Återupptagande av sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 10 oktober 2002.

Talmannen.
Kära kolleger, i dag är det min sorgliga plikt att uppmärksamma att oskyldiga människor har dödats i två nyligen inträffade attacker. Vi känner ännu inte till det exakta antalet offer för bilbomberna i Kuta Beach, Bali, den 12 oktober. Vår sympati och vårt deltagande går till de anhöriga till de 200 människor som dog och de 250 som skadades. De föll offer för ett fruktansvärt brott som jag på parlamentets vägnar fullständigt fördömer. Det är ett oacceptabelt pris att betala för lärdomen att kampen mot terrorismen kräver bättre samarbete och konstant vaksamhet av oss alla.
Attacken i Vantaa, i närheten av Helsingfors, häromdagen, har antagligen inte något samband med den på Bali. Även där dödades andra oskyldiga när de skötte sitt. Även det är ett dåd som jag fördömer. Jag framför vårt deltagande till de anhöriga till de som ryckts bort.
Jag ber er nu att iaktta en tyst minut som tecken på vår respekt och sympati för de oskyldiga offren för dessa attacker.
(Ledamöterna reste sig och höll en tyst minut.)

Innan vi tar itu med arbetsplanen tar jag med glädje tillfället i akt att berätta något för er som ni måste ha hört om under det senaste dygnet: det rungande ja som blev resultatet av den irländska folkomröstningen om Nicefördraget.
(Applåder)
Det blev en majoritet för ja i samtliga landets 42 nationella valkretsar, en omkastning av det tidigare resultatet då 40 valkretsar röstade nej. Den slutsats jag drar av detta för parlamentet i dag är att våra ledare, som deltar i toppmötet i Bryssel på fredag, måste inse att det inte får bli några fler hinder på vägen mot utvidgningen. Det är nu dags att fullfölja utvidgningen. Förberedelserna under oktober inför toppmötet i Köpenhamn i december ger oss nu möjlighet att avsluta denna historiska gärning för europeisk försoning.

Talmannen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 17 oktober 2002 i enlighet med artikel 110 och 110a i arbetsordningen har delats ut.
Angående tisdagen:
Då det har lagts fram 70 enskilda ändringsförslag till betänkande A5-0340/02 av Grossetête om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel, utöver de 132 ändringsförslagen i själva betänkandet, uppmanade jag, efter samråd med ordföranden, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor att hålla ett sammanträde för att behandla ändringsförslagen i enlighet med artikel 130a i arbetsordningen.
Under tiden har emellertid ett antal ändringsförslag dragits tillbaka, och andra liknar de som antagits av utskottet. Mot bakgrund av dessa förändringar skulle det vara lämpligare om jag inte hänvisade betänkandet tillbaka till utskottet utan i stället tog upp det till omröstning i kammaren.

Grossetête (PPE-DE)
Herr talman! Det var helt riktigt av er att påpeka detta. Ursprungligen hade 70 ändringsförslag ingivits under den tid som gått sedan omröstningen i utskottet. Enligt de senaste uppgifterna räknar vi nu till 52 ändringsförslag. Av dessa 52 ändringsförslag hade ett trettiotal förkastats i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och många andra hade redan fått ett antal röster i utskottet.
Jag anser att ett extra möte i det behöriga utskottet inte skulle tillföra något väsentligt, och inte skulle bidra till att bringa någon egentlig klarhet i situationen. Om de berörda kollegerna kan tänka sig att dra tillbaka överflödiga ändringsförslag, kan vi på onsdag få en omröstning som bör kunna genomföras så smidigt som möjligt.

Jackson (PPE-DE).
. Herr talman! Det är ett mycket klokt beslut av er att inte tvinga oss att hålla ännu ett sammanträde i utskottet. På så sätt kan vi börja veckan på rätt köl.
Men det är kanske bäst att be någon - jag antar att det som vanligt måste bli Corbett - att ta en titt på reglerna i arbetsordningen, för de är faktiskt rätt så konstiga. De säger att: ?Om fler än 50 ändringsförslag har ingetts till ett betänkande för behandling i kammaren får talmannen, efter samråd med utskottsordföranden, uppmana det ansvariga utskottet att hålla ett sammanträde för att behandla ändringsförslagen?. Då tvingas ni och jag gå igenom en mängd ändringsförslag, vilket ibland kan vara rätt så förvirrande. Vad vi skulle behöva är antingen en bindande regel som helt enkelt säger: ?Om fler än 50 ändringsförslag har ingetts till ett betänkande för behandling i kammaren måste talmannen uppmana utskottet att hålla ett nytt sammanträde?, eller avskaffa den här regeln. Som det nu är blir det en sak för oss två. Jag stöder med glädje ert kloka beslut.

Talmannen.
Klokt eller inte så ber jag er att ge oss närmare upplysningar, herr Corbett.

Corbett (PSE)
. Herr talman! Jag anser också att det är ett klokt beslut, och det visar att det är rätt att den här regeln är flexibel. Det är en möjlighet, som står öppen för talmannen efter samråd med ordföranden i det ansvariga utskottet, som bör användas när den är till nytta och inte användas när den inte är till nytta. Dagens förhandlingar har visat att den tjänar sitt syfte även när den inte används genom att den utgör en press för att dra tillbaka ändringsförslag, vilket besparar oss andra en massa tid senare under plenarsammanträdet.

Talmannen.
Jag har mottagit en begäran från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen i enlighet med artikel 111a i arbetsordningen om en särskild debatt under denna sammanträdesperiod om finansieringen av kärnenergisektorn i Nordkorea med anledning av det tillkännagivna kärnvapenprogrammet. Kommissionen har aviserat att kommissionär Patten skulle kunna behandla denna fråga kl. 21 på tisdag.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Kära kolleger! I slutet av december 2001 antog vi ett betänkande om strategin och organisationen för energiutveckling på Koreahalvön, som innebar att vi beslutade att delta i utvecklingen av civil kärnkraft i Korea.
Jag skulle här vilja citera tre stycken ur detta betänkande. Med tanke på vad vi har fått veta de senaste veckorna är de ganska intressanta. I ett av betänkandets stycken heter det: ?med beaktande av att Europeiska unionen har erkänt att KEDO är ett mycket viktigt industriprojekt som utgör ett väsentligt bidrag till icke-spridningen av kärnvapen och till fred och stabilitet på Koreahalvön, och att unionen har undertecknat ett avtal efter förhandlingar med de länder som grundade organisationen?. Icke-spridningen har således inte respekterats eftersom Nordkorea till och med har beslutat att utveckla kärnvapen, enligt vad vi har fått erfara.
I detta mycket kloka betänkande, som de gröna röstade emot, - upprepade vi nämligen att Korea omöjligt kunde hålla vad man sade sig vilja hålla, och på sidan 9 i artikel 16 i detta betänkande sade vi följande: (parlamentet) ?understryker emellertid att det kommer att fortsätta att kräva ett lämpligt interinstitutionellt avtal och att det förbehåller sig rätten att när som helst blockera anslagsöverföringarna till KEDO?.
Det sista stycke jag vill framhålla är det följande: ?avslutningsvis understryker vi att demokratiska folkrepubliken Nordkorea måste visa prov på god vilja under det fortsatta arbetet med KEDO-projektet, i synnerhet i samband med slutkontrollen?, och så vidare. Detta är detsamma som att säga att vi måste diskutera och ifrågasätta detta avtal, att vi måste sluta finansiera Nordkoreas civila kärnkraftssektor, och slutligen att vi måste finansiera en icke-kärnkraftsbaserad energiproduktion i Nordkorea. Därför måste vi ta denna debatt för att göra vad amerikanerna gjorde, nämligen stoppa finansieringen av den koreanska kärnkraftssektorn.
(Applåder)

Talmannen.
Finns det någon som vill yttra sig emot mot denna begäran?

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Den punkt som Cohn-Bendit tog upp är en viktig fråga som Europaparlamentet har arbetat mycket med, inte bara under denna valperiod, utan även under den föregående. Under det svenska ordförandeskapet vände sig rådet till och med till Korea. Vi instämmer i att det är nödvändigt att behandla denna fråga i november och att såväl kommissionen som rådet gör ett uttalande. Inte på torsdag kväll denna vecka, utan att varken rådet eller kommissionen deltar.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman! Vår grupp vill föreslå att denna debatt förläggs till torsdag eftermiddag för att inte kasta om den föredragningslista som redan har spikats. Vi föreslår alltså att debatten skjuts upp till torsdag eftermiddag. Om så inte skulle ske, är vi emot att den förs upp på tisdagens föredragningslista eftersom vi inte vill kasta om den föredragningslistan.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Detta innebär alltså att möjligheten att lägga in denna fråga på dagordningen för november skall diskuteras igen?

Talmannen.
Det är något som er grupp och de andra grupperna får fatta beslut om vid talmanskonferensen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om stabilitets- och tillväxtpakten.
Detta är viktigt eftersom det har ett så intimt samband med unionens ekonomiska och monetära politik, eftersom det är en sporre till strukturella förändringar i budgetförvaltningen i många av våra ekonomier, eftersom vi befinner oss i en ekonomisk nedgång och eftersom det har gett upphov till en debatt om hur vi skall svara. Det är viktigt att vi, om vi tar initiativ till en debatt om detta, gör det mycket lugnt, rationellt och strategiskt.
Det har varit en hel del polemik om den här saken de senaste dagarna, inte minst på grund av de anmärkningar som har publicerats i tidningen Le Monde. Jag vet att många kolleger i kammaren är angelägna om att vi skall kunna diskutera frågan i korthet i dag, i början av veckan. Det gläder mig att Europeiska kommissionens ordförande är här i dag för att uttala sig för sin egen och kommissionens räkning i frågan och därefter inleda en kort diskussion.

Prodi
Herr talman, ärade ledamöter! När jag talar till er i dag råder det en positiv anda och det finns en tro på Europas framtid. Genom att med stor majoritet anta Nice-fördraget har det irländska folket tydligt uttryckt sitt stöd för Europeiska unionens ideal och framtidsplaner. Jag vill här tacka premiärminister Bertie Ahern och talman Pat Cox för deras engagemang i frågan. Tack vare detta kan vi med än större beslutsamhet ge oss in på upploppssträckan som leder fram till Köpenhamn och det definitiva godkännandet av utvidgningen.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag hörsammade med glädje, med stor glädje, er inbjudan att komma hit till parlamentet i dag, tillsammans med Pedro Solbes som skall berätta om vad kommissionen har åstadkommit och hur den aktuella ekonomiska situationen ser ut. Jag är glad att vara här för att diskutera samordningen av den ekonomiska politiken, och särskilt stabilitets- och tillväxtpakten, med er.
Jag skall utveckla ett mycket enkelt resonemang för er. Ekonomiska och monetära unionen behöver tydliga och effektiva regler och framför allt regler som följs. För att detta skall bli möjligt fordras det en myndighet som kan ingripa till skydd för det allmänna bästa, i enlighet med de regler som fastställts och inom ramen för samarbetet mellan de europeiska institutionerna, och som kan anpassa den ekonomiska politiken i takt med att omständigheterna förändras.
Stabilitets- och tillväxtpakten är och har varit värdefull för ekonomiska och monetära unionen. Kommissionen, fördragens trofasta och lojala väktare, har strängt vakat över hur den tillämpas och kommer att fortsätta med det i framtiden. I egenskap av premiärminister för den italienska regering som arbetade för och godkände stabilitets- och tillväxtpakten och ledde landet till den gemensamma valutan, är jag nu i egenskap av ordförande för kommissionen verkligen innerligt övertygad om att de regler som ligger till grund för ekonomiska och monetära unionen och stabilitets- och tillväxtpakten är bra. Jag är en övertygad förkämpe för dessa regler, för denna union och för denna pakt.
Ekonomiska och monetära unionen har medfört enorma fördelar, både för de stater som ingår i den och för de övriga medlemmarna i unionen. De stora underskottens tid är nämligen förbi, de underskott som tidigare var så typiska. Den tid är förbi då enskilda nationella valutor var lätta rov för valutaspekulanterna.
Vid sidan av dessa fördelar medför dock ekonomiska och monetära unionen också vissa bestämda skyldigheter, skyldigheter för alla: för medlemsstaterna, de europeiska institutionerna och vanliga medborgare. När vi har en gemensam valuta, euron, beror ju inte tillväxten och sysselsättningen i de enskilda medlemsstaterna bara på den numera gemensamma penningpolitiken, utan också på varje medlemsstats skattepolitik.
I ekonomiska och monetära unionen är stabilitet en nödvändig förutsättning för tillväxt och sysselsättning. Stabilitets- och tillväxtpakten har varit den grund som har gjort det möjligt att försvara och styra den stabilitetskultur som infördes i och med Maastrichtkriterierna.
Å andra sidan innebär inte en medvetenhet om allt det fantastiska som pakten har möjliggjort hittills och kommer att fortsätta att möjliggöra i framtiden att man vägrar att se gränserna för den ram inom vilken vi är satta att tillämpa den. Än mindre innebär det att man tillämpar pakten på ett stelbent och oflexibelt sätt, och är blind och stum när omständigheterna förändras. Det är detta som jag har kallat och fortsätter att kalla ?dumt?.
Jag anser inte att kommissionens roll, min roll som ordförande för kommissionen, är att tillämpa reglerna på detta sätt. Kommissionen och jag har inte utsetts för att tillämpa reglerna i blindo och blunda för gränserna för denna tillämpning. De europeiska medborgarna har rätt att få veta av oss, och vi har skyldighet att berätta för dem, vad vi anser vara rätt, vad som fungerar och vad vi däremot anser bör och måste förbättras.
Politiker som ni själva, ekonomer, bankmän och affärsmän som jag har talat med oändligt många gånger om detta har i månader privat, i vardagliga samtal, sagt samma sak som jag har sagt öppet, uppriktigt och lojalt till försvar för våra institutioners trovärdighet. Därför är det hög tid att vi lär oss att säga samma saker offentligt som vi säger till varandra privat.
(Applåder)
Medborgarna är misstänksamma mot oss och våra institutioner, inte minst eftersom de tycker att den offentliga debatten bara gäller marginella problem och att de verkliga besluten fattas bakom stängda dörrar. Därför är jag glad och stolt över att parlamentet i dag står i centrum för denna viktiga debatt.
Pakten är och skulle vara enkel, men den verklighet som ligger till grund för den är komplicerad. Därför är det de europeiska institutionernas ansvar att ta fasta på komplexiteten och skillnaderna i medlemsstaternas ekonomier - på samma sätt, med samma kriterier för små och stora stater - liksom att hålla ögonen öppna för händelseutvecklingen på vår kontinent och i resten av världen. Vi har tvingats konstatera att den europeiska och globala konjunkturen har gått ned: det har skett en så markerad nedgång att en verkligen inte försumbar del av världsekonomin har utsatts för en deflationsrisk man inte längre trodde fanns.
Samtidigt har vi tvingats notera att pakten inte har lyckats hindra vissa medlemsstater från att genomföra skattepolitiska åtgärder som inte överensstämmer med stabilitetsmålet. Vad borde vi ha gjort under dessa omständigheter? Borde vi ha varit oflexibla och försökt att tvinga länderna med de största underskotten att uppfylla sina budgetmål, utan att ta någon hänsyn till den förändrade ekonomiska situationen? Borde vi ha lagt ytterligare ett fel till dem som har begåtts tidigare, när länder som ännu var långt ifrån budgetjämvikt inte klarade att utnyttja det tillfälle som den stora tillväxten gav för att ordna upp sina inrikes affärer?
Detta, ärade ledamöter, hade varit att tillämpa pakten felaktigt: en tillämpning som hade riskerat att förvärra de ekonomiska utsikterna, inte bara för dessa länder utan för hela Europa, eftersom vi hålls samman av en gemensam valuta. Om de europeiska institutionerna hade försökt att tvinga fram numera orealistiska mål hade de i dag anklagats för att agera på ett sätt som hämmar tillväxten och sysselsättningen.
Jag vill tvärtom att Europa skall vinna både slaget om stabiliteten och slaget om tillväxten. Det vore verkligen tragiskt om vi skulle klara stabiliteten till priset av våra medborgares förtroende och stöd, det förtroende och det stöd som ligger till grund för det demokratiska Europa som ni representerar.
(Applåder)
Av detta skäl framförde vi i förra månaden några idéer i syfte att göra förändringar och anta mer raffinerade kriterier för tillämpningen av pakten, så att den blir ett allt mer intelligent redskap i stabilitetens och tillväxtens tjänst.
Vi har försökt ställa upp mål som kan leda till balans och fastställa instrument för att övervaka denna utveckling. Samtidigt har vi föreslagit att vi under denna svåra period skall ge de länder som fortfarande har behov av justeringar ett längre uppskov och göra upp mer realistiska planer för hur underskotten skall kunna konsolideras.
Det handlar om kriterier som samtidigt skapar stabilitet och tillväxt, som rättare sagt låter både stabiliteten och tillväxten öka. Det handlar om kriterier som tillämpas i alla medlemsstaterna, stora som små, till gagn för alla unionens länder. Det handlar för övrigt, ärade ledamöter, om idéer som till fullo stämmer överens med det vi sedan lång tid tillbaka säger.
Förra året föreslog vi i vårt meddelande om förstärkt samordning av den ekonomiska politiken några viktiga förbättringar inom den befintliga institutionella ramen. Som ni säkert minns föreslog vi att informationen och de ekonomiska analyserna skulle utvecklas inom euroområdet, att den statistiska information som ligger till grund för detta skulle förbättras, att de gemensamma principerna inom skatte- och strukturpolitiken skulle göras tydligare och slutligen att vårt beslutsfattande skulle göras mer effektivt.
Om man mer specifikt tittar på den senaste utvecklingen i Portugal, som har tvingats att se över sin statistik i grunden, vill jag särskilt understryka att vikten av ett ordentligt kontrollsystem för budgetstatistiken nu är uppenbar.
Vi kommer också att agera i full överensstämmelse med denna linje när vi inom kort, enligt slutsatserna från Europeiska rådets möte i Barcelona, skall lägga fram våra förslag för att förbättra både insynen och stringensen i pakten. Det kommer vi att göra genom att försöka göra både de koncept som ligger till grund för pakten och de grundläggande principer som skall styra den nationella budgetpolitiken tydligare, så att vi fullt ut tar hänsyn till den ekonomiska integrationen i Europa.
Vi kommer till exempel att visa hur behovet av tydliga regler kan göras förenligt med erkännandet av det faktum att paktens regler tillämpas på länder som har olika situationer när det gäller skuldnivå, finansiella åtaganden till följd av en åldrande befolkning och tvingande behov av offentliga investeringar.
Om den tillämpas på det här sättet kan stabilitets- och tillväxtpakten till fullo visa att den är ett instrument för samordning av den ekonomiska politiken, bortsett från dess övervägande disciplinära sidor: ett instrument som helt och hållet och äntligen överensstämmer med den strategi för tillväxt och sysselsättning som Europeiska rådet antog för två år sedan i Lissabon, och som parlamentet sedan dess alltid har stött med övertygelse.
Emellertid räcker det inte med nya och bättre regler. Om vi skall värna om det gemensamma europeiska intresset måste det finnas en förmåga att genomföra dessa regler när de en gång har antagits. Om vi verkligen vill lösa problemen med tillväxt och sysselsättning i Europa måste vi genomföra en samordning av den ekonomiska politiken, inklusive nödvändiga strukturella reformer, en samordning som inte bara är mer intelligent utan också mer effektiv och mer tillämpbar.
(Applåder)
Det måste finnas en tydlig ansvarsfördelning för genomförandet av samordningen av den ekonomiska politiken. De europeiska medborgarna måste kunna lita på att systemet styrs med säker hand, att ledningen kan garantera att systemet blir konsekvent och uppstyrt, både under lugna perioder och, än mer, under perioder som kännetecknas av svårigheter eller kris.
Ärade ledamöter! Ni minns säkert att jag tog upp denna fråga inför er redan för två år sedan, och att jag sedan dess har återvänt till detta flera gånger. Vi behöver en myndighet med makt att leda systemet så att det samtidigt blir strikt och intelligent med hänsyn tagen till hur komplexa våra ekonomier är, en myndighet som kan ingripa till skydd för det allmänna bästa så att varje medlemsstat vidtar sådana åtgärder inom den ekonomiska politiken att dess ekonomi inte får negativa inverkningar på de övriga medlemsstaternas ekonomier.
Endast en stark myndighet kan samtidigt tillämpa reglerna med stränghet för att motverka avvikande beteenden och när så erfordras anpassa samma regler till förändrade konkreta omständigheter.
Jag skall vara ännu tydligare på den här punkten. Budgetpolitiken är ett ansvar för medlemsstaternas myndigheter. Så är det i dag och så kommer det att vara i framtiden. Kommissionen å sin sida är en institution vars enda mandat är att handla så att den tjänar Europas gemensamma intresse och respekterar att alla medlemsstater är fullt jämställda.
Just detta särdrag gör kommissionen till den naturliga kandidaten när det gäller att leda det system som skall borga för en samordning av den ekonomiska politiken på europeisk nivå, på grundval av det mandat och de regler som rådet har fastställt och under parlamentets kontroll.
Det finns många exempel som tyder på att det är lämpligt att överlåta detta ansvar till en oberoende och opartisk domare som kommissionen. Jag skulle i dag bara vilja påminna om ett exempel, och det vill jag göra just eftersom det handlar om ett mycket kontroversiellt fall: den tidiga varning som kommissionen föreslog rådet för några månader sedan. Som vi alla minns bifölls inte detta förslag. Icke desto mindre ansåg både rådet och den direkt berörda medlemsstaten att substansen i den åtgärd som kommissionen föreslog var bra och tog till sig den. 
Felet i beslutsmekanismerna förblir dock uppenbart. Därför framförde kommissionen i sitt första formella bidrag till konventets arbete förslag som syftar till att hindra att situationer av detta slag upprepas i framtiden och föreslog att myndigheten i fördraget skall ges tillstånd att utfärda detta slags tidiga varningar. Vi har också föreslagit ändringar i fördraget så att samordningen av den ekonomiska politiken på ett mer fullständigt sätt läggs in inom ramen för det interinstitutionella samarbete som tryggas av gemenskapsmetoden. Slutligen har vi framfört förslag som syftar till att helt tillgodose behovet av att euron företräds på ett enhetligt sätt i de internationella organen.
Ärade ledamöter! Dessa är de förslag som vi har framfört till konventet. Det finns dock ingenting som hindrar att man antar några av dessa förslag redan i dag. Det handlar nämligen om förändringar som har stor betydelse redan nu, men som kommer att bli ännu viktigare i och med den nu nära förestående utvidgningen av unionen. Vi vänder oss därför till rådet för att be det överväga dessa förslag som ett brådskande ärende. Under tiden kommer vi utan tvekan att fortsätta att verka för att de nuvarande reglerna för pakten följs och, när så behövs, ta vårt ansvar och föreslå de förbättringar vi anser vara lämpliga.
Herr talman! Jag är särskilt tacksam mot parlamentet för att det har gett mig tillfälle att diskutera en fråga av så grundläggande vikt med företrädarna för Europas folk. Vi kan inte och får inte längre diskutera den europeiska penningpolitiken och ekonomiska politiken i stängda rum. Det demokratiska Europa, det demokratiska Europa som vi alla vill ha, måste vara ett Europa där den politik som har med välstånd, sysselsättning, tillväxt och utveckling att göra är en viktig del av den öppna politiska debatten.
Inom konventet har kommissionen ansträngt sig och kommer att fortsätta att anstränga sig för att peka på intelligenta sätt att upprätta ett centrum med ansvar och myndighet i systemet för samordning av den europeiska ekonomiska politiken. Ärade ledamöter! Jag vänder mig till er för att be er stödja dessa ansträngningar.
(Applåder)

Solbes
Herr talman! Låt mig för det första säga att detta är ett mycket lämpligt tillfälle att diskutera ramen för skattepolitiken inom vår ekonomiska och monetära union.
Liksom ordförande Prodi är jag övertygad om att stabilitets- och tillväxtpakten utgör en grundläggande reglerad ram inom unionens institutionella system, som förser medlemsstaterna med strikta och samtidigt flexibla regler för att unionen skall kunna ta itu med de utmaningar som uppkommer på kort, medellång och lång sikt.
Under de senaste fyra åren har kommissionen upprepade gånger förklarat att respekten för regeln om budgetjämvikt på medellång sikt är det bästa sättet för att skattepolitiken skall kunna fylla en stabiliserande funktion i den ekonomiska cykeln. Naturligtvis måste vi koncentrera oss mer på de cykliskt anpassade saldona när vi analyserar skattefrågorna, och det är den linjen vi arbetar efter. Om vi väljer detta tillvägagångssätt blir det lättare att undvika en expansiv skattepolitik när den ekonomiska tillväxten är stark och vi kommer att få möjlighet att genomföra en icke-restriktiv budgetpolitik under perioder med låg tillväxt.
Pakten ger oss även en lämplig ram för att ta itu med utmaningarna inom skattepolitiken på medellång sikt. Vi är alla överens om att skatte- och utgiftsreformerna är av grundläggande vikt för att öka unionens potentiella tillväxt, och kommissionen har betonat att en korrekt tolkning av reglerna för pakten ger en lämplig ram för att bedöma om dessa reformer verkligen förbättrar kvaliteten på de offentliga finanserna.
Slutligen har pakten även visat sig vara ett användbart redskap för att ta itu med de utmaningar vi har på lång sikt, särskilt när det gäller den åldrande befolkningen. De flesta medlemsstaterna befinner sig nu i en god position och staternas respektive skattepolitik kan fylla sin anticykliska funktion i den nuvarande ekonomiska konjunkturen, eftersom prognoserna visar på en långsammare tillväxt än vad som förutsågs i början av året. Den genomsnittliga tillväxten inom euroområdet kommer under år 2002 att vara lägre än 2 procent och under nästa år förväntar vi oss att nå en potentiell genomsnittlig tillväxt.
Under den nuvarande konjunkturen kan det faktum att tillväxten varit lägre än väntat endast delvis förklaras av att man gått från de budgetmål som ställdes upp i början av året. I några länder har överdrivet optimistiska bedömningar av tendenserna för inkomster och utgifter spelat in, men i några fall har man även avvikit från den planerade politiken. Till följd av detta kommer budgetunderskotten i området uppgå till över 2 procent av BNP, i stället för den förväntade siffran på 0,9 procent.
I denna situation och i enlighet med paktens vision, vilken vi förklarat här, kommer ordförande Prodi och jag själv i slutet av september att lägga fram en strategi om hur vi skall ta itu med de nuvarande budgetutmaningarna. För att förstärka genomförandet av pakten och samtidigt ta hänsyn till komplexiteten i den ekonomiska verkligheten har vi föreslagit en strategi som grundas på fyra punkter. För det första är det obligatoriskt att hålla gränsen på 3 procent av underskottet av BNP och kommer så även att vara i fortsättningen. Om medlemsstaterna överskrider denna tröskel måste de vidta rättelseåtgärder. För det andra är det mål som ställts upp för pakten en budgetsituation som ligger nära jämvikt i överskottet på medellång sikt, och justeringen av överskottet innebär att även cykeln måste justeras. För det tredje måste de länder som fortfarande inte har nått målet för en budget nära jämvikt minska sina strukturunderskott med minst en halv procentenhet av BNP per år. Slutligen skall alla åtgärder som vidtas för en procyklisk anpassning av budgetarna under budgetår med stark tillväxt, och som kan leda till att man bryter mot regeln om budgetjämvikt, betraktas som en överträdelse av paktens bestämmelser.
Dessa fyra punkter kommer att bidra till att förstärka tillämpningen av pakten, och de exakta effekterna av den cykliska utvecklingen kommer att inbegripas i budgetövervakningen. Det gläder mig att ministrarna i Eurogruppen intog en liknande ståndpunkt i Luxembourg för två veckor sedan och att de stöder detta förslag. Alla medlemsstater förutom Frankrike, inklusive dem som har budgetunderskott, har godtagit förslaget och gör ansträngningar för att genomföra det från och med år 2003.
Budgetsituationen är särskilt svår i fyra länder som inte kunde konsolidera sina offentliga finanser under den period då tillväxten var stark: Portugal, Tyskland, Frankrike och Italien. Underskotten i några av dessa länder ligger farligt nära, om inte över, gränsvärdet på 3 procent. Jag är medveten om att det är nödvändigt med justeringar för att nå en situation av substantiell budgetjämvikt och jag anser även att det är av central vikt att länderna genomför denna justering i syfte att skapa tillräckligt spelrum för att de automatiska stabilisatorerna skall kunna fungera fullt ut.
När det gäller Portugal fattade kommissionen förra veckan en rad viktiga beslut om förfarandet vid alltför stora underskott, och i vårt yttrande till rådet drar vi slutsatsen att Portugal har ett alltför stort underskott. Det finns även indikationer på att Tysklands överskott kommer att överstiga 3 procent av underskottet av BNP. I Frankrike ligger de beräknade underskotten farligt nära 3 procent och inga större justeringar förutses för nästa år. Om man lämnar de avsevärda avvikelserna från de uppsatta målen i Italiens fall åt sidan, är det synbara avbrottet i minskningen av skuldkvoten, som fortfarande är mycket hög, en oroande faktor. Om den utvecklingen bekräftas av de officiella uppgifterna från Italien och de uppgifter som kommissionen har tillgång till kommer kommissionen att tillämpa bestämmelserna i fördraget, vilket överenskoms i Amsterdamförklaringen.
Detta var vad jag ville säga å kommissionens vägnar om den ekonomiska situationen och budgetplanen. Det gläder mig att ta upp den saken med er som företrädare för de europeiska medborgarna, vilket vi även har gjort vid tidigare tillfällen, och jag reder naturligtvis ut alla frågetecken och besvarar alla frågor som ni kan tänkas ha.

Talmannen.
Det var intressanta inledningar till vad jag är övertygad om kommer att bli en intressant debatt.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr ordförande för kommissionen, herr kommissionär, kolleger! Jag skulle först vilja framföra mina hjärtliga lyckönskningar till er, herr talman, för resultatet i Irland. Ni har kämpat otroligt väl, med stöd av många kolleger som jag alla vill tacka. Jag vill också tacka de irländska kollegerna i min grupp, från Fine Gael, som ju är i opposition och likväl tog sitt ansvar för Europa och tydligt och klart bestämde sig för ett ja. Herr talman, det är också en framgång för er och jag skulle vilja lyckönska er hjärtligt. Det är en framgång för oss alla!
(Applåder)
Det finns situationer i livet då man inte känner någon glädje över att vara tvungen att tala. En sådan situation är det i dag. Jag skulle vilja intyga min personliga respekt och min sympati för kommissionens ordförande Romano Prodi som person, som människa. Men jag tillägger att här handlar det inte om mänskliga relationer, utan här handlar det om att känna sitt ansvar. Därför är en stor majoritet av vår grupp mycket bestämt av den uppfattningen att det här rör sig om en händelse som inte får upprepas på detta sätt.
(Applåder)
Kommissionens ordförande sade i fredags i Le Monde:

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag vill först och främst tacka kommissionens ordförande. Det var min grupp som föreslog att han skulle tala inför kammaren efter det att vi i fredags morse läst de uttalanden han gjort i tidningen Le Monde. Jag tackar kommissionären för att han vill komma och förklara sin ståndpunkt där han bör göra det, det vill säga i Europaparlamentet.
Sedan dess har två viktiga saker hänt: för det första har folkomröstningen på Irland vunnits - jag anser att vi alla måste välkomna detta - och för det andra är euron fortfarande stabil, det vill säga vi befinner oss inte vid gränsen till en katastrof.
Jag måste dock säga att vi i min grupp uppmärksamt har läst uttalandena i Le Monde, och vi instämmer i stor utsträckning i de kommentarer som ordföranden gjort om en rad aktuella frågor. Vi skulle ha föredragit att han uttalade sig här i stället för att uttala sig i en tidning, men nu gjorde han det.
Det hela handlar om att pakten inte bara är en stabilitetspakt, utan även en tillväxtpakt, och att stabilitets- och tillväxtpakten måste uppfyllas. Annars kan vi hamna i samma situation som president Bush den äldre, som förlorade mot Clinton när han sade, ?det är ekonomin, dumbom?.
Så ser situationen ut för närvarande. Vi har utformat en strategi, Lissabonstrategin, den måste genomföras och därför måste vi föra en intelligent ekonomisk politik. Stabilitetspakten skapades för tio år sedan, under förra seklet, men nu måste den genomföras under nya omständigheter eftersom vi har inrättat den monetära unionen, som inte fanns förut. Detta är en avgörande faktor och därför måste vi föra en intelligent och flexibel politik, vilket kommissionär Solbes väl har förklarat. Jag kan inte försvara Solbes mer än Poettering, men jag stöder honom åtminstone på den här punkten.
Det finns en fråga som vi inte har tagit upp, och som kom upp under PPE-kongressen i Lissabon, nämligen den följande. Till slut frågade de sig: vem bär skulden för allt detta? De drog följande slutsats: det är socialisterna som har försatt oss i den här situationen. Det är bara det att vi nu får löften från högerpartierna i Europa om skattereformer som om det vore ett lotteri för alla och inte bara i de små länderna, herr Poettering. Solbes talade om Frankrike och Italien, och om ni anser att Frankrike är ett litet land kommer ni verkligen med revolutionerande förslag.
Vi måste därför modernisera stabilitets- och tillväxtpakten genom att betona tillväxten. Vi måste även - och ordföranden och kommissionären har kommit med förslag om detta i dag - förbättra ett instrument som per definition är plumpt, om det nu är bättre att kalla det plumpt eller stelt än att kalla det dumt. Kommissionen måste lägga fram förslag som ger parlamentet möjlighet att utöva sina befogenheter.
Jag har hört ordföranden och kommissionären tala om sina förbindelser med rådet, särskilt med Ekofin, när det gäller eurodimensionen, men det skulle vara intressant om de talade om för oss hur de anser att Europaparlamentet bör delta i utformningen av de viktiga förslagen om budgeten och ekonomin. Jag anser att det är vår skyldighet, och att vi bör delta i detta.
Till sist, herr talman och jag avslutar med detta, har några mycket konkreta förslag lagts fram inför konventet när det gäller tillämpningen av mekanismen för tidig varning för euron. I de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken måste det även finnas en dimension som gör det möjligt för parlamentet att delta. När kommissionen tar upp den här frågan med regeringarna har jag förstått att de inte låtsas höra. Jag anser att vi måste stödja kommissionen i den här frågan och kräva att den visar mer initiativkraft.

Watson (ELDR)
. Herr talman! Kommissions ordförande Prodi beskrev i förra veckan stabilitets- och tillväxtpakten som ?dum, i likhet med alla rigida beslut?. Det är också känt att kommissionär Lamy har beskrivit pakten som ?medeltida?. Bortsett från det kloka i att använda så starka ord, i synnerhet till en tidning från det land som gör mest för att skada det som återstår av stabilitetspaktens trovärdighet, börjar man undra om detta är ett led i en iscensatt kampanj.
Min fråga till kommissionens ordförande är denna: var det er avsikt när ni gjorde era uttalanden till Le Monde - och ni har sagt att ni står för varje ord - att ta initiativ till en debatt om hur stabilitets- och tillväxtpakten bör reformeras? Om det är fallet så är det en debatt som vi välkomnar, men förvisso också en debatt som hellre borde ha förts för några månader sedan. Om kommissionen hade agerat mera kraftfullt då, och använt sig av den handlingsfrihet vi gav er när vi installerade er, så hade kommissionens och stabilitetspaktens anseende inte lidit så stor skada. 
Under de nuvarande omständigheterna är det uppenbart att vi inte kan låta allt förbli som det är, men vi bör vägledas av två principer. Den första är att en välskött ekonomi och en stabil valuta kräver balans mellan skatter och utgifter över konjunkturcykeln. Den andra är att samma regler måste gälla för alla länder, stora som små. De principerna ligger till grund för stabilitetspakten och i min grupp förväntar vi oss att de skall vara utgångspunkten för varje reform.
Om dagens datum markerar inledningen på en debatt om hur pakten skall förbättras och stärkas, vilka är då de reformer som krävs för att göra den trovärdig på nytt? Låt oss först och främst vara på det klara över vad vi inte bör göra. Vi bör inte ifrågasätta 3-procentsgränsen för underskott när vi drabbas av ekonomiska svårigheter. Om länderna inte betalar av på sina skulder kommer vi alla att få betala priset i form av högre räntor och en svagare valuta.
Den liberala gruppen instämmer med Prodi i att stabilitetspakten måste tillämpas på ett intelligent sätt. Det är anledningen till att vi stödde kommissionens beslut att ge länderna ytterligare två år för att skapa balans i sina budgetar, eftersom tillväxten hade varit svagare än förväntat. Men vi får inte glömma att framflyttningen till 2006 gjordes på villkor att de strukturella underskotten reduceras med 0,5 procent om året. Den liberala gruppen anser att ett nytt mål för de strukturella underskotten bör införlivas i stabilitetspakten. Det skulle öka trycket på regeringarna att minska sina underskott i goda tider så att de kan låta upplåningen bära påfrestningarna i dåliga tider.
I enlighet med den analysen måste varje intelligent tolkning leda till den slutsatsen att Frankrikes senaste budget inte innehåller några ansträngningar för att minska det strukturella underskottet och uppenbarligen står i strid med stabilitetspakten. Därför måste en tidig varning utfärdas för Frankrike. Det är vad vi skulle vilja höra från kommissionen här i dag. När kommissionen lägger fram ett förslag om en sådan tidig varning kommer den att göra en insats för att återställa paktens trovärdighet.
Den liberala gruppen instämmer med er, herr Prodi, i att stabilitets- och tillväxtpakten måste ha auktoritet för att det skall vara möjligt att tillämpa den. Därför kräver vi att kommissionen skall ha befogenhet att utfärda tidiga varningar mot länder som bryter mot reglerna, oavsett om finansministrarna är överens eller inte. Det är endast om pakten har en stark polis som det är möjligt att tvinga medlemsstater att vidta korrigeringsåtgärder medan de har råd att göra det.
Låt oss vara tydliga. Vi kommer inte att stödja några reformer av stabilitets- och tillväxtpakten som undergräver de grundläggande principerna om ansvarsfull skattepolitik och likhet inför lagen. Syftet med en reform måste vara en stärkt stabilitets- och tillväxtpakt som bestraffar en frikostig användning av skattemedel och belönar de länder som sköter sina budgetar på ett ansvarsfullt sätt. Att döma av det positiva mottagande som Francis Mer, den franske finansministern, gav era anmärkningar i er intervju fruktar jag att Frankrike kommer att anse sig bemyndigat att nonchalera reglerna. Om ni vill ha befogenhet att genomdriva stabilitetspakten så måste ni göra er förtjänt av den befogenheten genom att skyndsamt agera mot Frankrike och andra länder som kan känna sig frestade att följa deras exempel. 
(Applåder)

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman! Herr Prodi! Vi är skyldiga er ett stort tack. Det krävdes mod för att säga att stabilitetspakten är dum. Och ni visade prov på än mer mod i dag genom att framhärda och tydligt försvara er ståndpunkt.
Nu måste vi gå vidare, se över pakten och fastställa ett nytt mål. Pakten är dum när det brinner i knutarna, och ni har rätt, vi måste sluta sticka huvudet i sanden. Den ekonomiska krisen är ännu allvarligare i Europa än i Förenta staterna. Vi har minst två år av svåra omstruktureringar framför oss, med de sociala följder vi kan föreställa oss. Och vi kommer inte att kunna ta oss igenom denna kris utan kraftfulla offentliga satsningar, vilket innebär att budgetinstrumentet måste användas.
Pakten är dum även när unionen fjärmar sig från Lissabonmålen - vilket ni också nämnde. Den är också dum när det för utvidgningen skulle krävas en pakt för att få de länder som skall bli medlemmar att komma ikapp ekonomiskt, med konkreta bevis på solidaritet.
En stabilitets- och tillväxtpakt värd namnet skulle försvara offentliga utgifter av allmännyttigt intresse, sätta stopp för en skattekonkurrens som föraktar etik och effektivitet, förse unionen med en verklig budget, garantera medlemsstaternas handlingsförmåga och samtidigt behålla ett fast grepp om de offentliga underskotten.
Herr Prodi! Ni kräver att kommissionen ges reella befogenheter att samordna medlemsländernas ekonomiska politik, men vi vill ha något annat än tidig varning och befogenheter att utdela sanktioner. Vi vill framför allt att unionen skall åta sig att föra en ekonomisk politik för att bemöta konjunkturen och främja en hållbar utveckling, och även om kommissionen faktiskt är det enda verkställande organ som utformats för att definiera det europeiska gemensamma intresset, har den i dag ännu inte den kultur och legitimitet som krävs för att bedriva en ekonomisk politik.
Därför kämpar vi intensivt för att unionens framtida författning tydligt skall lägga grunden till en ny strävan och en ny legitimitet. Unionen skall inte enbart vara ett marknadsområde, utan delta i utformningen av samhället och den offentliga ekonomin. Unionens mandat skall utgå från folken, och det civila samhällets och parlamentens befogenheter vid utarbetande och kontroll av beslut skall definieras.
(Applåder från vänster)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Det är med glädje och stor tillfredsställelse jag vill tilldela er en förtjänstorden från den klubb för intelligenta provokatörer som jag sedan några år tillbaka är ordförande för.

Tack vare ert politiskt icke-korrekta inlägg - vilket framgick av reaktionerna från höger, från en del av högern - kände jag att det finns en möjlighet att få till stånd en verklig debatt om de ekonomiska, sociala och ekologiska styrelseformerna i Europa. För övrigt har Philippe Herzog rätt när han säger att det är i konventet man politiskt måste förankra kommissionens ansvar just för dessa ekonomiska, sociala och ekologiska styrelseformer i Europa.
Låt oss sluta hyckla! När regeringarna skuldsätter sig för att de gör felaktiga val, låt oss då säga att de valen är felaktiga! När Frankrike inte klarar av att reformera sitt jordbruk, och därmed följa kommissionens förslag för att reformera jordbruket, då måste detta sägas. När EU, eller medlemsstaterna, gör felaktiga val på energiområdet, då måste detta sägas. Men det finns en sak vi måste få slut på om vi inte vill att medborgarna skall säga nej till vårt Europa - som inom parentes sagt än en gång vann en mödosam seger i Irland. Reformerna får inte bara genomföras utifrån bankernas och arbetsgivarnas förslag, utan att man tänker på de människor som nu och i framtiden måste ta konsekvenserna av dem. Dessa reformer måste socialt, ekologiskt och ekonomiskt fördelas rättvist i hela samhället.
Detta är precis vad man menar när man säger att denna pakt är dum. Herr Poettering! Låt oss ta Tyskland som exempel. Er store kandidat krävde Prodis avgång. I vems namn och för vilken sak skulle Stoiber kräva Prodis avgång? Varför har ni inte haft modet att här i denna kammare och inför Prodi själv upprepa vad er kandidat sade? Det hade varit intressant att höra er upprepa samma sak. Vi skulle ha fått oss ett gott skratt.
För det andra skulle jag här i kammaren vilja få höra om ett land som Tyskland, som har betalat 600 miljarder i överföringar från väst till öst för landets enande, skall behandlas på samma sätt som ett annat land, litet eller stort? Om det faktum att man genomför sådana överföringar och betalar ut pensioner till folk som aldrig betalat pensionsavgifter skall beaktas eller inte?
Låt oss sluta hyckla och låt oss äntligen säga tack till Prodi, för att han inledde diskussionen! Låt oss fortsätta! Klubben för intelligenta provokatörer kommer att fortsätta denna diskussion på ett än mindre dumt sätt än vad Prodi gjorde.
(Applåder)

Pasqua (UEN).
Herr talman i parlamentet, herr kommissionsordförande, kära kolleger! I dag möter således det ekonomiska och monetära systemets båda grundpelare, nämligen stabilitets- och tillväxtpakten å ena sidan och Europeiska centralbanken å andra sidan, samtidigt kritik, och av samma skäl, nämligen de ansvarigas dogmatiska hållning och bristande flexibilitet vad beträffar medlen. Men diagnosen är klar och botemedlen finns inom räckhåll.
Tillväxttaktens avmattning har förstärkts under de senaste månaderna och euroområdets underskott ökade från 0,2 procent av BNP år 2000 till 1,4 procent år 2001. Inför hotet om deflation, samtidigt som företagen är i skriande behov av finansiering, visar ledarna för Europeiska centralbanken prov på kompromisslöshet och brist på klarsyn när man vägrar att sänka räntesatserna, som om det var inflationen som var hotet. Det är sant att de inte har fått något annat uppdrag än att bekämpa inflationshotet. Ekonomisk utveckling och sociala framsteg är inget som bekymrar dem.
När det gäller stabilitets- och tillväxtpakten, om man nu kan tala om tillväxt, har de styrande i det federala och byråkratiska EU konfronterats med förseningar i genomförandet av de strukturella reformerna, vilka uppstod då vi hade tillväxt men då regeringarna var socialdemokratiska, och då tänker dessa ledare för det federala och byråkratiska EU bestraffa de regeringar som ärvt en besvärlig situation och som vill sänka skatter och avgifter för att få fart på ekonomin och genomföra strukturella investeringar. Men trots de befogenheter som givits Europeiska centralbanken och trots euroreglerna har denna teoretiska tröskel inte fått något folkligt stöd.
Man skulle utan vidare kunna skjuta minskningen av underskottet 2-3 år framåt i tiden - det har till och med kommissionens ledamöter hävdat - eftersom alla vet att det är lättare att minska underskottet i perioder av tillväxt. Men dogmens försvarare motsätter sig detta, vilket vi i dag än en gång har fått erfara, därför att det i federalisternas ögon är en av de viktigaste symbolerna för den överstatliga integrationen som attackeras. Jag försäkrar er att denna turbulens - och jag har inte avbrutit er, herr Cohn-Bendit, ni kan göra likadant, ni har tillräckligt gott om tillfällen att yttra er - den kan ni välja att inte lyssna till, att vägra höra och vägra se. Denna turbulens förebådar mer av samma slag, eftersom vi håller på att få bevis på att medlemsstaternas frihet och ansvar här och på andra håll fortfarande utgör själva grunden för ett realistiskt Europabygge. Detta är vad som står på spel och detta är vad vi blir tvungna att lösa.

Blokland (EDD).
Herr talman! Till min stora förvåning läste jag i slutet av förra veckan i tidningen att Europeiska kommissionens ordförande kallade stabilitetspakten för ?dum?. Jag hoppades att det skulle röra sig om ett missförstånd, men tyvärr håller ordförande Prodi fast vid sin ståndpunkt och upprepar sitt uttalande. Ett sådant uttalande är milt sagt oklokt. Det är klart att sådana uttalanden ger upphov till frågetecken kring kommissionens linje när det gäller genomförandet av stabilitetspakten.
Det var inte längre än fem år sedan som vi inrättade denna stabilitetspakt. Genomförandet av pakten gynnas av en klar och tydlig beslutsprocess. Dessutom krävs en entydig sanktionering. Det behövs diskussioner om stabilitetspakten och möjligheten att förbättra den, men de här diskussionerna får inte äventyra stabilitetspaktens trovärdighet. Om det förs fram skillnader i synsätt mellan de berörda parterna så betyder det egentligen slutet på stabilitetspakten.
Jag skulle gärna vilja höra från kommissionär Solbes hur han på ett klokt sätt tänker föra diskussionen om spelreglerna för stabilitetspakten, och i det sammanhanget vill jag gärna höra av kommissionen vilka åtgärder den kommer att vidta för att på lämpligt sätt ta upp medlemsstaternas budgetproblem. Den europeiska ekonomin gynnas inte av en ständig diskussion mellan de berörda parterna om reglerna för stabilitetspakten. Om den diskussionen fortsätter på det här sättet så riskerar vi en instabilitetspakt, och det är väl ändå inte vad vi vill ha.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Det är antingen eller: antingen har ni kommit överens med någon europeisk huvudstad om era uttalanden och då finns det inte längre någon öppenhet från kommissionens ordförandes sida, utan någonting som fransmännen skulle kalla florentinsk, inte bolognesisk, politik - men då tycker jag att ni skall berätta mer - eller så har ni agerat som en påve som säger att det när allt kommer omkring bara var ett dåligt skämt att jungfru Maria var jungfru. Om er avsikt var att starta en debatt, som Watson förmodade, tycker jag att ni skall berätta mer: säg och medge att de verkliga problemen med den europeiska ekonomin inte beror på pakten och dess förmodade stränghet, utan på olösta strukturella problem, på oförmågan att minska de offentliga utgifterna som används för att göda hypertrofiska förvaltningar, på oförmågan att reformera välfärdssystemen och särskilt pensionssystemen, att bekämpa den överdrivna stränghet som håller tillbaka arbetsmarknaden och företagsamheten, att gå vidare med privatiseringar och avregleringar. 
Det är ingen tillfällighet att de länder som har de största svårigheterna är just de som har varit mest motvilliga att anta ambitiösa reformprogram under de senaste åren. Berätta det för oss, ordförande Prodi, antingen här eller i er nästa intervju.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Herr ordförande för kommissionen, fastän jag i högsta grad välkomnar diskussionen i dag, skulle jag vilja slå fast att uppmaningen till er att komma till parlamentet i dag för mig är liktydigt med en erinran till er som en reaktion på era senaste uttalanden om stabilitets- och tillväxtpakten. En blick på historien visar oss att varje valutaunion har misslyckats om den inte haft en politisk union som stöd. EU är ännu inte någon politisk union, stabilitets- och tillväxtpakten är därför ett slags utfyllnad, en fiktiv europeisk finansminister. Den som förstör den äventyrar valutaunionen.
Det är inte stabilitetspakten som är dum, utan att ifrågasätta den är ansvarslöst, ja vårdslöst. Stabilitetspakten är ett verksamt medel mot politiskt oförnuft, en användbar ersättning för en gemensam budgetpolitik i EU, något som inte kommer att finnas inom överskådlig tid. Stabilitets- och tillväxtpakten är varken komplicerad eller stelbent, den är tillräckligt flexibel och enkel - i goda tider inga nya skulder, i dåliga tider spelrum upp till 3 procent av BNP. Majoriteten av staterna uppfyller stabilitetspakten. Varför, frågar jag mig, skall det vara så i Europa att majoriteten är de dumma bara för att några få har problem och inte vill göra sina läxor eller inte har gjort dem? Den som inte tar sig själv på allvar, säger ett ordspråk, blir heller inte tagen på allvar. Vad skall människorna, allmänheten, kandidatländerna orientera sig mot och hålla sig till, om kommissionen som fördragens väktare och medlemsstaterna gör författningsrättsliga principer godtyckliga, offrar dem för dagspolitisk opportunism och bekvämlighet? Att skuldsätta sig kan på kort sikt vara opportunt, och långsiktigt äventyrar skuldfällan tillväxten och sysselsättningen, stabiliteten och social sammanhållningen.
Mina damer och herrar, jag skulle i denna stund och i denna debatt uttryckligen vilja tacka och gratulera Europeiska centralbankens styrelse och dess ordförande Wim Duisenberg för det lugn och den stabilitet som de utstrålar. Jag skulle emellertid också vilja säga till ordföranden för Europeiska centralbanken: om det i ett hus regnar in genom taket, om vatten tränger in i ett fartyg, då får vaktmästaren eller kaptenen inte gå. Jag ber ordförande Duisenberg att ställa in sin förtida avgång som han varslat om och stanna kvar. Jag skulle nu också vilja bespara oss en diskussion om huruvida ett land som öppet utmanar stabilitetspakten över huvud taget har den moraliska rätten att föreslå en kandidat till hans efterträdare.
Mina damer och herrar, herr talman, ni har sagt i radiokanalen Europe 1, och även i dag att ni kräver en central institution för samordning av euroländernas ekonomiska politik. Jag anser inte att vi behöver någon ny institution. Vi har en, kommissionen! Det är er uppgift att göra den stark i stället för att försvaga den. Det är er uppgift att förverkliga fördraget i stället för att motarbeta det, och att genom en förstärkt samordning omsätta det i praktiken. Mina damer och herrar, vi behöver mer förtroende och färre störande manövrar. Min grupp visar därför alla som ifrågasätter stabilitets- och tillväxtpakten gult kort. Den som inte förstår detta framtvingar det röda kortet!
(Applåder)

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten har hamnat i en återvändsgränd, eftersom man med orätt inriktat sig på det löpande budgetunderskottet och inte på det strukturella underskottet. Men det är det senare som har betydelse. Hur lång tid har inte kommissionen behövt för att medge detta! Jag skulle vilja påminna om att detta Europaparlament 1997 var av den uppfattningen att man när man tillämpar stabilitets- och tillväxtpakten måste ha ett flexibelt handlag. Här förelåg en gruppöverskridande majoritet.
Stabilitetspakten är i princip lämplig som instrument för samordning av den europeiska finanspolitiken. Den ekonomiska unionen och valutaunionen behöver ett regelverk som kan användas på ett flexibelt sätt. Då kan den ta hänsyn till växlingar i konjunkturen. En stelbent tolkning skulle däremot få budgetunderskotten att svälla, eftersom man skulle få en förstärkning av avmattningstendenser i konjunkturen med minskade inkomster och ökade utgifter i släptåg.
I faser då den totala ekonomiska kapaciteten inte till fullo utnyttjas måste emellertid stabilisatorerna användas av alla och det i stor omfattning. Man bör inte nöja sig med klausuler om ett till intet förpliktande gott uppträdande. Annars kommer målen från processen i Lissabon - konkurrensförmåga, full sysselsättning och social sammanhållning - inte att kunna nås.
Målet för en välbalanserad budget, att bemöda sig om medel för ett kretslopp, måste alltså alltid vara att ta med de bakomliggande konjunkturförhållandena i beräkningen. Därför förutser varken fördraget eller pakten några för all framtid gällande punkter eller någon bindande tidsplan. Detta passar heller inte till en tolkning av denna pakt om man vill göra dess mål rättvisa.
Det faktum att för liten hänsyn tas till tillväxtimpulser är otillfredsställande när det gäller tillämpningen av pakten. Därför måste man skilja mellan det underskott som är resultatet av löpande utgifter och det som härrör från investeringskostnader. Att styra den europeiska finanspolitiken mot en mätning av det strukturella underskottet skulle tillåta detta. Bara då kan stabilitets- och tillväxtpakten spela sin roll som ett positivt samordningsinstrument. Förvisso hör en effektiv samordning av den ekonomiska politiken med Europaparlamentets deltagande hit. Här väntar jag mig ett entydigt initiativ, herr Prodi och herr Solbes Mira, även från kommissionens sida.
(Applåder)

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! När vi begärde denna debatt ville vi slå fast att det är dags att upphäva stabilitetspakten för att revidera dess irrationella och inkonsekventa nominella konvergenskriterier. Dessa tar inte hänsyn till medlemsstaternas problem och svårigheter och inte heller till deras olika utvecklingsnivåer, vilket bidrar till att förvärra de ekonomiska problemen, försvåra tillväxten och tillämpningen av gemenskapsstrategierna för sysselsättning och kampen mot fattigdom, vilket stod klart i ordförandeskapets och kommissionens första rundabordskonferens om social utslagning förra veckan i Århus, Danmark, där jag deltog som Europaparlamentets föredragande.
Nu efter kommissionär Pascal Lamys och ordförande Romano Prodis uttalanden kan jag säga: vi är överens om dessa uttalanden. Denna pakt är dum, som alla rigida beslut. Denna pakt är ett grovt instrument för ekonomisk ledning och borde ersättas av något annat mer intelligent, med tanke på att regeln om 3 procent är medeltida.
På grund av allt detta är det meningslöst att ha kvar stabilitetspakten. Det är meningslöst att kommissionär Pedro Solbes Mira å ena sidan bekräftar att stabilitetsprogrammens mål inte kommer att uppfyllas under 2002, eftersom det är mer än uppenbart i Tyskland, Frankrike, Italien, men å andra sidan, när det gäller Portugal, inleder ett förfarande angående för stort underskott, och applåderar tillämpningen av en antisocial politik som skapar mer arbetslöshet och fattigdom i just det land som har sämst ekonomisk och social situation och de lägsta utvecklingsnivåerna i hela Europeiska unionen. Vad som står klart är att pakten framför allt tjänar som förevändning, som politisk täckmantel för den mest betungande, katastrofala och revanschsugna regeringspolitik som Portugal har haft efter revolutionen den 25 april 1974.
Så jag vill fråga: tänker ni, kommissionär Pedro Solbes Mira, lämna in er avskedsansökan? Eller kommer ni att välja förslaget om att upphäva pakten och genomföra en bred debatt om Europeiska unionens ekonomiska och sociala riktlinjer? Och kommer ni att upphäva förfarandet om för stort underskott som ni har satt i gång mot Portugal? Eller kommer ni, ordförande Romano Prodi, att göra det för att ta hänsyn till målen om hållbar ekonomisk utveckling och ökad sysselsättning med rättigheter till större social integration? Jag väntar på svar.

Lipietz (Verts/ALE).
Herr kommissionsordförande! Jag kan bara gratulera er till det omdöme ni äntligen avgav om den stabilitetspakt som ingår i Amsterdamfördraget.
Ja, visst var det dumt att i förväg fastställa ett datum då alla Europas länder samtidigt måste ha en budget i balans. Budgetunderskottet är ju ett verktyg i den ekonomiska politiken, i konjunkturpolitiken, för övrigt det enda som finns kvar sedan Europeiska centralbanken gjordes oansvarig. Underskottets nivå bör därför endast vara beroende av den rådande situationen vid en viss tidpunkt.
Ja, det var dumt att fastställa samma handlingsutrymme - 3 procent - för alla länder, eftersom vissa redan är kraftigt skuldsatta och andra inte. Vissa bidrar endast marginellt till de förutsättningar som antagits på EU-nivå, medan andra agerar lokomotiv för den gemensamma marknaden. Förhandlarna i Amsterdam var ju inte heller dumma, så varför antog de då en dum regel? Och behövdes det förresten någon regel? I motsats till Frankrikes ekonomiminister Mer, anser jag inte att ett land kan strunta i sina åtaganden under förevändning av att man skaffat sig andra prioriteringar, i detta fall att sänka skatterna för de rika.
Ja, det krävs regler som skall gälla för alla länder i EU. Men om vi vill ha intelligenta och flexibla regler måste en gemensam ekonomisk myndighet kunna besluta utifrån den gemensamma situationen. Det var Amsterdamförhandlarnas inkonsekvens, motståndet mot ett verkligt federalt Europa som fick dem att godkänna en dum regel - att på förhand och för samtliga länder fastställa samma gräns för underskottet, samma datum för nollställandet.
Herr kommissionsordförande! Jag hoppas att ert sunda inlägg skall förmå konventet, Europeiska rådet och hela Europa att välja intelligens istället för dumhet, att välja en federal konstitution.

Abitbol (EDD).
Herr Prodi! I likhet med andra talare, som Lipietz alldeles nyss, måste jag gratulera er till er klarsynthet och ert mod, eftersom ni vidhåller er ståndpunkt. Och jag vill framför allt gratulera er till er politiska instinkt, för ni har just inlett den enda diskussion som i grunden betyder något för väljarna och den europeiska opinionen. Kan EU ge medborgarna i dessa länder något utöver stabilitet, nämligen tillväxt, eller inte?
Herr Prodi! Jag skulle vilja uppmuntra er att inte hejda er när ni kommit så långt, och inte bara vara klarsynt på ena ögat. Stabilitetspakten är dum, men måste bevaras, säger Solbes. Nicefördraget är dumt, men gudskelov blev det ratificerat, säger Pat Cox. Utvidgningen är dum, säger Barnier, eftersom den mångfaldigar risken för blockeringar och därmed för svaghet, men den kommer att godkännas vid nästa toppmöte i Köpenhamn.
Herr Prodi! Eftersom klarsynen nyss har upplyst er som Paulus på vägen till Damaskus, så låt er inte hejda er när ni kommit så långt. Vad som är dumt med stabilitetspakten är inte formen så mycket som själva innehållet. Vad som är dumt är att tro att olika samhällen, som utvecklas på olika sätt, skall kunna hållas i ett och samma järngrepp, klämda mellan låneränta och budgetåtstramning. Vad som är dumt är att tro att ett åldrande Tyskland, och jag citerar Eichels ord nu på förmiddagen, skall kunna påtvinga nationer som Frankrike denna ?politik för livräntetagare?, nationer som å sin sida genomgår en naturlig demografisk återhämtning, och som därför måste investera för framtiden. Vad vi behöver är tillväxt, herr Prodi, tillväxt, ett ord som er stabilitetspakt glömde på vägen (och för övrigt är det inte längre helt och hållet er pakt). Hur uppnår man då tillväxt? Den uppnås med hjälp av räntesatser som ligger lägre och inte högre än inflationen, något som er centralbank, den mest rigida och därmed dummaste av alla EU-institutioner envisas med att påtvinga länderna i euroområdet. Herr Prodi! Att med den rådande arbetslösheten envisas med denna politik kommer inte bara att vara dumt, utan enligt min mening snart kriminellt.

von Wogau (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Jag skulle först vilja göra en inledande anmärkning för att peka på i vilken omgivning vi i dag för denna debatt. Medlemsländerna i Europeiska gemenskapen har för närvarande en skuldbörda på 4 700 miljarder euro. Det betyder att medlemsländerna i Europeiska gemenskapen tillsammans har skulder på 4 700 miljarder euro. Enbart skuldräntan, de årliga räntebetalningarna uppgår till 230 miljarder euro om året. Det är mer än dubbelt så mycket som Europeiska unionens budget. Herr ordförande för kommissionen, ni håller säkert med mig när jag säger att det vore ren dumhet, ren enfald, att nu öppna dessa slussar ännu mera.
Nu till stabilitets- och tillväxtpakten. Vad vi har åstadkommit här är helt klara regler. Målet är välbalanserade budgetar - underskottet får inte uppgå till mer än 3 procent - och om denna regel om 3 procent inte upprätthålls sätts sanktioner in. Detta är den avgörande punkten och inför den frågan står vi nu. Det faktum att förtroende har skapats genom dessa regler var just i ert hemland vid den tid då ni var regeringschef till utomordentligt stor hjälp för er budget. Detta förtroende har lett till lägre räntor och det har varit till mycket stor lättnad för er budget. En andra punkt: jag tror med säkerhet att det skulle vara enfaldigt att spela bort dessa fördelar i dag.
Herr ordförande för kommissionen, ni har talat om att det behövs en auktoritet i Europa som helt tydligt fungerar som en ekonomisk regering. Ni använde inte det ordet, vad ni menade var emellertid en europeisk ekonomisk regering. Jag är också av den uppfattningen. Jag är av den uppfattningen att bara kommissionen kan vara detta. Men av denna ekonomiska regering väntar man sig att den fastställer regler och sörjer för att dessa regler upprätthålls, att den ger de rätta signalerna. Den signal som ni, herr ordförande för kommissionen, har gett genom er intervju i Le Monde var en falsk signal. Vi väntar oss i dag av er att ni rättar till detta och att ni tillämpar stabilitets- och tillväxtpaktens regler, inte flexibelt utan strikt och konsekvent - så som Europaparlamentet krävde den 2 maj 1997. 
(Applåder)

Katiforis (PSE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Stabilitets- och tillväxtpakten antogs 1997 som en utbyggnad av förfarandet om för stort underskott, efter det att Maastrichtfördraget föreskrivit att medlemsstaterna var tvungna att ligga kvar under nivån med för stort underskott för att kunna ansluta sig till den gemensamma valutan. Därför kan andan - inte bokstaven men andan - i stabilitets- och tillväxtpakten inte vara vare sig bättre eller sämre än det krav som ställs i Maastrichtfördraget.
Många anser kanske att eurons införande och framgångar är faktorer som i efterhand rättfärdigar gränsvärdena inflation och för stort underskott, gränsvärden som är alltför restriktiva. Men de har fel! Med de rigorösa gränsvärden som man införde i Maastricht lyckades man utan tvivel hålla priserna i schack, men de förvärrade samtidigt arbetslösheten inom den europeiska ekonomin. Arbetslösheten och lågkonjunkturen har knappast stärkt euron, utan har snarare urholkat dess värde. Som exempel kan nämnas det faktum att euron föll nära 20 procent mot dollarn när den infördes och detta i en tid då budgetunderskotten var under bättre kontroll än nu, och nu när underskotten sägs vara på väg att skena iväg har euron ett värde som i stort sett motsvarar dollarn. Ett annat exempel är det faktum att varje gång Europeiska centralbanken har höjt räntan, det vill säga varje gång man har stramat åt penningpolitiken, har eurons värde fallit snarare än stigit, helt i motsats till vad de som beslutat om räntehöjningen hade förväntat sig.
Penningmarknaderna kommer sannolikt att straffa Europa för dess regeringars brist på budgetdisciplin genom att sänka eurons värde. Fel! Penningmarknaderna är fullt medvetna om hur viktig ekonomisk aktivitet är för en valutas värde och förefaller inte ha några avsikter att bestraffa en rimlig mildring av denna restriktiva politik - rimlig i den bemärkelsen att ingen talar om för stora underskott eller oansvarighet - i en tid då vi står inför en ny omfattande lågkonjunktur. Jag tror att denna analys rättfärdigar ordförande Prodis ordval och analys.

Markov (GUE/NGL)
Herr talman, herr Prodi! En politik för att begränsa ny statlig skuldsättning kan man inte sätta sig emot, om detta i praktiken genomförs så att åtgärder för att begränsa inflationen i själva verket genomförs samtidigt som tillväxten ökar. Här ligger också kruxet i dagens situation. Den bästa möjligheten att producera tillväxt är att stärka efterfrågan: efterfrågan genom offentliga investeringar, genom investeringar av företag och genom privat konsumtion. Om det trots den europeiska inre marknaden fortfarande är en nationalstatlig utgångspunkt att inom Europeiska unionen tillkämpa sig lokala fördelar - och detta är möjligt, eftersom det inte finns tillräckligt med överenskommelser om finans-, skatte- och socialpolitik - så saknas helt enkelt grundförutsättningarna för en hållbar europeisk tillväxt.
En ökning av efterfrågan på den inre marknaden kan inte nås genom lönesänkningar, eftersom detta minskar köpkraften, kan inte nås genom högre skattetryck på medelklassen som skapar de flesta arbetstillfällena och utbildningsplatserna, och kan heller inte nås genom att storföretag blir så avlastade att de över huvud taget inte längre betalar någon skatt. En sänkning av investeringskvoten vid konjunkturnedgång fastän någon betydande inflation inte föreligger verkar procykliskt och saknar allt näringspolitiskt förnuft.
Medlemsstaternas budgetar skiljer sig i mycket hög grad. Skuggbudgetar är vanliga. Det finns alltså i Europeiska unionen inte ens en jämförbar bas när det gäller skötsel och beräkning av budgetarna. Om man därför för en diskussion om en ändring av stabilitetspakten, så får detta inte ske på grund av att det ekonomiska läget för närvarande är komplicerat - detta vore politisk opportunism - utan den måste föras på grund av att konstruktionen principiellt inte fungerar. En reformering av stabilitetspakten måste åtföljas av en förstärkt samordning av den europeiska näringslivs-, social-, sysselsättnings, skatte- och miljöpolitiken för att faktiskt stimulera investeringar.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman, herr Prodi! Jag skulle vilja beskriva ert uttalande i Le Monde som ekonomiskt förståeligt och berättigat, men politiskt sett inte särskilt praktiskt. Se bara på debatten här i dag. Det verkar vara en debatt mellan personer som ger intryck av att de vill slänga stabilitetspakten i sin helhet överbord och å andra sidan de som tydligen ser den nuvarande stabilitetspakten som helig. Det är inte det diskussionen borde handla om. Vad borde den då handla om? För min del om att hitta en jämvikt mellan den även av min partigrupp erkända nödvändigheten av att på medellång sikt komma fram till ett positivt strukturellt resultat och den lika stora nödvändigheten av att ta hänsyn till den ekonomiska verkligheten och till den cykliska utvecklingen. Är detta nu, som vissa kolleger säger, ett fribrev för varje land att göra som det vill? Nej, det är det inte. Det är däremot en uppmaning att förbättra reglerna för stabilitetspakten. Till exempel genom att å ena sidan göra åtskillnad mellan nödvändiga investeringar, infrastruktur och omsorg och å andra sidan - för att säga sanningen - oansvariga vallöften. Jag tycker att det är berättigat att länder som befinner sig i en konjunktursvacka, till exempel Tyskland, får mer tid på sig att få ordning på sin budgetsituation. Länder som styr an mot en strukturell försämring av sitt underskott genom att till exempel skriva ut checkar utan täckning, tycker jag dock skall få gult kort även i framtiden. Herr Prodi! Om ni hade för avsikt att få igång en diskussion om en reform av stabilitetspakten så får ni mitt stöd. Jag beundrar ert mod om ni säger att ni inte vill fortsätta vara blind och döv för förändringarna i ekonomin. Då kan jag se mellan fingrarna med ert dåliga val av tidpunkt. Jag kan också lugna er: för intelligenta provokatörer är slutet oftast gott.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, ärade ordförande för kommissionen! Medborgarna förtjänar en stark euro. Euron kommer aldrig att kunna bli den starka världsvaluta som vi har försökt att göra den till, om man inte ovillkorligen håller fast vid målen i stabilitets- och tillväxtpakten. Jag förstår inte riktigt varför ni just nu säger att tillväxt- och stabilitetspakten är orimlig. Innan artiklarna i pakten slogs fast var ni nationalekonom, en kompetent nationalekonom, och var med och påverkade den ekonomiskpolitiska diskussionen. Varför sade ni inte att dessa villkor var orimliga innan man gjorde upp Amsterdamfördraget. Det är just för sådana här tillfällen som vi har ingått denna pakt; just för att underlätta politikernas arbete under lågkonjunktur, då det är svårt att balansera den offentliga ekonomin. Detta är ingen överraskning. Högkonjunkturen varar inte för evigt, det är knappast en överraskning för någon som helst finansminister, och det kan inte heller vara någon överraskning för kommissionen. Efter högkonjunktur kommer lågkonjunktur. Det är alldeles solklart att det under lågkonjunktur är svårare att uppnå målen för stabilitets- och tillväxtpakten än under högkonjunktur. Dessa fyra medlemsstater som för tillfället befinner sig i en svår situation och har lovat medborgarna något annat än vad de kan åstadkomma, betalar priset för att de under högkonjunkturen inte gjorde som de skulle ha gjort. 
Mången parlamentsledamot är beredd att öka kommissionens ansvar och stärka dess roll i samordningen av den ekonomiska politiken, men tyvärr ökar inte sådana inlägg, och överhuvudtaget det faktum att de framförs av kommissionärerna, som inte har något att göra med den här saken - såsom till exempel kommissionär Lamy, som uppenbarligen i sitt anförande, där han kritiserade pakten för att vara medeltida, i högre grad företrädde det franska socialistpartiet än kommissionens handelspolitiska ståndpunkt - tilltron till att vi i konventet om Europas framtid borde ge kommissionen en mera framträdande roll beträffande den ekonomiska och politiska samordningen. Ni får nog ta tillbaka sådana här påståenden, och jag ber er att tänka på vad ni säger.

Berès (PSE).
Herr kommissionsordförande! När ni talade om dumhet tror jag att ni åberopade er på lagens anda. Dumhet är ett ord ni verkar gilla eftersom ni två rader längre ner i samma artikel använder det för att säga: ?jag är inte så dum att jag slänger de franska allmännyttiga tjänsterna på soptippen?. Så jag tror att man har velat få er att säga mer, eller kanske mindre, än vad ni ville säga och kanske har man velat förtiga vad ni i övrigt sade i denna artikel, exempelvis att det skulle vara ren dårskap att ha en valutaunion utan ekonomisk union.
Om vi i dag avstår från all samordning av ländernas ekonomiska politik, vad återstår då av vår förmåga att använda euron? Det är just det problemet vi står inför i dag. I dag kräver medlemsstaterna budgetmässiga befogenheter - och det med all rätt. Men de glömmer eller blundar för att dessa befogenheter måste kombineras med en samordning av ländernas ekonomiska politik. I dag vet vi dock inte hur vi skall få denna samordning av den ekonomiska politiken att fungera. Parlamentet har lagt fram förslag för er. Dessa måste studeras, de måste utvecklas, så att de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken äntligen tjänar något till, vilket innebär att medlemsstaterna går med på att anamma dem när man utarbetar sina egna riktlinjer.
Herr kommissionsordförande! Bortsett från detta har ni inlett en diskussion och den tror jag är viktig. För att kunna föra den diskussionen på ett klokt sätt får vi aldrig avstå från en seriös budgetpolitik. Vi måste fundera på att ge kommissionen en mer framträdande roll i förfarandena för tidig varning, i fastställandet av det gemensamma europeiska intresset. Har man gjort en tillräcklig granskning av vad som hände vid tilldelningen av UMTS-licenserna? Kanske hade det i det skedet varit bättre att ha en kommission som med större kraft drev sina förslag, på samma sätt som medlemsstaterna under vissa exceptionella omständigheter behöver känna sig vägledda av kommissionens ledarskap. Då tänker jag bland annat på oljekrisen. Men i det dagliga arbetet måste kommissionen stå vid medlemsstaternas sida, som ett stöd, och bara ingripa som polis när kritikens stund är inne.
I den stundande diskussionen, som ni har inlett och som vi vill föra, måste vi fundera över hur kriterierna skall samordnas på ett bra sätt, och framför allt fundera över i vilken mån denna skuld är hållbar. Detta är vad som syns mig vara viktigast när det gäller den långsiktiga förvaltningen.

Friedrich (PPE-DE)
Herr talman! När det gäller stabilitetspakten handlar det inte om den ena eller andra regeln, utan om kärnpunkten i regelverket kring euron. Intressant nog kom ju också genast applåderna från fel sida. Inflationspolitikerna i alla länder kände sig genom uttalandet av kommissionens ordförande plötsligt bekräftade och uppmuntrade. Sanningen är följande: all statistik i den ekonomiska historien bevisar att tillväxt på sikt bara kan uppnås med stabilitet och en stabil valuta. Den som ökar sina skulder får inte tillväxt utan inflation och stagnation. Det var Helmut Schmidt som sade: ?Jag tar hellre 5 procents inflation än 5 procents ökad arbetslöshet.? Sedan fick han mer inflation och mer arbetslöshet. Detta är en påvisbar realitet i vår kontinents ekonomiska historia.

Hur skall då reglerna kunna iakttas, herr ordförande för kommissionen, om de samtidigt betecknas som dumma? 4 700 miljarder i skulder är väl sannerligen tillräckligt? Att skuldsätta sig ytterligare är den breda vägens politik, men att minska skuldsättningen och sanera budgetarna är att gå den smala vägen. Men vi vet redan från bibeln att den breda vägen leder till fördärv. Och den smala vägen, nämligen sanering av budgetarna, är den rätta vägen, och den vägen vill vi nu plötsligt inte kräva att våra regeringar skall gå. Nej, det var ett misstag, herr ordförande för kommissionen! En sådan elegant provokation ?
(Protester)
? det går bra, men här behöver vi en seriös politik. Bara en seriös politik är tillförlitlig och möjlig att beräkna. Herr ordförande för kommissionen, ta tillbaka ert uttalande för en framgångsrik euros skull!
(Applåder)

Trentin (PSE).
Herr talman, herr ordförande för kommissionen, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag instämmer till stor del i ordförande Prodis rättframma och balanserade tal och i de kommentarer som Solbes gjorde. Jag ställer mig bakom behovet att tillämpa stabilitets- och tillväxtpakten på ett flexibelt sätt, och samordna den ekonomiska och sociala politiken samt miljöpolitiken med utgångspunkt i euroområdet. Detta har dock till stor del nonchalerats under de senaste årens ekonomiska nedgång, bland annat på grund av Europeiska kommissionens och Europeiska centralbankens allvarliga prognosmissar, som har gjort att alla försök att främja och samordna en aktiv ekonomisk konjunkturdämpande politik mellan unionens regeringar egentligen har bromsats. 
Å andra sidan stämmer det att en flexibel och selektiv styrning av stabilitets- och tillväxtpakten inte kan överlåtas till enskilda regeringars gottfinnande, eftersom vi då riskerar att försvaga den europeiska sammanhållningen och att inflationen i förlängningen tar fart igen. Av detta skäl stöder jag förslaget att anta målen från Lissabon och Göteborg för 2004, det vill säga att offentliga investeringar inom forskning, livslångt lärande och miljösanering, samt upprättandet av ett integrerat europeiskt nät för transporter och telekommunikationer, skall bli ett tilläggsmål för stabilitets- och tillväxtpakten, och att dessa investeringar skall dras ifrån när de nationella budgetunderskotten beräknas. 
Ett sådant beslut måste Europeiska gemenskapen med nödvändighet stå bakom. Gemenskapen måste ju i förväg, genom kommissionen, kunna kontrollera att dessa åtgärder överensstämmer med målet att Europeiska unionen före 2010 skall bli det mest konkurrenskraftiga och dynamiska området i ett samhälle som bygger på kunskap, full sysselsättning och hållbar utveckling, samtidigt som samordningen av dessa främjas.

Brunetta (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Europeiska unionen har en gemensam valuta, men ingen gemensam ekonomisk politik. Vi har en gemensam valuta, men ingen riktig myndighet för den ekonomiska politiken. Vi har en gemensam valuta, men ingen riktig federal budget.
Fram till i går hade unionen stabilitets- och tillväxtpakten: ett utomordentligt surrogat - ja, surrogat - för en ekonomisk politik som inte finns, för en riktig fördelningspolitik som inte finns, för en myndighet för den ekonomiska politiken som inte finns - och allt detta med en gemensam valuta, i ett icke optimalt valutaområde. Nåväl, som ni vet professor Prodi, hänger eurons trovärdighet samman bland annat - och framför allt, skulle jag vilja säga - med stabilitets- och tillväxtpakten och dess förmåga att tvinga medlemsstaterna till en god budgetpolitik: en budgetpolitik som vi skall komma ihåg att de själva har föreslagit och gemensamt har godkänt. Visst har stabilitetspakten sina gränser, det är vi alla medvetna om, framför allt i en sådan stagnationsperiod som den som unionen för närvarande genomgår. Men, ordförande Prodi, det är en sak att på ett intelligent sätt komma ifrån dessa gränser och en annan att faktiskt bestämma sig för att de inte finns och ändra spelreglerna under spelets gång så att spelet inte längre har några regler.
Det som oroar mig, ordförande Prodi, är inte de intelligenta ändringarna - de är alltid välkomna - utan risken för en faktisk åternationalisering av budgetpolitiken. Det är detta som är det allvarligaste, professor Prodi, den allvarligaste risken framför allt, eftersom det slutar med att man bekräftar den politik som de inte så duktiga länderna för, och bestraffar de seriösa ländernas politik, de länder som trodde på oss. Att belöna Slösa och bestraffa Spara är inte bra för euron och det är inte bra för byggandet av Europa under en så känslig period i dess liv.
Av detta skäl kommer Europeiska folkpartiet, genom sina ledamöter i konventet enligt mandat från vår kongress i Estoril nyligen, att föreslå att konventet skall föra in de principer som ligger till grund för stabilitetspakten i konstitutionen.
Jag tror att ni håller med om detta. Och var snäll och tro inte på era nyfunna vänner!

Santos (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar, förstår och stöder de uttalanden ordförande Romano Prodi nyss har gjort om Europas offentliga ekonomiska politik. Om jag förstod det rätt har nu kommissionen på ett intelligent sätt inlett en process för att försvara stabilitets- och tillväxtpakten som bara är möjlig om kommissionen uppvisar ett politiskt mod och lyckas bryta med några av dess nuvarande ståndpunkter. Jag hoppas att Europaparlamentet, som per definition är den mest öppna och representativa gemenskapsinstitutionen för gemenskapsmedborgarna, förstår och stöder den positiva process som ordförande Romano Prodi har inlett.
Bara den som har gått omkring fullkomligt förvirrad och avskild från Europas ekonomiska verklighet kan i dag vara förvånad. Från första stund förstod man att stabilitets- och tillväxtpakten baserades på regler som kunde fungera hyfsat under ekonomiska tillväxtperioder, men som kunde blockeras inför vissa oförutsedda händelser och en modifierad tillväxt. Eurons Europa baseras på en gemensam monetär politisk ram och tolv självständiga budgetpolitikområden. Därför är det motiverat med tydliga regler som förhindrar odisciplinerade länder, framför allt om det är stora ekonomier, att äventyra systemets stabilitet.
Budgetsträngheten är en garanti för att den nuvarande generationen inte skall lämna en överdriven skuld till den framtida generationen. Att tvinga medlemsstaterna att rationalisera sina kostnader och göra sina tjänster effektivare är ett krav för en verklig utvecklingsstrategi. Detta är vi alla överens om. Det är dock nödvändigt att marknaderna förstår bestämmelserna om disciplin och inte motarbetar medlemsstaternas nationella politik och de legitima intressen och åtaganden som dessa har gjort, vilket innebär att de skall formuleras på ett flexibelt sätt, och anpassas till varje ögonblick om det är nödvändigt.
Detta är stabilitets- och tillväxtpaktens arvsynd, och därför växer antalet röster som kräver att den förändras. Att sluta ögonen inför denna nya verklighet är att direkt förkasta alla åtaganden och döma pakten och framför allt dess mål till det mest absoluta misslyckandet. Den oflexibla tolkningen av stabilitetspakten börjar bli ohållbar eftersom den inte ger någon lösning på konjunkturen, och i ännu mindre grad formulerar den de mål som Europeiska unionen slog fast i Lissabon om att på kort sikt bli den mäktigaste ekonomin i världen. Att använda stabilitetspakten intelligent och i den aktuella konjunkturen betona tillväxtpelaren är grundläggande och nödvändigt för att naturen inte skall revoltera och den konstruktion som så mödosamt har uppförts inte skall raseras.

Skinner (PSE).
Herr talman! Det är helt enkelt så att ekonomierna skiljer sig åt. Stabilitets- och tillväxtpakten måste ges en mycket mera sofistikerad tolkning. Förutsättningarna för det måste vara sunda offentliga finanser och en stabil ekonomi. Vidare måste den, som ni har sagt, ta hänsyn till konjunkturcykelns betydelse för budgetpolitiken. Dessutom måste framtida reformer vara uthålliga i förhållande till landets skuldprofil. Vi måste också lämna utrymme för offentliga investeringar, för de kan leda till den tillväxt ni talade om vid toppmötet i Lissabon och inte enbart handla om välfärd.
Länder som till exempel Förenade kungariket behöver hinna i fatt efter alla dessa katastrofala år under tory-regeringar, och vi måste kunna ge dem möjlighet att göra det. Men faktum är, som det heter i det gamla skämtet, att ?om man radar upp alla ekonomer i hela världen riskerar man att aldrig komma fram till en slutsats?. Det vi inte vill göra är att rada upp hela kommissionen och konstatera att allt som finns kvar är inkonsekvens. Låt oss förändra tillväxt- och stabilitetspakten. Låt oss göra den flexibel - ni kan hjälpa oss med det - men låt oss erkänna att det måste vara ett sofistikerat instrument i den reella ekonomin.

Ilgenfritz (NI).
Herr talman! Stabilitetspakten infördes för att säkerställa euron som en stark valuta. Med tanke på det dåliga allmänna europeiska läget och de höga arbetslöshetssiffrorna borde man emellertid få tänka igenom stabilitetskriterierna och finslipa dem - just för att säkerställa eurons ställning som en stark valuta. En valuta är så stark som sin ekonomi. Om ekonomin försvagas, försvagas på sikt även valutan. Den höga europeiska skattenivån försvagar ekonomin och lämnar inte tillräckligt spelrum eller ger otillräcklig inkomst att förfoga över på det privata området, vilket gör att konsumtionen inte får nödvändig stimulans. För mycket pengar flyter också in i den omåttligt uppblåsta offentliga sektorn. Detta måste ändras. Euron behöver inte bara en stabilitets- utan framför allt också en tillväxtpakt. Diskussionen om detta ämne är därför nödvändig och meningsfull för att euron på sikt skall bli en stark och inte en svag valuta.

Prodi
Herr talman, ärade ledamöter! Jag tackar er så hemskt mycket för denna debatt som inte bara har varit språkvetenskaplig, som det direkta upphovet till den skulle kunna antyda, utan i stället har varit en stor diskussion om ekonomi som jag hoppas kan upprepas flera gånger. De olika ståndpunkterna - och Poettering kan vara lugn för att jag aldrig blandar ihop personliga relationer med politiska åsikter - i denna debatt har visat någonting viktigt, det vill säga att det system vi arbetar med inte är balanserat. Det finns ett tvingande system i nästa led i syfte att skapa erforderlig stränghet - som i och med att det saknas en myndighet är ett tvång som inte alltid är reellt utan ofta snarare blir en uppmaning än ett tvång. Dock finns det inget instrument i det föregående ledet, för att skapa förutsättningar för en balanserad utveckling, och för att hjälpa de länder som binds samman av den gemensamma valutan till en balanserad utveckling vad beträffar sunda statsfinanser och sysselsättning, det vill säga en ekonomisk politik som vi skall övervaka och kontrollera tillsammans.
Resultatet är att vi riskerar att bryta mot samlevnadsregeln - och det vore verkligen dumt - om vi inte använder den politiska intelligens som fordras för att motverka skillnader och spänningar och för att slippa sitta maktlösa och vänta på repressiva åtgärder, med risken för att det - som vi har hört - då uppstår en kohandel mellan medlemsstaterna.
Det är i denna riktning som kommissionen vill arbeta. Som kommissionär Solbes sade har vi börjat med detta, och vi kommer att fortsätta att utnyttja alla de möjligheter som de befintliga instrumenten erbjuder, men vi måste se till att den europeiska ekonomiska politiken inte längre bara styrs av redovisningsinstrument.
Europeiska centralbanken har nämnts här i samband med några konkreta fall. Europeiska centralbanken sköter bara sitt jobb, problemet är att vi inte kan lämna den i fred! Vi har en europeisk ekonomisk politik där vi, gudskelov, har en centralbank som har fått en god start. Det skall vi ge den en eloge för, för den startade från noll. Att bygga upp en struktur för kontroll, övervakning och finansiell och ekonomisk analys från noll, med tolv olika länder, har varit en heroisk bedrift och vi måste försvara centralbankens självständighet, men inte lämna den ensam.
I dag står vi här och diskuterar och denna debatt har visat att frågan om makten över den ekonomiska politiken inte är löst. Herr talman! Jag skulle vilja att vi träffas och diskuterar detta igen. Vi har ju vår gemensamma valuta och detta innebär att vi inte kan devalvera, inte kan ändra räntesatserna och att vi verkligen binds samman av ett starkt och strängt system ur många synpunkter. Om vi då vill att detta system skall fungera måste vi hitta en myndighet som hjälper oss att samordna den ekonomiska politiken. Jag talar inte för kommissionen just nu: jag talar för oss alla! Jag har för Guds skull aldrig sagt att denna myndighet nödvändigtvis måste vara kommissionen! Denna myndighet skall skapas, byggas upp, införas för att vi tillsammans måste skydda den gemensamma valutan och därför tillsammans måste vandra mot framtiden.
Jag kan försäkra er om att i min intervju - som, som sagt, var en lång intervju -gällde inte det adjektiv som har kritiserats här stabilitetspakten, som det har skrivits, utan det faktum att den tolkas bokstavligt. San Paolo har nämnts, till exempel av Abitbol nyss: problemet är skillnaden mellan andan och bokstaven. Vi har målat in oss i ett hörn och måste arbeta med lagens bokstav, och det är bokstaven som är dum. Vi måste ha instrument, vi måste använda politiken, vi måste använda andemeningen för att kunna tolka våra folks problem. Kom ihåg att läget kan bli dramatiskt på ett ögonblick om det finns skillnader i ekonomisk politik mellan länderna. I denna mening, Watson, tog jag inte upp detta faktum av en slump, jag gjorde inte den här intervjun av en slump - ni har rätt i att jag kunde ha talat till parlamentet och det kommer jag att göra varje gång ni kallar mig att tala om dessa frågor, för det är det som är grunden till vår samlevnad - utan jag gjorde det eftersom vi har konventet framför oss och vi måste debattera dessa frågor här, så att konventet får en känsla för vem som har erfarenhet, vem som har förmåga att ta itu med dessa saker.
(Applåder)
Jag gjorde det också eftersom de europeiska folken uppmanar oss att tala om ekonomi, inte bara i finansiella och bokföringsmässiga termer, utan på ett sätt som berör deras liv. Jag kan försäkra er om att detta inte betyder att jag är släpphänt eller att jag inte är sträng när det gäller ekonomin. Tidigare i mitt liv har jag till och med varit fräck nog att påföra mitt land en skatt för Europa - som kallades just så - eftersom jag anser att vi skall tala direkt och exakt till medborgarna. Det är klart att vi här skall diskutera frågan om paktens andemening och bokstav, med hänsyn både till respekten för pakten och till den aktuella situationen när vi skall tillämpa den på stora och små länder. Detta är ett annat av de problem som har framkommit här: kommer ni att vara lika stränga om Frankrike, Tyskland eller Italien, som har underskott som ligger nära eller redan har överskridit 3 procent, avviker? Jag säger att kommissionen kommer att tillämpa åtgärderna i fördraget och i pakten om dessa uppgifter bekräftas av de officiella rapporterna eller av andra uppgifter som kommissionen får, enligt vad som överenskoms i uttalandet från Amsterdam. Vi kommer att göra vår plikt gentemot alla, eftersom det är det som är vårt jobb.
Men jag har sagt att det inte räcker - och det säger jag igen här inför er! Det räcker inte att konstatera att det finns underskott och komma in steget efter det att problemen har uppstått: här måste vi bygga upp en gemensam ekonomisk politik, det är vi skyldiga våra medborgare! Det var alltså därför som jag använde ett kanske starkt adjektiv. Jag hoppas att språkvetarna förlåter mig, men jag tror att det har gjort att vi alla har förstått vad vi måste göra i framtiden. 
(Applåder)

Berthu (NI)
Vissa talare kritiserade nyss Romano Prodi, som har förklarat att ?stabilitetspakten är dum?. Visst kan dessa ord överraska, med tanke på att de kommer från paktens väktare. Men det är inte fråga om någon felsägning. Romano Prodi försöker uppenbarligen genom en desperat manöver rädda den stabilitetspakt som i dag befinner sig i en återvändsgränd.
Genom att genast tillägga att det behövs en myndighet med beslutande befogenheter i Bryssel, för att få en flexibel pakt, så visar Romano Prodi tydligt att han vill lägga om kursen i riktning mot en superstat.
Den rådande blockeringen är uppenbar - å ena sidan förlorar stabilitetspakten för varje dag sin relevans, å andra sidan har medlemsstaterna knappast lust att överlåta sina ekonomiska och budgetmässiga befogenheter till Bryssel, vilket framgår av de komplicerade diskussionerna i konventets arbetsgrupp ?ekonomiska styrelseformer?. Vad Romano Prodi gör är därför bara att gå i den riktning federalisterna hela tiden hade för ögonen när de ville införa euron.
Det är skickligt för stunden. Men på sikt är det att framhärda på fel väg. En ekonomisk superstat skulle bara bli ytterligare en rigid konstruktion i raden, efter stabilitetspakten och - låt oss våga säga det - efter euron.

van den Berg (PSE).
Herr talman! Natten mellan den 26 och 27 september sjönk fartyget ?de Joola? utanför Senegals kust med många senegaleser, en grupp européer och Roel och Lisette Arendshorst från Groningen ombord. Senegals president Wade har tagit på sig ansvaret för den här katastrofen. Hans land har dock inga medel för att bärga fartyget och Wade talar därför om en sjömansgrav. Det är oacceptabelt. För offrens anhöriga är det mycket viktigt att deras käras kroppar bärgas så snabbt som möjligt eftersom det uppstår identifikationsproblem om man väntar längre.
Av en undersökning framgår att fartyget ligger på en sandbank, varigenom det är relativt lätt att bärga kropparna med hjälp av dykare. Det bärgningssättet är inte så väldigt dyrt, men måhända för dyrt för Senegal. Förra veckan riktade jag en brådskande uppmaning till kommissionärerna Nielson, Patten och Bolkestein att anslå pengar från Europeiska utvecklingsfonden. Tiden är knapp. Jag har inte fått något svar än. Herr talman! Jag uppmanar ännu en gång Europeiska kommissionen att så snabbt som möjligt ge finansiellt stöd till Senegal så att Roels och Lisettes föräldrar, bror och syster och de andra offrens anhöriga inte längre behöver leva i oro och kan ta avsked av sina kära på ett värdigt sätt.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! En procedurfråga angående Zimbabwe. Det är med bestörtning jag hör att Coreper i förra veckan beslöt att den gemensamma ministerkonferensen för utveckling mellan EU och Södra Afrika som planeras till den 7-8 november, inte skall äga rum i Köpenhamn utan i Moçambique. Ni kommer säkert ihåg att detta parlament insisterade på att Zimbabwes utrikesminister inte under några omständigheter skulle bjudas in till ministerkonferensen i Köpenhamn, eftersom det skulle vara ett flagrant brott mot EU:s reseförbud. Vi fick aldrig några garantier på den här punkten och nu vet vi varför: Europeiska unionens utrikesministrar har helt cyniskt beslutat att kringgå sitt eget reseförbud. Nu kommer vi att få beskåda det skamliga spektaklet att europeiska utrikesministrar reser till Afrika bara för att underlätta för zimbabwierna att delta i deras möte. Detta är groteskt och en skymf mot denna kammare, men det är också en förolämpning av det terroriserade och svältande folket i Zimbabwe, som fått sina liv och sin försörjning förstörda av Mugaberegimen.
Herr talman, på parlamentets vägnar ber jag er att framföra de starkaste protester för rådets ordförande i denna fråga, och uttrycka vår avsmak för detta beslut och söka få det upphävt.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! I juni reste utskottet för framställningar till min region, Asturien, och sammanträffade där med flera framställare. En grupp framställare lade fram en framställning till Gemelli där man kritiserade planerna på byggandet av en motorväg i min region - den kantabriska motorvägen - eftersom den som det verkar inte är förenlig med gemenskapsrätten, och även på grund av att den kommer att skada mycket viktiga jordbruk som finansieras av EUGFJ.
Samtidigt lade jag även fram en fråga som Wallström gav ett preliminärt svar på, och som hon kommer att besvara mer detaljerat längre fram enligt vad hon har sagt.
Vad som förvånar oss är att en ledamot från den största politiska gruppen här i parlamentet tillsammans med generalsekreteraren för sitt parti har besökt Loyola de Palacio, sammanträffat med två höga tjänstemän inom Europeiska kommissionen och framträtt offentligt i min region och sagt att ärendet är avslutat, innan frågan har diskuterats i utskottet för framställningar och innan jag fått det andra svaret från Wallström.
Herr talman! Detta är en kränkning av parlamentets trovärdighet och av utskottet för framställningars behörigheter. Dessutom ifrågasätts Europeiska kommissionens och vissa av dess tjänstemäns oberoende när det gäller den här frågan. Vad jag begär, herr talman, och jag avslutar med detta, är att man undersöker om det gick till på det här viset. Vi kan inte tillåta att beslut fattas innan frågan har diskuterats i Europaparlamentets utskott för framställningar. Jag ber enträget talmannen - jag kommer att överlämna mer dokumentation - att han tar reda på om det gick till på det här viset.

Talmannen.
González Álvarez, om jag har förstått er rätt måste man kanske ställa några frågor också till kommissionen för att få det ni sade bekräftat eller dementerat.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Det gläder mig mycket att det är ni som sitter i ordförandestolen, för nu under eftermiddagen fick jag ett telefonsamtal från en ung kvinna. Det var vinnaren i Miss Danmark-tävlingen. Hon har beslutat - mycket modigt, tycker jag - att inte åka till Nigeria för att delta i Miss World-tävlingen. Men nu har hon i dag mottagit en skrivelse från Miss World-organisationen, som uppmanar henne att delta med hänvisning till att en av Europaparlamentets vice talmän - och det var faktiskt ni, herr Imbeni - har uppmanat kandidaterna att delta och därigenom avstå från en bojkott. Denna unga kvinna, som vi talar om, är naturligtvis en smula förvirrad, herr talman. Och det kan man ju förstå. Jag vill därför be er, herr talman, att bekräfta i dag, eller snarast möjligt bekräfta för mig, att Europaparlamentet inte har uttalat sig för att dessa kandidater skall delta i Miss World-tävlingen, och bekräfta att vi därmed inte har uppmanat dem att delta. Jag vill också gärna be er bekräfta, herr talman, att det närmaste Europaparlamentet varit en diskussion om huruvida dessa kvinnor skulle bojkotta Miss World-tävlingen, var när frågan behandlades i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Här uppmanade man faktiskt kvinnorna att bojkotta Miss World-tävlingen. Här hoppas jag att jag kan få bekräftelsen nu, och om jag inte kan få den nu, så hoppas jag kunna få den skriftligt inom en mycket snar framtid.

Talmannen.
Utan att beröva kollegerna alltför mycket tid kan jag bekräfta att jag för det första har en annan åsikt än ni, för det andra har jag gett uttryck för den vid en presskonferens, för det tredje talade jag självfallet inte för Europaparlamentet och för det fjärde har jag skickat e-post till Europaparlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor för att säga att utskottet enligt min mening gjorde fel i att uppmana till bojkott av detta initiativ. Till detta finns en rad skäl som jag inte tänker upprepa här, för att inte inleda en diskussion som inte finns med på dagordningen. Om ni vill kan jag senare, i morgon eller i övermorgon, berätta varför jag anser att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har fattat ett diskutabelt beslut. Just nu, när jag sitter ordförande för sammanträdet, kan jag dock inte diskutera detta.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0332/2002) av Andrew Nicholas Duff för utskottet för konstitutionella frågor om Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna - verkan och framtida status (2002/2139(INI)).

Duff (ELDR)
 föredragande. (EN) Herr talman! Stadgans framtida status var en av de fyra nyckelfrågor som det numera mycket omtalade Nicefördraget efterlämnade till oss att behandla vid regeringskonferensen 2004, och det är sedan Laeken en av de viktigaste frågorna som konventet står inför. Denna resolution skulle om den antas utgöra ett formellt bidrag till konventet från den parlamentariska delegationen. 
Vi har undersökt vilken verkan den så högtidligt proklamerade stadgan har haft hittills, och kommit fram till att den används i stor utsträckning av ombudsmannen, parlamentet, kommissionen och stundom även av rådet. Vi har även funnit en viss förvirring om stadgans räckvidd som ett högtidligt proklamerat instrument bland medborgarna. För domstolarna är stadgan redan en viktig referenskälla vid sidan av Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna och medlemsstaternas konstitutionella traditioner. De nationella konstitutionella traditioner som avses är dock redan vittomfattande och i en union med mer än 25 medlemsstater skulle de bli otroligt vaga. Därför drar vi slutsatsen att stadgan måste införlivas med fördragen så att det som nu är en viktig referenskälla blir en central källa.
Kommissionär Vitorino och hans arbetsgrupp i konventet är i färd med att överväga de tekniska och semantiska spetsfundigheter som är förknippade med ett införlivande, och jag ser fram emot att få höra av honom hur framgångsrik hans arbetsgrupp är i sina ansträngningar. I denna parlamentsresolution går man igenom stadgans politiska historia. Man talar om varför ett införlivande av stadgan är viktigt och varför den bör bli bindande för medlemsstaterna, när och i den mån som de genomför europeisk lag och politik. Man säger även varför stadgan kommer att bli en viktig byggsten i det europeiska medborgarskapets framtida utveckling.
Inför utvidgningen är det genom stadgan som man i detalj lyckas redogöra för alla berörda varför grundläggande rättigheter spelar så stor roll när det gäller att föra Europa närmare medborgarna. I stadgan föreslås det att vi placerar vår ordning för grundläggande rättigheter i centrum för integrationsprocessen som juvelen i kronan i vår framtida konstitution. Jag rekommenderar betänkandet till kammaren.
(Applåder)

Vitorino
kommissionen. (PT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först gratulera Duff, inte bara i egenskap av föredragande utan också som medlem av det konvent som utarbetade stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det betänkande som vi diskuterar i dag utgår ifrån parlamentets tidigare inställning som intogs när stadgan utarbetades, under år 2000, och dessa rekommendationer ger ett fullständigt svar på målet om stadgans konstitutionalisering. Jag talar i egenskap av kommissionär, men naturligtvis vet jag att jag samtidigt företräder kommissionen i konventet om Europas framtid och i denna egenskap leder jag arbetsgruppen ?Stadgan?. Utan att gå in på detaljer tror jag mig kunna informera kammaren om att medlemmarna i arbetsgruppen om införlivandet av stadgan i fördraget ger uttryck för en bred enhällighet i fråga om lösningarna på de tekniska frågorna som vi arbetar med, och som handlar om respekten för de former och konsekvenser som ett eventuellt införlivande av stadgan i ett framtida konstitutionellt fördrag skulle innebära, och de former och konsekvenser som en möjlig anslutning av Europeiska unionen till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna skulle medföra.
Jag anser att det finns mycket gemensamt i synen på rekommendationerna i Duffs betänkande och arbetsgruppens slutsatser. Jag skulle i första hand specifikt vilja understryka att jag håller med om att stadgan redan i dag utgör en verklighet som är väl förankrad i det europeiska livet och som används av medborgarna, av de allmänna advokaterna, genom beslut i förstainstansrätten, av Europeiska ombudsmannen och av de nationella domstolarna, också på hög nivå, och av medlemsstaternas författningsdomstolar.
Duff tar i sitt betänkande också återigen upp konstaterandet att införlivandet av stadgan inte kommer att ge unionen nya behörigheter. Stadgan är i denna fråga redan klar, men kan bli tydligare i de horisontella klausuler där stadgans införlivande i fördraget föreskrivs, framför allt för att bli av med det misstroende vissa uttrycker. Stadgan i sig är inte en källa till behörigheter, den är inte en rättslig grund som gör att unionen kan vidta lagstiftningsåtgärder, den är en värdereferens som skall finnas med i Europeiska unionens alla politikområden.
Stadgan begränsar inte heller på något sätt medlemsstaternas behörigheter. Den kommer inte att ersätta medlemsstaternas hantering av mänskliga rättigheter och den syftar inte till att ersätta de nationella författningarnas roll. Därför utgår jag från föredragandens åsikt, när han understryker att det nu är nödvändigt att ge stadgan en bindande juridisk giltighet och en konstitutionell status, enligt beslutsformer i och beroende på de framtida fördragens uppbyggnad.
Två alternativa lösningar tycks utformas beträffande denna fråga. För det första, den som för övrigt förtjänar stöd från majoriteten i arbetsgruppen, att hela stadgan införlivas, i form av en första rubrik eller ett första kapitel i det konstitutionella fördraget. Eller alternativt, att en artikel införlivas inom ramen för arbetet med det konstitutionella fördraget där man hänvisar till stadgan och där hela stadgans text återfinns, och som behandlas i en specifik del av det konstitutionella fördraget eller i ett protokoll.
Det är helt legitimt att i detta ögonblick inte försöka ändra stadgans bestämmelser innan den har godkänts i det konstitutionella fördraget. Stadgan representerar det tidigare konventets politiska åtagande, vilket detta konvent bör respektera. Detta hindrar dock inte vissa tekniska anpassningar, framför allt när det gäller de så kallade generalklausulerna eller horisontella klausulerna. Arbetsgruppen ?Stadgan? har arbetat i denna riktning och med målet att finna former som inte påverkar substansen i bestämmelserna, utan bara klargör meningen i de aktuella horisontella bestämmelserna.
Europaparlamentet och kommissionen har alltid sett anslutningen till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna som något positivt. Föredraganden upprepar denna åsikt vilket jag är glad över. Medlemmarna i arbetsgruppen ?Stadgan? anser att unionens anslutning är helt förenlig med antagandet av en stadga med konstitutionellt värde och bindande juridisk giltighet. Och jag tror att resultatet av arbetsgruppens arbete i denna fråga också kommer att uttryckas med en mycket bred enhällighet. Om denna anslutning blir av, kommer Europeiska unionen att bli föremål för en yttre kontroll som helt enkelt är analog med den som Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna utför i fråga om medlemsstaternas författningsdomstolar och högsta domstolar. Det finns här inte några underordnade förbindelser mellan domstolar, och den rättsliga självständigheten i Europeiska gemenskapen påverkas inte heller.
Denna fråga är intimt förknippad med frågan om unionens framtida juridiska person. Konventets uppgift kommer faktiskt att koncentreras på att i det konstitutionella fördraget införa ett konstitutionellt bemyndigande för att unionen skall kunna förhandla om den konkreta anslutningen med Europarådet och, enligt normala förfaranden, besluta om anslutningsdatum och formerna för anslutningen, utan att på något sätt undergräva medlemsstaternas individuella åtaganden gentemot Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och dess tilläggsprotokoll.
Jag hoppas innerligt att införlivandet av stadgan i det konstitutionella fördraget och unionens anslutning till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna skall bli två grundläggande milstolpar i processen med att inrätta en författning för Europeiska unionen, där man ger de grundläggande rättigheternas värde och principer en central plats.

Almeida Garrett (PPE-DE).
Herr talman! En av de viktigaste uppgifterna för konventet om Europas framtid är att ge svar på den fråga som formulerades i Laeken redan för nästan ett år sedan om det lämpliga i att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna i EU-fördraget. En arbetsgrupp inom konventet inrättades särskilt för detta ändamål, en grupp som har letts på ett mycket kompetent sätt av kommissionär António Vitorino och som står i begrepp att publicera sina slutsatser. I dag vill Europaparlamentet, genom Andrew Duffs betänkande, återigen med hög röst uttala den inställning som det alltid haft. Jag skulle offentligt vilja ansluta mig till slutsatserna i betänkandet, och ta tillfället i akt att gratulera föredraganden till den mycket stora enhällighet han lyckades få ihop inför genomgången i respektive utskott.
Vi hyser inga tvivel om behoven av att grunda konstruktionen av vårt gemensamma liv på medborgarna och deras rättigheter. Framför marknaden har vi kvinnor och män som ger mening åt denna gemenskap. Och det är därför vi kraftfullt förespråkar att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall införlivas som den ädlaste delen i Europeiska unionens framtida konstitutionella fördrag. Vi är naturligtvis medvetna om att många rättigheter, principer och friheter skulle kunna formuleras på ett annat sätt och att de i framtiden bör ses över. Inget mänskligt verk är perfekt. Men ur vår synvinkel är det ännu inte dags för detta. Det som bör göras nu är att klargöra och stärka stadgans rättsliga status och ge den bindande karaktär, samt öka de europeiska medborgarnas rättsliga skydd gentemot de europeiska institutionerna och medlemsstaterna när dessa tillämpar gemenskapsrätten. Därför stöder vi den strategi som förespråkas i detta betänkande och dess främsta slutsatser: att göra stadgan till den centrala delen i det konstitutionella fördraget, fastställa formella regler för dess översyn, och efter en uttrycklig tilldelning av en gemensam juridisk personlighet till Europeiska unionen, försvara anslutningen till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.

Berès (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att den debatt vi i dag har haft kan verka väl teknisk i sak. Vilken ställning skall stadgan ha i den konstitution som konventet kommer att resultera i?
Denna debatt aktualiserar en helt grundläggande politisk fråga, nämligen frågan om hur vi skall hantera diskussionen om medborgarskapet i detta konvent. Lyckligtvis behandlar stadgan inte endast medborgarskapet, utan den utgör för oss medborgare ett grundläggande referensvärde. Alltsedan detta arbete inleddes har vi också sagt att konventet måste intressera sig för ett mer demokratiskt, lättbegripligt och genomblickbart EU.
Vad våra medborgare kräver av oss är att kunna känna sig som EU-medborgare. Jag tror att denna stadga är det verktyg vi i dag förfogar över för att få dem att uppleva detta medborgarskap. Låt oss därför införliva den. Parlamentet har redan krävt detta vid ett flertal tillfällen, och kommer att upprepa sitt krav genom att rösta ja till Duffs betänkande. Jag tror att detta för oss är en förutsättning för att godkänna konventets arbete.
Problemet är att veta hur stadgan skall införlivas. Vad jag för min del bekymrar mig för, är att detta införlivande ger stadgan en överordnad ställning i EU-normernas hierarki. I klarspråk betyder det att man kommer att tvingas vidta åtgärder inom olika områden. Stadgans anda och bokstav måste respekteras.
Så har vi då frågan om en översyn, och vi vet att det är en diskussion där vågorna har gått höga, även vid den tidpunkt då det förra konventet avslutade sitt arbete.
Jag och en majoritet av ledamöterna tror att det nuvarande konventet inte är bemyndigat att gå in och ändra i denna text, och jag tror för övrigt att det vore politiskt olämpligt. Det viktiga är att kontrollera hur denna översyn kan gå till, för det finns ingen anledning att inbilla sig att dessa texter är skrivna för att bestå i alla evighet. När vi utarbetade denna stadga tog vi oss själva vissa friheter med texten i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, när det fanns behov av justeringar och modernisering. Vi kan föreställa oss att våra efterträdare kanske behöver göra samma justeringar. Dessa måste då genomföras enligt samma villkor som gällde när vi skrev denna text. I klartext får en översyn av stadgan endast genomföras i enlighet med de mer tvingande bestämmelser som konventet kommer att föreslå.
Jag har tillsammans med min grupp ingivit ett ändringsförslag med denna innebörd och jag hoppas att parlamentet kommer att kunna anta det när det yttrar sig om Duffs betänkande.
Jag vill avsluta med två smärre anmärkningar. För det första vill jag uttrycka en oro. Genom den i huvudsak tekniska debatten om de så kallade horisontella klausulerna, finns en risk för att stadgans tillämpningsområde inskränks. Detta bör vara vår ledstjärna - att ingen inskränkning av stadgans tillämpningsområde skall ske. Till sist vill jag givetvis uttala mitt och gruppens stöd för att Europeiska unionen skall ansluta sig till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. På så vis får vi ett heltäckande system för att skydda våra medborgares och innevånares rättigheter.

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Först vill jag gärna tacka den outtröttlige föredraganden för hans arbete med stadgan. Det är viktigt att man hela tiden diskuterar den energiskt och även diskuterar dess placering i samband med konventets arbete. Jag vill också gärna tacka kommissionär Vitorino inte bara för hans principiella beredvillighet att arbeta vidare med stadgan utan också för att han påpekar att det inte är helt lätt att skriva in hela stadgan i den kommande konstitutionen eller grundfördraget eller var den nu skall placeras, men det måste väl vara där. Vad jag tycker är viktigt, när vi diskuterar dessa frågor som politiker, är att vi hela tiden befinner oss i spänningsfältet mellan vision och verklighet. Visionen är tydlig nog, vi kan alla önska - jag måste återvända lite till innehållet - att stadgan skall få en central placering. Stadgan är viktig. Den innehåller viktiga mänskliga rättigheter och andra rättigheter, som är viktiga att garantera de europeiska medborgarna. Å andra sidan måste vi också ta ställning till verkligheten, dvs. dagens politiska realiteter, och fråga oss själva hur mycket vi kan lyckas med, när vi nu är femton länder - eller faktiskt 25 länder förhoppningsvis, när vi nu skall komma i gång med regeringskonferensen. Det är hela tiden detta spänningsfält vi måste ha klart för oss. Jag är anhängare av stadgan. Jag har alltid tyckt att det var en bra stadga. Jag har också arbetat med stadgan i relation till den danska grundlagen och måste säga att stadgan är något mer framtidsinriktad och bättre än t.ex. den danska grundlagen, om man bara läste grundlagstexten och inte kände till hela den historiska bakgrunden. Jag anser inte att alla existerande grundlagar är idealiska, men å andra sidan tycker jag också att stadgan just nu håller på att få en viss karaktär av ?helig ko?. Därför tycker jag nog att man kan se efter om det finns artiklar som är viktigare och mera betydelsefulla än andra, och om det finns frågor, där man kanske kan säga att de inte är de viktigaste att få med i den här omgången. Jag vill gärna tacka kommissionsledamoten för hans öppenhet och klargörande av att det i alla fall inte är så enkelt.

Kaufmann (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär! Betänkandet gäller ett av de viktigaste problemen som det europeiska författningskonventet har att lösa: att integrera stadgan om de grundläggande rättigheterna med framtida europeiska konstitutionella fördrag och att garantera ett grundrättsskydd utan luckor i Europeiska unionen.
Parlamentet har i denna fråga länge haft en drivande funktion i unionen. Med detta betänkande som riktar sig direkt till konventet gör parlamentet på nytt rättvisa åt sin politiska roll. Jag skulle därför vilja rikta ett stort tack till föredraganden. Just därför skulle jag vilja ta upp tre frågor som också återspeglas i mina ändringsförslag.
Många människor väntar sig för det första med rätta att konventet beslutar sig för att ta med stadgan i det konstitutionella fördraget. Därför måste man försäkra sig om att den inte bara innehåller vägledande principer för Europeiska unionens organ utan att den resulterar i bindande rättigheter som skall bevakas av Europeiska unionen och om så blir nödvändigt också kan tas upp till prövning inför domstol av varje medborgare. Detta formuleras i betänkandet med rätta som ett krav, i punkt 1 till exempel.
Men om man under punkt 2 i betänkandet förklarar att stadgan om de grundläggande rättigheterna bara skall tas upp i EU:s konstitution i form av en ingress, så torpederar parlamentet enligt min uppfattning sig självt. En ingress skulle kanske bli något av en reklamskylt för ett framtida konstitutionellt fördrag men utgör juridiskt ingen omedelbart bindande rättslig norm. Jag tror att absolut ingen skulle förstå ett sådant ställningstagande av parlamentet.
För det andra: vi ställer med rätta kravet på EU:s anslutning till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. För denna uppfattning kan redan en majoritet i konventet urskiljas. Om parlamentet i fortsättningen vill göra sin drivande funktion rättvisa måste det, som jag ser saken, emellertid också tydligt benämna problem som har med frågan att göra. Det räcker enligt min uppfattning inte med att i skäl Z bara hänvisa till att EG-domstolen förhåller sig till Europakonventionen på samma sätt som en nationell författningsdomstol förhåller sig till Europakonventionen. Denna utsaga döljer ett problem, för frågan om de nationella författningsdomstolarnas förhållande till EG-domstolen i Strasbourg bedöms i de femton medlemsstaterna mycket olika. Enligt min uppfattning måste det konstitutionella fördraget här ge ett eget svar på denna fråga i betänkandet.
Den tredje punkten får jag framföra senare till föredraganden.

Voggenhuber (Verts/ALE).
Herr talman! Det ligger i de grundläggande rättigheternas natur att de inte delas ut utan bara erkänns, att de grundläggande rättigheterna med nödvändighet låter sig härledas ur människovärdet. Vi har därför genom rådets vägran att göra stadgan om de grundläggande rättigheterna juridiskt bindande hamnat i en absurd situation: å ena sidan betraktas de grundläggande rättigheterna som en tvingande konsekvens av att man erkänner människovärdet, men å andra sidan vägras människorna faktiskt att kunna hävda dem som sin rätt.
Jag tackar föredraganden som här än en gång klargjort att det är högsta prioritet i Europaparlamentet att ta med de grundläggande rättigheterna i den europeiska författningen, ja att en författning utan denna grundsten över huvud taget inte är tänkbar. Jag ansluter mig förvisso till den föregående talarens påpekande, och föreställer mig inte ingressen som rätt plats för detta, utan artikel 1 i denna författning, men där har vi väl inga tungt vägande meningsskiljaktigheter beträffande innehållet.
Det andra konstaterandet som jag tackar föredraganden för är att vi inte får tillåta att man i författningskonventet åter tar upp kapitlet som behandlar stadgan om de grundläggande rättigheterna och förhandlar om det på nytt. Detta författningskonvent har inget mandat att ändra stadgan om de grundläggande rättigheterna och det skulle undergräva trovärdigheten hos hela det första konventet och därmed konventets metod över huvud taget om vi på nytt skulle inleda en debatt om stadgan.
Jag ser förvisso en viss motsägelse - och med detta sammanhänger också min fråga till kommissionär Vitorino, som har tagit upp denna punkt - i tillkännagivandet om att ändra de horisontella bestämmelserna. De horisontella bestämmelserna är en väsentlig del när det gäller att fastställa giltighetsområdet för och tillämpningen av stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det är fullt tänkbart - och en del diskussioner får mig att misstänka det - att man via de horisontella bestämmelserna försöker att begränsa stadgans användningsområde. Det måste möta motstånd från oss.
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vårt parlament skulle göra demokratin en stor tjänst om det talade sanning. Detta är faktiskt ännu ett utmärkt tillfälle att diskutera detta viktiga ämne: sanningen om den europeiska integrationen. Föredraganden föreslår exempelvis följande: ?Stadgan ger inte EU några befogenheter. Tvärtom begränsar den EU-institutionernas maktutövande genom att de måste följa stadgan? (slut citat). Och han tillägger: ?Stadgan begränsar inte medlemsstaternas fördragsenliga behörigheter. Den ersätter inte medlemsstaternas ordningar för grundläggande rättigheter, utan kompletterar dem? (slut citat).
I själva verket borde det vara så av två skäl: För det första därför att stadgan i sig ännu inte har fått någon rättslig karaktär av det enda organ som har befogenhet för detta, regeringskonferensen. För det andra därför att det i själva stadgan, i dess artikel 51, vilken har citerats här, anges att stadgans ställning är inriktad på unionens institutioner och organ samt medlemsstaterna, bara när de tillämpar unionens lagstiftning.
Det är tyvärr inte så. Det finns många faktorer som visar att man försöker att göra stadgan till ett bindande gemenskapsinstrument med makt över medlemsstaternas författningar. Vi kommer till exempel inom kort att ha Swiebels betänkande här som kommer att bevisa denna uttryckliga avvikelse i det mönster och den metod som används för att värdera situationen för de mänskliga rättigheterna och för att granska medlemsstaterna, och förra året hade vi Cornillets betänkande på samma område. Om alltså rättsstaten fortfarande är en rättsstat kan vi bara konstatera att stadgan tyvärr redan leder till ett agerande som går emot det normala i rättsstaten. Och detta måste vi kritisera. Detta är dock inte föredragandens inriktning, som tvärtom tycks välkomna och hylla kommissionens, rådets, parlamentets, ombudsmannens och till och med de europeiska domstolarnas ageranden, steg och inriktningar, vilka försmår regeringskonferensens befogenheter och vill agera som om stadgan redan vore lag.
Men så är det inte. Rättsstaten är inte ?som om?, antingen finns det en lag eller så gör det inte. Därför fruktar jag också att man försöker förvrida rättsstaten och att vi håller på att göra det genom denna tvetydighet. Och därför kan detta betänkande bara få ett entusiastiskt stöd från dem som ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Berthu (NI).
Herr talman! I linje med rekommendationerna i Duffbetänkandet, aviserade kommissionär Vitorino nyss att den arbetsgrupp han leder i konventet vill föreslå att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall införlivas i fördragen, och rentav i en kommande EU-konstitution.
Detta tillkännagivande tycks mig vara förhastat, eftersom grundläggande frågor fortfarande är olösta. Det sägs att unionen inte skulle ges några nya befogenheter om stadgan införlivades i fördragen, vilket skulle göra den bindande på EU-nivå. Men det är inte trovärdigt. Det sägs att det inte skulle behövas något omarbetande av den text som antogs i Nice, men det är omöjligt. Ett omarbetande skulle vara helt nödvändigt på vissa punkter och det skulle vara som att öppna Pandoras ask. Slutligen sägs det att detta införlivande på intet sätt skulle ske på bekostnad av de nationella demokratierna, men det är en illusion.
Herr talman! I själva verket riskerar stadgan att påtvingas de nationella demokratierna på ett stelbent sätt och det anser vi vara mycket farligt. Det är vad jag redovisar i den reservation som finns fogad till Duffbetänkandet.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Allra först vill jag rikta ett tack till kollega Duff för hans utmärkta betänkande och även till kommissionär Vitorino för hans sakkunniga kommentar. Den som fått vara med och aktivt medverka i det konvent som utarbetat stadgan vet att den breda enigheten då inte var någon självklarhet. Det krävdes djupgående och intensivt arbete för att komma fram till denna breda enighet. Av det skälet måste man också förhindra att texten i stadgan nu igen blir föremål för diskussion. Det gjordes ett utmärkt arbete då. Att delar av stadgan tas upp till diskussion kan endast leda till att det här utmärkta arbetet försvagas eller urvattnas. Låt alltså stadgan vara som den är, med förbehåll för tekniska ändringar, det är mitt första budskap.
Det andra jag vill ta upp är stadgans sammanfallande med Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Det har framkallat fler invändningar än nödvändigt. Det framgår av ett antal artiklar som skrivits av domare och sakkunniga från de båda domstolarna i Luxemburg och i Strasbourg, och det framgår också tydligt av det arbete som Vitorinos arbetsgrupp till konventet lagt ner. Det verkar vara mycket möjligt att anpassa de båda domstolarnas arbete med avseende på Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och på stadgan till varandra. Det anser också vår PPE-grupp här och PPE-gruppen i Europarådet. Vi anser också att vägen nu är jämnad för att införliva stadgan i det nya konstitutionella fördraget. Det är det vi vill göra och det kommer vi också att ivra för i konventet.
Det för mig till den tredje och sista punkten, stadgans betydelse för EU:s medborgare. Det är av stor betydelse att våra medborgares rättigheter blir stadigt förankrade i det nya konstitutionella fördrag som skall fastställas. Vi vet bara allt för väl att medborgarnas rättigheter, minoriteternas rättigheter, och de sociala rättigheterna fortfarande är mycket bräckliga, särskilt i länderna i Central- och Östeuropa. Desto viktigare är det att dessa rättigheter fastställs i de nya fördragen och främst i den konstitutionella delen av fördraget. Jag tycker också att dessa rättigheter måste kunna framtvingas. Det kan garantera att medborgare i Central- och Östeuropa kan räkna med samma grundläggande rättigheter som har fastställts i en europeisk grundlag, som garanteras av unionen och som kan framtvingas genom europeiska domstolar. Det tycker jag verkar vara linjen i Duffs betänkande och därför stöder vi betänkandet.

Leinen (PSE).
Herr talman! Stadgan är ju en milstolpe på vägen mot ett verkligt unionsmedborgarskap och den dokumenterar också att människan skall stå i centrum för Europapolitiken och inte bara marknaden eller makten. Jag ansluter mig därför till alla som säger att dessa rättigheter inte bara får finnas på papperet. De måste också bli bindande. Mina lyckönskningar till kommissionären och föredraganden för deras avsikt att låta stadgan bli en del av det konstitutionella fördraget. Jag anser också att den inte bara skall nämnas i ingressen, utan stadgan bör vara första kapitlet i författningen. Vi säger alltid att man bör kunna läsa denna författning i skolan. Denna stadga är fantastiskt läsbar, och den vore en bra inledning för den europeiska författningen. Därför är jag egentligen av den åsikten att man skulle trycka den i dess helhet, eftersom den återspeglar Europas värderingar.
Min andra fundering: stadgan bör övertas utan förändringar. Den diskuterades verkligen länge i det första konventet och jag kan inte se att man nu än en gång skall ändra denna stadga. För de tvärgående artiklarna kan det på sin höjd röra sig om redaktionella anpassningar men inte om reella förändringar. I dessa artiklar har allt sagts om tillämpningsområden, vi får inte fördubbla detta och göra det mer komplicerat. Tack till vår föredragande för hans utomordentliga betänkande. Det blir säkert ett viktigt dokument för konventet!

Krarup (GUE/NGL).
Herr talman! Ämnet för betänkandet sägs vara följderna av EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna. Men i betänkandet letar man förgäves efter en seriös behandling av denna juridiskt och politiskt helt avgörande fråga. Jag skall nöja mig med två punkter. För det första: Varför skall vi över huvud taget ha en EU-stadga, när vi har den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, som alla EU:s medlemsstater har anslutit sig till. Svaret är: Därför att EU som sådant inte har anslutit sig till konventionen. Men EU bör självfallet - genom en enkel fördragsändring - ansluta sig till konventionen, och det rekommenderas också i betänkandet. Men när det sker, kommer man inte att kunna undvika kollisioner mellan domstolen för de mänskliga rättigheterna och EG-domstolen. Betänkandets påstående om friktionsfri samverkan är simpelt juridiskt nonsens. För det andra handlar den avgörande delen av stadgans agenda om att främja EU:s permanenta expansion. Stadgan är rätt och slätt en byggsten i uppbyggandet av EU till en förbundsstat. Till en förbundsstat hör både medborgarskap och författning. Unionsmedborgarna ställs under EU:s förbundsmyndigheter, vilket framgår bl.a. av punkt 7, och skälen P, X och N. Allt detta innebär en lemlästning av och ett groteskt ingrepp i den nationella rättsordningen, och att man på ett skamligt sätt förtiger detta är en alldeles tillräcklig anledning att rösta nej till betänkandet.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst vill jag hjärtligt och uppriktigt instämma i de föregående talarnas gratulationer till föredraganden för detta kompletta, systematiska och enligt min åsikt pedagogiska arbete, med en fråga som alla förefaller känna till, fast det inte alltid är så.
Jag har försökt samarbeta med föredraganden när det gäller två punkter. För det första, vilket många andra talare har tagit upp, måste det betonas att stadgan bör införas i fördragen som den är. Som min kollega Almeida Garrett sade, är alla mänskliga verk möjliga att förbättra och av alla mänskliga verk brukar juridiska texter vara de som är i störst behov av förbättringar. Det finns dock ett spanskt ordspråk som säger att det bästa är fiende till det goda, och i det här fallet är alternativet inte en stadga som är bättre än den nuvarande, alternativet är denna stadga eller ingen stadga alls, och vi anser att stadgan behövs.
Den andra punkten, herr talman, är att jag uttryckligen vill erinra om att parlamentet redan har infört en bestämmelse om stadgan i sin arbetsordning, den är redan bindande för oss. För oss ledamöter i Europaparlamentet är den redan den parameter enligt vilken vi skall kontrollera att lagstiftningsinitiativen anpassas till de grundläggande rättigheterna. Vi får inte glömma bort detta. Om vi genom att anta betänkandet av Corbett har infört stadgan, får vi inte vara de första som inte vill kännas vid den.
Därför kommer min grupp -och jag själv - gärna att rösta för Duffs betänkande. Vi anser nämligen att stadgan har ett enormt värde, eftersom det är den första text i unionen som har den allmänna opinionens stöd. Däri ligger stadgans värde, inte i någon bestämmelse om hur den skall reformeras. Därför kommer stadgan inte heller att förlora sitt värde eller bli förvanskad i framtiden.
Den allmänna opinionen står bakom stadgan, vad som än händer. Den förefaller vara viktig för väldigt många personer.

Marinho (PSE).
Herr talman! En konstitution och en stadga om de grundläggande rättigheterna är de två faserna i det nya Europa som vi håller på att bygga, eftersom det inte är möjligt att organisera demokratin för 25 länder utan bindande grundläggande rättigheter. För det första för att trovärdigheten och förtroendet för utvidgningen måste bygga på en gemensam grund av principer och rättigheter som befäster förhållandet mellan medlemsstaterna och medborgarna, vilka historien har berövat den ömsesidiga samlevnaden och det ömsesidiga förtroendet. Därefter på grund av att unionens nya medborgarskap, som sätter den europeiska medborgaren i centrum för den europeiska legitimiteten, prioriterar medborgarnas försvar och skydd mot allt slags missbruk som en centraliserad makt kan utföra i namn av beslutsfattandets effektivitet.
Därför måste vi finna en grund så att medborgarna får direkt tillgång till unionens domstolar, på samma sätt som vi måste fastställa mekanismer som låter de nationella domstolarna tillämpa stadgan i medborgarnas namn. På grund av allt detta är det nödvändigt att lyfta stadgan och ge den primärrättsstatus, så att den blir en grundläggande referenspunkt för EG-domstolen och de nationella domstolarna, och så att detta instrument för unionens grundrätt verkligen blir en del av gemenskapens regelverk.
Vilket område med frihet, säkerhet och rättvisa bygger vi upp utan en stadga om grundläggande rättigheter? Vilken slags samhällelig och politisk samlevnadsform kan förekomma utan en sådan? Herr talman! Inga nya befogenheter inrättas via stadgan. Tvärtom, den begränsar unionens framtida åtaganden. Inga rättigheter försvinner heller av dem som medlemsstaternas medborgare redan har i dag, och inget högre skydd upplöses heller av en stadga som bara fastställer minimibestämmelser.
Om vi därför vill ha en organiserad demokrati som grundas på gemensamma värden, skall vi föra in stadgan i konstitutionen och ge den ett värde som grundläggande referenspunkt och skydd för unionens medborgare. Detta är vad som sägs i betänkandet, detta är Duffs åsikt, och jag är också säker på att det är António Vitorinos åsikt. Många lyckönskningar till er båda!

Stockton (PPE-DE).
Herr talman! Det kommer säkerligen inte att förvåna er om jag, som brittisk konservativ, slår an en något disharmonisk ton i dessa för övrigt så samstämmiga förhandlingar.
Jag håller med om att alla EU:s institutioner bör följa samma standardregler, men jag är inte lika säker på att sådana rättsliga restriktioner bör tas med i konventet. Jag anser även att de inte bör kunna tillämpas av EU gentemot medlemsstaterna utöver deras nuvarande åtagande i form av undertecknandet av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. De bör inte vara tillämpliga på privata företag, enskilda eller organisationer, inte heller bör de omfatta sociala frågor, sysselsättning eller kulturpolitik.
Vi ställs inför ett helt lass av goda avsikter. Jag fruktar emellertid att vi också öppnar för en tudelningens mardröm när det gäller överklagande, med Europadomstolen för mänskliga rättigheter på ena sidan och EG-domstolen på den andra. Vi har fall som går från den till den andra, vilket endast tjänar till att berika advokaterna. Jag ber de av mina kolleger som är advokater om ursäkt, jag vill inte att deras förtjänster skall minska, men detta är inte något som vi bör uppmuntra. Skäl V visar att det redan inträffar. Framtidsutsikten att motstridiga utslag skall kungöras i två domstolar är oacceptabelt för rättsförvaltningen och en rättslig mardröm.
Jag är även bekymrad över punkt 2. Stadgan måste vara bindande för kommissionen, rådet, parlamentet och regionkommittén, men bör den vara ?en central referenspunkt för EG-domstolen och nationella domstolar?? Nej, den bör inte vara en central referenspunkt för nationella domstolar. Detta är ännu ett tecken på den förvirring som detta kan ge upphov till. Denna förvirring måste redas ut innan betänkandet antas. Jag uppmanar parlamentet att förkasta detta betänkande och låta utskottet lösa dessa frågor.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Jag tror att de allra flesta av kammarens ledamöter instämmer i de slutsatser som föredraganden och kommissionär Vitorino har dragit om behovet av att införa stadgan i Europeiska unionens nya konvention.
Jag kommer att ta upp två processrättsliga aspekter: för det första har vi frågan om hur EG-domstolens behörigheter skall kunna utvidgas för att den skall kunna ta upp överklaganden från enskilda personer, något som hittills har varit mycket berättigat ur processrättslig synvinkel (när det gäller legitimeringen av, fördelarna med eller erkännandet av de individuella rättigheter som berörs). För det andra vill jag ta upp den hänvisning som kommissionär Vitorino gjorde om en eventuell ratificering av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna.
Jag tror inte att problemet är så okomplicerat som kommissionär Vitorino har lagt fram det - vilket Kaufmann har betonat - eftersom det inte bara handlar om att författningsdomstolarna skall placeras över Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, det handlar om en överstatlig konstruktion -gemenskapskonstruktionen - som har mycket speciella särdrag, och om att vi skall placera ett annat förfarande över detta.
Även om jag inte kan hålla med om de flesta kommentarer som den föregående talaren, Stockton, gjorde, anser jag att det är värt att undersöka den här frågan, inte bara själva stadgan, utan gemenskapsinstitutionernas behörigheter, i synnerhet förstainstansdomstolens och EG-domstolens behörigheter.
Jag anser att utskottet för konstitutionella frågor bör undersöka den här frågan och jag är övertygad om att kommissionär Vitorino kommer att ägna frågan den uppmärksamhet som den förtjänar.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Det råder inget tvivel om att det för många länder kommer att vara den enklaste lösningen att införliva stadgan genom en hänvisning till EU-fördragets artikel 6. Även för mitt eget land kommer det antagligen att vara den enklaste lösningen. Men jag tycker i alla fall att vi skall tänka större och längre. För om syftet med detta är att medborgarna skall kunna känna igen sig själva i fördraget, så skall de ha möjlighet att i fördraget eller författningen slå upp och läsa direkt vilka rättigheter de har i relation till EU. Jag anser därför att man bör välja den maximala lösningen, där EU får status som juridisk person och ansluter sig till människorättskonventionen. Den maximala lösningen kommer nämligen att ge domstolen för de mänskliga rättigheterna större befogenhet i relation till EG-domstolen. Men när vi går in för den maximala lösningen, skall vi samtidigt vara öppna för de farhågor som vissa medlemsstater med all rätt kan hysa, i synnerhet när det rör sig om frågor om nationell identitet. Jag skulle nog gärna ha sett att föredraganden åtminstone hade infogat en enda sats om att vi skall ta hänsyn till dessa farhågor. För om vi rent faktiskt lyssnar på de farhågor som medlemsstaterna kan ha och som är legitima, samtidigt som vi går in för den maximala lösningen, så anser jag att vi kommer att lyckas med att kombinera den stora visionen med verkligheten.

Duff (ELDR)
Herr talman! För det första vill jag tacka alla de som har talat och särskilt de som instämde i betänkandet. Jag vill även gratulera kommissionär Vitorino till hans framgångsrika medling i sin arbetsgrupp för att nå en överenskommelse om de tekniska och semantiska problem som några av medlemsstaternas företrädare har stått inför. I fråga om ingressen instämmer jag i och godkänner ändringsförslag 7. 
Till mina euroskeptiska vänner vill jag säga att detta inte är någon subversiv sammansvärjning. Stadgan har stor auktoritet och legitimitet, vad den saknar är tydlighet och rättslig säkerhet. Det är just för att skapa större tydlighet och säkerhet som vi vill att den skall införlivas. Vi är inte skamligt tysta när det gäller dess följder för den nationella lagstiftningen som Crowley sade. Stadgan gäller i första hand Europeiska unionens behörighet och vilka befogenheter som tillkommer unionens myndigheter. Till sist skulle jag kunna säga att Lord Stockton och jag har vår hemvist i passande politiska partier i Storbritannien.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Skriftliga förklaringar införda i register (artikel 120)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0333/2002) av Lambert för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om miniminormer för när medborgare i tredje land och statslösa personer skall betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd samt om dessa personers rättsliga ställning (KOM(2001) 510 - C5-0573/2001 - 2001/0207(CNS)).

Vitorino
kommissionen. (PT) Herr talman, fru föredragande, ärade ledamöter! Lambert tar i sitt betänkande som vi debatterar i dag upp ett förslag till grundläggande direktiv som ofta benämns som direktivet om villkor för att åtnjuta internationellt skydd. Jag menar att det här direktivet är den centrala kärnan i det gemensamma europeiska asylsystemet, vars behov underströks i Amsterdamfördraget, liksom i slutsatserna från råden i Tammerfors, Laeken och Sevilla.
Kommissionen är överens med Europaparlamentet om att harmoniseringen på unionsnivå av flyktingpolitiken är oumbärlig och nödvändig. Det är för övrigt inte bara en ren harmoniseringsfråga. Det handlar om att lösa medlemsstaternas problem på asylområdet som bara kan behandlas adekvat på Europeiska unionens nivå. Det kanske framför allt gäller kriterierna för att främja det internationella skyddet. De olika nationella systemen innehåller för närvarande olika kriterier för att kunna främja skyddet, och ibland en mycket olikartad samling rättigheter avseende flyktingstatus eller subsidiärt skydd. Dessa skillnader i de nationella systemen leder till en benägenhet att flytta mellan medlemsstaterna, vilket inte är önskvärt för merparten av Europeiska unionens medlemsstater.
När det gäller att skapa en situation med lika behandling, innehåller förslaget till direktiv om villkor för att åtnjuta skydd bestämmelser för en gemensam definition såväl av flyktingar som av personer som har rätt till subsidiärt skydd. Den innehåller också bestämmelser om de rättigheter som dessa två kategorier av personer skall ges. I förslaget garanteras en miniminivå av skydd i alla medlemsstaterna för alla som verkligen behöver internationellt skydd, samtidigt som det hindrar missbruk vid asylsökande, vilket skadar systemets trovärdighet. Förslaget utgår ifrån antagandet att det internationella skyddet bara bör ges av medlemsstaterna om det inte finns ett effektivt nationellt skydd mot förföljelse, oberoende av skälet till förföljelsen.
Slutligen är det viktigt att understryka att det subsidiära skydd som föreslås i direktivet anses komplettera skyddssystemet i Genèvekonventionen om flyktingar, och skall tillämpas så att det inte skadar utan snarare kompletterar det nuvarande skyddssystemet för flyktingar. Det danska ordförandeskapets idé, som stöds av kommissionen, är att detta förslag tillsammans med den förordning som gör medlemsstaten ansvarig för bedömningen av asylansökan, den så kallade Dublin II-förordningen, och det ändrade förslaget till direktiv om asylförfarandena skall behandlas snabbt för att få till ett politiskt avtal så att det kan genomföras i slutet av november i rådet (rättsliga och inrikes frågor). Därför är det oerhört viktigt för kommissionen att parlamentet antar en ståndpunkt om direktivet så snabbt som möjligt så att rådet kan debattera denna fråga utifrån er åsikt.

Lambert (Verts/ALE)
Herr talman! Som vi just har hört är det föreslagna direktivet i praktiken grundbulten för den gemensamma asylpolitiken. I förslaget till direktiv anges miniminormer för när personer skall betraktas som flyktingar enligt Genèvekonventionen och efterföljande fördrag, och även kriterier för personer som behöver internationellt skydd enligt andra internationella konventioner och annan lagstiftning om mänskliga rättigheter. Personligen beklagar jag beslutet att endast tillämpa detta direktiv på medborgare i tredje land och statslösa personer, vilket således undantar EU:s medlemsstater från dess räckvidd, och jag kommer att rösta för ändringsförslagen från GUE/NGL-gruppen om detta.
Hur som helst är utgångspunkten för kommissionens synsätt rätten till skydd och vår förpliktelse att ge det. Majoriteten i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor stödde kommissionen i dess försvar av 1951 års Genèvekonvention, som inte skiljer mellan olika utövare av förföljelse, och välkomnade avsteget från den snäva syn som förfäktas av några regeringar och partier att det endast är statlig förföljelse som ger upphov till officiella flyktingar. En fullständig tillämpning av konventionen skulle till exempel beakta de som drabbas av FARC, en icke-statlig utövare av förföljelse i Colombia, och även omfatta politisk opposition i Zimbabwe och på otaliga andra ställen.
Vi är emellertid inte överens med kommissionen när det gäller skydd som lämnas av statsliknande myndigheter, likt UNHCR, och anser att detta i praktiken innebär att man lägger en stats förpliktelser på en myndighet som inte kan hållas juridiskt ansvarig.
Utskottets majoritet valde att stödja ändringsförslag från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor vilka stärker kvinnornas ställning som en samhällsgrupp som riskerar förföljelse i vissa länder, och i linje med ett tidigare parlamentsbeslut i frågan inkluderar exemplet könsstympning.
Vi ansåg även att man bör ta hänsyn till kön och sexuell läggning när man definierar en samhällsgrupp. Detta har betonats av unionen enligt Köpenhamnskriterierna och Amsterdamfördraget. Vi är medvetna om fall av förföljelse som nyligen inträffat i till exempel Egypten och Jamaica.
Majoriteten i utskottet stöder inte uppfattningen att detta direktiv endast bör behandla flyktingstatus och att subsidiärt skydd kan behandlas i ett senare skede. Vi var överens med kommissionen och UNHCR om att det var lämpligt att behandla de två kategorierna tillsammans och det inte enbart av administrativa skäl. Systemen är komplementära och tar först och främst ställning till om personer är i behov av skydd. Om de är det, är det nödvändigt att definiera deras status. Inte ens en fullständig tillämpning av Genèvekonventionen skulle tillfredsställa alla skyddsbehov, och det är anledningen till att många medlemsstater har ytterligare kategorier av personer.
Det är inte sant, som en del säger, att personerna inom denna ytterligare kategori nödvändigtvis skulle stanna kortare perioder, eller att de problem de möter i sitt ursprungsland skulle vara mindre allvarliga. Om vi skall ha en gemensam asylpolitik måste vi även ta itu med dessa ytterligare behov och det är förnuftigt att behandla dem tillsammans. Vi behöver en helhetssyn som lever upp till våra internationella förpliktelser och behoven hos dem vi skall skydda.
Eftersom vi ser de två grupperna som komplementära ansåg majoriteten i utskottet att de bör åtnjuta liknande sociala rättigheter. Det måste vara förnuftigt att de som vill arbeta, vidareutbilda sig eller skaffa sig en utbildning får göra det. Det gagnar den enskilde, vårt samhälle och deras ursprungsland. Genom att uppfylla grundläggande sociala behov kan vi undvika större sociala kostnader. I EU:s egen strategi för social integration erkänner man sambanden mellan till exempel dåliga bostäder, dålig hälsa och dåliga skolresultat. Om detta gäller för våra egna medborgare så är det väl inte mer än rimligt att de som har rätt till internationellt skydd kan åtnjuta en liknande behandling om vi vill undvika en social utslagning som står i strid med vår egen EU-politik.
Vårt utskott fattade även ett majoritetsbeslut om en definition av familjen, med vilken vi försöker bevara principen om familjesammanhållning och ansluta oss till en bred definition av familjen. Det är en välbekant diskussion i denna kammare. Vi ansåg det förnuftigt att ge alla familjemedlemmar liknande status, om inte annat för att undvika de bisarra situationer då en familjemedlem kan beviljas flyktingstatus och en annan förvägras det på samma underlag.
Vi kom även överens om att den existerande rätten att vägra att göra värnplikt av samvetsskäl skall vidmakthållas, en rättighet som erkänns internationellt.
Avslutningsvis vill jag tacka alla mina kolleger för deras viktiga arbete och deras engagemang i detta betänkande, oavsett om vi har varit överens eller inte. Utskottet har lagt fram positiva ändringsförslag till kommissionens kloka förslag, och jag förlitar mig på att detta ställningstagande kommer att stå sig i omröstningen i morgon och erhålla rådets stöd. Ett positivt ställningstagande från rådets sida skulle vara ett starkt försvar av våra fördragsförpliktelser och Europeiska unionens humanitära respons.

González Álvarez (GUE/NGL)
Herr talman! Detta är en ordningsfråga, så dra inte av någon talartid. Jag har noterat att det var planerat att Gemelli, som är ordförande för utskottet för framställningar, skulle uttala sig i debatten om det förra betänkandet. Vi som befinner oss i den andra byggnaden har ett litet problem: TV-skärmarna fungerar inte och vi kan inte se hur mycket tid det är kvar till dess att de debatter som vi skall uttala oss i börjar. Herr talman, ni som arbetar så mycket med att se till att byggnaderna fungerar kanske kan se till att skärmarna fungerar när vi har sammanträden i den andra byggnaden. Gemelli insåg säkert inte att det var tid för honom att uttala sig.

Talmannen.
Jag noterar det ni har sagt och kan tala om för er att även budgetutskottet, som jag känner särskilt varmt för som ni vet, sammanträder i den andra byggnaden just nu.

González Álvarez (GUE/NGL).
Tack herr talman! Utskottet för framställningar har förtroende för föredraganden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, vilket vi säger i motiveringen, det vill säga att vi inte ansåg att det var nödvändigt att utskottet för framställningar skulle utarbeta ett omfattande och långtgående betänkande, eftersom vi litade på föredraganden för utskottet medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Det enda jag vill säga är att vi fullständigt stöder de viktigaste aspekterna i föredragandens förslag, vilka förbättrar Europeiska kommissionens förslag.
Först och främst anser vi att det är positivt att det görs många hänvisningar till Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna, eftersom vi anser att den är mycket relevant för den här debatten.
Vi stöder även punkten om att rättigheterna för asylsökande och deras familjer skall bli mer långtgående, vare sig det rör sig om traditionella familjekonstellationer eller inte. Det finns många exempel på familjer som inte har en traditionell sammansättning, men som är utmärkta.
Vi stöder likaså punkten om att medlemsstaterna får införa eller behålla förmånligare bestämmelser än i detta direktiv.
Jag instämmer i att förslaget om att statsliknande organisationer skall kunna skydda de asylsökande skall tas bort. Vi anser att det endast är staten som kan skydda de asylsökande på vederbörligt sätt.
Vi stöder även punkten om att återsändande inte skall ske när det kan medföra dödsstraff eller kroppsstraff. Parlamentet har uttalat sig mycket tydligt mot dödsstraffet vid många tillfällen.
Vi stöder likaså förslaget om att väntetiderna för rätt till arbete, utbildning och barnomsorg skall minskas, och även behandlingstiden för ansökningar, samt att bestämmelserna för uppehållstillstånden skall utökas.
Vi instämmer naturligtvis även i att medlemsstaterna skall föreskriva påföljder för överträdelser av detta direktiv, och att dessa skall vara effektiva, proportionella och avskräckande.
Vi anser att de frågor som utskottet för framställningar anser är oroande har tagits upp som sig bör i Lamberts betänkande, och vi stöder följaktligen betänkandet.
Herr talman, jag anser att detta direktiv är mycket viktigt, eftersom det återspeglar rättigheternas Europa och ett Europa som tar emot dem som känner sig förföljda.

von Boetticher (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger! Det förslag från kommissionen som debatteras och det tillhörande betänkandet från parlamentet kan utan skrupler betecknas som en asylpolitisk manifestationsed för de europeiska institutionerna. Herr Vitorino, ni bär huvudansvaret för att man hos er i kommissionen på tre år inte har lyckats med att ens lägga fram ett enda förslag som man har kunnat kompromissa om på asylrättens område. Ännu mycket värre: i er institution finns det ännu inte ens någon klar rättsligt användbar åtskillnad mellan de tre pelarna arbetsmigration, asylrätt och subsidiärt skydd. Därför hamnar era förslag också regelbundet i rådets papperskorg.
Men även den vänstra sidan i denna kammare bär en stor del av ansvaret för det hittillsvarande misslyckandet. Kommissionen bortser å sin sida från harmoniserade miniminormer, men den vänstra sidan i detta parlament tänjer principiellt ytterligare på förslagen.
Höjden i detta är emellertid förljugenheten. För medan ni håller stora asylpolitiska tal i den här kammaren och låter er hyllas som försvarare av flyktingarnas rättigheter, berömmer sig era egna vänsterorienterade regeringar exempelvis i Storbritannien och Tyskland av en restriktiv asylpolitik. Till och med Cohn-Bendit uttalade sig förra veckan i fransk television för restriktivare regler. Varför? För att ni hemma står under en helt annan offentlig bevakning och där känner ett ansvar mot våra medborgare. Deras integrationsförmåga har faktiskt gränser - gränser som ni här konsekvent ignorerar.
Vi kommer därför i morgon att begära omröstning med namnupprop om våra förslag för att en gång demonstrera er skenhelighet för allmänheten.
Om vi nu övergår till betänkandet: att utvidga flyktingbegreppet långt utöver Genèvekonventionen är ju inget nytt förslag från er. Det har hittills alltid avvisats av oss och även av rådet, samt av den röd-gröna ministern i förbundsregeringen i Tyskland. Människor som får subsidiärt skydd skall, om ni får bestämma, behandlas ungefär som erkända asylsökande. Det är emellertid fullständigt vansinnigt. I Tyskland har vi erfarenheter av flyktingar som flytt från inbördeskrig som inte söker asyl, eftersom de i regel vill återvända till sitt land efter inbördeskrigets slut. De bör inte och de vill heller inte alls integreras i mottagarlandet. Den som kräver allmän skolplikt för barnen till dessa flyktingar måste på allvar låta undersöka sitt sinnestillstånd. De flesta barnen talar nämligen inte ett ord av mottagarlandets språk. Och i stället för efter ett år vill ni pröva deras status efter fem år! Jag ser förvisso ingen situation i vilken förutsättningarna för subsidiärt skydd finns under så lång tid som fem år. Nej, olika grupper behöver olika bestämmelser. Därför kräver ju också rådet med rätta två olika angreppspunkter för dessa problem.
Varför handlar det i detta direktiv åter om att föra samman familjer? Efter den första floppen som kommissionen och ni åstadkom undrar jag om ni, herr kommissionär, arbetar på ett nytt helhetskoncept? Vad blir det då - ett helhetskoncept eller reglering i varje enskilt förslag? Inget tvivel, rådet kommer att kasta också detta förslag i sophinken. Och ni kommer i framtiden hellre att tala om öppen samordning och därmed dölja det politiska misslyckande som ni provocerat fram angående ett europeiskt asylsystem.
Era förslag skadar den europeiska integrationen. Vi avvisar dem och stöder ändringsförslagen från vår och er ordförande Hernández Mollar.
(Applåder)

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Med tanke på vad som nu händer i Belgien kan man förvånas över att höra så mycket kritik mot detta förslag från kommissionen. Jag tycker tvärtom att det är mycket hedrande för Europeiska unionen och för oss som parlament.
Man skall veta att 389 000 människor begärde asyl år 2000, och detta i alla femton medlemsstater. Vi kanske borde visa prov på en smula mänsklighet och inse att det bakom alla de uttalanden vi gör i denna kammare döljer sig män, kvinnor och barn som flyr undan förföljelser, konflikter, eller som försöker undfly ett liv i fattigdom och försakelse. Har vi redan glömt att det är till följd av vad vi här i Europa själva upplevde under krigstid som vi byggde upp vad som i dag förklarar och rättfärdigar att vi befinner oss här i denna kammare?
I våra krisdrabbade länder och efter händelserna den 11 september, ses asylsökande och personer som begär internationellt skydd av många som ett hot mot ordningen, den sociala stabiliteten och ibland till och med mot den nationella säkerheten. På grund av att vi gemensamt har en skyldighet att minnas, att det är själva grunden för vår existens, att vi har en ställning som demokratisk instans som värnar om de mänskliga rättigheterna, är det vår plikt att ge alla en chans så att vi i Europeiska unionen inte blir en Europafästning som står mot resten av världen.
Efter andra betänkanden som redan antagits av parlamentet, tycker jag att det förslag vi har förelagts gör det möjligt att inrätta vad som verkligen hedrar oss, nämligen ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. I syfte att införa en viss enhetlighet mellan medlemsstaternas lagar och bestämmelser och fastställa en bas av gemensamma normer, fastställer vi vidare genom detta förslag till direktiv miniminormer för definitionen av flyktingbegreppet och vad det innehåller. Låt oss vara tydliga: miniminormerna är inte någon anpassning till en lägsta gemensam nivå, och gör det inte möjligt att ta ett steg tillbaka och stänga Europa, som ju är Genèvekonventionens hemort - kanske måste vi än en gång påminna om detta? De främsta offren för våld, illegal handel och stympningar är kvinnorna och bland kvinnorna de minderåriga. Det är särskilt nödvändigt att se till att de får stöd, skydd och hjälp, och samtidigt se till att dessa kvinnor, som är de som är mest utsatta för diskriminering i sina hemländer, inte längre så lätt faller offer för människohandlare och prostitution, under förespegling av resor till och vistelser i våra länder.
Det är skälet till att detta förslag till direktiv, som bland annat syftar till att skydda dessa kvinnor och barn, skall ge dem möjlighet att hävda sina rättigheter, ge dem möjlighet att ansöka om asyl, ge dem möjlighet att polisanmäla särskilda förföljelser som de utsätts för, eftersom det i första hand handlar om kränkningar av de grundläggande rättigheterna. Enligt min mening rättfärdigar detta än i dag det faktum att vi sammanträder här för att diskutera direktiv som detta.
(Applåder)

Sørensen (ELDR).
Herr talman! För tre år sedan gav Europeiska rådet i Tammerfors startskottet för en gemensam europeisk asyl- och invandringspolitik. Målet var att införa gemensamma regler, som skulle göra EU till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Det var utgångspunkten. Tre år efter mötet i Tammerfors skall vi så i dag ta konkret ställning till ett viktigt steg i riktning mot uppfyllandet av denna vision. I ELDR-gruppen är vi nöjda över att våra ståndpunkter har beaktats i utskottsarbetet. Det är ett enligt vår uppfattning logiskt och välavvägt betänkande som nu kommit upp för behandling i kammaren. Det är viktigt att vi får gemensamma miniminormer för flyktingar. Och för att reglerna skall vara effektiva, är det också viktigt att alla medlemsstater har en gemensam definition av vad en flykting är. Jag är nöjd över att betänkandet innehåller generella regler om huruvida internationellt skydd är berättigat eller inte. I dag upplever en del av medlemsstaterna problem som har samband med asyl- och invandringspolitiken. Varje år kommer ett stort antal asylsökande som saknar skäl in i EU. De belastar hela systemet och lägger beslag på de resurser som kunde ha använts för dem som har ett reellt behov. Illegal invandring och människosmuggling skall bekämpas, men verkliga flyktingar skall hjälpas. Det är denna balans vi skall sträva efter, och enligt min mening ger betänkandet möjligheter till det. En viktig förutsättning för att detta förslag skall kunna fungera är att vi får en gemensam definition av flyktingar med subsidiär skyddsstatus. Det skall grunda sig på relevanta internationella konventioner, som t.ex. Europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter och FN:s konvention mot tortyr. Jag stöder förslaget om att begreppet subsidiärt skydd skall ingå i den gemensamma flyktingpolitiken. Men asylpolitik är en sak, integration är något annat. Det är viktigt att medborgare från tredje land får möjlighet att komma vidare med sina liv i sitt nya land. Till exempel Danmark och Sverige har satsat på en aktiv integrationspolitik. I förslaget har man införlivat ämnen som gäller gemensamma rättigheter för medborgare från tredje land som uppehåller sig lagligt i EU. De skall ligga till grund för en förnuftig och nödvändig integrationspolitik. På det hela taget är betänkandet välavvägt i förhållande till de problem vi står inför, och det är min förhoppning att det skall kunna stödjas av en bred majoritet i parlamentet.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Vi tänker rösta ja till detta betänkande som syftar till att garantera ett minimum av skydd för människor som tvingats fly för att inte förföljas i sitt ursprungsområde. Men alla förföljelser är inte av politisk, religiös eller etnisk art, och föredraganden har rätt i att beklaga att det inte finns något skydd för dem - och jag citerar - ?som tvingas lämna sina hem på grund av fattigdom?. Bland dessa finns det hundratusentals människor som efter att ha drivits hemifrån av elände och svält, fortsätter att förföljas även här, på europeisk mark, utlämnade åt svartarbete till låg lön, åt knarkhandlare och jagade av polis.
Det handlar om de människor som de nationella regeringarna inte beviljar lagliga dokument som ger dem rätten till arbete och ett värdigt liv. Om Europaparlamentet på allvar ville skydda förföljda borde man börja med att göra det inom unionen. Unionen borde besluta att som en akut åtgärd tvinga de nationella regeringarna att legalisera alla människor ?utan papper?, och om så inte sker på de europeiska institutionernas vägnar bevilja dem lagliga dokument som ger dem möjlighet att vistas i och arbeta i Europeiska unionen.

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tror att antagandet av detta utmärkta betänkande av min kollega Jean Lambert i dag handlar om en humanitär och demokratisk nödvändighet.
I brist på en gemensam EU-politik i asyl- och immigrationsfrågor åser vi i dag i Europa en oacceptabel konkurrens mellan alla regeringar i unionens olika medlemsstater, som syftar till att försämra villkoren för flyktingmottagning, för att vara den minst välkomnande och minst generösa, och som även syftar till att kriminalisera flyktingar medan man åberopar sig på exempelvis kampen mot illegal invandring.
De franska och brittiska ansvariga, Sarkozy och Blunkett, avviker förstås inte från normen, och den överenskommelse de nyss ingått om att stänga flyktingförläggningen Sangatte är en tragisk illustration av detta scenario. Överenskommelsen syftar främst till att försämra villkoren för flyktingmottagning i Storbritannien. I dag märks, sorteras och förhörs flyktingarna utan att de ens officiellt informerats om överenskommelsen och om nedläggningsplanen. Herr kommissionär! Detta är en fråga som ni enligt min mening bör ta upp med dem, i samband med flyktingkommissariatets garantibelopp, vars roll i detta sammanhang är mycket tveksam. Afghanerna har redan låtit meddela att de bestämt sade nej till det förslag om 2 000 euro som de har fått om de frivilligt återvänder hem, och de har förklarat hur förolämpande detta förslag var för dem. De vill för övrigt uppmärksamma oss på sitt tragiska liv i Afghanistan, och var det inte tragiskt före kriget skulle det bli det om de återvände hem, för att vara hos sina barn och familjer, men utan pengar, det kan ni vara förvissade om.

Angelilli (UEN).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja framhålla att vi måste lägga grunden för en gemensam politik för alla medlemsstaterna när det gäller strategier för invandring, kampen mot illegal invandring och därmed också för en gemensam definition av asylrätten. Speciellt när det gäller asylrätten klagar många medlemsstater på att de har alltför många ansökningar och påtalar därmed att många asylsökande försöker missbruka asylförfarandet för att kringgå nationella lagar. Det är nämligen grundläggande att skilja ordentligt mellan invandring, illegal invandring, handel med och utnyttjande av människor samt asylrätt. Den sistnämnda är en rättighet som måste få behålla sin värdefulla särprägel som värn för de mänskliga rättigheterna.
Mot denna bakgrund utvidgar man i betänkandet asylrätten på ett överdrivet och olämpligt sätt, förmodligen för att försöka föra ett öppet och progressivt resonemang, men asylrätten är grundläggande och kan därmed inte utsträckas alltför mycket. För det första jämställer man de facto dem som söker skydd med dem som söker flyktingstatus, och för det andra föreslår man i betänkandet en för långtgående definition av den asylrätt som även kommer familjemedlemmar till godo. Till de familjemedlemmar som kan få internationellt skydd hör nämligen också även partners av samma kön och dessas barn. På samma sätt kan, när det gäller minderåriga, också andra familjemedlemmar betraktas som föräldrar, och därmed är det inte nödvändigt att man har bott tillsammans med den sökande i ursprungslandet.
Av dessa skäl kommer min grupp att rösta emot betänkandet, om inte ändringsförslagen medför några viktiga förändringar, framför allt när det gäller en snävare definition av ?familjemedlem? i samband med återföreningsrätten.

Blokland (EDD).
Herr talman! Jag vill gratulera Europeiska kommissionen och kommissionär Vitorino till ett gediget förslag. Jag har kritik på en enda punkt.
Europeiska kommissionen förslår ett asylsystem med en flyktingstatus och en subsidiär status. På det sättet skapar man en möjlighet att behandla personer med flyktingstatus och personer med subsidiär status olika. Med tanke på vikten av att personer behandlas lika i EU:s medlemsstater hade det varit bättre om kommissionen inte gjort den åtskillnaden. Lyckligtvis gäller det här ett direktiv som innehåller en minimal harmonisering, och medlemsstaterna kan gå vidare och införliva direktivet i den nationella lagstiftningen. De är fria att behandla personer med subsidiär status lika.
Lambert vill i sitt betänkande tänja en hel del på kommissionens förslag. Även om det är sympatiskt menat så tror jag att de föreslagna ändringarna på grund av sitt subjektiva innehåll i stället hindrar att direktivet fungerar väl. En asylsökande måste till exempel hellre frias än fällas om denne ger motstridiga förklaringar till följd av traumatiska upplevelser. Vid bedömandet av om rädslan för förföljelse är verklig eller inte måste kön, sexuell identitet, sexuell läggning, hälsotillstånd samt ett lands seder och bruk vägas in. Medlemsstaterna måste behålla en viss bedömningsfrihet. Dessutom kräver ett fungerande system en viss bedömningsfrihet för de tjänstemän som skall verkställa politiken. Förslagen från utskottet för medborgarnas fri- och rättigheter inskränker på ett onödigt sätt den bedömningsfriheten. De kommer högst att leda till mer byråkrati och mindre frihet vid bedömningen av enskilda fall. Därför kommer jag inte att stödja dem.

Berthu (NI).
Herr talman! Det förslag till direktiv som kommissionen har lagt fram för att fastställa villkoren för beviljande av flyktingstatus står varken i överensstämmelse med tillståndet i världen, eller Europas nuvarande behov.
I denna text försöker man nämligen oförtrutet bredda den flyktingdefinition som gavs i Genèvekonventionen. Exempelvis behöver förföljaren inte längre vara endast en stat, utan kan också vara en icke-statlig organisation. Ett annat exempel är att de möjliga orsakerna till förföljelse har formulerats på ett svepande och öppet sätt, något som erkänns i själva motiveringen, där det exempelvis förklaras att förföljelse även kan gälla könstillhörighet eller sexuell läggning, på grund av att man tillhör en viss social grupp.
Men inte nog med det. Förslaget till direktiv skapar helt sonika en ny kategori: subsidiärt skydd, utöver den flyktingstatus som föreskrivs enligt Genèvekonventionen.
Herr talman! Jag tror att vi måste hejda oss. Världen genomgår otaliga kriser som ofta är tragiska och som det är vår plikt att försöka dämpa. Men Europeiska unionens länder kan inte ta emot fler flyktingar. Hur många, förresten? Det vet man inte. I texten finns ingen uppskattning av detta. Hur stor blir kostnaden för skattebetalarna? Det är ett mysterium. Det vet man inte. Inte heller där föreslås någon uppskattning av kostnaderna.
Det är ändå märkligt att kommissionen å sin sida försöker öppna slussportarna, samtidigt som medlemsstaterna försöker stävja de ogrundade asylansökningarna - som har blivit den främsta källan till illegal invandring. Detta är oansvarigt. Vi för vår del anser att vårt främsta uppdrag är att skydda våra folk.
Under dessa förhållanden framstår invandringspolitikens ?EU-isering? i samband med Amsterdamfördraget som ett stort misstag, där kommissionen får monopol på lagstiftningsinitiativ efter 2004. Om inte medlemsstaterna vill betala ett mycket högt pris måste de hitta ett sätt att förändra denna situation vid den kommande regeringskonferensen.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag delar uppfattningen att det är ett grundläggande direktiv som här skall utformas, och vi delar också uppfattningen att vi absolut behöver en harmonisering av asylrätten. Det finns emellertid grundläggande skillnader i uppfattningen om tillvägagångssättet mellan föredraganden och Europeiska folkpartiet.
Vilka är dessa skillnader? Ni föreslår att skyddet för flyktingar och det subsidiära skyddet skall behandlas gemensamt. Vi är emot detta, vi vill ha skilda direktiv. Ni föreslår att skyddet skall utvidgas långt utöver Genèvekonventionen. Vi vill behålla Genèvekonventionen. Ni vill gå betydligt längre när det gäller att sammanföra familjer än vad vi hittills har varit eniga om i parlamentet. Vi vill utgå från kärnfamiljen. Ni vill genast bevilja ett femårigt subsidiärt skydd i samband med uppehållstillstånd. Det är inte meningen, utan vi vill ha ett skydd så länge som detta skydd är nödvändigt och meningsfullt. Ni sörjer alltså med dessa åtgärder som ni här föreslår inte för snabb hjälp till verkliga flyktingar enligt Genèvekonventionen, utan ni lockar till invandring för ekonomiska flyktingar under föregivande av asylskäl, och detta skulle innebära ett steg i riktning mot missbruk.
Vad som fattas i Lamberts betänkande är emellertid framför allt krav om snabba förfaranden, där vi på kortaste tid bestämmer vem som har chans att få asyl och vem som är flykting. Det är för närvarande trots allt cirka 90 procent av de asylsökande. Ert betänkande innehåller ingen hänvisning till någon förteckning för hela unionen över säkra tredje länder och ursprungsländer. Det innehåller varken något krav på att säkerställa ett återvändande om uppehållstillstånd inte ges, eller åtgärder för återförande där så behövs. Det innehåller inte heller några krav på avtal om mottagande av återvändande personer mellan Europeiska unionen och tredje land, ursprungs- och transitländer. Slutligen innehåller den inte heller något eftertryckligt krav på att förhindra asylshopping via Dublin II-förordningen.
Detta betänkande innehåller så mycket som strider mot våra uppfattningar att jag måste säga att Europeiska folkpartiet tyvärr inte kan rösta för det om inte avgörande ändringar görs.
(Applåder)

Roure (PSE).
Herr kommissionär, herr talman! Huvudsyftet med det betänkande vi diskuterar ikväll är att garantera de asylsökande en lägsta skyddsnivå i samtliga medlemsstater, och minska skillnaderna mellan ländernas olika lagstiftningar och praxis inom detta område, vilket är grundläggande.
Vissa kritiserar att flyktingstatusen jämställs med statusen för personer med rätt till subsidiärt skydd. Men det subsidiära skyddet finns där för att täppa till luckorna i vissa tolkningar av Genèvekonventionen, enligt vilka en flykting definieras som en person som förföljs av sin regering. Men vi vet att vissa flyktingar, som inte i egentlig mening förföljs av sin regering, ändå är utsatta för verklig fara och behöver oss.
Behoven för alla människor som behöver internationellt skydd är mer eller mindre likartade. Det är just vad vi i utskottet har bidragit till att ändra i förslaget till direktiv, och detta som jag tror på ett mycket konstruktivt sätt. Som förbättring föreslås att flyktingar och personer som beviljats subsidiärt skydd skall ha samma rättigheter när det gäller beviljande av uppehållstillstånd och dess varaktighet, tillgång till arbete, möjligheter till yrkesutbildning och tillgång till integrationsfrämjande åtgärder.
Det kan inte förnekas att tillgång till arbete gör det lättare att klara sig på egen hand, och ger de berörda personerna möjlighet att själva försörja sig och därmed bli oberoende av värdlandets ekonomiska hjälp. Det är självklart att minderåriga som beviljats internationellt skydd skall ha fri tillgång till det offentliga undervisningssystemet. Detta är något som erkänns i flera internationella konventioner. Vi anser att det är farligt att inte skydda minderåriga, inte ge dem utbildning och ett minimum av vad de behöver för att kunna leva tillsammans.
Vi kan uppskatta den definition som ges av familjemedlemmar, vilken på samma gång är bredare och mer exakt, och vi framhåller den möjlighet till återförening med släktingar som införs genom förslaget. Vi gläder oss också åt att undantag från flyktingstatus och återkallande av flyktingstatus får en klarare definition. Vi konstaterar med tillfredsställelse att personer som förföljs på grund av sin sexuella läggning, sitt hälsotillstånd, som utsätts för kroppsstraff eller könsstympning skall skyddas. Jag uppmanar därför den majoritet som förordar humanistiska framsteg och som ofta hedrar detta parlament, att förkasta de ändringsförslag som skulle förvanska detta betänkande för att istället ge rådet en tydlig signal.
Kära kolleger! Genom att i morgon rösta ja till Lambertbetänkandet kommer vi att leva upp till förväntningarna hos våra befolkningar. Den som i morgon röstar nej till denna text kan inte längre göra anspråk på att på allvar kritisera de nuvarande villkoren för flyktingmottagning, som är ovärdiga för mänskligheten och ovärdiga för Europeiska unionen.

Klamt (PPE-DE).
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Kommissionens förslag till direktiv skall garantera ett minimiskydd i medlemsstaterna för människor från tredje land som faktiskt är i behov av skydd. Det innebär emellertid också ett stävjande av senare förflyttning på detta sätt, alltså asylmissbruk som Vitorino sade. Därför, fru föredragande, är det på detta område, som handlar om ekonomiska flyktingar, framför allt nödvändigt att stödja de fattiga länderna för att förhindra en åderlåtning på mänskliga resurser genom utvandring och främja ekonomisk tillväxt som leder till förbättrad livskvalitet för människorna. 
Hur känslig asylfrågan är i alla medlemsländer visar det faktum att inget av de förslag till direktiv på detta område som hittills har lagts fram till dags dato har kunnat antas av rådet. Därför har föredraganden, enligt mitt sätt att se, slagit in på helt fel väg, när hon ytterligare vill utvidga kommissionens förslag som redan går mycket långt. Att godkänna asylansökningar även av ekonomiska skäl kan kanske lugna det egna samvetet. Det leder dock inte till att vi som Europaparlament tas på allvar i våra stater. Förslag om att utvidga användningsområdet för asyl till att gälla medborgare i Europeiska unionen visar att för vissa ledamöter är ideologier viktigare än förnuftiga lösningar.
Medborgarna i våra länder väntar sig emellertid lösningar med rätta. Människorna i våra medlemsstater delar allas vår uppfattning att humanitär hjälp skall garanteras förföljda. Det betyder emellertid inte att alla sociala, ekonomiska eller miljörelevanta problem i denna värld kan lösas genom en garanti om asyl. Det leder tvärtom till att det höga värdet i rätten till asyl urholkas.
Det är vår uppgift som folkvalda att finna pragmatiska lösningar å ena sidan för Europeiska unionen och å andra sidan för de asylsökande. En framtidsorienterad asylpolitik inom EU måste också ta hänsyn till belägenheten och behoven hos människorna i våra medlemsstater. Det gör det föreliggande betänkandet på intet sätt, och därför avvisar Europeiska folkpartiets grupp detta betänkande.
(Applåder)

Ceyhun (PSE).
Herr talman, käre herr kommissionär, kära kolleger! Jag anser att ett är fullständigt klart. När det gäller ett direktiv eller ett förslag av den här typen finns det punkter som man måste diskutera. Skillnaden mellan de bestämmelser som skall gälla för flyktingar och de bestämmelser som skall gälla vid subsidiärt skydd är till exempel en punkt som vi måste diskutera. Där har vi alla sannolikt skilda uppfattningar. Även vårt sätt att hantera frågan om sammanförande av familjer skulle i mitt land, Tyskland, kunna leda till problem, om man utformar det hela så generöst att vi kanske måste ta itu med frågan på ett annat sätt även i Tyskland.
Men å andra sidan är det naturligtvis positivt att vi äntligen har ett direktiv, eller åtminstone gör ett försök att fastställa miniminormer, och genom att skapa sådana miniminormer eventuellt också äntligen når målet att förhindra senare förflyttning. Jag förstår att mina kolleger i de andra grupperna inte är införstådda med alla punkter. Men jag skulle också vilja påminna er om att vi är parlamentsledamöter. Jag är inte minister i en nationalstat, och måste därför inte gå strikt till väga och oroa mig för hur jag skall kunna övertala och övertyga mina danska eller nederländska kolleger. Jag är ledamot av ett parlament och i parlamentet åtnjuter jag friheten att handla efter mitt samvete. I parlamentet kan jag ha tankar om visioner, om utopier och formulera förslag som passar till dessa. Jag kan gå så långt när jag formulerar mina föreställningar att de i slutändan inte nödvändigtvis antas av ett råd i form av ett direktiv, men eventuellt kan vara ett bidrag till diskussionen i form av en programförklaring från ett parlament. I denna anda hoppas jag att vi i morgon godtar detta förslag!

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Parlamentets kammare har bedömt flera förslag inom ramen för ett återupprättande av det gemensamma europeiska systemet för asyl, och har på så sätt fortsatt arbeta för målet om en progressiv utveckling av ett verkligt område med frihet, säkerhet och rättvisa, öppet för de människor som av olika omständigheter lagligt söker skydd i vår gemenskap.
Nyligen, under mötet i Estoril, lade PPE vikt vid dessa frågor och höll ett eget seminarium i frågan, vars slutsatser nyss togs upp i Pirkers inlägg. Vi är överens om en gemensam asylpolitik som innehåller minimibestämmelser för att garantera en minsta skyddsnivå för personer som verkligen behöver skydd. Vi är också överens om att begränsa de asylsökandes benägenhet att flytta mellan medlemsstaterna, genom att minska de nuvarande skillnaderna i lagstiftning och praxis på detta område i de olika medlemsstaterna, samtidigt som man inför en rättvis fördelning av ansträngningarna mellan länderna.
Vi är även överens om att flyktingarna, som alla människor som har någon annan typ av skydd, skall ha möjligheten att leva värdigt i gemenskapen där de befinner sig, vilket bara kan ske om vi övervakar deras individuella och sociala rättigheter. Men i dessa frågor är det bäst att framskrida långsamt och bra än fort och dåligt. En politik som tycks vara mycket generös leder till avvisande känslor och ökar främlingsfientliga reaktioner som vi bara måste fördöma.
Redan strax efter den 11 september 2001 kunde vi hos allmänheten konstatera en allt starkare misstänksamhet mot och fientlig inställning till asylsökande, flyktingar och invandrargrupper. Ur denna synvinkel är det viktigt att erkänna att Lamberts betänkande inte har bidragit till att skapa den önskvärda enhällighet som vore bra.

Marinho (PSE).
Utan att dramatisera, herr talman, finns det i detta förslag en central kärna av minimibestämmelser som visar på ett lagstiftningsmod för att effektivt lösa frågan om medborgare från tredje land som behöver internationellt skydd, och samtidigt avskaffa olikheterna i den nationella hanteringen, vilket avhjälper benägenheten att flytta mellan länderna. Åtminstone är detta vad vi tror.
Därför vill jag betona att kompletterandet med dubbel status för internationellt skydd i kommissionens förslag är mycket positivt, där begreppet utöver 50-talets strikta inställning, utökas till subsidiärt skydd. Begreppet som rör vem som kan vara utövare av förföljelse begränsas inte bara till staten och dess företrädare, utan skall även gälla i sådana materiella eller andra fall där staten inte har velat eller kunnat erbjuda skydd (vi minns alla Afrika och Latinamerika). I begreppet införlivas även de stabila statsliknande myndigheterna (vilka det gäller att ålägga konkret ansvar för skyddet av individer som faller utanför räckvidden för rena fredsuppdrag och militära säkerhetsuppdrag, vilka ofta prioriterar säkerheten för individerna och respekten för de mänskliga rättigheterna först i andra hand). Slutligen utvidgningen av flyktingarnas rättigheter när det gäller tidsgränserna för boende, sysselsättning och integrationsmekanismer, vilket rör alla aspekter av flyktingars medborgarskap.
Våld som uppstår på grund av fattigdom och andra sociala gissel hamnar utanför, men jag hoppas att det kommer att täckas i framtiden av ett bredare begrepp av den gemensamma asylpolitiken. Men nu har vi berett terrängen och lanserat grunden för en gemensam europeisk asylpolitik. Vi vill gratulera kommissionen till dess arbete, och vi hoppas att rådet inte fortsätter att bedra oss och visa upp sin inneboende oförmåga att besluta, något som är traditionellt och normalt i dessa frågor. Och denna kammare och detta parlament, herr kommissionär, ger inte heller rådet sitt samtycke till dess ineffektivitet, eller till att det inte röstar.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja besvara några av de frågor som har tagits upp i debatten i kväll. Den första frågan gäller bidraget från Boetticher, den förste av smitarna från kristdemokraternas högerflygel. Han går till attack mot vänstern i parlamentet, han går till attack mot regeringarna i Förenade kungariket och Tyskland, och sedan smiter han från kammaren så att han inte kan höra debatten. Han smiter från debatten och han smiter från verkligheten.
Verkligheten är att det finns miljontals människor i världen som söker en fristad i Europeiska unionen. Det är en situation som kräver en välvillig respons. Det är en situation som ställer krav på medlemsstaterna om att de studerar situationen och försöker svara med åtgärder som dikteras av barmhärtighet. Det är anledningen till att min grupp inte ber om ursäkt för vårt stöd till en gemensam europeisk asylpolitik, då vi anser att det är den enda vägen framåt för Europeiska unionen. Till de ledamöter mittemot som säger att de skall rösta mot dessa åtgärder i morgon, och som i likhet Coelho och Klamt har sagt vackra saker om en gemensam europeisk asylpolitik, säger jag: man kan inte säga vackra saker om den vid ett tillfälle, och sedan rösta ned den vid varje omröstning.
Pirker har redogjort för invändningarna i detalj, men det är inte konsekvent när en annan medlem i er grupp, Helmer, skriver att man borde sätta stopp för de automatiska rättigheterna eller avskaffa Genèvekonventionen och upphäva den automatiska rätten till inresa för de som anses vara utsatta för förföljelse. Vi måste vara fullständigt på det klara med var dessa personer kommer ifrån. På vår sida är vi fullständigt klara över vår inställning. Vi kommer att stödja detta betänkande. Vi är djupt övertygade om att det måste finnas miniminormer. Det måste finnas lämpliga normer för asylsökande, vi måste inse att det alltid handlar om förtvivlade människor som söker desperata utvägar för att undkomma de fruktansvärda situationerna i deras egna länder. Vi bör söka spela en barmhärtig roll och vi bör vara barmhärtiga i våra betänkanden. Därför är det med glädje jag prisar föredraganden för detta, och gratulerar kommissionären som har lagt fram det.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Jag välkomnar den debatt som har väckt några oerhört viktiga frågor och som jag vill besvara. För det första vill kommissionen säga att den otvetydigt förespråkar prioriteringen av Genèvekonventionen från 1951, som alla medlemsstater är bundna till. Vi behandlar också bestämmelser om subsidiärt skydd, och här skulle jag vilja lugna Georges Berthu. Vi har inte upptäckt något nytt, det handlar inte om en uppfinning i en kommissionärs machiavellistiska sinne. Det subsidiära skyddet finns redan i dag i femton medlemsstater, och kommer sig av de internationella skyldigheter dessa har åtagit sig, till exempel genom att skriva under Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, framför allt kriterierna i dess artikel 3.
När det gäller tillämpningsområdet för detta direktiv skulle jag vilja säga till ledamöterna att kommissionen inte godkänner de ändringsförslag som ingivits av vissa ledamöter, och som syftar till att lägga till nya skäl eller att göra uttömmande tillägg i fråga om undantagsbestämmelserna för definitionen av flyktingar i Genèvekonventionen. Vi kan inte acceptera det, eftersom det inte står i Europeiska unionens makt att ändra innehållet i Genèvekonventionen, som bara kan ändras av de 150 stater som skrivit under den. Denna process sattes i gång av FN:s flyktingkommissariat, men vi kan inte ensidigt ändra den.
Vi menar också att förslagen om processgarantier, hur generösa de än är, inte bör vara föremål för detta direktiv. Frågan om förfaranden skall vara föremål för direktivet om förfaranden, för vilket kommissionen har lagt fram ett ändringsförslag. Jag vill också säga till Hubert Pirker att detta inte är platsen för att ta upp frågor om återhänvisning av Dublin II-förordningen, och om samarbete med tredje land. Dessa frågor är viktiga, jag håller med er, och de är föremål för en åtgärd från kommissionens sida som följer de indikationer som vi fick från rådet i Sevilla.
Kommissionen presenterade förra veckan fyra nya förslag till förhandlingar om återtagandeavtal med Turkiet, Algeriet, Albanien och med Folkrepubliken Kina. Kommissionen lade för mer än ett år sedan fram en förordning om ansvarig stat för asylansökan, den så kallade Dublin II-förordningen, som jag hoppas skall avslutas i slutet av året, och kommissionen lade i november fram en handlingsplan för återvändandepolitiken, liksom en ekonomisk handlingsram för samarbete med tredje länder i kampen mot illegal invandring.
När det gäller lika rättigheter för flyktingar och personer med rätt till subsidiärt skydd, anser kommissionen att de rättigheter som ges de två olika typerna av skydd skall vara desamma, men vi anser att det bör finnas en tidsgradering, och därför föreslog vi att man skulle göra en distinktion för att just erkänna prioriteringen av Genèvekonventionen.
Till sist, varför tar vi här med det subsidiära skyddet? Vi skall vara fullständigt klara i denna fråga. I alla medlemsstater i dag får majoriteten av de personer som åtnjuter internationellt skydd inte detta inom ramen för Genèvekonventionen, utan i enlighet med systemen för subsidiärt skydd. Och om vi vill bekämpa senare förflyttningar, om vi vill bekämpa ?asylum shopping? vore det till föga värde att bara använda Genèvekonventionen. Det viktiga med ?asylum shopping?, det viktiga med benägenheten att flytta ligger i konkurrenskraften hos det subsidiära skyddet, varför det (jag ber om ursäkt, ärade ledamöter) är orättvist att anklaga kommissionen för att med det subsidiära skyddet utöka hypoteserna om ekonomiska flyktingar. Tvärtom, bara genom att behandla harmoniseringen av det subsidiära skyddet är det möjligt att anta det så kallade gemensamma förfarandet, vilket för övrigt har godkänts av allt fler medlemsstater, med vilket ansökningar prövas i prioriteringsordning i en gemensam administrativ process och är föremål för ett gemensamt slutligt beslut. Detta kallas ?streamlining the procedures?. Detta är ett sätt att rationalisera förfarandet som sparar tid, administrativa medel och pengar, utan att onödiga resurser behöver avsättas.
Slutligen, herr talman, förlänade Christian von Boetticher mig ett tungt ansvar, och gav mig uttryckligen en komplimang jag inte förtjänar. Det är inte kommissionens förslag som blockerar rådets beslutsförmåga. Jag måste uppriktigt säga att detta är ett område där medlemsstaterna har lagstiftningsinitiativet. Har Christian von Boetticher frågat sig hur det kommer sig, om kommissionens förslag i dessa frågor är så dåliga som han säger, att ingen av medlemsstaterna har lagt fram ett förslag som snabbt har kunnat samla enhällighet hos de femton medlemsstaterna och godkänts? Det är en fråga jag tycker är lämplig att ställa. Jag medger att den enda innovationen i detta förslag är att utvidga begreppet om orsaken till förföljelse för att kunna bedöma förföljelse som utförs av icke statliga företrädare. Det är sant. Det är en verklighet i tretton av femton medlemsstater, och den har nyligen införlivats i den tyska lagen. Var det verkligen mig Christian von Boetticher riktade sina ord till?

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0328/2002) av Cederschiöld för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens förslag inför antagandet av rådets rambeslut om angrepp mot informationssystem (KOM(2002) 173 - C5-0271/2002 - 2002/0086(CNS)).

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill jag gratulera föredraganden som har studerat denna fråga och lagt ner mycket energi och vilja här i parlamentet.
Liksom hon påpekade kan hackning, virus och vägran att utföra tjänster få mycket allvarliga konsekvenser, dels som resultat av en individuell handling i eget intresse, dels när det gäller den organiserade brottsligheten eller terrorism. Kommissionens förslag syftar till en tillnärmning av brottsrekvisiten med obehörigt tillträde till eller olaga intrång i informationssystem, och det föregicks av samråd med yrkessektorer, myndigheter med ansvar för tillämpning av lagen och diskussioner med experter i Europeiska unionens forum för cyberbrottslighet.
Kommissionen vill få till stånd en tillnärmning av den europeiska lagstiftningen, men så att den stämmer överens med Europarådets konvention om cyberbrottslighet från november 2001. I Artikel 3 i vårt förslag anges obehörigt tillträde till ett informationssystem som ett brott. Det handlar om att straffa hackning. Ett sådant obehörigt tillträde bör straffas när det utövas gentemot ett informationssystem som har specifika skyddsåtgärder, eller när avsikten är att orsaka skador på en särskild person eller grupp, eller att uppnå en dataförmån.
Vi vill också kriminalisera olaga intrång i informationssystem, och tar därigenom itu med problemet med virusangrepp och vägran att utföra tjänster, samt sabotage mot Internetsajter. Kommissionens förslag kräver att alla brott skall ske uppsåtligt och utan tillstånd, och handlar framför allt om allvarliga fall där beslutskriterierna skall beslutas av domstolen i var och en av medlemsstaterna. I förslaget läggs allvarliga omständigheter fram och det syftar till att göra det obligatoriskt i medlemsstaterna att utse verksamma kontaktpunkter som är disponibla 24 timmar om dygnet sju dagar i veckan, och skall underlätta informationsutbyte om angrepp mot informationssystemen.
Kommissionen anser att föredraganden har helt rätt när hon betonar att den verksamhet som skall kunna bestraffas inte skall betecknas som obetydlig. Därför anger kommissionen i skäl 12 i sitt förslag att det är nödvändigt att undvika en överdriven kriminalisering för gärningar som inte är särskilt allvarliga eller som är av ringa natur. Kommissionen instämmer därför i det ändringsförslag som föredraganden lagt fram i denna fråga.
När det gäller uppgiftsskyddet inom ramen för tredje pelaren arbetar vi på saken, men jag skulle vilja be parlamentet att inte upphäva tillämpningen av detta förslag till rambeslut förrän vi har ett specifikt instrument för uppgiftsskydd inom tredje pelaren. Jag tror tvärtom att det krävs ett specifikt omnämnande av respekten för de principer som fastställs i Europarådets konvention om uppgiftsskydd, vilket bör följas helt och hållet på området för tillämpningen av rambeslutet. Detta var för övrigt den lösning som antogs när det gäller sexuell exploatering av barn och barnpornografi. Jag tackar än en gång föredraganden för det bidrag som denna viktiga debatt ger, och som jag tror allmänheten i medlemsstaterna väntar på.

Cederschiöld (PPE-DE)
. Herr talman! Kommissionär Vitorino, vi har följt varandra under många år i kampen mot IT-brottsligheten och har nog många gemensamma grundläggande värderingar. Herr Vitorino vet lika väl som jag att detta handlar om ett ramdirektiv. Eftersom Europaparlamentet inte har de beslutsmöjligheter som det borde ha när det gäller ramdirektiv, utan betydligt svagare sådana, ser jag detta som ett tillfälle att markera detta, vilket jag också har gjort på den punkt som Vitorino tog upp i samband med kommentaren till ändringsförslaget. Jag förstår mycket väl hans synpunkt, men det är härifrån parlamentet som vi måste trycka på konventet och utvecklingen. Det handlar nämligen om väldigt oroväckande hot mot vår gemensamma union.
Det finns uppgifter om att kriminella organisationer har fått tag i livsviktig infrastruktur. De har skaffat sig tillgång till digitala strömbrytare, vilket innebär att el, vatten och transport kan stängas av. Inte minst har det funnits incidenter på flygområdet som påverkat flygledartornens funktion. Terrorister skulle kunna stänga av både gas och vatten, vilket skulle öka skadorna i samband med ett fysiskt angrepp. Detta är naturligtvis en situation som vi på alla sätt måste avvärja. Det handlar om gränsöverskridande brottslighet.
Kommissionens förslag är bra. Jag beundrar Vitorino för hans förmåga att lägga fram goda förslag, trots det bristfälliga ramverk som han har att arbeta inom. Tanken med dessa minimi-maximi-straff som vi traditionellt använder för harmonisering är rimlig och vettig. Det kan dessutom leda till att möjligheten för brottslingar att bli dömda i länder som har lägre straff försvinner, ett slags ?rättslig shopping? som vi naturligtvis inte kan tillskynda.
Det handlar också om uppsåt. Det är också klart och tydligt, vilket jag tycker är mycket bra. Uppsåt skall finnas. Syftet skall vara skada eller vinst. Jag tycker att det är en riktig inställning. Jag välkomnar kommissionens anda, men jag vill upprepa att beslutsgången är oacceptabel. EG-domstolen har ingen kompetens i tredje pelaren. Dagens system gör att demokratiska rättigheter kommer på undantag. Mänskliga rättigheter ligger utanför domstolskontroll. Det är därför jag betonar detta extra mycket i ett ändringsförslag, vilket säkert även herr Vitorino förstår. Dessa brott kan få långsiktiga konsekvenser och har direkt verkan på människors privatliv. Vi måste få demokratisk kontroll, och därför skulle jag vilja att denna lagstiftning börjar gälla från den dag då vi har ett ordentlig skydd på detta område och också uppgiftsskydd i tredje pelaren. Det skulle jag självklart vilja ha redan från och med i morgon. Jag har full förståelse för att de operativa kontaktpunkterna måste komma igång. Jag vill inte bromsa det på något sätt, men jag vill driva på den demokratiska utvecklingen.
Detta är så långt som vi kan komma med dagens beslutsystem. Jag hoppas dock att en ny konstitution skall göra att vi får ordning på dessa frågor och verkligen kan få ett legitimt system. Ändringsförslagen har kommissionär Vitorino redan på ett positivt sätt kommenterat. Det gäller även det nyanserade förhållningssättet i fråga om juridiska personer. Jag är dessutom glad att vi har en gemensam ståndpunkt när det gäller minderåriga.
Jag vill avsluta med att tacka alla kolleger. Jag har försökt att hitta en balanserad form med en så effektiv brottsbekämpning som möjligt, samtidigt som jag inom vårt nuvarande ramverk har försökt driva på mänskliga rättigheter och integritetsskydd.
Jag vill att konventet skall känna trycket. Därför har jag skrivit på detta sätt. Det förstår säkert herr Vitorino, och jag hoppas att han kommer att hjälpa till med att utöva detta tryck.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera Charlotte Cederschiöld till det utmärkta betänkande som hon har lagt fram, och som Europeiska folkpartiets grupp stöder och kommer att rösta för. Vi står inför ett mycket aktuellt problem, som har fått mycket oroande proportioner och som i dag har fått formen av gränsöverskridande organiserad brottslighet, som är nödvändig att lösa på europeisk nivå eftersom de nya informations- och kommunikationsteknikerna har en avgörande betydelse för medborgarnas vardagsliv och våra samhällsekonomier.
Det är alltså nödvändigt med ett rigoröst skydd mot eventuellt missbruk eller brottsliga gärningar. Hackning i vilken form det än må vara, utgör en ekonomisk risk men också en fara när det gäller förtroendet för e-handeln, och hotar skyddet av den personliga integriteten. Målet för dessa angrepp är inte bara nätverksoperatörer, Internetleverantörer och företag för elektronisk handel, utan också privatpersoner som inte har några kommersiella avsikter.
Att skydda informationssystemen är en viktig faktor för skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Det är dock nödvändigt att samtidigt garantera att man inte begränsar några grundläggande rättigheter och friheter, eller ändrar grundläggande rättsprinciper, eller straffar individuella gärningar som har genomförts på grund av misstag i användningen av de nya teknikerna. Som jag redan har sagt en gång i denna kammaren, är och får säkerheten bara vara ett instrument för att garantera dessa viktiga rättigheter och friheter.
Det finns fem viktiga punkter i Cederschiölds betänkande: För det första, tillnärmningen av straffen i medlemsstaterna när det gäller angrepp mot informationssystem. För det andra, ett förstärkt polisiärt och rättsligt samarbete på området. För det tredje, att värdera förebyggande åtgärder, främja en säkerhetskultur, och göra aktörerna medvetna om säkerhetsriskerna med informationsnätverk. För det fjärde, förekomsten av en straffrättslig flexibilitet för de mindre betydelsefulla frågorna, och de som inte är allvarliga, så att man undviker risken för en överdriven kriminalisering på europeisk nivå. För det femte och sista, och här påvisas en särskild hänsyn till ungdomarna, att rättsväsendet skall ges möjligheten att inte straffa ungdomar som ställs till svars för denna typ av brottslighet för första gången, förutsatt att de inte har gjort det med avsikt att orsaka skada eller få ekonomisk vinning, eller nå framtida fördelar för en brottslig organisation.

Turco (NI).
Herr talman! Trots Cederschiölds utmärkta arbete som betydligt förbättrar kommissionens förslag kommer vi att rösta emot betänkandet. Det finns åtminstone fyra grundproblem som inte kan och inte får underskattas: för det första den typiskt europeiska besattheten att reglera sönder Internet med speciallagar, för det andra skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa som bygger på harmonisering av det antal år av fängelsestraff som kan utdömas, för det tredje den repressiva synen som innebär att allt som kan jämställas med angrepp mot informationssystem med nödvändighet kriminaliseras, och för det fjärde illusionen att man kan stoppa kriminella företeelser genom att göra straffen hårdare, i stället för att förbättra kontrollerna. 
Vi tycker kort sagt att det vore bättre att ta itu med frågan om brott som begås på Internet med hjälp av de straffrättsliga instrument som redan finns, i stället för att mångfaldiga en specifik lagstiftning som vilar på en teknisk grund och som framför allt har de brister om jag har nämnt.
På grundval av dessa överväganden kommer vi att rösta emot. Cederschiöld och Coelho har också tagit upp dessa problem, men för oss är de dock ytterst viktiga och omöjliga att bortse ifrån.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionär Vitorino! Databehandling och dataöverföring samt garantin att denna verksamhet fungerar utan störningar utgör synnerligen viktiga faktorer i det moderna informationssamhället. Vem av oss har inte oroat sig för att ett datavirus spridit sig till datorn, eller faktiskt fått lida av skador som orsakats av datavirus. 
I en IT-baserad verksamhet kan virusangrepp få oanade följder. Ta som exempel att ett virus ändrar eller förstör information i flygtrafikens kontrollsystem eller inom hälsovården, till exempel i intensivvårdsavdelningens dataregister på ett sjukhus. Detta kan innebära ödesdigra konsekvenser för den enskilda individen eller en stor grupp människor. Datavirus kan i framtiden orsaka stor rättslig osäkerhet, samt hindra elektronisk användning och handel i och med att de förstör de elektroniska dokumentens trovärdighetsgrund. Därför, bästa kolleger, är våra försök att främja exempelvis e-handel genom att skapa nödvändiga rättsliga ramar dödfödda, om dessa system inte är tillförlitliga.
Jag är mycket oroad över experternas kalkyler enligt vilka skaparna av nya virus nuförtiden allt mera sällan enbart är ute för att skämta. I tidernas begynnelse var det skolelever och studerande som tillverkade virus, och gjorde det snarare på skoj och för att få uppmärksamhet, men allt oftare kan virusen förstöra datorns hårddisk och alla program. Experterna uppskattar att redan 80 procent av alla virus utgörs av makrovirus.
Människor vill skydda sina privatliv mot inkräktare. Därför instämmer jag i ovannämnda synsätt om att dataintrång håller på att bli och utvecklas till en viktig del av den organiserade brottsligheten, och att denna typ av brottslighet måste bekämpas framför allt på ett internationellt plan, eftersom den ifrågavarande brottsligheten karaktäriseras av att den är gränsöverskridande. Kommissionens förslag om att bekämpa angrepp mot informationssystem och att harmonisera medlemsstaternas straffrättsliga åtgärder är sålunda ett steg i rätt riktning.
Till slut vill jag tacka vår kollega Charlotte Cederschiöld för hennes förtjänstfulla arbete. Jag instämmer i synnerhet i hennes påpekande om att unionen ännu inte har tillräckliga uppgiftsskyddsbestämmelser för att sköta angelägenheter som hör till den tredje pelaren. Europaparlamentet har flera gånger krävt att man möjliggör sådana bestämmelser, och jag uppmanar kommissionen att omedelbart inleda utarbetandet av sådana bestämmelser.

Vitorino
kommissionen. (PT) Herr talman! Jag vill säga att vi i kommissionen inte är besatta av frågor om brottsbekämpande. Det finns många andra initiativ som pågår på detta område, med förebyggande åtgärder, säkerhet, kryptering, garantier för integritet för informationssystemen. Detta var inte ämnet för debatten, därför har jag inte tagit upp dem, men jag vill att våra åtgärder på detta område skall nämnas.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0264/2002) av Fraisse för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om betydelsen av och dynamiken i teater och annan scenkonst i ett utvidgat Europa (2001/2199(INI)).

Fraisse (GUE/NGL)
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Vad en ny ledamot som jag konstaterar när hon kommer till Europaparlamentet, till utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, är att det inte finns någon enhetlig syn på kulturen i Europa. Och jag föredrar att använda uttrycket ?kultursyn? snarare än ?kulturpolitik?. Om man säger kulturpolitik tänker man på debatter och hetsiga diskussioner, som vi kan tänkas ha. Men när man säger att det saknas en enhetlig syn, då betyder det helt enkelt att exempelvis biograffilmen behandlas utifrån industrins synvinkel, att musik kan finansieras via EU:s budget, men att det hela stannar där, och att man inte förstår hur det eller de språk som är oupplösligt förenade med teaterkonsten skall kunna tas i beaktande. Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det var skälet till att jag ville skriva detta betänkande.
Detta initiativbetänkande var för mig ett sätt att överbrygga detta glapp mellan industri och musik som är så uttalat, inom det vidsträckta område som utgörs av kulturens Europa. När man intresserar sig för språk, teater och scenkonst upptäcker man också att detta i grunden handlar om vårt kulturarv. Denna teater, denna levande scenkonst, det är Europas kulturarv, som är lika mycket ett litterärt som ett politiskt kulturarv, eftersom det inte finns någon teater som inte har formats av såväl demokratins framväxt som av livet på agoran och i staden. Detta är också skälet till att jag tycker att frågan om teater och levande scenkonst får sin fulla betydelse i EU-området.
Vad som först slog mig när jag började träffa människor som arbetade med scenkonst var deras krav på frihet. För dem var det inte fråga om att förlora sin frihet, acceptera att låta sig styras, att ägna sig åt en offentlig konst som inte alls svarade mot vad de sökte. Detta var det första de uttryckte. Den andra fråga de tog upp var alla deras svårigheter, deras oräkneliga svårigheter. Det gällde bland annat dubbel beskattning, bristande samordning av social- och skattelagstiftning, men även de oräkneliga svårigheter de upplever när det gäller rörlighet. För de rör sig, dessa artister. De lever redan i detta Europa, de frågar sig inte om de skall stanna hemma eller om de blir rotlösa personer, de rör sig och de behöver vår hjälp för att kunna röra sig. Detta är en sorts verklighet som existerar och som vi måste anpassa oss till. Självklart tror jag inte att man kan tillämpa marknads- och konkurrensreglerna på kulturområdet, och det är något som vi lär oss varje dag.
Vi har för övrigt sett hur offentliga stöd inom biograffilmens område hädanefter vunnit erkännande, och rentav lyfts fram och bildat modell i andra länder än de där de redan fanns. Även för denna audiovisuella industri vet man alltså hur viktig statens stödjande funktion är. För levande scenkonst och teater i synnerhet, de kan räknas som ett, tror jag att det behövs statligt stöd och detta stöd börjar med att medlemsstaterna måste ta ansvar för att underlätta rörligheten för människor och produktioner inom EU, samt för att främja utbildning.
Detta är på sätt och vis själva kontentan av mitt betänkande. Medlemsstaterna måste ta ansvar för sin del av samarbetet. Och till sist vore det bra om vi slutade tänka i termer av uppdelning. I den ständigt pågående kulturdebatten hör man alltid att något antingen skall sortera under gemenskapen, eller också under subsidiariteten, och då får man inte röra det. Jag tror att denna uppdelning inte tjänar något till, att den inte på något sätt hjälper oss. Och att man tvärtom, om man går tillbaka till artikel 151 och dess krav på kulturellt samarbete, har exakt rätt utgångspunkt för att reflektera kring kulturens och scenkonstens Europa.
Som jag nämnde finns det hinder, i form av dubbel beskattning, avsaknaden av juridiska normer och en gemensam teknisk vokabulär. Men det finns också botemedel, textmaskiner, vitboken som kan hjälpa oss att harmonisera lagstiftningarna - och jag hoppas att kommissionen är så snäll och lyssnar på oss - databaser, en sammanställning av hela det tekniska ordförrådet. Kanske måste man även inhämta experternas och artisternas synpunkter, så att de är införstådda när det gäller beslutsfattandet.
Kära kolleger! Avslutningsvis tror jag att vi måste fundera på hur kulturen skall kunna värnas, och behandlas på ett riktigt sätt i konventet och den kommande konstitutionen. Vi måste också tänka på Europeiska rådets resolution, där man föreslog en samarbetsplan inom kulturens område redan i juni. Jag hoppas att vi tillsammans med Europeiska kommissionen och parlamentet också skall kunna följa Europeiska rådets resolutioner.

Reding
Herr talman, fru föredragande, mina damer och herrar! På kommissionens vägnar vill jag gratulera Geneviève Fraisse och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott för detta initiativbetänkande, som jag tror har blivit ett instrument att använda i vår verksamhet på kulturens område. Jag skulle vilja kommentera några punkter som behandlas i betänkandet.
Först och främst behovet av stöd till scenkonst. Enligt samarbetsavtalen, jag talar då om åtgärd II i Kultur 2000-programmet, stöder vi för närvarande och för en treårsperiod sex nätverk inom teaterns område, tre inom dansens, sju inom musikens, ett nätverk inom cirkuskonstens område och två genreöverskridande nätverk, för att bara nämna nätverk inom scenkonstens område. När det sedan gäller att främja inrättandet av samarbetsplattformar tog vi upp detta inom ramen för diskussionerna om kulturverksamhetens framtid vid forumet för kulturellt samarbete i Europa. Detta inrättande ingår alltså i de diskussioner som för närvarande förs om Kultur 2000-programmets framtid.
Sedan har vi bristen på statistik. Kommissionen är medveten om behovet av att öka produktionen av europeisk statistik på kulturområdet, och Eurostats grupp ?statistik på kulturområdet? arbetar redan utifrån olika teman, nämligen sysselsättning på kulturområdet, utgifter för kultur och deltagande i kulturella aktiviteter. Kvantifieringen av data inom kulturens värld är ingen lätt sak. Det är mycket tidskrävande. I år har dessutom en Eurobarometer genomförts på uppdrag av kommissionen, vilken behandlar medborgarnas deltagande i kulturverksamheter.
Sedan har vi också behovet av åtgärder till förmån för artisters rörlighet. Detta är verkligen en av våra hjärtefrågor. I ert betänkande framhålls med rätta vikten av information om strukturerna för hjälp till rörlighet, social- och skattelagstiftning, administrativa formaliteter för att främja rörlighet. Dessa strävanden sammanfaller med våra, och med rådets. Rådet undersöker även ett förslag till resolution om artisters rörlighet. Och jag finner det i detta sammanhang mycket positivt att medlemsstaterna själva ägnar sig åt dessa frågor om rörlighet, som framför allt faller under deras ansvar.
Eftersom inrättandet av ett gemensamt område fritt från alla inskränkningar av rörligheten till stor del har uppnåtts, försöker kommissionen nu uppmuntra rörlighet i alla dess former. Vi publicerade för övrigt nyligen en undersökning som specifikt behandlar hindren för rörlighet på kulturområdet. Slutsatserna från denna undersökning sammanfaller med slutsatserna i Fraisses betänkande. Undersökningen har fått ett mycket positivt mottagande inom kultursektorn.
Jag vill också påminna om att en stor webbplats om européernas rörlighet kommer att inrättas under 2003, inom ramen för den handlingsplan för rörlighet som lades fram av kommissionen vid EU-toppmötet i Barcelona, och att utbyggnaden av ?kulturportalen? kommer att ge kommissionen möjlighet att erbjuda en allt mer omfattande information om rörlighet inom kulturområdet. Vi har i detta syfte bett om medlemsstaternas medverkan, så att artisterna skall kunna förfoga över grundläggande information för samtliga länder.
Så några ord om skattefrågorna. Problem med dubbel beskattning är relativt sällsynta, vilket framgår av vår undersökning. I dagsläget är medlemsstaterna bäst skickade att sinsemellan reglera hur beskattningsrätten skall fördelas, med hänsyn till varje enskilt fall. Tillämpningen av de skattekonventioner som har ingåtts mellan medlemsstaterna bör eliminera risken för dubbel beskattning. Icke desto mindre måste medlemsstaterna tillämpa konventionerna i enlighet med gemenskapens lagstiftning och avhålla sig från varje form av diskriminering. Jag kan försäkra er om att kommissionen varken nu eller framdeles kommer att tveka att vidta lämpliga åtgärder om sådan diskriminering skulle förekomma.
Som ni ser gör kommissionen redan nu mycket för att främja rörligheten inom detta område. Kommissionens åtgärder har två olika inriktningar: att säkerställa tillämpningen av gemenskapens lagstiftning och uppmuntra till rörlighet via våra finansiella instrument. Er resolution och rådets resolution kommer att förstärka våra ansträngningar. Allt detta gör att det enligt vår mening inte är nödvändigt att utarbeta en vitbok.
När det gäller spridning av verk och föreställningar, sammanhänger den givetvis ofta med rörlighet. Det finns i detta avseende särskilda mål, likt de ni själva nämner. Ett av dem är inrättandet av databaser som gör det möjligt att utbyta information om verken. Inom ramen för Kultur 2000-programmet har vi redan noterat vissa verksamheter inom området. Exempelvis är Culture Base Net ett projekt som startades av Världskulturhuset i Berlin, i samarbete med svenska, brittiska och danska aktörer, i syfte att upprätta en databas på Internet där artister från hela världen presenteras, och där man börjar med Europa.
Ni nämner ofta frågan om fri rörlighet för scenografiska anordningar. Vad vi vet finns det inte några hinder för dessa strukturers fria rörlighet, men vi lägger stor vikt vid att man på nationell nivå undanröjer alla administrativa hinder och allt byråkratiskt krångel inom detta område. Eventuella hinder måste påtalas för oss. Och för att inte hinder skall läggas i vägen för det fria tillhandahållandet av tjänster, bevakar vi att medlemsstaterna inte tillämpar omotiverade eller överdrivna krav.
En annan aspekt är utbildning. När det gäller ert önskemål om en nomenklatur över yrken, vill jag säga att vi redan gör framsteg i denna fråga. Eurostat arbetar nämligen, i samarbete med de medlemsstater som sammanträder inom ramen för arbetsgruppen, med den del av den internationella kategoriklassificeringen av yrken som omfattar yrken inom kultursektorn, i syfte att förbättra denna nomenklatur och göra den mer exakt.
När det gäller erkännande av yrkesbevis, är de yrken som hänför sig till scenkonstens område i de flesta fall så kallade oreglerade yrken. Det betyder att erkännandet av yrkesbevis för yrkesändamål är beroende av kriterier som fastställs av dessa yrkesgrupper själva. Det är dock möjligt att underlätta detta erkännande, liksom erkännande av yrkesbevis för akademiska ändamål, det vill säga för att bedriva fortsatta studier.
Kommissionen har bland annat beslutat att inrätta och främja instrument som gör det möjligt att jämföra studieinnehållet för studier som bedrivits i ett annat land. Jag tänker då på betygssupplement och på europeiska systemet för överföring av studiemeriter (ECTS). Kommissionen verkar även för att det ömsesidiga erkännandet skall vara tillförlitligt, genom att inrätta ett nätverk för alla konstskolor i samtliga EU-länder.
När det gäller ekonomiskt EU-stöd till konstnärliga utbildningar finns det inget särskilt program, men våra utbildningsprogram stöder denna typ av utbildningar och vi kan iaktta uppmuntrande tendenser. Ett exempel bland många är att antalet Erasmusstuderande inom det konstnärliga området har ökat från 3 250 år 1998 till 4 700 år 2001, och skolor med högskolestatus i sitt land kan ansöka om att delta i Erasmusfinansierade verksamheter.
Slutligen framhåller ni behovet av ett breddat och förstärkt kulturellt samarbete. Fru föredragande! Även i detta avseende delar vi er strävan. För övrigt följer parlamentets krav inom detta område en konsekvent linje. Jag hänvisar er till Ruffolobetänkandet.
Det kulturella samarbetet måste ses i ljuset av utvidgningen. Finns det i detta sammanhang något finare exempel än antalet kulturaktörer från kandidatländerna som deltog i Kultur 2000-programmet? På bara ett år steg det till 120 aktörer.
Det gläder oss också att konstatera att vi gör framsteg när det gäller dialogen mellan olika kulturer. Så är exempelvis projektet med en Europa-Medelhavsstiftelse för dialogen mellan olika kulturer i gång, och inom området för utbildning och ungdomsfrågor rör vi oss alltmer beslutsamt i denna riktning. Fru föredragande, mina damer och herrar i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott! Jag vill tacka er för detta betänkande som kommer att bli mycket användbart för det pågående reflektionsarbetet om framtiden för Kultur 2000-programmet.
Beazley (PPE-DE).
Herr talman! Jag talar som skuggföredragande på min grupps vägnar. Vi gratulerar Fraisse till hennes betänkande och kommer i huvudsak att stödja det. Vi har lagt fram två ändringsförslag som vi hoppas att kammaren skall anta.
Betänkandet är en användbar analys av åtgärder för att stimulera teater och annan scenkonst i hela EU, med särskilt fokus på behovet av rörlighet. Föredraganden noterar i sin motivering att kandidatländerna inte kan stödja kulturella program genom Phare- och Tacis-programmen, men att konstnärligt samarbete har stärkts genom Theorem-programmet, genom vilket de fick tillträde till Kultur 2000-programmet i fjol, som kommissionär Reding just påminde oss om.
I sitt tal uppmärksammade Fraisse behovet av visioner och sammanhållning i kulturfrågor inom EU, särskilt inom det utvidgade EU. Jag stöder det gärna. Det kommer lägligt så här efter kommissionens tillkännagivande att tio kandidatländer är godkända för att ansluta sig till EU och efter helgens folkomröstning i Irland, som undanröjde ett möjligt hinder för EU:s utvidgning.
EU:s karaktär kommer att förändras mycket dramatiskt, särskilt i och med de central- och östeuropeiska ländernas anslutning. Kultur har helt visst en viktig roll att spela i detta. I vilken utsträckning behandlar de befintliga programmen åren av kollektiv minnesförlust i Västeuropa, kanske inte så mycket i Tyskland och Österrike, där det hela tiden fanns historiska band och släktband, men i andra länder där järnridåns skugga ännu finns kvar.
Mot bakgrund av Fraisses krav på visioner och sammanhållning undrar jag om vi verkligen gjort tillräckligt för att få allmänheten i det nuvarande EU att förstå vad det kommer att innebära att fullborda den europeiska familjen, inom teatern och andra scenkonster, såväl som på andra kulturområden? När Stalin lade fram sitt projekt för Central- och Östeuropa replikerade Churchill att ?örnen måste låta den lilla fågeln sjunga?. Jag undrar om vi i dag kan säga att alla EU:s institutioner har gjort tillräckligt för att låta den lilla fågeln sjunga.

Zorba (PSE).
Herr talman! Även jag vill passa på att lyckönska föredraganden till att ha gjort stora framsteg och till att ha lyckats förena sin vision med politiska hänsyn. Det är en verkligt sällsynt bedrift i dessa sammanhang.
Vi önskar alla ett uppsving för konsten, i synnerhet för scenkonsten, och vi menar alla att utvidgningen verkligen kommer att möjliggöra inledandet av en ny era i Europa. Jag är övertygad om att vi alla, liksom kommissionären, känner en iver att på vårt sätt få bidra till detta uppsving genom att tillhandahålla en serie politiska verktyg. Jag måste säga att betänkandet, som jag var noga med att skicka till ett stort antal teaterorganisationer i Grekland, har väckt en hel del intresse, och dessa organisationer kommer att följa morgondagens omröstning för att se vilket resultatet blir och vem som kommer att rösta mot.
Jag menar att det är ytterst viktigt med politiska ingripanden för att få till stånd ett område för scenkonst, och jag har bara en eller ett par kommentarer att anföra. Herr kommissionär, jag vet att det inte är ert fel, men statistiken har presenterats så sent att den skapar förvirring och oro. Vi behöver denna statistik och ert stöd är viktigt på den här punkten. Det är dessutom viktigt för teaterverken att de blir översatta. Det får inte vara så att de först finns tillgängliga i bokform och därefter som översättningar. Teaterverk måste faktiskt spridas bland konstnärer i översatt form om de skall bli spelade. Slutligen vill jag säga att hela situationen är stadd i omvandling. Det finns ett kanadensiskt initiativ om internationellt kulturellt samarbete, och så har vi den pågående diskussionen inom Världshandelsorganisationen, och vi måste vänta och se hur situationen utvecklar sig.
Vi måste alltså omvandla vår vision till politiska förslag som kan åstadkomma en kulturpolitik som kan återuppliva snarare än åternationalisera scenkonsten, en politik som erbjuder konkreta metoder för att förverkliga våra drömmar om Europas kultur.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Sedan urminnes tider har människan sysslat med en eller annan form av teater, och varje nationalitet har i det sammanhanget utvecklat sina egna preferenser och uttrycksformer. Jag tackar därför Fraisse för hennes initiativ att kartlägga situationen för teaterkonsten i Europeiska unionen och kandidatländerna. Med tanke på bredden och de många varianterna i de olika länderna är det ett modigt och lyckat företag. Jag vill dock komma med några invändningar.
För det första: teatern lever på producenters, regissörers och skådespelares nåd, och jag skulle gärna även vilja lägga till publikens, utan publik blir det nämligen ingen teater. Många teatrar och teaterformer har adepter som på ett eller annat sätt förenar sig i ?vänner till ...? och jag tycker att även de behöver kommas ihåg när man talar om stöd till den dramatiska konsten. De stimulerar, informerar och uppmärksammar en bred publik på teatern. Det saknar jag i det här betänkandet.
För det andra skulle jag också vilja betona informationsteknikens roll i den moderna teatern. Allt fler moderna teaterpjäser integrerar modern teknik i sina föreställningar. Den tendensen förtjänar att uppmärksammas och måste absolut finnas med när teaterpolitiken utarbetas, eftersom det är en typisk europeisk uppgift inom innovationsområdet.
En annan sak: min partigrupp invänder kraftigt mot uppmaningen till mer finansiellt stöd. Vi anser att Kultur 2000-programmet, strukturfonderna och programmen Sokrates och Leonardo ger tillräckligt mycket i det avseendet. Kommissionären har också tagit upp det. Slutligen: mer skattelättnader för rörligheten hos dem som är aktiva inom kulturområdet är uteslutet för mitt parti. Vi håller med om att dubbel beskattning naturligtvis är överdrivet, men att ge särskilda skattelättnader vore för oss ett skäl att avstå från att rösta om Fraisses hela betänkande vid slutomröstningen.

Echerer (Verts/ALE)
Herr talman, värderade kollega, ärade kommissionär! Nej, teatern är inte död. Sedan sin uppkomst har den med jämna mellanrum dödförklarats. Den lever! Teatern, denna varje demokratiskt samhälles skyddsvärda biotop, lever inte bara tack vare sina företrädares upptåg, utan även tack vare publikens intresse och barnsliga nyfikenhet och tack vare den nationella politiken. Vi vet alla att de femton medlemsstaterna har ansvaret, och snart är de 25 och fler.
Jag frågar mig, liksom också min kollega Beazley och andra som talat före mig, om då verkligen alla är medvetna om denna enorma politiska och känsliga uppgift som här skall utföras.
Ekonomin har rusat iväg. Unionsmedborgaren stapplar fortfarande med efter denna integration. Europa måste hjälpa till där det kan. Först mitt tack till er, Geneviève Fraisse, för ert initiativ, för detta underbara betänkande. Om vi inom ramen för den inre marknaden stiftar relevanta lagar på kulturområdet, så måste vi också till fullo utnyttja varje instrument som står till vårt förfogande för att skydda teaterns mångfald - det må vara traditionsrika hus, eller så kan det röra sig om alternativa byggnader som erövrats, eller vägen mellan Lissabon och Helsingfors, mellan Aten och London - och bidra till denna mångfalds vidareutveckling och fulla blomstring. Där behövs gemensamma kraftansträngningar.
Min vädjan riktar sig i första hand till medlemsländerna. Vi måste undanröja skattediskriminering i en anda av europeisk rörlighet. Det är ett viktigt bidrag till integrationen. Vi måste inom ramen för det sjätte direktivet om mervärdesskatt uttömma alla möjligheter som det ger oss, och vinna över medierna, som är våra partner, på vår sida, framför allt de statliga TV-bolagen.
Fru kommissionär, jag tackar er för era redogörelser. Ta detta betänkande som ett uppdrag, som ett stöd i ryggen! Låt det inte försvinna i en skrivbordslåda! Det är för värdefullt för att ätas upp av mal.
Om vi sparar på konst och kultur fyller vi inte ut hål i budgeten, vi blir bara fattigare av detta.

de Gaulle (NI).
Herr talman! Jag skall inte tala om scenkonstens tillfällighetsarbetare vars antal i Frankrike har fördubblats på fem år och nu uppgår till otroliga 90 000 personer, och som föredraganden försöker organisera, utan om mångfalden inom fransk television, i synnerhet när det gäller de så kallade public service-kanalerna.
Det är nämligen ytterst viktigt att göra allt vi kan för att dessa TV-kanaler, som varje år får mer än två miljarder euro i bidrag från den franska staten, äntligen iakttar de principer som utgör själva grunden för deras public service-uppdrag, nämligen principerna om demokrati och respekt för alla politiska åsikter. Jag syftar här på så kallade journalister och producenter med feta anslag som agerar som den sämsta sortens propagandister för politiskt korrekt desinformation.
I detta avseende agerade kanalerna Antenne 2 och FR 3 på ett avskyvärt sätt mellan de båda valomgångarna i det franska presidentvalet, något som var oacceptabelt och stred mot de mest grundläggande etiska regler inom journalistiken. Det skulle hedra den nuvarande regeringen om man vidtog erforderliga sanktioner mot de två eller tre programledare som gjorde sig skyldiga till dessa yrkesmässiga taskspelarknep.
För att i framtiden undvika att journalistisk verksamhet och propaganda blandas ihop, vore det lämpligt att varje privat och allmän kanal anordnar en debatt som låter de främsta politiska strömningar som är företrädda ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen.
Er talartid är slut.

Pack (PPE-DE).
Herr talman! Jag antar att vår kollega de Gaulle hade glömt att vi i dag talar om teatern och inte om television eller journalister. Jag vill gärna tala om det ämne som står på föredragningslistan. Jag skulle vilja lyckönska vår kollega Fraisse och bara ta upp några punkter som ännu inte har berörts i dag. Först gläder jag mig över att en kollega efter tio år åter tar upp ämnet, för på tio år har det inte förlorat någonting i aktualitet. Jag utarbetade 1992 ett betänkande om konstnärernas situation och kan bara säga att jag i dag förgäves söker efter resultat som kommissionen på dessa tio år hade kunnat uppnå.
Jag menar också att de ämnen som har tagits upp här är mycket mångfasetterade, och ändå skulle jag vilja inskränka mig till två saker. Först handlar det om finansieringen av denna kulturella sektor, och det såväl på det nationella som på det europeiska planet. Det är ett ämne för politikers tal men inte ett ämne för politiskt handlande. Därför tror jag att det på det här området fortfarande är väldigt mycket som inte står rätt till. Jag skulle vilja påpeka att två saker måste förbättras. För det första måste Kultur 2000-programmet, som Reding redan har talat, om utrustas med mer pengar; om ministerrådet nu plötsligt betraktar kulturen som så viktig, så bör det också lägga pengar på den. Vi bör dessutom tänka på att det är just bild- och teaterkonst som når alldeles speciella åskådare och åhörare. Såtillvida är detta små projekt, som kommissionen inte älskar, men som vi vill ha, eftersom de når fram till medborgarna!
För det andra måste den privata sektorn bli mer delaktig än hittills. Mecenatskap, sponsring är viktigt. Budgetanslagen är slut, och i det hänseendet måste vi söka efter möjligheter att få människor som har mycket pengar att använda dem rätt. Därför bör vi göra mer för den här saken. Jag beklagar att koalitionsöverenskommelserna i mitt eget land innebär att just detta åter skall avskaffas.
För det tredje: det finns väldigt många tekniska hinder för artisternas umgänge med sitt material, och just på detta område skulle kommissionen verkligen kunna åstadkomma något, t.ex. när det gäller cirkusen, när det gäller små resande teatersällskap. Var snäll och gör något på detta område, det skulle hjälpa artisterna mycket!

Graça Moura (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det finns många positiva punkter i Fraisses betänkande, punkter som kräver vissa svar på gemenskapsplan om vi fortsätter att vänta oss att kommissionens politik i projekten går mot ett verkligt europeiskt mervärde.
Med rätta betonas nu i skäl F att teaterns och scenkonstens dynamik inte i grunden borde vara beroende av offentliga bidrag. Det är givetvis mycket viktigt att stimulera mångfalden i finansieringskällorna, och att stärka politiken för att hitta sponsorstöd, med en skattemässig motprestation som attraherar sponsorer. Men det är också viktigt att scenkonsten finner en tillfredsställande företagsdimension. Vi lever i en marknadsekonomi, och varken staten eller Europeiska unionen kan vara amma eller barnjungfru åt det kulturella skapandet. Det finns inga försvar för att scenkonsten som regel skall stödjas direkt genom ett offentligt stödsystem till produktionerna. Det är viktigare att det kulturella skapandet löper de inneboende riskerna och att de offentliga medlen underlättar internationellt främjande, spridning, en bättre tillgång till innehållet genom översättning och undertextning, och verklig samproduktion i Kultur 2000-programmets anda.
Det finns dock alla skäl att på ett bra sätt från barndomen främja den konstnärliga undervisningen och kontakten med det kulturella skapandet på alla områden, även med scenkonstnärerna - från skolan, så att detta på ett avgörande sätt bidrar till en breddning av publiken, och en ökning av efterfrågan av kulturkonsumtion, som åtminstone delvis, kan täckas med motsvarande utbud. Men det är meningslöst att minska utbudet och finansieringen av utbudet utan att publiktillströmningen växer, något som ännu inte existerar. Måtte godkännandet av Fraisses betänkande också bli ett steg i den riktningen.

Talmannen.
Det var ett missförstånd. Vi trodde att ni begärde ordet, men jag ser att ni i själva verket applåderade föredraganden.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 21.50.)

Gemelli (PPE-DE)
Jag instämmer i den vikt man i Duffs betänkande lägger vid Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och dess framtida status, som skall införlivas med det konstitutionella fördrag som nästa regeringskonferens kommer att upprätta i slutet av 2003. Stadgan måste bli en av utgångspunkterna för omvandlingen av unionens organisation från pelarstrukturen till en gemenskapsstruktur. 
I egenskap av ordförande för utskottet för framställningar har jag märkt av att medborgarnas skrivelser med krav på att få sina rättigheter tryggade ökar. På så sätt visar de att de i ökande utsträckning kan identifiera sig med de europeiska institutionerna, framför allt med parlamentet. Jag anser att inrättandet av en ?europeisk åklagare? som skall försvara unionens finansiella intressen är positivt, liksom den europeiska arresteringsordern, och det ömsesidiga erkännandet av domarna och Europols arbete, men det fordras bättre samordning, organisation och en bättre horisontell och vertikal kompetensfördelning.
Efter de straffrättsliga aspekterna på gemenskapsrätten anser jag att det är viktigt att ta itu med också de civilrättsliga aspekterna och framför allt relationerna mellan medborgarna och medlemsländernas rättsväsenden. En del av dessa behöver organiseras om, till exempel i mitt land när det gäller civilrätten och förvaltningsrätten. Unionen måste fylla en positiv funktion för att medborgarna skall kunna åtnjuta ?rätten till rättvisa? fullt ut, utan att unionens befogenheter i relation till medlemsstaterna förändras. Dessutom måste unionen ta upp frågan om förhållandet mellan medborgarna och förstainstansdomstolarna för att en europeisk rättvisa skall bli någonting påtagligt för medborgarna.

