiftning. Med Name and shame-metoden borde man peka ut de företag inom EU som här eller på annat håll direkt eller indirekt medverkat i kränkningar av de mänskliga och grundläggande rättigheterna. Dessutom borde man utveckla lämpliga sanktioner mot företag som utanför EU:s gränser gjort sig skyldiga till eller deltar i människorättskränkningar och korruption. 
När allt kommer omkring är företagens inflytande i vilket samhälle, på vilket område och i vilken stat som helst stort. Den dag företagen verkligen beslutar sig för att kämpa mot korruption och kränkningar av de mänskliga rättigheterna får globaliseringen en helt annan innebörd och annat innehåll än vad den har i dag.

Zrihen (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Det har länge hävdats att den rörelse som började i Seattle för att sedan fortsätta både i Porto Alegre och i Florens var ett uttryck för ett globaliseringsmotstånd som var föga verkningsfullt i förhållande till vad som påstods vara den liberala världsekonomins effektiva modernitet, som inkarnerades av Världsekonomiskt forum i Davos. Davos, där eliten samlades, mot Porto Alegre, där folkviljan kom till uttryck.
Denna tes dementeras i dag av fakta. Samtidigt som forumet i Davos tycks tveka om sin väg och verkar vara på defensiven, tvekar inte det medborgarforum som talar i Porto Alegre att ta sig in i Davoselitens autistiska värld. Kraften i detta forums förslag bygger på det civila samhällets kraft.
För att bemöta den ökade miljöförstöringen föreslår de frivilligorganisationer som deltar i forumet att miljöskyddet skall hanteras på internationell nivå och en global hållbar utveckling. För att bemöta den exploatering som ofta följer av en helt avreglerad marknadsekonomi föreslår de fackliga organisationerna att de sociala rättigheterna globaliseras, framför allt genom att de sju grundläggande arbetsnormer som definierats av Internationella arbetsorganisationen skall följas världen över. För att bemöta det unilaterala tänkandet och återgången till ?det preventiva krigets politik?, föreslår Världssocialt forum en världsomfattande politisk och social mobilisering till förmån för fred.
När det gäller de handelsförhandlingar som pågår inom ramen för Världshandelsorganisationen och Allmänna tjänstehandelsavtalet, avgränsar det sociala forumet vad som skall definieras som globala kollektiva nyttigheter och förklarar dem vara ett globalt gemensamt kulturarv. Vatten, hälsa, energi, kultur hänförs därigenom till kategorin okränkbara rättigheter. För att bemöta de skriande orättvisorna på svältens område föreslår man till sist i Porto Alegre att världens ekonomiska resurser skall fördelas bättre, framför allt genom skuldavskrivning, men även genom att beskatta kapitalflöden och använda dessa medel till utveckling.
Som en motbild till den nedvärderande Europabild som Förenta staterna överallt vill förmedla, talas det i Porte Alegre också om ett annat Europa, ett Europa som man kritiserar med stor klarsynthet, men som många avundas oss, nämligen det Europa som är en förebild för lyckad integration.
Detta var några konkreta förslag från det sociala forumet i Porto Alegre, där endast den folkliga opinionen samlas, kommissionsledamot. Jag beklagar. Men den stora frågan kvarstår: hur kan vi ta emot dessa förslag i Europeiska unionen, och i kommissionen? Kan man föreställa sig att dessa strävanden på ett mer övergripande plan förs upp på vår europeiska politiska dagordning för att främja en alternativ globalisering, enligt vår modell?

Vattimo (PSE).
Herr talman! Inte bara eftersom jag var i Porto Alegre och inte i Davos, utan också av andra skäl, hävdar jag att av dessa båda forum som ägde rum i januari, var utan tvekan det som ägde rum i Porto Alegre det viktigaste. Under det forumet lades det fram en serie positiva förslag för den globala politiken inom miljö, fred och åsiktsfrihet och kampen mot svält och sjukdomar. Framför allt är det viktigt att Europaparlamentet tar hänsyn till allt det som sades under forumet om det kommande arbetet i Cancún i Världshandelsorganisationen. Vi vet att vi kan vänta oss ett avtal om tjänster, men vi vet ännu inte vilka tjänster som kommer att omfattas av det avtal som skall tillämpa reglerna om en fri internationell konkurrens även på tjänstesektorn. Den oro som framkom under forumet, och som jag tror delas av detta parlament, är att det finns vissa grundläggande tjänster som utbildning och hälsovård eller vissa viktiga kollektiva tjänster som vattenförsörjning bland de olika tjänster som skall avregleras. Alla försök att underkasta dessa tjänsterna marknadskrafterna skulle innebära en kränkning av de grundläggande rättigheter som anges i Nicefördraget och i andra högtidliga internationella fördrag. Kommissionen måste i förväg redovisa den förteckning som kommissionen har för avsikt att föreslå och stödja i Cancún för detta parlament, så att vi får en möjlighet att granska den och låta de europeiska medborgarna göra sina röster hörda när det gäller dessa mycket känsliga frågor. 
Forumet hälsade dessutom med stor entusiasm möjligheten att Europeiska unionen skulle kunna bli en förebild för andra former av demokratiska, överstatliga och regionala styrelseformer, i första hand som ett instrument för att begränsa konflikter och skapa fred. Just ur den synpunkten är det inte oväsentligt att forumet i Porto Alegre ägde rum i Brasilien och att president Lula deltog. Europeiska unionen kan inte bara bli en modell för ett liknande politiskt initiativ i Latinamerika, utan dess existens och dess självständiga profil i internationella frågor skulle kunna skapa avgörande impulser i en värld där man, även tack vare president Lula och Latinamerika, utvecklar en multipolaritet som i dessa dagar verkar sättas på hårda prov av utsikterna att Förenta staterna och några av dess trognaste allierade startar ett ensidigt krig mot Irak.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Jag har varit i Porto Alegre, det alternativa svaret på Davos, som redan har tagits upp här. Det skulle vara att föredra att det inte fanns två motsatta forum - ett ekonomiskt och ett socialt, ett statligt och ett civilt - som båda tillkännager eller kräver helt olika politiska riktlinjer för framtiden. I Porto Alegre förklarade lokala myndigheter, parlamentariker, fackföreningar, icke-statliga organisationer, domare och lärare - kanske utopiskt - att en ny värld är möjlig, men inte bara möjlig, utan nödvändig.
I Davos kom ledare för multinationella företag och ministrar fram till att nyckelpunkterna för att nå en ny ekonomisk världsdagordning är företagens verkliga värde jämfört med de ombytliga börsnoteringarna, handeln som ett grundläggande instrument för hållbar utveckling och de principer som skall vägleda de multinationella företagens verksamhet. Det vill säga, avståndet mellan folket och dem som håller i den verkliga makten blir allt större. På de två minuter jag har på mig hinner jag bara ge ett par exempel: I Davos togs aidsfrågan upp, men det sades ingenting om behovet av att de läkemedelslaboratorierna, vars investeringar i reklam och marknadsföring är dubbelt så stora som de pengar som läggs på forskning, öppnar sina patent för utvecklingsländerna. Ett annat exempel: man anser att handeln är en viktig utvecklingsfaktor, men det nämndes ingenting om att öppnandet av marknaderna skall vara ömsesidigt. De rika ländernas protektionism, och dit hör Europeiska unionens jordbrukspolitik, motverkar utvecklingen.
Kommissionsledamot! Jag anser att Europa bör gå i täten för att minska avstånden mellan dessa två ståndpunkter. Den ekonomiska ordning som främjas i Davos bör följas av en social och politisk ordning som den som man krävde i Porto Alegre. Att europeiska parlamentariker deltog i Porto Alegre är ett gott tecken, men Europeiska unionen bör gå längre när det gäller att gå samman med medborgarrörelserna. Vi uppmanar gemenskapsinstitutionerna att ansluta sig till världskampanjerna om tillgång till vatten, jordbruk, livsmedelssäkerhet och offentlig service. Vi begär likaså att kommissionen skall stödja inrättandet av en världsfond för bekämpning av hunger och fattigdom.

Lamy
Herr talman! Jag tror inte att någon som deltagit i kvällens debatt kan undgå att slås av samstämmigheten hos de ledamöter som uttalat sig om såväl Davos som Porto Alegre. Låt mig för övrigt börja med att nämna Karas och Obiols i Germà, som båda i någon mån ställde samma fråga till oss: Är det möjligt att på internationell nivå eftersträva detta tämjande, denna styrning av kapitalismen som Europa under 200 års tid åstadkommit på hemmaplan? Denna sociala marknadsekonomi som ni alla - med några få undantag - för upp på Europas pluskonto, kan den vara ett projekt på global nivå?
Jag tror att svaret skulle kunna vara ja. Det skulle kunna vara vårt svar, under förutsättning att vissa villkor uppfylls. Det första är att acceptera att hållbarhet i ekonomiskt, socialt och miljömässigt hänseende kan vara ett verkligt gemensamt projekt och att det är denna typ av hållbarhet som utgör den verkliga grunden för stabilitet och säkerhet. Om vi är överens på denna första punkt, är det andra villkoret troligen att tillsammans med andra aktörer i världen knyta allianser i denna fråga, och jag tycker att begreppet globala kollektiva nyttigheter som Zrihen och Désir tog upp är intressant ur det perspektivet. Det tredje villkoret är givetvis att vi måste kunna ge världen det styrelsesystem den behöver. Detta system måste nog för övrigt vara mer komplett än den modell vi i dag förfogar över, som är både ofullständig och obalanserad. På den punkten instämmer jag med vad både Miranda och Moreira Da Silva sade.
När man räknar upp alla dessa villkor känner man tydligt att detta inte kommer att låta sig göras utan ett Europa som troligen är mer hållfast, mer enat och mer närvarande än vad som i dag är fallet. Detta är i alla händelser vad jag trodde mig förstå när jag lyssnade till Frassonis synpunkter och på den punkten instämmer kommissionen. Mycket återstår att göra. Det sade Désir apropå Internationella valutafonden och jag håller med honom på den punkten, även om vi fortfarande har en del problem med hans tolkning av det allmänna tjänstehandelsavtalet i WTO. Men det är en diskussion som jag även bör föra med Auroi och några till. Mycket återstår helt klart att göra och om man ser till den nuvarande geopolitiska situationen, vare sig det gäller Irak eller Mellanöstern, så påminns man - om nu det behövs - om att målet med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik fortfarande är mycket avlägset. Detta mål kan inte särskiljas från de globaliseringsprojekt som ni vill tillskriva Europa.
Jag skall nu tala om några mer konkreta frågor. Jag är överens med Sanders-ten Holte och Korhola om att det är viktigt att företagen tar ett socialt ansvar. Från företagsvärlden kan det komma privata initiativ som syftar till att hantera globaliseringen bättre, på samma sätt som det också kan komma initiativ från medborgarna när det gäller vad president Soares kallade medborgerliga och sociala manifestationer. Därom vittnar bland annat den rättvisa handeln och konsumenternas kampanjer för miljömärkning och märkning som främjar bättre produktionsvillkor. Vi vet mycket väl att det inom dessa områden inte kommer att hända något om inte medborgarna själva går samman och engagerar sig.
Angående parlamentens roll och insatser och den demokratiska kontrollen vill jag till Frassoni säga att ni känner till kommissionens ståndpunkt i fråga om vilken roll parlamentet bör spela i denna typ av debatt, framför allt när det gäller multilaterala handelsfrågor. Vi hänvisar er till konventet, som ännu en gång måste fatta beslut i denna fråga. Låt oss hoppas att konventet kommer att vara mer effektivt än vid den senaste regeringskonferensen, i denna som andra frågor.
Jag skall inte uppehålla mig vid jordbruksfrågorna. Vi skall återkomma till dem under den debatt som skall följa.
När det gäller den tekniska klyfta som måste överbryggas har Wijkman rätt, och jag tror att vi i kommissionen är överens om att vårt offentliga utvecklingsstöd i vissa fall bör få en ny inriktning eller ses över.
När det gäller handeln med tjänster ligger kommissionens förslag nu på ert bord. Parlamentets utskott för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi kan ta sig an dem enligt de villkor som anges i vårt institutionella avtal. Dessa förslag ligger även på ministerrådets bord. Följaktligen har den offentliga debatten nu inletts, vilket jag för min del är mycket glad över.

Talmannen.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om tillstånd att använda generiska läkemedel inom ramen för WTO.
Kommissionsledamot Lamy har åter ordet.

Lamy
Herr talman! Denna debatt erbjuder ett tillfälle att tillsammans med er stämma av arbetet i Världshandelsorganisationen när det gäller att ge utvecklingsländerna tillgång till läkemedel till överkomligt pris.
Som ni vet lyckades inte WTO:s medlemmar inom den fastställda tidsgränsen, det vill säga före utgången av 2002, hitta en lösning på problemen för de utvecklingsländer som saknar förmåga att framställa läkemedel, eftersom debatten efter ingåendet av Doha-avtalen handlade just om detta problem.
Europeiska unionen har gjort stora ansträngningar för att försöka hitta en lösning. Vi tillämpar en metod som dels gör det möjligt att erbjuda subventionerade läkemedel, där generiska läkemedel ingår, till alla som behöver, och dels ge läkemedelsindustrin möjlighet att fortsätta investera i forskning. Detta har hela tiden utgjort grunden för vårt ställningstagande.
Vi vill uppnå en balans, först och främst för att vi måste lösa detta i många utvecklingsländer omfattande och ibland akuta sociala problem, och för det andra för att denna situation helt klart hämmar uppkomsten av ett förtroendefullt klimat kring Världshandelsorganisationens förhandlingsbord, något som är nödvändigt om Dohaförhandlingarna skall kunna gå framåt.
Därför har vi gjort stora ansträngningar för att försöka hitta en lösning som är både juridiskt hållbar och varaktig och sagt nej till ett moratorium om tvistlösning som ett sätt att lösa denna fråga. Vi har också redan från början avvisat förslagen om undantag. Enligt vår mening uppfyller ingen av dessa metoder de båda kraven på hållbarhet och varaktighet. Vi kan alltså inte acceptera den nuvarande situationen, som antingen består i ett misslyckande, eller i moratoriets halvmesyr, även om denna halvmesyr erbjuder en tillfällig lösning.
Unionen vidhåller sin ståndpunkt. Vi måste snarast möjligt hitta en multilateral lösning, en varaktig och rättvis lösning, som erbjuder tillräckligt stor rättslig säkerhet för att samtliga aktörer skall kunna börja agera.
Detta är anledningen till att vi godkände avtalsförslaget av den 16 december utan ändringar. Vi tyckte att det var förnuftigt, balanserat, och uppfyllde förhandlingsmandatet från Doha, och därför ställde vi oss bakom det, i likhet med en förkrossande majoritet av WTO:s medlemmar.
Återstår så problemet med tillämpningsområdet för olika typer av hälsoproblem. Vi vet att det bara är amerikanerna som inte har kunnat ansluta sig till konsensus i denna fråga. Denna situation är djupt beklaglig. Det säger jag öppet och upprepar inför er, och denna låsning måste övervinnas.
För unionen är det självklart att Dohamandatet av princip har en vid tillämpning, och att detta är något vi måste respektera. När det föreligger allvarliga folkhälsoproblem, och jag citerar formuleringen i Dohaförklaringen, ?kan och bör WTO-mekanismen som gör det möjligt att importera generiska läkemedel träda i kraft?.
Vi eftersträvar alltså ett avtal som kan gå längre, med tanke på den omfattning som eftersträvas i Doha-avtalet. Det omfattar även vad man redan nu håller för troligt, nämligen att alla sjukdomar som aids, malaria, tuberkulos och en rad andra sjukdomar i första hand kommer att omfattas, och därför har vi föreslagit att Världshälsoorganisationen skall medverka. WHO:s erfarenhet på folkhälsoområdet är oomstridd.
Detta har vi gjort med utgångspunkt i en lista och jag vill påpeka att den varken är uttömmande eller begränsande. Vi tänker oss att användningen av detta system inte skall begränsas till de sjukdomar som står upptagna på listan. Det får inte finnas några missförstånd på denna punkt.
När det gäller övriga allvarliga folkhälsoproblem skall en medlem av Världshandelsorganisationen kunna begära ett expertutlåtande från Världshälsoorganisationen, när det finns tvivel om huruvida en åtgärd är välgrundad. Denna möjlighet att inhämta ett utlåtande bör kunna få Förenta staterna att övervinna sina tveksamheter vad beträffar hur utvecklingsländerna använder sig av systemet.
Det skulle bara vara frågan om ett icke-bindande utlåtande. Här vill jag än en gång framhålla att det inte på något sätt handlar om någon kränkning av ländernas suveränitet på folkhälsoområdet. Vi vet alla att WHO, åtminstone för närvarande, har en helt och hållet rådgivande funktion.
Genom att lägga fram detta förslag i början av januari har vi uppnått vårt mål. Diskussionerna har återupptagits. Vårt förslag utgör ett diskussionsunderlag och vi kommer på samma sätt som under de senaste månaderna att göra allt för att övertyga WTO:s medlemmar om det nödvändiga i att hitta en kompromiss som ligger så nära förslaget från den 16 december som möjligt. Detta kan inte vänta. Alltför många länder behöver importera billiga läkemedel. Vi vet att det provisorium som medger dem att göra detta i dag inte kommer att vara och i det perspektivet kan vi inte, får vi inte svika dem.

Wijkman (PPE-DE).
Herr talman! Tack, kommissionsledamot Lamy, för introduktionen till detta viktiga och komplicerade ärende. Det är bara en dryg vecka sedan parlamentet i första behandlingen med stor majoritet röstade om en ny förordning om bekämpningen av hiv, malaria och tuberkulos i de fattiga länderna. Vi hade arbetat med denna fråga i nästan ett år. Den debatt som fördes fokuserade mycket på den ojämna kamp som råder i de allra flesta fattiga länder mellan å ena sidan spridningen av svåra, smittsamma sjukdomar, å andra sidan de resurser som finns, både för att förebygga spridningen och för att hjälpa människor som har drabbats och blivit sjuka.
Ett stort problem i sammanhanget är det faktum att en så liten del av hälsoforskningen i världen inriktas just på de sjukdomar som drabbar en så stor del av världens befolkning. Orsaken till detta är naturligtvis att väldigt många läkemedelsföretag inte ser någon egentlig lönsamhet i denna typ av forskning. Därför måste vi söka innovativa lösningar. Marknaden ensam klarar inte att lösa detta problem, utan det krävs ett samarbete mellan de offentliga biståndsorganen och industrin.
Ett annat problem som berördes i debatten var den obalans som i dag råder inom TRIPS och WTO när det gäller möjligheterna att i speciella situationer tillgripa s.k. tvingande licenser. Jag är naturligtvis medveten om de förhandlingar som kommissionsledamoten har varit involverad i. Jag kan bara beklaga att inga resultat har uppnåtts. Detta är en oerhört viktig fråga. De länder som är mest beroende av dessa undantagsbestämmelser i TRIPS-avtalet befinner sig i dag i en diskriminerad situation och ställning.
Jag finner själv att det ideala vore att de länder i syd som saknar produktionskapacitet behandlades precis på samma sätt som länder i Europa eller Nordamerika. Den kompromiss som kommissionsledamot Lamy nu försöker arbeta fram innehåller en lista. Jag tycker att denna lista ser bra ut, men det idealiska läget vore självklart att det inte skulle behövas någon lista alls. Om vi nu ändå skall gå mot en kompromiss, finner jag att det ni har uträttat hittills är lovvärt. Jag tycker också att kopplingen till WHO är ett intressant uppslag. Jag tror att jag kan garantera att ni har parlamentets odelade stöd i era ansträngningar att försöka uppnå ett resultat, så att denna fråga kan läggas till handlingarna och framför allt så att hela Dohaprocessen kan fortsätta.
Eftersom det som förhoppningsvis kommer att bli någon form av lösning kommer att ha karaktären av kompromiss, tycker jag också att det vore fullt rimligt att sätta upp en tidpunkt, t.ex. om ett par år, då denna kompromiss skulle utvärderas, så att vi verkligen ser om den fungerar bra och i annat fall kan utveckla den och förbättra den.
Avslutningsvis vill jag säga att det är oerhört olyckligt att vi har hamnat i detta läge. Det är för mig obegripligt att det faktiskt finns motstånd i denna fråga. Jag kan förstå oron för att fusk och parallellimport förekommer, men det är ett generellt problem som borde kunna lösas, och som inte i första hand skall gå ut över de fattiga ländernas hälsovårdssituation.

McNally (PSE).
Herr talman! I kväll kommer vi att fastställa det som förmodligen blir de två avgörande frågorna under nästa WTO-runda i Cancun - TRIPS och folkhälsa och jordbruk. Utvecklingsländernas uppfattning av vår goda vilja och uppriktighet gentemot dem kommer att prövas genom vår inställning till dessa två frågor. Vi känner till att det har slutits två bindande avtal i form av Dohaförklaringen, vars punkt 6 belyste den svåra frågan om WTO-medlemmar med otillräcklig eller ingen tillverkningsförmåga inom läkemedelsområdet, som skulle kunna drabbas av svårigheter när det gäller användningen av obligatorisk licensiering i enlighet med TRIPS-avtalet. TRIPS-rådet uppmanades att hitta en snabb lösning på detta problem. 
Kommissionsledamot! Vi välkomnar de ansträngningar ni har gjort och det stöd ni har fått för att få detta genomfört. I ett innovativt och välkommet förslag tar ni upp stödet från Världshälsoorganisationen. Om man inte tar hänsyn till syftet, skulle de nya begränsningarna vara oförenliga med andemeningen i Dohaförklaringen och visa svekfullhet. Jag är säker på att ni gör rätt i att - och vi har diskuterat detta - förkasta ett moratorium för tvister eller ett undantag. Inget av dessa är en lämplig lösning.
Förenta staternas beteende, inte bara i denna fråga, utan också - vilket på sätt och vis är mycket allvarligare - i Irakfrågan, håller på att bli allt svårare att förstå. Den enda möjliga förklaringen är förvisso att landets politiker fäster en otillbörlig vikt vid läkemedelsföretagens ekonomiska intressen, vilka betalade deras valkampanjer. De har bara lagt fram en ensidig lösning och en begränsad förteckning. Detta är otillräckligt!
Man har redan missat två tidsfrister, och det finns en faktisk risk för en låsning om de initiativ som vi har kanaliserat genom er inte blir av. Man håller på att ta itu med frågor som har väckts, t.ex. om snedvridningen av handeln med generiska läkemedel. Det är därför ministerrådet vill ha förordningen.
Låt oss välkomna ert förslag från den 7 januari. Det är en multilateral lösning som stöder ett organ med gott rykte och som har stort förtroendekapital, dvs. Världshälsoorganisationen. Som ni sade måste lösningen vara varaktig, rättvis och rättsligt bindande. Konflikten bör granskas på grundval av riktlinjen att folkhälsan har företräde framför patent. Vi kan inte överskatta hur viktigt det är att hitta en lösning på denna fråga. Jag önskar er verkligen lycka till, kommissionsledamot.

Clegg (ELDR).
Herr talman! I denna debatt är det kanske värt att återigen citera det som faktiskt står i Dohaförklaringen. Jag citerar: ?TRIPS-avtalet hindrar inte och bör inte hindra medlemmarna från att vidta åtgärder som skyddar folkhälsan?, och ?TRIPS-avtalet kan och bör tolkas och genomföras på ett sätt som blir till stöd för Världshandelsorganisationens medlemmars rätt att skydda folkhälsan och framför allt verka till förmån för att alla skall få tillgång till läkemedel?. Det är värt att tänka på dessa ord och upprepa dem, särskilt så att amerikanska observatörer hör dem. Jag tvivlar på att de lyssnar just nu, men vi kanske kan skicka en kopia av protokollet av denna stimulerande diskussion senare. 
Förenta staternas ståndpunkt går inte bara stick i stäv med Dohaförklaringens andemening, utan den strider direkt mot texten i nämnda förklaring. Som sådan är den ett slag i ansiktet för alla utvecklingsländer som investerade så mycket hopp i Dohaförklaringen och i målen för Dohautvecklingsrundan. Den står för ett uppseendeväckande försvar av trångsynta och missriktade kommersiella intressen framför den större vinsten med en utvecklingsrunda. Det är värt att klargöra detta eftersom - om man då ser vilka kommersiella intressen som står på spel - det blir ännu mer obegripligt varför Förenta staterna på egen hand blockerar ett avtal på detta område.
Jag vill nu citera ett pressmeddelande från Europeiska läkemedelsindustriförbundet (European Federation of Pharmaceutical Industries' Associations). Det står att ?över 95 % av alla läkemedel på WHO:s förteckning över nödvändiga läkemedel är inte patenterade, och undersökningar visar att det finns relativt få patent på läkemedel för aids i Afrika?. Med andra ord antyder statistiken att det finns en mycket liten kommersiell risk för både den europeiska läkemedelsindustrin eller den amerikanska industrin själv. Det är desto mer frustrerande att se hur man missar dessa tidsfrister - även när man tillämpar logiken i deras eget kommersiella egenintresse - eftersom en specifik sektor i Förenta staterna blockerar framsteg på detta område.
Min grupp stöder kraftfullt de initiativ som tagits av kommissionsledamot Lamy och Europeiska kommissionen. Vi delar hans ståndpunkt och frågar oss hur det kommer sig att den amerikanska läkemedelsindustrin verkar ha lyckats med att få den amerikanska regeringens stöd, genom att den stöder dess irrationella reaktion på EU:s förslag. Unilateralism som har ett skäl är mer eller mindre förståelig. Unilateralism utan någon som helst logik är oförlåtlig.

Marset Campos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill också ge uttryck för vår grupps stöd till kommissionsledamotens goda arbete för att kunna nå en tillfredsställande lösning på den konflikt om Förenta staternas ståndpunkt som uppkom i Doha. Jag vill betona flera punkter som är oförenliga: som läkare och lärare känner jag till de rapporter som Världshälsoorganisationen lägger fram varje år, där Horowitz berömda onda cirkel alltid citeras, enligt vilken sjukdomar framkallar fattigdom och fattigdom framkallar sjukdomar. Denna onda cirkel måste brytas, just genom att - bland annat - bidra till att utrota sjukdomar. Om man utrotar sjukdomarna ökas nämligen den ekonomiska kapaciteten och då hjälper man länder som kan producera att ha egen industri, och de personer som behöver läkemedel får tillgång till dessa. Vi har följaktligen ett stort ansvar i den här frågan.
Det är också - andra talare har redan sagt det - beklagligt att Förenta staternas ensidiga ståndpunkt i den här frågan påverkar en av de mest negativa aspekterna av den nyliberala globalisering som vi upplever, och som leder till att orättvisorna ökas och att situationen för länder som har mindre resurser försvåras och försvagas. Det faller sig därför naturligt att det är Europeiska unionen, som grundas på en längtan efter fred, utveckling och solidaritet, som kan komma till rätta med den nyliberala globaliseringsprocess som inletts och bidra till att tillgodose dessa behov som - vilket sades under den föregående debatten - togs upp under det sociala världsforumet i Porto Alegre.
Vi anser därför att de ansträngningar som Europeiska unionen gör för att Världshälsoorganisationen skall få befogenheter för att rapportera om hälsovårdsbehoven är lämpliga och därför stöder vi kommissionsledamot Lamys ståndpunkt.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Jag är förvånad och besviken över att denna fråga återigen kommer upp. I november 2001 gladde sig utvecklingsländerna åt Dohaförklaringen som gav dem rätt att tillgripa tvingande licenser av folkhälsoskäl. Det finns bara en hake. De länder som saknar produktionskapacitet måste låta tillverka de läkemedel de behöver i ett annat land, och ett företag får bara tillverka ett läkemedel om 51 procent av dess tillverkning är avsedd för hemmamarknaden.
Detta problem i punkt 6 skulle vara löst före utgången av 2002. Det är fortfarande inte löst. Under tiden har de amerikanska läkemedelslaboratorierna, som är de främsta finansiärerna av Bushs kampanj, upprepat sin begäran. Förslagen från Förenta staterna och från Europeiska unionen överträffar varandra i att vara restriktiva, och har lett till ett misslyckande. Nu föreslår TRIPS-rådet att man skall återgå till den tidigare formuleringen om att tillgripa tvingande licenser i krissituationer, en lösning som visat sig vara omöjlig att tillämpa och som ledde fram till Doha-deklarationen.
Syftet med punkt 6 måste vara att säkerställa att de länder som saknar produktionskapacitet på ett effektivt sätt kan använda tvingande licenser. Vissa förslag ger istället upphov till en diskriminering mellan första klassens länder som har produktionskapacitet, och andra klassens länder utan produktionskapacitet - som i själva verket är de fattigaste länderna. De förra kan kommer att kunna använda tvingande licenser för att tillverka alla typer av läkemedel som svarar mot ett folkhälsoproblem som de själva har identifierat, medan de senare måste bevisa att de befinner sig i en nationell krissituation.
Även om alla länder i teorin kan tillgripa tvingande licenser, måste de fattigaste länderna i praktiken slåss för att få krissituationen erkänd, erhålla licensen och låta tillverka sina läkemedel. Detta förslag är oacceptabelt och jag kräver att kommissionsledamot Lamy föreslår en lösning som verkligen gynnar utvecklingsländerna så att hälsa går före profit, som ni själv så fint uttryckte saken.

Collins (UEN).
Herr talman! Den springande punkten i denna fråga är mycket enkel. Den handlar om att det i dag finns 42 miljoner personer i världen som har drabbats aids, trots att den teknik och de behandlingar som behövs för att bekämpa sjukdomen finns tillgängliga. Folk i utvecklingsländerna har emellertid inte råd att betala de skyhöga priserna för de mediciner som behövs för att bota aids och andra sjukdomar som t.ex. malaria och tuberkulos. Om vi skall kunna ge dessa mediciner till dem som behöver dem, måste vi - för att bekämpa dessa sjukdomar - bortse från företagens immateriella rättigheter när det rör patent och teknik. 
Vi kan åstadkomma detta genom att sluta ett avtal mellan alla berörda parter inom ramen för Världshandelsorganisationen. Den springande punkten i diskussionerna är förhållandet mellan immaterialrätt och folkhälsofrågor. Om utvecklingsländer kan få rätt att dela ut dessa mycket behövliga mediciner till sitt eget folk enligt sina egna licensvillkor, så skulle kostnaden för dessa mediciner sjunka avsevärt.
Vi kommer alla ihåg det mycket uppmärksammade domstolsmålet om denna fråga, som inleddes av 40 läkemedelsföretag mot den sydafrikanska regeringen. Vi har en moralisk förpliktelse att stödja ansträngningarna att hitta ett sätt att snabbt dela ut behövliga mediciner till folk i utvecklingsländer.
Detta är en fråga för Världshandelsorganisationen, men saker och ting händer tyvärr alltför långsamt. I november i fjol lade Europeiska unionen fram ett kompromissförslag till WTO:s ministermöte i Australien, i syfte att hitta en lösning på denna viktiga fråga. Det ser emellertid nu ut som den amerikanska regeringen inte är nöjd med villkoren i denna kompromiss. Den amerikanska regeringen anser att Europeiska unionens förslag omfattar alltför många sjukdomar. Detta säger de samtidigt som folk dör av aids, malaria och tuberkulos. Över tre miljoner kommer att dö av aids bara i år. Vi har tekniken för att kunna ge lämplig behandling till de drabbade. Immaterialrätten måste åsidosättas så att vi kan lindra lidandet för miljontals personer, som kommer att dö i onödan om vi inte hittar en snabb lösning på denna fråga.
Jag har - när det gäller en annan, men angränsande fråga - många gånger uppmanat medlemmarna i världssamfundet att öka sina budgetar i kampen mot aidsepidemin. Saken är den att man måste upprätta skuldlindringsprogram för de utvecklingsländer som har en stor andel aidsdrabbade.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Denna debatt påminner oss om de freds- och solidaritetsideal Europeiska unionen grundar sig på, solidaritet inom unionens territorium, men även gentemot de folk som lever i de minst utvecklade länderna.
Det är mot den bakgrunden unionen har återtagit initiativet till svar på den amerikanska blockeringen, för att tillåta import och användning av generiska läkemedel och billiga läkemedel avsedda för missgynnade befolkningsgrupper. Jag är själv föredragande om läkemedelsdirektiven i parlamentet - direktiv som bland annat hänger samman med tillstånd för saluföring utsläppande på marknaden av läkemedel inom gemenskapens område - och jag vet att det är viktigt att hitta en lämplig balans mellan forskning och generiska läkemedel, mellan uppgiftsskydd och läkemedelspriser, mellan innovation och godkända kopior.
Ändå vill jag inte i denna debatt återkomma till dessa frågor och filosofera kring den fråga som vissa länder tar upp, nämligen om rätten till hälsa är överordnad patenträtten. Under vissa förhållanden är svaret på denna fråga enkelt. Har vi rätt att låta människor tyna bort? Har vi rätt att låta en befolkning dö när den skulle kunna få vård? Det vore liktydigt med att inte bistå en människa i nöd. Enligt principen om allas lika rätt till läkemedel och därmed till hälsa, uppmuntrar jag unionen att utöva allt sitt inflytande till förmån för dessa tillstånd och samtidigt se till att de inte beviljas utan särskilda regler och utan en total öppenhet. Att tilldela Världshälsoorganisationen rollen som skiljedomare verkar vara ett steg i rätt riktning. Det finns tre huvudsakliga skäl till detta, som jag skulle vilja utveckla.
För det första måste effektiva åtgärder vidtas för att undvika all form av parallellimport inom Europeiska unionen av generiska läkemedel avsedda för utvecklingsländerna. Utan kontroller skulle de befolkningar som vi vill hjälpa bli berövade de produkter som är ämnade för dem. Dessutom skulle denna parallellimport fullständigt destabilisera det hälsosystem av hög kvalitet som vi vill utveckla inom Europeiska unionen. För att garantera dessa kontroller måste den behöriga myndigheten upprätta ett permanent register över generiska läkemedel avsedda för utvecklingsländerna. Jag hoppas att denna lista skall utvecklas i takt med att nya sjukdomar uppträder, för att möjliggöra ökad effektivitet i systemen för distribution och kvalitetskontroll av dessa produkter. När det sedan gäller kvaliteten på dessa produkter vet vi att generiska läkemedel inte är några sekunda produkter. Tvärtom. Vi vet att de är lika effektiva som andra läkemedel, men vi vet också att tillgången till dem endast utgör en del av botemedlet eller av kampen mot de epidemier som vi vill utrota genom att erbjuda tillgång till dessa läkemedel.
Kommissionsledamot! Vid sidan av tillgången till dessa produkter är slutligen den lokala infrastrukturen, kontrollaboratorier och utbildning av yrkesfolk lika betydelsefulla faktorer. Och av alla dessa skäl anser jag att WHO skulle kunna vara den nödvändiga garanten för strävandena att främja allas tillgång till läkemedel.

Van den Berg (PSE).
Talman! I en multilateral anda av världssolidaritet och global koalition mot den internationella terrorismen omedelbart efter den 11 september har vi under inspirerande ledning av kommissionsledamot Pascal Lamy gjort allt för att bygga broar, utöva påtryckningar mot Förenta staterna och göra Doha till en framgångsrik utvecklingsrunda.
I slutändan visade det sig att utvecklingsländernas tillgång till billiga mediciner, utan att behöva betala patent, antingen genom egen produktion eller import var den avgörande frågan. Till sist kom det politiska genombrottet. Alla utvecklingsländer kan nu själva konstatera att när de drabbas av en allvarlig hälsokris eller hälsoproblem finns det ingenting som hindrar dem, inte heller TRIPS-avtalet, att anskaffa billiga mediciner eller att tillverka dem själva. Det gäller alla utvecklingsländer och alla mediciner. Det finns inga begränsningar och det krävs inga externa förhandsgodkännanden.
Uppdraget gick ut på att slå fast detta i en juridiskt vattentät text. Detta borde ha skett i december 2002 men misslyckades eftersom Förenta staterna enligt min mening inte längre agerar på ett multilateralt sätt. Jag anser att president Bush har brutit mot Dohaförklaringen till gagn för den egna läkemedelsindustrin. Kommissionsledamot Lamy! Ni har alltid sagt oss att ni förhandlar på hela Europas vägnar och att ni accepterar att Europaparlamentet spelar en roll som demokratisk kontrollant och medbeslutande instans.
Just detta är en fråga som är av väsentlig betydelse för PSE-gruppen, och även andra grupper när jag nu hört mina kolleger ta till orda. Vi skulle vilja säga att ni har vårt fulla stöd men vi vill inte längre böja oss för påtryckningarna från Förenta staterna. Vi går alltså hit men inte längre. Vi vill inte ha någon begränsning av länder, typer av mediciner eller ett förhandsgodkännande från en utomstående myndighet. Det är förstås inte det samma som rekommendationer från Världshälsoorganisationen. Däremot stöder vi kraftfulla åtgärder för att skydda vår egen europeiska marknad mot dumpning.
Eftersom över 90 procent av de aidssjuka finns i utvecklingsländerna vill vi att Europa förutsättningslöst tar deras parti och strikt bestämmer sig för en lösning som ligger i linje med Dohaförklaringen.
Vi vädjar till andra grupper i parlamentet att rösta i enlighet med detta. Aids-, tuberkulos- och malariasjuka världen över måste hamna i främsta rummet, inte handeln. Nöden har ingen lag. TRIPS-avtalen får inte utgöra en begränsande faktor. Vi som PSE-grupp är övertygade att om vi misslyckas på denna punkt torpederas Doha och Cancun är dömt att misslyckas på förhand. Då blir det ingen utvecklingsrunda! Och det är nog det sista världen kan tillåta sig i den aktuella, mycket allvarliga krisen.
Därför har vi intagit denna klara ståndpunkt. Efter att ha hört mina kolleger Wijkman, Clegg och McNally och många andra tror jag att Europaparlamentet skall lämna ett tydligt utlåtande och ge kommissionsledamot Lamy en kraftfull uppgift. Han har vårt fulla stöd och vet var vi står.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
De avtal som träffats i Doha är avgörande för att ge utvecklingsländernas befolkning bättre tillgång till mediciner, särskilt sådana för behandling av fattigdomsrelaterade sjukdomar. Min grupp anser att kommissionsledamot Lamy har kommit med utmärkta initiativ för att göra hälso- och sjukvården mer tillgänglig även för de fattigaste länderna, i synnerhet de som inte förfogar över egen produktionskapacitet.
Men, kolleger, jag vill också yttra ett kritikens ord även om jag håller med om allt som just sagts. Tillgång till läkemedel är inte bara en fråga om pengar. Det finns två andra aspekter jag gärna vill ta upp.
För det första handlar det om infrastrukturen i de berörda länderna. Jag avser då distributionen och vilka människor som då skall få tillgång till medicinerna i dessa länder. Distribution innebär också att det måste finnas en infrastruktur men den saknas helt och hållet i många fattiga länder. Vad värre är: det är ingen prioritet för de regimer som styr. Om man exempelvis tar aidsmedicin måste den i vissa fall tas tre gånger dagligen. Det ställer höga krav på att behandlingen följs och att distributionskanaler finns för att patienterna också skall få sin medicin kontinuerligt. Om så inte sker blir effekterna värre än själva lidandet, eftersom det kommer att utvecklas resistens mot medicinerna. Det drabbar även västvärlden och nya läkemedel kommer att krävas. Det var det ena.
För det andra handlar det om att dessa regimer ofta är korrupta. I sådana fall blir endast de mediciner tillgängliga som vi exporterar till låga avgifter eller som får tillverkas på plats utan patent. Dessutom går medicinerna bara till de bättre bemedlade och inte till de fattigaste befolkningsskikt som medicinerna var avsedda för från början. Därutöver exporteras de ibland tillbaka eller helt enkelt vidare till länder i väst.

Maes (Verts/ALE).
Kommissionsledamot! Plooij-van Gorsel målar upp en väl negativ bild av utvecklingsländerna. Lyckligtvis går det just nu framåt, problemet är bara att sjukdomarna avancerar ännu snabbare. Det är just denna kapplöpning mot aids, tuberkulos och malaria som vi försöker vinna. Det fanns en tid då det inte fanns någon grundläggande hälso- och sjukvård, men många länder försöker nu införa sådana system. Europeiska unionen får inte inta en passiv hållning. Det blev ett ouppnåeligt ideal att behandla de människor som insjuknar, trots förebyggande åtgärder som ärligt talat inte heller är perfekta ännu. Men för första gången finns det hopp om att människor faktiskt kan förbättra sin livssituation och livskvalitet, till och med när de smittats med HIV, om de får tillgång till medicin. Därför är det av yttersta vikt, kommissionsledamot, att ni lyckas i ert uppdrag. Vi i Europaparlamentet står alla bakom er för att se till att sjukdomen kan besegras, även i de länder där man saknar egna medel för det. Men vi är pessimistiska på grund av misslyckandet i Doha. Jag skulle hoppas att ni kunde tala om för oss att vi kunde återvända till våra egna förslag. Men jag är fortfarande beredd att ge er kompromiss en chans eftersom jag anser att det är rimligt även om det är alltför patriarkaliskt. Men jag ser det som ett absolut minimum och hoppas att ni åtminstone lyckas med det.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag kommer inte att slå ned på Förenta staterna, eftersom alla bestämmelser som handlar om internationell handel är i en enda röra. Tyvärr är det så att det var oundvikligt att alla former av komplikationer skulle uppstå när läkemedelsföretagen - trots de bästa avsikter att lindra lidandet - tillät sina produkter och immateriella rättigheter att i princip bli konfiskerade. 
Dessa omfattar definitioner av vad som utgör en åtgärd för att skydda folkhälsan, och som därför lyder under de obligatoriska licenskraven i enlighet med TRIPS-avtalet. Inledningsvis omfattades de smittsamma sjukdomarna hiv/aids, malaria och tuberkulos, men nu finns det planer på att utvidga denna förteckning om WHO anser att det är lämpligt. När dessa länder blir allt mer utvecklade, kommer allt fler ?västsjukdomar? att breda ut sig, och man kommer att plädera för att utöka kategorierna ytterligare.
Eftersom det kommer fler migranter till Europa, är det också så att sjukdomar som t.ex. de tre som jag har nämnt, kommer att bli vanligare. Detta kommer att skapa marknader för dessa läkemedel och leda till enorma marknadsdrivna påtryckningar för parallell återimport genom samvetslösa mellanmän från utvecklingsländer, som tillverkar dem billigt som generiska läkemedel. Detta kommer att minska vinsterna för den övriga läkemedelsindustrin.
Det ser också ut som om undantagen verkar diskriminerande mot mindre länder som saknar tillverkningsindustri för att tillverka de nödvändiga livräddande läkemedlen enligt obligatoriska licenser. Tänk vad saker och ting hade varit enklare om vi hade varit mer villiga att försvara läkemedelsföretagens rätt att få behålla sina patenträttigheter i hela världen, och sedan förhandlat vissa prisskillnader med hänsyn till vad marknaderna faktiskt kunde tåla och, samtidigt, insisterat på att kostnaderna i samband med läkemedelslagstiftningen i stort sett skulle bäras genom biståndspaket, i stället för att plundra de största läkemedelsföretagens aktiekapital. Om vinsterna kommer att minska för läkemedelsföretagen, kommer mitt hemland, dvs. Förenade kungariket, att drabbas på ett oproportionerligt sätt, eftersom det är en stor arbetsgivare och exportör och många av våra pensionsfonder har investerat kraftigt inom detta område. Det är trots allt så att många utvecklingsländer - även om läkemedlen skulle vara gratis - inte har de infrastrukturer som krävs för att klara av behandlingarna. Vinster är dessutom nödvändiga för att företagen skall kunna finansiera ytterligare innovativ forskning och utveckling framöver; det gäller även särläkemedel för sällsynta tropiska sjukdomar, som Väst för närvarande inte är särskilt intresserade av. Jag uppmanar till att man åtminstone skall få till stånd en översyn vart tredje år, för att se hur detta TRIPS-avtal fungerar i praktiken.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr talman! Tragedin är, som kommissionsledamoten antydde, att det fortfarande råder ett dödläge avseende förändringar som kan leda fram till de mål vi fastställde i Doha, vilka skulle göra det möjligt för vissa länder - som andra har nämnt - att få förmåga att tillverka, så att de kan exportera billigare generiska läkemedel till behövande länder.
Verkligheten är sådan att utvecklingsländer inte kommer att godta Förenta staternas vilja att de skall begränsa exporten till dem som bara behandlar en handfull smittsamma sjukdomar. Jag fruktar också att, även om Förenta staterna ger med sig, reformerna kommer att bli mycket byråkratiska och få vissa drag av TRIPS-plus.
Vi bör nu överväga att börja om från början, vilket kan ge en fungerande lösning, även om jag tyvärr godtar att detta är osannolikt. Risken är att hela denna fråga kan dra ut på tiden, och hålla på ända till Cancun. Om detta skulle ske, kan TRIPS-frågorna återigen användas som ett förhandlingsobjekt i förhandlingarna om jordbruk, tjänster och de nya frågorna. Är detta något som ni håller för sannolikt, kommissionsledamot? Det skulle naturligtvis vara katastrofalt om utvecklingsländer förväntades att kompromissa på det enda faktiska området på vilket de säkrade en så pass stor majoritet i Doha.
Utvecklingsrundans anda och realitet kommer förvisso att ifrågasättas om utvecklingsländerna har den klara uppfattningen - som de har nu, enligt McNally - att man sätter kommersiella intressen före folkhälsan. Detta var inte avsikten i Doha.
Kommissionsledamot! Ni förstår - som andra har sagt - att detta är frågor som handlar om rättvisa och rättfärdighet, och att idén med utvecklingsrundan skulle bli ett hyckleri om utvecklingsländer anser att den industrialiserade världen inte står fast vid den ståndpunkt man avtalade i Doha.

Désir (PSE).
Herr talman! När Förenta staterna ställdes inför hotet om att angripas med mjältbrandsbakterier och behövde få tillgång till billiga motmedel i tillräcklig mängd, beslutade de på egen hand att ålägga det läkemedelsföretag som berördes att ombesörja detta och eventuellt tillgripa en tvingande licens, om företaget inte gav vika och inte accepterade att tillhandahålla läkemedel till reducerat pris. Jag vill påminna om att det vid detta tillfälle inte var någon som krävde att Förenta staterna först skulle rådfråga Världshälsoorganisationen, kontrollera om mjältbrand stod upptaget på förteckningen över sjukdomar som bedömdes som tillåtliga i detta fall eller förhandla om villkoren för en eventuell tillverkning av ett generiskt läkemedel. Så varför skall vi i dag kräva detta av vissa utvecklingsländer?
För det andra tycker jag att Clegg gjorde rätt i att citera Dohaförklaringen, och att mina kolleger gjorde rätt i att påminna om att ett åtagande gjordes och att detta åtagande, som måste följas, innebar att ingenting i tolkningen av avtalen om immateriell äganderätt fick hindra utvecklingsländerna, WTO:s medlemsstater, oavsett vilka, med eller utan egen produktionskapacitet, att möta behoven på folkhälsoområdet och att dessa länder själva därför borde bedöma under vilka omständigheter de kunde behöva tillgripa tvingande licenser, när det gäller länder som kan tillverka, eller parallellimport - laglig sådan eftersom den beslutats av staten - när det gäller länder som inte kan tillverka. Rod och Wijkman och andra kolleger som Van den Berg hade därför rätt när de sade att vi är i färd med att påtvinga de fattigaste länderna villkor som inte existerar för industriländerna, och för övrigt inte heller för andra utvecklingsländer som har egen produktionskapacitet.
Jag tror därför att det problem vi i dag står inför består i att hitta en effektiv och enkel lösning, som inte medför långa och kostsamma förfaranden för de berörda länderna, något som i slutänden skulle kosta miljoner sjuka livet för att de inte får tillgång till vård.
Herr Lamy! Som vi tyvärr har sett genom det inlägg som gjordes av en av våra kolleger, Tannock - som oroar sig mer över att vissa industrier kan komma att få minskade vinster än över de hur det går för de sjuka - så är ni utsatt för påtryckningar, även från de europeiska företagen. Ge inte vika för dessa påtryckningar! Ge uttryck för de europeiska medborgarnas ståndpunkt. De vill att vi skall hjälpa de sjuka i tredje världens länder.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar Europeiska unionens initiativ i januari att bryta det rådande WTO-dödläget när det rör utvecklingsländers tillgång till skäligt prissatta mediciner, särskilt de länder som inte har förmågan att tillverka generiska läkemedel.
I förra månaden föreslog kommissionsledamot Lamy en pragmatisk lösning, som, enligt honom själv, kommer att vara användbar, hållbar och rättsligt säker, eftersom den är förenlig med både Dohamandatet och kompromisstexten från den 16 december 2002, som diskuterades inom WTO. EU-initiativet omfattar den mest heltäckande förteckning som är möjlig över viktiga smittsamma sjukdomar, men den är inte begränsad, vilket var det största problemet med förhandlingarna under 2002.
Kommissionsledamot Lamys förteckning omfattar: gula febern, pest, kolera, hjärnhinneinflammation, denguefeber, influensa, hepatit, polio, tyfus, fläcktyfus och mässlingen. Dessa är alla hemska sjukdomar som nästan har utrotats i Väst, men ändå dör miljontals i tredje världen i onödan varje år. Lamys strategi skulle rädda liv, och läkemedelsföretagen skulle inte förlora intäkter, eftersom folk i dessa länder är för fattiga för att köpa mediciner till rådande priser. Den försvagande effekten av dessa sjukdomar drabbar familjer, samhällen och ekonomier i alla utvecklingsländer.
Detta EU-initiativ bör hjälpa till med att förbättra levnadsstandarden och folkhälsan i vissa, om inte alla, utvecklingsländer. Det är emellertid nödvändigt att man skapar en mekanism för att ta itu med övriga folkhälsofrågor och möjliga utbrott, och inte bara de sjukdomar som förtecknas i kompromissavtalet.
Förteckningen som föreslås av kommissionsledamot Lamy är inte begränsad - WTO-medlemmar kan be om riktlinjer från Världshälsoorganisationen för andra allvarliga folkhälsoproblem som kan uppstå i framtiden eller som inte finns med på den rådande förteckningen. Detta ger EU-förslaget en viss flexibilitet att svara på oförutsedda utbrott. Svaret kommer att grundas på Världshälsoorganisationens sakkunskap på området.
Kompromissförslaget, som är mer humant än Förenta staternas förhållningssätt, bör dämpa oron från amerikanskt håll att patentlagstiftningen skulle överträdas och försvagas. Samtidigt ger det tillräcklig flexibilitet för att ta itu med specifika sjukdomsrelaterade kriser, om dessa skulle uppstå.
Denna diskussion kommer förhoppningsvis att skicka ett starkt budskap om stöd för Lamys förslag, då WTO:s allmänna råd samtidigt diskuterar frågan. Det är viktigt att hjälpa utvecklingsländerna att utrota dessa sjukdomar, utan att man berövar läkemedelsindustrin de medel den behöver för att kunna utföra ytterligare forskning inom detta område.

Zrihen (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Jag vill betona att jag är mycket glad över att vi har denna debatt om WTO och om vissa pågående förhandlingar, så här strax före ett nytt ministermöte då ett antal politiska riktlinjer kan komma att slås fast.
Dagens uttalande från TRIPS-rådet oroar mig dock. Det skulle innebära ett tydligt steg tillbaka från våra åtaganden i Doha. Utvecklingsländernas tillgång till generiska läkemedel är inte bara en handelsfråga, utan en central fråga för världens utveckling. Om vi inte gör framsteg på detta område kommer alla våra andra åtgärder att bli fruktlösa och fåfänga.
I november 2001 uppnåddes Dohaförklaringen om folkhälsa under svåra förhållanden. Den innebar ett första och viktigt steg som gynnade befolkningarna i utvecklingsländerna och kampen för deras intressen. Vi väntade på att äntligen få ett hoppfullt budskap till dessa befolkningar. I december 2002 visade dock motståndet mot avtalet, som helt var Förenta staternas verk, mycket tydligt att läkemedelsindustrins intressen var viktigare än miljoner människors hälsa.
Denna ståndpunkt är inte bara beklaglig, den är så mycket mer oacceptabel och otillåtlig som Förenta-staterna i oktober 2001 var nära att bryta Bayers patent för att de var utsatta för en biologisk mjältbrandsattack, vilket uppenbarligen berörde dem mer direkt. Detta påpekade också min kollega Désir.
Kommissionens ansträngningar för att nå en överenskommelse om tillgång till läkemedel måste berömmas, men fortfarande görs lite för lite för att tillmötesgå de fattiga ländernas legitima krav, detta trots att man är i färd med att upprätthålla en uppdelning i en första och andra klassens länder, som om dödsfallen inte hade samma betydelse beroende på i vilket land de inträffar.
Att förhandlingarna om att uppnå ett avtal snabbt återupptas är av avgörande betydelse för miljoner människors tillvaro i utvecklingsländerna. Jag är övertygad om att ett sådant avtal är möjligt, med utgångspunkt i Doha-deklarationen och artikel 30 i TRIPS-avtalet, och enbart på denna grund. Alla andra avtal, som inte utgår från denna artikel, skulle vara en vägran att ta emot budskapet från utvecklingsländerna och den förhoppning deras befolkningar har om att ta sig ur fattigdomen och förändra sina levnadsvillkor, som fortfarande är beklagansvärda och oacceptabla. Detta avtal skulle också vara ett politiskt budskap till våra medborgare om att hävda vår europeiska modell och vår respekt för övriga delar av världen.
Kommissionsledamot! Det är vårt samvete ni bär på.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, mina ärade damer och herrar! Jag tror att man först måste klargöra om det över huvud taget finns något som heter patentlagstiftning. Patentet måste finnas i det land där det säljs, dvs. är registrerat och beviljats. Man kan förstås alltid bedriva tillverkning i ett land där det inte finns någon patenträtt. Det är tveksamt om dessa välgörande mediciner verkligen är patenterade i alla jordens länder. Det kan jag inte tänka mig. Om så ändå är fallet vore en tvångslicens den idealiska metoden för snabb och konsekvent hjälp. Men vi måste ställa oss frågan vad som händer när en tvångslicens beviljas. Kommer det att vara lösningen på alla våra problem? Hur går det då med det förebyggande och förbättringen av hälsan totalt sett?
Jag tror att mediciner naturligtvis måste vidareutvecklas och att frågan inte bara kan reduceras till patenträtten och licenserna. Vi behöver även koncentrera oss på att stimulera forskning. När det inte längre finns någon patenträtt bär även vi politiker ansvaret för att incitament finns för universiteten och industrin att bedriva forskning.
En annan ansats skulle kunna vara att genomföra offentliga anbudsförfaranden flera gånger per år för att verkligen få fram de modernaste och verksammaste medicinerna till de drabbade. Det vore en viktig princip. Om det i framtiden inte längre lönar sig ekonomiskt att forska på detta läkemedelsområde och sälja dessa läkemedel står vi inför problemet att vi i och för sig har mediciner som är billiga men inte kan erbjuda mediciner som verkar optimalt. Men sen då?

Lamy
Herr talman! I denna komplicerade och ibland mycket laddade fråga vill jag först tacka företrädarna för alla grupper som har uttryckt sitt stöd för de ställningstaganden jag har gjort å kommissionens vägnar. Jag har noga noterat vad som sagts av Wijkman, McNally, Clegg, Marset Campos och Maes, med flera. Det är mycket viktigt för oss i kommissionen, och därtill mycket viktigt för mig själv och viktigt för omvärlden att det i denna fråga råder en så stor enighet i Europaparlamentet.
Jag vill påminna om att man i Doha löste frågan om användningen av tvingande licenser, i syfte att uppnå differentierade priser, med lägre priser för länder som har en läkemedelsindustri. Däremot kunde vi i Doha inte lösa fallet med de länder som i detta syfte måste tillgripa import, vilket i någon mån förutsätter att mekanismen med tvingande licenser kan tillämpas utanför det egna territoriet, något som leder till komplicerade juridiska problem.
I dag har detta problem fått en provisorisk lösning. Alla utvecklingsländer - oavsett vilket land det gäller - kan när det gäller sjukdomar som aids, malaria, tuberkulos och ett antal andra sjukdomar tillgripa systemet med tvingande licenser för att erhålla differentierade priser. Detta är möjligt, tack vare det ?provisorium? som Förenta staterna och även vi själva inrättade i december. Det är bara det att vi inte nöjer oss med detta provisorium. Vi anser inte att det är av det slag att det möjliggör någon verklig mobilisering av aktörerna. Detta gäller i lika hög grad de berörda regeringarna och deras hälsovårdssystem, liksom läkemedelsindustrin. Vi vill följaktligen nå en varaktig lösning. Detta har för närvarande inte varit möjligt i de pågående diskussionerna i Genève, på grund av den amerikanska hållningen. Vi kunde återigen konstatera detta i TRIPS-rådet under förmiddagen.
Jag vill lugna Kinnock på en punkt. Tillgång till läkemedel ingår inte i det förhandlingsprogram som antogs i Doha och som måste vara klart i slutet av 2004. Det finns inte med i förhandlingspaketet, där vi har lagt in ett femtontal frågor. Denna fråga omfattas inte av förhandlingarna och kommer därför inte att bli föremål för någon form av så kallad trade-off med någon annan fråga. Den är fristående och utgör en särskild fråga på Världshandelsorganisationens bord. Den hänger alltså inte samman med de övriga förhandlingarna i det att den ingår i förhandlingsprogrammet. Den gör det i det att den är ett tecken på Världshandelsorganisationens kapacitet att upprätta ett tillräckligt starkt förtroende mellan medlemmarna för att förhandlingarna inte skall urarta till rättsliga strider när det är fråga om att utreda om mekanismen med tvingande licenser kan användas för Viagra eller tandvärk - och jag använder bara detta exempel för att jag läst det i pressen. Detta är ett allvarligt problem för Världshandelsorganisationen.
Varför har den amerikanska läkemedelsindustrin intagit den ståndpunkt man har gjort och som resulterat i att Förenta staterna förkastat den kompromisslösning som låg på förhandlingsbordet i december? Jag måste erkänna att jag är helt ställd. Jag förstår inte den amerikanska läkemedelsindustrins ståndpunkt, och för övrigt förstod jag heller aldrig den ståndpunkt man intog i Sydafrika, eller den ståndpunkt man intog i ett fall som var nära att ställa Förenta staterna mot Brasilien, innan den amerikanska regeringen vid det tillfället kunde se klart på saken. Jag förstår inte denna hållning, för i praktiken skärper den bara motståndet mot principen om immateriell äganderätt inom ett stort antal områden, där det förvisso är lätt att presentera detta dilemma mellan hälsa och vinning på ett sådant sätt att det så småningom kommer att finnas goda politiska skäl att angripa avtalen om immateriell äganderätt - denna gång på allvar - om den amerikanska industrin fortsätter på samma sätt.
Till dem av er som har ett visst inflytande inom detta område vill jag säga att detta är det huvudargument som måste användas för att försöka övertyga dem om att deras attityd inte leder dem dit de skulle vilja, utan åt rakt motsatt håll. Om amerikanerna vill ha ett exempel på hur man kan uppnå samförstånd när detta är absolut nödvändigt, kan de studera vad Europeiska unionen nyligen gjorde i ett mindre uppmärksammat men alls inte betydelselöst fall, framför allt för ett antal utvecklingsländer. Det gäller den hållning vi intog i Kimberleyprocessen som gällde ?blodsbesudlade diamanter?. Vi européer var tveksamma till att hos WTO begära ett undantag för genomförandet av Kimberleyavtalen, och det var vi ensamma om i Världshandelsorganisationen. Vi var ensamma om det och i slutänden anslöt vi oss till samförståndet för att vi inte ville vara den part som stod i vägen för denna lösning. Vi kommer att göra detta genom att tolka WTO:s artiklar på vårt sätt. Amerikanerna skulle mycket väl kunna inta samma hållning i denna fråga.
När det gäller frågan om parallellimport, som har tagits upp av flera talare, vet ni förmodligen att kommissionen har lagt ett förslag för Europeiska unionens räkning. Förslaget behandlas för närvarande av rådet, och de av er som är intresserade kan göra som jag och uppmana rådet att uttala sig om denna fråga en aning snabbare än vad som nu verkar vara fallet.
Till sist delar jag uppfattningen hos dem av er som har påpekat att prisfrågan och frågan om hur patenträtten skall vägas in i dessa priser förvisso är en viktig fråga, men att det bara är en av de frågor som kommer att göra det möjligt att ge befolkningarna i tredje världen ökad tillgång till läkemedel, om vi löser dem. Det är många andra krav som måste uppfyllas. Det gäller kvaliteten på hälsovårdssystemen, att inrätta offentlig forskning om sjukdomar som utrotats i industriländerna och som följaktligen inte längre intresserar läkemedelsindustrin, att lösa distributionsproblemen och problemen med sjukvårdskulturen. Den dag vi kommer att ha hittat lösningar på problemen med patenträtten, en dag som jag hoppas inte är så avlägsen, kommer det fortfarande att återstå mycket arbete, men det är inget skäl för att sluta att kämpa med näbbar och klor för att detta första viktiga och symbolmättade steg skall tas med Europeiska unionens hjälp. Kommissionen kommer inte heller att sluta kämpa, med tanke på vad ni har sagt under denna debatt.
(Applåder)

Talmannen.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingetts i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om förhandlingar inom WTO om handel med jordbruksprodukter.

Lamy
Herr talman! Precis som McNally sade under den föregående debatten är jordbruket helt klart en av de stora förhandlingsfrågorna i Doha, som vi nyss berörde i anslutning till en annan fråga. I slutet av veckan kommer Franz Fischler och jag själv att delta i Världshandelsorganisationens informella miniministerkonferens i Tokyo, där jordbruket blir en av de frågor som tas upp. Mot den bakgrunden gläder det oss att unionens förhandlingsförslag nyligen godkändes av ministerrådet, även om detta gav upphov till en del diskussioner och tyvärr också till en del förseningar. Att rådet har antagit denna ståndpunkt kommer att stärka vår egen ståndpunkt i dessa diskussioner.
Vilka är huvudlinjerna i vad förhandlarna i sin jargong kallar villkoren för jordbruksförhandlingarna, som kommer att behandlas från och med nu och fram till slutet av mars? Jag skall börja med att helt kort förklara termen ?villkor?. Det verkar neutralt, trots att det i själva verket handlar om en väsentlig del av förhandlingarna eftersom det som kallas ett avtal om villkoren är ett avtal om regler och om siffror. Dessa regler gäller exempelvis subventioner - vilka subventioner som är tillåtna, vilka som inte är det - och importförfaranden. När det gäller siffrorna består de i huvudsak av mål för att minska tullarna och mål för att minska subventionerna. Detta är vad det handlar om i denna första fas som skall vara avslutad den 31 mars. Även om det inte gäller hela jordbruksförhandlingarna gäller det en viktig del av jordbruksförhandlingarna.
I det perspektivet har Franz Fischler och jag själv hela tiden sagt att vi skall försöka göra så att unionen är med och påverkar jordbruksförhandlingarna. Detta avspeglas i de förslag vi har lagt. De visar dels att Europeiska unionen kan förhandla om jordbruket tack vare de genomförda reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken, och dels att unionen vill förhandla för att verkligen sätta sin prägel på de bilaterala förhandlingarna, en prägel av förhandlingar som främjar utveckling. Genom de förslag vi har lagt fram respekterar vi vårt åtagande, vårt förhandlingsmandat och vår strävan. Först och främst respekterar vi vårt åtagande från Doha om att förhandla om hela jordbruksområdet: öppnande av marknader, minskat exportstöd och stöd inom gemenskapen, främjande av icke-affärsmässiga aspekter och ett beslutsamt engagemang till förmån för utveckling. Vidare respekterar vi vårt förhandlingsmandat, genom att inte föregripa reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken som ännu inte har beslutats och genom att strikt hålla oss till den ram som utgörs av tidigare reformer, framför allt den reform som ligger närmast i tiden, nämligen Agenda 2000. Till sist bör det framhållas att förslagen avspeglar vår ambition att gå rakt på sak i dessa förhandlingar, och särskilt värna om de mest sårbara ländernas intressen. Vi vill befinna oss mitt i dessa förhandlingar. Vår strategi är en medelväg i förhållande till de alltför extrema ställningstaganden som förekommer i båda läger, tvärt emot vad somliga på båda sidor vill framställa den som. Detta för att kunna omfatta de aspekter som krävs för att främja en överenskommelse om samtliga delar av jordbruksförhandlingarna.
Vad är innehållet i våra förslag? Jag skall ge några konkreta exempel. När det för det första gäller marknadstillträdet föreslår vi att tullarna skall sänkas med i genomsnitt 36 procent och med minst 15 procent per produkt. Detta förslag bygger på den metod som användes under förra förhandlingsrundan. Den har visat sig effektiv. Enligt vår mening är det den enda metod som är genomförbar inom de tidsfrister vi har tilldelats. I motsats till den ?schweiziska? modell som andra länder har föreslagit (för övrigt ett missvisande namn, eftersom Schweiz vägrar att stå som upphovsman till denna beteckning) behåller utvecklingsländerna större marginaler med vår modell, vilket givetvis är en avgörande sak i dessa förhandlingar. Vi har föreslagit särskilda och ganska ambitiösa bestämmelser för utvecklingsländerna - nolltullar för minst 50 procent av exporten av jordbruksvaror från utvecklingsländerna, tullfritt tillträde utan kvoter för produkter från de minst utvecklade länderna till industriländer och framväxande ekonomier, vilket innebär en faktisk utvidgning av vårt eget initiativ ?allt utom vapen?. För första gången läggs också ett förslag om att behandla frågan om progressiva tullar för produkter som har ett särskilt intresse för utvecklingsländerna.
Samma sak gäller exportstödet. Vi föreslår i första hand en sänkning med i snitt 45 procent av finansieringsramarna för exportbidrag och vi förklarar oss beredda att gradvis slopa, märk väl att jag säger slopa, exportbidrag för vissa produkter. Vissa av dessa produkter har en särskild betydelse för utvecklingsländerna.
Det är viktigt att påpeka att detta dubbla förslag självklart bara kommer att kunna förverkligas om alla övriga former av exportstöd på samma sätt hålls i styr av övriga parter. Jag tänker här på vissa exportkrediter, vad som i vissa fall måste kallas missbruk av livsmedelshjälp och de i många fall illojala affärsmetoder som används av statliga affärsföretag i länder som för övrigt har rykte om sig att vara mer liberala. Kommissionen är tydlig på denna punkt. Vi kommer inte att vara den enda medlemmen i Världshandelsorganisationen som gör ansträngningar på jordbruksområdet. De ansträngningar vi är beredda att göra måste delas av alla som använder exportstöd, precis som industriländernas ansträngningar för att öppna våra marknader måste delas.
Vidare har vi föreslagit att man skall behålla den nuvarande strukturen för interna stödformer, det vill säga gula, blåa och gröna boxen. Varför ändra ett system som erfarenhetsmässigt både är logiskt och ändamålsenligt? Vi föreslår att den del av det interna stödet som skapar mest störningar i handeln, det vill säga det som hamnar i den brandgula eller gula boxen, skall minskas med 55 procent. Vi vill emellertid även införa nya kontrollåtgärder, eftersom det i systemet med de nuvarande stödgränserna för varje låda finns luckor som vissa länder har utnyttjat på ett sätt som gränsar till missbruk. Jag tänker framför allt på rörliga stöd av samma typ som så kallade deficiency payments och på vårt krav om att slopa minimiklausulen för utvecklingsländerna som vi menar har varit för slapp.
Vi har även föreslagit att utvecklingsländernas förväntningar skall bakas in i förhandlingarna, i synnerhet vad gäller de mest sårbara utvecklingsländerna. Våra förslag om marknadstillträde går i den riktningen. Ett annat viktigt förslag som vi har hämtat från ett antal frivilligorganisationer är förslaget om en så kallad box för livsmedelssäkerhet. Förslagets grundtanke är att inrätta en särskild skyddsmekanism för vissa utvecklingsländers mest känsliga produktion.
Till sist vill jag säga några ord om den del av dessa förhandlingar som går utanför de strikt kommersiella aspekterna. Vår strategi går i huvudsak ut på att begära att man förtydligar och uppdaterar bestämmelserna inom områden som miljö, landsbygdsutveckling, djurens välfärd, konsumentinformation, försiktighetsprincipen och skydd av geografiska ursprungsbeteckningar. Vid en uppräkning av dessa frågor framgår tydligt att icke-kommersiella aspekter också tillhör den europeiska dagordningen.
Herr talman! Jag skall avsluta med att säga att dessa förslag syftar till att tillfredsställa tre av våra viktigaste motparter. Våra handelspartner givetvis, i synnerhet utvecklingsländerna, som vi denna gång erbjuder en verklig, särskild och differentierad behandling. Våra jordbrukare också, som vi kommer att fortsätta kämpa för, i syfte att skapa resurser för att stödja de tjänster de gör samhället och skydda våra kvalitetsprodukter genom att försvara våra ursprungsbeteckningar. För det tredje konsumenterna oavsett hemvist, eftersom vi européer vill att reglerna om hälsa och information skall kunna tillämpas utan överdrivet tvång från WTO. Sammanfattningsvis är detta förslag om jordbruket i det närmaste en spegelbild av frågor som sysselsätter oss under hela denna period: utvecklingen, öppnandet av marknaderna, som dock i första hand skall gynna utvecklingsländerna, med ett ramverk i form av regler som gagnar våra samhällen och hela det internationella samfundet.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Det meddelande Europeiska kommissionens nyss har lagt fram för parlamentet om föreskrifterna i jordbruksavtalet inom ramen för förhandlingarna i första WTO-rundan, antogs enhälligt den 27 januari av rådet (allmänna frågor).
Jag tycker att detta förslag är balanserat och följer andan i artikel 20 i Marrakechavtalet och Dohaförklaringen, och utgör ett ärligt och generöst bidrag till de som hittills inte har tjänat mycket på nästan 50 års multilateral handel, det vill säga de fattigaste länderna i världen. Ett prov på detta är att förslaget till fri tillgång till marknaderna i de rikaste länderna för jordbruksprodukter från dessa fattiga länder. Ett annat är kompromissförslaget om att åtminstone 50 procent av jordbruks- eller livsmedelsimporten från de rika länderna skall komma från de fattigaste länderna.
Det är alltså ett förslag som är konsekvent med det som redan är Europeiska unionens bruk i nuläget då vi, vilket kommissionen tar upp i sitt senaste dokument, importerar mer jordbruks- och livsmedelsvaror än Förenta staterna, Japan, Australien, Kanada och Nya Zeeland tillsammans.
Därför har vi en moralisk auktoritet att säga att denna WTO-runda måste bli en utvecklingsrunda. Och det är också därför vi har föreslagit en säkerhetskassa för livsmedel som gör det möjligt för de fattigaste länderna att tillämpa åtgärder som skyddar deras marknad från de rika ländernas exportstöd, och gör att de kan utveckla sin lokala produktion och bekämpa svält och fattigdom.
Men vi bör också vara uppmärksamma på en viktig aspekt eftersom en överdriven minskning av tullavgifter kan äventyra den förmånstillgång till Europeiska unionens marknad som vissa länder för närvarande har med vilka vi har handelsavtal. Jag kan nämna som exempel AVS-länderna, inom ramen för Cotonouavtalen, och de södra Medelhavsländerna. Och vi måste skydda detta, för om vi minskar avgifterna för mycket och inte befäster deras förmånstillgång till vår marknad, kan dessa fattiga länderna förlora marknad till andra länder som är rikare och mer konkurrenskraftiga.
Men det är ändå genom vår öppna inställning med inriktning på att stödja de fattigaste länderna som Europeiska unionen också har en moralisk möjlighet att säga att vi också har rätt att skydda våra jordbrukare och bevara vår samhällsmodell. Därför kan våra europeiska förhandlare bara godkänna ett slutavtal i WTO som för det första bevarar den europeiska jordbruksmodellen som grundar sig på att jordbruket skall bidra till planeringen av landsbygden, territoriets balans och landsbygdens livskraft, vilken utgör nästan 80 procent av territoriet. Detta innebär främst att Europeiska unionen kan fortsätta att stödja sina jordbrukare och garantera en rimlig förmånsnivå, bara rimlig, för gemenskapens jordbruksproduktion.
För det andra måste vi försäkra oss om en korrekt balans mellan den större avreglering av handeln och större krav angående frågor som inte är strikt handelsmässiga, utan mer associerade med jordbruks- och livsmedelshandeln. Detta gäller framför allt livsmedelskvaliteten och -säkerheten, i respekt för de grundläggande miljöbestämmelserna och även respekt för varumärken och ursprungsbeteckningar och geografiska angivelser för våra produkter vilka, som vi vet, för närvarande plagieras av en mängd länder i världen, utan att WTO-bestämmelserna kan hindra detta.
Om vi inte gör detta, skulle vi göra något som vårt samhälle inte förstår och vi skulle angripa våra egna intressen och värre än så, vi skulle inte stödja de fattigaste ländernas intressen. Jag tycker att Europeiska unionen har gett ett exempel på goda förslag, rimliga förslag, i förhållande till dessa länder som hittills varit de mest marginaliserade medspelarna, de mest marginaliserade förmånstagarna i WTO, de fattiga länderna. Vi har tagit goda och positiva initiativ inom ramen för everything but arms, vårt förhandlingsförslag befäster dessa förslag och därmed tror jag att vi kan kräva att andra rika länder i världen, ännu mer utvecklade än vi, följer Europeiska unionens exempel.

McNally (PSE).
Herr talman! Det gläder mig att kommissionsledamöterna Lamy och Fischler skall resa till Tokyo och delta i ministermötet med en godkänd ståndpunkt i bagaget. Kommissionsledamot Lamy! Jag håller med er om att jordbruksförhandlingarna kommer att bli mycket viktiga när det gäller att bestämma om mötena i Cancun blir en framgång eller inte. Det gläder mig också att ni har definierat ordet ?modaliteter? för oss; det är ett främmande ord i engelska språket, men naturligtvis, när ni väl kommer till bestämmelser och siffror börjar ni bli så tydlig att vissa kapitalintressen blir rädda, så dessa förhandlingar kommer att bli svåra.
Europeiska unionen har förvisso ett världsansvar när det rör jordbruksförhandlingar. Som Cunha just har sagt, skulle bara handelsvolymen göra oss betydelsefulla. Vi skall emellertid inte ensamma bära ansvaret, utan länder som t.ex. Förenta staterna bör påminnas att de också har ett ansvar. Jag är säker på att ni kommer att påminna Bob Zurlik om detta under era diskussioner med honom. Ni sade emellertid mycket tydligt att Europeiska unionen kan och kommer att förhandla, så låt oss ta en titt på vad detta innebär.
Vi har naturligtvis de europeiska producenternas och konsumenternas intresse av högre livsmedelskvalitet, landsbygdsutveckling, miljöskydd och djurhälsa. Vissa av dessa frågor behöver klargöras, och på samma gång är utvecklingsrundans raison d'être behovet av jordbruk i utvecklingsländer där, proportionellt sett, det är mycket viktigare än i Europeiska unionen. Det är den huvudsakliga källan till inkomster och sysselsättning i utvecklingsländerna och ett viktigt instrument i kampen mot fattigdom, och förvisso för förbättringen av livsmedelssäkerheten. Vårt mål är alltså mångfasetterat, vi behöver ett bättre avtal för jordbruket i utvecklingsländerna, men vi behöver också stärka det riktade stödet för vissa aspekter av europeiskt jordbruk. Vi har ett visst manöverutrymme inom vilket vi kan göra det.
Det finns en viss känsla i den socialdemokratiska gruppen, att förslaget på något sätt saknar framåtanda. Vi förväntas erbjuda utvecklingsländerna en mer omfattande och tidigare sänkning av alla jordbrukstullar, och att vi gör oss av med importbegränsningarna gentemot utvecklingsländerna. Vi vill att man lyfter fram betydelsen av den gröna boxen, och uppmärksammar särskild och differentierad behandling. Man måste bedöma om den nuvarande reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken är tillräckligt långtgående. Förmodligen kommer den socialdemokratiska gruppen inte att anse det. Vi kommer att överlåta till er att driva igenom dagordningen så snabbt som möjligt.

Mulder (ELDR).
Även min grupp anser att det mandat kommissionen fått är ett bra mandat och att det är välmotiverat och räcker för resultat. Detta är början av förhandlingarna och det står fast för oss att när kommissionen, Europa, tar ett steg framåt så måste andra handelsblock följa efter. Det väsentliga för oss är att den europeiska befolkningen inte stöder den europeiska jordbrukspolitiken tillräckligt för närvarande. Det måste vi ändra på och därför måste vi ändra på den europeiska jordbrukspolitiken. Vi förordar att subventioner som snedvrider handeln skall minskas så mycket som möjligt och det gäller särskilt exportstöd och liknande subventioner av andra handelsblock. Vi är alltså generellt för mer avreglering av handeln med jordbruksprodukter men det behövs mer än så. Vi har en mängd regler i Europa som inte har så mycket att göra med att produkten är hälsosam som att de vilar på olika etiska principer om djurens välfärd, fågeldirektivet och habitatdirektivet, och så vidare. 
Jordbrukare i andra delar av världen har inte alls så många regler av det här slaget att följa. Det är alltid svårt för mig att förklara för europeiska bönder varför de måste följa dessa regler och samtidigt behöva konkurrera med bönder från andra delar av världen som inte behöver följa dem. Det verkar vara ett utmärkt recept för orättvis konkurrens och jag tror att kommissionen framför allt måste framhäva detta i förhandlingarna i Världshälsoorganisationen. Till på köpet är inkomstsituationen för lantbrukarna inte alltid lika gynnsam i olika delar av Europa.
Vi kan inte ändra på saker och ting över en natt. Därför anser jag att man måste ägna mycket energi åt den europeiska modellen för jordbruk och att vi säkert kan försvara det i ett internationellt sammanhang. Vi måste kunna belöna lantbrukarna för vad de presterar utöver själva framställningen av jordbruksprodukter. Därför kan jag bara betona behovet av att kommissionen försvarar det faktum att de regionspecifika produkter som framställs i Europa är erkända i hela världen och att dessa inte får odlas någon annanstans under samma namn. Kommissionen måste understryka att vi förordar att man skapar ett system med integrerad jordbruksproduktion, en kontroll ?från jord till bord? som det brukar kallas. Jag vill också framhäva att förutom den politiska strävan att skapa bättre priser på produkterna behövs det även en annan politik, nämligen användning av jordbruksprodukter för industriändamål. Till sist, allt utom vapen och min grupp har med överväldigande majoritet stött detta. Vi måste också göra något för de fattigaste utvecklingsländerna. Den stora fråga vår grupp ställer sig är: hur hanterar kommissionen ursprungsprincipen, hur kan vi vara förvissade om att de produkter vi importerar verkligen kommer från de fattigaste länderna som vi menar det?

Jové Peres (GUE/NGL).
Herr talman! Jag anser att det skulle ha varit bättre om denna debatt hade genomförts innan, och inte efter det att rådet (allmänna frågor) hade gett sitt samtycke till gemenskapens erbjudande om att förhandla när det gäller jordbruksaspekterna inom Världshandelsorganisationen. Det är uppenbart att detta påverkar den institutionella balansen och hela beslutsfattandeprocessen.
Detta förfarande är emellertid inte nytt, eftersom det finns tidigare erfarenheter från reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken år 1992 och av Agenda 2000. Jag säger detta eftersom vissa aspekter, till exempel minskningen av de inhemska stöden, leder till att mycket kontroversiella aspekter införs i förslagen till förordning om översynen efter halva tiden.
Vad vi talar om är en fullständig bortkoppling av stöden och ett stort antal ledamöter - däribland jag själv - har avvisat det förslaget. Även de yrkesverksamma och flera medlemsstater motsätter sig det. När det gäller innehållet säger jag fortfarande samma sak: vi kommer i så fall att säga ja till en politik som saknar tillräckliga medel, vilket kan inverka på gemenskapsjordbruket, särskilt de mest utsatta områdena.
När det gäller de mer konkreta förslagen anser jag att de innehåller riktigt positiva aspekter när det gäller utvecklingsländerna. Dock utgår man från antagandet att en ökad avreglering av handeln kommer att öka den ekonomiska utvecklingen. Så är inte alltid fallet. I det här sammanhanget vill jag påminna om att de två mest avreglerade marknaderna - kaffe- och kakaomarknaderna - är de jordbruksmarknader där förhållandena är sämst och där producentländerna vill ha minskad avreglering och ökad kontroll.
Förhandlingarna kan inte heller grundas på världsmarknadspriserna, eftersom dessa visserligen är knutna till de volymer som säljs men har mycket litet att göra med produktions- och konsumentpriserna. Hur som helst anser jag att det är viktigt att vi kommer framåt i den här frågan för att avskaffa exportsubventionerna för jordbruksprodukter, vilka stör den lokala jordbruksproduktionen i utvecklingsländerna. Vi måste erkänna utvecklingsländernas rätt att skydda sig mot dessa exportsubventioner för att värna om den grundläggande rättigheten att ha säkra livsmedel, att själva bestämma över dessa livsmedel och för att små- och familjejordbruken skall kunna överleva.
Förslaget om att inrätta en så kallad box för livsmedelssäkerhet tycker jag är intressant. Detta skulle kunna bli mycket användbart även för Europeiska unionen, av strategiska skäl och med tanke på livsmedelssäkerhetsfrågorna. Men där glömmer kommissionen att vi är beroende av vegetabiliska proteiner från andra länder, och dessa länder är inte underutvecklade eller under utveckling, utan är mycket utvecklade. Och vi är beroende till 75 procent. Det är uppriktigt sagt fullständigt oförståeligt att kommissionen kan glömma bort en sådan sak.
Slutligen och med tanke på att Förenta staternas och andra länders snedvridande utnyttjande, anser jag att förslagen om att ta bort minimiklausulen, en strikt och disciplinerad tillämpning av exportkrediter och livsmedelshjälp och värnande om principen om angivande av geografiskt ursprung är mycket bra.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot! På Världssocialt forum i Porto Alegre uttryckte flera länder i tredje världen och många frivilligorganisationer som verkar internationellt kravet om att inte förlägga jordbruksförhandlingarna till WTO. Det finns goda skäl till det: Man måste förstå att jordbrukshandeln tidigare förvisso bara påverkade en liten del av framställningen av jordbruksprodukter men att handelns mekanismer fått långtgående följder genom att snedvrida priserna, inte bara i länder i Europa utan även i tredje världen. Handeln har genom dumpnings-exportstöd ibland ödelagt böndernas jordbruk eller fört dem till ruinens brant. Den har förvärrat hungern, försatt länder i beroendeställning och ökat skuldbördan.
Det är tydligt: handel gör inte att fler blir mätta. Fler blir inte rika heller, åtminstone inte i båda läger. Därför är det förståeligt att det från dessa kretsar kommer mycket skarpa frågor om vad det då är man skall förhandla om inom WTO. Om WTO-förhandlingarna skulle bli lyckosamma måste man sätta stopp för dessa mekanismer. Man måste se till att prioritera rätten att producera basföda, rätten att stilla den egna befolkningens hunger, rätten att bruka marken och att handskas med naturen på ett riktigt sätt och även rätten att överföra gårdarna till nästa generation och på så vis förvalta bondejordbruket. Mekanismerna i den nedbrytande handeln, den så kallade världshandeln, som inte var något annat än exportdumpning måste hejdas så att vi når fram till en solidarisk utveckling tillsammans med människorna i tredje världen men också med de europeiska böndernas jordbruk.

Hyland (UEN).
Herr talman! WTO-förhandlingarna om jordbruksfrågor, tillsammans med kommissionens förslag till reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken, står för grundläggande förändringar av det europeiska jordbruket och av jordbrukarnas välstånd. Jag har sagt många gånger i denna kammare att osäkerhet om framtiden får förödande konsekvenser för jordbruksfamiljerna.
Jag ifrågasätter graden av förenlighet mellan kommissionens åtagande gentemot EU:s jordbruksmodell, som är grundad på familjejordbruk, och förslagen i förhandlingarna om världshandeln. Handelsavreglering, kombinerad med en stegvis minskning av EU:s jordbruksstöd - i synnerhet när denna minskning drabbar dem som redan lever på marginalen - reser stora frågetecken när det gäller våra verkliga avsikter.
Vad gäller detaljerna i WTO:s förslag, ser vi återigen en önskan av kommissionen att gå längre än mandatet man har fått av medlemsstaterna. De nedskärningar som föreslås för exportstöd, importtullar och inhemskt jordbruksstöd är både överdrivna och onödiga. De går förvisso utöver alla åtaganden som uttrycktes i samband med Uruguay- eller Doharundorna. När vi ser hur våra konkurrenter uppför sig - särskilt när det rör Förenta staternas jordbrukslagstiftning - måste man fråga sig varför vi i Europa alltid måste ge med oss. Nu när EU:s förslag har lagts fram i WTO, vädjar jag till kommissionen att den verkligen skyddar det europeiska och, förvisso, det irländska jordbrukets intressen. En förbättrad marknadstillgång kommer att intensifiera konkurrensen på EU-marknaden. Jag uppmanar kommissionen att vara särskilt försiktig under förhandlingarna om de produkter som är mer känsliga för denna aggressiva konkurrens, i synnerhet nötkött och smör. Jag vill att kommissionen ser till att det bara sker minimala tullsänkningar för dessa känsliga produkter.
Det är omöjligt att diskutera de kommande jordbruksförhandlingarna vid WTO utan att sätta frågan i samband med kommissionens översyn efter halva tiden i förra månaden. I alla de sex konsekvensundersökningar som kommissionen genomförde, kom man fram till att det inte skulle bli någon förändring av den multilaterala handelsramen. Så är uppenbarligen inte fallet.
Samtidigt som det är svårt att förutspå resultatet av den aktuella rundan, kan vi vara säkra på att en minskning av tullskyddet kommer att vara en del av varje form av avtal. Med tanke på den mängd nöt- och fårkött som kommer in i EU vid rådande skyddsnivåer, är det lika säkert att det mesta, om inte hela, den brist på EU-marknaden som skapats av minskningen i EU:s tillgångar, kommer att fyllas av produkter från tredje länder. Jag frågar då varifrån den prisökning skall komma, som alla undersökningar pekar på. Ett frikopplande, som sker tillsammans med WTO-förslagen, kommer att orsaka en minskning av EU:s produktion av nöt- och fårkött.
Kommissionen känner redan till min åsikt att detta kommer att drabba Irland på ett oproportionerligt sätt. Trots att kommissionsledamot Fischler avfärdade denna tanke när han i förra månaden lade fram sina förslag för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, är jag fortfarande övertygad om detta. Jag är inte rädd att avfärdas som en domedagsprofet när jag uttrycker en åsikt som grundas på faktiska vetenskapliga uppgifter som sammanställts i en oberoende undersökning på uppdrag från den irländska regeringen. I kommissionens undersökning kommer man t.ex. fram till ett 3-procentigt fall i EU:s nötköttsproduktion, men ett fall på hela 12 procent för irländsk nötköttsproduktion. Vi måste hitta en kompromiss: En avsevärd produktionsminskning med åtföljande konsekvenser för ekonomin, inklusive arbetslöshet i vår viktiga livsmedelssektor, och att det förväntade tomrummet på marknaden fylls med import från tredje länder.
Sammanfattningsvis upprepar jag vad jag sade till kommissionen i juli i fjol, när förslagen lades fram i samband med översynen efter halva tiden, och återigen när lagstiftningsförslagen lades fram i förra månaden: De kombinerade effekterna av en kraftigt avreglerad handel med jordbruksprodukter enligt WTO-beslut och kommissionens förslag till stora reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken, kan vara katastrofala för det europeiska jordbruket.

Van Dam (EDD).
Mindre än tio procent av världens jordbruksprodukter hamnar på den internationella marknaden. Den övervägande delen köps och säljs lokalt eller nationellt. Det innebär att förslagen som skall reglera tio procent av produktionen, som vid Världshandelsorganisationen, inte får bortse de följder förslagen får på de övriga 90 procenten av handeln. Jag har inte tid att gå in på alla aspekter av det europeiska förslaget till WTO så jag begränsar mig till utvecklingsländernas plats och den europeiska modellen för ett mångfunktionellt jordbruk.
Herr talman! Mat är ingen självklarhet för en del av världens befolkning. Dessa befolkningsgruppers intressen behöver nogsamt beaktas i WTO-samtalen. Intressena går längre än att riva tullmurar och det prioriterade inträdet på den europeiska marknaden. Förturen till inträde leder nämligen inte per automatik till ökade inkomster i utvecklingsländerna och för deras befolkning. En undersökning nyligen visade att en fullständig avreglering av handeln endast ger de fattiga länderna en ytterst liten ökning i inkomster. Länder som Indien och Nigeria begär med fog en flexibel tillämpning av WTO-avtalen. De vill stötta och skydda sin jordbrukssektor och utvecklingen av landsbygden så att befolkningen där kan känna en viss säkerhet för sin existens. I de länderna behövs subventioner för att garantera livsmedelssäkerhet och stödja småskaligt jordbruk.
Därför blev jag glatt överraskad av kommissionens förslag till en box för livsmedelssäkerhet och det utrymme Europa vill ge dessa länder genom stöd till deras jordbruk via subventioner. Exportstöd snedvrider världsmarknaden. Kommissionen föreslår med rätta en ytterligare sänkning. Om andra länder kan ställa sig bakom detta skulle det leda till högre priser på världsmarknaden. Jag vill dock påpeka för kommissionen att inte alla är betjänta av det. Inte mindre än 43 afrikanska länder är nettoimportörer av livsmedel som alltså skulle få betala mer om livsmedelspriserna steg på världsmarknaden. Därför är även tekniskt stöd jämte antidumpningsåtgärderna av yttersta vikt. Lantbrukarnas inkomster i Europa utsätts för tryck. Avreglering av handeln är av intresse främst för handeln och den bearbetande industrin.
Om Europa vill upprätthålla sina familjedrivna jordbruksföretag måste åtgärder vidtas som strider mot frihandelns principer och Europa agera mer effektivt än i dag. En studie från OECD visar nämligen att endast en fjärdedel av varje euro i stöd till jordbruket hamnar hos bonden. Ytterligare avreglering utan tillräckligt skydd för den europeiska jordbruksmodellen leder till att bondeståndet saneras. Som väl är förespråkar kommissionen i sitt WTO-förslag det
mångfunktionella jordbruket. Subventioner för sådant som inte snedvrider handeln som miljö, djurens välfärd och landsbygdsutveckling måste vara en möjlighet även framöver. Men jag hoppas att kommissionen också inser att ett livskraftigt europeiskt jordbruk behöver tillräckligt spelrum för att kunna reglera sin marknad. Eftersom jordbruket ännu inte fungerar som en cykelfabrik krävs ändamålsenligt skydd vid gränserna. Det skyddet skall präglas av öppenhet och insyn. Livsmedelsstöd som en förtäckt form av dumpning är förkastligt. Kommissionen för rätteligen i sitt förslag fram även andra former av jordbruksstöd som exportkrediter, exportgarantier och statliga handelsföretag.
Slutligen, herr talman, saknas det i kommissionens förslag ett centralt politiskt instrument som påverkar marknaden och priserna på ett positivt sätt, det vill säga produktionskontroll. Detta instrument fungerar på socker och mejeriprodukter. Det enda missljudet i systemet är dumpningen av överskotten på världsmarknaden som orsakas av för höga kvoter. Av den anledningen skall vi inte överge kvoter utan se till att kvoterna är reella. Kvoten för mejeriprodukter ligger på 105 procent av konsumtionen. Genom att minska den till 100 procent skyddar vi världsmarknaden från dumpat socker och mjölkpulver samtidigt som vi erbjuder våra bönder bättre priser.

Souchet (NI).
Herr talman, kommissionsledamot! När det gäller dessa jordbruksförhandlingar som inleds inom ramen för WTO skulle jag vilja göra tre påpekanden, och märk väl att jag inte avger något förhastat omdöme om deras resultat.
För det första: Dessa förhandlingar äger rum mot bakgrund av att utvecklingen på jordbruksområdet går åt olika håll i Förenta staterna och Europeiska unionen. Samtidigt som Förenta staterna konstaterar att fair act haft negativa effekter för jordbruket och ersätter denna med en ambitiös farm bill som ökar deras ekonomiska stöd till jordbrukssektorn med 70 procent, sätter Europeiska unionen ett tak för sina jordbruksutgifter, påbörjar en politik för att koppla bort stödet - i ett skede då Förenta staterna överger denna politik - och vill inte gärna tillämpa gemenskapspreferens, något man såg i spannmålsaffären vid Svarta havet. Denna olikartade utveckling avspeglar givetvis att den politiska viljan har olika temperatur. Förenta staterna vill behålla ett starkt jordbruk. Det är för dem en strategisk prioritet att bevara kontrollen över vad de kallar livsmedelsvapnet, och de satsar resurser på detta. Européerna är för sin del splittrade, i detta som i annat. De är splittrade till själva frågan om huruvida det är lämpligt med en offentlig jordbrukspolitik. De är splittrade i frågan om vilka resurser som ett sådant jordbruk bör förfoga över. Det jordbruksbud som Förenta staterna lade i Doha innebär hur som helst att de behåller ett kraftfullt offentligt stöd till det egna jordbruket. Det vore därför paradoxalt och oacceptabelt om det europeiska jordbruket när förhandlingarna är slut står där som den enda avväpnade parten.
För det andra: När det gäller Cairnsgruppen är det väsentligt att länder som inte är utvecklingsländer, och vilka sedan Uruguayrundan inleddes utan avbrott och på alla upptänkliga sätt försöker göra så att hela den europeiska jordbrukspolitiken raseras, inte tillåts förvandla utvecklingsländerna till mänskliga sköldar för att kunna dölja detta sitt mål, samtidigt som Europeiska unionen är världens största importör av jordbruksprodukter från utvecklingsländerna och unionen på egen hand tar hand om två tredjedelar av den afrikanska jordbruksexporten och är den enda som har byggt upp ett icke-ömsesidigt preferenssystem inom ramen för Loméavtalet och sedermera Cotonouavtalet. Låt oss inte drabbas av komplex.
För det tredje och till sist: Det är av avgörande betydelse att ett eventuellt avtal villkoras mot kravet på att de icke-kommersiella överväganden som för oss utgör grundläggande samhällsfrågor faktiskt och inte bara formellt skall beaktas. Krav på spårbarhet, nej till social dumpning, respekten för miljön, där det godkända skyddet av ursprungsbeteckningar inte får behandlas som underordnade frågor som man kan vänta med att behandla. Dessa frågor måste stå i centrum för förhandlingarna.
Kommissionsledamot! Jag hoppas att ni kommer att se till att så sker.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Kommissionens förslag till ?WTO-förhandlingsmodaliteten?, eller jordbruksbestämmelser, stöddes enhälligt av medlemsstaterna vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) senaste möte, till följd av tidigare diskussioner med olika grupper som arbetar med handels- och jordbrukspolitik. De har nu skickats till Genève för bedömning, tillsammans med förslagen från de andra medlemmarna i världshandelssamtalen, däribland Förenta staterna, Cairnsgruppen och utvecklingsländerna. 
Överenskommelse om bestämmelserna enligt vilket det nya avtalet kommer att slutas, skall ske före utgången av mars i år, och överenskommelse om själva den nya rundan skall ske senast i början av 2005. Men låt oss se på det rådande läget. Det finns betydande meningsskiljaktigheter hos de viktigaste förhandlingsparterna, och det kommer att finnas ett tryck på alla - även Europeiska unionen - att kompromissa.
Europeiska unionen förhandlar vid världshandelssamtalen på grundval av ett mandat som godkändes av rådet i september 1999. Detta stöddes sedan av rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser). Detta mandat är grundat på Agenda 2000-avtalet, i vilket ett av de främsta målen var att förbereda EU för WTO-förhandlingarna.
I december i fjol lade kommissionen fram ett förslag som man sade var förenligt med EU:s förhandlingsmandat på WTO-nivå, som godkändes av rådet 1999. Det är därför förenligt med Agenda 2000, och det kommer inte att krävas några ändringar av den gemensamma jordbrukspolitiken; EU-nivån på exportbidrag och inhemskt stöd i den s.k. gula boxen, ligger redan under den nivå som har förslagits; förslagen om marknadstillgång kan också justeras utan att störa EU:s marknader; EU har redan åtagit sig att sänka tullarna och kvoterna på import från de minst utvecklade länderna och från alla utvecklingsländer, i enlighet med det som föreslås i dokumentet.
De flesta medlemsstater ifrågasätter kommissionens förhållningssätt att åta sig att göra betydande sänkningar på detta stadium, med tanke på att det kommer att ske påtryckningar om att man skall göra ytterligare eftergifter under förhandlingarna. Irland och Frankrike hade svårigheter med en rad specifika frågor, och ett litet antal ändringar infördes vid rådet som ett svar på dessa frågor.
De viktigaste frågorna för Irland hade att göra med förbättrad marknadstillgång, eller sänkning av importtullar. Till följd av påtryckningar från Irland och Frankrike, bifogade kommissionen en förklaring till protokollet från rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) möte, som gick ut på att kommissionen skulle överlämna förslagen om marknadstillgång till rådet, skulle fortsätta att vara försiktig under förhandlingar som rör produkter som är utsatta för internationell konkurrens, och skulle ta särskild hänsyn till känsliga produkter.
Vi registrerade också i protokollet en förklaring om att vårt godtagande av kommissionens förslag sker på grundval av att minsta möjliga tullsänkningar sker inom känsliga områden, särskilt för nötkött och smör. Irländarna hade också fler farhågor när det gällde inhemskt stöd, utlösandet av ?den blåa boxen? och undantag från sänkningsåtaganden avseende direktbetalningar som är av yttersta vikt för våra jordbrukare.
Under 2002 var 60 procent av de irländska jordbruksinkomsterna i form av direktbetalningar till producenter som kvalificerar sig för ett undantag i förhållande till ?den blåa boxen?. Bevarandet av exportstöd är också viktigt för oss, i egenskap av stor exportör av jordbruks- och livsmedelsprodukter till tredje länder. Vi är särskilt beroende av bevarandet av ett EU-system för exportstöd, för att vi skall kunna vara konkurrenskraftiga på exportmarknaderna.
Kommissionsledamot Fischler påstår att hans förslag om frikopplande kommer att minska produktionen och därför höja priserna, men detta tar inte hänsyn till kommissionen världshandelsförslag om en minskning med upp till 36 procent av importtullarna bland andra multilaterala frågor. Vi behöver fortfarande svar från kommissionsledamot Fischler om hur han skall göra det omöjliga. 36-, 45- och 55-procentsförslagen under världshandelssamtalen, tillsammans med översynen efter halva tiden av den gemensamma jordbrukspolitiken - som omfattar förslag om frikopplande och modulering - och de osäkra konsekvenserna av utvidgningen, har skapat ett klimat av allvarlig misstro för en kommissionsledamot som vill riva upp ett befintligt beslut av EU:s regeringschefer efter bara två och ett halvt år av ett sjuårigt avtal.
Ja, vi har ett ansvar gentemot utvecklingsvärlden, men detta måste gå hand i hand med vårt ansvar gentemot våra egna jordbrukare. Trots den gemensamma jordbrukspolitikens generositet, och som ett resultat av en kombination av fallande priser, lägre produktionsnivåer och högre kostnader, drabbade av exceptionellt dåligt väder, möter de pågående och allvarliga nedgångar i inkomster och en osäker framtid.

Van den Berg (PSE).
Talman! Det är uppenbart att det råder motsatta åsikter i detta parlament. När jag hör synpunkterna från den traditionella bondefronten framgår det särskilt tydligt att vi har en hel del att reda ut här i parlamentet. För socialister handlar världshandeln om ?fair play för alla?. Det är av största betydelse att det blir ett genombrott i förhandlingarna om jordbruksfrågorna. I det sammanhanget är det två saker vi vill se till.
För det första: Upphöra med att dumpa produkter från Europa och Förenta staterna på utvecklingsländernas marknader. Samtidigt skall vi fortsätta att öppna våra marknader för de utvecklingsländer där befolkningens inkomster i vissa fall är beroende av jordbruksaktiviteter till över 80 procent. Dessutom skall vi avskaffa kvoterna och avgiftsbegränsningarna för de utvecklingsländer som exporterar till oss.
För det andra: Omsätta produktionssubventionerna i den europeiska jordbrukspolitiken till offentliga bidrag till naturvård, ny ekonomisk verksamhet på landsbygden (rekreation, IT, djurens välfärd). Mer extensivt och mindre kvantitet sålunda, mindre stöd till de stora lantbruken, mer stöd till kvalitet och ett drägligt liv för lantbrukaren.
Det sistnämnda är avgörande - avreglering är ett ord men vi vill inte att allt skall skötas av marknaden. Det behövs en offentlig kontroll och reglering. Vi talar om en europeisk social modell. Vi är emellertid medvetna om att vi samtidigt måste undvika att detta stöd genom offentliga bidrag indirekt ändå kommer att fungera som förtäckta subventioner. Då får vi återigen protektionism och alltför billiga produkter på världsmarknaden.
Vi är säkra på att de förslag som nu ligger på bordet utgör en bra början. Samtidigt vill vi be kommissionsledamöterna Lamy och Fischler om att befria mer än hälften av jordbruksprodukterna från utvecklingsländer från skatt. Vi skulle vilja avskaffa systemet stegvis, så att en förändring kommer till stånd före 2011. Vi skulle vilja ha en högre takt än 30 procent och mer än 30 procents sänkta avgifter.
Vi stöder verkligen idén med en box för livsmedel. Vi ser också klart och tydligt att AVS-länderna måste göra sin hemläxa mycket bättre och komma med förslag snabbare. Sedan har vi förstås Förenta staterna. Det är uppenbart att Förenta staterna just nu med sin Farm bill agerar helt i strid med andan och innehållet i Dohaförklaringen. Det ställer oss inför ett verkligt dilemma. Vi anser att Europa och utvecklingsländerna tillsammans skall utöva påtryckningar mot Förenta staterna så att de ändrar hållning. Vi är nämligen övertygade om att dagens politik är dålig för oss själva, vår miljö, våra djurs välfärd och för utvecklingsländerna. Låt oss nu göra som PSE-gruppen redan gjort under den gångna sammanträdesperioden och visa mod för att ta alla om och men för att helt lägga om rodret.

Fiebiger (GUE/NGL).
Herr talman! Kommissionen förklarade den 27 januari att EU-förslaget till WTO-förhandlingar står i samklang med övergången till en omfattande och stegvis avreglering och vilar på en rättvis och välavvägd grund. Vidare sägs det klart och tydligt: De konkreta åtgärderna omfattar en rättvisare fördelning av bördan för jordbruket och även utvecklingsländerna skall ges större möjligheter. Det är en logisk följd eftersom avregleringen efter reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken 1992 fortgår kontinuerligt även i EU genom att GATT-besluten omsätts i praktiken.
WTO-skeppet ångar på. Företagen inom jordbruket och livsmedelsindustrin följer efter i kölvattnet, ibland lite långsammare vid sidan om: av varje euro som konsumenten lägger på mat går nämligen i genomsnitt endast 25 cent till lantbrukarna. Avregleringen av handeln med jordbruksprodukter har sina tillskyndare och belackare. Det råder enighet om att man skall underlätta utvecklingsländernas tillträdet till den europeiska inre marknaden. Men trots - eller på grund av - avregleringen dämpas inte hungern alls i världen, snarare tvärtom. Förslagen till resolution pekar på denna situation.
Det är oklart hur man skall lyckas med denna balansakt: Samtidigt som man upprätthåller och stärker den europeiska jordbruksnäringens konkurrensställning på världsmarknaden skall man skydda jordbruket - som ännu inte är tillräckligt konkurrenskraftigt och skall bli multinationellt - som ett beständigt regelverk för intressen som inte har med den europeiska handeln att göra. För mig är utgången fullkomligt oviss, huruvida en europeisk jordbruksmodell med flera funktioner kommer att kunna genomföras på ett internationellt legitimt sätt med hjälp av subventionspolitiken. Risken är stor att denna sköld inte kommer att kunna hållas på plats och att det leder till att man verkligen börjar överge den europeiska politiken med jordbrukssubventioner. Detta dels för att det ännu saknas politisk majoritet, och skulle en sådan finnas består den i kompromisser, och dels för att frågorna om landsbygdens utveckling, miljö- och djurskyddet inte heller hör till WTO:s huvudfrågor. Det som räknas för utvidgningen måste också räknas för WTO-förhandlingarna. Principen är att ingen skall få det sämre och det måste gälla även efter förhandlingarna. Vi är spända på resultatet!

Auroi (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot! Det är mycket riktigt så att jordbruksfrågan kommer att vara en av de känsligaste frågorna i Cancun, eftersom den när allt kommer omkring representerar en form av ekonomiskt och socialt marknadstänkande som länderna i syd drömmer om att förverkliga. Via ert mandat har Europeiska unionen ett stort ansvar inom detta område, eftersom jag tror att sydländerna ser unionen som sin främsta allierade. Därför måste vi se till att varje människas rätt till livsmedel inte slutgiltigt offras på handelsgudens och de finansiella transaktionernas altare.
Som vi alldeles nyss nämnde är jordbruket ett typexempel på en global kollektiv nyttighet. Jordbruket svarar för sydländernas livsmedelssäkerhet, för livsmedelskvalitet, vattnets och markens kvalitet, erkännande av regionala produkter, landskapsvård, en hållbar utveckling av landsbygden. Detta är lika giltigt i syd som nord. Som ni nyss påpekade måste ert mandat därför visa att det inte handlar om egoism från vår sida och att vi måste sätta stopp för ett antal exportbidrag, som för övrigt även ruinerar våra småbrukare inom Europeiska unionen.
Folkens och ländernas rätt att föda sig själva med lokala och sunda produkter måste innebära att de har rätt att ta till skyddsåtgärder när så krävs. Om detta är er skyddsklausul, måste den kopplas till en rättvis handel och kommer i det perspektivet att utgöra ett bra komplement till ?allt utom vapen?-initiativet.
Martinez (NI).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Den nya förhandlingsrundan i WTO har i förhållande till de båda tidigare genomgått två grundläggande förändringar som väcker två farhågor. De båda förändringarna handlar om stämningsläget och om syftet. För att först ta upp det förändrade stämningsläget beror det på det hårda tryck som de amerikanska företrädarna utsätter Europa för. Med undantag för er själv, kommissionsledamot, som närmast utsågs till Bushadministrationens hedersdoktor, kallade Robert Zoellick europeiska parter som Frankrike och Irland för kolonisatörer som ligger 200 år efter sin tid, omgivna av det gamla Europa, när han inte liknade dem vid en ostätande apa. Och vi vet att er förhandlingspartner Robert Zoellick redan i januari 98 undertecknade ett öppet brev från Wolfowitz där man ville gå i krig mot Irak. Med andra ord är det en hök ni förhandlar med! Men ni känner honom ju, och vet kanske om höken är äkta.
Även syftet har ändrats. Hitintills förhandlade vi om döda ting. Utöver jordbruket förhandlar vi nu om kvalitet, miljö, välfärd, djur och därmed om kulturella aspekter! Den nuvarande förhandlingsrundan handlar inte om tillgångar utan om kunskaper, om tanken och om varat. Härav kommer rädslan för icke-varat, och det har studenterna i Louvain berättat för er. Med sin modell, sina kontrollerade ursprungsbeteckningar, sina landskap, sitt jordbruk, är även det ett ?jordbrukskulturellt? undantag. Härav kommer rädslan för att ni inte försvarar denna typ av jordbrukskulturella undantag som har kommit till oss ända från Mesopotamien, det är inget nytt påfund.
Därför finns en rädsla, som i första hand är politisk. Vi fruktar att Cancun skall bli ett tropikernas München. Det finns föregångare. Det mystiska bananavtalet 2001, Chiquita i konkurs precis som Enron. Vi har det faktum att beroendet av oljeväxter inte ifrågasätts ens efter Europas öppnande österut och galna kosjukan. Framför allt har vi Fischlers förslag om drastiskt minskade subventioner från juli 2002, som bekräftades i januari 2003, samtidigt som Förenta staterna under samma period sedan i maj 2002 har för avsikt att betala ut 190 miljarder fördelat över tio år. Men minimiregeln skulle innebära att allt detta stannar i gröna boxen.
Rädsla också för ett gigantiskt felsteg, för om vi år 2020 har två miljarder fler munnar att mätta, är det då rimligt att förstöra vår jordbruksapparat och vårt kunnande? Härav till sist vad som närmast kan kallas min ontologiska ångest. Kommissionsledamot! Vi har tagit plats i den jordiska rymdfärja som redan bär spår av sprickor, likt rymdfärjan Columbia. Här sitter vi nu och diskuterar handel, internationella frihandelsområden, när dricksvatten är en bristvara och två miljarder av planetens invånare saknar elektricitet och läkemedel! Då undrar jag om inte WTO, precis som Europeiska unionen, har missat det väsentliga.

Fiori (PPE-DE).
Kommissionsledamot! I de frågor som diskuteras i dag kan vi spåra ett antal viktiga teman i den globala och europeiska politiken. Det första exemplet är utan tvekan att den internationella handeln med jordbruksprodukter och de förhandlingar som bedrivs i det sammanhanget utgör ett tillfälle till konfrontation mellan avreglering av marknaden och en vilja från regeringarnas sida att uppnå protektionistiska mål inom jordbrukspolitiken. De målen går utöver att enbart producera, utan berör även så kallade icke-kommersiella aspekter som miljöskydd, livsmedelssäkerhet, skydd och främjande av kvalitet samt skyddet av landsbygdsområden.
Vi har lyssnat uppmärksamt på er i kväll, kommissionsledamot. Av det ni sagt framgår med all önskvärd tydlighet att Europeiska unionen har uttryckt en stark önskan att förhandla fram ett avtal om en ytterligare avreglering av handeln med jordbruksprodukter. Vi anser emellertid att avtalet måste balanseras och att det måste vara ett avtal som alla kan dra nytta av. Detta verkar också vara den ståndpunkt som flera gånger framförts av kommissionsledamot Fischler, ansvarig för gemenskapens jordbrukspolitik. Så sent som för en vecka sedan sade han i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att de bestämmelser som blir resultat av den nya förhandlingsrundan kommande höst måste bli rättvisa och lika för alla. Idén som framkommer om att minska exportbidragen är utan tvekan en fascinerande tanke, som man utan tvekan kan instämma i, men under förutsättning att även andra subventioner som leder till snedvridning av den internationella handeln regleras på liknande sätt.
Sedan har vi ett annat viktigt politiskt tema som löper genom den frågeställning som diskuteras i kväll: vi måste skapa en enhetlig vision av hela systemet. Den nuvarande ekonomiska miljön, den miljö som skall omfatta och ta till sig framtidens scenarier när det gäller jordbrukssektorn, får inte begränsas till den internationella handeln. Den internationella handeln är nämligen direkt avhängig av förslagen att revidera gemenskapens jordbrukspolitik. Det som skulle vara en översyn efter halva tiden har blivit något helt nytt, en helt ny form för den europeiska jordbrukspolitiken. Gemenskapens politik är inom detta område inriktade på att skydda de europeiska konsumenterna, förutom att skydda marknaden som ett instrument för ekonomisk utveckling. Jag tänker på inrättandet av den europeiska livsmedelssäkerhetsmyndigheten. Principen om livsmedelssäkerhet har även upptagits på WTO-nivå, men enbart som idé. Det återstår att ta många ytterligare steg när det gäller att skydda den kvalitet som finner uttryck i våra produkter. De produktionskostnader som präglar den europeiska jordbrukspolitiken skiljer oss märkbart från kostnaderna i utvecklingsländerna, eftersom standarderna med avseende på kvalitet, säkerhet och hygieniskt-sanitärt hälsoskydd är helt andra. Att utarbeta detaljerade internationella bestämmelser till skydd för livsmedelsindustrin under de kommande förhandlingsrundorna är lika viktigt som att främja och respektera Codex alimentarius när det gäller att försvara de typiska, erkända europeiska produkterna.
I en globaliserad miljö måste europeiska jordbruksföretag investera i kvalitet för de egna produkterna för att kunna erövra marknadsandelar som är särskilt känsliga när det gäller de nya kraven från konsumenterna. Produktionsstandarderna är numera inriktade mot spårbarhet för produkterna, från gård till bord. I det sammanhanget borde möjligheten att saluföra de europeiska livsmedelsprodukterna på global nivå hålla jämna steg med den ekonomiska utvecklingen i de mindre välmående länderna, i ömsesidig respekt för lokala jordbruksprodukter, i en miljö av balanserad global tillväxt som regleras såväl av ekonomin som av säkra regler, men framför allt av sunt förnuft i en tillväxt som alla har nytta av och som är till nackdel för ingen.
Den grundläggande fråga som vi med andra ord står inför just nu är att det finns en princip i det förslag som ni, kommissionsledamot, har redogjort för i kväll: vi behöver en gemensam jordbrukspolitik som är utformad på samma sätt som tidigare. Av era ord och av de dokument som vi har tagit del av framgår en princip som vi har mycket svårt att acceptera: nämligen att förslaget till översyn efter halva tiden, som bland annat föreskriver frikoppling och minskning av den blåa boxen, skall dominera över principerna för WTO-förhandlingarna, där man i stället vill försvara stöden i den blåa boxen som lanserades genom McSharryreformen. Det blir då nödvändigt att åter granska förhandlingsformerna, riva upp kapitlet om den blåa boxen och på så vis slutligt avstå från möjligheten att försvara de direkta stöden i en multilateral miljö. Om detta skulle inträffa anser vi att det skulle innebär början på en nedmontering av det europeiska jordbruket, en sektor som är av strategisk betydelse, inte bara som sådan, utan för hela den europeiska ekonomin.

Rodríguez Ramos (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Vi stöder kommissionens ansträngningar för att inbegripa utvecklingsländerna och de minst utvecklade länderna i dessa förhandlingar och vi anser att förslagen om tillträde utan tullar och utan kvoter för dessa länder samt inrättandet av en så kallad box för livsmedelssäkerhet är mycket positiva, men vi anser även att vi skulle ha kunnat gå längre med vissa förslag, till exempel förslaget om minskning av exportsubventionerna. Jag är dock övertygad om att vi kan komma vidare med den frågan under förhandlingarnas gång.
Jag vill även säga att åtagandet om ett ökat öppnande måste följas av en rättvis fördelning av bördorna mellan utvecklingsländerna. I det sammanhanget måste vi kritisera Förenta staternas ensidiga jordbrukspolitik.
Jag är emellertid oroad över att modellen för ett mångsidigt jordbruk kan riskeras. Jag vill påpeka att principen om ett mångfunktionellt jordbruk endast tas upp en gång i förslaget till förhandlingar inom WTO, när kommissionen nämner de minst utvecklade ländernas tillträde till marknaden.
När det gäller gemenskapens jordbruk är det sant att vi nu nämner sociala mål, miljöskydd, folkhälsa, obligatorisk märkning och behovet av att ersätta de extra kostnaderna för djurens välbefinnande. Men principen om att det europeiska jordbruket skall vara mångfunktionellt har inte längre någon större vikt i detta förslag till förhandlingar inom WTO; det är avskaffandet av stöden som är dominerande och kommissionen kommer att koncentrera förhandlingarna på denna princip när det gäller de inhemska stöden.
Om vi stöder hela vår förhandlingsstrategi på principen om avskaffande kan detta leda till att vi inte kommer att ha något handlingsutrymme för att garantera faktorer som är grundläggande för det europeiska jordbruket, till exempel stabila marknader, bevarande av stabila priser och ekonomisk lönsamhet och inkomster för producenterna.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Det står mycket klart att Europeiska unionen tänker offra de små och medelstora jordbruksföretagen och Europeiska unionens jordbruksstöd på Världshandelsorganisationens altare. Den heliga principen bakom alla Europeiska unionens beslut är hur man bäst skall tjäna storföretagens och de multinationella företagens intressen. Den förestående reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken - som är en katastrofal överhalning, inte den översyn efter halva tiden som man påstår att den är - genomförs inför upptakten till och pressen från WTO-förhandlingarna. Det föreslagna WTO-avtalet innebär att avregleringen av den internationella handeln med jordbruksprodukter påskyndas under förevändning att den ökade internationella handeln kommer gagna utvecklingsländerna. Detsamma sades om GATT och se vad som hände där. GATT skulle öka den internationella handeln med jordbruksprodukter och alstra välstånd. Men utvecklingsländernas befolkningar gagnades inte, de fick det tvärtom ännu värre än tidigare, de fick inga marginaler för utveckling och till och med länder med hög produktion, som Argentina, drabbades. Allt som skedde var att de multinationella företag som producerar och säljer jordbruksprodukter ökade sina vinster till skyhöga siffror.
Detsamma kommer att ske med WTO-avtalet, av tre grundläggande skäl. Det första skälet är angreppssättet, där monopol uppmuntras, precis som med GATT. Det andra har att göra med det internationella systemet för priser och subventioner för jordbruksprodukter och det internationella prissättningssystemet för industrivaror. De rika länderna köper billiga jordbruksprodukter och säljer dyra industriprodukter, inklusive mediciner. Det tredje skälet har att göra med vem som producerar och äger jordbruksprodukterna i många utvecklingsländer, där jordbruken och jordbruksprodukterna ägs av stora multinationella företag som betalar svältlöner.
Det är därför Greklands kommunistparti är emot det föreslagna avtalet och gör allt det kan på gräsrotsnivå i alla länder för att samordna kampen för en internationell handel som grundas på ömsesidiga fördelar och lika värde för alla.

Wyn (Verts/ALE).
Herr talman! Europeiska unionen har klargjort sin vilja när det gäller att reformera jordbrukshandelssystemet - för det första att säkra en framtid för Europas jordbrukare och, för det andra, att erkänna behovet av särskild behandling av utvecklingsländerna. Detta är ingen dålig prestation. Det är i själva verket mycket svårt, eftersom vi har folk på en sida som anser att kommissionen går för långt, och andra som anser att den agerar alldeles för försiktigt. Om Europeiska unionen skall få en trovärdig röst i Dohaprocessen, måste detta förhalande upphöra. I och med att utvidgningen är nära förestående, så måste vi handla omedelbart. 
Kommissionens förslag kommer att gynna de europeiska jordbrukarna på lång sikt, och förbättra möjligheterna till meningsfulla samtal om global avreglering av handeln. Jag hoppas att skickar ett klart budskap att det är jordbrukarna själva som bör få en större del av marknadspriset, och inte det ökande antalet mäktiga monopol som för tillfället kontrollerar - på ett förödande sätt - vår jordbruksindustri.
Den balans vi söker är att stödja små jordbrukare - 90 procent av jordbrukarna i mitt hemland, Wales, är små jordbrukare som bedriver verksamhet i mindre gynnade områden - och landsbygdsutveckling och pelare II, å ena sidan, samtidigt som vi också tar hänsyn till jordbrukare i tredje världen. Det är en mycket svår balansakt. Vi kan inte längre fortsätta med en situation där en genomsnittlig europeisk mjölkko genererar en större årsinkomst - tack vare EU-bidragen - än hälften av världens befolkning.

Mann, Erika (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Egentligen vill jag bara ta upp några få punkter eftersom mycket redan vidrörts av mina kolleger. Jag tror att den svårighet vi har att göra med och som särskilt ni i kommissionen står inför består i att ni måste få två strategier i takt med varandra. Å ena sidan gäller det att genomföra en reform av jordbruksproduktionen i Europeiska unionen och å andra sidan uppnå ett ökat tillträde till marknaden för utvecklingsländerna. Det är naturligtvis mycket, mycket svårt. Dessutom är tidsplanen mycket ambitiös. Ni måste nämligen uppvisa resultat redan i år, närmare bestämt till förhandlingarna i Cancun. Ni måste åtminstone säga åt vilket håll det går och samtidigt inte förlora i sikte att ni måste slutföra förhandlingarna framgångsrikt år 2005. Utöver detta är era handelspartner komplicerade. Sammantaget är det ett ytterst svårt spel.
Jag har tittat närmare på många förslag och yttranden från Tyskland men även från de andra länderna, och det jag har framför mig är en mix: å ena sidan ges många komplimanger. Man tycker att det är bra att det äntligen händer något, att man går i rätt riktning. Å andra sidan finns det många allvarliga förbehåll och betänkligheter. Man fruktar att Europeiska unionen med denna modell hamnar i ett slags hobbyjordbruk, om jag skall sammanfatta det med ett enda ord. Man är rädd att flexibiliteten som behövs för att kunna konkurrera effektivt internationellt går förlorad och att man missar något viktigt. Visst kan man göra väldigt mycket på miljöns och jordbrukets område men andra instrument riskerar att gå förlorade.
Kommissionsledamot Fischler och ni, kommissionsledamot, har ju alltid sagt att det finns tillräckligt manöverutrymme. Vi har flexibilitet. Vi måste granska i detalj om det inte finns fler möjligheter att göra något på t.ex. mjölkprisområdet.
Till sist en kort fråga: Utvecklingsländerna talade vid Europeiska socialdemokratiska partiets grupps seminarium förra veckan hela tiden om utvecklingsboxen. Det uttrycktes en önskan om att det görs mer i frågan och ni skulle kanske kunna gå in på det.

Baltas (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Det motto vi måste välja för att förhandla om vår jordbrukspolitik vid WTO:s förhandlingar är: ?Fler tomma ord? Nej tack. Uttryckliga och klara svar? Ja, gärna?. Förslagen och tidsplanen för att genomföra dem är nämligen inte värda någonting om de inte är uttryckliga. Det övergripande paket som Europeiska unionen kommer att bidra med till de förestående WTO-förhandlingarna lägger bollen mycket långt in på Europeiska unionens planhalva. Istället för att bara lägga fram förslag måste unionen komma med väl övervägda krav för att få något i gengäld. Vi måste exempelvis ta reda på vad de andra utvecklade länderna kommer att göra och vilka delar av stödsystemet för Europeiska unionens jordbrukare som måste skyddas.
När vi är inne på frågan om att skydda våra jordbrukare, och jag talar om jordbrukarna i Europeiska unionen med 25 medlemsstater, inte bara de 15 nuvarande, måste vi först och främst se till att den mångsidiga modellen för det europeiska jordbruket erkänns och skyddas. För det andra är det viktigt att se till att översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken - och socialisterna instämmer i den allmänna filosofin när det gäller den här frågan - inte blir lidande på grund att man gör missriktade åtaganden vid förhandlingarna. För det tredje och när det gäller landsbygdsutvecklingens miljödimension, att nå ekologisk balans, livsmedelsstandarder och så vidare, måste Europeiska unionen driva igenom frågan om en gemensam klausul för alla länder som grundas på unionens standarder. Det är både meningslöst och oacceptabelt att underlätta importen av jordbruksprodukter från utvecklingsländer som inte uppfyller europeiska standarder. Slutligen gör vi inte de fattiga länderna och deras jordbrukare någon tjänst om vi lyckas höja jordbrukarnas inkomster i de fattiga länderna, bara för att de utvecklade länderna skall kunna sälja dem hutlöst dyra aidsmediciner till exempel. Vi behöver med andra ord något mer vid förhandlingarna än imponerande förslag med goda avsikter; vi måste kombinera dem med sociala fördelar. Vi behöver ett annat slags förhandlingar, som tjänar bredare sociala intressen.

Lamy
Herr talman! Jag tror att en av slutsatserna efter kvällen debatt är att det blir mer diskussioner i denna kammare när man talar om jordbruk än när man talar om tillgång till läkemedel eller om Davos och Porto Alegre. Jag är inte säker på att det är någon större nyhet, men hur som helst är det ett faktum.
Hur förhåller det sig då med denna fråga om multilaterala handels- och jordbruksförhandlingar? Frågan är om unionen kan och bör samtycka till att iaktta återhållsamhet, införa tak och regler som i framtiden begränsar det stöd och det skydd vi ger våra jordbrukare och som vi vill fortsätta att ge dem. Innan jag återkommer till ett par tre mer konkreta frågor vill jag påminna om några av de principer som varit vägledande för den ståndpunkt jag och Franz Fischler företräder.
För det första ingick vi förhandlingsåtaganden i Doha. Vi åtog oss att gå ett steg längre än förra gången - det vill säga i Marrakech 1995 - i fråga om att öka vårt tillträde till marknaden, minska vårt inre stöd och minska vårt exportstöd. Dessa aspekter ingår i vårt förhandlingsmandat. Vi kommer att gå i den riktningen, precis som vi gemensamt har beslutat.
Den andra principen är att vi med denna inriktning måste prioritera utvecklingsländerna i våra eftergifter och slå vakt om att dessa eftergifter och därmed även uppoffringarna fördelas rättvist. Det är inte tal om att unionen i egenskap av utvecklade länder skall acceptera uppoffringar som andra utvecklade länder vägrar att underkasta sig.
Den tredje och sista generella principen är att denna debatt inte är densamma som den vi hade om reformen om den gemensamma jordbrukspolitiken. Det pågår en debatt om våra ställningstaganden i Världshandelsorganisationen och vi för en intern debatt om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi diskuterar inte någon gemensam jordbruksreform för Genève, Tokyo, Washington, Sydney eller Cancun. Vi diskuterar den reformen internt, av skäl som är våra egna. Ja, vi diskuterar de ståndpunkter vi intar i Världshandelsorganisationen i Bryssel och i Strasbourg, men det är i den här ordningen det hela sker.
Det stämmer att kommissionen har lagt fram ett förslag som om det antas kommer att innebära ytterligare reformer i förvaltningen av vår gemensamma jordbrukspolitik. Vi får se om det tas några beslut och när det i så fall sker och vi får också se hur många av dessa beslut vi kommer att använda och när vi kommer att använda dem som förhandlingstillgång. Så är inte fallet för närvarande, och jag säger klart och tydligt till Doyle att vi med rådets godkännande nu klarar de 36 procent, 45 procent och 55 procent som Franz Fischler och jag har föreslagit inom ramen för redan beslutade reformer och utan att det inkräktar på utrymmet för eventuella andra reformer.
Är då de förslag vi har lagt fram alltför ambitiösa eller inte ambitiösa nog? Jag tror att ni alla var för sig har besvarat denna fråga, genom att somliga ansåg att våra förslag var för försiktiga, och andra att de var för långtgående. McNally lät förstå att hon för sin del tyckte att vi hade kunnat gå längre. Jag vill svara att jag inte tror det, i varje fall inte i detta skede. Om alla fördragsslutande parter i WTO i dag samtyckte till att göra den typ av åtagande som vi har föreslagit, då skulle vi alla ha tagit ett stort steg mot en större återhållsamhet när det gäller jordbruksstöd i hela världen.
Har vi då gått för långt? Det var vad jag tyckte mig förstå när jag lyssnade till Hylands ståndpunkt. Det tror jag inte heller, om man inte tycker - vilket kanske är vad han menar - att vi redan har gått för långt i fråga om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken på senare år. Som ni förstår är kommissionen inte av den uppfattningen.
Van Dam, Graefe zu Baringdorf och Erika Mann tog upp frågan om livsmedelssäkerhet, och det med rätta, med utgångspunkt i det riktiga påståendet att endast 10 procent av handeln med jordbruksprodukter utgörs av internationell handel, vilket faktiskt skiljer sig ganska kraftigt från läget inom andra sektorer. De har rätt och det är också skälet till att vi har velat föra in en nyordning, som väckt uppmärksamhet på många håll. Det handlar om begreppen livsmedelssäkerhet, skyddsklausul, och box för livsmedelssäkerhet. Som jag sade i mitt inledande anförande har vi fått idéer till detta från olika håll, framför allt från europeiska frivilligorganisationer.
Innan jag slutar vill jag också svara Mulder. Herr Mulder! Ja, bestämmelserna om initiativet ?allt utom vapen? innehåller ytterst stränga föreskrifter i ursprungsfrågor, med följd att produkter och enbart produkter från de minst utvecklade länderna gynnas av denna ?nolltull och nollkvot? som vi har beslutat till deras fördel. Det är mycket bindande bestämmelser och för övrigt anser en del av dessa länder att de är det i alltför hög grad. Därför är det bra att de är det.
Avslutningsvis vill jag säga att denna debatt har lärt oss två saker. Det första är att Martinez kan känna existentiell ångest, vilket i sig är en mycket glädjande nyhet. Det andra är att han för en gångs skull har utmärkta skäl till att känna existentiell ångest. Saken är den att jag för en gångs skull delar hans resonemang som går ut på att jordbruket inte bara är att ha utan också att vara, en ståndpunkt som min kollega Fischler nog också delar. Han har rätt på denna punkt: jordbruket är varor i omlopp, som vi producerar, som hamnar i vår tallrik eller i andras tallrik, men det är också en tjänst, som inte är så rörlig. ?Varubiten? hittar vi på marknaden, vi hittar den i handelskedjorna, det är något som köps och säljs. Tjänstebiten, den som består av säkerhet, den som består av miljö, av välmående, den saknar rörlighet och den lönas i allmänhet illa av marknadsmekanismerna.
Det är själva det faktum att denna varubit och denna tjänstebit existerar sida vid sida, det är själva det faktum att denna bit i omlopp och som man när allt kommer omkring kan tänka sig skall omfattas av samma regler som strumpor, bildäck och skor, existerar sida vid sida med en bit som inte kan jämföras med denna handel med bildäck, strumpor och skor, det vill säga tjänstebiten, den som gör att vi har ett särskilt förhållande till det vi äter eller producerar på vår landsbygd, det är detta som gör denna fråga så svår. Det är av detta skäl och för att detta motsvarar den syn vi här i Europa har av jordbruket, som vi i denna fråga intar en balanserad ståndpunkt som går i ett antal riktningar, men inte så långt att vi förstör det som för oss skapar jordbrukets samlade värde.
Det är denna kombination av två aspekter som vi kommer att fullfölja i diskussionen och för dem av er som är intresserade av eller brinner för dessa frågor vill jag redan nu påpeka att jag bara kan se fördelar i att vi tar upp hela denna diskussion på nytt, om möjligt om hela förhandlingsprogrammet istället för att ta det bit för bit som i kväll, när som helst innan Cancun. I alla händelser är Franz Fischler och jag själv beredda att göra detta.

Talmannen.
Jag kommer att göra ett undantag och ge ordet till De Rossa.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag kommer sent. Jag vill uttala mig därför att min ställning i förhållande till jordbruk inte är densamma som den ställning som redovisades för kammaren av en rad andra irländska ledamöter. Jag säger detta eftersom det är viktigt att man registrerar att det finns olika uppfattningar om jordbruket. Jag välkomnar de förslag som kommissionen har lagt fram avseende jordbruket.
En av de frågor som man ständigt ignorerar i Irland och på andra håll, är inkonsekvensen i hur vi använder ett avsevärt belopp till utvecklingsbistånd för att hjälpa utvecklingsländer, och samtidigt ändå bevarar ett gemensamt jordbrukssystem som undergräver just dem som vi påstår att vi hjälper med vårt utvecklingsbistånd. Detta är en fråga som ännu inte har gett oss i kast med i Irland eller, till en viss grad, i resten av Europa. Det är en ståndpunkt som ni inte hör en irländsk ledamot uttrycka alltför ofta och jag ville, av detta skäl, se till att den tas med i protokollet.

Talmannen.
Detta inlägg skapar inte något precedensfall. Ni känner till bestämmelsen om att ledamöter som inte har yttrat sig under en debatt kan, högst en gång per sammanträdesperiod, lämna in en skriftlig förklaring på högst 200 ord.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Boudjenah (GUE/NGL)
En övervägande majoritet av de länder som är värst drabbade av aids, malaria och tuberkulos är inte i stånd att själva tillverka nödvändiga mediciner. 42 miljoner människor i världen är hiv-smittade. 36 000 människor vårdas bara i Afrika. Varje dag dör 40 000 människor i infektionssjukdomar. Situationen är därför allvarlig och akut. Inför denna situation vek sig de nordliga länderna den 20 december för diktatet från Förenta staterna, som för att skydda landets läkemedelsindustri har blockerat avtalet om generiska läkemedel. Trots att Europeiska unionen var mån om sin framtoning, accepterade man att backa från vad som uppnåddes i Doha, genom att föreslå mycket restriktiva definitioner på de aktuella sjukdomarna och på berörda länder och genom att de facto upprätta en rätt för WTO att granska staternas uppförande inom detta område.
Hundratusentals människoliv står på spel. Europeiska kommissionen har valt läkemedelsföretagens vinster på bekostnad av livet. Tillsammans med min grupp ansluter jag mig till de många frivilligorganisationer som kräver att folkhälsofrågorna skall placeras utanför WTO:s behörighet.

