Beskyttelse af miljøet mod stråling efter flystyrt i Grønland (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Diana Wallis Udvalget for Andragender om konsekvenserne for folkesundheden af flystyrtet i Thule i 1968 (andragende 720/2002).
Diana Wallis 
ordfører. - (EN) Fru formand, hr. kommissær! Denne betænkning er en god opfølgning på den sidste debat om Euratom-traktatens overordnede karakter førhen, i dag og fremover. Der er tale om en virkelig, specifik og særlig hændelse, der klart understreger, hvorfor vi er nødt til at se på traktaten for at sikre de europæiske borgeres fremtidige sikkerhed i tilfælde af nukleare ulykker.
Denne nukleare ulykke og dens sørgelige eftervirkninger for visse personer har bredere følgevirkninger for alle vores borgeres helbred og sikkerhed. Det er naturligvis en styrke, at vores procedure for andragender giver den enkelte mulighed for at gøre os opmærksom på sådanne begivenheder, når EU-institutionerne eller lovgivningen ikke har ydet den ønskede eller forventede bistand. Vores borgere fortæller os, at Euratom-traktaten ikke virker, og vi skal lytte efter.
Jeg vil gerne tage Dem tilbage til en arktisk nat i januar 1968, en tid, der stadig var præget af den kolde krig. Historiens kendsgerninger lyder rent faktisk som en international thriller. Et amerikansk B-52-bombefly kommer i vanskeligheder, besætningen kæmper for at komme i sikkerhed, og flyet styrter ned i Grønland med en meget stor mængde våbenberiget plutonium om bord. De fastboende arbejderne ved den amerikanske base i Thule i Grønland tog straks af sted over isen med slædehundehold for at nå frem til det nedstyrtede fly, og amerikanerne var desperate for at nå frem før alle andre. I de efterfølgende uger blev en lang række Thule-arbejdere inddraget i oprydningsarbejdet. De arbejdede ikke under laboratoriebetingelser. De bar ikke beskyttelsesdragter, bortset fra dragter til beskyttelse mod kulden - det tøj, som mange af dem bar, var så stråleforurenet, et det var nødvendigt at destruere det. I de efterfølgende måneder og år blev Thule-arbejderne ramt af en lang række forskellige frygtelige sygdomme, heriblandt hr. Carswell, andrageren i denne sag.
Det er en lang historie, og sagen har været ført hele vejen op igennem det danske retssystem, og den har givet anledning til en lang række rapporter, debatter og diskussioner. Vi skal tage stilling til et meget specifikt aspekt i denne saga, nemlig Thule-arbejdernes rettigheder under Rådets direktiv 96/29/Euratom af 13. maj 1996 om grundlæggende sikkerhedsnormer til beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, som er forbundet med ioniserende stråling. Der er blevet fremført en lang række forskellige juridiske argumenter imod andragerne, og jeg ønsker ikke at kommentere disse i detaljer her, men blot påpege, at der er redegjort herfor i betænkningen, hvor de er grundigt behandlet - spørgsmålet om den tidsmæssige og geografiske anvendelse af traktaten i Grønland og spørgsmålet om anvendelse i forbindelse med militære hændelser. Der var ikke tale om en militær hændelse i forhold til den berørte medlemsstat. Det militære element vedrører et tredjeland, og i overensstemmelse med Domstolens afgørelser gør vi således gældende, at direktivet bestemt kan finde anvendelse.
Dette er imidlertid ikke kun et spørgsmål om jura, men først om fremmest om politik, og der kan rent faktisk også henvises til den europæiske menneskerettighedskonvention, hvori det fastsættes, at staten har pligt til at træffe passende foranstaltninger med henblik på at beskytte borgernes liv inden for statens retsområde. Det er imidlertid fuldstændig klart, at direktivet sikrer retten til lægetilsyn for overlevende, passende foranstaltninger til overvågning og indgriben - ikke blot statistiske øvelser, som vi har set til dato, men passende klinisk lægetilsyn, der ikke kun er til gavn for de overlevende, men også for alle europæiske borgeres sundhed og sikkerhed i tilfælde af sådanne fremtidige hændelser. Hvis der ikke er mulighed herfor, er det udtryk for, at traktaten ikke fungerer, og derfor er vi nødt til at se på den igen.
Jeg er bange for, at jeg også er nødt til at opfordre mine kolleger til at forkaste ændringsforslagene. Nogle er forvirrende, nogle henviser til ikke nærmere angivne hændelser, der ikke er omhandlet i andragendet, og nogle underminerer argumenterne i betænkningen. På vegne af de overlevende fra Thule anbefaler jeg, at De støtter betænkningen i uændret form, idet jeg samtidig håber, at traktaten vil blive ændret på et senere tidspunkt.
Andris Piebalgs
medlem af Kommissionen. - (EN) Fru formand! For det første vil jeg gerne takke ordføreren for hendes arbejde med dette meget vigtige andragende. Kommissionen har fuld sympati for andragerne, der har været igennem en meget svær periode efter deres deltagelse i redningsoperationerne efter flystyrtet i 1968. Jeg vil samtidig gerne påpege, at Kommissionen har fulgt denne sag meget tæt gennem de sidste fem år. Den har undersøgt sagens juridiske aspekter nøje og samarbejdet med Udvalget for Andragender og ordføreren.
Kommissionen konkluderede, at andragernes krav i denne sag ikke kan basere sig på fællesskabsretten, men udelukkende på den nationale lovgivning i Danmark og på de danske myndigheder og domstole. På denne baggrund skal der findes en politisk snarere end juridisk løsning. Jeg tror, at Parlamentets foreslåede betænkning kan være medvirkende til at fremme denne politiske løsning.
For at sikre, at fremtidige hændelser som den, der ligger til grund for andragendet, vil være omfattet af Euratom-lovgivningen, vil Kommissionen undersøge muligheden for at indføre en passende bestemmelse om anvendelse af strålebeskyttelseskravene i forbindelse med militære anvendelsesformål. En sådan bestemmelse kunne indføres i forbindelse med den kommende revision og omarbejdning af direktiv 96/29/Euratom om grundlæggende sikkerhedsnormer til beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, som er forbundet med ioniserende stråling. Vi er imidlertid nødt til at se nærmere på en sådan bestemmelses forenelighed med retspraksis.
Michael Cashman
for PSE-Gruppen. - (EN) Fru formand! Jeg vil ikke støtte mig til mine notater. Jeg vil sige, hvad jeg føler, og ikke hvad jeg burde sige.
Kommissæren giver udtryk for sin sympati, men vi har ikke brug for sympati. Det er nødvendigt at håndhæve de grundlæggende rettigheder, som er afgørende i denne sag, nemlig retten til oplysninger, således at man kan være fuldstændig sikker på, at man ikke har været udsat for en livstruende hændelse.
Det nemmeste ville være at angribe regeringen i en af medlemsstaterne. Det ønsker jeg ikke at gøre. Jeg ønsker en løsning på vegne af andragerne.
Hr. kommissær, De taler om en politisk løsning. Jeg vil gerne påpege, at Parlamentet er en politisk institution, hvorfor vi beder Kommissionen om at hjælpe os med at sikre denne løsning.
Vi sikrer ikke en løsning ved at udvise sympati, men ved at udvise beslutsomhed og anmode den danske regering om - i overensstemmelse med princippet om godt og loyalt samarbejde som nedfældet i Maastricht- og Amsterdam-traktaterne - at imødegå kravet om oplysninger fremsat af de andragere og arbejdere, der dannede en sammenslutning og ryddede op efter denne tragedie. Kommissionen bør derfor ikke sympatisere med dem, men give dem politisk slagkraft og støtte og spørge medlemsstaten, om den agter at frigive de oplysninger, der er af afgørende betydning for disse menneskers mulighed for at sikre sig, at de ikke er i fare, og at de har sikkerhed for deres liv, som er i gode hænder. Det er alt, vi beder om.
Jeg vil slutte her. Jeg er træt af Kommissionens udtalelser om, at "det ikke er vores bord". Det er den nemmeste måde at styrke den euroskepsis, der er ved at brede sig i hele EU, og som desværre er meget udbredt i Danmark.
Marios Matsakis
for ALDE-Gruppen. - (EN) Fru formand! Der er tale om en enestående betænkning om et enestående andragende, og fru Wallis har behandlet dette på fremragende vis. Ud over de juridiske aspekter rejser det andragende, der er omfattet af betænkningen, nogle vigtige spørgsmål. Jeg vil kort nævne tre.
For det første er der altid risiko for en atomvåbenulykke, selv om der træffes maksimale sikkerhedsforanstaltninger. På sin vis var det meget heldigt, at det amerikanske B-52-fly styrtede ned i Grønland. Tænk blot, hvad der ville være sket, hvis det var styrtet ned i et tæt befolket område, f.eks. i nærheden af en amerikansk base i Centraleuropa. Enhver, der påstår, at atomvåben er fuldstændig sikre i fredstid, fortæller ikke hele sandheden.
For det andet bør man straks efter en atomulykke iværksætte velforberedte planer med henblik på at reducere de kort- og langsigtede sundheds- eller miljømæssige indvirkninger. Tilsyneladende var de kompetente myndigheder, i dette tilfælde det amerikanske luftvåben og den danske regering, dårligt forberedte, og de tacklede ikke problemet korrekt, navnlig med hensyn til beskyttelse af det civile personel og sikring af den langsigtede helbredskontrol og -overvågning. Denne mangel har resulteret i en række for tidlige dødsfald på grund af kræft, hvor en tidlig diagnosticering kunne have sikret langt bedre overlevelseschancer, og enhver, der påstår, at de kompetente myndigheder kan håndtere konsekvenserne af en atomvåbenulykke helt efter bogen, fortæller ikke hele sandheden.
For det tredje forventes det, at den pågældende regering udviser åbenhed og samarbejdsvilje over for de berørte borgere efter en atomvåbenulykke. Dette skete ikke efter flystyrtet i Grønland, da den danske regering nægtede at give adgang til de relevante optegnelser over miljøbestrålingen, hvilket var en forudsætning for at kunne vurdere bestrålingsdoserne hos de berørte arbejdere. De oplysninger, som de danske myndigheder fremkom med, var vildledende og således farlige. Vi kan således ikke engang have tillid til de videnskabelige rapporter, som regeringerne offentliggør efter atomvåbenulykker.
Det overordnede budskab er derfor klart. Atomvåben kan selv i fredstid føre til dødsfald og lidelser, og det er derfor bedst at afskaffe dem helt og holdent. Efter at have lyttet til kommissæren vil min sidste bemærkning være, at andragere, som har lidt og kæmpet i årevis, tilsyneladende ikke modtager praktisk bistand fra EU, der nøjes med at udvise stor sympati.
Marcin Libicki
for UEN-Gruppen. - (PL) Fru formand! Jeg vil gerne indledningsvis takke Diana Wallis for hendes - som altid - fremragende betænkning, og det er med glæde og tilfredshed, at jeg konstaterer, at Parlamentet har en ordfører, der altid leverer meget præcise betænkninger, navnlig i juridisk henseende, hvilket er meget vigtigt her.
I 1968 styrtede et amerikansk fly ned med atomvåben om bord. Andrageren, der stod bag andragendet til Udvalget for Andragender, havde helbredsproblemer, og han mener ikke, han fik tilstrækkelig erstatning.
Udvalget var igen den sidste udvej for en lang række mennesker, der ikke havde mulighed for at søge retfærdighed andetsteds. Andragendet rejste et interessant juridisk spørgsmål, som fru Wallis har behandlet på fremragende vis. Ulykken fandt sted i 1968. Danmark, herunder Grønland, tiltrådte Fællesskabet 1973, og i 1985 udtrådte Grønland af Fællesskabet. Direktivet om fastsættelse af grundlæggende sikkerhedsnormer i tilfælde af sådanne ulykker (dvs. Rådets direktiv 96/29/Euratom) er dateret den 13. maj 1996. Selv om andrageren at dømme ud fra datoerne tilsyneladende ikke havde nogen mulighed for at søge retfærdighed her, påviste Diana Wallis, at jf. Domstolens retspraksis finder nye fællesskabsbestemmelser principielt anvendelse på fremtidige udfald af begivenheder, som fandt sted forud for tidligere retsakters ikrafttræden som f.eks. Grønlands udtrædelse af Fællesskabet.
Hvis staterne rent faktisk anvendte de relevante direktiver, ville færre sager blive indbragt for Udvalget for Andragender. Jeg vil blot minde om tre sager - Lloyds-sagen, Equitable Life-sagen og sagen om misbrug i forbindelse med lokalplanlægning i Spanien, der blev indbragt alene af den grund, at de relevante direktiver ikke blev anvendt korrekt i de pågældende lande. De skadelidte er berettiget til erstatning for de tab, som de er blevet påført, og vi har alle ret til sikkerhed i fremtiden.
Margrete Auken
for Verts/ALE-Gruppen. - Fru formand! Det er en uhyggelig sag. Det er absurd og groft uforsvarligt, at atomvåben er blevet fløjet rundt på denne skødesløse måde under den kolde krig. Det er den virkelige skandale ved Thule-sagen. Men selv om det er uacceptabelt at omgås atomvåben så lemfældigt, kan vi ikke af den grund tillade os at påstå noget, som har vist sig at være forkert. Vi har ingen dokumentation for, at nogle af Thule-arbejderne er døde af strålingsskader. Vi kan heller ikke påstå, at de relevante helbredsundersøgelser ikke er lavet. Det er de, og resultaterne af dem viser det modsatte af, hvad klageren og nu også betænkningen hævder. Det bliver vi nødt til at respektere.
Den Grønne Gruppes ændringsforslag vil fjerne fejl og løse påstande. Til gengæld er vi enige med Diana Wallis i, at Danmark ikke kan unddrage sig EU's kompetence. B-52-bombeflyet er ikke den eneste nukleare aktivitet, der har forurenet Thule-området. Alt bør undersøges, og EU bør sikre, at det sker. Men skal betænkningen få betydning, må der ikke være faktuelle fejl. Vedtager vi en betænkning med fejl, skader vi kun vores egen troværdighed. Jeg har ingen interesse i at forsvare den danske regering i denne sag. Tværtimod! Den har behandlet Diana Wallis dårligt, og den har været alt for langsom til at fremsende resultaterne af de mange undersøgelser til Parlamentet. Men ikke desto mindre så håber vi meget, at vi får en rigtig vedtagelse af betænkningen, således at det kan blive en konkret og stærk betænkning, som kan få virkning bagefter, og ikke blot vil blive lagt til side, fordi den ikke har respekteret, hvad der faktisk er sket.
Søren Bo Søndergaard
for GUE/NGL-Gruppen. - Fru formand! Flystyrtet den 21. januar 1968 i Nordvestgrønland udløste ikke bare 850 meter høje flammer, men også en omfattende radioaktiv forurening. De danske myndigheder ønskede sagen mørkelagt. De vidste, at deres stiltiende accept af atombevæbnede amerikanske fly i luftrummet over Grønland var upopulær i både den danske og den grønlandske befolkning. Derfor gik der 18 år, før myndighederne begyndte at interessere sig for helbredsforholdene for de berørte grønlændere og de civile oprydningsarbejdere. Den dag i dag har de berørte borgere stadig ikke fået fuld indsigt i deres sager. Det skyldes bl.a., at skiftende danske regeringer har nægtet at efterleve bestemmelserne i Euratom-traktaten, som de ellers selv har skrevet under på.
Efter GUE/NGL's opfattelse er det den centrale pointe i forslaget fra Diana Wallis. Vi kan støtte de første fire af Den Grønne Gruppes fem ændringsforslag, men vi vil under alle omstændigheder stemme for forslaget ved den endelige afstemning.
Jens-Peter Bonde
for IND/DEM-Gruppen. - Fru formand! For første gang i 28 år stemmer jeg i morgen for kritik af min egen regering i Danmark. Jeg skammer mig over vores opførsel over for de par hundrede overlevende fra den amerikanske atomulykke på Grønland i 1968. De blev sat til at rydde op efter atomuheldet uden personlige værnemidler for at skjule, at det var et atomuheld. Mange er siden døde af kræft. Dyr fødes med defekter, som formentlig stammer fra uheldet. Hr. Carswell har rejst denne sag for Udvalget for Andragender. Han har selv været på hospitalet 50 gange for sine men. Diana Wallis har for udvalget gjort et grundigt stykke arbejde med høringer og besøg gennem tre år, og så kommer Margrete Auken på selve stemmemødet og vil have hele arbejdet til at starte forfra. Sagen er meget enkel og handler ikke om stråler eller ej. Den handler om, at de overlevende efter Euratom-traktaten har krav på en årlig helbredsundersøgelse, uanset skadens omfang, og de overlevende har krav på at få udleveret deres egne helbredsundersøgelser. De to krav bør Danmark nu efterleve.
Tak til Diana Wallis og udvalget for et meget seriøst arbejde i denne sag. Jeg har selv deltaget i samtlige møder, og hvis Margrete Auken havde vist sin interesse, da sagen blev behandlet, så ville hun ikke have stillet ændringsforslag fem minutter over 12. Tænk, hvis alle andre betænkninger i Parlamentet skulle genbehandles, fordi Margrete Auken ikke har deltaget i udvalgsbehandlingen. Stem for betænkningen i morgen uden sidstedagsændringer!
Nu siger Kommissionen, at der er brug for en politisk løsning. Det er vi nogen, der har forsøgt. Jeg har sendt private breve til statsministeren for at få denne sag ryddet af vejen politisk. Han var sympatisk indstillet, men der blev ikke fundet en løsning, fordi vi har et embedsapparat, der ikke vil bøje sig i denne sag. Men hvor er det dog godt, at borgerne så har et Udvalg for Andragender, hvor de kan henvende sig, når embedsmændene ikke er i stand til at lytte til dem.
Andris Piebalgs
medlem af Kommissionen. - (EN) Fru formand, mine damer og herrer! Håndhævelsen af rettigheder kan ske på grundlag af lovgivningen. Kommissionen har undersøgt dette spørgsmål nøje. Jeg kan desværre ikke tilføje yderligere, heller ikke efter denne meget professionelle forhandling.
Jeg vil dog påpege, at betænkningen vil tjene som referencedokument for fremtidige fællesskabstiltag på dette område.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningstiden finder sted i morgen, torsdag.
