Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 16. januar 2003

Blak (GUE/NGL).
Hr. formand. Jeg vil gerne vide, om der er indført en "dress-code" her i Parlamentet. Jeg tænker på en hændelse, som fandt sted i går under en høring om direktivet om overtagelsestilbud. Formanden for høringen, Gargani, bad betjentene om at sørge for, at alle mænd tog jakke på af hensyn til de tilstedeværende eksperter, som han udtrykte det. Da min assistent ikke havde jakke og slips på, blev han bedt om at forlade høringen og kunne dermed ikke udføre sit arbejde, hvilket jeg er meget utilfreds med.
Jeg vil gerne vide, om det er ny praksis i Parlamentet. Til orientering kan jeg meddele, at jeg i dag hverken har slips, skjorte eller jakke på. Ja, jeg har endda jeans på, så jeg spørger Dem hr. formand: Må jeg have lov at være til stede som medlem?
Formanden.
Hr. Blak, jeg vil undersøge sagen. Jeg tager til efterretning, at De er utilfreds med behandlingen af Deres assistent.
I øvrigt er De velkommen til at deltage i mødet, men efter mødet vil jeg med glæde anbefale Dem en god skrædder.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik om situationen i Irak.
(Medlemmer fra midten og venstre holdt skilte op med følgende tekst: "Nej til krig" og "Ja til det gamle Europa")

Solana
Hr. formand, mine damer og herrer, det er som altid en stor ære for mig at deltage i et møde i Europa-Parlamentets plenarforsamling. Men selv om det altid giver anledning til tilfredshed, er jeg nødt til at sige til Dem, at det i dag også giver mig anledning til stor bekymring.
(Formanden afbrød taleren)

Formanden.
Hr. Solana, undskyld, jeg afbryder Deres indlæg. Kære kolleger, jeg tror, Deres budskab er forstået. Jeg vil sætte pris på, at De tager skiltene ned, så vi kan gå videre med forhandlingen.
(Bifald fra højre)

Solana.
Hr. formand, mine damer og herrer, som jeg sagde til Dem, er det mig altid en fornøjelse at komme her, men i dag gør jeg det med stor bekymring.
Den internationale situation er ikke god, og tiden er moden til, at vi afholder en forhandling i Europa-Parlamentet for at se, hvordan vi kan anskue de mest brændende spørgsmål på den internationale scene, og hvordan vi om muligt kan løse dem ud fra et europæisk perspektiv.
Jeg har lagt mærke til de bannere, som nogle af Parlamentets medlemmer har fremvist klart og tydeligt, og jeg vil gerne sige til Dem, at desværre, men på den anden side også heldigvis, taler jeg til Dem fra et gammelt Europa på grund af min alder, men også på grund af min kærlighed til alt det, som gårsdagens Europa, dagens Europa og morgendagens Europa har betydet.

Hr. formand, nu skal De heller ikke tro, at jeg er så gammel, jeg vil fortsætte mit arbejde og blive ved med at besvære Dem i et par år endnu.
(Bifald)
Hr. formand, her til eftermiddag vil jeg gerne med Deres tilladelse, mine damer og herrer, bruge lidt tid på at forklare Dem fire eller fem punkter, som efter min mening er afgørende for en overordnet forståelse af den internationale situation. For det første er der utvivlsomt situationen i Irak. Men jeg vil også gerne benytte lejligheden til sammen med Dem kort at drøfte situationen i Mellemøsten på en så vigtig dag som i dag, dagen efter valget i Israel. Jeg synes, at det ville være forkert, hvis jeg ikke sagde et par ord til Dem om Nordkorea på grund af den aktuelle dramatiske situation, og jeg vil slutte med en meget kort refleksion over de operationer, som EU er begyndt at planlægge for at udstationere tropper i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Jeg begynder med det første punkt: situationen i Irak. Som bekendt vil denne uge, der blev indledt med Rådet (almindelige anliggender), og næste uge blive meget vigtige med henblik på at finde en løsning på Irak-krisen. Mandag morgen afholdtes for første gang i henhold til EU-traktatens artikel 19 et samråd på ministerniveau mellem formandskabet, trojkaen og EU's medlemmer i FN's Sikkerhedsråd her i Bruxelles. Der har aldrig tidligere fundet noget sådant sted. Der har været mange samrådsmøder i New York, men der havde aldrig været et møde her i Bruxelles på ministerniveau for de to permanente medlemmer og for de to ikke-permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet sammen med formandskabet, kommissær Patten og mig selv.
Jeg vil gerne meget kort fortælle Dem, at der på mødet var generel enighed om mindst fire grundlæggende punkter, som EU ønsker at forsvare i alle fora. Jeg vil i det følgende gennemgå de fire punkter, selv om De udmærket kender dem. Det første punkt er, at vi alle har et ansvar for, at Irak skiller sig af med masseødelæggelsesvåbnene, og det bør der være generel enighed om mellem alle europæere. Et af de alvorligste problemer, vi står over for i dette århundrede, er uden tvivl udbredelsen af masseødelæggelsesvåben. Som europæere kan vi ikke se bort fra dette alvorlige problem, som vi skal finde en løsning på. Det bør derfor være en prioritet for EU med alle midler, og inden for rammerne af Sikkerhedsrådets resolutioner, at forsøge at opnå, at Baghdad skiller sig af med alle dets masseødelæggelsesvåben.
Det andet vigtige punkt er Iraks forpligtelse til at samarbejde aktivt med inspektørerne. De kender udmærket den rapport, som såvel hr. Blix som hr. El Baradei fremlagde for Sikkerhedsrådet forleden, og De så det direkte, for Europa-Parlamentets formand havde i går lejlighed til at tale med de to chefinspektører via en videokonference med New York. Jeg fik også lejlighed til at tale med dem senere, og det vil jeg ikke komme nærmere ind på, for jeg er sikker på, at formandskabet har informeret Dem grundigt herom.
Det tredje punkt, det efter min mening er vigtigt at understrege, er, at vi skal give inspektørerne al den nødvendige opbakning. Inspektørerne er det internationale samfunds øjne og ører. Hvis de er i stand til at overbevise Sikkerhedsrådet om situationen, er jeg sikker på, at Sikkerhedsrådet også kan overbevise offentligheden om den aktuelle situation i Baghdad. Uanset de implicitte eller eksplicitte anmodninger, jeg gentager implicitte eller eksplicitte, som inspektørerne forelægger for Sikkerhedsrådets medlemmer, mener jeg derfor, at Europa bør hjælpe dem. Der er tre grundlæggende slags forslag eller anmodninger, som inspektørerne kan forelægge for os. Den første drejer sig om, at der er brug for ressourcer, flere ressourcer, end de har, flere inspektører eller flere ressourcer af logistisk art. Den anden drejer sig om, at de kan behøve mere tid, og den tredje drejer sig om, at de kan behøve mere information eller efterretning. Jeg synes, at det internationale samfund burde besvare disse tre anmodninger fra inspektørerne positivt. Det vil sige, at de skal tilbyde dem ressourcer, tid og efterretning.
Det fjerde punkt, jeg synes er helt fundamentalt, og som bør forsvares af europæerne, er, at hele processen vedrørende udbredelse af masseødelæggelsesvåben, og nærmere bestemt Irak-spørgsmålet, skal finde sted inden for rammerne af FN's Sikkerhedsråd. Den skal udvikles inden for rammerne af FN, som er den institution, der skal legitimere alle handlinger i denne sag.
(Bifald)
Mine damer og herrer, hr. formand, De kender udmærket de forskellige holdninger, som flere medlemmer af EU har givet udtryk for, men De ved også, at vi ikke kun har EU-ledernes holdninger, men også tydelige og overbevisende meningsmålinger om det, de europæiske borgere tænker. Jeg tror, at de europæiske borgere har to ting helt på det rene. Den ene er, at de ikke ønsker en krig. Den anden er, at de ikke ønsker, at der findes nogen diktatorer i verden. Disse to ting skal være forenelige i befolkningens, de europæiske borgeres øjne. Det internationale samfunds store udfordring bliver at sikre, at der hverken er væbnede konflikter eller diktatorer. Vi europæere bør tilstræbe, at resolution 1441, der blev vedtaget enstemmigt af FN's Sikkerhedsråd, og som to dage senere blev vedtaget enstemmigt af Den Arabiske Liga, bliver ført ud i livet, og at Saddam Hussein og det irakiske styre bliver afvæbnet, uden at det er nødvendigt at gribe til militær magtanvendelse.
EU's medlemsstater, og alle os, der arbejder for Europa-Parlamentet, vil derfor gøre alt, hvad vi kan, og arbejde døgnet rundt for at forsøge at undgå, at der kommer en konflikt, og for at fjerne Saddam Hussein og masseødelæggelsesvåbnene uden at gribe til magt.
Som bekendt er der i dag blevet indledt en forhandling i Sikkerhedsrådet på baggrund af den rapport, som de to chefinspektører fremlagde for 48 timer siden. Lad os vente og se, hvordan denne forhandling går, så vi kan tage stilling til den.
Som bekendt holdt USA's præsident i går en vigtig tale. Jeg vil gerne byde det forslag, den idé, den tanke, der blev foreslået i talen, nemlig at udenrigsminister Colin Powell møder for FN's Sikkerhedsråd for at informere om den information og efterretning, der findes i de lande, som råder over privilegeret information eller privilegeret efterretning, velkommen. Jeg mener, og det vil jeg gerne understrege, at FN's Sikkerhedsråd fortsat bør være omdrejningspunktet i denne proces, og derfor synes jeg, at det er meget belejligt, at FN's Sikkerhedsråd drøfter den information, som visse lande netop nu har, og at denne information om muligt også går videre til inspektørerne.
De ved også, at der er forskellige høringer i de kommende dage ?.
(Bifald)
? og lad os håbe, at inspektørerne kan få mere tid til at fortsætte deres arbejde og til som tidligere nævnt at fuldføre det inden for rammerne af resolution 1441.
Mine damer og herrer, Europa er involveret i processen, for der er fire af EU's medlemsstater og ét kandidatland med i Sikkerhedsrådet. Jeg er sikker på, at landene vil gøre alt, hvad de kan, for at det, vi siger her, bliver ført ud i livet i de kommende dage. 
Da Parlamentets formand har informeret Dem om samtalen i går med hr. Brix, vil jeg undlade at komme med refleksioner over hans indlæg og kort gå videre til det andet punkt, jeg godt vil drøfte med Dem, nemlig Mellemøsten-spørgsmålet.
I går var der valg i Israel, og efter min mening kan vi uddrage tre vigtige ting heraf. Den første er den lave valgdeltagelse. Det er overraskende, det overrasker i hvert tilfælde mig, at der i en situation, som den, vi ser i Mellemøsten, har været en så lav valgdeltagelse. Det er den laveste deltagelse siden valget i 1967, og det er det første, jeg gerne vil påpege.
Det andet punkt, jeg gerne vil understrege, er den nye premierminister Sharons meget store og meget betydelige sejr. Jeg vil gerne på vegne af os alle lykønske ham med hans sejr og med hans partis sejr. En så overbevisende sejr som Sharons er aldrig set før, og jeg synes, at vi på vegne af EU skal sige til premierminister Sharon, at han på nuværende tidspunkt, hvor han har en kæmpe mulighed for at danne en koalitionsregering, skal danne en sådan regering med det mål at løse problemet med krigen og finde en varig fredsløsning i Mellemøsten. Det er det krav, vi skal stille ham, nu hvor det israelske folk har stemt så massivt på ham.
Det tredje spørgsmål, der skal understreges, og som vi skal drage nogle konklusioner af, er Arbejderpartiets store nederlag og Meretz-partiets nederlag. De to store partier, som historisk har forsvaret freden, som har været omdrejningspunktet på fredsområdet, har lidt skade. Det bør undersøges, hvad der er baggrunden for denne situation. Det er først og fremmest op til dem at gøre det. Som bekendt har generalsekretæren for Meretz-partiet indgivet sin afskedsbegæring. Men fra et europæisk perspektiv skal vi under alle omstændigheder fastholde vores politik, og vores politik er fortsat den, der er indeholdt i kvartettens arbejde og i den køreplan, der blev vedtaget i Washington for kort tid siden. Når der er kommet en ny regering i Israel, skal vi iværksætte alle mekanismerne for at fremme den proces, der gør, at køreplanen bliver ført ud i livet og i stedet for blot at være endnu et stykke papir bliver en realitet.
Mine damer og herrer, jeg tror, at vi som europæere er forpligtede til at gøre, hvad vi kan, for at denne proces, som bliver igangsat efter valget i går, kommer sikkert i havn, så der ikke sker det samme med de nye initiativer som med de tidligere initiativer, f.eks. Tenet-planen eller andre vigtige betænkninger, der er blevet vedtaget, og som ikke er blevet iværksat. Jeg vil derfor gerne opfordre til, at alle disse dokumenter kommer ud af arkiverne og bliver omsat til praksis.
Mine damer og herrer, i løbet af den korte tid, jeg har til rådighed til mit første indlæg, vil jeg også gerne sige et par ord om Nordkorea. Situationen i Nordkorea er alvorlig. Den er vanskelig. Som bekendt er de beslutninger, som den nordkoreanske regering har truffet, alvorlige, og jeg synes ikke, at disse beslutninger udelukkende bør bekymre landene i regionen. Som nævnt i min indledning vil jeg gerne understrege, at spørgsmålet om udbredelse af masseødelæggelsesvåben berører os alle, uanset hvor på kloden vi bor i dag. Derfor bør vi også til en vis grad involvere os i det nordkoreanske spørgsmål.
Som bekendt har vi næsten dagligt møder og telefonsamtaler med de mest berørte lande i regionen, det vil sige Sydkorea, Japan, Kina, Rusland og USA. På Rådet (almindelige anliggender) i mandags blev det besluttet eventuelt at sende en EU-mission til Nordkorea for at tilkendegive vores holdning samt for i samarbejde at finde en løsning på dette alvorlige problem, der, hvis det fortsætter ad denne vej, kan komme til at betyde, at der findes nukleare masseødelæggelsesvåben på en del af den koreanske halvø.
Mine damer og herrer, jeg går nu over til det sidste punkt, jeg gerne ville nævne her i eftermiddag, nemlig situationen på Balkan og i særdeleshed i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Som bekendt blev der på topmødet i København opnået enighed om en aftale om forbindelserne mellem EU og Den Atlantiske Alliance. I dette øjeblik arbejdes der på, at vi til marts for første gang i historien kan udstationere en fredsbevarende militærstyrke i nævnte republik. Arbejdet går godt, de spørgsmål, der skal afklares med Den Atlantiske Alliance, udviser betydelige fremskridt, og Makedoniens præsident Trajkovski har allerede accepteret tilstedeværelsen af europæiske styrker fra marts måned, og jeg tror, at vi er i stand til at kunne gøre det.
Vi vil også gerne sende et klart budskab til Balkan-landene. Vores strategi går ikke ud på at forlade Balkan. Vores strategi går ikke alene ud på at forblive der, men på at de skal forblive der sammen med os. Den går ud på at give Balkan-landene mulighed for at deltage i opbygningen af et mere rummeligt Europa, så de kommer endnu tættere på de europæiske institutioner, og så de etablerer sig stabilt som de betydningsfulde lande, de bør være i regionen.
Udstationeringen af militærstyrker i Makedonien vil i så fald være den anden fredsbevarende operation, som Europa iværksætter, for som bekendt har der siden den 1. januar i år været udstationeret en europæisk politistyrke i Bosnien-Hercegovina i stedet for de FN-politistyrker, der var i landet. Vi har derfor i løbet af relativ kort tid været i stand til at iværksætte to fredsbevarende operationer i et område, der ligger vores hjerte nært, og som geografisk også ligger tæt på vores hovedstæder og på Bruxelles.
Mine damer og herrer, hr. formand, jeg vil ikke udbrede mig mere i mit første indlæg. Jeg ved, at De ønsker at stille mig en række spørgsmål. Men jeg vil dog gerne sige til Dem, at det er en vanskelig tid, og jeg vil endda vove at sige, at det er den vanskeligste periode, som vi, der deltager i dette møde, har oplevet i Europa-Parlamentets levetid. Det er absolut nødvendigt, at vi fastholder styrke, klarhed og vedholdenhed i vores holdninger, så vi kan gøre, hvad der er muligt, for at denne krise, der på nuværende tidspunkt har så mange aspekter, som kommer til udtryk på så mange måder, kan løses med alle de deltagende parters gode vilje ved hjælp af samråd, ved hjælp af dialog og ad diplomatisk vej. Magtanvendelse er sidste udvej. Den diplomatiske vej skal altid forsøges først.
(Bifald)

Patten
Hr. formand, eftersom jeg under sidste mødeperiode i Strasbourg havde mulighed for at mødes med Udenrigsudvalget og drøfte spørgsmålet om Nordkorea under udmærket ledelse af min ærede ven og medlem for Westfalen og sidste uge havde lejlighed til at mødes to timer med Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og i denne forbindelse drøfte en lang række emner, vil jeg i dag især beskæftige mig med Irak under hensyntagen til de begrænsninger, der er fastsat for Kommissionens kompetencer.
Jeg skal indledningsvis påpege, at jeg mener, at vi med rette kan hævde, at det generelt siden Anden Verdenskrig er lykkedes os at skabe globale institutioner og internationale aftaler, som har hjulpet os med at gøre verden til et meget rigere og fredeligere sted. Jeg erindrer, at præsident Clinton i sin anden tiltrædelsestale kunne prale af, at der i dag er flere mennesker, der lever under et demokratisk styre end under et tyranni. Vi afsluttede forrige århundrede med en verden, der på to eller tre år producerede lige så meget som i hele det 19. århundrede med uvurderlige følger for de fleste menneskers levestandard. Det er ikke et dårligt resultat efter et århundrede, der begyndte så skidt.
Dog er det ikke alt, der er gået lige godt. Måske har den største fejl i forbindelse med forsøget på at skabe et globalt regelsæt været, at vi ikke i fællesskab har fastlagt en passende ordning for kontrol med og forebyggelse af spredning af kernevåben og kemiske og biologiske våben - det forfærdelige arsenal af ubegribelig rædsel.
I dag står vi over for følgerne i tre af verdens mest foruroligende konfliktcentre, nemlig Kashmir, Den Koreanske Halvø og Golfen. Hvordan kan vi håndtere disse problemer? Det var et af de spørgsmål, vi drøftede indgående i Udenrigsudvalget i sidste uge. Vi bør klart mobilisere størst muligt internationalt engagement og bredest mulig autoritet bag vores ønsker. Derfor må det være fornuftigt at basere vores tilgang til disse problemer på De Forenede Nationers moralske og juridiske autoritet. Jeg tror, at hele Europa-Parlamentet er overbevist om, at det var korrekt at forsøge dette.
Som bekendt har Saddam Hussein i årevis tilsidesat De Forenede Nationers autoritet ved at fremstille, besidde og anvende masseødelæggelsesvåben. Derudover har han forfærdende dårlige resultater på menneskerettighedsområdet. I maj sidste år vedtog Parlamentet en beslutning på grundlag af Nicholson of Winterbournes betænkning, som redegjorde for de klare beviser, der forelå for hans styres undertrykkende og brutale karakter. Det fremgik klart af betænkningen, hvordan Saddam normalt behandler irakiske borgere, naboer og det internationale samfund. Vi ved f.eks., at han har brugt kemiske våben mod sit eget folk.
Efter i årevis at have at trodset De Forende Nationer og udgjort en trussel for regionen og hele verden fik han en sidste chance for at samarbejde om afvæbningen af landet gennem De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1441. Et hold på 260 ansatte fra 60 lande, herunder 100 UNMOVIC-inspektører, har arbejdet i Irak siden den 27. november 2002 under ledelse af dr. Blix. Ud over UNMOVIC har også Den Internationale Atomenergiorganisation (IAEA) et hold under ledelse af dr. El Baradei i landet.
Efter genoptagelsen af IAEA-inspektionerne er der udført 139 inspektioner på 106 forskellige steder, herunder to præsidentbygninger. Jeg vil i denne forbindelse blot nævne, at alle, der har mødt inspektørerne - f.eks. dr. Blix - er yderst imponerede over den integritet og professionalisme, der præger ledelsen af denne FN-operation.
Jeg vil ikke udtale mig om de forhandlinger, der afholdes i Sikkerhedsrådet i dag. Som jeg regelmæssigt bliver erindret om, er Kommissionen ikke en medlemsstat. Vi bidrager selvfølgelig til udviklingen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi udnytter de instrumenter, der ligger inden for vores kompetencer, til at gøre den mere effektiv. Mange af de spørgsmål, vi drøfter, vedrører selve kernen i debatten om national suverænitet, som nogen øjensynlig mener er løst gennem forslaget om en fuldtidspræsident for Rådet.

Nu hvor jeg har redegjort for begrænsningerne for vores indsats, vil jeg dog fremsætte en række bemærkninger. For det første turde det være indlysende for alle, at De Forenede Nationers autoritet bør tillægges den allerstørste betydning. Det sørgelige er, at vi tidligere alt for ofte har forholdt os passive over for tilsidesættelser af De Forenede Nationer og således forståeligt nok er blevet anklaget for at anvende dobbeltstandarder.
(Bifald)
For det andet skal Saddam Hussein samarbejde med FN-inspektørerne under ledelse af dr. Blix for at fjerne de masseødelæggelsesvåben, som han endnu ikke har redegjort for. Vi må ikke glemme, at udgangspunktet for denne krise er, at Saddam Hussein truer resten af verden, og ikke, at resten af verden truer Saddam Hussein.
(Bifald)
Vi må ikke glemme, at dr. Blix i denne uge nøgternt konstaterede, at Irak øjensynlig ikke reelt har accepteret, end ikke i dag, den afvæbning, som blev krævet af landet, og som det nødvendigvis må gennemføre for at vinde verdens tillid og leve i fred.
For det tredje vil det, hvis inspektørerne kan afvæbne Saddam Hussein, være langt at foretrække frem for ethvert andet muligt hændelsesforløb.
(Bifald)
Enhver fornuftig person må ønske, at denne krise kan afsluttes fredeligt, hvis det er menneskeligt muligt. Det vil være en fordel for De Forenede Nationer, hvis vi kan fuldføre denne opgave uden tab, kollaterale skader eller de frygtelige følger af en militær intervention. Det ville også være en fordel for Irak, for regionen og, vil jeg påstå, en stor fordel for hele verden. Men det forudsætter altså, at Saddam Hussein nu beslutter sig for at samarbejde med inspektørerne. Desværre er der meget lidt, der tyder på, at han nu har forstået, at han ikke kan lade hånt om verdensopinionen for evigt.
Jeg har altid været af den opfattelse, at FN-resolutionens ordlyd tvang os til at se to ting i øjnene: For det første at vi må gøre en alvorlig indsats for at afvæbne gennem inspektioner, og for det andet at hvis inspektørerne gør det klart, at dette er et tilfælde af "mission impossible", kan vi ikke undlade at drage konsekvenserne. Alternativet vil være så stor en ydmygelse, at det vil blive endnu vanskeligere at påberåbe sig De Forenede Nationers autoritet i fremtidige sager.
Jeg mener, at denne debat er yderst vigtig og vil få konsekvenser ikke blot her i Parlamentet, men overalt i Europa og i verden. Den vil forme den verden, vi skal leve i og give videre til vores børn, og jeg mener ikke, den vil blive hjulpet af handelsretorik. I lighed med min ungdommelige partner og ven, den højtstående repræsentant, for vi er begge blevet yngre i disse job. I lighed med hans udtalelser som en stolt borger i det gamle Europa - en del af det gamle Europa, som engang havde problemer med en af vores kolonier hinsides Atlanten - har jeg ved forskellige lejligheder funderet over, at hvis kong George ikke havde spillet sine kort så dårligt, hvis han ikke havde forpurret tingene, så ville jeg måske ikke være havnet som den sidste guvernør i Hongkong, men som guvernør for Arkansas eller Texas, og hvem ved, hvad der så kunne være sket!
(Latter og bifald)
Som borger i det gamle Europa må jeg anføre, at vi bør huske på, at det ofte er klogere at hæve øjenbrynene undrende end at svare på en fornærmelse.
Vi må erkende, at hvis vi tager fejl og klarer denne krise dårligt, vil konsekvenserne være dybt alvorlige og meget langvarige. På den ene side kan vi anrette afgørende skade på institutionerne til globalt samarbejde og styring, og på den anden side risikerer vi at gøre verden til et meget farligere sted. Vi risikerer at svække partnerskabet mellem venner, underminere forbindelserne med den islamiske verden og forringe udsigterne til løsning af kriser andre steder, f.eks. i Mellemøsten. Vores evne til at samarbejde i Europa står helt klart også på spil.
Kommissionen vil selvsagt leve op til sit ansvar så godt, den kan. Jeg mener ikke, det er hensigtsmæssigt at gå nærmere i detaljer med den planlægning, vi har foretaget med henblik på forvaltningen af en alvorlig humanitær krise - som jeg f.eks. drøftede sidste efterår i Jordan - men jeg kan forsikre de ærede medlemmer om, at vores svar vil være generøst, hvilket Parlamentet i sidste instans er ansvarligt for, og engageret og professionelt, hvilket Parlamentet vil forvente af os. Jeg ønske at gøre det helt klart, at det vil være lettere for os om nødvendigt at gribe ind, hvis vi kan gøre det under De Forenede Nationers autoritet. Det mener jeg, jeg skylder alle, der arbejder i første linje for Europa-Kommissionen med tilvejebringelse af humanitær bistand, og alle, der arbejder for de ikke-statslige organisationer, ofte under meget farlige omstændigheder. Hvis vi fremover skal kunne tale om humanitære aktiviteter og det, der i fagsproget betegnes som det "humanitære rum", må jeg understrege over for Parlamentet, at det er betydeligt lettere og bedre, at FN-myndigheden dækker dette humanitære rum, end det er ikke at være dækket.
(Bifald)
Som tidligere nævnt talte jeg om Nordkorea under sidste mødeperiode i Parlamentet og vil ikke gentage alt det, jeg sagde i Udenrigsudvalget ved denne lejlighed, dog må jeg erkende, at situationen i Nordkorea er alvorlig. Jeg aflagde besøg i Pyongyang sammen med den højtstående repræsentant og den svenske statsminister for næsten to år siden. Jeg mener, at vores besøg var nyttigt, uden at overdrive det, vi kunne opnå. I mine øjne kan krisen kun løses ad diplomatisk vej, ved at forvente mere af DPRK, i denne forbindelse i form af tilsagn på det nukleare område som svar på flere tilsagn fra det internationale samfunds side om at hilse Nordkorea velkommen i den virkelige verden. Eftersom jeg er overbevist om, at denne krise kun kan løses ad diplomatisk vej, tror jeg, at EU vil kunne spille en rolle i de kommende uger. Det var heldigvis også den afgørelse, Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) nåede frem til mandag og tirsdag. Jeg er sikker på, at det ikke er sidste gang, vi drøfter disse vanskelige emner sobert og med passion, om end jeg håber på en vis tilbageholdenhed i det retoriske udtryk herfor, som emnets alvor kræver. 
(Bifald)

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær Patten, kære kolleger, når det handler om spørgsmålet "krig eller fred", skal vi føre debatten med største alvor, men også med selvbevidsthed. Visdommen på dette gamle europæiske kontinent ligger i, at det er i stand til at forny sig gang på gang, og vi bør sige til alle i verden, der sætter spørgsmålstegn ved vores kvaliteter, at politikken om Europas enhed er den største fredsbevægelse på dette gamle europæiske kontinent, der altid fornyer sig, og at dette er et eksempel på - måske også for andre regioner i verden - hvordan man kan omgås fredeligt med hinanden.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne bede om, at vi respekterer hinandens holdninger. Vi vil helt sikkert komme frem til forskellige resultater her og der, men hver især gøre rede for ens holdning ud fra ens egen overbevisning, og så må vi sørge for, at vi følger den rigtige vej. For Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater står det helt klart, at vi må gøre og forsøge alt tænkeligt, således at vi bevarer verdensfreden og freden i Mellemøsten - så vidt det handler om dette problem. Det er det, vi skal bekymre os om, det er det, vi skal arbejde for, og det er FN, der skal danne rammerne for det.
Kære kolleger, selv om magtanvendelse, krig, altid skal være det sidste middel, og freden skal være ledetråden for vores bestræbelser, må vi ikke se bort fra de kendsgerninger, vi står over for.
I Irak har vi at gøre med et forbryderisk system, med en diktator, en tyran, der hævdes at råde over masseødelæggelsesvåben - det er det, der er problemet! Han er en massemorder, en krigsforbryder, der har anvendt disse våben - og det har kommissær Patten påpeget - især kemiske våben, mod sit eget folk, kurderne. Han indledte krigen mod Iran i 1980 og overfaldt Kuwait i 1990. Kære kolleger, jeg forholder mig absolut også kritisk over for USA, men hvis USA ikke havde ledet koalitionen dengang for at befri Kuwait igen, havde det så ikke været muligt, at samme diktator havde udvidet sine ekspansionslyster til andre lande i den arabiske region? Det skal vi også tænke på i dag. Hans regime benytter den hemmelige efterretningstjeneste til at undertrykke folket med vold, mord og terror.
Mine damer og herrer, masseødelæggelsesvåben i hænderne på Saddam Hussein og hans regime udgør en fare for hele regionen og for det internationale samfund. Trods nødvendigheden af at tale åbent med vores amerikanske venner er det vigtigt at sige, at kernen i problemet ikke er USA, men derimod Saddam Husseins forbryderiske styre i Baghdad!
(Bifald fra midten og fra højre)
Mine damer og herrer, kære venner, vi vil også gerne understrege - fordi Irak er et arabisk land - at når vi nu befinder os i denne situation med Irak, skal vi også sige til den arabiske og den islamiske verden: Vi ønsker et samarbejde, vi ønsker et partnerskab, og vi ønsker et venskab - hvis det kan lade sig gøre - med alle arabiske og islamiske stater, og det skal være et af de vigtigste politiske fundamenter for EU's politik!
Jeg vil gerne rette en hjertelig tak, ikke kun til hr. Solana og hr. Patten, men også til alle dem, der gør sig store bestræbelser i disse vanskelige dage og uger, og jeg vil også gerne takke Parlamentets formand, Pat Cox, fordi han gjorde samtalen med Hans Blix i går mulig. Jeg lærte virkelig meget. Vi aftalte, at diskussionen skulle være fortrolig - ellers kan man vel heller ikke føre en sådan samtale - men jeg er enig i, og det er vores gruppe også, at man i mange år, siden 1990, ikke har gjort noget virkelig aktivt fra det internationale samfunds side over for Saddam Hussein, hvorfor vi må opretholde det pres fra de sidste måneder, som han nu mærker, så vi forhåbentlig kan nå frem til en fredelig løsning.
Dette skal være en chance for freden, og det skal også betyde, at vores amerikanske partnere og venner - forhåbentlig - endnu ikke har truffet nogen afgørelse om en militær aktion mod Irak. Vi skal være åbne over for en virkelig fredelig løsning, og det i FN-regi.
Mine damer og herrer, vi må dog også tænke på logikken. Det talte vi også med hr. Blix om i går. Logikken må ikke bestå i, at inspektørerne nu drager gennem landet for at finde ud af, hvor der er noget at komme efter. Logikken består snarere i - og det er også den forpligtelse, der følger af resolution 1441 - at det irakiske regime virkelig åbner dørene, og hr. Blix og hans folk ikke skal gå gennem landet med en lygte. Det er - som hr. Solana sagde, og som der står i resolution 1441 - nødvendigt med et virkelig aktivt samarbejde fra Baghdad-regimets side. Det er det, vi skal fastholde, mine damer og herrer!
Fra Det Hvide Hus hører vi disse ord fra præsidentens talsmand: "Enten afvæbner han, eller også lader vi ham afvæbne!" Vi opfordrer derfor Saddam Hussein til at yde et beslutsomt bidrag til dette. Jeg citerer Hans Blix, der har sagt: "Det har hidtil ikke set ud til, at Irak virkelig har accepteret kravet om afvæbning", og han har også sagt, at samarbejdet ifølge § 9 i resolution 1441 skal være "aktivt". Det er ikke nok bare at åbne dørene. Vi har spørgsmål, som Hans Blix har stillet, og som vi også skal fremlægge over for offentligheden: Hvordan forholder det sig med det biologiske kampstof anthrax? Hvad er der blevet af de 8.500 l? Hvordan forholder det sig med det giftige kemiske kampstof VX, der er blevet videreudviklet?
Hvis Irak virkelig har nedrustet, som landet påstår, så havde det været rigtigt og i overensstemmelse med international ret, hvis dette var sket under FN's overvågning, sådan som dokumenterne og resolutionerne jo foreskriver det. Jeg håber, at Irak samarbejder bedre i de kommende dage og uger.
Kære kolleger, EU's udenrigsministerråd traf i mandags en rigtig beslutning med krav om fuldstændig afvæbning. Men vi bliver også nødt til - og alle ved, hvilken vanskelig situation også europæerne befinder sig i - at finde en gylden middelvej. Vi kan ikke sige: right or wrong, always America! Den vej kan vi ikke gå! Men vi kan heller ikke gå den vej, hvor vi siger: Uanset hvad Irak svarer, forbliver den irakiske diktator ustraffet, og vi blander os ikke!

Det ville være det samme som at sige til en potentiel morder: Myrd ikke, men hvis du nu alligevel gør det, så får det ingen strafferetlige konsekvenser! Derfor må vi opretholde presset!
Vi kræver af den amerikanske regering, at hvis vores amerikanske partnere og venner har hemmelige efterretninger, skal disse også fremlægges for offentligheden i Sikkerhedsrådet, så vi virkelig har kendskab til alt. Vi er nødt til at informere folk, og derfor mener vi helt sikkert, at Irak skal fjerne masseødelæggelsesvåbnene, hvis landet har sådanne. Vi ønsker at opnå dette gennem FN, og vi ønsker at opnå det på fredelig vis!
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. næstformand i Kommissionen, mine damer og herrer, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg først og fremmest sige, at vi er imod krig. Vi er imod krig og diktatorer, og det betyder, at vi inden for en multilateral ramme skal arbejde aktivt for at udrydde masseødelæggelsesvåbnene.
På dette tidspunkt drejer drøftelserne med vores største allierede, USA, sig ikke så meget om sagens kerne som om de modsat virkende metoder og - som den tidligere præsident Clinton så fornuftigt har sagt - om vildfarne metoder. Hvorfor? Fordi den tidligere præsident Bush senior for 10 år siden, da vi var i koalition med USA i Kuwait-krigen, sagde, at det irakiske folk før eller siden ville vælte diktatoren.
10 år senere er vi nødt til at erkende, at sanktionerne ikke har svækket Saddam Hussein, og at vi stadig rejser de samme spørgsmål om masseødelæggelsesvåben. Til det kan vi sige, at vi går ind for en klar pressionspolitik på baggrund af Sikkerhedsrådets afgørelser.
Krigen er ikke uundgåelig. Vores arbejde skal tage udgangspunkt i, at freden skal have en chance, men vi skal ikke forhaste os, og vi skal naturligvis heller ikke skabe situationer, der kan få den helt modsatte effekt. Det er baggrunden for vores holdning til et forebyggende angreb og vores støtte til forhandlinger inden for rammerne af lovgivningen og den internationale ret.
En ensidig intervention, hr. formand, uden FN's opbakning, ville få ødelæggende virkninger i hele Mellemøsten og betyde mere lidelse og en mere radikal offentlig mening i de arabiske lande, som ville bringe koalitionsånden mod terrorismen i fare.
Eftersom hr. Solana vil lykønske hr. Sharon med valgsejren i Israel, vil jeg gerne bede ham om at tilføje noget, nemlig at sige til hr. Sharon, at han skal holde op med at foragte Europa og tage hensyn til vores vilje til fred og samarbejde.

For det andet skal Irak seriøst opfylde inspektørernes krav, og jeg vil gerne takke formanden, fordi han så hurtigt tog mit forslag om en videokonference til sig. Den var meget interessant. I går talte vi med en europæisk borger, der er stolt over at være det, hr. Blix. Han bad os om, at Europa indtager en mere aktiv holdning, og han forklarede os desuden, selv om han ikke bad om det, at hvis inspektionen kunne fortsætte i yderligere to måneder som foreslået af hr. Mohammed El Baradei, den egyptiske ekspert, ville indsatsen bære frugt. Efter min mening bør det være grundlaget for EU's handlinger.
Vi bør følge den linje, som rådsformanden, statsminister Papandreu, lagde i Rådet (almindelige anliggender) i mandags, i lyset af den selvkritik, vi altid hengiver os til, ved hjælp af en aftale med de fire lande, der er medlemmer af Sikkerhedsrådet, og med Bulgarien, så der kommer en europæisk holdning, der bakker op om inspektørernes arbejde, og så inspektionerne kan fortsætte. Jeg minder om, at hr. Blix også sagde til os, at inspektørerne arbejdede fra 1991 til 1998. Hvis de har arbejdet i otte år, hvorfor kan de så ikke arbejde to måneder mere? Det er der ingen, der forstår, ligesom der heller ikke er nogen, der forstår, hvorfor præsident Bush tilbyder beviser nu, to måneder senere. Hvorfor har han ikke gjort det før?
Her skal vi alle arbejde som trofaste allierede, og med hensyn til forsvarsminister Rumsfelds udtalelse om det gamle Europa er jeg nødt til at sige, at de, der på vores kontinent har talt om et nyt Europa, ikke har gjort andet end at skabe en uendelig række af katastrofer i vores historie. Vi går ikke ind for et nyt Europa, vi er ved at opbygge et fælles Europa, og det er den kurs, vi har lagt for vores politiske aktion.
Hr. formand, lad mig henvise til et vigtigt aspekt ved spørgsmålet, som jeg gerne vil bede repræsentanten for Rådet og Kommissionens næstformand om at uddybe. Det drejer sig om risikoen for en humanitær katastrofe, ikke kun i Irak, men i hele Mellemøsten, med hundredtusindvis fordrevne. Hvem skal betale for det? Har vi midlerne til at klare det? Har FN vurderet det? Det er et vigtigt spørgsmål, og det er den økonomiske situation, ikke kun i Europa, også.
Olieprisen er på himmelflugt. Det vækker bekymring, at USA's prioriterede verdenskort altid falder sammen med de lande, hvor der er store oliereserver. Det er ikke den rigtige måde at opbygge menneskehedens fremtid på, og vi skal også gå i brechen for, at det ikke bliver en økonomisk katastrofe for os.
Endelig har vi, hr. formand, ret til at få at vide, om der reelt findes masseødelæggelsesvåben. Der er derfor behov for flere beviser, og det kan vi få ved at lade arbejdet fortsætte.
Forhandlingen drejer sig ikke kun om tidsplanen, men om, hvad vi skal gøre for at undgå krigen. Lad mig som afslutning komme med et citat på engelsk fra en stor amerikaner, hr. Madison, som i 1792 sagde:

Watson (ELDR)
. (EN) EU bør med fire medlemsstater i FN's Sikkerhedsråd, herunder formandskabet, have en mulighed for reelt at påvirke begivenhedernes gang og ville i alle tilfælde have det, hvis det talte med én stemme. Kan hr. Solana bekræfte, at det møde med fire medlemmer af Sikkerhedsrådet, som det græske formandskab indkaldte til inden mandagens møde i Rådet (almindelige anliggender), havde til formål at nå frem til en fælles EU-holdning? Vil sådanne møder blive regelmæssigt tilbagevendende begivenheder? Eller var det blot et forsøg på at sammenstrikke resultatet af Rådet uden at høre de resterende medlemsstater?
Jeg kunne måske også spørge, om han på baggrund af den beklagelige kendsgerning, at der ikke foreligger en sammenhængende EU-strategi op til en eventuel konflikt med Irak, kan påtage sig at sikre, at EU nu indleder arbejdet på at planlægge en post-konflikt-strategi for regionen?
Sidst vi drøftede situationen i Irak i begyndelsen af september, synes verden på kanten af et unilateralt militært eventyr under ledelse af USA. Vores væsentligste mål var dengang at forhindre, at De Forenede Nationers og folkerettens troværdighed blev undermineret af et forebyggende angreb, der ikke var godkendt af FN, og at få våbeninspektørerne tilbage til Irak. Godt nok er vi det gamle kontinent, men vi har en klar erindring om vores fortid, og vores erfaring med krig er meget forskellig fra USA's.
Det viste sig, at USA gik FN-vejen sidste efterår og sikrede en enstemmig vedtagelse af en barsk resolution fra Sikkerhedsrådet. FN's våbeninspektører har igen fået adgang til Irak og udfører et kvalificeret og grundigt stykke arbejde. Så De Liberale tilslutter sig den indsats, Colin Powell, Hans Blix, Mohammed El Baradei og andre har gjort for at styrke den multilaterale retsorden.
Nu hvor vi har indledt et reelt internationalt samarbejde, bør vi gøre alt, hvad der er muligt, for at bevare denne enhed. Men efter forelæggelsen af hr. Blix' rapport for Sikkerhedsrådet er der en ny risiko, nemlig risikoen for, at FN's og folkerettens troværdighed undermineres, ikke fordi USA indleder en unilateral aktion, men fordi det internationale samfund ikke sikrer, at Irak en gang for alle skaffer sig af med samtlige masseødelæggelsesvåben.
Hr. Blix' rapport til FN indeholder en fordømmende om end en endnu ikke afgørende redegørelse for Iraks mangelfulde samarbejde med FN's våbeninspektører. Saddam Hussein skal ifølge FN-resolution 1441 sige sandheden, hele sandheden og kun sandheden. I stedet har vi fået halve sandheder og undvigende og unddragende svar. Hr. Blix har givet anklagerne vægtige argumenter, selv om det materiale, han har forelagt, endnu ikke indeholder uigendrivelige beviser.
Det er årsagen til, at Europa-Parlamentets Liberale Gruppe kræver, at inspektørerne får tilladelse til at fortsætte deres arbejde. Hr. Blix stiller mange foruroligende spørgsmål i sin rapport. Saddam Hussein bør klart tage til genmæle. Det er stadig muligt at nå en fredelig løsning på krisen under den forudsætning, at Irak nu udviser reel vilje til at samarbejde med FN om afvæbning. Men eftersom inspektørerne skal aflægge rapport igen den 14. februar, har han kun ganske kort tid igen, før det internationale samfunds domstol skal afsige sin kendelse.
For De Liberale vil krig altid være den sidste udvej, fordi en militær løsning er ensbetydende med, at de instrumenter til international styring, som vi har så store forhåbninger til, ikke har fungeret. Samtidig bør det internationale samfund dog være rede til at sætte sin vilje igennem og sikre, at den gældende retsorden ikke tilsidesættes. Og der er masser af beviser for, at Saddam Hussein overtræder folkeretten, i særdeleshed FN-konventionen om folkedrab i forbindelse med drabet af en halv million sumparabere. Så lad os glemme alt om at lade Saddam Hussein slippe stille væk i ly af natten til et bekvemmeligt eksil i et tredjeland. Han er krigsforbryder og bør stilles for Den Internationale Straffedomstol. Til de medlemmer, der havde til hensigt at lade Saddam Hussein forstå, at et ustraffet eksilophold var en acceptabel løsning, må jeg med antikrigskoalitionens ord sige: "Ikke i vores navn". Og jeg opfordrer dem til at lytte til deres samvittighed. Er den bedste måde at fremme freden på virkelig at rejse til Baghdad for en fotomulighed og risikere at blive udsat for det irakiske styres manipulation?
Hr. Blix fortalte os i går, at hvis Irak vælger at samarbejde, kan inspektørerne fuldføre deres arbejde meget hurtigt. Inspektørerne bør have mere tid, men hvis hr. Blix den 14. februar rapporterer, at Irak ikke har besvaret hans spørgsmål, og hvis Sikkerhedsrådet derfor afgør, at Irak ikke overholder resolutionen, har det internationale samfund pligt til at handle. Hvis Irak ikke udnytter denne sidste mulighed for at samarbejde, bør vi skride til handling i fællesskab gennem FN for at sikre overholdelsen af resolution 1441.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, vi balancerer på en knivsæg. På den ene side har inspektørerne opnået det grønne lys fra Sikkerhedsrådet, som de ønskede, til øjeblikkeligt at fortsætte deres mission. På den anden side vokser den amerikansk-britiske armada i Golfen dag for dag ligesom presset for at udløse en militær offensiv. I denne kontekst af ekstreme spændinger og stillet over for så svære udfordringer er enhver politisk handling eller enhver tvetydig udtalelse om krigen, men også måske enhver mangel på initiativ imod krigen i virkeligheden en fordel i det mest krigslystne og mest unilaterale regeringsspil i USA's historie. Det er på travet, man skal kende sin hest, og det er i en international krisesituation, man skal vurdere Europas ambitioner på verdensscenen.
De ser ud til, hr. højtstående repræsentant, at glæde Dem over den fælles holdning blandt De 15 og i hvert fald blandt de fire, som for øjeblikket sidder i Sikkerhedsrådet. Det er en billig fornøjelse. Erklæringen var næppe offentliggjort, før især London og Madrid allerede tømte den for indhold ved at erklære, som den ene sagde, at vi helt åbenbart havde overtrådt resolution 1441, og som den anden sagde, at forlængelsen af inspektørernes frist skulle være meget kort. Atter andre gør deres yderste for at grave afsnit frem af hr. Blix' rapport og tage dem ud af deres sammenhæng for at forsøge at retfærdiggøre magtanvendelse.
Det hele ser ud, som om det i nogles øjne ikke ville være en god, men derimod en dårlig nyhed, hvis hr. Blix bekræftede, at inspektørerne i det store og hele har haft let adgang til alle lokaliteter, så let, at de har kunnet gennemføre 300 inspektioner på 60 dage. Eller at hr. El Baradei forventer, og jeg citerer "inden for de kommende måneder troværdigt at kunne erklære, at Irak ikke har noget kernekraft- eller kernevåbenprogram".
Der er naturligvis stadig nogle uafdækkede områder, som for enhver pris skal belyses. Men det kan vi ikke gøre med bomber og blodsudgydelser. Vi må tone rent flag og til gengæld være langt mere offensive i vores krav om, at man giver inspektørerne al den tid, der er nødvendig. Vi må tage os i agt for en banalisering af krigen! Vi må tage os i agt for en trinvis og snigende accept af det uacceptable! Lad os derfor gennemgå alt det, Europa har accepteret uden at reagere, og om så kun modstræbende, hvad angår Ariel Sharons bevægelser i Palæstina i de seneste to år. Han fortjener ikke lykønskninger, hr. Solana. Vi må resolut bekæmpe hans katastrofale politik, som også går ud over det israelske folk.

Og hvad har Europa sagt om George Bushs nye strategidoktrin, der blev offentliggjort den 20. september, og som lovpriser, og jeg citerer "USA's enestående styrke" og understreger, og jeg citerer igen, "USA's faste beslutning om at handle alene og om nødvendigt forebyggende for at udbrede frihedens sejr". Og hvad er Europas svar i dag på Det Hvide Hus' generalsekretærs uansvarlige udtalelser sidste søndag, hvor han lod forstå, at USA ikke udelukkede brug af taktiske kernevåben i tilfælde af en Irak-konflikt? Masseødelæggelsesvåbnene skal destrueres og forbydes såvel i Irak som i hele regionen og i resten af verden. Lad os lytte til offentligheden.
(Bifald)
Hr. Blair og hr. Aznar står alene i deres lande i krigsspørgsmålet. Der er en overvældende modstand mod krigen i Tyskland. Fire ud af fem franskmænd kræver, at Paris om nødvendigt bruger sin vetoret til at forsøge at undgå det værst tænkelige. Og på den anden side af Atlanten har der rejst sig en bevægelse, som ikke har set sin lige siden Vietnam-krigen, omkring et kun alt for indlysende kampråb, nemlig No blood for oil.
(Hr. Le Pen: Man skulle tro, det var Europa anno 1938!)
Behersk Dem! Vi er ikke interesserede i at høre, hvad De mener om det.
Min gruppe vil gerne kunne stadfæste disse værdier og disse krav også i Irak uden den mindste overbærenhed med myndighederne, hr. Watson, tværtimod - ingen vil i øvrigt kunne finde den mindste overbærenhed med denne diktator i hele min politiske karriere, ingen!, hvilket ikke kan siges om visse højreregeringer ?
(Bifald)
... altså uden den mindste overbærenhed med myndighederne, og midt i en befolkning, der allerede i 12 år har lidt under konsekvenserne af en forbryderisk embargo. Det er derfor, min gruppe enstemmigt, ligesom kolleger fra De Grønne, socialdemokratiske kolleger og endda medlemmer af andre grupper i Europa-Parlamentet har lanceret den idé, at en delegation af parlamentsmedlemmer skulle besøge Baghdad fra den 2. til den 6. februar. Vi bliver mere end 30 parlamentsmedlemmer, som rejser. Og i samme ånd har min gruppe foreslået at sende - og sender - en delegation til USA. Vi ønsker såvel i Baghdad som i New York at forsvare en opfattelse af Europa, hr. formand, som et sted, mange progressive mænd og kvinder stadig sætter deres lid til. Lad os ikke skuffe dem!
(Bifald)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vi risikerer at gentage os selv i dag. Jeg vil gerne stille Dem et forslag.
Det er klart, at der ikke er nogen her i dag, der forsvarer en diktator. De, der var kommunister, er det ikke længere og forsvarer ikke nogen kommunistiske diktaturer. Og jeg tror ikke, at der blandt alle dem, som har besøgt Saddam Hussein for at levere kernekraftværker eller f.eks. for, som den unge amerikaner ved navn hr. Rumsfeld, der på det tidspunkt stod udenrigsministeren nær, at levere kemiske våben til at slippe løs over Iran, længere er nogen, der ville gøre, hvad han gjorde dengang.

Vi må tage det til efterretning, men det er ikke her, problemet ligger. Problemet ligger i troværdigheden af en international institution, når det drejer sig om at gennemtrumfe en ting, som en tysk sociolog meget vist har defineret som "make law, not war". Problemet i dag er, hvorvidt vi er i stand til at gennemtrumfe loven på internationalt niveau. I den aktuelle situation er argumentet, som hr. Patten og hr. Solana har fremført, at hvis Irak ikke samarbejder, skal vi tvinge landet til at nedruste. Så De taler på mellemlang eller kort sigt for en militær intervention.
Jeg tror, at vi på internationalt niveau skal definere de situationer, hvor man skal bekæmpe diktaturer, og de situationer, hvor man skal anvende diplomatiske midler. Og ja, det er mig, der siger dette, mig, som ofte imod min gruppes eller andre gruppers holdning har forsvaret og stadig forsvarer den militære intervention i Kosovo og interventionen i Afghanistan. Jeg tror også, endnu en gang i modsætning til flertallet i min gruppe, at det var rigtigt at intervenere, dengang Saddam Hussein invaderede Kuwait, men jeg tror ikke, at Saddam Hussein har været så svag som nu inden for de sidste 10 år. Det er en blodig diktator, som er svag, og som i dag er ude af stand til at angribe udlandet. Det er forskellen i kampen mod diktaturer, dem, der opererer eksternt, og dem, der ikke gør det.
Og nu vi er i slagterafdelingen, mine damer og herrer, så er der 4 millioner døde i Uganda, dræbt med macheter, ikke med masseødelæggelsesvåben, de slog hinanden ihjel med macheter. Hvad gjorde vi? Hvem greb ind for at standse denne nedslagtning? Ingen! Der var ingen, der greb ind! Så lad os lige bevare roen. Vi har set millioner af døde, blod, og ingen var interesseret, for der var ingen olie indblandet. Vi var år om at intervenere i Bosnien, for der var ingen olie indblandet. Så lad os moderere vores flotte diskurser om diktaturer og mord og børn, der dør. 
Men der er et problem. Iran er i dag i besiddelse af missiler. Iran er i færd med at tilegne sig et kernevåbenarsenal. Iran er i dag i stand til at angribe Israel, Europa, Grækenland, og nå disse områder. Er der nogen, der foreslår en militær razzia i Iran? Naturligvis ikke! Det ville være for farligt. Nordkorea har i dag erklæret, at det vil producere kernevåben. Er der nogen, der foreslår en militær intervention? Nej, naturligvis ikke! Det ville være for farligt. Vi er med de argumenter, som vi har oparbejdet over for Irak, i færd med at skabe et kernevåbenspredningsprogram. Vi fortæller diktatorerne, at de blot skal have masseødelæggelsesvåben, så er der ingen, der angriber dem! Sådan er det.
Derfor skal vi trække os tilbage. Godt, amerikanerne og englænderne har omringet Irak, Irak kan ikke bevæge sig. Så vi har god tid. Vi kan vente et år. Vi kan beslutte, at soldaterne bliver dernede. Men samtidig skal vi vise verden, hvad vi kan. Lad os løse den israelsk-palæstinensiske konflikt ved at blive ved med at true Saddam Hussein. Lad os ændre dagsorden og ændre prioriteter. Når det være sagt, skal vi ikke lyve for os selv. Hvis der findes inspektører i dag, er det, fordi der findes militær. Men lad os udnytte situationen til at dæmme op for og ikke føre krig. Og lad os samtidig forsøge at opnå forhandlinger i Mellemøsten. Jeg tror, at Ariel Sharon vil lave en koalition, som forpligter ham til at forhandle med palæstinenserne. Først skal han forpligtes til at lade palæstinenserne vælge deres egne repræsentanter til at forhandle med israelerne. Lad os ændre dagsorden. Lad os finde en løsning på Mellemøsten-konflikten, og De vil opleve, at de arabiske folkemasser vil ende med at lovprise os, hvis vi bliver nødt til at gøre op med Saddam Hussein.
Men hvis vi i første omgang gør regnskabet op med Saddam Hussein, måske for olie, uden at have taget og gennemført et initiativ i Mellemøsten, er vi ikke troværdige, og vi skaber ikke mere retfærdighed i verden. Så derfor, make law, not war, skift dagsorden, giv os tid, bliv et år, to år dernede. Vi skal nok afvæbne Saddam Hussein, men lad os først finde en løsning på Mellemøsten-konflikten.
(Bifald)

Formanden.
Taletiden er ikke op til to år, hr. Cohn-Bendit.
Queiró (UEN).
Hr. formand, efter vores opfattelse handler Irak-krisen først og fremmest om, hvordan det internationale samfund skal forholde sig til den trussel, som udgår fra et diktatorisk regime, der med beskedne tekniske og økonomiske ressourcer måske - det er jo det, der undersøges - kan udvikle eller erhverve biologiske eller kemiske masseødelæggelsesvåben, som det måske kan tage i anvendelse eller stille til rådighed for andre, navnlig terrorister, til fare for den regionale sikkerhed og freden i verden. Det handler om, hvordan man skal forholde sig til et udemokratisk regime, der har krænket og systematisk bliver ved med at krænke de internationale aftaler og forpligtelser over for FN, ud over at det undertrykker sin egen befolkning, for hvis mest elementære politiske, økonomiske og sociale rettigheder det udviser åbenlys foragt.
Det handler med andre ord ikke, som nogen har sagt, om USA's kontrol med Iraks oliereserver, også selv om Irak er det land, der råder over de næststørste oliereserver i verden, og oven i købet råolie af den allerbedste kvalitet. Nej, det handler ikke om dét, for hvis det gjorde, måtte vi jo helt ærligt erkende, at der også er europæiske interesser i den sag. EU kan således se et stort antal irakiske olietransaktioner blive afviklet i euro, så omfattende transaktioner, at de har stor betydning for den europæiske valutas styrke og stabilitet som internationalt betalingsmiddel. Blot som eksempel kan vi nævne de kontrakter, som russiske olie- og gasselskaber har indgået med irakiske selskaber, kontrakter, der ifølge pressen når op på en værdi af 40 milliarder euro (ikke dollars).
Hr. formand, når man kritiserer en politik, må man også fremsætte alternative forslag og løsninger. Det er ikke nok, at vi er imod de løsninger, som nogen opfatter som krigshetz. Vi må også imødegå truslerne fra dem, der hidtil har udvist en fuldstændig foragt for folkeretten, og som stadig ikke giver garantier for at ville overholde den hverken nu eller i fremtiden. Vi er de første til at sige, at konflikten indtil sidste minut bør søges løst med fredelige midler og ad diplomatiets vej, men vi siger også, at det internationale samfund, under FN's ledelse, må stå fast og udvise en holdning, der ikke åbner for tvivl om, at de irakiske myndigheder skal samarbejde betingelsesløst og hurtigst muligt med FN's inspektører, da der ellers vil kunne anvendes andre midler til dette formål.
Man må i øvrigt spørge, om diktatorer, der normalt udøver deres magt uden indskrænkninger og - især - uden befolkningens demokratiske kontrol, kender og forstår noget andet diplomatiets sprog - som vi altid bør benytte, som Javier Solana sagde - end det, som får styrke og troværdighed gennem de tvangsmidler, det kan benytte som den sidste udvej, som han også sagde. Vi støtter FN-inspektørernes arbejde, og vi ønsker, at de får stillet alle de midler og oplysninger til rådighed, der er nødvendige for, at de kan gennemføre deres opgave, alle oplysninger, også dem, som andre lande måtte råde over. Samtidig vil vi også gerne advare om, at der må gøres det nødvendige for at forhindre forhandlingsmanøvrer fra irakernes side for ubegrundet at forlænge inspektørernes mandat, hvad der kun vil have til formål at udskyde opfyldelsen af FN's resolutioner og sikre, at tingene forbliver, som de er.
Hr. formand, vi skelner nøje mellem det totalitære irakiske regime og dets befolkning. Den har som sagt været det første offer for det oligarki, der styrer den, og som udnytter den for at nå sine mål. Det er derfor, at vi herfra appellerer til, at det internationale samfund står sammen om det væsentlige, at de transatlantiske bånd styrkes, og at der sættes ind over for blokaden mod inspektionerne, begrænsningerne for afhøring af videnskabs- og embedsmænd tilknyttet de irakiske atomforsøgsprogrammer samt hele den kispus, som Saddam Husseins støtter spiller for at skjule masseødelæggelsesvåbnene. Hvis det sker, hvis vi står sammen om det væsentlige, kan der måske skabes betingelser for at indlede en demokratiseringsproces i Irak, så dets befolkning kan nyde fredens frugter.

Belder (EDD).
Politiske plager hærgede Europa i det forrige århundrede. Diktatorers ideologisk legitimerede magtbegær krævede millioner af ofre. De skånede bestemt ikke deres egne borgere. Er parallellen med Saddam Husseins modbydelige regime ikke indlysende? Derfor bør vi tale om befrielse i stedet for krig med hensyn til Irak. Sådan ser Saddams levende ofre i hvert fald på det.
Desværre kan de ikke regne med enstemmig støtte fra EU's medlemsstater. Tværtimod. Tanken om en inddæmning af Saddams rædselsregime støttes åbenbart i EU, til trods for alle yderst negative erfaringer med Baghdads Baath-parti i de seneste 10 år. I dag fortsættes denne strategi i det europæiske ønske om at forlænge FN-inspektionerne i Irak. At Saddam igen lader hånt om en ubetinget resolution fra Sikkerhedsrådet, ødelægger ikke den europæiske illusion om Saddams fuldstændige afvæbning.
Det er først og fremmest befolkningsgrupperne i Mesopotamien, der er ofre for den internationale underkendelse af Saddams rædselsrepubliks sande ansigt. Vil EU's medlemsstater have dette på deres samvittighed, især i betragtning af deres egne pinefulde erfaringer i det foregående århundrede? Desuden fortsætter Irak under Saddam med at udgøre en permanent potentiel trussel for hele Mellemøsten, ikke mindst på grund af landets oliereserver.
Med ondt skal ondt fordrives, lyder et ordsprog. Krig er afskyelig, men følgerne af en alt for tolerant holdning kan på længere sigt anrette større ødelæggelser. Den seneste europæiske historie bør gøre regeringscheferne opmærksom på deres ansvar.

Le Pen (NI).
Hr. formand, kære kolleger, alle her taler om en irakisk krise. Der er ikke nogen irakisk krise, men en graverende international krise, som Bush-regeringen med vilje har skabt. Det er ikke diktatoren Saddam, som ophidser til krig, det er derimod demokraten Bush. Det er ikke de irakiske hangarskibe, som manøvrerer ud for New Englands kyster, eller de irakiske marinesoldater, som tager opstilling i Mexico, Canada eller Cuba. Det er den engelsk-amerikanske hær, der genopliver kanonbådspolitikken i Mellemøsten.
Hvorfor er det påståede behov for at afvæbne Irak ikke blevet belyst før valget af Bush jr.? Ingen tror alvorligt på, at Irak, som er et lille land med 20 millioner indbyggere, omringet af fjendtlige eller mistroiske lande, hvis hær og økonomiske infrastrukturer er blevet sønderknust af Operation Ørkenstorm, hvis befolkning er blevet ruineret af 10 års engelsk-amerikanske luftangreb og af en blokade, som bl.a. har dræbt mere end 1 million børn, der er døde af sult og elendighed, ingen tror, at dette lille land, som er overvåget af satellitter og spionfly og af FN's inspektører, har kunnet stable et arsenal af masseødelæggelsesvåben på benene og true verdensfreden. Det er i øvrigt en af pointerne i rapporten fra en af de øverste FN-inspektører.
Var Saddam ikke diktator, dengang han modtog alle mulige former for våben fra USA, Europa, Frankrig og selv Jacques Chirac? Jeg tænker på den atomreaktor i Osirak, som israelerne ødelagde under et luftangreb midt i en fredstid. Lad os for Guds skyld holde op med vores hykleri! Lad os stoppe komedien og vores humanitære harme. USA, hvis oliereserver vil være udtømt om 10 år, og hvis olieforbrug er en fjerdedel af verdensforbruget på 3,5 milliarder t, og som endvidere ikke kan tillade, at prisen pr. tønde overstiger 30 dollars, ønsker at føre krig for at overtage den irakiske olie og kontrollere olien i Golfen. Det er den amerikanske kæmpe, en supermagt, som råder over 80 % af verdens masseødelæggelsesvåben og heriblandt 8.000 atomsprænghoveder, frygtindgydende våben, som USA i øvrigt er de eneste i verdenshistorien, der har taget i anvendelse, det er denne kæmpe, der ønsker at føre krig.
Hr. Solana vil afvæbne Irak og jage verdens diktatorer. Sidstnævnte er en omfattende opgave, som ville forpligte USA til at angribe mange af sine allierede. Hvad i øvrigt angår bekæmpelsen af den internationale terrorisme og forfølgelsen af den i de områder, hvor den blomstrer, kunne amerikanerne begynde med at bombe London, som er terroristernes hovedsæde. Dybt nede i Deres bevidsthed tænker De, at amerikanerne også slås for Europa, og det er derfor, De med nedslagne øjne accepterer, at de begår den første store humanitære forbrydelse i det 21. århundrede. De har ventet 30 år på at finde ud af, at Saddam anvendte giftgas imod kurderne. Men hov, der er et fortilfælde, nemlig i 1920 i Kurdistan, begået af selveste Winston Churchill! Mener de, at de omtalte statsmagter, når det gælder masseødelæggelse, aldrig har brugt sådanne våben, og at de kan give lektioner i international moral til resten af verden?
Brok (PPE-DE)
. (DE) Hr. formand, ærede hr. repræsentant for Kommissionen, hr. højtstående repræsentant, De, hr. Solana, og også Chris Patten har understreget, at EU har opnået nogle udenrigspolitiske succeser, som vi også bør fremhæve her. For hvis man oplister den indsats, EU har ydet i Bosnien og i Makedonien, og ser på det store ansvar, de europæiske styrker har påtaget sig i Afghanistan, samt den kendsgerning, at EU bevilger tre gange så mange penge i sit budget til ulandsbistand som USA, er alt dette, efter min mening, væsentlige kendsgerninger, som det gamle Europa kan være stolt af.
I den forbindelse bør vi også tænke på, at de resultater, der er opnået i denne måned - EU's udvidelse mod øst og mod syd og dermed udvidelse af zonen med stabilitet og demokrati - er afgørende faktorer for en mere fredelig verden. Udvidelsen af zonen med stabilitet er det primære motiv for udvidelsen af EU. Efter min mening bør vi påpege det ved at lade det indgå i det samlede koncept.
Men når det kommer til spørgsmålene om krig og fred, har vi hidtil ikke været i stand til at tale med én stemme. Den første fejl blev begået allerede sidste sommer. For når den ene part siger, at man under alle omstændigheder deltager, og den anden part siger, at man under ingen omstændigheder deltager, så er det svært at finde en gylden middelvej, som vi så - gudskelov - alligevel har fundet hovedsageligt takket være den franske præsident og Dem, hr. Solana, og hr. Patten.
Mine damer og herrer, det skal i den forbindelse også stå klart, at det kun er forsøget på at finde frem til en fælles holdning ud fra erkendelsen af, at det er den eneste vej frem - hvis man er ærlig over for sig selv - der kan føre til, at man bliver hørt overalt, nemlig i både New York, Washington og Baghdad. Det er den vej, vi skal følge, vi skal ikke følge andre i deres hyldest, uanset om den er rettet mod Baghdad eller Washington.
Mine damer og herrer, efter min mening skal vi fortsætte de bestræbelser, som Rådet - gudskelov - indledte i løbet af ugen. Man fandt i det mindste for det øjebliks vedkommende frem til en nogenlunde fornuftig holdning, man gav udtryk for en positiv vurdering af og vilje til at følge den multilaterale fremgangsmåde, og man forsøger at finde frem til en fredelig løsning i FN-regi. Her skal det dog også stå klart, at dette skal fastholdes til det sidste. Der er ikke blot tale om en konsensus, der gælder i otte dage, den skal også være operationel.
Mine damer og herrer, udgangspunktet for alle overvejelser er naturligvis følgende: Ifølge det internationale samfund skal Irak - hvilket f.eks. kommer til udtryk i resolution 1441 - afvæbnes, og Saddam Hussein skal deltage aktivt i afvæbningen. Disse forudsætninger er ifølge hr. Blix f.eks. endnu ikke opfyldt. Derfor er det godt, at det takket være bestræbelser fra mange sider er lykkedes at nå frem til en tidsmæssig forlængelse, og denne tid skal benyttes til at finde en fredelig løsning, nemlig destruktion af masseødelæggelsesvåbnene - såfremt de findes - og afvæbning af Irak for på denne måde at give den vilje hos det internationale samfund, der er udtrykt i international ret, gyldighed.
Mine damer og herrer, hvis dette skal opnås, er det dog også nødvendigt, at hr. Blix' inspektører får de samme informationer som dem, der siger, at de allerede vidste, at der var noget at komme efter, og at det ville blive offentliggjort på et eller andet tidspunkt. Det bør man efter min mening sige til hr. Blix allerede nu, for hvordan skal vi forklare vores befolkning, at en krig er uafvendelig, når vi selv ikke siger hele sandheden til vores allierede inspektører, så de kan finde det, de leder efter? Det ser ud til, at vi er ved at skabe et vist hul i troværdigheden, som kan være til stor skade efterfølgende.
Vi må dog ikke glemme i denne forbindelse, at Saddam Hussein er en massemorder. Jeg besøgte sammen med Baroness Nicholson en irakisk flygtningelejr i Iran. Jeg har set, hvordan mennesker, der er fordrevet og forfulgt af Saddam Hussein med kemiske våben, bliver nødt til at leve dér. At opfatte Saddam Hussein som én, der ikke udgør nogen virkelig fare, forekommer mig ikke at være troværdigt.
Mine damer og herrer, vi bør også gøre os klart, at det udgør en reel fare, at der er masseødelæggelsesvåben i hænderne på folk som Saddam Hussein, især hvis han skulle komme ud af konflikten som sejrsherre, med alle de psykologiske konsekvenser, det så ville have for regionen.
Vi bør imidlertid også sige, hvad der skal ske, når krigen er overstået. Hvordan skal den politiske opbygning foregå? Hvor længe skal der være vestlige tropper til stede? Hvorvidt har det med den nye orden for hele regionen at gøre, i hvilken retning man skal gå og for hvilken pris? Det har jeg endnu ikke fået svar på, og jeg mener, at hvis man går ind i noget, bør man også overveje, hvordan man kommer ud igen.
Sakellariou (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hr. næstformand i Kommissionen, jeg begynder med et citat, der som intet andet udsagn formulerer vores holdning til krigen mod Irak kort og klart: "En præventiv krig er en aggression, og en sådan kan ikke defineres som en retfærdig krig som selvforsvar. For retten til selvforsvar forudsætter et faktisk eller et umiddelbart forestående angreb, ikke blot muligheden for et angreb. En krig til forebyggelse af fare ville udhule det folkeretlige forbud mod magtanvendelse, fremme politisk ustabilitet og i sidste ende ryste hele det internationale statssamfundssystem i dets grundvold." Og senere hedder det: "En sikkerhedsstrategi, der bekender sig til princippet om præventiv krig, er i modstrid med den katolske lære og folkeretten."
Dette var citater fra erklæringen fra den tyske biskopkonference om Irak-konflikten, der fandt sted den 20. januar i år. Da min kristelig-demokratiske kollega ikke henviste til den katolske biskopkonference, må jeg gøre det, og jeg mener ikke, at der er noget at tilføje til disse udsagn.
Hr. højtstående repræsentant for udenrigs- og sikkerhedspolitikken, i den tid, jeg har kendt Dem, har jeg værdsat Dem som en stor optimist. Når De i dag siger, at den politiske situation er dårlig, er den politiske situation meget dårlig. Den amerikanske forsvarsminister Rumsfeld talte om det gamle Europa. Alle, der har haft ordet her, har erklæret, at vi hører til dette gamle Europa, og det ville slet ikke ophidse os yderligere, hvis han ikke havde skelnet mellem det og det nye Europa - dem, der mener og tænker det samme som hr. Rumsfeld!
Den polske præsident Kwasniewski udtalte sidste uge i et interview, at "if it is President Bush's vision, it is mine!" Selvfølgelig har den polske præsident ret til at begrænse sine visioner, som det passer ham. Det er dog uden tvivl den polske regerings pligt - og alle de andre kandidatlandes regeringers pligt - at udvise solidaritet med det EU, som de gerne vil tilhøre. Kandidatlandene har frivilligt besluttet, at de vil tilhøre EU. Vi vil gerne optage dem, men i spørgsmål som krig og fred, som præventiv krig og afskaffelse af international ret forventer vi også af kandidatlandene, at de er solidariske med os.
Malmström (ELDR).
Hr. formand, hr. Solana og hr. Kinnock, det er godt, at vi har denne forhandling. Det er et meget komplekst emne, og udviklingen sker så hurtigt, at situationen næsten ændres fra dag til dag. Det betyder, at en resolution meget hurtigt forældes.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe sætter stor pris på Deres indsats, hr. Solana, hen imod en fælles EU-politik. Det græske formandskab deler denne ambition. Det er ikke nogen let opgave. Samtidig er det helt tydeligt, at EU ikke er forenet. I alle facetter af Irak-spørgsmålet hører vi forskellige synspunkter fra de forskellige hovedstæder. Jeg tør godt sige, at det aldrig tidligere har været så tydeligt, at det ikke er lykkedes EU at udvikle en fælles udenrigs- og sikker-hedspolitik. Trods alle de fine ord og retorikken står vi tomhændede, hvilket er meget tragisk.
Det er måske muligt at kompensere for det, hvis vi nu forsøger at blive enige om en strategi for, hvad vi skal gøre efter Saddam Hussein, uanset om der bliver krig eller ej. Hvad stiller man op med Saddam Hussein? Hvilken rolle skal EU spille i genopbygningsprocessen? Hvordan kan man sikre fred, frihed, demokrati og menneskerettigheder for det irakiske folk, der har lidt så længe? Hvordan skal EU hjælpe med at forbedre menneskerettighedssituationen, og hvor villige er vi til at hjælpe nabolandene med de mange flygtninge, der allerede strømmer ud af Irak?
Det siger sig selv, at vi alle håber, at krigen kan undgås. Det er indlysende, at inspektørerne under ledelse af Hans Blix og Mohammed El Baradei har brug for mere tid. Irak og Saddam Hussein driver gæk med os. Man kan ikke undgå at føle, at de har noget at skjule. Irak skal tage sig sammen. Det er Iraks eget ansvar - ikke FN's - at bevise, at der ikke findes masseødelæggelsesvåben i landet. Spørgsmålet om krig eller fred ligger i Iraks egne hænder.
Det er vores opfattelse, at inspektørerne har brug for mere tid, og det er et synspunkt, der deles af mange af de tilstedeværende. Når FN's Sikkerhedsråd modtager en rapport igen om nogle få uger, skal det afgøre, hvad der så skal ske. Alle beslutninger om et militært angreb - hvilket desværre kan være nødvendigt - skal træffes af FN. Et ensidigt amerikansk angreb vil være ekstremt uheldigt, ikke blot med hensyn til konsekvenserne for regionen, men også fordi det vil skade det transatlantiske samarbejde i meget lang tid fremover.
Til sidst må jeg udtrykke min beklagelse over, at enkelte parlamentsmedlemmer tager til Baghdad på eget initiativ. Jeg er sikker på, at de gør det i den bedste mening, men det vil blive udnyttet af den irakiske diktator til at styrke billedet af disharmoni i det internationale samfund. De, der tager af sted, kan ikke påvirke Saddam Hussein. Han har ikke vist sig åben for diskussioner. I stedet risikerer de at blive hans gidsler og at stå i vejen for inspektørernes arbejde. Det er selvfølgelig op til den enkelte at afgøre, om vedkommende ønsker at rejse, men Europa-Parlamentet risikerer at blive latterliggjort på den internationale scene. Jeg vil stærkt fraråde sådanne rejser.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand. Jeg synes måske også, at man skulle se sig lidt tilbage. Hvem var det egentlig, der skabte Saddam Hussein? Det gjorde USA, og det anvendte ham i krigen mod Iran. Da Saddam Hussein anvendte kemiske masseødelæggelsesvåben mod sit eget folk, var USA orienteret om sagen. Et amerikansk angreb på Irak er ikke bare et angreb på et enkelt land, det er et angreb på international ret og et angreb på hele FN-systemet. Derfor er det vigtigt, at hr. Solana og hr. Patten opfordrer alle medlemsstaterne til at stå sammen i EU i denne sag for at sikre international ret og for at sikre FN en fremtid. Jeg synes, at navnlig Storbritannien og Spanien skal opfordres til at vise, at de også står sammen med EU om at afvise en krig.
Det er jo ikke en krig for at afvæbne Irak og for at indføre demokrati i Irak. Kunne man måske forestille sig, at USA vil indføre et shia-muslimsk styre i Irak. Et shia-muslimsk styre, der vil minde om det styre, der er i nabolandet Iran. Kunne man forestille sig det? Kunne man forestille sig, at USA vil lade kurderne få lov til at få deres selvstændighed? Så talen om demokrati kan vist ligge på et meget lille sted. Hvis det var for at afvæbne Irak, så er det den rolle, våbeninspektørerne spiller og skal spille. Vil man afvæbne Irak, så gælder det om at bakke op om det arbejde, våbeninspektørerne og Hans Blix gør.
Der er jo også det alternativ, at man styrker demokratiet i Irak ved at hæve sanktionerne, bortset fra de sanktioner, der handler om våben, masseødelæggelsesvåben, kemiske våben osv. Derigennem vil man kunne styrke det irakiske folk, og de demokratiske kræfter i Irak samt styrke demokratiet og freden for os alle sammen.
Vi har også en anden opgave. Det er at sikre, at hele området bliver gennemgået, og at vi får en politik for en afvæbning af hele området. Det gælder ikke bare Irak, men også Iran og Israel. Afslutningsvis vil jeg sige, at vi skal komme med en opfordring til Saddam Hussein om at samarbejde med våbeninspektørerne, så vi undgår en krig. Jeg mener, at vejen frem er gennem demokrati, udvikling og samarbejde.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Hr. formand, det er nedslående at se, hvordan forberedelserne af en invasion af Irak er blevet trappet op, selv om inspektørerne er blevet tildelt ekstra tid, hvilket vi selvfølgelig alle hilser velkomment.
Vi befinder os i en situation, hvor verdens stærkeste land har tilkendegivet, at det er fast besluttet på at gå i krig mod Irak, med eller uden De Forenede Nationers opbakning, og uanset om våbeninspektørerne finder masseødelæggelsesvåben eller ej. Et sådant forebyggende angreb vil skabe en ny international præcedens, som ikke har grundlag i De Forenede Nationers charter. En sådan krig mod Irak vil være moralsk uforsvarlig, ubegrundet og ulovlig. Den vil gøre verden meget farligere at leve i, fordi den vil øge modsætningerne og opildne til terrorisme. Som altid vil ofrene være uskyldige civile, nemlig de hundrede tusinder mænd og kvinder og især børn, som allerede har lidt under år med undertrykkelse, afsavn og sanktioner, som fuldstændig har underlagt dem Saddam Husseins kontrol.
Der er allerede en humanitær krise i Irak, og nu udsættes befolkningen for en ny trussel. Det Forenede Kongerige har allerede varslet mobiliseringen af omkring 30.000 tropper, og USA 130.000 tropper, som er parate til at angribe.
Modstanden mod denne krig stiger for hver dag, der går, i alle samfundsgrupper og aldersklasser, og den 15. februar 2003 vil der blive afholdt fredsdemonstrationer verden over. De af os, der er valgt af folket i Europa, kan her i Parlamentet tale på vegne af de mange, der siger nej til en krig. Jeg har modtaget mange breve fra Wales og fra andre lande med anmodning om, at Europa-Parlamentet gør alt, hvad det kan, for at forsøge at forhindre denne krig. Mulighederne for en fredelig løsning af problemerne er ikke blevet undersøgt tilstrækkeligt endsige udtømt. Det er tragisk, at hvis blot en brøkdel af den indsats, USA og Det Forenede Kongerige har gjort for at vinde tilslutning til en krig, var anvendt til fredsbestræbelser i Mellemøsten, ville vi leve i en meget sikrere og fredeligere verden.
Muscardini (UEN).
Hr. formand, alle de udtalelser, som tager sigte på at understrege meningsforskellene og de manglende diplomatiske evner - uanset hvilken regering og hvilken regeringsrepræsentant de kommer fra - er ubetænksomme. Vores diplomatiske evner burde tværtimod have ført til fælles eller i det mindste enslydende holdninger i Europa. Derfor beklager jeg, at vi i stedet for at forsøge at nå frem til en fælles holdning i Europa - eller i det mindste en mægling på et rådsmøde - er blevet opdelt i akser eller ensidige holdninger, som hverken gavner fredens sag eller indførelsen af den fælles udenrigspolitik, som er et af formålene med konventets arbejde. USA er ikke fredens og retfærdighedens eneste vogtere og er heller ikke de eneste, der har ret til at erklære krig, når en krig viser sig at være uundgåelig og nødvendig i almenvellets interesse. De modstridende udtalelser i de sidste par dage gavner diktatoren Saddams sag og ikke gennemførelsen af en vanskelig fredsproces. Derfor, hr. formand, vil jeg gerne opfordre Rådet til, at det sammen med de andre EU-institutioner arbejder på at skabe større overensstemmelse og samarbejde mellem EU-landene, så vi når frem til en klar aftale om, hvordan vi i fællesskab skal tage de stadig alvorligere problemer op, som vi står over for til daglig.
Jeg vil gerne takke hr. Berlusconi for det mæglingsinitiativ, som han har taget i løbet i de sidste par timer, og jeg håber, at vi alle vil arbejde for freden, ligesom vi alle skal arbejde for at bekæmpe terrorisme og diktaturer, også hvis det betyder, at vi er nødt til at erklære krig.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand. Der skal ikke herske tvivl om, at jeg vil juble den dag, hvor Saddam Husseins rædselsregime ophører. Men jeg tror ikke et øjeblik på, at en krig er den rigtige løsning på problemet. Præsident Bush tror på det absolut gode og det absolut onde - det gør jeg ikke. Jeg tror til gengæld ubetinget på, at Bushs, Cheneys og Candolezza Rices interesser i olieindustrien er væsentlig større end deres bekymring for det irakiske folks velbefindende. Jeg nærer heller ingen tvivl om, at en krig vil være en enestående lejlighed til at få afprøvet ca. 20 nye våbensystemer og også godt for den amerikanske våbenindustri. Irak skal naturligvis efterleve FN's resolutioner. Det skal Israel i øvrigt også, og jeg venter spændt på, hvornår USA og EU kræver dette.
Alle andre metoder end krig skal afprøves, og hvis en krig er uundgåelig, skal den bakkes op af FN og støttes af stærke kræfter i selve Irak. Lad os ikke glemme, at USA engang varmt støttede Saddam Hussein og forsynede ham med en del af de konventionelle våben, han har. Irak udgør ikke nogen øjeblikkelig trussel, hverken mod sine naboer eller mod verdenssamfundet. En krig derimod kan få fuldstændig uoverskuelige følger. Den vil give næring til et øget had mod USA og Vesten og skabe grobund for ny terrorisme. Det er ikke lykkedes at forbedre livet for befolkningen i Afghanistan, og det vil næppe heller lykkedes i Irak. Det samme gælder sanktionerne mod Irak, der blot har gjort det lettere for Saddam at undertrykke befolkningen.
Hvad ville der mon ske, hvis USA brugte bare 10 % af de penge, som forventes brugt til krigen på at forsyne den arabiske verden med f.eks. gratis skoler? Nu overlades uddannelsen af befolkningen i vid udstrækning til mullaher og deres indoktrinering. Det ville være en langsigtet og holdbar løsning. Krig er en kortsigtet og alt andet end holdbar løsning.

Pannella (NI).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, kære kolleger, alle går tilsyneladende ind for freden og siger "nej til krig". Se De måske nogen, som siger "ja til krig"? Alle - paven, pavemodstanderne, kommunisterne og fascisterne - siger "nej til krig". Men hvad er alternativet til "nej til krig"? Det er navnlig den krig, der risikerer at bryde ud - og som De henviser til - om 15, 20, 25 eller 30 dage. Det lader til, at EU har stor succes, eftersom det endelig er lykkedes EU at blive enigt om noget konkret, nemlig - hvis jeg ikke tager fejl - om at bede om, at inspektørerne får et par uger mere. De skal have lidt mere tid, lidt flere penge, lidt flere midler og lidt mere støtte. Er der en anden strategi bagefter, nemlig når de 20 dage er gået? Hvilken målsætning foreslår Europa? Hvad er alternativet til den ødelæggelse, der hedder krig, efter Deres og vores mening? Der er et alternativ, og det er ikke fred, for freden eksisterer allerede i øjeblikket. "Lige nu er der ikke krig", siger De, og det samme siger min ven Jean-Marie Le Pen, for hvem værdier som frihed og grundlæggende menneskerettigheder ikke eksisterer. Det er hans personlige mening! Vi ved alle, hvad Jean-Marie siger, og hvilken betydning det kan tillægges. De kan tage af sted i fællesskab alle sammen. Jean-Marie besøgte Saddam sammen med Fini for 12, 13 eller 14 år siden, og nu kan De tage af sted i fællesskab alle sammen. Jeg kan godt se logikken i alt dette.
Vi radikale har stillet et forslag. På fire dage har 66 lande sagt ja. I Italien er der hidtil 57 parlamentsmedlemmer, som har sagt ja. Halvdelen af dem er fra centrum-venstrefløjen og den anden halvdel fra centrum-højrefløjen, og bl.a. den tidligere ministerpræsident Andreotti og andre fremtrædende personer støtter dette forslag. Hvad er det, som vi siger, og hvad er det, som vi også gerne vil foreslå Dem? At alternativet hedder "demokrati", at alternativet hedder "ret" og "rettigheder", og at alternativet består i endelig at håndhæve den skrevne, internationale lovgivning - som er gældende, men som ikke håndhæves, sådan som det så ofte er tilfældet i vores land - nemlig den internationale lovgivning, hvor man alt i alt har identificeret en slags subjektiv ret til frihed og demokrati for folk, som lever i dette land, og med "dette land" mener vi hele verden.
Vi har mulighed for at vælge, hvad EU ønsker, nemlig om der skal være krig eller ej, og om Saddam skal forlade Irak eller ej - for uanset hvad hr. Watson siger, bliver han ledsaget, når han forlader landet, og han får stort set en passerseddel lige til det sted, hvor han går i eksil, og jeg vil faktisk anbefale hr. Watson at læse traktaten om oprettelse af Den Internationale Straffedomstol, for så kan han se, at Saddam Hussein under alle omstændigheder ikke kan retsforfølges i den situation - men det, som vi må og skal gøre, er at huske, at FN og Sikkerhedsrådet har pligt til at gribe ind. Det gælder ikke om at skifte diktatoren ud, men om at skifte regimet ud. Det er en nødvendighed i dette område af verden, hvor den pistol, som på en god eller dårlig måde rettes mod Saddams tinding, nu giver ham mulighed for at vælge mellem at blive offer for et statskup, som hans nærmeste er ved at planlægge, skyde sig selv, begå selvmord i en bunker, dø under en massakre eller - sådan som det er sket med mange diktatorer - gå i eksil et andet sted.
Det er vores forslag, og det er et alternativ til krig - hvilket jeg også har sagt til hr. Cohn-Bendit - nemlig en "overgangsadministration" - som jeg sætter i gåseøjne - under FN i 2-3 år, indtil de grundlæggende rettigheder er blevet indført i landet, og her kunne vi bruge Amartya Sens økonomiske teorier og andre metoder. Der har været overgangsadministrationer i Japan, i Tyskland og andre steder. Det skal være en overgangsadministration, der har til opgave at give borgerne i Irak og Mellemøsten de rettigheder tilbage, som man brutalt har frataget dem. Det er det forslag, som vi stiller, og så må de andre gerne hvile i fred. Jeg mener, at vi vælger noget andet, nemlig at leve i frihed efter lovens bestemmelser og skabe et liv, som er værd at leve, og som består af andet end en konstant angst for dødens terror.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tilslutter mig den tilfredshed, som flere af talerne har givet udtryk for i forbindelse med Rådets (almindelige anliggender) konklusioner, og den ros, der er blevet givet til dem, der har deltaget i aftalen. Men vi har naturligvis større ambitioner, og derfor anmoder vi om, at arbejdet fortsætter med henblik på at opnå konsensus mellem især de fire repræsentanter, som EU i dag har i FN's Sikkerhedsråd, idet vi som minimum håber, at de fire vil optræde koordineret.
Men efter min mening kræver denne konsensus som minimum to ting. Den første er ikke at offentliggøre ensidige holdninger, men at drøfte dem med vores partnere, og den anden er at være loyal - ikke medløbere - over for vores naturlige allierede. For selv om det forekommer åbenlyst, vil jeg gerne minde om, at den person, der i den aktuelle konflikt, som truer verdensfreden, som overtræder international ret, som bringer os i en situation, hvor der er en reel risiko for, at den internationale terrorisme får adgang til kemiske og bakteriologiske våben, er Saddam Hussein.
Det er ikke nødvendigt at bryde hjernen for at konkludere, at det eneste sprog, den irakiske regering forstår, er fasthed fra det internationale samfunds side. Denne fasthed er ikke troværdig, hvis vi, som formanden for min gruppe så rigtig har sagt det, på forhånd siger, at vi under ingen omstændigheder, uanset hvad der sker, synes, at det er berettiget at bruge magt. Det er ikke pacifisme, det er demagogi og uansvarlighed.
Hvis vi reelt ønsker at arbejde for freden, er det nødvendigt at handle beslutsomt over for krænkelsen af den internationale ret og de gentagne overtrædelse af FN's resolutioner.
Vi mener, at EU skal blive ved med at udforske alle de politiske og diplomatiske veje til en fredelig løsning af konflikten sammen med, naturligvis, vores allierede, men også og i særdeleshed med vores venner blandt de arabiske nationer.
Jeg minder her også om Den Arabiske Ligas og Golfstaternes Samarbejdsråds enstemmige opbakning til resolution 1441, for det er hverken en religiøs konflikt eller en konflikt mellem civilisationer - det ville i øvrigt være en god idé at benytte lejligheden til at relancere Euro-Middelhavs-forbindelserne. For at være troværdig skal EU være parat til at yde sit bidrag til at sikre og bevare den internationale fred og sikkerhed.
Inspektørernes rapporter til Sikkerhedsrådet er kategoriske, hvad angår overtrædelsen af resolution 1441. De får hverken den hjælp, de har brug for til at udføre deres arbejde, eller beviser for, at masseødelæggelsesvåbnene er blevet fjernet, og alene muligheden for, at terrorgrupper kan være modtagere af denne type våben, burde få alarmklokkerne til at ringe hos det internationale samfund.
Det irakiske styre har i dag fået en ny chance. Lad os håbe, at det udnytter den, og at vi alle undgår det, der er værre. Men hvis Iraks regering fortsat sidder de krav, der stilles til landet, overhørig, som det ikke blot har gjort i et par måneder, men siden april 1991, da resolution 687 blev vedtaget, er de demokratiske parlamenter som Europa-Parlamentet nødt til at kræve af deres regeringer, at de lever op til deres ansvar. Demokratiske og ansvarlige regeringer bør ikke træffe beslutninger på baggrund af meningsmålinger, som kan ændre sig, men skal informere den offentlige mening og gå ind i en politisk debat og forsvare de overordnede principper, som er på spil, f.eks. den internationale fred og sikkerhed, og ikke olieprisen. Med jævne mellemrum vurderer borgerne ved demokratiske valg, om regeringerne har truffet de rigtige beslutninger, og om de har haft de rigtige holdninger.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, 72 % af mine landsmænd er imod en krig i Irak. De har endnu ikke set et fældende bevis. De frygter befolkningens lidelser, den voksende kløft mellem Nord og Syd, som vil øge hadet blandt folk og blokere for demokratisering og løsninger i Mellemøsten. De frygter, at fundamentalister af alle mulige slags vil bruge eller misbruge lejligheden til at bestemme vores globale dagsorden, og det fører til det modsatte af verdensfred, stabilitet og retfærdighed. I en verden, hvor oliepriserne stiger, og hvor chancerne for fred mindskes, er det især udviklingslande uden olie, der er ofre. Kløften vil vokse. Den internationale koalition mod international terrorisme undergraves.
Den, som forsøger at fordrive Saddam gennem krig uden fældende beviser, uden en FN-resolution og derfor uden offentlighedens støtte, undergraver den internationale retsorden. Europæerne er absolut ikke overbeviste. Derfor skal de europæiske medlemmer af FN's Sikkerhedsråd udøve maksimalt pres på Saddam, for at han besvarer hr. Blix' spørgsmål uden at begå den fejl at føre en ureglementeret og uhensigtsmæssig krig. Tyskland, Storbritannien, Frankrig og Spanien skal lytte til deres befolkning og ikke til den fundamentalistiske Rice og Wolfowitz i kredsen omkring George Bush. Heldigvis har der været mange protester fra det amerikanske folk, og en lang række demokrater har afvist logikken i en uundgåelig krig. Vi søger forbundsfæller blandt den amerikanske befolkning, hvoraf et flertal afviser en ensidig krig.
Vi afviser logikken i en uundgåelig krig. Diktatoren Saddam må frygte hele verdens vrede, men denne må sigte mod at få ham til at samarbejde fredeligt for at finde svar, ikke mod en ny Svinebugt- eller Tonkin-episode. Og hvis Bush endelig ville fremlægge de beviser, som han hele tiden lover os, og som også Blix indtrængende har anmodet om, er det ikke en grund til krig, men tværtimod til gennem FN at inspicere og derefter gribe problemerne an og fjerne dem.
Et forenet Sikkerhedsråd skal tvinge Saddam i knæ, og det må vi tage den nødvendige tid til. Vi har tid, det har Saddam ikke. En krig uden fældende beviser eller uden en FN-resolution ville være et tegn på svaghed og give Saddam'erne i denne verden en hjælpende hånd.
Lad os europæere gennem Dem, hr. Solana, de 15 medlemsstater og Sikkerhedsrådet bygge på vores europæiske befolkningers ønske om fred. Det vil virkelig være klogt!
Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, resolution 1441 er meget klar. Ifølge punkt 1 har Irak gjort sig skyldig i og gør sig fortsat skyldig i konkrete overtrædelser af sine forpligtelser i henhold til de relevante resolutioner, herunder resolution 687 fra 1991. Resolution 687 fra 1991 indeholder en detaljeret redegørelse for De Forenede Nationers krav om international overvågning, inspektion og verifikation af masseødelæggelsesvåben og ballistiske missiler. Den opstiller sanktioner, undtagen for forsyninger af lægemidler og humanitær bistand, for at sikre overholdelsen. Den indeholder et klart forbud mod at stå bag eller støtte terrorhandlinger. Den indeholder krav om udlevering af de kuwaitiske krigsfanger og kuwaitisk ejendom og advarsler om alvorlige konsekvenser i tilfælde af fortsat irakisk anvendelse af masseødelæggelsesvåben.
Irak har klart gjort sig skyldig i overtrædelser på alle disse områder. F.eks. støtter landet terrororganisationer såsom MKO (Mujahedin-e Khalq Organisation), der er opført på EU fortegnelse over forbudte terrororganisationer. Det uddanner, leverer våben til og udsender denne terrorgruppe og har gjort det i lang tid nu. Sandsynligvis vil vi også gennem krig i det nordlige Irak opdage forbindelser til al-Qaeda-netværket af internationale terrorister.
For så vidt angår masseødelæggelsesvåben, har jeg under tidligere forhandlinger berettet om anvendelsen af sennepsgas i sumpene i 1996 og de ofre, jeg så. Hr. Brok, formand for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, nævnte vores rejse til Iran, hvor vi talte med nogle få af de stakkels mennesker, der har lidt under følgerne af dette misbrug af masseødelæggelsesvåben, samtidig med at kuwaitiske krigsfanger fortsat holdes skjult, og ejendom stadig ikke er leveret tilbage. Til trods for disse krænkelser giver resolution 1441 Irak en sidste chance, en spinkel mulighed, som det øjensynlig ikke har til hensigt at udnytte.
Resolution 1441 indeholder også en opfordring til at erkende og afhjælpe det irakiske folks lidelser. Der henvises i resolutionen til forlængelsen af den humanitære krise som følge af Iraks afvisning af at implementere bl.a. resolution 687. Hvad er følgerne? Millioner af flygtninge. Iran har båret den største byrde, Jordan har modtaget et stort antal og Syrien også kolossalt mange såvel som Tyrkiet, for ikke at nævne andre lande i regionen. Vi har et relativt begrænset antal i EU. Hundredtusinder, ja, men ikke de 4,5 millioner, der befinder sig i regionen. Disse flygtninge lever, andre er blevet torteret, dræbt eller fængslet og har ikke ytringsfrihed.
Saddam er så absolut en fare i og uden for regionen, og for sit eget folk. Så længe han bliver ved magten, kan vi ikke få sikkerhed for, at han ikke igen vil bruge tre fjerdedele af landets bruttonationalprodukt på våben og købe nye våben til regionen for 15, 16, 17 milliarder dollars år efter år. Det er den trussel, han udgør for regionen, og han er i besiddelse af udstyr, som gør ham i stand til at sende disse masseødelæggelsesvåben ud over Iraks nationale grænser.
Det overordnede mål for resolution 687 var at genskabe international fred og sikkerhed i regionen. Jeg mener, at De Forenede Nationer nu vil sikre, at vi når dette mål. Vi bør i fællesskab som Europæisk Union bakke op om disse bestræbelser.
Manisco (GUE/NGL).
Hr. formand, vi ønsker at få oplyst, hvad hr. Solana og hr. Patten gør for at omsætte deres tilkendegivelser om at undgå krig i praksis, ud over at bekræfte behovet for at afvæbne det forfærdelige irakiske styre og ud over formelt at sætte deres lid til, at Sikkerhedsrådet varetager denne opgave, eller have tillid til, at hr. Powell aflægger øjenvidneberetning om, at bin Laden har ligget i med Saddam Hussein.
Problemet er, at beslutningen om at bombe Irak til et lighus, der er de døde uværdigt, er truffet for længe siden ved Potomac-floden. Folk overalt i verden har forstået dette og er vrede og i færd med at mobilisere sig imod det. Det er meget udmærket at henvise til De Forenede Nationers rolle. Men hvem, må jeg spørge, fordømmer denne rolle og erklærer hver dag, at krigen vil blive udløst med eller uden De Forenede Nationer, sandsynligvis den 6. marts 2003, uanset hvad Sikkerhedsrådet siger?
Hvad angår konkrete beviser, ved vi ikke med sikkerhed, om denne blodige diktator stadig har disse forfærdelige våben, og det gør hr. Blix heller ikke. Det, USA kræver af Saddam Hussein, er dog ikke at bevise sin uskyld, men at forelægge beviser for sin skyld, eller selv at stikke hovedet i løkken for at lade sig hænge eller blive bombet i stumper og stykker. Hvis dette var en strafferetlig sag, ville den blive afvist af alle domstole i verden. Så med en omskrivning af hr. Solanas og hr. Pattens ord er der ganske meget tvetydighed, uklarhed og uudtalt vilje til at følge Washingtons krigsorienterede linje og blot håbe på, at De Forenede Nationer vil levere det ønskede figenblad. Det er, skal det sandsynligvis for sidste gang understreges, et udfordrende tidspunkt for Europa. Unionen bør påtage sig det moralske og rationelle initiativ og først og fremmest beskytte sig selv mod nogle af sine ledere.

Jonckheer (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. Solana, jeg synes, at det på dette forhandlingsstadie er vanskeligt ikke at gentage, hvad andre kolleger allerede har sagt. Jeg håber, at vi i morgen vil vedtage det fælles beslutningsforslag, som er stillet af flere politiske grupper, samt en række ændringsforslag.
Jeg vil blot gerne gentage for Dem, at jeg, når jeg lytter til Dem og mine kolleger, mener, at et af udgangspunkterne for vores overvejelse er denne vilje, som støttes massivt af mange af vores borgere, til at modsætte sig en militær intervention, hvad enten den i øvrigt hviler på en FN-resolution eller ej. Jeg mener, at vi bør spørge os selv omhyggeligt, hvorfor der er en sådan modstand i de 15 EU-lande?
Grundene er allerede delvist blevet nævnt. For det første er der ikke nogen afgørende fakta, som forklarer, hvorfor Irak skulle være mere farligt i dag end for to år siden. Jeg er alligevel forbavset over, at hr. Bush sådan med ét beslutter, at den 5. februar skal være den dato, hvor han vil kunne levere beviser, som han sandsynligvis har haft længe. Dernæst og uden at være antiamerikansk tror jeg, at de europæiske befolkninger vagt har noget imod, at det er én regering, der sætter emnerne for den internationale dagsorden, ligegyldigt hvor magtfuld den mener at være. Det er selvfølgelig derfor, og det er vi enige i, at vi ønsker at styrke FN, og at vi ønsker at styrke EU som aktør på den globale scene, men også for at sætte en ny dagsorden. I den forbindelse mener jeg, at min gruppeformand, hr. Cohn-Bendit, har været fremragende. Jeg mener, han har ret. Vi skal støtte andre prioriteter. Det er selvfølgelig lettere sagt end gjort, og det afhænger meget af de arabiske, persiske og tyrkiske samfund i området. Men vi har også en del af ansvaret.
Jeg vil gerne til slut vende tilbage til spørgsmålet om embargoen. Embargoen støtter diktaturet. Den slår den irakiske befolkning ihjel. Jeg mener, at vi, som De sikkert allerede gør, bør tage alle mulige og tænkelige midler i brug for at fortælle de irakiske modstandere, at Saddam Hussein selvfølgelig skal svare på spørgsmålene fra FN's våbeninspektører, men at vi, hvis der skulle ske ændringer i Irak, kan hjælpe dem ved at ophæve embargoen, hvilket naturligvis udelukkende gælder ikke-militære varer. Jeg mener, at der bør lægges mere vægt på dette budskab, og at det skal formidles via de rette diplomatiske forbindelser.
Andrews (UEN).
Hr. formand, vi er alle enige om, at Saddam Hussein udgør en fare for sit eget folk. Men mange af de mennesker, der protesterer i EU og over hele verden og tager til orde, anser George W. Bush for at være en trussel, ikke for sit eget folk, men snarere for verden som helhed.
Der er efter min opfattelse eller modstandernes opfattelse ingen begrundelse for denne krig. Jeg gentager, at der ikke findes nogen form for bevis for en forbindelse mellem al-Qaeda og Irak. Washingtons påstande er baseret på al-Qaeda-fanger i Guantanamo Bay. Vi er alle bekendt med, hvad disse fanger gennemgår.
Der har ikke på noget tidspunkt været tvivl i mit sind om, at USA har tilstræbt en krig mod Irak. Det faktum, at 1,7 millioner indbyggere er døde som følge af sanktioner og bombninger siden Golfkrigen, får en til at overveje, hvor meget en tønde olie er værd. For det er ikke til at tage fejl af, at denne krig handler om olie. USA bedyrer, at efter krigen vil oliereserverne udelukkende blive anvendt til genopbygningen af Irak. Og det ønsker hr. Bush, vi skal tro på! Vi kan bare se på USA's bidrag til genopbygningen af Afghanistan. Det er EU, der tager sig af den regning. Det afghanske samfund er mere splittet end nogensinde. Efter min opfattelse er De Forenede Nationers Sikkerhedsråds primære opgave ifølge FN-chartret at opretholde international fred og sikkerhed. Uden FN's Sikkerhedsråds godkendelse vil denne krig være i modstrid med folkeretten, ikke have nogen legitimitet og være moralsk uacceptabel.
Over 80 % af europæerne er imod en krig mod Irak. Ikke desto mindre ignoreres de af de amerikanske og britiske ledere, der har travlt med at sende tropper af sted som forberedelse af krigen. Så meget for demokratiet. Jeg tror, at efter Irak vil amerikanerne gå videre til Iran og andre elementer på "ondskabens akse". En sand kulturkrig. Må Gud se i nåde til os alle!
Coûteaux (EDD).
Hr. formand, der er i grunden ikke noget forbavsende ved den nuværende situation. Det er næppe forbavsende, at USA har, hvad man kunne kalde et behov for krig, ganske enkelt fordi imperier kun kan eksistere gennem og i krigen. Det er næppe heller forbavsende, at de har behov for at finde på påskud. Ej heller, at Europa på den anden side er latterligt splittet. Eller at Frankrig såvel i Europa som i resten af verden er symbolet på modstand mod den imperialistiske terrorisme.
Selvfølgelig ved vi, at imperiet har brug for krig, som alle andre imperier siden tidernes morgen: krig i Kosovo i 1999, i Afghanistan i 2001, i Irak i dag og måske snart, for øvrigt, i Côte d'Ivoire - hvor det fører krig mod Frankrig via et tredjeland. Det har brug for krig af forskellige årsager, olieinteresser selvfølgelig, fordi denne olie er så nødvendig for oliekonsortiet Bush, men også økonomiske årsager. Den amerikanske økonomi står afventende, får vi at vide fra alle sider, og denne situation er afgjort dårlig for væksten. I denne infernalske orden sker et opsving på bekostning af nogle hundredtusinde døde. Og igen er der intet, der forbavser os længere.
Det forbavser os heller ikke, at Washington føler denne pauvre trang til at maskere sine forbrydelser. Det, der til gengæld forbavser os, er, at vi stadig tager dem alvorligt. Argumentet med masseødelæggelsesvåbnene, som vi ikke har det mindste bevis på, holder ikke og har ikke holdt længe i offentlighedens øjne i langt den største del af verden. Og i tilfælde af at man skulle beskylde os for antiamerikanisme, vil jeg gøre opmærksom på, hvad Scott Ritter, amerikansk statsborger og medlem af den første FN-inspektion, som blev afbrudt i 1998 af en første, anden eller tredje amerikansk krig, skrev. Han skrev ganske enkelt, at Saddam Hussein ikke kan have bevaret den mindste smule brugbart kemisk våbenprogram efter den første FN-inspektion.
Jeg har ikke tid til at komme nærmere ind på de andre punkter, men det forbavser os heller ikke, at Europa er splittet. Nogle af medlemslandene føler sig mere som medlemmer af De Forenede Staters føderation end af EU, som f.eks. Storbritannien, som man til sidst må spørge sig selv hvad laver i EU, men de er jo ikke alene om det. Og så er der andre, som Frankrig, der bevarer tanken om en verden opdelt i nationer. Det er ikke forbavsende, at Frankrig forbliver et symbol på modstanden mod den imperialistiske rasen, for det er Frankrigs tusindårskald, og langt størstedelen af den franske befolkning står i dag sammensvejset bag deres præsident for republikken for at gennemføre denne flere hundrede år gamle opgave.
Souchet (NI).
Hr. formand, vi ved alle, at pacifismen ofte har været fredens værste modstander. Vi husker alle sammen München. Indtil videre er det dog sådan, at vi efter våbeninspektørernes redegørelse må konstatere, at vi ikke fra Iraks side har mødt nogen klar modstand mod gennemførelsen af resolution 1441. Medmindre der kommer nogle helt nye elementer ind i billedet, og det må vi se, om den amerikanske udenrigsminister er i stand til at bibringe os, er der således intet, der for indeværende retfærdiggør, at Sikkerhedsrådet vedtager en ny resolution, der tillader, at man iværksætter en militæroperation imod Baghdad. For at kunne retfærdiggøre, at det internationale samfund går over til anden fase af sin plan, burde bevismidlerne være på højde med alvoren i beskyldningerne. Men indtil videre er der ikke fremlagt noget som helst bevis, selv om der fortsat er store uafdækkede områder.
I en sådan kontekst ville det at udløse en krig ved at omgå Sikkerhedsrådet imod en stat, som i dag ser ud til at rette sig efter det internationale samfunds beslutninger, helt sikkert få nogle virkninger, der er i modstrid med de tilstræbte. Ved at bringe Saddam Hussein i den paradoksale position som forfulgt uskyldighed i den tredje verdens øjne ville han uundgåeligt udløse den islamiske terrorisme, som vi netop har påtaget os at udrydde. Under de nuværende omstændigheder, hr. formand, ville medicinen være værre end ondet.
Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, dagens forhandling er sandsynligvis den vigtigste af alle dem, som jeg har haft den ære at deltage i, siden jeg trådte ind i Europa-Parlamentet. I mine øjne gælder det selve EU's fremtid med dets legitime ambitioner om at indtage den plads på den internationale scene, som man forventer af EU verden over. Et Europa, der er allieret med USA for at forsvare vores fælles værdier, men som ikke nødvendigvis er enigt i alle USA's holdninger.
Vi ved, at for at gøre dette, og det arbejder vi uafladeligt på i Europa-Parlamentet såvel som i konventet, skal Europa kunne tale med én fælles stemme. Men det, vi kan konstatere, er, at stemmerne i dag i Irak-spørgsmålet stadig er delte mellem dem, der er imod enhver form for trussel eller militæraktion, dem, der står ved amerikanernes side og synes fast besluttet på i de kommende dage at overgå til en militæraktion, og dem, blandt hvem jeg befinder mig, nemlig flertallet af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, som kræver, at man kun beslutter sig for krig, såfremt alle diplomatiske muligheder er udtømte for at få Saddam Hussein til at give efter og tvinge ham til at opgive alle sine planer om at udvikle og producere masseødelæggelsesvåben.
Til dem, der afviser enhver tanke om en militæraktion, og til dem, der siger "aldrig mere krig", vil jeg gerne sige, at jeg respekterer deres storsindede engagement, selv om jeg ikke deler deres fredhellige vision om en totalt afvæbnet verden, hvor en universel fred kunne sænke sig, og hvor al vold kunne få en ende, og ikke blot på grund af frygten for straf. Dem vil jeg minde om den ulykkelige erfaring fra Kosovo, hvor Europa ikke var i stand til at tvinge Milosevic til at standse sin etniske udrensningspolitik, fordi diktatoren, som altid havde været klar over, hvor alt for langt han kunne gå, ikke troede på EU's politiske vilje eller evne til at iværksætte den gennem alliancen.
I dag er alle enige om at dømme Saddam Hussein, ikke blot på grund af den risiko, han udgør i forbindelse med den internationale terrorisme ved at producere og sprede masseødelæggelsesvåben, men også på grund af det grusomme regime, han udsætter sit folk for. Vi mener i lighed med FN's Sikkerhedsråd, at han skal have at vide, at han ikke længere kan komme med udflugter, og at han nu i de kommende dage skal fremlægge bevis på, at han har resigneret og er besluttet på at afruste, og at han i modsat fald får en krig og ikke har nogen som helst chance for at vinde den.
Til de af mine kolleger, som er besluttet på at tage til Irak for at overbringe et andet budskab og garantere, at der aldrig bliver krig, siger jeg således med en vis højtidelighed, at De skal passe på, at De ikke selv, når De støtter ham i en alt-eller-intet-strategi, er ansvarlige for, at det internationale samfund måske ikke har anden løsning end at tvinge sin igennem mange år erklærede vilje igennem med våben.
Jeg vender mig nu mod alle dem, der mener, at alle elementer er til stede for at tillade en øjeblikkelig udløsning af en væbnet aktion, uden at der overhovedet er brug for en ny resolution fra FN's Sikkerhedsråd, og jeg siger dem: Offentligheden følger Dem ikke i denne sag, for den kræver et bevis på, at aktionen er uomgængelig, og en garanti for, at den bliver gennemført i henhold til og til forsvar af international ret. Colin Powell skal fremlægge disse beviser for Sikkerhedsrådet, og en delegation fra Europa-Parlamentet rejser mandag til New York for at undersøge sagen med al den omhu, den fortjener. Hvis vi får beviserne, tvivler jeg ikke på, at FN's Sikkerhedsråd vil drage de nødvendige konklusioner. Men hvis beviserne endnu ikke er tilstrækkelige, skal vi give FN's våbeninspektører den tid, de har brug for til endnu en gang at forsøge at undgå krigen. Det er formålet med vores politiske gruppes forslag til beslutning og det fælles forslag til beslutning, som vil blive stillet i morgen.
Men De forstår, efter hvad jeg netop har fortalt, at vi på ingen måde kan give indtryk af, at vi afviser enhver tanke om en militær aktion. Det ville være fuldstændigt kontraproduktivt, og derfor har vi stillet flere ændringsforslag til forslaget til fælles beslutning, hvoraf det vigtigste omhandler den nuværende udformning af dets artikel 3, som af nogle kunne fortolkes i den retning. Eftersom jeg ligesom flertallet af mine kolleger tror på betydningen af det fælles forslag til beslutning, som skal vise verden, at der i det mindste i Europa-Parlamentet ikke er nogen afvigende stemmer, håber jeg inderligt på, at denne beslutning under hensyntagen til vores ændringsforslag vil være i stand til at samle stemmer til et så stort flertal som muligt.
Soares (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, ærede medlemmer, jeg vil naturligvis stemme for den beslutning, som flere af Parlamentets politiske grupper er nået til enighed om. Det er det kompromis, der har været muligt, men som jeg dog ikke synes er særlig godt. Doktrinen om forebyggende krig til forsvar for USA's vitale interesser er uacceptabel. Paven har sagt det og har følt sig foranlediget til at fordømme den, fordi den er i modstrid med folkeretten og FN's charter. Det er derfor en doktrin, som Europa-Parlamentet eksplicit burde have udtrykt sin kritik og afvisning af.
Bush-regeringens "fejlagtige" politik - som Clinton har benævnt den, og det er det mindste, man kan sige - afslører de dulgte interesser bag en ny strategi for kontrol med Mellemøstens olie og har virket som dække for en veritabel statsterrorisme, der ikke kan accepteres, nemlig den, som udøves af Sharon-regeringen. Det siger jeg dagen efter Sharons sejr i det israelske valg, der efter min opfattelse vil få dybt alvorlige, ja, tragiske følger for Israel. Jeg håber virkelig, at jeg tager fejl, for jeg er en ven af det israelske folk.
Hr. Bushs tale i går var igen ekstremt arrogant og uden nogen som helst seriøs argumentation. Han vil tydeligvis have krig for enhver pris, på grund af egne motiver og USA's interesser. De masseødelæggelsesvåben, som Bush - stadig uden overbevisende belæg - anklager diktatoren og morderen Saddam Hussein for at have, ligner et rent påskud, når man samtidig ignorerer Kim Jong-il, den koreanske diktator - der faktisk har kernevåben - og alle de andre diktatorer i Mellemøsten.
Jeg vil gerne slutte af med at hylde det mod og det politiske klarsyn, som den franske og tyske regering har vist ved at fordømme krig mod Irak uden udtrykkelig bemyndigelse fra FN. Vi føler - og også jeg, som medlem af Europa-Parlamentet - stolthed over det "gamle" Europa. Jeg synes, at alle de europæiske regeringer, især De 15's, burde slutte op om denne holdning. Det er ved at sige sandheden, at vi viser vores venskab og vores påskønnelse af Amerikas Forenede Stater, et pioneråndens og idealismens Amerika, og ikke et egeninteressernes og de beskidte handlers Amerika.
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, efter at have lyttet til den græske udenrigsminister i går og til hr. Solana og hr. Patten i dag forekommer det mig, at de kæmper en hård kamp for at holde muligheden for en krig åben, samtidig med at de møder direkte modstand fra borgerne imod udsigten til en krig. EU's berømte fælles holdning er dybest set en krigserklæring, hvilket fremgår af det faktum, at Blair har underskrevet den.
Hvis EU var imod en krig med Irak, ville det bruge sin vetoret i Sikkerhedsrådet. Medlemsstaterne ville ikke sende fregatter til Golfen eller efterkomme de amerikanske krav. De ville holde sig til FN's princip, der udelukker en militær indsats, medmindre der er tale om selvforsvar, hvilket ikke er tilfældet her. EU forsøger således blot at vinde tid, så det kan blive færdig med at tinge med USA om kontrollen med de irakiske oliefelter. Hvis sandheden skal frem, er det jo det, det hele handler om. Hvis ikke Irak havde det sorte guld, var der helt ærligt ikke nogen, der ville bekymre sig om landet. De formodede masseødelæggelsesvåben er kun et påskud. Der findes lande i verden som f.eks. Indien, Pakistan og Israel, der besidder masseødelæggelsesvåben, og der findes lande som USA, der fremstiller, sælger og bruger dem.
Vi kommunister har ikke tid til Saddam Husseins blodige diktatur. Vi har et udestående med ham, fordi tusindvis af vores irakiske kammerater var hans første ofre. Det er imidlertid kun den irakiske befolkning, der kan afgøre, om han skal blive ved magten, og det er vores pligt at tilbyde dem vores aktive politiske solidaritet. Ligesom under den sidste krig og under embargoen mod Irak vil denne krig også få katastrofale konsekvenser for det hårdt prøvede irakiske folk. Som tingene ser ud i øjeblikket, vil det få alvorlige konsekvenser - herunder økonomiske konsekvenser - tættere på hjemmet. Vi skal derfor kræve, at denne forbryderiske krig for en hver pris forhindres med eller uden en FN-resolution. Ja til en fredelig løsning på internationale problemer. Nej til ethvert tiltag, der hjælper den sabelraslende amerikanske præsident med at agere talerør for multinationale interesser. Vi skal udtrykke vores solidaritet med det amerikanske folk, der i stigende grad protesterer imod denne krig.
Gahrton (Verts/ALE).
Hr. formand, for nogen tid siden besøgte den tidligere våbeninspektør Scott Ritter Europa-Parlamentet. Han bad os om at rejse til Irak for at støtte våbeninspektionerne. Han mente, at det ville vise ikke blot USA og verden i almindelighed, men også Irak, at våbeninspektionerne ikke er USA's påfund, men den eneste reelle vej til fred. Og det ville vise, at våbeninspektørerne også har stærk støtte blandt os pacifister og modstandere af krig.
På en videokonference i går med gruppeformændene bekræftede Hans Blix, at han også tror, at det kan hjælpe, at medlemmer af Europa-Parlamentet rejser til Irak og over for de irakiske ledere tilkendegiver deres klare støtte til våbeninspektionerne.
På denne baggrund er det meget trist at høre på De Liberales forsøg på at bagtale og mistænkeliggøre de omkring 30 medlemmer af Europa-Parlamentet, der har besluttet sig til at rejse til Irak for at fremme freden. Det er let at sidde i sikkerhed hjemme i Europa og håne dem af os, der i fortvivlelse over risikoen for en omfattende krig i det mindste forsøger at yde et beskedent bidrag. Det finder jeg meget trist. Vi er for fred, fordi vi er imod brugen af dødsstraf. Der er ingen tvivl om, at Saddam Hussein er en bandit, men hvis vi skal have et internationalt retssystem, så må vi ikke lynche ham og idømme ham en kollektiv dødsstraf, der rammer uskyldige mennesker. I EU tillader vi ikke brugen af dødsstraf for selv de værste kriminelle handlinger. Mine damer og herrer, vi skal håndhæve et internationalt retssystem og undgå at falde tilbage til en mellemting mellem middelalderen og det vilde vesten.
Segni (UEN).
Hr. formand, jeg tilhører den generation af europæere, som også af historiske årsager altid har betragtet USA som nummer et, når det gælder frihed og demokrati. USA var det land, som befriede Italien og Europa fra nazisternes tyranni, og det land, som i flere årtier stod i spidsen for de vestlige demokratiers kamp mod Sovjetunionens trusler. Det er med beklagelse og bekymring, at jeg i dag ser USA slå ind på en vej, som risikerer at få landet til at miste sin førerstilling på det etiske område, selv om det selvfølgelig bevarer sin politiske og militære førerstilling. USA er nemlig gået fra en fast og fornuftig holdning til de farer, som den arabiske, islamiske og irakiske terrorisme medfører, til en ensidig holdning, som ikke kan accepteres, eftersom det ville være et farvel til flere årtiers fremskridt, når det gælder international ret. Hvad skal vi gøre, hvis f.eks. Kina eller Rusland fremover ensidigt tiltager sig retten til at invadere et naboland? Er Saddam Husseins land virkelig det farligste, eller er Korea ikke et bevis på, at der er trusler, som er større? Derfor skal vi - idet vi slår vores store sympati og respekt for USA fast - fortælle USA som de allierede og venner, vi virkelig er, at de tager fejl, og at de skal stoppe op og lytte til det internationale samfund.
Jeg bliver dog endnu mere ked af at se et Europa, der så delt som aldrig før, hvor de egentlige problemer - nemlig at Europa mangler globale visioner, som er politiske og strategiske - brutalt kommer for dagens lys, og hvor de europæiske forskelle, som er legitime og rimelige, bliver værdiløse, fordi man ikke er i stand til at nå frem til en fælles holdning. Jeg glæder mig over det fransk-tyske samarbejde, selv om jeg ikke er enig i alle synspunkterne. Jeg glæder mig over dette samarbejde, fordi det altid har været Europas drivkraft, og det kan det også blive i fremtiden. Men hvis det skal være andet og mere end ubetydelige udtalelser, sådan som det har været hidtil, skal det give sig udslag i en holdning, som fremover fører til en europæisk forsvarspolitik, for det er først, når EU taler med én stemme, at EU får samme indflydelse som USA.

Kronberger (NI).
Hr. formand, et overvældende flertal i Europas befolkning er mod en krig i Irak, og der er for øjeblikket ingen anledning til at føre denne krig, bortset fra spørgsmålet om adgangen til de irakiske oliereserver. En præventiv krig er ikke andet end et aktivt og ensidigt angreb. Der er ingen berettigelse til et sådant uden FN-mandat.
Krigen ville få mange tabere. USA og Storbritannien kan måske vinde slagene. Men der står meget mere på spil. Taberen ville være den civiliserede verden, der vil opleve, hvor let man kan erstatte og ophæve den folkeret, man har kæmpet for i århundreder, til fordel for en præventiv angrebskrig.
Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, i lyset af FN-inspektørernes rapport til FN's Sikkerhedsråd mandag og efter 10 år med Iraks skuffende adfærd, undvigelser og manglende overholdelse af Sikkerhedsrådets resolutioner bør det stå klart for alle, at vi står over for en meget alvorlig situation i Golfen. Udgangspunktet for hele debatten må være, at vi er repræsentanter for demokratiske nationer. Saddam Hussein er en diktator uden respekt for demokrati, retsstatsprincipper eller de krav, der fremsættes af De Forenede Nationer.
Vi har som demokrater en forpligtelse til fuldt ud at redegøre for, hvorfor det kan blive nødvendigt at gribe ind for at sætte det internationale samfunds vilje igennem og sikre, at Saddam Hussein afvæbner betingelsesløst.
Dette drejer sig ikke udelukkende om det arbejde, FN's våbeninspektører udfører, men om at få fjernet Saddam Husseins masseødelæggelsesvåben. Disse våben eksisterede, da inspektørerne måtte forlade landet i 1999, så hvor er de nu? Der er hidtil ikke konstateret tegn på nedrustning, og vi må aldrig glemme, at bevisbyrden i denne sag bør påhvile Saddam Hussein. Efter min opfattelse har den britiske premierminister en særlig forpligtelse til klart at redegøre for, hvorfor vi bør imødegå truslen fra Iraks masseødelæggelsesvåben. Desværre må jeg konstatere, at hans egen regering indtil videre ikke har været så enig og klar i denne sag, som jeg mener, at vi i Det Forende Kongerige med rette må kunne forvente.
Vi er skuffede over, at hr. Blair ikke har været i stand til i tilstrækkelig grad at overbevise offentligheden i Det Forenede Kongerige om behovet for at være parat til at gribe ind over for det, der klart udgør en trussel mod vores folks sikkerhed. Vi har i Det Forenede Kongerige i løbet af de sidste fjorten dage eller deromkring set meget klare eksempler på, at denne trussel er reel. Hvis ikke vi er i stand til på baggrund af situationens alvor at udvise enighed og viljefasthed, vil vi blot tjene Saddam Husseins interesser. Hvis ikke vi er parate til at skride til handling - hvis han fortsat opstiller hindringer og lyver - vil det være en tilkendegivelse til alle andre slyngelstater om, at de kan gøre alt, hvad de ønsker, uden at det får alvorlige konsekvenser. Det vil også indebære, at selv USA og De Forenede Nationer i særdeleshed bliver svækkede og handlingslammede.
Hvis ikke der sker en forbedring af situationen i løbet af de kommende uger, vil en anden FN-resolution være nødvendig. Det er dog den optimale løsning forud for enhver militæraktion i Golfen. Efter at have hørt general Morillons indlæg er jeg overbevist om, at det internationale samfund stadig har ret til at handle uden en sådan ny resolution, eftersom de nødvendige beføjelser allerede er tildelt i tidligere FN-resolutioner.
Den holdning, den franske og den tyske regering har indtaget i de seneste dage, og mange af de indlæg og demonstrationer, vi har hørt her i eftermiddag, viser klart, at enhver plan om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er dømt til at slå fejl. Jeg har ikke til hensigt at slå politisk mønt af dette forhold, men vi snyder os selv som europæiske parlamentarikere, hvis vi tror, at vi på nogen måde er på vej til at udvikle en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik eller noget tilsvarende - det er vi helt klart ikke.
Vi har i de kommende dage og uger brug for gode nerver og et effektivt FN. Vi må sikre, at Saddam Hussein forstår, at det vil få alvorlige konsekvenser, hvis ikke han efterkommer det internationale samfunds krav. Desuden bør vi sikre, at opinionen i Vesten og andre dele af verden forstår og erkender, at vi bør være indstillet på at gribe ind for at forsvare nationale interesser. De politiske ledere bør have mod til at modstå sådanne trusler, for ellers vil selve De Forenede Nationers troværdighed blive sat på spil, og Saddam Hussein vil have vundet.
Hvis de vestlige nationer havde sendt et stærkere og mere samstemmende signal til Saddam Hussein fra starten og havde fastholdt deres standpunkt, ville vi måske ikke stå over for udsigten til en militær intervention i dag.

Titley (PSE).
Hr. formand, jeg har i de senere måneder til tider følt det, som om vi førte politik gennem en linse, hvor alle normer er vendt på hovedet, og sort er blevet hvidt, så jeg tror, at det vil være rimelig nyttigt for os at vende tilbage til udgangspunktet.
For det første er USA et demokratisk land, som to gange i sidste århundrede har været rede til at ofre borgeres liv for at forsvare fred, frihed og demokrati i Europa. Irak er et land, der er underlagt et diktatorisk styre og ikke kender til hverken frihed eller demokrati, og hvis ledere har dræbt hundredtusinder af deres egne borgere og anses for at være en trussel mod fred og stabilitet i regionen. Det er ikke det modsatte, der er tilfældet.
Det er også værd at huske, hvad der helt konkret står i resolution 1441. Ifølge punkt 1 har Irak gjort sig skyldig i konkrete brud på landets forpligtelser i henhold til flere FN-resolutioner. Ifølge punkt 4 vil urigtige udtalelser eller udeladelser i Iraks erklæringer anses for yderligere brud på Iraks forpligtelser. Endelig hedder det i punkt 13, at Rådet gentagne gange har advaret Irak om, at det vil få alvorlige konsekvenser, hvis landet fortsat undlader at opfylde sine forpligtelser. Det kan på baggrund af Hans Blix' rapport anføres, at der allerede er sket brud på punkt 4. Uanset resultatet bør FN lægge sig fast på, hvad det forstår ved "alvorlige konsekvenser". Mine kolleger, som tidligere har talt, har ret i, at FN's fremtid står på spil. FN kan ikke fremsætte trusler uden at være rede til at gøre alvor af dem.
Inspektørerne har brug for mere tid, og vi har brug for mere information fra amerikanerne. Men hvis der rapporteres om flere alvorlige brud, bør resolution 1441 finde anvendelse. I modsat fald vil vi godtage de yderst ulovlige aktiviteter, som vi har fordømt, og det forekommer mig, at flere indlæg i dag udgør et angreb på FN's resolution 1441, som vi alle har tilsluttet os. Intet medlem af Sikkerhedsrådet bør foregribe denne drøftelse eller tilkendegive, hvordan de vil stemme, før de har set beviserne. Men vi må gøre os klart, at hvis der forelægges en anden resolution fra FN, bør vi alle støtte den, fordi det er det, vi meget klart har tilkendegivet i vores beslutninger her i Parlamentet.

Krivine (GUE/NGL).
Hr. formand, alle ved, at vi i øjeblikket befinder os på kanten af en katastrofe. USA's regering benytter sig af terrorangrebet den 11. september til at udøve statsterrorisme over for hele verden for at opnå økonomisk og militært herredømme overalt.
Præsident Bush er ikke tilfreds med, at palæstinenserne bliver massakreret, at 500.000 irakiske børn dør på grund af embargoen, og at millioner af afrikanere dør af aids på grund af manglende lægehjælp. Nu vil han invadere Irak for især at tilrane sig olien. Hvem tror for alvor på, at USA vil sætte sig op mod en diktatorisk terrorist, fordi han ikke overholder FN's beslutninger? Vi må ikke glemme, at Pinochet og bin Laden var agenter, der blev rekrutteret og trænet af CIA, og at Israel aldrig har overholdt en eneste FN-resolution, men at der desværre ikke er nogen, der overvejer at bombe Israel af den grund.
Menneskerettigheder eller profitter - to vægte, to foranstaltninger. Det er, hvad valget står imellem. Dette lugter af olie, og størstedelen her i Parlamentet ved det. Uden at støtte Saddam Husseins diktatur er det vores pligt at fortsætte den massive modstand, der er i befolkningen, og som vil komme til udtryk i alle hovedstæder den 15. februar som svar på Porto Alegre-forummet. Med eller uden FN er det ikke vores krig. Ifølge alle beregninger vil den koste næsten 30 milliarder amerikanske dollars, mens FN's fødevareprogram netop er blevet beskåret - efter pres fra USA - til 1,7 milliarder amerikanske dollars. De tre vigtigste udfordringer for os lige nu er at bekæmpe krigen med alle mulige midler, at bruge de summer, der er beregnet til krig, til at udrydde fattigdom og at give det palæstinensiske folk mulighed for at leve i frihed.

Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, det er af afgørende betydning, at Europa-Parlamentet sender et klart signal om, at der ikke er nogen begrundelse for en militær aktion mod Irak. Stadig flere mennesker i hele Europa erkender, at et sådant forebyggende angreb vil være både ulovligt og moralsk uacceptabelt. Hundredtusinder mennesker har demonstreret mod krigen over hele EU. I Det Forenede Kongerige har over 160.000 mennesker underskrevet et andragende mod krig på foranledning af den landsdækkende avis Daily Mirror. De erkender, at man ikke kan håndhæve folkeretten ved at bryde folkeretten. De ved, at en krig mod Irak også vil få omfattende negative konsekvenser - i stedet for at bekæmpe terrorismen er det en sikker vej til at fyre op under den.
Der findes alternativer, og EU bør spille en vigtig rolle i bestræbelserne på at fremme dem. Hvis denne konflikt reelt handler om at få fjernet masseødelæggelsesvåben, er der mange andre veje, vi kan tage. Vi har f.eks. behov for en fuldstændig gennemførelse af traktaten om ikkespredning af kernevåben.
Fem lande, herunder England, Frankrig og USA, har påviseligt gjort sig skyldige i brud på denne bestemte del af folkeretten i over tre årtier. Også konventionerne om kemiske og biologiske våben bør styrkes. Der er mange andre forslag. Der er ambitiøse og kontroversielle dagsordener, men EU er alene i stand til at foreslå nye radikale løsninger og har også pligt til at gøre det.

Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, vi er alle enige om, at freden er et gode, der skal forsvares med alle midler, og det er vores alle sammens opgave at gøre en indsats for at forhindre krig. Jeg bifalder budskaberne om, at vi skal sige nej til krig, men netop derfor skal det internationale samfund tilslutte sig FN-organisationen og dens beslutninger og således styrke FN's rolle. FN har hidtil truffet nogle meget klare valg, hr. formand, og det gælder ikke mindst det budskab, som man har sendt til Saddam Hussein om, at alle masseødelæggelsesvåben skal fjernes. Hvis Irak ikke efterkommer det internationale samfunds ønske, bliver et væbnet indgreb uundgåeligt, men det skal naturligvis først ske, efter at FN har besluttet det.
Nu er det den irakiske diktators tur til at spille ud. Nu er det Saddam, som skal bevise over for resten af verden, at han ikke er i besiddelse af forbudte våben. Hvis han virkelig ønsker at undgå krig, skal han fortælle inspektørerne sandheden. Desværre har Saddam hidtil ikke været så samarbejdsvillig over for FN's repræsentanter. Man behøver blot at læse Hans Blix' rapport til Sikkerhedsrådet, hvor det klart fremgår, at der er mistanke om nervegas og kemiske bomber. Der står ordret, at Irak den 7. december 2002 forelagde en redegørelse på ca. 12.000 sider for Sikkerhedsrådet, men at størstedelen af denne redegørelse bestod af genoptryk af tidligere dokumenter, og at den derfor ikke lod til at indeholde nogen nye oplysninger, som besvarer spørgsmålene eller gør antallet af dem mindre. Det samme gælder for nervegassen. Irak havde lovet, at giften ikke var blevet forarbejdet, så den kunne bruges som våben, men UNMOVIC har fået informationer om det modsatte. Der er tegn på, at Irak har produceret mere end den mængde, der er opgivet, og at nervegassen er blevet forarbejdet til militære formål.
Hvad de kemiske bomber angår, vil jeg endnu en gang læse op fra Sikkerhedsrådets rapport, hvor der står, at der er 6.500 kemiske bomber, som der ikke er gjort rede for. Jeg vil gerne gentage, at der mangler 6.500 kemiske bomber. Irak har desuden udtalt, at landet har fremstillet ca. 8.500 l anthrax, som ifølge redegørelsen skulle være blevet destrueret i sommeren 1991. Der står ligeledes i rapporten, at Irak kun har fremlagt få beviser for denne produktion og ingen overbevisende beviser for destruktionen, mens der er stærke tegn på, at Irak har fremstillet mere anthrax end den mængde, der er opgivet. Og sådan kunne jeg blive ved.
I dag står Saddam heldigvis alene. Man skal desuden ikke undervurdere den udtalelse, som Putin kom med i går, hvor han beder den irakiske diktator om at samarbejde med inspektørerne, da også Moskva ellers vil være nødt til at ændre holdning. Presset på Saddam skal øges. Derfor vil jeg gerne appellere til de parlamentsmedlemmer, som har tænkt sig at tage til Irak, om at opgive deres forehavende. Saddam ville bruge deres mission til at hævde, at Europa er splittet, og at han har tilhængere på vores kontinent. Denne politiske udnyttelse bør vi for enhver pris undgå. Valget mellem krig og fred afhænger i dag først og fremmest af Saddam Husseins beslutninger, og Europa skal sørge for, at det irakiske regime samarbejder med inspektørerne. I denne yderst vanskelige situation er det Europas pligt at bruge sin indflydelse for at fremme freden. Det EU-dokument, som udenrigsministrene vedtog den anden dag, har vist, at vi godt kan undgå de splittelser på vores kontinent, som Saddam kunne udnytte for at vinde tid og for at skabe yderligere vanskeligheder for FN. Ved at tale med én stemme har Europa fået USA til at acceptere en udsættelse og givet inspektørerne større indflydelse.
Det gamle kontinent kan gøre meget for freden, og derfor fortjener de initiativer, som den italienske regering tager i disse dage, også vores store opmærksomhed og støtte. De samtaler og møder, der finder sted i dag, i morgen og på mandag, kan vise sig at være meget vigtige, også fordi jeg tror, at den italienske regering bringer de andre EU-landes budskaber ud. Den aktive indsats, der skal gøres for freden, må dog ikke få os til at glemme, hr. formand, at det er vores alle sammens pligt at forsvare værdier som frihed, tolerance og respekt for den menneskelige værdighed, værdier, der blev trådt under fode med attentatet den 11. september. Den dag var det ikke bare USA, der blev ramt, men os alle sammen. I dag er det op til Saddam at bevise, at han ikke støtter terrorismen, at han ikke har forbindelser til al-Qaeda, og at han agter at bøje sig for FN's vilje. Han er med andre ord ansvarlig for det, der kommer til at ske i de kommende måneder.
Napoletano (PSE).
Hr. formand, den højtstående repræsentant indledte sin tale her til aften med at sige, at vi forsøger at tage denne krise op ud fra et europæisk perspektiv. Hans tale er prisværdig, men også det græske formandskabs arbejde er prisværdigt. Det græske formandskab spillede resolut dette kort ud og har hidtil nået nogle resultater, som man ikke engang turde håbe på, ikke mindst når det gælder dagsordenen og tidsfristerne. I den forbindelse vil jeg gerne minde om, at man ikke kun talte om Irak, men også om Korea, Mellemøsten og Makedonien, som alle hører med til en meget kompleks international situation.
Jeg tror ikke, at det bliver svært for Europa-Parlamentet at følge Dem på de fire punkter, De angav som europæisk strategi, hr. højtstående repræsentant. Jeg vil dog understrege, at når det gælder FN's rolle, er vi - og navnlig Den Socialdemokratiske Gruppe - af den opfattelse, at man ikke automatisk bør anvende resolution 1441, og at man heller ikke nødvendigvis skal gribe ind i form af en krig, såfremt det skulle vise sig, at udtalelserne ikke stemmer overens med virkeligheden. Hvis man skal gøre det ønske troværdigt, som De så rigtigt sagde er de fleste europæiske borgeres ønske, nemlig at der hverken er krig eller diktatorer, mener jeg dog, at EU skal stole mere på sig selv, være mere konsekvent og ikke mindst optræde mere samlet. EU skal være mere konsekvent ved at tro mere på sine egne værdier og til dels også være stolt af dem, og EU skal optræde mere samlet ved at fastlægge en holdning med større tyngde og kontinuitet.
I den forbindelse vil jeg gerne slutte af med et spørgsmål. Er dette dokument, som udenrigsministrene vedtog den 27. januar, og koordinationen af Sikkerhedsrådets europæiske medlemmer et tegn på, at vi nu er ved at overvinde meningsforskellene mellem akserne Tyskland-Frankrig og Det Forenede Kongerige-Spanien? Og hvad vil Italien - som hr. Tajani roste så højt - gøre under det kommende formandskab? Hvordan vurderer De kontinuiteten mellem det græske og det italienske formandskab, eftersom den italienske ministerpræsident er på Bushs side den ene dag og lader til at være mere lydhør over for den europæiske holdning den næste dag?

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, den krigspsykose, som den amerikanske regering har udviklet, er særdeles alvorlig og møder stadig større modstand i verdensopinionen. Som deltagere fra mange lande ved det parlamentariske verdensforum i Porto Alegre har tilkendegivet, må vi kræve, at vores politiske ledere med fasthed vender sig mod krigen og afviser det begreb om forebyggende krig, som Bush-regeringens nye strategiske doktrin indeholder. EU's institutioner samt medlemsstaternes og kandidatlandenes regeringer må afvise enhver deltagelse i krigen mod Irak, herunder brug af militære baser og andre faciliteter på deres område, og de må afvise enhver deltagelse af soldater eller militære eller finansielle ressourcer, uden at det skal være ensbetydende med nogen som helst støtte til det irakiske regime.
Blokaden af Irak, der har tilføjet befolkningen, og især børnene, så mange lidelser, må også bringes til ophør. Særlig vigtige er alle former for udtryk for solidaritet med det irakiske folk, hvad enten det er besøg af medlemmer fra Europa-Parlamentet i Irak eller de offentlige demonstrationer, der er planlagt til den 15. februar mod krig og for fred. Denne uretfærdige krig må afvises, for den skyldes udelukkende USA's ønske om verdensdominans, først og fremmest dikteret af olieinteresser og de amerikanske og britiske militærindustrielle komplekser.
Modstand mod krigen i Irak er ligeledes afgørende for at få gjort en ende på den israelske besættelse af de palæstinensiske områder og Sharon-regeringens aggression og for gennem dialog at nå frem til en retfærdig og varig fred. Vores befolkninger ønsker fred, og vi skal alle arbejde for, at det bliver muligt, ved konstant at give udtryk for vores protest, indignation og afsky over for truslen om en ny krig mod Irak.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, kære kolleger, hverken skiltene med teksten "No War" i venstre side af Europa-Parlamentet eller antiamerikanske skilte i denne side eller i højre side af salen kan bidrage til at håndtere Irak-krisen. Intet EU-medlemsland kan være ligeglad med krisen, og det burde være overflødigt at minde om i denne forbindelse, at krisen udgår fra Irak og ikke fra USA. Krisen er ikke opstået, fordi USA absolut vil fremkalde en krig dér, den er derimod opstået, fordi der i Irak stadig hersker en despot, der er i besiddelse af farlige masseødelæggelsesvåben og allerede tidligere har vist, at han ikke viger tilbage for at bruge dem.
(Tilråb)
Der er tilstrækkeligt mange fingerpeg om, kære kollega, at Saddam Hussein også er bagmand for og finansierer den internationale terrorisme. Det er efter min mening også utilladeligt at tale om, at USA og det internationale statssamfund, inklusive EU, måler med to målestokke. Man måler ikke med to målestokke, og spørgsmålet om, hvor disse razziaer dog skal finde sted, er egentlig ikke legitimt. Alle, der beskæftiger sig seriøst med spørgsmålet, ved, at Nordkorea godt nok er et meget farligt land, men at der er brug for andre svar her end over for Irak.
Kravet om, at USA også skal nedruste, fordi landet også råder over masseødelæggelsesvåben, hører efter min mening ikke hjemme i en seriøs diskussion. Sådanne argumenter kommer nemlig kun én til gode, og det er Saddam Hussein, der ønsker at splitte den europæiske og amerikanske offentlighed for at vinde tid og dermed overleve politisk.
Hvis Saddam Hussein ikke har noget at skjule, hvorfor lægger han så ikke kortene på bordet, hvorfor giver han ikke sine videnskabsfolk lov til at give oplysninger, uden at der er tilsynsfolk til stede? Der må ikke være nogen tvivl om, at nøglen til en fredelig løsning på krisen ligger hos Saddam Hussein, der skal samarbejde på den måde, chefen for våbeninspektørerne, hr. Blix, har sagt til FN's Sikkerhedsråd.
Den måde, EU håndterer udfordringen på, vil i sidste ende også være afgørende for troværdigheden af de gang på gang udtalte planer om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er absolut nødvendigt at tale med én stemme på dette punkt. Det gælder ikke kun for Rådets udtalelse om Irak, men naturligvis også for Europa-Parlamentet, og jeg støtter derfor også fuldt ud den fælles beslutning, som er udarbejdet af general Morillon på vores gruppes vegne.
Vi støtter enhver tænkelig fredelig aktion, der kan afvæbne Irak og skabe samarbejde. Vi foretrækker, at det sker i FN-regi. Vi betragter Iraks raketoprustning som en de facto-krænkelse af FN's resolutioner. Vi er som østrigere bekymrede over, at landet hamstrer kampstoffer såsom anthrax, og vi støtter derfor bestræbelserne hos alle politiske og diplomatiske kræfter på at benytte de pågældende kanaler til at nå til en fredelig løsning på konflikten.
En fredelig løsning står øverst på dagsordenen for os østrigere. Men vi er som et lille land naturligvis også bevidste om, at vi i sidste ende ikke kan forhindre nogen i at gribe til militære midler som en sidste udvej for at sikre fred og international sikkerhed. I praksis betyder det for os, at ingen østrigsk soldat kommer til at deltage i krigshandlinger, men at vi - hvilket er i overensstemmelse med østrigsk tradition - deltager i fredsbevarende operationer. Det betyder desuden, at overflyvninger som led i krigshandlinger ikke er mulige, men kun i de områder, der udtrykkeligt er autoriserede af Sikkerhedsrådet, og endelig at Østrigs suverænitet skal sikres til lands og i luften.
Ud fra den betragtning tilslutter vi os fuldt ud indholdet i det græske formandskabs fælles konklusioner, hvilket også gælder for den - forhåbentlig - fælles beslutning fra Europa-Parlamentet. Det er blot beklageligt, at den afspejler den laveste fællesnævner. Jeg er også modstander af tendensen hos flere delegerede til at lade sig bruge af Irak som propagandainstrument, hvilket er i modstrid med Europa-Parlamentets fact finding mission til FN i New York. Det er et vigtigt instrument og bør forsyne Europa-Parlamentets delegation med et klart budskab til Saddam Hussein og give den mulighed for også at overbringe budskabet til Baghdad.
Schulz (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne stille fire spørgsmål her i salen. Jeg begynder med et foto, jeg har set i både de tyske og de franske medier. Det er et foto, der viser den amerikanske forsvarsminister Rumsfeld sammen med Saddam Hussein ved et venskabeligt shake hands i Baghdad. Fotoet blev taget på et tidspunkt, hvor hr. Rumsfeld var præsident Reagens særlige repræsentant for forbindelserne til Mellemøsten. Kunne det tænkes, at hr. Rumsfeld dengang førte forhandlinger om våbenleverancer?
(Tilråb)
Jeg stiller nu mit andet spørgsmål: Hvorfor fremlægger den amerikanske regering først beviser fra den 5. februar? Hvis der findes beviser på, at Saddam Hussein råder over masseødelæggelsesvåben, ville USA være forpligtet til at fremlægge disse beviser omgående og give beviserne videre til våbeninspektørerne. Hvorfor først fra den 5. februar?
Mit tredje spørgsmål lyder: Fru Stenzel har sagt, at det er nødvendigt med andre foranstaltninger over for Nordkorea end over for Irak. Så sig os dog hvilke! Vi har en stat, Nordkorea, der siger: Vi laver kernevåben. Så siger USA: Jer forhandler vi med. Så er der en anden stat, der angiveligt har masseødelæggelsesvåben, og så siger USA: Jer forhandler vi ikke med, her fører vi krig. Hvor er logikken henne, hvis den da ikke ligger i vilkårligheden?
Nu kommer jeg til mit sidste spørgsmål: Kunne det tænkes, at den antiterrorkoalition, der blev dannet så møjsommeligt efter den 11. september, bliver ødelagt af en uoverlagt, krigerisk fremfærd? Kunne det tænkes, at der findes statsledere i islamiske stater, der er parat til at samarbejde med vestlige statssamfund, for hvilke det bliver umuligt at fortsætte i antiterrorkoalitionen på grund af en krigerisk fremfærd i Irak? Og kunne det dermed ikke også tænkes, at det, fru Stenzel og andre er tilhængere af - og tilsyneladende også De, hr. Morillon - bliver det største terroristrekrutteringsprogram, vi har oplevet i de seneste år?
Hvis De kan besvare alle disse spørgsmål med et nej, så kan De være lykkelig. Jeg frygter, De er nødt til at besvare dem med et ja, og det er grunden til, at min regering med rette siger, at regionen har brug for mere fred. Krig har den allerede nok af!
Gemelli (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Solana, kommissær Patten, jeg tror, at vi alle sammen er bevidste om, at det er verdens og således også EU's ansvar at sikre udvikling, fremgang og fred for alle folkeslag. Efter min opfattelse er det et udtryk for barnlig adfærd, når man med en ideologisk gammelpacifisme kalder sig selv for fredens nummer et, som om alle andre gik ind for krig. Vi går alle ind for fred, vi er alle modstandere af krig, og vi er alle modstandere af masseødelæggelsesvåben. Så hvordan tror de professionelle pacifister, at man kan destruere alle masseødelæggelsesvåben, hvis Saddam Hussein ikke giver FN-inspektørerne information om opbevaringsstedene og lagrene? Det er uansvarligt at give indtryk af, at verden er delt i to, nemlig fredstilhængerne og fredsmodstanderne. Den civiliserede verden, ethvert civiliseret menneske og enhver, der er bevidst om sin egen værdighed, er modstander af krig. Derfor vil jeg bede Dem alle sammen om ikke at dele Parlamentet op i to, for en sådan opdeling ville udelukkende have politiske formål.
Jeg er en af dem, der mener, at det er nødvendigt at styrke FN's rolle, og at de internationale overvågningsforanstaltninger skal besluttes af FN, selv om det er nødvendigt med en gennemgribende reform. Men jeg er også overbevist om, at vi én gang for alle bør gå bort fra Jalta-tankegangen, og at alle de stater, der spiller en fremtrædende rolle i verden, bør deltage i drøftelserne om verdens farlige situationer. Vi kan vise vores taknemmelighed over for USA på mange måder, ligesom USA kan vise sin solidaritet med Europa ved at lade være med at eksportere en økonomisk snæversynethed, som er styret af blind egoisme. Både Europa og USA har brug for nogle stærke forbindelser til Rusland. Det var fornuftigt at optage Rusland i NATO-rådet. Vi skal fortsætte denne positive proces og inddrage Rusland i de internationale beslutninger. Dette er vigtigt for Europas opbygning, som skal fortsætte med en gradvis optagelse af Balkanlandene og en vurdering af alle de andre ansøgninger om tiltrædelse.
Jeg vil endnu en gang understrege, at Den Arabiske Ligas beslutning om at vedtage FN-resolutionen er vigtig, og det er ligeledes vigtigt, at de muslimske lande vedtager denne resolution, så integralisterne, fundamentalisterne, totalitaristerne og imperialisterne kommer til at stå alene. Vi skal fortælle verden, at islam er en religion, der skal respekteres, og at terrorisme, som har rødder i fundamentalismen, bør fordømmes og bekæmpes uden tøven. Vi kan på nuværende tidspunkt ikke udelukke muligheden for et internationalt indgreb for at afvæbne Saddam Hussein, men det skal besluttes af FN og skal først ske efter, at man har iværksat alle de forsøg, som inspektørerne ønsker, og som ikke indebærer blodsudgydelser, hvilket hr. Morillon også bad om. Jeg mener desuden, at vi bør takke USA for at have sat fokus på Irak-problemet og for at have opstillet et omfattende militærapparat, som er klar til at blive taget i brug. Amerikanernes metoder passer perfekt til situationen, og man vil sandsynligvis kunne undgå en væbnet konflikt, hvis Irak skaber forudsætningerne for fred. Derfor har Europa hidtil været afhængig af USA, og derfor skal Europa finde sin egen rolle i verden, ikke blot ved at oprette en hurtig interventionsstyrke, men også og ikke mindst via en kraftig samordning af udenrigspolitikken.
Vi skal gøre en indsats for at skabe klarhed omkring Europas rolle, ikke bare når det gælder Irak, men også når det gælder alle andre spørgsmål. Derfor mener jeg, at vi bør opfordre Ariel Sharon, som står stærkt, fordi han har vælgerne bag sig, til at deltage i en international konference om Mellemøsten for at forsøge at nå frem til en fredelig løsning for alle områder, hvor det først og fremmest drejer sig om at fjerne hadet og fremme gensidig respekt og staternes genopbyggelse. Europas rolle i dag er vigtig, og det bliver den i endnu højere grad fremover, hvis det lykkes os at påvirke såvel Rusland som USA med den vestlige kultur, så man respekterer friheden og samtidig slår solidaritetsprincippet fast. Vores kultur kommer til at stå over for nogle kæmpemæssige udfordringer i fremtiden, og dem vil den kunne tage op, hvis den er sig fuldt ud bevidst om vores ansvar over for menneskeheden.

Poignant (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, USA er bange. USA har været bange siden 11. september. Landet har ført krig på alle kontinenter, men det har kun ringe erfaring med krig på sit eget kontinent, og sidste gang var i 1860'erne. Derfor er de bange, og når et land eller et kontinent er bange, kan det begå dumme fejl.
USA burde høre efter det gamle Europa, denne gamle kloge kone - dækket af blod og tårer - som USA selv reddede fra diktatur for 50 år siden. Lad USA høre på hende! Denne gamle kloge kone ville sige: Vælg sikkerhed gennem international lov, giv efter for FN's beslutninger, indvilg i endnu et møde i FN, som vi må kræve, for at udarbejde endnu en resolution. Vi ved godt, at amerikanerne er de stærkeste. Vi er tvunget til at tage dette til efterretning. Men der er ingen grund til at blive unilateral. Der er ingen grund til at stå fast på egne nationale interesser. Det skal siges, at vores medborgere fornemmer en kraftig olielugt i denne sag. Nogle vil sige, at det ikke er sandt, men de kan lugte det, og de ved, at tre fjerdedele af olien befinder sig her, at USA har brug for den, og at Kina vil få brug for den i fremtiden. De ved, at disse lagre, disse ressourcer må gøres tilgængelige af hensyn til vores landes udvikling, men også af hensyn til landene i Syden. Det er hele verdens lager og først og fremmest disse landes.
Til sidst et ord til det unge Europa - vores Europa - denne unge pige, som vi er ved at skabe. Dette er hendes sandhedstime, og vi må harmonisere holdningerne i de fire medlemsstater og det ene kandidatland, der sidder i Sikkerhedsrådet. Det, der skete i mandags, er ikke nok. Vi bør være i stand til at koordinere vores holdning og i fællesskab beslutte, hvad vi vil med vores to gange vetoret i Sikkerhedsrådet og således foregribe det, der måske er vores fremtid. Under alle omstændigheder er der ingen klar grund til at give op, hverken med hensyn til mødet eller vetoretten.

Poos (PSE).
Hr. formand, FN's våbeninspektører i Irak gør et glimrende stykke arbejde. Hvis de finder ulovlige kemiske eller biologiske våben, har de ret til at destruere dem. Hvis de ingen finder, er det deres pligt at videregive denne oplysning. Mens denne proces står på, og forudsat at den medfører det forventede resultat, er Irak ikke en trussel. I den nuværende situation ville landet ikke engang turde fyre et kanonslag af. Der er derfor ingen grund til at indlede en forebyggende krig. I løbet af de næste par dage er det derfor de europæiske staters presserende pligt at undgå en unilateral militæraktion i strid med den internationale lovgivning. Resolution 1441 udelukker automatisk magtanvendelse.
Det er derfor en skam, at De Kristelige Demokrater har valgt at være tvetydige på dette afgørende punkt. Har de ikke læst udtalelsen fra den tyske biskopkonference, hvoraf fremgår, og jeg citerer, "at en forebyggende krig er et angreb, og kan ikke anses for en berettiget krig"? Jeg tror ikke, at biskopperne er blevet manipuleret af Saddam Hussein. Har De Kristelige Demokrater ikke forstået kirkens forsøg på at gøre alt for at forhindre en forebyggende krig, der, og jeg citerer, "ville udhule principperne om afståelse fra magtanvendelse, der er fastsat i international lov, og når det kommer til stykket svække hele fællesskabssystemet staterne imellem"? Socialdemokraterne kan ikke udtrykke bedre end biskopperne, hvad de mener om krigsråbene fra Washingtons høge. De Kristelige Demokrater kan stadig nå at komme til fornuft ved afstemningen i morgen, og jeg er sikker på, at hr. Morillon, der er en fornuftig mand, vil bruge sine overtalelsesevner.
Souladakis (PSE).
Hr. formand, det internationale politiske klima er stormfuldt for at sige det mildt. Hvis jeg skal fejlcitere Tolstoj, er det ikke nogen overdrivelse at sige, at vi står over for intet mindre end valget mellem krig eller fred. Med andre ord er det, som nogle ser som problemet - det vil sige, om Saddam Hussein skal blive eller gå af - helt irrelevant. Vi står dybest set med følgerne af en krise, der startede tilbage i 1979 med Iran/Irak-krigen, som fortsatte med Kuwait, og som stadig er i gang. Tidligere allierede er nu modstandere, og tidligere modstandere er nu allierede.
Og hvad gør vi ved det? EU skal handle ud fra et fælles princip og et fælles politisk engagement. Principielt set skal alle beslutninger vedtages i FN's Sikkerhedsråd, og det politiske engagement består i, at vi står sammen i FN. I mandags startede Rådet (almindelige anliggender) med at definere EU's muligheder. Lad os håbe, at disse muligheder i sidste ende bliver omsat i politik.
Når vi taler om forholdet mellem EU og USA, siger vi ofte, at amerikanerne er vores allierede. Ja, det er de, og som sådan hjalp og støttede vi dem i Afghanistan. Men enhver amerikansk politik behøver ikke nødvendigvis blive EU's politik. Jeg vil gerne stille et enkelt spørgsmål. Var Clintons politik over for Mellemøsten, Irak og andre lande den samme som Bushs politik? Nej. Derfor skal EU's politiske autonomi og de underliggende principper altid være hjørnestenen for den gensidige respekt mellem USA og Europa.
Vi skal besvare en række spørgsmål vedrørende krisestyring. Husker De, hvad vi sagde om krisen i Mellemøsten? Og ingen lyttede til os. Der er spørgsmålet om demokrati i Golfen, Irak og andre steder, men det er ikke det rette tidspunkt at diskutere det på. Jeg vil imidlertid sige, at de demokratiske forandringer i Central- og Østeuropa, hvor vi har fundet nye partnere, ikke blev gennemført ved, at vi tog parti og deltog i konflikter. De blev gennemført, ved at vi holdt os på afstand og forbedrede forholdene og banede vejen for, at disse lande og nationer kunne bevæge sig i retning af demokratiet.
De Keyser (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, næsten alt er blevet sagt i dag. Jeg glæder mig over det græske formandskabs indsats for at løse den situation, vi befinder os i. Europa-Parlamentet vil måske vedtage en fælles beslutning i morgen om Irak, som jeg støtter. Men jeg er jeg er rystet over, at den minimale enighed, den reflekterer, og som understreger FN's centrale rolle, er så svag.
Selv om forsvar og sikkerhed klart er internationale anliggender, mener jeg ikke, at verdensfred og stabilitet kan begrænses til en søjle. De sagde, hr. Solana, at et overvældende flertal af europæere utvetydigt er imod krigen. Og her i Parlamentet tøver vi for at sikre europæisk sammenhæng og vores forbindelser på tværs af Atlanten, og vi betaler en høj pris, nemlig tavshed og nogle gange hykleri, når vi foregiver at tro, at vi bekæmper terrorisme, når der er alle tegn på, at vi vil gøre det uendelig meget værre. Vi foregiver, at kun Irak er en trussel for verden, når det i virkeligheden er et land tvunget i knæ Vi foregiver at tro, at kun dette land har masseødelæggelsesvåben, når hele regioner er krudttønder. Vi foregiver at tro, at de 150.000 mænd, der er samlet ved Iraks grænse, kun er der for at lægge pres på Saddam Hussein. Vi foregiver at tro, som hr. Poignant sagde, at denne krig ikke har en frygtelig lugt af olie, og at Bushs egentlige mål er at give Irak tilbage til irakerne. Vi foregiver også at tro, at demokrati kan bygges med magt i et område, der flyder med miner og bomber. Og vi foregiver at tro, at vi aldrig vil blive medskyldige i en massakre, og at FN, denne dommer i international lovgivning, vil spille en upartisk rolle og ikke er underlagt et kæmpe pres.
Hr. formand, jeg skammer mig i dag!

Theorin (PSE).
Hr. formand, hr. Solana, krig er aldrig noget uundgåeligt, som man blot skal underkaste sig. Mennesket beslutter sig for at gå i krig, og mennesket kan gøre en ende på krigen. Krig kan aldrig være den rigtige løsning på problemer med masseødelæggelsesvåben eller terrorbekæmpelse. Vi befinder os på randen af en krig, der vil få ødelæggende konsekvenser for det irakiske folk, for hele regionen og for hele verden. I denne situation kan vi ikke forholde os tavse om de juridiske og moralske problemer, der er forbundet med en krig.
Alle politikere bør analysere, hvad en krig med Irak vil føre til. Millioner af mennesker vil blive tvunget på flugt - flygtninge, som nabolandene ikke kan tage sig af. Krigen kan sprede sig til Israel og Palæstina, og modstanden imod Vesten kan øges med flere terrorangreb til følge. Det vil være nødvendigt at træffe meget store humanitære foranstaltninger for at hjælpe de 23 millioner irakere. Er det prisen værd?
Krigen med Irak handler ikke om Saddam Husseins diktatur eller overtrædelse af FN-resolutioner. Hvis det var tilfældet, ville USA, FN og EU have været involveret i mange krige overalt i verden - f.eks. i Saudi-Arabien og Israel. Det handler i virkeligheden om magten over olien og magten i området.
Ifølge De Forenede Nationers pagt kan vi kun i sidste instans bruge magt for at bevare freden, efter at alle andre muligheder er afprøvet. Kun Sikkerhedsrådet kan træffe afgørelser herom. Hverken De Forenede Nationers pagt eller den internationale ret tillader imidlertid magtanvendelse som forebyggende foranstaltning. En forebyggende krig er gadens lov og de stærkes magt, der tilsidesætter den internationale ret, som verden er baseret på. EU skal protestere kraftigt imod dette. Der er ingen undskyldning for Saddam Husseins katastrofale politik. Hans og alle andres masseødelæggelsesvåben skal væk, også dem i USA, Det Forenede Kongerige og Israel, men vi har aldrig anbefalet magtanvendelse som middel hertil. Giv inspektørerne ordentlig tid, og brug tiden til et samarbejde mellem EU, de arabiske lande, Rusland og FN for at finde en fredelig løsning.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, foran mig har jeg en plakat, hvorpå der står: "nej til krig". Jeg siger "nej" til ensidig krig. Jeg er ikke pacifist - selv om jeg ikke derved antyder, at der er noget galt med at være pacifist - men jeg er alvorligt bange for de konsekvenser, en ensidig krig mod Irak kan få for verdensordenen fremover og den verden, vi vil komme til at leve i, hvis ikke vi som Parlament klart tilkendegiver vores holdning: Hvis ikke vi håndhæver folkeretten gennem De Forenede Nationer, har vi ingen ret. Vi kan ikke acceptere, at det er verdens stærkeste nation, som anser sig selv for uovervindelig, der beslutter, hvilket mål den vælger at angribe, hvem der skal afvæbnes, og hvordan og hvornår den vil iværksætte et sådant angreb. Det er vejen til anarki, en vej, som ikke vil give nogen stat på jorden sikkerhed - og mindst af alt den lille stat, som jeg repræsenterer her i Parlamentet.
Krig er politikkens fallit. De Forenede Nationer har mulighed for - som det blev gjort klart af inspektørerne, der forelagde deres rapport for De Forenede Nationer i denne uge - fredeligt at afvæbne Saddam Hussein, hvis de får tid nok, og hvis Saddam Hussein indgår i et aktivt samarbejde med dem. Vi taler om at give inspektørerne tid, vi taler ikke om at give Saddam Hussein lov til at beholde masseødelæggelsesvåben - for så vidt han har dem.
Jeg må tage afstand fra Den Liberale Gruppes leder, hr. Watsons, forsøg på at mistænkeliggøre motiverne bag det besøg, jeg og mine kolleger vil aflægge i Baghdad i weekenden, for at forsøge at overbevise de myndigheder, vi vil få mulighed for at møde, om at indgå i et aktivt samarbejde med inspektørerne og netop selv få et førstehåndsindtryk af de følger, sanktionerne har, især for børnene i Irak.
Endelig vil jeg, nu min taletid er ved at løbe ud, kort påpege to forhold. Der er i inspektørernes rapport ikke påvist forbindelser til den internationale terrorisme. Der er ikke fundet beviser for, at Saddam Hussein er i besiddelse af masseødelæggelsesvåben - tværtimod i virkeligheden. Vi må give inspektørerne mere tid.
Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand, krig er en meget alvorlig sag. Allerede Erasmus sagde, at "skøn er krigen for den uerfarne". Efter min mening bør vi anklage dem, der benytter sig af hykleri, uklar tale, halve sandheder og fuldstændige forvanskninger for at lede os ud i krig.
Det er uacceptabelt, at der er prominente talere, der i stedet for at tale for en reel bekæmpelse af terrorismen, det vil sige af al-Qaeda, udbasunerer perfiditeter om formodede magt- og herskerideologier, der kan sammenlignes med militarisme, når taleren samtidig praler af at have verdens bedste hær.
Hvis de, der beskylder den irakiske diktator for at repræsentere en kaotisk verden i konstant alarmberedskab, blot rettede blikket indad, ville de se, hvem der i virkeligheden repræsenterer en magt- og herskerideologi, og hvem der er årsag til, at verden konstant er i alarmberedskab.
Jeg synes dog, at vi skal lykønske os selv med den fortsatte vækst i USA af den bevægelse, som siger nej til krig, og glæde os over f.eks. general Schwarzkopfs holdninger, der i overensstemmelse med Erasmus netop har anklaget forsvarsminister Rumsfeld for at foragte hæren og nyde tanken om at gå i krig, eller over den demokratiske senator Joseph Biden, som har beskyldt Bush for at give næring til den største antiamerikanske bevægelse i de sidste 30 år.
På den side har den italienske premierminister, Silvio Berlusconi, netop udtalt, at han går ind for freden, men at han ikke kan påtage sig et medansvar for at vige tilbage for dem, der truer vores sikkerhed, frihed og demokrati. Efter min mening er det os, der med den slags sofismer bringer vores frihed, vores demokrati og vores principper og naturligvis vores sikkerhed i fare, for et samfund, der tillader løgne og forvanskninger med det formål at kontrollere oliemarkedet og benytter sig af strategiske indfald af imperialistisk tilsnit, svækker sig selv på mellemlang sigt og hermed sætter sin egen samhørighed og sikkerhed på spil.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, hvis ikke de europæiske regeringer kan nå frem til en fælles holdning - og det græske formandskab gør sig stor umage herfor - så skal vi i EU klart og med fælles røst tale imod denne krig om olie og imod en ensidig indblanding, der åbenlyst tilsidesætter international ret, FN's resolutioner og verdensopinionen. Ja, hr. Solana, vi skal give FN-inspektørerne, hvad de beder om, nemlig tid, penge, ressourcer og informationer. Vi skal give freden en chance til. Desværre er krig og vold Deres område - det område, hvor beslutningstagerne hersker, mens ofrene primært er kvinder og børn. Vi fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har gentagne gange understreget, at der skal findes en fredelig løsning på konflikter. En krig med Irak vil ikke kun signalere, at vores diplomati og politik har slået fuldstændig fejl, den vil også være ensbetydende med, at vi har svigtet vores værdier og vores kultur. Det vil betyde, at det gamle Europa ikke har nogen ny og alternativ standard at stille i stedet for den voldsfilosofi og -kultur, der fremmes af USA. Europas herskere har et enormt ansvar i denne afgørende fase.
Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand, jeg har en begrundet mistanke om, at premierminister Aznar i forbindelse med Irak-krisen har påtaget sig hemmelige militære forpligtelser over for Bush-regeringen.
Hvad angår beviserne, kan jeg give Europa-Parlamentet en række relevante offentlige erklæringer fra den spanske premierminister Aznar, som i medierne udtrykker sin ubetingede støtte til Bush, herunder støtte til et ensidigt angreb. Er det udtryk for loyalitet over for EU? Er denne holdning, som bryder med den europæiske konsensus, loyal? Er Aznars optræden i tv, hvor han erklærer, at han giver Bush sin ubetingede støtte til et ensidigt angreb, udtryk for loyalitet? Er der tale om loyalitet, når man ved, at de i så fald ville krænke den internationale ret og FN's charter?
Jeg kan desuden, hr. formand, oplyse, at ikke engang hans eget land bakker hans holdninger på området op. Langt størstedelen af det spanske samfund er imod et ensidigt angreb. Spanien modsatte sig i sin tid et ensidigt angreb på Libyen og Panama, og nu bakker det op om og støtter fuldstændig den fælles europæiske holdning.
Hr. rådsformand og hr. kommissær, har premierminister Aznar informeret Dem om hans uforbeholdne støtte til Bush?
Hvad angår hr. Galeotes anbefalinger, ville det være kynisk, hvis han ikke først retter dem til Aznar.

Solana
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke de mange parlamentsmedlemmer, der har ledsaget mig under dette møde, for deres stædighed og udholdenhed. Tak.
Jeg vil gerne komme med et kort indlæg inden for den tid, jeg har fået tildelt, for at afklare nogle spørgsmål. For det første skal der ikke herske tvivl om, at det er en vanskelig forhandling. Det er en forhandling, der drejer sig om kernen i EU's udenrigspolitik. Vi har en ny verdenssituation, der uden tvivl vil få konsekvenser for fremtiden, som vi kun vanskeligt kan forudse i dag. Men jeg vil dog gerne sige, at vi ikke skal blive alt for pessimistiske med hensyn til EU's manglende evne til at nå frem til fælles holdninger. Vi taler om noget så alvorligt som krig og fred. Vi taler om noget så alvorligt som liv og død. Det er derfor naturligt, at de mange parlamentsmedlemmer, der har talt her, har udtrykt sig meget forskelligt, og at regeringerne af og til udtrykker sig meget forskelligt. Den første konsekvens heraf er, at det til sin tid bliver meget vanskeligt at træffe beslutning om krig og fred, om liv og død, ved hjælp af en afstemning.
Beslutningen om fred og krig, liv og død tilkommer staterne, og en stat vil aldrig tillade, at en anden stat pålægger den at gå i krig, eller at den på den anden side pålægger en anden at gå i krig. Jeg siger dette inden for konteksten af EU.
Med hensyn til det andet spørgsmål tror jeg, hvis vi tænker lidt tilbage på tiden sidst i august og først i september sidste år, at de fleste af Parlamentets medlemmer var bange for eller frygtede, at vi stod lige over for en ensidig aktion mod Irak. Der kom pres, meget betydeligt pres fra mange lande, de fleste EU-lande. Vi bør også anerkende det mod, som Storbritanniens premierminister, Tony Blair, udviste på daværende tidspunkt. Vi opnåede i fællesskab, at den operation, der var på nippet til at gå i gang, i stedet blev ledt ind på FN-sporet. I september samme år kom Irak-dossieret, der lå uden for FN's Sikkerhedsråds rammer, ind under FN. Forhandlingen af resolution 1441 stod på i syv lange uger. Alt dette skete uden tvivl under de europæiske landes lederskab med henblik på at opnå en resolution, der blev enstemmigt vedtaget.
Det var meget længe siden, at der var blevet vedtaget en resolution af denne størrelsesorden med enstemmighed, med lande som f.eks. Syrien, og at Den Arabiske Liga, de arabiske lande, som jeg nævnte indledningsvis, et par dage senere enstemmigt støttede indholdet i resolution 1441. 
Jeg synes ikke, at europæerne er de eneste, der er ansvarlige for resolution 1441, men vi ville forfalde til pessimisme, hvis vi ikke sagde til os selv, at vi har haft et stor ansvar for, at vi har resolution 1441. Lad os derfor være lidt mere optimistiske, for vi har haft en vigtig opgave, og det har vi fortsat. Resolution 1441 forpligtede inspektørerne, hr. Blix og hr. El Baradei, til at udarbejde en rapport. De var så venlige at tale med formanden for Europa-Parlamentet via videokonferencen i går. Parlamentets medlemmer er velinformerede om hr. Blix' tanker, og de ved, hvad han reelt tænker, ikke kun det, han har sagt offentligt, men også det, han har sagt i videokonferencen. Alle parlamentsmedlemmerne ved derfor, at hr. Blix, der, som han selv sagde i går, er en stor europæer, der tror på de europæiske værdier, gav udtryk for en vis pessimisme, da han talte med Dem i går. En vis pessimisme, som ikke skyldtes uvidenhed, for han er en vis mand, der i mange år har arbejdet med inspektion af masseødelæggelsesvåben. Han gav udtryk for en vis pessimisme, fordi han erkendte, at der ikke havde været det samarbejde, han havde håbet. Han havde i kraft af sine evner, sin erfaring og sin generøsitet håbet at se et større samarbejde.
Den første konsekvens heraf er, at den første rapport, vi nu er i besiddelse af, ikke stiller os tilfredse med forløbet af samarbejdet mellem Saddam Hussein og styret i Baghdad og inspektørerne. Men til trods herfor skal vi fortsætte, og derfor har vi anmodet EU-landene om at give inspektørerne deres fulde støtte. Jeg spørger endnu en gang om, hvilken type støtte vi kan give. Tre slags, nemlig tidsmæssig støtte ved at give dem mere tid, materiel støtte ved at give dem de ressourcer, de behøver, og information og efterretning.
I går opnåedes der også enighed om, at de eksisterende beviser, som kun var fordelt til et begrænset antal personer, hvoraf nogle er tæt på hr. Blix, bliver diskuteret den 5. februar i FN's Sikkerhedsråd. Sikkerhedsrådet er derfor fortsat omdrejningspunktet for drøftelserne, og jeg synes, at de europæiske lande har spillet en rolle i denne forbindelse, ikke på alle områder, men for en betydelig dels vedkommende.
Vi bør således på samme tid fastholde et dynamisk pres - inspektørerne beder også om, at vi fastholder det - og samtidig udvise politisk dynamik i forhandlingen i FN's Sikkerhedsråd, som vil tage tid. Der bliver flere møder, og her i Parlamentet vil de rapporter, der bliver udarbejdet i FN's Sikkerhedsråd, utvivlsomt blive genstand for analyse. Den 14. februar kommer der endnu en rapport fra inspektørerne, og så må vi se, hvordan situationen udvikler sig.
De kan nok forestille Dem, at jeg er i permanent kontakt med mange personer, med mange relevante lande i Sikkerhedsrådet, ikke kun europæiske lande, og med lande, som ikke er med i Sikkerhedsrådet. De husker nok, for De følger dette spørgsmål lige så opmærksomt som mig, at der for et par dage siden blev afholdt et vigtigt møde mellem de mest betydningsfulde arabiske lande i Ankara. Jeg opfordrer Dem til at læse erklæringen fra mødet. Denne erklæring afviger ikke meget fra EU-erklæringen i mandags, tværtimod, selv om den måske er mindre skarp.
Vores arbejde går derfor i den rigtige retning. Kommer vi sikkert i havn? Det får vi at se, men vi er midt i en politisk dynamik, som ingen for et par måneder siden havde forestillet sig mulig. Lad os derfor fortsætte arbejdet, lad os blive ved med at samarbejde på denne måde med de andre medlemmer af Sikkerhedsrådet, lad os arbejde sammen med de øvrige lande, og lad os samarbejde indbyrdes, så vi ved afslutningen af denne rejse, som jeg sagde i min indledning, har fundet en løsning på denne meget alvorlige konflikt. Udbredelsen af masseødelæggelsesvåben vil uden tvivl blive det store spørgsmål, som europæerne bliver nødt til at behandle i de kommende år, og vi er nødt til reelt at blive bevidst om, hvor vigtigt spørgsmålet er. Efter min mening er vi ikke altid tilstrækkelig opmærksomme på de konsekvenser, det kan få, men jeg håber, at der i dette tilfælde findes en løsning, en god løsning.
Jeg er under alle omstændigheder altid parat til at komme her i Parlamentet, uanset om De er mange eller få, så vi i fællesskab kan forsøge at gøre fremskridt og overvinde de vanskeligheder, vi i dette historiske øjeblik står over for på godt og ondt. Lad os håbe det bedste.
Formanden.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag1

Maes (Verts/ALE).
Europa-Parlamentet må klart tage afstand fra krig som et middel til at afvæbne Irak, fordi et stort flertal af vores borgere er imod krig. FN har vist vejen, nemlig at gennemtvinge afvæbning gennem inspektioner og kræve svar på inspektørernes spørgsmål. Alle yderligere aktioner skal foregå i FN-regi.
Også i andre lande forbliver menneskerettigheder tomme ord, også andre lande råder over masseødelæggelsesvåben, f.eks. Iran, Pakistan, Nordkorea og Indien.
Det er utænkeligt, at en stormagt ensidigt ville kunne løse problemet militært. At Irak er svækket på grund af Golfkrigen for 10 år siden og har oliekilder, retfærdiggør ikke nogen undtagelse.
Der er stadig mange problemer, som venter på en løsning, såsom det palæstinensiske problem, Mellemøsten, Kashmir osv.
Ikke blot i Irak venter kurder på anerkendelse af deres rettigheder som folk, men også i Syrien, Tyrkiet og Iran. Presset på Saddam skal opretholdes, indtil regimet falder eller tilpasser sig den internationale retsorden. At bevæbne en diktator, således som russere, amerikanere, men også briter, franskmænd og tyskere gjorde med Saddam i hans krig mod Iran, hævner sig på lang sigt.
Vejen til varig fred skal være forbundet med afvæbning og udvikling. Olien i Irak ændrer ikke noget ved det.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissiones redegørelser om Nordkoreas opsigelse af traktaten om ikkespredning af kernevåben.
Jeg giver ordet til formanden for rådet, hr. Yiannitsis, der vil fremlægge sin redegørelse.

Yiannitsis
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, mine damer og herrer, EU er alvorligt bekymret over udviklingen på Den Koreanske Halvø i løbet af de seneste tre måneder. Hele det internationale samfund skal gøre sit yderste for at standse enhver handling, der kan give halvøen adgang til kernevåben, for at gendanne solskinspolitikken mellem Nordkorea og Sydkorea og for at sikre Nordkoreas fortsatte integration i det internationale samfund. Så vidt jeg husker, henviste den højtstående repræsentant hr. Solana på det sidste møde til telefoniske samråd med Kina, Japan, Sydkorea og USA efter optrapningen af spændingen. EU er klar og venter på at tilbyde sin assistance for at støtte de forhandlinger, der er undervejs. EU er imidlertid ikke villig til at lade nogen udfordre de internationale rammer for kontrol med kernevåben og ikkespredning af kernevåben. Vi mener, at kernevåbenprogrammer udgør en alvorlig trussel mod både verdensfreden og den skrøbelige økobalance, uanset om de tjener fredelige formål eller bruges på ukontrolleret vis, hvilket desværre ikke udelukker muligheden for, at de sælges.
Jeg vil gerne starte med parametrene og baggrunden for problemet, så vi alle har samme udgangspunkt. Med dets aktuelle kernevåbenprogram har Nordkorea enten direkte eller indirekte brudt alle de internationale aftaler, som det er med i, og ved at hævde, at det har ret til det, har landet ikke indfriet sine forpligtelser i henhold til mindst fire aftaler, nemlig traktaten om ikkespredning af kernevåben, Den Internationale Atomenergiorganisations aftale om beskyttelsesforanstaltninger, fælleserklæringen om atomnedrustning på Den Koreanske Halvø samt rammeaftalen, der, hvis den brydes, underminerer de vedtagne KEDO-rammer om olieforsyning. Nordkorea har ignoreret det internationale samfunds krav samt konkrete henstillinger om at skrinlægge kernevåbenprogrammet, og det har forværret situationen ved at reagere på standsningen af olieleverancer i henhold til KEDO-aftalen - der ikke giver mulighed for at modtage olie, samtidig med at man kører et kernevåbenprogram - med en udvisning af IAEA-inspektørerne og genstart af de nukleare anlæg.
Endelig svarede Nordkorea på agenturets krav om at få inspektørerne tilbage med en meddelelse om, at det trak sig ud af traktaten om ikkespredning af kernevåben, hvilket er en meget uheldig og foruroligende udvikling. Særlig på et tidspunkt, hvor USA efter sigende var villig til at forhandle. EU har udsendt en række erklæringer, hvori det giver udtryk for sin dybe bekymring over udviklingen. Det har opfordret Nordkorea til straks at omgøre beslutningen om at trække sig ud af traktaten om ikkespredning af kernevåben og lade inspektørerne fra Den Internationale Atomenergiorganisation vende tilbage til landet. EU har også erklæret, at det arbejder hen imod en fredelig løsning - primært i forståelse med USA, men også i samarbejde med de lande i området, der påvirkes mest af beslutningen. Vi ønsker at løse problemet hurtigst muligt, og det er grunden til, at Rådet (almindelige anliggender) på gårsdagens møde diskuterede den seneste udvikling i Nordkorea, de internationale bestræbelser på at mildne situationen og finde en løsning, samt hvilke betingelser det skal knytte til udsendelsen af en EU-mission på højt niveau til Pyongyang.
På gårsdagens møde blev man i princippet enig om, at en mission var en god idé, og næsten alle deltagerne understregede vigtigheden af at involvere Nordkorea i hele proceduren på højest mulige plan, herunder også Kim Jong-il personligt. Man enedes om at fastsætte betingelser, tidsplan og missionens sammensætning i den nærmeste fremtid, og i mellemtiden vil man bevare kontakten med hovedpersonerne og vores vigtigste kolleger. Hvis vi ønsker at arbejde hen imod en fredelig løsning inden for disse rammer, mener jeg, at vi skal tage hensyn til Nordkoreas sikkerhedsmæssige betænkeligheder og forsøge at berolige landet ved at tilbyde de nødvendige garantier.
Det internationale samfund skal sætte fokus på en normalisering af forholdet mellem Nordkorea og de øvrige lande i området, og det er nødvendigt at forstærke indsatsen i den henseende uden at glemme, at borgerne har brug for støtte i deres daglige kamp for at overleve trods manglen på energiressourcer. En overtalelsespolitik ledsaget af foranstaltninger, der tilgodeser Nordkoreas behov og bekymringer og giver landet en mulighed for at opgive sine krav uden at tabe ansigt, vil være den mest effektive fremgangsmåde. Til gengæld skal Nordkorea forstå, at traktaten om ikkespredning af kernevåben og Den Internationale Atomenergiorganisations aftale om beskyttelsesforanstaltninger varetager alle landes og nationers overordnede interesser og skal respekteres af alle. Vi støtter agenturet og de resolutioner, det har vedtaget i denne sag. Udvikling af kernevåben er ikke en effektiv forsvarspolitik. Efter min mening er det langt mere effektivt at udvikle fredelige og åbne samarbejdsforbindelser til alle verdens lande, og det er den strategi, der benyttes af EU, der traditionelt set har et godt forhold til Nordkorea.
Her fra mødesalen skal vi atter opfordre Nordkorea til at overveje dets beslutning og leve op til dets internationale forpligtelser. Jeg vil også sige, at vi er tilfredse med det internationale samfunds håndtering af problemet, idet det har stået fast og forenet i forsøget på at nå dets fælles mål. EU er fast besluttet på fortsat at sende humanitær bistand til Nordkorea, og de ansvarlige EU-organer diskuterer fortsat, hvilken rolle EU fremover kan spille for at støtte en fredelig løsning. Vi støtter enhver indsats, der baseres på en opretholdelse af de demokratiske principper overalt i verden. Som historien har vist os i mange af verdens lande og regioner, er det vejen til økonomisk udvikling og fredelige internationale forbindelser.
Nielson
Hr. formand, for kun tre år siden håbede vi alle, at Den Koreanske Halvø kunne imødese en betydeligt bedre fremtid. Nordkorea, som traditionelt havde været isoleret fra næsten alle andre lande og til stadighed var fjendtligt indstillet over for Sydkorea, havde i nogle år været i alvorlige økonomiske vanskeligheder, og Pyongyang var til sidst nødt til at anmode det internationale samfund om hjælp i form af fødevare- og medicinforsyninger og bistand til at klare følgerne af en række katastrofale oversvømmelser.
Det internationale samfund reagerede, og i kølvandet herpå syntes styret i Pyongyang venligere stemt og gav udsigt til visse om end langsomme ændringer. I Sydkorea havde valget af Kim Dae-jung som præsident i slutningen af 1990'erne betydet en effektiv overvindelse af den økonomiske krise i landet og bestræbelser på at gennemføre solskinspolitikken, som tog sigte på at normalisere forbindelserne med Nordkorea.
Topmødet i Pyongyang i 2000 mellem Præsident Kim Dae-jung og Nordkoreas leder Kim Jong-il affødte håb om en videre konstruktiv udvikling. På denne baggrund besluttede størstedelen af vores medlemsstater, der ikke allerede havde gjort det, at indlede eller genoptage diplomatiske forbindelser med Nordkorea og indvilligede i at øge bistanden og give tilsagn om mere, hvis Nordkorea fortsatte sin forsigtige åbning over for den resterende del af verden.
I maj 2001 aflagde EU et besøg på højt plan under ledelse af statsminister Göran Persson, hvilket blev betragtet som endnu et vigtigt skridt, der bestyrkede vores spirende dialog om bl.a. menneskerettigheder og førte til et nordkoreansk løfte om et fortsat moratorium for missilprøvesprængninger.
Siden da har fremskridtene dog ikke været så åbenlyse. Kontakten mellem Nordkorea og Sydkorea fortsatte på politisk plan såvel som i forbindelse med familiesammenføringer og virksomhedskontakter, men det andet topmøde, vi var blevet stillet i udsigt, fandt ikke sted. Håbet om forsoning bliver fortsat holdt i live, men patruljebådssammenstødet sidste sommer viser, hvor skrøbeligt et grundlag det hviler på.
Med premierminister Koizumis besøg i Pyongyang i august sidste år tog også Japan et væsentligt skridt i retning af at indlede en dialog om en normalisering af forbindelserne næsten 60 år efter afslutningen af Japans besættelse af Korea. Men Kim Jong-ils indrømmelse af, at japanske statsborgere i årenes løb var blevet kidnappet, og at nogle af de bortførte på tragisk vis var omkommet i Nordkorea, forårsagede forståeligt nok meget følelsesladede reaktioner i Japan.
Alt dette har affødt berettiget foruroligelse, men det er forringelsen af forbindelserne med USA, der har afstedkommet de største bekymringer. Bush-regeringens oprindelige beslutning om ikke at følge præsident Clintons politiske linje i forbindelserne med Nordkorea gav næring til Pyongyangs mistanke om, at USA var ubetinget fjendtligt indstillet. Modsætningerne voksede tydeligvis, da det sidste år i november kom frem, at Nordkorea i hemmelighed havde gennemført et program for berigelse af uran i modstrid med de forpligtelser, landet indgik i 1994 i henhold til den rammeaftale, der blev fastlagt, da Organisationen for Energiudvikling på Den Koreanske Halvø (KEDO) blev oprettet for at sikre international kontrol med forsyningerne af atomenergi til DPRK og dermed mindske risikoen for krig.
Vi er alle givet skrækslagne over de seneste to måneders udvikling. Nordkorea er nu det eneste land, der nogensinde har opsagt ikkespredningstraktaten. Det udviste IAEA-inspektørerne og meddelte, at det genoptog plutoniumproduktionen i Yongbyong. Det står klart, at hvis Nordkorea begynder at fremstille betydelige mængder plutonium til militært brug, vil det betyde en hurtig og alvorlig forringelse af situationen. Det er en kendsgerning, som alle parter er bekendt med, ikke mindst USA.
Dette er dog ikke blot en sag mellem DPRK og USA. Det er et regionalt spørgsmål, som indebærer alvorlige risici for både Korea og Japan. Det er også en krise med en global indvirkning, for så vidt angår ikkespredningsproblematikken. Hvis situationen forværres, vil den sandsynligvis få en negativ indvirkning på økonomien verden over, herunder i EU.
Denne krise i udviklingen kræver derfor en fælles indsats fra hovedparternes side for at nå til en diplomatisk løsning, som kan tilfredsstille det internationale samfunds og herunder EU's krav om, at Nordkorea vender tilbage til en situation, der er i overensstemmelse med ikkespredningstraktaten, og som også giver Nordkorea sikkerhed for, at landet ikke bliver angrebet af USA. Kort sagt vil det, hvis det internationale samfund er rede til endnu en gang at hjælpe Nordkorea med landets enorme interne problemer med mangel på energi, fødevarer og alle grundlæggende fornødenheder, også kunne bidrage til at få landet ud af krisen. Men det er også klart, at EU ikke har en væsentlig indflydelse i denne del af verden. Vi er selvfølgelig en væsentlig deltager. Vi har tilvejebragt knap 300 millioner euro i form af forskellig bistand til DPKR siden starten af 1990'erne. Vores væsentligste politiske bidrag er deltagelsen i KEDO, hvor vi er medlemmer af bestyrelsen sammen med USA, Republikken Korea og Japan og bidrager med 20 millioner euro om året. EU har også til stadighed været involveret som humanitær bidragyder - en rolle, som for nylig gav sig udslag i en nødhjælpspakke på 9,5 millioner ecu til ammende mødre. Denne bistand ydes og leveres som en stor del af vores humanitære bistand gennem årene gennem Verdensfødevareprogrammet, og betingelserne herfor er fastlagt meget klart og på en måde, som indebærer meget strenge tilsynsprocedurer.
EU har af denne og andre grunde en vis troværdighed i forhold til DPRK. Vi kan følgelig overveje, om EU effektivt kan medvirke til at bringe DPRK til fornuft og få landet væk fra den nuværende truende holdning og bidrage til en diplomatisk løsning, som i særdeleshed kan være med til at få USA og DPRK tilbage til en dialog og forhandlinger. Det var bl.a. disse emner, der blev drøftet i Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) sidste mandag, da udenrigsministrene besluttede at give formandskabet mandat til at arrangere et besøg på højt plan til DPRK. Tidsrammen, delegationens sammensætning og betingelserne vil blive fastlagt senere, og forberedelserne af et sådant besøg kan nu indledes. Det er dog en klar betingelse, at delegationen skal modtages af Kim Jong-il. Vi vil i vores kontakter med DPRK selvfølgelig ikke glemme behovet for, at landet gør en indsats på menneskerettighedsområdet, hvilket også vanskeliggør dialogen.
Jeg kan oplyse, at vores sydkoreanske venner har presset stærkt på for at opnå et initiativ fra EU, og der har været en generel tilskyndelse fra alle parters side. Tidspunktet for et sådant besøg bør dog fastlægges efter indgående høring af de berørte parter, og således at vi opnår sikkerhed for, at vores delegation vil blive modtaget på højeste plan.
Helt konkret bør vi også forhindre, at der bliver drevet en kile ind mellem de forskellige aktioner, der gennemføres fra det internationale samfunds side som reaktion på DPRK's seneste beslutning. Det kan derfor blive nødvendigt med yderligere kontakt til vores nærmeste allierede og USA i denne særlige sag.
Kommissionen vil holde Parlamentet løbende underrettet om, hvordan situationen udvikler sig. I mellemtiden håber vi på Parlamentets fortsatte og værdifulde støtte til vores bestræbelser på at nå frem til en moderat og konstruktiv holdning hos alle parter. Jeg skal afslutningsvis påpege, at verden ikke har et akut behov for flere konflikter.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har sammen med Jas Gawronski og Jacques Santer, som har ekspertkendskab til dette meget isolerede land, inden for meget kort tid fremsat to beslutningsforslag. Nordkorea har en af verdens mest truende humanitære kriser og er et militært flammepunkt på verdenskortet. DPRK styres af en uduelig og uvederhæftig diktator, som gennem en katastrofal stalinistisk økonomisk politik har tvunget landet i knæ, og tyer nu til afpresning ved hjælp af kernevåben og en farlig balanceakt i forhold til verdenssamfundet i klar modstrid med rammeaftalen fra 1994 og andre tidligere bindende internationale aftaler.
Hr. Kim har valgt at trække sig ud af ikkespredningstraktaten og udvise IAEA-inspektørerne og truer med at genoptage sit kernevåbenprogram ved at tage Yongbyong-kernekraftværket i brug, angiveligt for at producere elektricitet, hvilket ingen reelt har tiltro til, eftersom det i virkeligheden er en kilde til plutonium til våbenfremstilling.
I stedet for at brødføde sit folk har han valgt at opretholde en hær på 1 million mand og en uacceptabel omdirigering af fødevarer og ressourcer til militæret uden hensyn til de lidelser, dette indebærer for civilbefolkningen, hvoraf en stor del rådner op i genopdragelseslejre eller dør af sult. Nordkorea forbliver en forarmet og brutal stat og tilmed en meget farlig stat. Den vil kunne anrette omfattende skader i Sydkorea, som den teknisk set stadig er i krig med, og den har artilleriskyts i titusindvis rettet mod Seoul.
Jeg forstår ikke, hvorfor Sydkoreas afgående præsident Kim udtaler sig så flatterende om sit sidestykke i Pyongyang. Jeg antager, at solskinspolitikken kræver en meget indfølende tilgang til en mand, som netop har afvist Sydkoreas særlige udsending, hr. Lim, der i går kom tomhændet tilbage fra sin rejse til Nordkorea. Desuden bør vores såkaldte allierede, Pakistan, overveje konsekvenserne af sin indsats i forbindelse med landets påståede leverancer af uranberigelsesteknologi til Nordkorea som modydelse for hjælp til at armere Pakistans Ghauri-2-langdistancemissiler med atomsprængladninger gennem en tilpasning af nordkoreanske Nodong-missiler. Der er fra flere sider givet udtryk for mistillid til, hvorvidt Pakistans engagement i kampen mod terrorismen er ægte, og det er foruroligende, at protokollerne over Pakistans forbindelser med Nordkorea er forsvundet. Man har også mistanke om, at begge lande bidrager til Irans hemmelige våbenspredningsprogram.
Det internationale samfund må gøre fælles front mod denne slyngelstat og forhindre den i at sprede kernevåben, hvis ikke det allerede er for sent, ikke kun på grund af truslen mod Sydkorea og de 37.000 amerikanske tropper, der er udstationeret dér, men også af hensyn til de 40 millioner civile sydkoreanere. Nordkorea har også tidligere gjort sig skyldig i våbeneksport, herunder masseødelæggelsesvåben, til enhver villig køber, uanset hvilke farer det måtte indebære for verdenssikkerheden, og situationen er givet ikke blevet bedre som følge af landets desperate selvforskyldte fattigdom.
I denne forbindelse arbejder Kina og Rusland for en gangs skyld i samme retning som Vesten for at forhindre et kernevåbenkapløb i regionen, som hurtigt vil kunne sprede sig til Sydkorea og Japan og få meget farlige konsekvenser for hele verden.
EU bør tage nøje bestik af situationen og koncentrere sig om at yde humanitær bistand. EU bør dog også sende et klart og tydeligt signal til Nordkorea - som overraskende nok er lydhør over for vores udtalelser - om, at det ikke vil tolerere afpresning ved hjælp af kernevåben i tilfælde af FN-sanktioner. EU bør også indtrængende henstille, at landet afholder sig fra yderligere provokerende afprøvninger af ballistiske missiler over Japan som for nogle år siden, og at det undlader at flytte forseglede brugte atombrændselsstænger, som i dag opbevares i vandtanke, fordi det ville være et konkret bevis på, at Nordkorea reelt har til hensigt at begynde at fremstille plutoniumvåben.
DPRK kan ikke følge en politik, der lader hånt om De Forenede Nationers kollektive vilje, og bør indstille landets profilering på atomområdet øjeblikkeligt.

De Keyser (PSE).
Hr. formand, mens hele verdens øjne i øjeblikket er rettet mod Irak, og Parlamentet var fyldt, da vi netop talte om det, er sagen den, at Nordkorea måske er endnu mere bekymrende, og at den fare, landet udgør, er meget reel.
Jeg er stort set enig med vores kolleger fra De Kristelige Demokrater i denne sag. Nordkorea trækker sig ud af traktaten om ikkespredning af kernevåben, nægter inspektører fra Den Internationale Atomenergiorganisation adgang og genoptager sit kernevåbenprogram. Og hvad gør vi? Truer vi med krig? Nej! Gud ske tak og lov for det, og jeg er glad for at se denne visdom.
Jeg støtter fuldt ud det første forslag til beslutning. Jeg vil gerne fremhæve tre vigtige punkter. Det første punkt vedrører Pakistans rolle i denne sag. Pakistan er tilsyneladende en allieret, en amerikansk allieret, der udelukkende på grund af det faktum, at det påstår at bekæmpe terrorisme, kan forsyne Nordkorea med beriget uran, uden nogen tager særlig notits heraf. Det finder vi fuldstændig uacceptabelt, og det bør fordømmes.
For der andet hilser jeg Rådets og Kommissionens beslutning om også at se det nordkoreanske problem fra et humanitært synspunkt velkommen. Man anlægger et humanitært synspunkt uden at stoppe den humanitære bistand, og samtidig forsøger man at finde andre løsninger på energiproblemet, der er et alvorligt problem i Nordkorea.
Endelig er der det punkt, der sikkert står os nærmest, nemlig dialog. Vi tror, at det er vigtigt, at vi indleder en dialog mellem de syv største magter - EU, USA, Japan, Rusland, Kina, Nordkorea og Sydkorea - om de økonomiske og sikkerhedsmæssige aspekter og om freden. Jeg mener, at vi gennem dialog kan finde en løsning på denne sag.

Andreasen (ELDR).
Hr. formand, for kun to uger siden meddelte Nordkorea, at landet trak sig ud af ikkespredningstraktaten, som det har været tilsluttet i 17 år. Denne beslutning blev truffet i et klima med international usikkerhed, især for så vidt angår masseødelæggelsesvåben. Truslen om spredning af kernevåben er alvorlig, og vi bevæger os i øjeblikket på kanten af en krig mod Irak på grund af masseødelæggelsesvåben i slyngelstater.
Nordkoreas tilbagetrækning udgør ikke kun en trussel mod den regionale stabilitet. En destabilisering af Den Koreanske Halvø vil få betydeligt mere vidtrækkende konsekvenser. Naboer i fjerntliggende lande har også interesse i at få Nordkorea på andre tanker. Nordkoreas beslutning viser en fuldstændig mangel på respekt for den internationale sikkerhed såvel som for en allerede forarmet befolknings velfærd. De menneskelige lidelser er enorme i Nordkorea. Alle menneskerettigheder krænkes, herunder den mest grundlæggende, nemlig retten til liv.
I de sidste 8 år er over 2 millioner mennesker døde af sult i Nordkorea. Flere vil lide samme skæbne, hvis donorlandene føler sig tvunget til at begrænse bistanden som en direkte følge af Nordkoreas tilbagetrækning fra ikkespredningstraktaten. En samordnet indsats fra de regionale partneres og de internationale organisationers side er den bedste vej frem. Kina, Japan og Sydkorea såvel som De Forenede Nationer, EU og USA bør aktivt søge en løsning. Den senere tids genoptagelse af forhandlingerne mellem Nord- og Sydkorea viser, at en dialog er mulig.
Flere grupper her har arbejdet sammen for at forelægge et fælles beslutningsforslag, der indeholder en reaktion på den nuværende situation i Nordkorea. Vi er alle enige om, at det nordkoreanske standpunkt ikke er holdbart. Ud over fordømmelse og krav om at ændre kurs har vi understreget behovet for en dialog og gentaget vores holdning, for så vidt angår menneskerettigheder. Nordkorea bør ændre sin holdning af hensyn til den regionale og internationale stabilitet såvel som landets egen befolkning. Vores fælles beslutning sender et klart signal fra et bredt flertal af Parlamentets medlemmer om, at vi fordømmer den nuværende situation og tilstand i Nordkorea, men samtidig udstikker retningslinjerne for en indsats, som, hvis den fornødne vilje er til stede, vil kunne løse problemet.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, USA's præsident Bush stemplede Nordkorea som en del af ondskabens akse sammen med Irak og Iran. Denne ufornuftige udtalelse betød selvsagt, at Nordkorea troede, at landet befandt sig på George Bushs angrebsliste. Spredningen af kernevåben i Østasien åbner forfærdende perspektiver. Dette er en potentielt betydeligt mere alvorlig konflikt end den i Irak. Allerede i oktober sidste år var der forlydender om, at Nordkorea havde iværksat et hemmeligt uranberigelsesprogram i åbenlys modstrid med KEDO-aftalen. I december opsagde Nordkorea sit medlemskab af traktaten om ikkespredning af kernevåben, udviste Den Internationale Atomenergiorganisations våbeninspektører og meddelte, at det ville reaktivere en atomreaktor og et genoparbejdningsanlæg, der fremstiller materiale, der kan anvendes til våbenproduktion.
Jeg mener dog, at KEDO-aftalens udformning har været uhensigtsmæssig fra starten, idet den hverken omhandler Nordkoreas umiddelbare energibehov eller teknologier, der kan tilpasses landets infrastruktur. Udviklingen i forbindelse med uranberigelsesprogrammet indebar, at Europa-Parlamentet sidste år i oktober indefrøs bidraget på 20 millioner euro til KEDO for 2003, og at USA's regering standsede sine olieforsyninger til Nordkorea i henhold til KEDO-aftalen. Det er nu utænkeligt, at kommissær Patten, hvilket han også selv erkender, kan komme og anmode Europa-Parlamentet om penge fra EU's bevillinger til nukleare overførsler. Selv om han over for Parlamentet forsikrer, at midlerne vil blive anvendt til KEDO's ikke-nukleare elementer, vil overførsler af sådanne teknologier nu være så indlysende farlige, at en fuldstændig revision af KEDO, hvorved overførsler af nuklear teknologi annulleres, er påkrævet.
Jeg anmoder Kommissionen om i særdeleshed at redegøre for dette punkt og sikre, at pengene anvendes til et forslag om leverancer af ren energi fra Nordkoreas elektricitetsværker gennem genopbygning af landets gamle konventionelle kraftværker, så disse kan fungere effektivt, gennem bidrag til den foreslåede gasrørledning fra Irkutsk og udvikling af Koreas potentiale inden for vind- og solenergi, biomasse og geotermi.

Belder (EDD).
Hr. formand, hele verden hylder det 21. århundredes solkonge, den store leders efterfølger. Han behøver blot at true, og regeringsledere kommer med rystende knæ for at bønfalde om indrømmelser. Dette billede får millioner af nordkoreanere af deres enevældige leder.
Hvordan finder man et fornuftigt svar på denne tyranniske solkonges reelle trussel? De regionale ledere har tilsyneladende ikke den magt, vilje eller de muligheder, som er påkrævet for at slippe af med truslen fra Nordkorea. På den anden side kan man ikke forlange, at amerikanerne skal løse dette globale problem alene. Sikkerhedsrådet er her det eneste rigtige organ, der skal gribe ind. I henhold til kapitel 7 i chartret bør Sikkerhedsrådet vedtage en resolution, der beskriver meget tydelige skridt mod en nedtrapning af denne farlige konflikt.
Det vigtigste mål for EU-delegationen til Pyongyang skal derfor være at få samtaler i gang med FN, og ikke så meget med USA.

Gawronski (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig at kunne konstatere, at det både var lettere for EU-landene og for Parlamentet at nå frem til en fælles holdning om Nordkorea, end det var at nå frem til en fælles holdning om Irak. Jeg tror, at det er et bevis på, at man betragter den fare, som Korea udgør for verdens sikkerhed, som alvorligere og mere reel, hvilket i øvrigt også blev understreget her i eftermiddag af såvel kommissær Patten som den højtstående repræsentant, hr. Solana. Det er naturligvis ikke muligt at foretage et militært indgreb i Korea for at tilintetgøre atomanlæggene. I sin redegørelse om de forhold, som vi, der beskæftiger os med disse problemer, allerede har et godt kendskab til, talte kommissæren om et muligt amerikansk angreb. Det er efter min mening helt udelukket, eftersom det kunne risikere at føre til en krig - og måske også en atomkrig - på den koreanske halvø. Derfor er det - til forskel fra Irak-spørgsmålet - faktisk kun muligt med en fredelig løsning i dette tilfælde, og denne fredelige løsning kan finde sted på to måder, nemlig enten ved at isolere Nordkorea eller ved hjælp af diplomati og dialog. USA gik ved krisens begyndelse ind for isolering, men lader nu til at foretrække en dialog. Det tror jeg også, at de parlamentsmedlemmer er enige i, som var her for lidt siden, og som nu har forladt salen og holder skilte op, hvor der står "nej til krig". De er ikke klar over, at de på denne måde gør krigen mere sandsynlig. Ethvert initiativ, som støtter Saddam Husseins sag, gør ham endnu mere uforsonlig og uvillig til at efterkomme vores anmodninger og give efter for vores pres.
I forhandlingerne med Nordkorea er der to fejltagelser, som vi ikke må begå. For det første må vi ikke falde i den fælde, som Pyongyang har lagt ud ved at forsøge at slå skår i forholdet mellem USA og Sydkorea. Dette bliver lettere for Nordkorea, fordi forholdet mellem Nord- og Sydkorea aldrig har været så godt, som det er nu. Den afgående præsident har endda udtalt, at Kim Jong-il er en meget intelligent mand, hvilket man ellers ikke skulle tro, når man ser, hvad han har gjort mod sit land, og hvordan hans folk lever. For det andet må vi ikke få andre lande og andre potentielle diktatorer som Kim Jong-il - og dem er der mange af - til at tro, at man ved at krænke aftalerne om ikkespredning af kernevåben automatisk får støtte og bistand fra USA. Der er dog to ufravigelige betingelser i forhandlingerne med Nordkorea. For det første må vi ikke acceptere eksistensen af et militært atomprogram i landet, og for det andet skal der i enhver aftale tages højde for nogle meget strenge og gennemgribende kontrolforanstaltninger, så vi undgår, at Nordkorea narrer os en gang til. På den baggrund ville den konference, som skal afholdes på EU's initiativ, og som vi foreslår i vores fælles beslutningsforslag, være yderst hensigtsmæssig.
Santer (PPE-DE).
Hr. formand, som formand for ad hoc-delegationen til Nordkorea er jeg naturligvis meget chokeret over Nordkoreas holdning, som efter at have underskrevet solskinspolitikken, der er indført af præsident Kim Dae Jung og støttet af EU, har brudt sine internationale forpligtelser ved at opsige traktaten om ikkespredning af kernevåben og ved at udvise inspektørerne fra Den Internationale Atomenergiorganisation. Vi fordømmer hårdt Nordkoreas beslutning, ligesom vi lige så hårdt bør fordømme den pakistanske regerings beslutning om videregivelse af teknologi til berigelse af uran. Vi minder i modsætning til dette om, at vores politik altid har sigtet mod og stadig sigter mod fremme af fred, stabilitet og økonomisk udvikling i området.
Hvis Nordkorea skal dele disse målsætninger, insisterer vi på, at de pågældende parter engagerer sig i en konstruktiv dialog. Jeg mener, at det er nødvendigt, at Nordkorea går tilbage til den vej, som landet selv angav for to år siden, for at vilkårene for dialogen bliver opfyldt. Jeg er fuldstændig enig i Rådets og Kommissionens forslag om fortsættelse af den humanitære bistand og ydelse af den nødvendige tekniske bistand vedrørende udnyttelse af kulminerne for at forsyne landet med den energi, som det har så hårdt brug for. Det er for øvrigt et vægtigt argument i forbindelse med ophævelsen af kernekraftprogrammet.
Der er mange tydelige tegn på, at det internationale samfund ikke har til hensigt at isolere eller marginalisere Nordkorea. Tværtimod skal landet forstå vores besked.
Formanden.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag1

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om FN's 59. samling i Menneskerettighedskommissionen (Genève den 17.3 - 25.4.2003).
Yiannitsis
Hr. formand, kommissær, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, mine damer og herrer, jeg er meget glad for denne mulighed for at aflægge beretning til Dem om Fællesskabets forberedelser forud for FN's Menneskerettighedskommissions møde.
Et af det græske formandskabs målsætninger er at intensivere menneskerettighedsdialogen mellem Europa-Parlamentet og Rådet. De konklusioner, der blev vedtaget af Rådet den 10. december 2002, indeholder henstillinger om et tættere samarbejde mellem os i et forsøg på at få en mere åben og gennemsigtig europæisk menneskerettighedspolitik, og jeg vil gerne skitsere de grundlæggende principper, der ligger til grund for denne politik, og som former EU's overordnede tilgang til det, vi alle er enige om er et ekstremt vigtigt og følsomt emne. Den 25. juni 2001 bekræftede Rådet sit engagement i at fremme den europæiske menneskerettighedspolitik og demokratiseringspolitikken i tredjelande, ligesom den udstedte en række grundlæggende principper, der skulle afføde en mere troværdig, sammenhængende og konsekvent menneskerettigheds- og demokratiseringspolitk. Der er brug for overensstemmelse mellem fællesskabsaktioner og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt udviklingspolitikken gennem et tæt samarbejde og en tæt koordinering mellem EU's kompetente organer. Vi skal integrere menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder i alle EU's politikker og aktioner. Der er behov for åbenhed om vores menneskerettigheds- og demokratiseringspolitik gennem en styrket dialog med Europa-Parlamentet og det civile samfund, og der er behov for en regelmæssig identifikation og vurdering af prioriterede aktioner i gennemførelsen af denne politik.
EU har en lang historie, og det har formået at skabe et område med retssikkerhed og ukrænkelige frihedsrettigheder, som vi med rette er stolte over. På den kommende regeringskonference har vi som mål at inkorporere den kodificerede gældende fællesskabsret vedrørende menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder som indeholdt i den europæiske konvention i traktaterne. Vi håber, at det opfylder borgernes forventninger og øger deres beskyttelsesniveau. Jo tydeligere og mere utvetydig vi kan gøre respekten for menneskerettigheder i EU, desto mere troværdig og overbevisende bliver vores udenrigspolitik i disse sager, og vi vil bedre kunne forlange, at alle medlemmer af det internationale samfund overholder om ikke alle så i det mindste de grundlæggende principper og værdier, der giver mennesket og samfundet værdighed. Som De ved, lægger vi primært vægt på at afskaffe dødsstraf og tortur, bekæmpe kønsdiskrimination og beskytte børn mod udnyttelse. Overholdelsen af disse principper skal præge alle aspekter af EU's udenrigspolitik, også selv om der skal betales en økonomisk eller politisk pris. En sådan strategi vil sikre vores troværdighed.
Mine damer og herrer, inden jeg går i detaljer med vores forberedelser forud for mødet i Genève, vil jeg gerne kort opsummere resultaterne af sidste års møde for at give Dem et indtryk af de udfordringer, vi står over for i marts og april. Som De ved, var sidste år et vanskeligt tidspunkt, til dels på grund af sammensætningen af kommissionen, hvor flere af medlemmerne har begrænsede erfaringer med menneskerettigheder. Det var også første gang, at USA ikke deltog i Menneskerettighedskommissionens møde, og Mellemøsten dominerede diskussionerne og overskyggede alle andre initiativer. EU's forslag vedrørende Iran, Tjetjenien og Zimbabwe blev kasseret for første gang i kommissionens historie. Jeg vil gerne pointere, at kommissionens sammensætning bortset fra USA's tilbagevenden stort set er den samme som i fjor. Jeg vil også gerne understrege, at Menneskerettighedskommissionens funktionsmåde afspejler de komplicerede og vanskelige magtkampe, vi er nødt til at arbejde med. Det blev klart under sidste års valg i kommissionen, hvor EU's beroligende og stabiliserende rolle viste værdien af en sober, men pragmatisk europæisk tilgang, der mildnede spændingen og styrede uden om et smertefuldt og farligt dødvande. Vi må heller ikke glemme, at situationen kan kompliceres i den nærmeste fremtid ved udsigten til en ensidig indblanding i Irak, den forværrede situation i Mellemøsten og den mulige opblussende terrorisme affødt af modstridende argumenter fra de involverede parter i deres forsøg på at sende sorteper videre.
Mine damer og herrer, med tanke på denne overordnede sammenhæng vil jeg gerne sige nogle få ord om, hvordan Rådet i øjeblikket forbereder dette møde. Rådets arbejdsgruppe om menneskerettigheder, COHOM, organiserede sit første todagesmøde om forberedelserne til kommissionens arbejde for to uger siden. Delegerede fra de forskellige geografiske arbejdsgrupper var inviteret med til dette møde for at blive præsenteret for dette års prioriteringer. Med hjælp fra højtstående embedsmænd er det allerede lykkedes COHOM at identificere, hvilke lande der er villige til at indgå i en aftale om en aktionspakke. Den har også identificeret, hvilke lande der har brug for yderligere diskussioner, tilnærmelser og information, og den har udbedt sig rapporter fra cheferne for Fællesskabets repræsentationer i de pågældende lande. Jeg må understrege, at der ikke er truffet endelige afgørelser og dermed heller ikke initiativer. COHOM-arbejdsgruppen vil tage stilling til så mange spørgsmål som muligt på sit møde den 5. februar, og særligt vanskelige udestående spørgsmål vil blive diskuteret i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og om nødvendigt blive henvist til Rådet. Denne forhandling finder sted på det helt rigtige tidspunkt, fordi COHOM vil kunne overveje Deres idéer og kommentarer på mødet den 5. februar.
Jeg kan imidlertid fortælle Dem, at arbejdsgruppen allerede foreløbig har godkendt, at EU vil stemme for punkt 9 på dagsordenen om de fem områder i Sudan, Den Demokratiske Republik Congo, Irak, Myanmar og de israelske bosættelser i de besatte områder. Samtidig ansøger EU om at få dele af Sydøsteuropa flyttet fra punkt 9 til punkt 19 på dagsordenen, så de kan få rådgivning og teknisk viden i menneskerettighedssektoren.
Mine damer og herrer, jeg har med vilje ikke været inde på alle EU's aktioner på dette område i den aktuelle periode. EU's traditionelle rapport om menneskerettighedssituationen i forskellige dele af verden vil omfatte de lande, der giver anledning til bekymring. Et udkast er allerede på vej, og vi bestræber os på at give denne rapport vægt ved at dække 20-30 lande. Her har Europa-Parlamentets synspunkter vedrørende de lande, vi skal støtte, også stor betydning. For så vidt angår de tematiske beslutninger, vil de endelige beslutninger også blive truffet i februar. Jeg kan fortælle, at der allerede er ved at blive udarbejdet forslag om dødsstraf og børns rettigheder. Endelig bliver der udarbejdet støtteerklæringer om spørgsmål, der prioriteres højt i EU - eksempelvis racisme, forskelsbehandling på grund af køn og fremmedhad, kvinders rettigheder, moderne slaveri samt støtte til og fremme af alle former for personlige og kollektive initiativer til beskyttelse af menneskerettigheder. Det er blot nogle få eksempler, men jeg tror, at jeg har givet Dem et indtryk af EU's engagement i og forventninger til FN's Menneskerettighedskommissions forestående møde i Genève.
Inden jeg slutter, vil jeg kommentere et emne, der er en prioritering for det græske formandskab, og det er vigtigheden af at have en organiseret strategi for de bølger af ulovlige indvandrere, der skyller ind over Europa. Vi mener, at det også vil kunne medvirke til at bekæmpe alvorlige former for kriminalitet og menneskerettighedskrænkelser såsom slaveri, prostitution og total mangel på respekt for menneskeliv. For at beskytte indvandrernes og flygtningenes menneskerettigheder mener formandskabet, at vi ud over emner under tredje søjle, der handler om dette spørgsmål, skal gøre noget ved de sociale rettigheder for disse mennesker i EU.
Til slut må jeg understrege - især som tingene ser ud i dag - at EU skal finde den rette balance mellem sikkerhed og uhindret udøvelse af folks rettigheder, mellem samarbejde og pres, mellem kontrol og beskyttelse, mellem andres behov og det, der gælder for vores medlemmer. Det er en vanskelig balancegang, men det er det eneste rigtige at gøre. Når det er sagt, så glæder Rådet sig over ikrafttrædelsen af statutten for Den Internationale Straffedomstol, som vi tror vil gøre meget for at beskytte menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.
Nielson
Hr. formand, jeg er glad for at få lejlighed til at kommentere Parlamentets beslutninger om den kommende samling i De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission og den klare angivelse af Parlamentets prioriteringer, for så vidt angår lande og temaer, med henblik på denne samling.
Eleanor Roosevelt blev enstemmigt valgt til posten som første formand for FN's Menneskerettighedskommission i 1946, som blev pålagt at udarbejde et udkast til verdenserklæringen om menneskerettigheder. De seneste begivenheder i Genève vil sikkert få hende til at vende sig i sin grav. Valget af en libysk formand for FN's vigtigste menneskerettighedsorgan har med rette affødt stor forundring over, hvordan det kan gå til. Forklaringen kan ganske enkelt være, at valget af enkeltpersoner til Menneskerettighedskommissionens præsidium er baseret på indstillinger fra regionale grupper, og det var Afrikas tur til at indstille, og de valgte en person fra Libyen. Den hemmelige afstemning, som afholdtes efter anmodning fra USA, førte til, at syv EU-medlemsstater i fællesskab undlod at stemme i Menneskerettighedskommissionen. Den store foruroligelse, der er kommet til udtryk mange steder i det internationale samfund, herunder i EU, er ganske korrekt blevet fortolket som en betydelig forringelse af Menneskerettighedskommissionens troværdighed. Det nye formandskabs resultater vil uden tvivl blive overvåget nøje. EU skal nu fokusere på de initiativer, det vil tage under den 59. samling. De udfordringer, EU står over for, vil afgjort kræve en betragtelig indsats.
Under den 58. samling sidste år så vi Menneskerettighedskommissionen nedstemme EU's initiativer om Zimbabwe, Tjetjenien og Iran. Disse resultater førte til overvejelser om, hvordan EU kunne forbedre mulighederne for sine landespecifikke og tematiske resolutioner. På FN's generalforsamling - en tredje komité i New York - indførte formandskabet flere nyskabelser i form af tidligere udarbejdelse af forslag, mere koncise resolutioner og mere ligelig fordeling af arbejdsbyrden mellem EU-partnerne. Disse foranstaltninger har stor betydning, fordi de frigiver tid til lobbyvirksomhed, idet diplomatisk benarbejde selvsagt kan gøre hele forskellen mellem nederlag og succes.
Det er korrekt, at EU vil få brug for al den diplomatiske behændighed, det kan mønstre, når det i Genève står over for en front af CHR-medlemmer, som har dårlige menneskerettighedsresultater, og som i mange tilfælde betvivler legitimiteten af de landespecifikke resolutioner. EU har med rette argumenteret for behovet for landespecifikke resolutioner sideløbende med tematiske resolutioner. I mange tilfælde udgør disse resolutioner grundlaget for mandaterne til de særlige udsendinge og rapportører, som, når de opnår det pågældende lands tilladelse, forsøger at belyse de menneskerettighedsproblemer, der kræver opmærksomhed. Dette konstruktive system støttes ikke af størstedelen af det internationale samfund, idet over 150 stater afviser at udstede en stående indbydelse til FN's særlige instanser.
Jeg skal tilføje, at det på denne baggrund er interessant at konstatere, at de afrikanske nationer har vedtaget, at Den Afrikanske Union skal organisere en peer review-proces, som, selv om den er svagere og forskellig fra denne, ikke desto mindre betyder et skridt i retning af en situation, hvor der rent faktisk opstilles en form for kollektiv måling af resultaterne på disse områder.
Det er utvivlsomt en vanskelig proces at afgøre, hvilke lande der bør gøres til genstand for en EU-aktion i Menneskerettighedskommissionen. EU har i år fastlagt sin tilgang i samarbejde med Rådets arbejdsgruppe om menneskerettighederne på grundlag af tilbagemeldinger fra alle relevante geografiske arbejdsgrupper i Rådet om, hvilke lande man især bør være opmærksom på.
Drøftelserne skal fortsætte på COHOM-mødet den 5. februar 2003. Det skal understreges, at EU ikke har truffet nogen endelig afgørelse, men at der er enighed om initiativer om Den Demokratiske Republik Congo, Sudan, israelske bosættelser, Burma/Myanmar og Irak, og at andre lande er under overvejelse.
Europa-Parlamentets beslutning om prioriteringerne med henblik på Menneskerettighedskommissionens samling vil udgøre et væsentligt bidrag til denne debat i lighed med forelæggelsen af ngo'ernes prioriteringer på det kommende møde i Kontaktgruppen vedrørende Menneskerettigheder.
EU's holdning til Iran og Kina under Menneskerettighedskommissionens samling vil klart blive genstand for stor interesse. EU har indledt en dialog om menneskerettigheder med begge lande med det primære mål at opnå konkrete forbedringer på stedet. Det er derfor, vi har udarbejdet et sæt klare benchmarks til måling af resultaterne. Som det fremgår af EU's retningslinjer for menneskerettighedsdialoger, og som vi har gjort det fuldstændig klart for den iranske regering, udelukker sådanne dialoger på ingen måde forelæggelsen af resolutioner i internationale fora om menneskerettigheder. En sådan beslutning bør træffes på grundlag af vores vurdering af menneskerettighedssituationen på stedet.
Samtidig kan EU's beslutning angående en resolution ikke adskilles fra en evaluering af udsigten til fremskridt inden for rammerne af dialogen. For så vidt angår første runde af dialogen med Iran, er den foreløbige evaluering forbeholdent positiv. Mandatet for den særlige repræsentant, Maurice Copithorne, bortfalder, eftersom EU's resolution ikke blev vedtaget på Menneskerettighedskommissionens 58. samling, men sidste år fremsatte Iran en stående invitation til FN's særlige rapportører og annoncerede, at det ville tage imod besøg fra fire FN-tematiske rapportører i løbet af dette år. Det skal bemærkes, at Maurice Copithorne ikke fik tilladelse til at komme ind i landet for at udøve sit mandat, hvilket afspejler, at resolutioner ikke altid fører til det tilsigtede resultat i forhold til et uforsonligt tredjeland.
Efter et års fravær vender USA tilbage som medlem af Menneskerettighedskommissionen. Det er vigtigt, at EU og USA forfølger deres fælles interesse i at fremme menneskerettighederne i det ofte fjendtlige klima i Menneskerettighedskommissionen. Det er sandt, at der er flere emner, hvor USA og EU ikke er på bølgelængde, herunder grundlæggende landvindinger såsom den valgfrie protokol til konventionen om tortur og Den Internationale Straffedomstol. Disse uoverensstemmelser bør hverken tilsløres kunstigt eller få mulighed for at blokere for et meningsfyldt samarbejde.
Dette er årsagen til, at EU og USA har iværksat regelmæssige uformelle høringer om menneskerettigheder, som supplerer den eksisterende menneskerettighedstrojka og omfatter en gennemgang af sprogbrugen i vores respektive resolutioner og tankegangen bag vores strategier. Næste runde i disse høringer er fastsat til den 6. februar 2003.
Endelig glæder jeg mig over, at Europa-Parlamentet har til hensigt at sende en delegation til Menneskerettighedskommissionens 59. samling i fortsættelse af det vellykkede besøg sidste år, som gav mulighed for produktive udvekslinger mellem lederne af EU's delegation og Kommissionens delegation i Genève.
Formanden.
Mine damer og herrer, jeg er nødt til at gøre Dem opmærksom på, at tiden er knap, og at vi derfor er nødt til at administrere den omhyggeligt. Da jeg nødig vil gøre brug af mine repressive midler, beder jeg Dem om at udvise selvdisciplin.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, for at spare tid kunne De måske nøjes med at give ordet til medlemmer, som var til stede i salen under talerne, og som også er rede til at lytte til svaret. Så ville De måske have færre problemer med taletiden, og denne sal ville også være mere fyldt. Jeg skammer mig på mine kollegers vegne, fordi de ikke er til stede for at lytte til rådsformanden og kommissæren.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, emnet menneskerettigheder er jo et emne, der i vid udstrækning forener de politiske familier her i Europa-Parlamentet. Derfor havde vi heller ikke større problemer med at blive enige om en fælles beslutning om forberedelsen af den 59. samling i FN's Menneskerettighedskommission. Når det handler om forberedelsen af denne 59. samling, er vi naturligvis bevidste om problemerne med at nå frem til substantielle resultater i FN-regi. Det har vi jo allerede til dels set illustreret af Rådet og Kommissionen.
Men man bør ikke gøre betingelserne for at indtage en holdning vanskeligere for FN's Menneskerettighedskommission, ved at man betror netop Libyen forsædet i år. Det er efter min mening især pinligt, at det bl.a. kom i stand, fordi EU undlod at stemme. Jeg ved, det var en deal med de afrikanske stater, men for at undgå en sådan nominering skulle man måske beskæftige sig lidt mere indgående med dette kontinent, når det handler om menneskerettigheder, og ikke først, når det handler om poster og positioner i FN's korridorer. Jeg har jo hørt, hvad Rådets repræsentant har sagt. Han citerede de smukke erklæringer fra juni 2001. Vi oplevede i denne uge i Rådet (almindelige anliggender), hvordan det snarere endte modsat med hensyn til Zimbabwe. Her var man nemlig ikke i stand til at blive enig. Menneskerettighedsaspekter har åbenlyst spillet en mindre rolle end økonomiske anliggender.
I øvrigt forekommer det mig vigtigt, at der efter samlingen også finder en offentlig rapportering sted her i Europa-Parlamentet fra Rådets og Kommissionens side - og det skal være umiddelbart efter. Det gavner mig ikke særlig meget, at jeg nu kan stå og se tilbage på den sidste samling - jeg ville meget gerne være blevet informeret om det hele, efter mødet var afsluttet. Europa-Parlamentet og offentligheden har en ret til at få at vide, hvordan og hvorfor de to aktører Rådet og Kommissionen har ageret i Menneskerettighedskommissionen.
Det glæder mig dog også, når der indledes en menneskerettighedsdialog med et land, og kommissæren nævnte også Iran i den forbindelse. Jeg er ordfører for dette land, og derfor bifalder jeg det. Alvoren i en sådan dialog bør dog så også fra Irans side underbygges af et samarbejde med De Forenede Nationer. Her hørte jeg kommissæren sige nogle positive ting. Jeg håber, vi kan realisere det. Vi har stillet et ændringsforslag, i hvilket vi udtrykker ønske om, at der formelt udpeges en efterfølger til hr. Copithorne, og jeg håber, at Iran så også er parat til at samarbejde med ham.
Vi har i denne beslutning allerede oplistet et par lande som illustration af nogle entydige underskud på menneskerettighedsområdet. PPE-DE-Gruppen mener dog ikke, at beslutningen egner sig til at illustrere hele dimensionen af globale krænkelser af menneskerettigheder ved f.eks. at medtage en række enkeltstående tilfælde i enkelte punkter. Vi vil derfor forkaste ændringsforslagene herom, ikke af indholdsmæssige, men af systematiske årsager.
Cashman (PSE).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest hilse den foregående talers bemærkninger velkomne, for så vidt angår en redegørelse fra Rådet og Kommissionen efter FN-høringen. Jeg tror, at det vil være særdeles kærkomment, og det siger jeg på baggrund af mine erfaringer som delegeret ved de tre tidligere samlinger.
Vi anerkender FN-kommissionens betydning som et forum, der kan afstedkomme reelle ændringer, men det er vores opfattelse, at Rådet, Parlamentet og Kommissionen bør handle sammen, hvis vi skal nå vores virkelige mål. Det var selvfølgelig beklageligt, at der ikke var enighed mellem medlemsstaterne og den såkaldte vestlige gruppe sidste år, og vi håber, det bliver bedre i år.
Vi bør anerkende den grundlæggende betydning af Rom-statutten for Den Internationale Straffedomstol, og vi opfordrer EU-formandskabet til at tage dette vigtige punkt op. Det bør desuden tackle det vigtige spørgsmål om afskaffelse af dødsstraf, og endnu en gang opfordrer vi EU til at støtte en resolution om et moratorium for henrettelser med henblik på fuldstændig afskaffelse af dødsstraffen, og vi gentager vores anmodning til USA, Kina, Saudi-Arabien, Congo, Iran og andre stater om øjeblikkeligt at standse alle henrettelser.
Men lad mig vende mig mod menneskerettighedssituationen for dem, der til tider glemmes, nemlig kvinder, børn, mindretal, lesbiske og bøsser og transseksuelle, som udsættes for umenneskelig og nedværdigende behandling blot på grund af det, de er. Sagen med de 52 i Kairo i Egypten er fortsat uløst efter over halvandet år, og endnu flere er blevet arresteret for påstået homoseksualitet. Klagerne fra tre britiske mænd, Nesbitt, Nawaz og Pankhurst, som har fremsat alvorlige påstande om overgreb, er endnu ikke blevet undersøgt.
Jeg er enig med Rådet i, at vi bør være konsekvente i vores håndhævelse og vores tilgang og må være fast besluttede på at standse krænkelser af menneskerettighederne, uanset hvor de finder sted. I de tilfælde, hvor vi har associeringsaftaler og menneskerettighedsklausuler, bør vi ikke vige tilbage for at kritisere de lande, som ikke respekterer menneskerettighederne og, om nødvendigt, suspendere disse aftaler.
Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, behøver de, der krænker menneskerettighederne, frygte noget, og kan ofrene forvente noget af FN's Menneskerettighedskommission? Det ser det ikke ud til. Endnu en gang lever verdens vigtigste forum overhovedet ikke op til forventningerne. Det er ikke krænkelsernes alvor, der er den afgørende faktor, men evnen til at mobilisere politisk støtte. Det lykkes gang på gang nogle lande at slippe uden om fordømmelser. Dette skaber et skævt billede af menneskerettighedssituationen i verden og antaster Menneskerettighedskommissionens legitimitet. At et land som Libyen, der er en berygtet krænker af menneskerettighederne, er formand for Menneskerettighedskommissionen, er desværre et eksempel herpå. Det er på høje tid, at der gennemføres reformer, som forhindrer den slags vildskud.
EU kan spille en større rolle i FN's Menneskerettighedskommission, hvis den er ordentligt forberedt i tide, taler med én stemme, udviser udholdenhed og mod, kort sagt opererer anderledes end sidste år. At EU hverken stemte for eller imod ved afstemningen om Libyens formandskab, hvor diplomatisk taktisk det end var ment, er et tegn på svaghed og skaber uklarhed om EU's holdning. For at have maksimal indflydelse skal der koordineres mest muligt med USA. Jeg er klar over, at dette også sker. Det er meget vigtigt for min gruppe, at EU især gør sig bestræbelser med hensyn til resolutioner om slaveri, straffrihed, tortur, de umenneskelige fortolkninger af sharia, diskriminering af kvinder, religionsfrihed, situationen for indfødte befolkninger og bestemt også beskyttelsen af menneskerettighedsaktivister. Vi lægger stor vægt på resolutionerne om de 17 lande, hvori Irak, Iran, Burma, Sudan, Saudi-Arabien, Kina, Rusland og Colombia udtrykkeligt nævnes. Det er uundgåeligt at udvælge nogle lande, men det betyder bestemt ikke, at alle lande, der ikke er nævnt, går fri. Jeg vil også gøre særlig opmærksom på fornyelsen af mandatet til den særlige udsending for Iran, styrkelsen af højkommissærens stilling i Colombia og godkendelsen af særlige udsendinge i Tjetjenien.
EU skal integrere Genève-resultaterne i sin politik og genoptage den politiske dialog med de pågældende lande. Som menneskerettighedsordfører for Parlamentet i år siger jeg, at vi skal lade EU gøre alt for at genoprette FN's Menneskerettighedskommissions myndighed. Vi kan ikke undvære den, der er ikke noget alternativ. Et møde er imidlertid kun en succes, hvis det frygtes af krænkerne og tiljubles af ofrene.

Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har en kritisk holdning, og jeg er ked af, at jeg i denne tid også er blevet offer for et pessimistisk syn på verdens fremtid. Når man ser bort fra vores højtravende principerklæringer, krænkes menneskerettighederne i alt for mange lande, nemlig Tjetjenien, Kina, de afrikanske lande, som er i krig, Israel, USA med dødsstraffen osv. Ansvaret ligger ikke kun hos dem, som krænker disse rettigheder, men også hos dem, som ser til, og som ikke griber ind og sørger for, at den internationale ret reelt bliver håndhævet. I den forbindelse er regeringerne alt for ofte ligeglade med UNHCR's arbejde, og anbefalingerne bliver ikke fulgt. Ligesom mange af Dem bliver jeg harm, når de grundlæggende menneskerettigheder - retten til livet, tankefriheden og bevægelsesfriheden - også krænkes i de såkaldt demokratiske lande. I dag udfører man uliberale og dødbringende handlinger med den undskyldning, at man ønsker at bekrige terrorismen - som det selvfølgelig er nødvendigt at bekæmpe - og her tænker jeg på massakren i Mazar-I-Sharif.
Jeg håber, at man i marts træffer nogle foranstaltninger, så f.eks. Israel, som er en af de undertegnende stater, overholder om ikke FN-resolutionen om den militære besættelses ophør så i det mindste Genève-konventionen. Kollektive afstraffelser, ødelæggelser af huse, skoler, hospitaler, fabrikker og butikker, oprykning af oliventræer, vilkårlige anholdelser, tortur, henrettelser uden rettergang, vandalisme og tyveri fra de israelske soldaters side, som jeg selv var vidne til i Ramallah, er den tragiske hverdag i Palæstina. Det samme gælder for attentaterne mod civilbefolkningen i Israel. 350 palæstinensiske og 80 israelske børn er blevet dræbt i løbet af de sidste to år og er uskyldige ofre for vores passivitet. Vi har mulighed for at handle, men ofte gør vi forskel på folk, så det er vores alliancer og ikke vores værdier, der tæller. Europa bygger på principperne om demokrati og retsstaten. Hvis ikke vi er konsekvente - først og fremmest når det gælder EU-anliggender - og bruger alle de midler, vi har til rådighed, heriblandt en indstilling af associeringsaftalerne med de lande, som tydeligt krænker menneskerettighederne, hvor troværdige kan vi så være som talsmænd for disse rettigheder i FN? Det er nødvendigt, at der sættes tilstrækkelige finansielle og menneskelige ressourcer af inden for UNHCR, så effektiviteten bliver større. På konferencen i marts skal vi træffe nogle konkrete beslutninger, f.eks. om udsendelsen af en fredsstyrke for at beskytte befolkningen i de palæstinensiske områder, og Israel skal ikke have lov til at hindre og endda beskyde humanitære missioner.
I det beslutningsforslag, som vi skal vedtage, nævner man prioriteringer og forpligtelser - f.eks. Den Internationale Straffedomstols virke, overvågningen af rettighederne i Iran og institutionernes samarbejde med civilsamfundets foreninger og ngo'er - som er effektive og værdifulde, når det gælder om at styrke uddannelsen og respekten for menneskerettighederne og demokratiet.

Wuori (Verts/ALE).
Hr. formand, for os bliver Genève sandhedens time. Der vil vi atter spekulere over, om vi er i stand til på konsekvent vis at forsvare demokratiet, retsstatsprincipperne og menneskerettighederne i en verden, hvor menneskerettighedssituationen er blevet markant forværret, og det overordnede politiske klima i foruroligende grad brutaliseres.
Nu hvor Irak-krisen går ind i en kritisk fase, har medlemsstaterne besluttet sig for at vedtage den proces, der er fastsat i artikel 19 i traktaten om Den Europæiske Union, i FN's Sikkerhedsråd. På længere sigt bliver det vigtigere, hvordan vi aktivt kan gennemføre et tættere samarbejde i overensstemmelse med artikel 19 og 20 på menneskerettighedsområdet i FN og andre internationale fora. Vi vil ikke være i stand til at gøre det, hvis vi mister evnen til at handle konsekvent. Vi vil ikke længere virke troværdige, og vi i det gamle Europa vil stå uden de moralske beføjelser, vi har så stor brug for. Så kan vi ikke forvente, at borgerne og de ikke-statslige organisationer tager os alvorligt.
Borghezio (NI).
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Rådets og Kommissionens opmærksomhed på nogle spørgsmål og sager, som har fået bred dækning i den internationale presse, men som til gengæld tit negligeres en smule i vores politiske arbejde. Det første spørgsmål drejer sig om et afrikansk land, som er udsat for daglige krænkelser af de mest grundlæggende menneskerettigheder, nemlig Zimbabwe, hvor regeringslederens og regimets voldelige og brutale racisme over for tilflyttere og landmænd af europæisk oprindelse har været årsag til en række handlinger, som - foruden dette regimes krænkelser af den lokale afrikanske oppostions demokratiske rettigheder - virkelig placerer landet uden for det demokratiske område.
Jeg undrer mig over den debat, hvor EU-myndighederne tilsyneladende ikke ved, hvad de skal gøre, og hvor de er i tvivl om, hvorvidt de skal give lederen af dette blodtørstige regime, som brutalt krænker menneskerettighederne, lov til at deltage i det fransk-afrikanske topmøde i Paris i februar eller i topmødet mellem EU og Afrika i Lissabon i april. Rådet og Kommissionen bør efter min mening gribe meget resolut ind, og jeg mener heller ikke, at et udvalg, hvis eksistensgrundlag er beskyttelsen af menneskerettighederne, bør ignorere en række brutale handlinger ...
(Formanden afbrød taleren)

Mann, Thomas (PPE-DE).
Hr. formand, for tre dage siden blev tibetaneren Lobsang Dhondup henrettet, til trods for appeller fra verdens offentlighed, menneskerettighedsorganisationer og henvendelser fra EU-medlemsstaternes ambassadører. Heller ikke vores debat i Parlamentet og vores resolution af 19. december 2002, der blev enstemmigt vedtaget, bar frugt. Den 26. januar 2003 bekræftede folkeretten i Chengdu dødsdommene over Lobsang Dhondup og den buddhistiske lama Tenzin Delek. Anklagen lød på deltagelse i et sprængstofanslag respektive sabotage mod den nationale enhed.
Det lange fængselsophold i isolation uden kontakt til familie eller advokater er en klar overtrædelse af FN's minimumsregler for behandling af fanger. Der fandt ingen fair, retsstatslig proces sted. Kravet om offentlig afhøring ved en domstol, som også blev stillet fra Europa-Parlamentets side, blev afvist med den tyndbenede begrundelse, at der var tale om statshemmeligheder. I stedet for at tillade frit advokatvalg blev der indsat beskikkede forsvarere af domstolen.
Henrettelsen af Lobsang Dhondup udløste omgående protester fra EU's medlemsstater. Det kommer også på dagsordenen for de tysk-kinesiske menneskerettighedsdrøftelser. Storbritannien har bekræftet kravet om en endegyldig afskaffelse af dødsstraffen i Kina, og menneskerettighedsdialogen mellem EU og Kina skal langt om længe omhandle dette graverende tilfælde. Det er en katastrofe! Kina forsøger her at være troværdig på verdensscenen, men på samme tid ringeagtes de mest elementære forudsætninger, nemlig respekten for menneskerettigheder. På vegne af PPE-DE-Gruppen og som formand for Europa-Parlamentets Tibet Intergroup opfordrer jeg Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne til at intervenere omgående og til at forhindre fuldbyrdelsen af dødsdommen over Tenzin Delek!
Lamaen har i årtier arbejdet på religiøse, kulturelle og sociale områder - tilsyneladende med så stor succes, at han udgør en fare for alle hardliners. Efter denne chokerende hændelse kan der ikke være nogen tvivl: Krænkelsen af de grundlæggende rettigheder i Kina skal på menneskerettighedskonventionens dagsorden i Genève, og her skal EU gå forrest!
Fava (PSE).
Hr. formand, det glædede mig at høre, at rådsrepræsentanten i sin tale henviste til en fornuftig og pragmatisk holdning, og her tænker jeg navnlig på, at det er nødvendigt med en pragmatisk indfaldsvinkel, hvor vi f.eks. kraftigt opfordrer til en ratificering af alle de internationale konventioner, der er de redskaber, som landene og borgerne råder over for at kunne beskytte deres menneskerettigheder. Der er især to konventioner, som jeg gerne vil nævne, og som ikke betragtes som særligt vigtige, nemlig konventionen om vandrende arbejdstageres og deres familiemedlemmers rettigheder og konventionen om afskaffelse af alle former for racediskrimination.
Desuden bør vi efter min mening stadig insistere på indførelsen af et moratorium for dødsstraf, ikke mindst fordi vi nu er blevet klar over, at når man ser bort fra enhver tendens til fatalisme eller skæbneforudbestemthed, er det faktisk muligt at overbevise nogle af USA's guvernører om det forkerte i denne barbariske praksis. Med 167 ændrede domme viser Illinois' guvernør os nemlig, at dette er en kamp, som vi godt kan vinde.
Vi anmoder først og fremmest EU om at kæmpe for, at der ikke er nogen gråzoner, når det gælder beskyttelsen af menneskerettighederne. En sådan gråzone kunne f.eks. være bekæmpelsen af terrorisme, som tværtimod bør ske i nøje overensstemmelse med den internationale humanitære ret. En anden gråzone kunne være den kendsgerning, at nogle lande - og navnlig USA - betragter Rom-statutten om Den Internationale Straffedomstol som noget, der er fuldstændig ubetydeligt. Denne traktats effektivitet og styrke risikerer at svinde mere og mere ind som følge af USA's holdning og beslutningen om at indgå bilaterale aftaler med nogle lande.
Til sidst vil jeg gerne sige, hr. formand, at jeg håber, at vi med os til Genève tager en holdning, som vi forhåbentlig alle deler, nemlig at den vigtigste og ædleste form for beskyttelse af menneskerettighederne er at undgå krigens ødelæggelser, forkastelighed og vold.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, man kan kun være enig i de overordnede principper, som er blevet fremstillet af formanden for Rådet og kommissæren, men nu handler det om, hvordan vi gennemfører dem, og hertil har jeg tre kommentarer.
For det første skal vi ikke optræde som fredelige psykoterapeuter i ét land og ubarmhjertige offentlige anklagere i et andet. De kriterier, der gøres gældende over for Tyrkiet, skal også gælde for Iran, og de kriterier, der gøres gældende for Iran, skal også gælde for Tyrkiet. Og mens vi taler om Tyrkiet, så er det på tide, at Leyla Zana, kvinden, der modtog Sakharov-prisen, ser dagens lys. Og det ville være en væsentlig bedrift, hvis det kunne ske under det græske formandskab.
For det andet er der USA. Ud over det, som kommissæren sagde, er der spørgsmålet om dødsstraffen i USA, og vi skal behandle dette spørgsmål på samme måde, som vi har behandlet det i andre lande. Og mens vi er ved de krydsede klinger mellem EU og USA, finder jeg det på tide, at vi i 2003 uddeler Sakharov-prisen til en amerikaner, nemlig den afgående guvernør for Illinois, der har benådet 150 mennesker fra henrettelsescellerne.
For det tredje skal vi se på nye rettigheder, der krænkes af tiltag mod terrorisme.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi ved, hvor vigtig og uerstattelig FN's 59. samling i Menneskerettighedskommissionen er. Vi bør afvise, at den svækkes i sit arbejde, sine beføjelser og sit formandskab. For hvem andre end kommissionen for rettigheder for mænd, kvinder, børn, minoritetsgrupper osv. kan kræve rapporter om de lande, der fængsler personer for forbrydelser, de ikke har begået? Jeg tænker f.eks. på hr. Bandajevski, som tappes for kræfter i et fængsel i Hviderusland, og jeg tænker på Lemine Ould Cheikh Melainine, som forsumper i et fangehul i Mauretanien. Vi bør give al vores støtte til kommissionen for, at den fuldt ud kan varetage sin opgave. Vi bør derfor sørge for, at der konsekvent gives taletid til ordførerne for kommissionen samt til de humanitære ngo'er, der ofte i selve området er de egentlige vidner og repræsentanter for de umælende.
Forhandlingen er også en anledning til at minde om rettighederne for den oprindelige befolkning, for hvis der lades hånt om de grundlæggende rettigheder i alt for mange stater, hvad skal man så sige om den oprindelige befolknings rettighed, hvis definition og juridiske garantier næsten har været helt glemt! Vi skal kraftigt støtte FN's initiativ til oprettelse af et permanent forum for disse spørgsmål for at gøre opmærksom på eller fremme den oprindelige befolknings sag. Vi skal også gøre alt for at sørge for, at den arbejdsgruppe, der er den eneste af denne art, som beskæftiger sig med spørgsmålene om den oprindelige befolkning, bevares. Og kære kolleger, Europa-Parlamentet skal for sin del sætte en ære i at etablere den delegation for EU og de oprindelige befolkningsgrupper, som blev vedtaget under afstemningen om en resolution i 1992.
Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, selv om medlemsstaternes regeringer på det skarpeste har kritiseret krænkelser af menneskerettighederne, anlægger de beklageligvis en anden vinkel i deres forhold til større lande såsom Kina og Pakistan, hvor der er store handelsmæssige og geopolitiske interesser på spil. Vores manglende konsekvens er en form for politisk prostitution og underminerer vores troværdighed på dette område.
Jeg hilser dette fælles beslutningsforslag velkomment, og EU-formandskabet bør, som nævnt i punkt 16, støtte yderligere resolutioner om en række lande. Jeg vil her i særdeleshed henvise til tre. For så vidt angår Kina, er "slå hårdt ned"kampagnen fortsat yderst foruroligende, idet den har ført til en drastisk forøgelse af antallet af henrettelser i Kina, som ofte eksekveres på et utilstrækkeligt grundlag og efter en summarisk rettergang. Ytringsfriheden og adgangen til information er fortsat strengt begrænset. Fortalere for demokrati og politisk aktive tilbageholdes ofte uden anklage og sigtes i visse tilfælde for undergravende virksomhed. Det er af afgørende betydning, at formandskabet tilstræber at gøre menneskerettighederne til kernen i dialogen med Kina.
I Mellemøsten fordømmer jeg menneskerettighedskrænkelserne som følge af terrorhandlinger, især de palæstinensiske ekstremisters selvmordsbomber. Men jeg fordømmer også den statslige terrorisme, Israel udøver over for den almindelige befolkning i Palæstina.
For så vidt angår Iran, har EU's ledere udtrykt håb om, at indledningen af en politisk dialog med Iran ville styrke de reformistiske elementer og forbedre menneskerettighedssituationen. Desværre synes stening kun at være standset midlertidigt af hensyn til landets omdømme. Flere aviser lukkes dagligt, og antallet af henrettelser er desværre steget mærkbart.
Beskyttelse og fremme af menneskerettighederne er et af EU's grundlæggende principper. Det er afgørende, at EU indtager en konsekvent holdning angående menneskerettighederne på den internationale scene og især i Genève, ellers vil ingen tage os alvorligt.

Yiannitsis
Hr. formand, jeg vil gerne takke talerne for deres kommentarer og iagttagelser. Jeg tror, at de vil være til stor nytte for Rådet på samme måde som henvisningerne til en række lande og regioner såsom Kina, Mellemøsten og Zimbabwe, der ikke kun afspejler Rådets holdning, men som også afspejler den indsats, der gøres af Rådet og Kommissionen på en hel række områder. Vi gør os al mulig umage for at overbevise flest mulig om behovet for at gennemføre menneskerettigheder. Selvfølgelig er det, når alt kommer til alt, vigtigt, at vores pres skaber resultater og ikke blot forbliver politisk pres. Jeg er selvfølgelig også enig i mange af de øvrige bemærkninger, men der er ikke tid til at fordybe os i dem - f.eks. problemerne i Afrika.
Inden vi diskuterer vores holdning i forskellige internationale fora, vil jeg gerne benytte lejligheden til at kommentere hr. van den Bos' henvisning til, at EU undlod at stemme ved sidste års afstemning. Personligt mener jeg ikke, at beslutningen om at undlade at stemme var et udtryk for ligegyldighed. Det er ikke kendetegnende for EU. Det var en velovervejet beslutning, der havde til hensigt at lette Menneskerettighedskommissionens arbejde under de politiske omstændigheder, der opstod i fjor.
Jeg vil også gerne understrege, at vi selvfølgelig er interesseret i at afskaffe dødsstraffen, da det er en af Europas mærkesager. Det fremgår tydeligt af adskillige igangværende diskussioner - også med USA - hvor en række aftaler, særligt vedrørende terrorbekæmpelse, ikke kan fortsætte, hvis ikke der er sikkerhed for, at dødsstraffen ikke anvendes over for folk, der udleveres til USA. Vi interesserer os meget for spørgsmålet om dødsstraf i alle lande.

Nielson
Hr. formand, jeg har bemærket, at næsten alle talere har omtalt spørgsmålet om dødsstraf. Jeg er enig i, at der bør sættes mere fokus på dette emne, som i realiteten er det samme i alle systemer og alle lande. Som sådan fortjener dette emne større opmærksomhed og mere aktivitet.
Som svar på hr. Favas bemærkning - om, at vi ved at forsvare menneskerettighederne kan undgå eller forebygge terrorisme - vil jeg også sige, at jeg ville ønske, det var så vel. Det ville være fantastisk godt, hvis det virkelig var tilfældet. Men verden er mere grusom end som så. Der findes ekstremisme, og det er ikke muligt at undgå problemet fuldstændigt ved selv at sikre forsvarlige resultater eller endog ved at fremme almindelig anstændighed globalt. Dette indebærer en række grundlæggende problemer, men når det er sagt, er jeg enig i den holdning, som kommer til udtryk i dette udsagn. Vi bør uden tvivl passe meget på ikke at ødelægge disse idealer i vores kamp mod terrorismen. Det er ekstremt vigtigt at opretholde denne balance.
Angående afstemningen i Menneskerettighedskommissionen og som svar på hr. Gahlers bemærkninger er det ikke korrekt, at Menneskerettighedskommissionens syv EU-medlemmer bidrog til valget af det libyske formandskab. Jeg ønsker, at det bliver noteret, at det ikke er det, der fremgår af afstemningsresultatet.

Formanden.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag

Formanden.
Jeg vil først og fremmest undskylde på vegne af Parlamentet, at forhandlingerne er trukket ud. Vi vil tage højde for de synspunkter, der er fremlagt, og vil naturligvis forsøge at undgå, at denne situation opstår igen.
Næste punkt på dagsordenen er en fortsættelse af forhandlingen om redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om ulovlig udnyttelse af Den Demokratiske Republik Congos rigdomme.

Yiannitsis
. (EL) Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, inden jeg kommenterer spørgsmål om udnyttelsen af Congos rigdomme, vil jeg gerne sige, at jeg på grund af min position - og jeg taler her på vegne af Rådets formandskab - er forpligtet til at respektere Europa-Parlamentets modus operandi, og det vil jeg så gøre. Jeg spekulerer på, om Parlamentet kunne udvise en eller anden form for gensidig respekt over for formandskabets funktionsområde under hensyntagen til, at det græske formandskab skal tilbage til Grækenland om ikke så længe. Selv om Parlamentet fortsat vil have svært ved at udvise den fornødne respekt og overholde nogle enkelte regler, skal vi under alle omstændigheder overholde dem.
Med hensyn til spørgsmålet om den ulovlige udnyttelse af Congos rigdomme har det internationale samfund i de senere år i stigende grad fokuseret på den ulovlige udnyttelse af naturressourcer i Afrika, især i områder, hvor de har finansieret langvarige katastrofale væbnede konflikter.
Formanden for FN's Sikkerhedsråd anmodede i 2000 FN's generalsekretær om at oprette et ekspertudvalg til undersøgelse af den ulovlige udnyttelse af Den Demokratiske Republik Congos naturressourcer. Udvalget blev oprettet og iværksatte undersøgelsen i september 2000 og offentliggjorde den sidste rapport i oktober 2002, hvori det er beskrevet, hvordan højtstående politikere, militærpersoner og erhvervsledere i Uganda, Rwanda og Zimbabwe samt Congo udplyndrer naturrigdommene - hovedsagelig mineraler - i Congo til egen fordel eller i tilfældet med Rwanda, til fordel for landet. Samtidig finansierer Rwanda ifølge udvalgets undersøgelse hovedsageligt sit enorme militærbudget med ressourcer fra Congo, undertiden ved anvendelse af tvangsarbejde.
EU har afventet Sikkerhedsrådets vurdering inden vedtagelse af en beslutning om ekspertudvalgets rapport. EU støtter dog indførelsen af forbud og sanktioner, hvor det er nødvendigt, men disse skal iværksættes af FN's Sikkerhedsråd og ikke af enkelte lande eller grupper af lande. Hvad angår især ét kontroversielt produkt - de såkaldte bloddiamanter - har både det internationale samfund og EU truffet foranstaltninger. For at være helt præcis har 37 lande og Europa-Parlamentet fastsat en certificeringsordning i Interlaken i Schweiz i november 2002, den såkaldte Kimberley-proces, til bekæmpelse af den ulovlige handel med diamanter fra konfliktområder, fortrinsvis i Afrika. EU vedtog Rådets forordning 2368/2002 om gennemførelse af Kimberley-processens certificeringsordning den 20. december med umiddelbar ikrafttrædelse.
Jeg vil gerne slutte af med at understrege, at det er en ond cirkel, som skal brydes. Interne væbnede konflikter giver mulighed for ulovlig udnyttelse af landes naturrigdomme, og disse rigdomme udnyttes til at vedligeholde den interne væbnede konflikt og manglen på udviklings- og stabilitetsmekanismer i landet.

Nielson
Fru formand, Kommissionen er ekstremt foruroliget over, at udplyndringen af naturressourcerne i Den Demokratiske Republik Congo fortsat er en af hovedårsagerne til den vedvarende konflikt i De Store Søers Område.
Kommissionen har med dette for øje aktivt arbejdet sammen med ekspertpanelet om den ulovlige udnyttelse af naturressourcerne og andre former for rigdomme, der har fundet sted i Den Demokratiske Republik Congo siden dens oprettelse.
Kommissionen organiserede et møde i Kinshasa mellem eksperterne og lederne af Kommissionens delegationer i de lande, der er omfattet af undersøgelsen. Kommissionen er parat til at fortsætte dette konstruktive samarbejde i fremtiden, hvis det viser sig nødvendigt.
Kommissionen har omhyggeligt noteret sig indholdet af ekspertpanelets rapport, som var genstand for en resolution i FN's Sikkerhedsråd sidste uge.
Kommissionen glæder sig over, at de congolesiske myndigheder har truffet foranstaltninger i forhold til de tjenestemænd, der omtales i rapporten, og at Ugandas regering har nedsat et retsligt undersøgelsesudvalg. Kommissionen tilslutter sig opfordringen fra FN's Sikkerhedsråd til alle berørte stater, især Zimbabwe and Rwanda, om at indlede undersøgelser og træffe passende foranstaltninger over de af deres statsborgere, der nævnes i rapporten, for så vidt bevisførelsen er tilstrækkelig.
Kommissionen er enig i, at den ulovlige udnyttelse af naturressourcerne i Den Demokratiske Republik Congo, som først fik virkelig hold om landet under krigen, først vil ophøre, når der reelt er genindført retsstatsforhold. Når man siger genindført, er det en eufemistisk henvisning til landets historiske udvikling, men retsstatsforhold og bæredygtig forvaltning kan ændre mangt og meget. Dette bør ske både i de områder, der kontrolleres af væbnede oprørsgrupper, og i hele den øvrige del af Congo. I denne forbindelse opfordrer Kommissionen alle parter, der undertegnede Pretoria-aftalen i december sidste år, til straks at gennemføre den i aftalens ånd. Desuden hilser Kommissionen den aftale velkommen, der blev truffet i Sun City inden for rammerne af den intercongolesiske dialog, om at nedsætte et særligt udvalg, der skal undersøge gyldigheden af de økonomiske og finansielle aftaler, der blev indgået under krigen, og som har relation til udnyttelsen af naturressourcer i Den Demokratiske Republik Congo. Kommissionen er sammen med andre donorer rede til at støtte Den Demokratiske Republik Congo under overgangsprocessen og i landets bestræbelser på at etablere en effektiv offentlig forvaltning. Kommissionen vedtog for nylig en beslutning om at yde en støtte på 16 millioner euro til kapacitetsopbygning i Den Demokratiske Republik Congo.
Det er ikke er nyt problem, vi her drøfter. Udvindelsen af mineralrigdomme i Den Demokratiske Republik Congo er ikke en beretning om gennemskuelighed og forsvarlig forvaltning. Dette var heller ikke tilfældet lang tid inden, under og efter Mobuto-styret. Efterhånden som Laurent Kabila rykkede frem mod Kinshasa, skiftede minekoncessionerne hænder - og ejerskab, by efter by - når nye krigsherrer fik magten lokalt og militært. Dette har været genstand for førnævnte undersøgelser.
Kommissionen mener, at hele det internationale samfund bør arbejde sammen for at sikre en effektiv indsats til bekæmpelse af den ulovlige udnyttelse af naturressourcerne i Den Demokratiske Republik Congo. De Forende Nationers Sikkerhedsråd er et passende forum for en sådan samordnet aktion. Men eftersom problemet er af grænseoverskridende karakter, mener Kommissionen, at regionale samarbejdsorganer såsom Det Sydafrikanske Udviklingssamfund (SADC) og Fællesmarkedet for det Østlige og Sydlige Afrika (COMESA) også bør drøfte spørgsmålet.
Kommissionen gælder sig over, at De Forende Nationer har taget initiativ til at afholde en international konference om fred, demokrati, sikkerhed og udvikling i De Store Søers Område. På denne konference kunne man behandle forskellige aspekter af ulovlig udnyttelse af naturressourcer ud fra et regionalt perspektiv som led i en langsigtet strategi og også med henblik på konfliktforebyggelse. Det er meget vigtigt, at vi sikrer ejerrettighederne og en vedvarende udvikling hen imod større gennemskuelighed på dette område, også uden FN's Sikkerhedsråds resolutioner, som har begrænset rækkevidde.
Deva (PPE-DE).
Fru formand, jeg ønsker at takke Rådet og Kommissionen for den meget indsigtsfulde analyse, de har foretaget af forholdene. Denne beslutning er et vigtigt skridt hen imod folkeretten og retsstatsforhold. Netop nu er der omkring 48 borgerkrigslignende konflikter verden over - heraf størstedelen i Afrika - som i vid udstrækning har til formål at fremme en eller flere befolkningsgruppers eller stammers interesser. Vi har i Afrika syd for Sahara været vidne til massakrer på millioner af mennesker, folkedrab og etnisk udrensning af hele stammer inden for de sidste 20 år.
Disse konflikter har øjensynlig, som i Angola og Rwanda, taget udgangspunkt i såkaldte historiske modsætningsforhold. Men i realiteten har den underliggende faktor i størstedelen af disse tilfælde været økonomisk vinding baseret på angivelig stammebeskyttelse. Forskellige særinteresser og kommercielle interesser, nogle baseret i Europa, har forsøgt at udnytte disse uoverensstemmelser økonomisk og opnå leverancer af diamanter, tømmer, olie, kobolt, titanium og vanadium.
Afrika anses for at være et af verdens rigeste kontinenter med verdens fattigste befolkning. Hvorfor forholder det sig sådan? Det gør det, fordi retsstatsprincipperne og folkeretten ikke har fundet anvendelse i Afrika i lang tid. Den Demokratiske Republik Congo er blevet udnyttet, plyndret og berøvet. Befolkningen er blevet sat op mod hinanden, tilskyndet til at massakrere hinanden og nogle gange begå folkedrab, så magtfulde interesser uden for Afrika kan indgå hemmelige aftaler og øge deres indflydelse.
Denne rapport fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråd er banebrydende, fordi der heri for første gang tages tilløb til at fastslå, at folkeretten indbefatter en moralsk ret til et koncept om delt suverænitet, at suverænitet ikke kan begrænses til det, der er defineret i Montevideo-konventionen eller Præsident Wilsons 14 punkter, og at vi i globale handelsmæssige sammenhænge, som vi ser dem i dag med WTO og globale handelsregler, må dele vores suverænitet, når retsstatsprincipperne får forrang.
Hvis vi kan straffe USA for at gøre noget forkert med sit stål, hvorfor er vi så ikke i stand til at gøre noget i Den Demokratiske Republik Congo, hvor millioner af mennesker er blevet udnyttet og dræbt for den økonomiske vindings skyld?
Jeg hilser derfor denne beslutning velkommen og opfordrer Parlamentet til at stemme for den.
Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Fru formand, Den Demokratiske Republik Congo og De Store Søers Område i Afrika generelt har været en stadig bekymring for Parlamentet. Heldigvis er tiden med væbnede konflikter overstået, og nu gælder det genopbygningen.
Freden og fremtiden for Den Demokratiske Republik Congo afhænger af demokratisering og bæredygtig udvikling. Hvad demokratiseringen angår, har vi til tiltro til, at Pretoria-aftalen, der så rammende er blevet betegnet som global og omfattende, bliver effektiv og efterleves inden for en fornuftig frist. Det er kun muligt at indføre et altomfattende demokrati, hvis alle samfundsgrupper og alle politiske grupperinger deltager. Det er særlig vigtigt i landene i De Store Søers Område, hvor samfundsspændingerne har været grobund for de krige, der har hærget regionen.
Jeg glæder mig over mødet i Rådet (almindelige anliggender) i går i Bruxelles og over, at Kommissionen har afsat et betydeligt beløb til humanitær bistand til de mest berørte områder.
Når aftalen er blevet iværksat, og når der findes nogle solide politiske institutioner, kan vi tage fat på de andre store problemer, det er nødvendigt at løse for at sikre fremtiden, og jeg tænker især på retsvæsenet. Straffrihed er uforeneligt med demokrati, og der kan ikke blive fred uden retfærdighed. I denne henseende stiller jeg i morgen et ændringsforslag til punkt 4. Jeg vil gerne erstatte sætningen "og andre steder, når der er begået sådanne handlinger" med "og andre steder, inklusive de begåede handlinger".
Et andet aspekt, som er afgørende for Den Demokratiske Republik Congo, er bæredygtig udvikling. EU's lande og virksomheder skal spille en hovedrolle. På virksomhedsniveau skal det ske ved hjælp af en etisk kodeks, der forpligter til bæredygtig udvikling, og på statsligt niveau skal det ske ved at indføre begrænsninger for import af varer af tvivlsom oprindelse.
Den Socialdemokratiske Gruppe er uforsonlig i sin kamp for gennemsigtighed og etik i de multinationale selskaber, der arbejder i ulandene. I denne forstand lægger vi stor vægt på overholdelse af reglerne om børnearbejde, ILO's arbejdsstandarder og en bæredygtig udnyttelse af rigdommene samt OECD's retningslinjer for multinationale selskaber.
FN's rapport taler sit klare sprog i forbindelse med den ulovlige udnyttelse af rigdommene i Den Demokratiske Republik Congo. Vi håber, at såvel EU's medlemsstater som Kommissionen og Parlamentet kræver, at deres anbefalinger bliver fulgt.

Van Hecke Johan (ELDR).
Fru formand, min gruppe har ikke underskrevet det fælles beslutningsforslag. Selvfølgelig synes vi også, at ulovlig udnyttelse af naturressourcerne i Congo skal fordømmes kraftigt. Selvfølgelig synes vi også, at mennesker og virksomheder, som beriger sig selv gennem krig, skal stoppes og straffes. Vi er derfor tilfredse med en fair undersøgelse, den første i de 100 år, Congo er blevet udplyndret. Det er derfor simpelthen ærgerligt, at rapporten indeholder så mange lemfældigheder, ubegrundede beskyldninger og fejl. Listen over dem, der bør skamme sig, kunne have dannet præcedens og været en advarsel for alle ledere og forretningsfolk, som uden skrupler udnytter millioner af menneskers elendighed med henblik på personlig fortjeneste. I stedet er det blevet et svagt og omstridt dokument, baseret på rygter og krigspropaganda. Det har jo foretaget en sammenblanding af ulovlige og uretmæssige aktiviteter, og personer og virksomheder, der nævnes i rapporten, er aldrig blevet hørt og har slet ikke fået mulighed for at forsvare sig.
Derfor har Sikkerhedsrådet i denne uge vejet rapporten og fundet den for let. Eksperternes mandat blev forlænget med seks måneder. Det er fuldstændig berettiget, at Sikkerhedsrådet insisterer på, at alle nævnte lande selv iværksætter deres egen undersøgelse, på grundlag af hvilken der kan gribes juridisk ind. Vi har stillet et ændringsforslag herom.
Endnu mere fundamentalt er imidlertid spørgsmålet om, hvordan den ulovlige udnyttelse i fremtiden kan undgås og bekæmpes, med andre ord hvordan der i Congo kan etableres en ny stabil og demokratisk orden, som kan sikre, at landets ressourcer udnyttes på en kontrolleret og bæredygtig måde, for at hele Congos befolkning kan få fordel af dem. Her bærer FN et kolossalt ansvar. Vi må håbe, at Sikkerhedsrådet også griber i egen barm, overvejer MONUC's mandat på ny, øger antallet af tropper og gør alt for at fremskynde anvendelsen af fredsaftalerne og indførelsen af nye strukturer, således at det ikke om nogle år på ny må konstatere, at plyndringen af Congo blot fortsætter.

Sylla (GUE/NGL).
Fru formand, kære kolleger, jeg tror, at Den Demokratiske Republik Congo i kraft af sin geostrategiske placering altid er blevet betragtet som en magt med et stort potentiale på det afrikanske kontinent. Desværre er landet under præsident Mobutus diktatur sunket ned i en økonomisk og politisk krise. Der skal gøres opmærksom på, at BNP pr. indbygger i løbet af 20 år er blevet seks gange så lavt. Jeg tror, at det bl.a. har noget at gøre med afskaffelsen af de officielle netværk og med administrationen, som har givet de uformelle aktiviteter en betydning, som ikke findes tilsvarende noget andet sted.
Selv om landet har et enormt potentiale inden for landbrugs-, skovbrugs- og mineressourcer - og i den forbindelse er jeg enig i det, som min kollega sagde - er Den Demokratiske Republik Congo paradoksalt nok blandt de fattigste lande i verden. Jeg mener, at denne situation skyldes en dårlig forvaltning og herunder også økonomisk forvaltning af en skrøbelig infrastruktur, men også den ulovlige udnyttelse af rigdommene. Det er det vigtigste i FN's rapport. Eftersom mineressourcerne i vid udstrækning allerede er ødelagt i store dele af verden og helt forsvundet i en række lande, repræsenterer de miner, der udnyttes i Congo, en vis økonomisk interesse, særlig på grund af de lave omkostninger i forbindelse med salg. Jeg mener, at vi har et ansvar i den forbindelse. Vi advares i FN's rapport om den ulovlige udnyttelse af naturrigdommene i Den Demokratiske Republik Congo, som skyldes de private europæiske selskaber - hvilket i særlig grad berører os - og de tilstødende lande, som også har deres del af ansvaret.
I betragtning af topmødet i Johannesburg, bestemmelserne i henhold til Den Internationale Straffedomstol og aftalerne fra Cotonou mener jeg, at EU over for denne skandale, der får konsekvenser for økosystemet på globalt plan, over for dette styre med vildttyveri og over for krænkelserne af menneskerettighederne skal anmode FN's Sikkerhedsråd om at indlede en retssag mod de krænkende parter særlig ved indefrysning af aktiver og gennemførelse af høringer om forfølgelser og andre krænkelser, som befolkningen bliver udsat for. Rådet og Kommissionen bør ligeledes etablere en bindende juridisk ramme og i særlig grad forlange en større gennemsigtighed i den måde, hvorpå disse markeder fordeles.
Generelt vil jeg sige, at vi ved denne kamp alle kæmper mod konsekvenserne for personernes fysiske integritet og taler for freden og en bæredygtig udvikling, hvor bevarelse af miljøet, social balance og god forvaltning er kodeordene.
Rod (Verts/ALE).
Fru formand, situationen i Congo er katastrofal. Millioner af borgere lever under frygtelige forhold. Hungersnød og aids er den daglige lod for mænd og kvinder, der er ofre for en uendelig konflikt, der får næring fra netværk af den såkaldte elite, som drager fordel af en kaotisk situation for at opnå profit. De højtplacerede politiske ledere samt de regionale og udenlandske industrivirksomheder har sammen med de væbnede styrker indført noget, der ligner en reel krigsøkonomi. Under dække af en politisk eller etnisk opposition giver de næring til en konflikt, hvis eneste mål er blevet den rene og skære udplyndring af naturrigdommene i Den Demokratiske Republik Congo på bekostning af den lokale befolkning.
FN's rapport, som vi har fremlagt i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, er for os en væsentlig anledning til at sætte en stopper for dette menneskelige drama. Listen over personer, der er involveret i denne ødelæggende handel, skal være vores spydspids i en konkret og effektiv aktion.
Kære kolleger, vi bør imidlertid stadig udøve pres på vores egne virksomheder for, at de ikke længere skal drage fordel af de kaotiske situationer, hvis de da ikke skaber dem, for på bedragerisk vis at opnå profit. Vi skal ikke længere lade os narre. Virksomhedernes ansvar er på nuværende tidspunkt tæt forbundet med vores regeringers ansvar. Hvis vi ikke hurtigt kommer med et stærkt politisk signal og træffer restriktive foranstaltninger over for dem samt minder om vores tilknytning til principperne i OECD, vil de fortsat uden tøven lade hånt om loven og menneskerettighederne. Vi kan ikke længere lukke øjnene for det, som hverken mere eller mindre er en neokolonial udplyndring, som ingen vil kalde ved dens rette navn.
Ved at tvinge de europæiske virksomheder, der er etableret i udlandet, til at offentliggøre deres økonomiske forhold, skaber vi en større gennemsigtighed, og vi begrænser således det ulovlige bedrageri, hvis første offer er det congolesiske folk. Det er klart, at indførelsen af retsstatsprincipper og demokratiske institutioner er bydende nødvendig. Men en forudgående koordineret aktion fra medlemsstaternes side, der sigter mod at sætte en stopper for deres nationale selskabers opførsel, har den højeste prioritet. Det er på høje tid, at borgerne i Den Demokratiske Republik Congo fuldt og helt drager fordel af rigdommene i deres jord, og at de får et udviklingsniveau, som deres minimale ressourcer tillader, hvis ikke de konstant blev udnyttet ulovligt af fremmede magter.
Gahler (PPE-DE).
Fru formand, det forargelige ved den ulovlige udnyttelse af Den Demokratiske Republik Congos rigdomme er, at politikere fra Congo, men også politikere fra lande, der er blevet invitereret til at deltage med militær hjælp, og fra lande, der ikke er blevet inviteret, alt for tydeligt og på samme måde har betjent sig ugenert heraf. Derudover har højtstående militærfolk gjort det, især fra Zimbabwe, og desuden deltager talrige private virksomheder i denne selvbetjening af landets råstoffer.
Her handler det også om firmaer uden for Europa, men vi bør her helt konkret færdiggøre og analysere listen over de nævnte europæiske firmaer og enkeltpersoner, og det i de enkelte medlemsstater og under strafferetlige synspunkter.
Jeg mener ikke, at denne sag adskiller sig særligt i substansen fra den måde, hvorpå der i Afrika af korrupte regimer uddeles licenser til at reducere råstoffer. En del af licensgebyrerne eller indtægterne går direkte til magthavernes privatkonto. Måske dukker noget af det sågar op i statsbudgettet som indtægt, men at det bruges på befolkningen i form af infrastruktur eller sundhedsforsyning, er absolut en undtagelse.
Også disse regimer kan kun klare sig, fordi de "udholdes" af Europa. For så vidt har vi brug for en usminket principdebat om, hvordan vi som europæere omgås Afrika. Det usigelige misforhold på den ene side mellem teksten i Cotonou-aftalen og de gyldne ord, som vi kommer til at høre ved topmødet Frankrig-Afrika og ved topmødet EU-Afrika i Lissabon i de kommende uger, og på den anden side den brutale realitet i Afrika er uacceptabelt.
Vi må konstatere, at der er et kollosivt samvirke mellem bestemte regeringer og europæiske firmaer, som udholder bestemte regimer for netop at opnå en maksimal profit for disse europæiske firmaer. Hvis vi ikke engang taler åbent om det i EU, vil vi ikke virkelig ændre noget på forholdene i Afrika.
De Keyser (PSE).
Fru formand, jeg kommer fra en tidligere kolonimagt, nemlig Belgien, hvor forbindelserne til Den Demokratiske Republik Congo aldrig er ophørt. Det er derfor med stor fortvivlelse, at jeg har set landet synke ned i krig, og med lettelse, at jeg har budt Pretoria-aftalerne velkomne, for de giver forhåbninger om fred og demokratisering af dette martyrområde.
Congos naturrigdomme er helt ekstraordinære. I 1997 blev værdien af ressourcerne i den nordlige del af landet vurderet til 25 milliarder amerikanske dollars. Minerne med zink, bly, jern, tungsten, kadmium, kobolt og germanium er unikke, og germanium er en halvleder, der i dag bruges til fremstilling af den mest kraftfulde chip i verden. For ikke at tale om radium, litium og niobium, som ved høje temperaturer kan anvendes som legeringer med superlederegenskaber. Og jeg kan også nævne diamanter, sølv, platin osv. Det er sandsynligvis det land i verden, der har de største ressourcer overhovedet.
Derfor har de vestlige røvere - det kan de godt kaldes - i lighed med de berørte grænselande kastet sig over landet under alle mulige påskud, har ødelagt befolkningen og har brugt afrikanere til at føre en vestlig krig. Det er et sandt holocaust. Der nævnes tal på 4,5 millioner congolesiske ofre siden 1998, 2,5 millioner fordrevne, 16 millioner er idømt dødsstraf, og tusinder er fordrevet til Rwanda og Uganda, og jeg foretrækker ikke at minde om detaljerne i de massakrer, der har fundet sted, som er helt uudholdelige.
Det vil sige, at jeg stemmer for beslutningen. Og hvis det viser sig, at mit land, som det er blevet antydet af et ekspertpanel, huser disse røvere, der giver næring til krigen, vil Belgien ikke afstå fra sit ansvar. Det vil gennemføre undersøgelser, som er forpligtende, og vil sørge for, at de får konsekvenser. Det vil ikke tilføje den nuværende situations vanskeligheder til byrden fra tidligere tiders kolonisering. Men i den forbindelse er der en betingelse. FN's resolution fra sidste uge om det samme emne understreger, at ekspertpanelet ikke har juridiske beføjelser, og derfor kan panelets resultat ikke betragtes som faste kendsgerninger og kan derfor ikke automatisk føre til sanktioner. Retten til forsvar bør bevares.
Dhaene (Verts/ALE).
Fru formand, som belgier tiltaler dette beslutningsforslag mig især, fordi Congo tidligere var en belgisk koloni. Også andre lande fra det gamle og det nye Europa er imidlertid skyldige i plyndringer af naturressourcer i Afrika. Det er simpelthen uacceptabelt, at dette stadig fortsætter. Nu er det ikke længere de gamle moderlande, men europæiske virksomheder, der nævnes i FN-rapporten, hvad enten det er berettiget eller ej. I hvert fald må Europa træffe foranstaltninger, for vi har et kollektivt historisk ansvar.
Jeg er netop kommet tilbage fra Verdens Sociale Forum i Porto Alegre i Brasilien. Der lyttede jeg også til afrikanerne. De forventer meget af Europa, bl.a. en slags erstatning. I det belgiske Senat er der nedsat et undersøgelsesudvalg, som skal se på den ulovlige handel med råstoffer i De Store Søers Område. Den vigtigste anmodning til Europa er, at Kommissionen foreslår et direktiv om kontrol med europæiske virksomheder, som opererer uden for EU, og at hver medlemsstat hurtigt gennemfører dette direktiv i lovgivningen. På den anden side skal der oprettes en kontrolmekanisme for udvinding af råstoffer i Congo. FN har en mere presserende opgave her end i Irak.

Van Orden (PPE-DE).
Fru formand, der henvises i store dele af De Forenede Nationers rapport til de zimbabweanske interessers rolle, og den indeholder slående beviser på, hvordan Mugabes korrupte håndlangeres handlinger påvirker deres eget folk såvel som nabolande såsom Congo. Mugabes styre et er kriminelt gangsterforetagende og en væsentlig årsag til den manglende stabilitet ikke kun i den sydlige del af Afrika, men også, som rapporten gør det klart, i den centrale del af Afrika. Rapporten indeholder beskrivelser af de konflikter, der udkæmpes over mineraler, landbrugsprodukter, jord og skatteindtægter mellem kriminelle grupper med forbindelse til Zimbabwes væbnede styrker, som f.eks. har overført værdier for mindst 5 milliarder dollars fra det statslige mineselskab i Den Demokratiske Republik Congo til selskaber, de kontrollerer.
Det er latterligt blot at overveje at anmode Zimbabwes regering om at undersøge sine egne aktiviteter. Ikke blot indeholder rapporten beviser på Mugabes indblanding i disse aktiviteter, den angiver også navnene på et antal andre zimbabweanske ledere, hvoraf fire er genstand for EU's restriktive foranstaltninger, men hvoraf fire til min store overraskelse ikke er det.
Den politiske, økonomiske og humanitære krise i Zimbabwe forværres med alvorlige følger for sikkerhedssituationen. For to dage siden udstedte USA's regering en advarsel til rejsende, hvor den indtrængende anmodede amerikanske statsborgere om at overveje at forlade Zimbabwe. Er det således ikke forvirrende for Zimbabwes undertrykte folk, at to europæiske regeringer nu forsøger at udskyde fornyelsen og mindske omfanget af det rejseforbud og andre restriktive foranstaltninger, som EU har indført mod Mugabe-styret, og som udløber den 18. februar 2003? Er det ikke dybt krænkende, at en af EU's regeringer har indbudt Mugabe til et topmøde i Paris? En af årsagerne til, at vores foranstaltninger ikke har været så effektive hidtil, er, at de ikke er blevet håndhævet tilstrækkelig strengt, og at deres anvendelsesområde er for snævert. Det er ikke det rigtige tidspunkt at mindske presset på Mugabes styre, tværtimod bør den internationale indsats forstærkes.
Jeg anmoder venligst formanden for Rådet og Kommissionen om i overensstemmelse med de henstillinger, Parlamentet har fremsat i over et år, at kræve, at sanktionerne forlænges ensidigt, og at EU's foranstaltninger udvides til at omfatte alle dem, der er involveret i disse kriminelle aktiviteter i Zimbabwe og Congo. EU bør fastholde en konsekvent linje i sin strenge politik over for Mugabes styre og føre denne sag igennem for alle Zimbabwes borgeres skyld.
Junker (PSE).
Fru formand, mine damer og herrer, det er trist, men sandt: Hvis det kun handlede om dadler i Irak, ville en krig mod Bagdad ikke være noget emne, heller ikke hvis en diktator virkede som hersker dér. Hvis der ikke fandtes denne utrolige rigdom i Den Demokratiske Republik Congo, ville Afrika have en hel del færre problemer. Rapporten fra FN har nævnt den afskyelige grådighed ved navn, som fører til ulovlig udnyttelse af denne rigdom, selv om den måske ikke er tydelig nok. Verdenssamfundet skal finde midler og veje til at sætte en stopper for denne udnyttelse. Manglende ansvar skal ikke kun beklages ved kriminelle elementer, men også ved regeringer, som hellere vil sørge for at fylde deres egne lommer, og også i europæiske økonomiske kredse. For europæiske virksomheder gælder det, at den samvittighedsløse udnyttelse af afrikanske rigdomme ikke er nogen gentlemanforseelse! Derfor skal Europas politik foregå med et godt eksempel. Illegal handel skal straffes, erhvervsvirksomheder skal underkastes en adfærdskodeks!

Nielson
Fru formand, hr. Rod spurgte, om vi fandt hans ordvalg lidt for direkte. Jeg mener absolut ikke, at terminologien var forkert. Vi bør arbejde på et meget bredere grundlag i spørgsmålet om gennemskuelighed og licensprincipper. Jeg er netop vendt hjem fra Angola, og drøftelsen om større gennemskuelighed i forbindelse med olieindtægterne til regeringen er et meget vigtigt spørgsmål. Selv om der ikke er konflikter som sådan, er fremskridt på dette område vigtige, også af økonomiske årsager. I tilfælde af en konflikt bliver det fuldstændig brutalt og perverst.
Hr. Gahler satte vores drøftelser ind i en bredere afrikansk sammenhæng og nævnte også det kommende topmøde i Lissabon. En af konklusionerne er, at det, når vi tager disse problemer op kollektivt med vores venner i Afrika, giver drøftelserne på topmøder som det i Lissabon et seriøst indhold, hvilket er en god grund til at sikre, at topmødet bliver en succes. Vi kan vælge denne form for møder til at fremme disse sager. Det ville selvfølgelig være mere effektivt, hvis vi selv havde en ren og uplettet samvittighed. Dette er ikke kun af relevans i en snæver debat. Jeg er overbevist om, at anvendelsen af OECD-principperne i forbindelse med dette vil kunne sikre større gennemskuelighed på området.
For Kommissionen er det af allerstørste betydning. Det er ikke nok at se på det offentlige budget i snæver forstand, når vi taler om styring i vores partnerlande. Jeg kan som eksempel nævne de positive tiltag, som nu afprøves i forbindelse med støtten til olierørledningen i Tchad. Den indgår nu i en samlet ramme, i henhold til hvilken der er opstillet strenge betingelser angående gennemskuelighed og anvendelse af indtægterne fra rørledningen som led i drøftelserne mellem Verdensbanken, IMF, os selv og Tchads regering. Dette er blot et eksempel på, at der er mange ting, der kan gøres på dette område. Men Den Demokratiske Republik Congo er afgjort det værste af alle disse tilfælde.

Formanden.
Jeg har i forbindelse med denne forhandling modtaget fem beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2

Formanden.
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0002/2003) af McCartin for Budgetkontroludvalget om de foranstaltninger, Kommissionen har truffet for at efterkomme bemærkningerne i den beslutning, der ledsager afgørelsen om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2000 (Kommissionen) (KOM(2002) 696 - C5-0610/2002 - 2002/2189(DEC)).

McCartin (PPE-DE)
Fru formand, vi gav Kommissionen decharge i april 2002, men vi stillede en række spørgsmål i vores forslag til beslutning. Kommissionen har reageret med hundrede bemærkninger og svar og forklaringer i et 60-siders dokument. Vi har nu udarbejdet en betænkning som en opfølgning med vores bemærkninger til Kommissionens svar. Vi understreger endnu en gang, at Kommissionen ifølge traktaterne er forpligtet til at give Parlamentet adgang til alle nødvendige oplysninger. Det er på det grundlag, Parlamentet kan undersøge og efterforske alle transaktioner, således at decharge ikke blot bliver en procedure, men en forsikring for den europæiske offentlighed om, at Parlamentet fører tilsyn på deres vegne, og at forholdene undersøges til bunds.
Parlamentet er i forbindelse med dette arbejde yderst afhængigt af Revisionsrettens årsberetning og særberetning. De er af stor betydning for, hvilke emner vi tager op og undersøger. Jeg synes, at Kommissionen i de senere år har bestræbt sig på at forelægge Parlamentet og den europæiske offentlighed alle de oplysninger, der er nødvendige for at frembringe en seriøs og retfærdig evaluering af, hvordan budgettet er anvendt. Kommissionen bevæger sig som følge af den igangværende reformproces i retning af et system med kontrol og ansvarlighed. Det har Revisionsrettens formand udtalt her i Parlamentet. Kommissionen bevæger sig i retning af et system med ansvarlighed, som vil svare til de højeste standarder i medlemsstaterne.
Et vigtigt aspekt, som gentages i opfølgningen, er, at 80 % af budgettet i dag forvaltes af medlemsstaternes myndigheder, hvorimod Kommissionen har det endelige ansvar. Det er kun muligt at nå en tilfredsstillende løsning, hvis man sikrer fuldstændigt samarbejde og effektiv forvaltning fra de enkelte medlemsstaters myndigheders side. Det største uløste problem er, som vi påpegede det i vores dechargebeslutningsforslag, at der i forbindelse med forvaltningen af 2000-budgettet var en underudnyttelse af bevillingerne på omkring 14 %. Vi har igen påpeget, at det samme problem gør sig gældende for 2001-budgettet. Det er selvfølgelig budgetproceduren, der er forkert, men forskellige personer har fremsat forskellige bemærkninger, og vi har anmodet om en forenkling af forordningerne. Jeg mener dog, at det, der skal til, er en forenkling af regionalpolitikken og skabelse af økonomisk og social samhørighed. Samhørighedsfonden og strukturfondene bør i højere grad tilpasses en enklere politik, hvis vi skal kunne føre en effektiv regionalpolitik, især i et udvidet EU.
Der er ikke tale om en politik, der befinder sig i en overgangsfase, men snarere om en politik, vi vil få inden for en overskuelig tidsramme, især med den kommende udvidelse, og vi må forenkle hele politikken, så disse midler kan blive brugt. Vi noterede os også, at Kommissionen ikke havde indkasseret uretmæssigt udbetalte beløb fra de nationale myndigheder, og vi konstaterer et udestående på 2,2 milliarder euro. Vi taler om velfungerende solvente demokratier, og selv om vi må konstatere, at aldersprofilen er blevet lavere - gælden er ikke så gammel som tidligere - er der dog ingen grund til at have et udestående på 2,2 milliarder euro. Spørgsmålet er også blevet rejst i vores opfølgning i forbindelse med udnævnelsen af en europæisk offentlig anklager. Vi må endnu en gang understrege, at dette er Parlamentets politik, Budgetudvalget har med støtte fra Parlamentet fremsat krav herom mange gange. De nationale regeringer opfylder ikke deres forpligtelse til at undersøge svig og misbrug i forbindelse med europæiske midler med samme effektivitet som i forbindelse med deres nationale budgetter. Så længe dette fortsætter, vil vi fortsatte med at forbeholde os ret til at udnævne vores egen anklager, som kan overvåge vores egne ressourcer og blive set gøre det.

Schreyer
Fru formand, kære parlamentsmedlemmer, kære hr. ordfører, i november sidste år havde jeg mulighed for at fremlægge Kommissionens rapport for Dem om de foranstaltninger, vi har truffet for at efterkomme bemærkningerne i Europa-Parlamentets beslutning, der ledsager afgørelsen om decharge for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2000. Hr. McCartin har netop nævnt, at den omfattede 60 sider, det kunne jeg slet ikke huske.
Jeg kunne i detaljer præsentere de talrige aktioner for Dem, som Kommissionen har planlagt, gennemført eller allerede afsluttet på sine meget forskellige aktivitetsområder. Kommissionen tillægger Parlamentets beslutning om rapporten, som nu foreligger i udkast, største betydning, og jeg glæder mig over, at Kommissionens bestræbelser og aktioner til en forbedring af dens finansforvaltning anerkendes i den foreliggende beslutning. Beslutningsforslaget opmuntrer generelt Kommissionen til at fortsætte med dens hidtidige bestræbelser. Jeg vil især gerne takke ordføreren for det gode samarbejde med Kommissionen. Jeg vil også gerne takke Dem for den netop holdte tale og også for den megen tid, det omfattende arbejde og den store intensitet, som De har lagt i betænkningen.
Lad mig endnu en gang kort fremlægge hovedtrækkene i de skridt, som Kommissionen har taget med henblik på en forbedring af finansforvaltningen. Som det første vil jeg gerne komme ind på gennemførelsen af reformen. Kommissionen har indført en række nye instrumenter, den såkaldte activity-based management, den årlige politiske strategiplanlægning APS, de årlige forvaltningsplaner. I 2002 fremlagde alle generaldirektører for første gang årlige aktivitetsrapporter - specielt også vedrørende finansforvaltningen.
Jeg kan ikke remse alle foranstaltninger op her, men jeg vil især gerne nævne vedtagelsen af den nye finansforordning, udformningen og vedtagelsen af gennemførelsesbestemmelserne, også den nye finansforordning for EMF og den nye finansforordning for agenturerne som prioriterede områder for 2002. Den nye finansforordning styrker budgetprincipperne, hvilket Revisionsretten også konstant har rykket for, og hvilket efter min mening er meget vigtigt for en finansforordning. Den styrker den rolle, som de anvisningsberettigede har, og især de enkelte aktørers ansvar i forbindelse med finansielle hændelser, reglerne om ydelse af tilskud, grants og indgåelse af kontrakter, det såkaldte procurement, der skal strammes op og ensrettes. Det er blot nogle af de væsentlige punkter.
I 2002 blev der lagt stor vægt på aktiviteterne i forbindelse med lukningen af Kontoret for Faglig Bistand. Vi havde på sidste møde i Budgetkontroludvalget også mulighed for at tale om det. For at udforme Kommissionens interne finansforvaltning mere effektivt har den desuden med støtte fra budgetmyndigheden indledt en bred vifte af foranstaltninger til modernisering og kvalitativ forbedring af den offentlige service og især stillet Rådet forslag om en ny udformning af personalestatutten. Desuden blev der truffet afgørelser om administrative og disciplinære foranstaltninger, og man oprettede Undersøgelses- og Disciplinærkontoret under Kommissionen - IDOC.
Kommissionen har desuden - også det er et meget væsentligt punkt for finansforvaltningen - omformet sin service udadtil. Der blev udarbejdet landerelaterede og regionale strategidokumenter for bedre at kunne afstemme programmeringen efter de politiske prioriteter, og fra nu af er der kun én instans centralt, der er ansvarlig for forvaltningen af den samlede projektcyklus, nemlig EuropeAid. Kommissionen har desuden i højere grad overdraget sine beføjelser til at forvalte den eksterne hjælp i forbindelse med den såkaldte dekoncentration til dens delegationer for at sikre en hurtigere og frem for alt en mere saglig gennemførelse af den finansielle støtte.
Et andet kompleks, som jeg gerne vil komme ind på, er budgetoverskuddene - hr. McCartin har også nævnt dem. Misforholdet mellem betalingsprognoser og effektive betalingsydelser for 2001 i strukturfondene og i Samhørighedsfonden er hovedsageligt betinget af, at startfasen for programmerne i den nye programmeringsperiode har været mere langsommelig end forventet. Hertil kommer, at de betalingsprognoser, som medlemsstaterne indgiver til Kommissionen, ofte er udformet meget optimistisk - for at formulere det diplomatisk.
I løbet af budgetåret 2002 mindede Kommissionen flere gange medlemsstaterne om deres forpligtelser i den forbindelse og gjorde især opmærksom på betydningen af så pålidelige vurderinger som muligt. Jeg vil desuden kort komme ind på forenklingen af strukturfondsreglerne, hvilket hr. McCartin også lige har gjort. Det var jo et prioriteret område sidste år at udtømme mulighederne ved forenklingen uden at gennemgå den samlede beslutningsproces, altså at tage fat i det, man kan gøre administrativt.
Kommissionen har taget en række horisontale og sektorrelaterede initiativer med henblik på en generel forenkling af forskrifter og procedurer, og som led i en ex ante-vurdering af konsekvenserne af lovforslagene vil Kommissionen prøve mere præcist, hvad der er de bedste reguleringsinstrumenter til opnåelse af politiske målsætninger. Desuden vil Kommissionen udarbejde en omfattende rapport om gennemførelsen af dens målsætninger - inddelt efter politiske områder - og overrække den til Rådet og Parlamentet.
For kort tid siden - kort før jul - vedtog Kommissionen desuden en meddelelse om forbedret inkassering af uretmæssigt udbetalte støttemidler fra det europæiske budget. I forbindelse med spørgsmålet om tilbagebetaling af restancer, som hr. McCartin har nævnt - for at formulere det sådan - inden for landbruget er der nu oprettet en task force af OLAF og Generaldirektoratet for Landbrug. Jeg vil også gerne i den betydning understrege oprettelsen af en intern audittjeneste til prøvning af kontrolsystemerne.
Afslutningsvis vil jeg gerne nævne, at rammeaftalen mellem vores to institutioner om overførsel af fortrolige oplysninger efter Kommissionens mening har stået sin prøve og - i overensstemmelse med gennemsigtighedspåbuddet - gjort det muligt at overføre fortrolige oplysninger til Parlamentet på forespørgsel.
Min kollega, Neil Kinnock, vil i morgen fremlægge den nyeste rapport om status for reformen for Kommissionen. Denne rapport blev krævet af Europa-Parlamentet, og jeg mener, at også denne rapport vil være et godt grundlag for diskussionen i den løbende dechargeprocedure.

Avilés Perea (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, i hr. McCartins opfølgningsrapport om decharge af Kommissionens forvaltning i 2000 peges der tydeligt på flere sager, der har givet anledning til drøftelse og bekymring i Budgetkontroludvalget, hvoraf skal fremhæves underudnyttelsen af budgettet på 14 %.
I 2001 var den på 16 %, og problemet bør kunne undgås ved at forbedre vurderingen af budgetbehovene og analysere gennemførelsespolitikkerne, så der opnås den størst mulige rentabilitet for de europæiske skatteydere.
Underudnyttelsen er mest bekymrende i forbindelse med strukturfondene på grund af fondenes målsætninger og de vigtige behov, de skal dække. En smidiggørelse af gennemførelsen af forordningen, der er for kompliceret for størstedelen af modtagerne, ville være en mulig løsning, hvilket samtidig ville være i overensstemmelse med kommissær Barniers udtalelser, eftersom strukturfondene har direkte indflydelse på borgerne.
I overensstemmelse med ordførerens anmodning burde der jævnligt informeres om fremskridtene på området. Det er en hovedprioritet for budgetkontrollen at forbedre inkasseringen af uretmæssigt udbetalte beløb. Bekæmpelsen af svig bør forbedres, og OLAF burde jævnligt informere om dets handlinger og arbejde tættere sammen med de nationale revisionsretter og med medlemsstaternes budgetkontrolmyndigheder med henblik på at lette udvalgets arbejde.
Vi vil støtte hr. Blaks ændringsforslag om aktindsigt, hvilket vil være til fordel for vores parlamentariske arbejde.

Casaca (PSE).
Fru formand, fru kommissær, denne betænkning har som formål at følge op på, hvilke foranstaltninger Kommissionen har truffet for at efterkomme Europa-Parlamentets bemærkninger. Det er en nyttig øvelse, der gør vores arbejde mere effektivt og troværdigt, og som jeg takker udvalget og ordføreren for. Jeg vil derfor gerne gennemgå de vigtigste spørgsmål, som jeg stillede angående den fælles landbrugspolitik i forbindelse med dechargen for budgettet for 2000, idet jeg, sådan som det er fastsat i forretningsordenens artikel 9, stk. 1, gør opmærksom på, at jeg selv er olivendyrker. At det er særdeles vanskeligt, ja, ligefrem praktisk umuligt, at gennemføre en effektiv kontrol af, hvordan eksportrestitutionsordningen fungerer, var dengang det punkt, som vi lagde den største vægt på.
Vi konstaterer med glæde, at generaldirektøren for landbrug i sin første årsberetning har bekræftet vores opfattelse og har givet udtryk for sine to hovedforbehold over for budgettet for denne ordning, nemlig at Kommissionen har reduceret og forenklet restitutionsordningen for oksekød, og at den har forpligtet sig til en fortløbende reduktion af disse ordninger i forbindelse med WTO-forhandlingerne. Vi må imidlertid beklage, at der opretholdes eksportrestitutioner for sukker for europæiske lande, som vi frit importerer sukker fra, hvilket er en klar invitation til at gentage den samme slags karruselsvig, som allerede er blevet opdaget med smør.
Vi bemærker, at Kommissionen ønsker at investere i forskning og udvikling af metoder til afsløring af forfalskning af spiseolie, men vi beklager, at vi stadig anvender absurd høje summer og pånøder de nationale og regionale myndigheder samt olivendyrkerne enormt bekostelige procedurer til kontrol af olivenmængden, uden at der er nogen som helst interesse for at forebygge svig, hvilket står i flagrant modsætning til, at der ikke er midler til at bekæmpe det store bedrageri over for Fællesskabets budget, forbrugerne og landmændene, som forfalskningen af spiseolie udgør. Et tilsvarende - eller værre - scenario kan man i øvrigt også finde med hensyn til vin, mælkeprodukter og de fleste husdyrprodukter. Jeg finder det fortsat ganske urimeligt, at man idømmer tunge bøder til den landmand, der overskrider sin mælkekvote, men ikke gør noget for at straffe uærlige virksomheder og kriminelle netværk, der laver mælkeprodukter uden mælk.
Til slut vil jeg gerne sige, at jeg finder det fuldstændig uacceptabelt, at Kommissionen ikke vil offentliggøre navnene på de virksomheder, som får eksportrestitutioner og anden form for støtte, med henvisning til, at det ville krænke bestemmelserne om individets beskyttelse. Det er en opfattelse af borgernes rettigheder, der kun er til fordel for de multinationale virksomheder og de store interesser, og som ikke gavner hverken forbrugerne ellers landmændene, der ofte bliver ofre for en djævelsk og altødelæggende bureaukratisk maskine.

Virrankoski (ELDR).
Fru formand, hr. McCartin har udarbejdet en fremragende betænkning om emner, som Parlamentet fokuserede på ved afgørelsen om decharge for 2000, og det vil jeg gerne takke ham for.
Den måde, hvorpå EU-budgettet er gennemført, er stadig utilfredsstillende. Især gennemførelsen af strukturfondene, som hverken opfylder kravene til god forvaltning eller offentlighedens krav. Situationen er forværret i 2000-2001, og denne tendens er fortsat i 2002. I 2000 var der en underudnyttelse af strukturfondene på 6,5 milliarder euro, i 2001 var beløbet på 10,5 milliarder, og sidste år var beløbet på 8,1 milliarder. Ubetalte forpligtelser i forbindelse med strukturfondene beløber sig nu til 66,7 milliarder euro, der svarer til budgettet for to år. Situationen er meget alarmerende.
Kommissionen har været helt ude af stand til at forbedre forvaltningen, faktisk er situationen så slem, at den ikke står til at redde. EU's strukturpolitik skal gennemgås grundigt, for denne programmeringsperiode tegner til at blive katastrofal.
En af de vigtigste reformer er gennemgangen af tjenestemandsvedtægten, der blev indledt i 2000, og som stadig er i gang. Min gruppe mener, at det er vigtigt, at tjenestemandsvedtægten støtter de vigtigste målsætninger for forvaltningsreform: større effektivitet, klarlæggelse og forøgelse af personaleansvar og uddelegering af ansvarsopgaver nedad. Alle ansatte skal være forpligtet til at anmelde uregelmæssigheder, når det er nødvendigt. På den anden side skal alle stå til ansvar for egne handlinger, det vil sige, at alle må drage konsekvenserne af eventuelle grundløse anklager af personale. EU skal ikke være et sted, hvor man udspionerer hinanden.
Der må være en mere naturlig og hurtig måde at geninddrive EU-midler, der er udbetalt uden fornuftig grund. Det nuværende system er tungt og vilkårligt, som det fremgår af Mulder-betænkningen, som vi skal drøfte efter dette. Desværre sidder medlemsstaterne og Kommissionen ofte på hver sin side af forhandlingsbordet, selv om de egentlig burde være på samme side.
Jeg mener, at den praksis, som hr. McCartin foreslår med opfølgning én gang om året vedrørende betænkningerne om decharge, er fornuftig, da det vil sikre bedre og mere langsigtet overvågning af Kommissionen fra Parlamentets side.

Van Dam (EDD).
Fru formand, fru kommissær, denne betænkning sender ikke et entydigt signal. Ordføreren stryger Kommissionen med hårene i stedet for at sørge for den presserende tilskyndelse, der er nødvendig for at forbedre forvaltningen af EU-budgettet drastisk. Denne betænkning gør Europa-Parlamentet afhængigt af Kommissionens gode vilje i stedet for at forsvare de mange skatteyderes interesser, som vil have valuta for pengene.
Jeg er utilfreds med, at Kommissionen hævder, at de fleste uregelmæssigheder og den største svindel med EU-penge finder sted i medlemsstaterne. Det er måske nok rigtigt, men Kommissionen har pligt til at forvalte EU-midlerne og er i sidste instans ansvarlig for dem. Næsten alle særberetninger fra Revisionsretten indeholder den kommentar, at europæiske forordninger er for indviklede og vage, at målsætninger ikke er klart defineret, og at kontrolsystemer udviser mangler. Det må og skal Kommissionen stå til regnskab for. Sammenlign med bestyrelsen i et multinationalt selskab, som siger, at den ikke er ansvarlig for effektiviteten af erhvervsaktiviteter, som finder sted uden for hovedkontoret. Jeg har endnu ikke mødt en aktionær, som accepterer det!
Det er tydeligt, at Kommissionens måde at forvalte budgettet på lader meget tilbage at ønske. Det enorme strukturelle budgetoverskud, en mælkekvoteordning fra 1984, som stadig ikke fungerer ordentligt, usikkerheden vedrørende effektiviteten af de fleste strukturelle foranstaltninger og den mangelfulde regnskabsførelse, som udgør en kilde til problemer, bl.a. ved tilbagekrævning af uberettiget udbetalte beløb fra EU-fondene. Denne række kan uden besvær suppleres med andre eksempler, som viser, at Kommissionen stadig skal gøre temmelig meget, før der er nogen udsigt til en positiv revisionserklæring fra Revisionsretten.

Bayona de Perogordo (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil forsøge at fatte mig i korthed og koncentrere mig om to punkter i mit indlæg. Det første drejer sig om hr. Blaks ændringsforslag, og det andet om en overordnet vurdering af den betænkning, vi forhandler.
Hvad angår det første punkt, er min holdning positiv, for jeg synes, at ændringsforslaget er i overensstemmelse med ånden i EF-traktaten, nærmere bestemt dens artikel 276, hvilket også påpeges i betænkningens betragtning A, hvori der står, at Kommissionen efter begæring skal give Parlamentet alle nødvendige oplysninger.
Tekstens klare tale gør det meget vanskeligt at forklare, hvorfor der er blevet indført en reel begrænsning ved reguleringen af adgangen til aktindsigt, selv om begrænsningen kun berører fortrolige dokumenter. Jeg støtter derfor ændringsforslaget og sætter min lid til de juridiske tjenestegrene og det korresponderende udvalg, så traktatens artikel 276 igen bliver efterlevet.
Med hensyn til den fremragende betænkning, vi skal forhandle, og som jeg allerede har haft lejlighed til at vurdere i Budgetkontroludvalget, bør jeg påpege - det har kommissæren også gjort - at 2000 var et overgangsår, hvor der blev udformet vigtige reformer, som vi vil få at se efterhånden, og som vi kan vurdere effekten af i de kommende år.
Af betænkningens tre dele vil jeg gerne henlede opmærksomheden på forvaltningen. Jeg vil gerne understrege spørgsmålet om underudnyttelsen, især fordi den vedrører strukturfondene. Jeg hilser kommissær Barniers initiativ om at forenkle lovgivningen velkomment, da det er en af årsagerne til underudnyttelsen. Det skader ikke alene borgernes rettigheder, men også Europa-Kommissionens omdømme.
Hvad angår inkassering af uretmæssigt udbetalte beløb, vil jeg desuden gerne påpege, at det drejer sig om fællesskabsfonde. Det samme er tilfældet med proceduren, hvor Parlamentets beslutning om at deltage i finansforvaltningsproceduren kommer tydeligt til udtryk. Parlamentet kræver derfor den nødvendige information.
Med hensyn til bekæmpelsen af svig hilser jeg især omtalen af den europæiske anklagemyndighed velkommen.
Bösch (PSE).
Fru formand, fru kommissær, må jeg citere engang? Da de store overskud i budgetåret 2000 blev konstateret, blev budgetkommissæren, fru Schreyer, citeret for at have sagt følgende den 30. maj 2001: "Et sådant stort overskud er et undtagelsestilfælde. Det betyder, at medlemsstaterne i budgetåret 2001 skal overføre betydeligt færre egne midler til EU, 81 milliarder osv. i stedet for 90,9 milliarder. Jeg anser dette for en absolut glædelig nyhed for medlemsstaterne." Citat slut.
Fru kommissær, vi ved, at det ikke var noget undtagelsestilfælde. Problemet med disse budgetoverskud - som vi kalder dem - er jo, at de bliver større, jo længere perioden varer, hvilket vi har kunnet konstatere hidtil. Det vil altså sige, at der er noget i selve systemet, der ikke passer.
Det er ikke nogen god nyhed, ikke for nogen, hvis vi ikke er i stand til at sikre et sandfærdigt budget i Europa. Jeg stiller mig da ikke op over for skatteyderne og siger: Jeg står for et budget på 90 milliarder euro, hvis der så kun gives 80 milliarder ud! Det er ikke nogen god måde at budgettere på! Jeg giver ikke kun Dem skylden, fru kommissær. Jeg ved, at De gør Deres bedste. Det gør vi som budgetmyndighed også, og ligeledes medlemsstaterne, men jeg siger Dem, at et Parlament, som optræder ordentligt og korrekt, og som er forpligtet til at sikre et sandfærdigt budget, ikke bare kan se på en sådan udvikling. Vi vil skulle tilpasse de effektivt udbetalte beløb og tal i fremtiden til det, som var planlagt oprindeligt, eller omvendt. Det går ikke i længden! Det vil borgerne ikke accpetere i længden. Det er det centrale punkt i dechargeproceduren for 2000. I 2001 er det - som jeg har sagt - blevet dårligere i stedet for bedre. Vi skal arbejde i fællesskab på det.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0447/2002) af Mulder for Budgetkontroludvalget om revision af proceduren for regnskabsafslutning (2002/2149(INI)).

Mulder (ELDR)
Fru formand, når vi ser på den europæiske landbrugspolitik, er der to ting, man lægger mærke til. For det første lægger det beslag på næsten halvdelen af budgettet, som alle ved. For det andet kan vi næsten generelt konstatere, at denne politik ikke er særlig populær i Europa. Jeg tror, at der skal gøres noget ved det. Måske kan hr. Fischlers forslag fra den forløbne uge forbedre det noget. Jeg synes også, at vi skal sørge for, at regnskabet på landbrugsområdet er hævet over enhver tvivl.
Nu er landbruget en del af det europæiske budget, for hvilket der findes en særlig procedure for kontrol af regnskabet, regnskabsafslutning, som det kaldes. Hvert år kræves mellem 600 og 800 millioner euro tilbage fra dette budget på omkring 45 milliarder euro. Det centrale spørgsmål er, om dette er tilstrækkeligt.
Vi har siden 1996 haft en ny procedure, som mere eller mindre indebærer, at vi har en årlig regnskabsafslutning og flerårige overensstemmelsesbeslutninger om dette regnskab, altså om spørgsmålet, om dette budget er ordentligt gennemført. I 1996 blev der indført et forligsorgan, som kunne løse eventuelle konflikter mellem Kommissionen og medlemsstaterne, og der er indført en godkendelse af de betalingsorganer, som i medlemsstaterne er ansvarlige for gennemførelsen og betalingerne. Det overlades til medlemsstaterne.
Hvordan har erfaringerne været siden 1996? For det første kan vi ligesom Revisionsretten drage den generelle konklusion, at der er et blandet system, som er forholdsvis tilfredsstillende. Men dermed er alt også sagt. Det kan klart forbedres. Hvor vil vi gerne have forbedringer?
Vi vil gerne have, at dechargebeslutningerne bliver tydeligere baseret på et bestemt regnskabsår. I øjeblikket vedrører disse beslutninger stadig forskellige regnskabsår, og det er ikke tydeligt. Vi havde i 1996 også forventet, at alt ville ske meget hurtigere, men det har klart ikke været tilfældet. Hvad angår forligsorganet, havde vi håbet, at der ville komme færre sager for Domstolen i Luxembourg, men heller ikke det har vist sig at være tilfældet. Hvis et bestemt betalingsorgan gentagne gange begår fejl, skal Kommissionen efter min opfattelse have mulighed for at tilbageholde udbetalinger et par måneder, indtil den er overbevist om, at betalingsorganet fungerer ordentligt. Kommissionen kunne sige, at det ikke er i overensstemmelse med proportionalitetssystemet, og at straffen derfor er alt for stor. Vi går imidlertid slet ikke ind for, at alle betalinger af landbrugssubsidier til et bestemt land suspenderes. Vi siger blot, at hvis det i en bestemt sektor hele tiden går galt, må Kommissionen have mulighed for at standse overførsel af pengene til medlemsstatens konto, indtil situationen er forbedret.
Kontrollen med landbrugssubsidierne er særdeles vigtig med henblik på udvidelsen af EU. Det system, der snart vil blive brugt til udbetalinger, er IACS-systemet. Vi har ud fra Revisionsrettens beretninger kunnet konstatere, at dette system endnu ikke fungerer i nogen af de nuværende medlemsstater. Vi kan ligesom Kommissionen håbe, at det vil være tilfældet om nogle måneder. Vi kan også konstatere, at Grækenland efter mange års medlemskab stadig ikke opfylder betingelserne. Derfor bliver det endnu mere aktuelt, at Kommissionen foreslår en fast fremgangsmåde herfor og derfor også nægter at udbetale, hvis tingene ikke er i orden.
Vi synes også, det er en mangel, at der endnu ikke findes nogen dechargeordning for en stadig vigtigere del af det europæiske budget, nemlig udviklingen af landdistrikterne, hvilket findes for del 1 A i budgettet.
Nu vil jeg nævne Parlamentets kæphest, nemlig at vi gerne vil vide fra år til år, på hvilke punkter der eventuelt er tale om forbedringer. Vi kender DAS-metodikken og kunne forestille os - det er et gammelt ønske fra Parlamentets side - at vi får indikatorer for omfanget af fejlprocenten i f.eks. mejerisektoren eller i tobakssektoren. Så kan vi fra år til år undersøge, hvorvidt der er tale om forbedring. Rådet glimrer ved sit fravær i aften, hvilket er meget beklageligt i betragtning af dette emnes betydning. Vi ønsker en vedtagelse af Parlamentets et år gamle forslag om at forlænge fristen for, hvornår der kan finde korrektioner sted, fra 24 til 36 måneder.
Afslutningsvis vil jeg endnu en gang i forbindelse med udvidelsen sige, at vi synes, det er på høje tid, at Kommissionen skaber muligheder for bedre at kontrollere landbrugssubsidierne gennem overførsel i forvejen, således at vi kan hindre fejl i stedet for at være nødt til at rette dem bagefter.

Fischler
Fru formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, revisionsproceduren og forbedringen heraf har for mig personligt - men også for mine tjenestegrene - fra begyndelsen altid haft en særlig prioritet og vil også fortsat have det. Derfor vil jeg først takke Dem, hr. Mulder, som ordfører for Deres betænkning, som tegner et meget præcist og et meget fuldstændigt billede af revisionsproceduren. Jeg hilser også den generelle begrundelse i Deres betænkning velkommen, som anerkender succesen ved denne procedure for regnskabsafslutning og opmuntrer Kommissionen til konstant at efterprøve systemet - også i betragtning af den forestående udvidelse af Fællesskabet - og om nødvendigt også at forbedre det.
Lad mig kort tage stilling til nogle af de spørgsmål, som er blevet behandlet i betænkningen, og forklare Kommissionens holdning. Der er først vurderingen af reformen fra 1996, som jeg kort vil komme ind på. Man er både i betænkningen og i Revisionsretten enig med Kommissionen i, at reformen fra 1996 var en succes. Men selvfølgelig giver jeg Dem også ret i, at bestemte elementer stadig kan og skal forbedres, således f.eks. de stadig alt for lange frister for de enkelte proceduretrin.
Jeg vil imidlertid gøre det klart, at vi her kan lade os styre af princippet om at finde en balance mellem beskyttelsen af de finansielle interesser i Fællesskabet og medlemsstaterne positition. For at overholde disse to principper, kan det efter min mening tolereres, at nogle skridt varer lidt længere tid, således at de nødvendige høringer kan gennemføres. Alligevel tror jeg, at succesen giver os ret. Alene i de seneste 10 måneder har Fællesskabet tilbagekrævet tilnærmelsesvis 6 milliarder euro til landbrugsstøtte af medlemsstaterne og også fået dem tilbage. Disse tal taler et tydeligt sprog og kræver ikke nogen yderligere forklaring.
Tillad mig, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, at tale om to specifikke problemer, som nævnes i hr. Mulders betænkning. Det drejer sig i den forbindelse på den ene side om forsinkelserne ved indførelsen af IFKS i Grækenland og på den anden side om overvejelserne i forbindelse med udvidelsen.
Kommissionen er fuldt orienteret om forsinkelserne i Grækenland. De opnåede fremskridt følges fortsat nøje af Kommissionens tjenestegrene og vurderes også tilsvarende. På grundlag af streng kontrol har Kommissionen allerede krævet betydelige støttebetalinger tilbage af Grækenland. I øvrigt verserer der nogle sager, som kan medføre andre betydelige finansielle korrektioner på grund af de tilbageblevne svagheder i kontrolsystemet.
Men lad mig også gøre en ting klart. Hverken Revisionsretten eller Kommissionen påpeger, at man hos de enkelte landmænd i Grækenland skal frygte tydelige uregelmæssigheder som følge af forsinkelsen ved implementeringen af IFKS. Der er ingen grund til at antage, at den finansielle risiko skal vurderes højere for Fællesskabet end de finansielle korrektioner, som Kommissionen allerede har foretaget. Situationen for 2002 er for tiden netop genstand for en indgående kontrol. Kommissionens afgørelse vil tage højde for samtlige fremskridt i Grækenland, men samtidig skal Fællesskabets finansielle interesser bevares til fulde.
Og nu kort til overvejelserne i forbindelse med udvidelsen. Hr. Mulder beder Kommissionen om at bestræbe sig så meget som muligt på at hjælpe kandidatlandene med at overholde de lovmæssige frister for de enkelte kontrolsystemer. Han holder dog samtidig på, at kandidatlandene ikke bør profitere af landbrugsstøtte, hvis IFKS ikke er parat til brug, eller hvis der sættes spørgsmålstegn ved beskyttelsen af de finansielle interesser. Jeg kan kun tilslutte mig ordføreren her. Jeg er også fast overbevist om, at Kommissionens strategi med at behandle eventuelle problemer på den foreslåede måde er rigtig.
Vi skal hjælpe kandidatlandene med at bruge IFKS på tidspunktet for tiltrædelsen, enten fuldt ud eller ved at skabe mulighed for at anvende det forenklede system, som også stiller færre krav til IFKS. Det er vigtigt for mig at understrege, at det forenklede system dog ikke betyder, at disse lande får dispensation fra implementeringen af IFKS-systemet.
Kommissionens tjenestegrene er for øjeblikket beskæftiget med at bestemme i detaljer, hvad der vil være nødvendigt for hvert af de nye medlemslande, som beslutter sig for det forenklede IFKS-system. Naturligvis vil der også være en stram tidsplan, som fastsætter, hvornår der skal stå et fuldstændigt IFKS-system til rådighed ved overgang til det normale system.
Mine damer og herrer, jeg mener afslutningsvis at kunne sige, at revisionsproceduren alt i alt er en succes, som dog i betragtning af nye udfordringer kræver en konstant kontrol og også - hvor det er nødvendigt - tilsvarende forbedringer. Jeg vil derfor gerne bede Dem, mine damer og herrer, om også fremover at bidrage til optimering af dette system sammen med Kommissionen.
McCartin (PPE-DE).
Fru formand, jeg takker hr. Mulder for hans betænkning og det store arbejde, han har lagt i den. Vi må erkende, at han har et meget indgående kendskab til den fælles landbrugspolitik og alle dens yderst komplicerede detaljer. Desuden var hans bemærkninger her i aften velovervejede og informative.
Det er sket meget, hvilket hr. Mulder er opmærksom på, siden dengang, hvor 80 % af EU-budgettet gik til landbruget. Størstedelen af disse midler blev brugt til markedsstøtte i form af eksportrestitutioner og oplagring, hvilket hovedsagelig åbnede mulighed for omfattende svig og bedrageri. Vi er kommet langt siden da, og selv om hr. Casaca med rette påpeger de risici, der er forbundet med at kontrollere eksportrestitutioner, bruger vi i dag kun omkring 4 eller 5 % - ca. 2 milliarder euro - på eksportrestitutioner, og vi hilser denne udvikling velkommen.
Jeg mener, at de reformer, der allerede er gennemført, og de reformer, hr. Fischler foreslår, vil gøre det lettere, selv om det vil afstedkomme visse politiske vanskeligheder at føre tilsyn med udgifterne og sikre, at de midler, vi afsætter til den fælles landbrugspolitik, går til de mennesker, der har ret til dem.
Hr. Mulder anfører i sin betænkning, at de personer, der overtræder bestemmelserne, selv bør betale. Det skal ikke være en indirekte støtte, der udbetales, hvilket reelt er tilfældet i forbindelse med overproduktion af mælk, hvor det er medlemsstaterne og ikke de enkelte producenter, der betaler bøderne. Situationen var værre tidligere, hvor dårlig ledelse af store selskaber resulterede i, at der i forbindelse med regnskabsopgørelserne blev foretaget omfattende korrektioner over for medlemsstaterne, som ikke blev væltet over på fødevareproducenterne og de personer, der havde gjort sig skyldige i misbruget i første instans. Denne situationen var desuden uretfærdig i forhold til skatteyderne og et resultat af dårlig forvaltning.
Jeg tror, at selv om det har været et kolossalt projekt at skabe et integreret kontrolsystem, vil det vise sig at være til stor gavn for EU, fordi vi vil kunne sikre, at de penge, vi afsætter til landbruget, går til de rigtige personer, og at vi vil blive i stand til at redegøre for samtlige bevillinger.
Jeg indrømmer, at en udvidelse af disse foranstaltninger til ansøgerlandene forekommer mig at være en uoverstigelig opgave, i betragtning af hvor megen tid vi har brugt på at nå hertil inden for den nuværende Union, men jeg er overbevist om, at Kommissionen arbejder på det. Jeg forventer ikke, at det går gnidningsløst, men jeg tror, at hvis vi tager ved lære af vores erfaringer og insisterer på, at der udarbejdes korrekte statistikker fra starten, inden bevillingerne frigives, vil vi opnå en vellykket udvidelse og vil kunne hjælpe landområderne uden at sætte for mange skattekroner over styr.
Casaca (PSE).
Fru formand, jeg begynder med at takke vores kollega Jan Mulder for hans fremragende betænkning og for det arbejde, som han har udført i forbindelse med regnskabsafslutningen. En tak, som jeg også bør rette til min kollega, hr. McCartin. Vi har faktisk trods forskellige politiske anskuelser forsøgt at arbejde i en retning, som jeg finder nødvendig for at støtte en dybtgående reform af den fælles landbrugsordning.
Jeg mener, at det i alle tilfælde ville være en stor fejl at se på regnskabsafslutningen blot som en aktivitet, hvis succes lader sig måle efter det overskud, der fremskaffes. At der skal geninddrives midler fra medlemsstaterne, er jo snarere en indikator på fiasko end på succes, og det viser tydeligt, hvor dårligt landbrugsstøtteordningerne fungerer. Det skyldes tit disse ordningers ekstreme kompleksitet og den helt uforholdsmæssige bureaukratiske byrde, som de lægger på både myndigheder og landmænd.
For det andet må vi være opmærksomme på, at regnskabsafslutningen i de tilfælde, hvor medlemsstaterne træder i stedet for landbrugsfødevare- og fødevarevirksomhederne, er en slags helt urimelig statsstøtte, der forvrider konkurrencereglerne på en særlig uretfærdig måde, til gavn for dem, der bedrager de offentlige kasser, og til skade for dem, der er ærlige.
For det tredje synes vi, at de måder, procedurer og kriterier, som regnskabsafslutningen foregår under, ikke altid er så afbalancerede, som de burde være. Vi kan således f.eks. bemærke, at Kommissionen, hvad angår megaskandalen med det smør, som den napolitanske camorra forfalskede, og som blev markedsført af forskellige europæiske mejeriselskaber, netop for nogle få dage siden svarede os, at der to år efter, at OLAF har fremsat sin anklage, endnu ikke er sket noget i sagen, idet man bliver ved med at henvise til juridisk fortrolighed som årsag til ikke at gøre noget. Det finder jeg ikke acceptabelt.
Til slut vil jeg gerne omtale oprettelsen af en mekanisme på 20 % til fremme af medlemsstaternes geninddrivelse af midler hos de økonomiske aktører. Det ligner i princippet en god idé, men jeg finder den dog uacceptabel på den måde, som Kommissionen fører den ud i livet på. Vi må med forbavselse konstatere, at Kommissionen ikke er i stand til at fortælle os, hvor meget den har brugt på denne mekanisme, eller hvilke institutioner i medlemsstaterne der har fået disse midler, og om de retlige betingelser for at geninddrive disse midler har været korrekt opfyldt. Det er en situation, som vi finder helt uacceptabel, og vi håber, at Kommissionen retter op på den hurtigst muligt.

Avilés Perea (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, vi drøfter hr. Mulders betænkning om en reform af proceduren for regnskabsafslutning. Formålet med reformen er at undgå de betydelige forsinkelser i regnskabsbeslutningerne, der så ofte har været genstand for kritik fra Revisionsretten.
Reformen er opdelt i to separate procedurer, nemlig en årlig revision af udgifter og indtægter opført i et enkelt regnskabsår og en række flerårige revisioner, der har til formål at verificere, at transaktionerne har fundet sted, og at det er sket i overensstemmelse med EU-bestemmelserne.
Der indføres en forligsprocedure. Til trods for de vanskeligheder, som proceduren frembyder, har det kunnet konstateres, at medlemsstaternes ansvarlighed er blevet forbedret, selv om den ikke har været helt så effektiv som ønsket.
Hvad angår forligsorganet, har det heller ikke været tilstrækkeligt effektivt, men det har bidraget til en overordnet forbedring af regnskabsafslutningen.
I betænkningen understreges de behov, der stadig findes for at forbedre EUGFL's regnskabsafslutning, og der stilles en række forslag, der går i den retning. Vores gruppe giver den derfor vores fulde opbakning.
Afslutningsvis vil jeg lykønske hr. Mulder for hans indsats.

Santos (PSE).
Fru formand, fru kommissær, ærede medlemmer, jeg støtter i de store linjer hr. Mulders initiativbetænkning om revision af proceduren for regnskabsafslutning, som Budgetkontroludvalget har vedtaget.
Jeg mener også, at det endnu er for tidligt at udtale sig om den nye ordnings værdi, for den kompleksitet, som den indfører, og Fællesskabets administrative institutioners begrænsede svarkapacitet forhindrer indtil videre en definitiv bedømmelse. Det bør dog bemærkes, at Europa-Parlamentet, som er et politisk organ par excellence, i henhold til særlige evalueringsbestemmelser har taget initiativ til at se på, hvordan og med hvilke resultater Europas fælles ressourcer finder anvendelse.
Det er meget vigtigt at gennemføre denne reform, så kontrolinstanserne i tide får adgang til oplysninger, der kan muliggøre flerårlige sammenligninger. Det er Kommissionens ansvar, som ordføreren, hr. Mulder, med rette og på det rigtige grundlag appellerer til. Jeg er også enig i ordførerens overvejelser og henstillinger, når han vurderer de stærke og svage punkter i attesteringsprocedurerne, anvendelsen af de finansielle korrektioner og kontrollen med udgifterne til udvikling i landdistrikterne samt de nye problemer, der uundgåeligt vil opstå, når Unionen efter udvidelsen skal fungere med 25 lande.
Vi må i denne sammenhæng så ikke glemme, at der altid bør ligge politiske overvejelser bag allokeringen af de finansielle ressourcer. Her er det, især når de finder anvendelse i lande med lavere udviklingsniveau, endog særdeles vigtigt at definere og integrere kandidatlandenes forvaltningssystemer, så både overdragelse af beføjelser til Sapard-kontorerne og opstramning af støttens gennemførelsesrytme fremmes og videreudvikles. Vi må heller ikke glemme, at den fælles landbrugspolitik i øjeblikket virker som potentiel kilde til lighed, og at den omfatter 47 % af Fællesskabets budget, hvilket fordrer særlige revisions- og reguleringsprocedurer.
Sluttelig mener jeg, at forligsproceduren uafhængigt af dens nuværende kvantitative resultater bør opretholdes og uddybes, for det er netop via den, at alle fordele og ulemper ved politisk vurdering og beslutning med hensyn til anvendelsen af Fællesskabets midler kan evalueres og bedømmes, således at det udelukkende tilkommer domstolene at vurdere, om de midler, der stilles til medlemsstaternes rådighed, anvendes svigagtigt.

Bayona de Perogordo (PPE-DE).
Fru formand, det er en fremragende betænkning, der efter min mening ikke kunne være bedre, hvilket jeg allerede har haft lejlighed til at påpege i Budgetkontroludvalget.
Det drejer sig om et omhyggeligt arbejde, der består af to tydeligt adskilte dele, og som har to forskellige mål. På den ene side kommer den med en kritisk og stringent vurdering af reformen, som indeholder en konstruktiv kritik, der påpeger reformens mangler, f.eks. opsplitning af regnskabsafslutningsproceduren, forligsorganets sammensætning og funktion og de finansielle korrektioner. Manglerne beskrives nøje og konstruktivt, og der foreslås løsningsforslag.
På den anden side giver ordføreren udtryk for en sund og berettiget bekymring for de umiddelbare følger af den udvidelse, vi er ved at afslutte. Bekymringen drejer sig især om konsolideringen af det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem i alle medlemsstaterne. Alt skal være parat, så systemet også kan indføres i kandidatlandene, så snart udvidelsen finder sted. Erfaringerne med Sapard-programmet giver også anledning til bekymring.
Jeg synes, at den kritiske vurdering og den bekymring, der er beskrevet i betænkningen, er en belejlig advarsel, som det er meget nødvendigt at være opmærksom på. Min lykønskning er derfor uforbeholden.
Jeg vil også gerne fremhæve den fleksibilitet, ordføreren udviste under behandlingen i Budgetkontroludvalget, som gjorde det muligt at vedtage betænkningen enstemmigt. Det ønsker jeg også at lykønske ordføreren med.

Bösch (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, der er to emner, som jeg kort vil komme ind på i forbindelse med den glimrende betænkning, som hr. Mulder har udarbejdet. For det første spørgsmålet om inddragelse af udestående fordringer. Her samler der sig tydeligt et beløb på ca. 3 milliarder euro. Kravene stiger fortsat og kontinuerligt. Kvoten for inddragelse af udestående fordringer for 2000-2001 er halveret til ca. 40 millioner euro. Her er der noget, som ikke stemmer. Det fungerer ikke. Det er ikke godt. Vi har nu en kvote for inddragelse af udestående fordringer, tror jeg, på ikke engang 16 %.
Det andet punkt, hr. kommissær, er spørgsmålet om IFKS og gennemførelsen i Grækenland og i fremtiden i udvidelseslandene. Det er da et højpolitisk spørgsmål! Det er da ikke kun et spørgsmål om følgende: Konstateres der misforhold eller ej? Hvordan vil vi bilde de tiltrædende nye lande ind, at de skal indføre et IFKS-system, når vi har gamle medlemslande, som i mange år ganske enkelt ikke har anvendt dette system? Det går da ikke rent politisk! De vil på et eller andet tidspunkt sige: Hr. Fischler, kom igen om 10 år. Når grækerne har indført det, har vi også indført det.
Og så kommer vi, hvad angår budgetmæssig nøjagtighed, naturligvis meget på glatis. Derfor er det vigtigt, at vi øger presset på det sidste medlemsland i den nuværende Union og siger, at det skal indføre dette system, for ellers vil det heller ikke fungere i forbindelse med udvidelsen. Vi ved, at der f.eks. i Polen allerede i planlægningsfasen for indførelsen af IFKS-systemet har været et større svigtilfælde, men det er kun nævnt som randbemærkning. Endnu en gang vil jeg gerne sige, at det er et højpolitisk spørgsmål, som ikke bare kan reduceres til misforhold, men som vi må tage fat på i fællesskab, hr. kommissær.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0004/2003) af Korhola for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF (PE-CONS 3676/2002 - C5-0598/2002 - 2000/0331(COD)).

Korhola (PPE-DE)
Fru formand, forslaget foran os er det andet af tre direktiver, der har til formål at bringe medlemsstaternes lovgivning på linje med Århus-konventionen. Som med det første direktiv om adgang til miljøoplysninger er der i tredjebehandlingen nu taget højde for resultatet af forliget, der afspejler Parlamentets holdning meget tydeligt, og som opfylder minimumskravene i Århus-konventionen fuldt ud og mere til.
Rådet vedtog mange punkter fra Parlamentets førstebehandling i sin fælles holdning, ligesom Parlamentet kunne vedtage mange punkter fra den fælles holdning. Grundlaget for at opnå et forlig var således langt bedre end for den første søjle. På den anden side var der store problemer med disse få spørgsmål på grund af forskellige fremgangsmåder.
Kommissionens forslag og Rådets fælles holdning følger de hurtige løsningers princip, og Parlamentet havde håbet på en bredere horisontal fremgangsmåde. Det er dog ikke Parlamentets mål at forsvare sin holdning til mindste detalje, men at sikre, at der ikke findes grå områder i EU-lovgivningen, hvor offentlig deltagelse kunne være relevant, men umulig på grund af lovgivningsmæssige fejl.
Det lykkedes os under forliget at nå frem til en løsning på problemet i to stadier. På den ene side skal kravene om offentlig deltagelse i tråd med Århus-konventionen inkluderes i nye fællesskabslovgivninger fra starten. På den anden side skal den eksisterende lovgivning og det område, som direktivet dækker, gennemgås på grundlag af erfaringen med direktivets gennemførelse og virkning i de første seks år efter dets ikrafttrædelse.
Under forliget gennemgik medlemsstaterne de praktiske muligheder for offentlig deltagelse. Myndighederne opfordres f.eks. til at oplyse offentligheden om de afgørelser, der er truffet, om de begrundelser og overvejelser, som ligger til grund for disse afgørelser, og om processen med offentlig deltagelse. Der skal være rimelige tidsrammer for de forskellige faser af deltagelsen i beslutningsprocessen, således at offentligheden kan forberede sig og opnå reel deltagelse inden for de i direktivet fastsatte rammer. Derudover opfordres myndighederne til at fremme uddannelsen af offentligheden på miljøområdet, og det vil utvivlsomt være i myndighedernes egen interesse, fordi effektiv deltagelse fra befolkningen kun kan fremmes gennem uddannelse.
Spørgsmålet om offentlig deltagelse i forbindelse med opdatering af tilladelser er af særlig betydning. De involverede parter i forligsproceduren ønskede at finde den rette balance vedrørende dette spørgsmål. Offentlighedens deltagelse kan på den ene side være obligatorisk i tilfælde, hvor det er af særlig betydning, at godkendelsen af et anlæg eller en fabrik ajourføres, f.eks. hvis der er tale om en eventuel risiko for beskadigelse af miljøet. Myndighederne kan på den anden side kontrollere tilladelser uden offentlig deltagelse i nogle tilfælde i forbindelse med gennemførelse af love og forordninger. Jeg tror, at det er lykkedes for os på dette område: Offentligheden kan deltage, når der træffes beslutninger på miljøområdet, men omfanget af deltagelsen tager ikke overhånd, når man ikke inddrager offentligheden i rutinebeslutninger.
Processen til udelukkelse af planer, hvad angår det nationale forsvar, var for Parlamentet en vigtig principiel sejr under forliget, om end i begrænset omfang. Planer vedrørende det nationale forsvar kan i overensstemmelse med Århus-konventionen kun holdes ude fra direktivets anvendelsesområde, hvis medlemsstaternes myndigheder træffer afgørelse herom fra sag til sag.
Beslutninger truffet efter offentlig deltagelse skal naturligvis kunne vurderes af borgerne. Under forliget nåede vi frem til en løsning, der efter Parlamentets opfattelse er tilfredsstillende. Offentlighedens ret til adgang til oplysninger om årsagerne til indrømmelse af eller afslag på en tilladelse styrkes, og der stilles krav til myndighederne om at give offentligheden praktiske oplysninger om adgang til administrative eller retslige ankeprocedurer.
For at sikre resultatet af forligsproceduren bør det nævnes, at Kommissionen i en erklæring, der vil blive knyttet til direktivet, har forpligtet sig til at fremsætte et forslag til direktiv, som er planlagt til første kvartal 2003, om gennemførelse af Århus-konventionen, for så vidt angår adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet. Vi kan derfor være sikre på, at ratifikationsprocessen i forbindelse med Århus-konventionen som helhed vil iværksættes i EU uden unødvendig forsinkelse.
Jeg vil gerne takke Kommissionen, Rådet og især Danmark, der havde formandskabet, som nu er overtaget af Grækenland, for deres fantastiske samarbejde under forliget og i de uofficielle drøftelser, der gik forud. Jeg opfordrer stærkt Parlamentet til at støtte resultaterne af forligsproceduren i afstemningen i morgen.

Wallström
. (SV) Fru formand, mine damer og herrer, det glæder mig naturligvis, at det direktivforslag, som Kommissionen fremsatte for ca. to år siden, nu bliver vedtaget. Det supplerer direktivet om miljøoplysninger. EU tager med direktivet endnu et skridt i retning af gennemførelse af Århus-konventionen. Principperne i Århus-konventionen er meget vigtige, da miljøet ikke har sin egen stemme, om jeg så må sige. Beslutningsprocesser om miljøspørgsmål skal derfor være åbne og gennemsigtige, hvis vi skal opnå en tilstrækkelig beskyttelse af miljøet..
Direktivet dækker de grundlæggende krav til offentlig deltagelse i beslutningsprocesser om miljøet. I direktivet fastsættes en nødvendig fælles ramme, som også dækker på tværs af grænserne, men forvaltningen ligger i medlemsstaternes egne hænder. Dette er vigtigt, da offentlig deltagelse skal være en central del af alle administrative planer og beslutningsprocesser på forskellige niveauer.
Direktivet dækker dels vigtige planer og programmer, der skal udarbejdes i overensstemmelse med miljølovgivningen, og dels beslutninger om aktiviteter, der kan have stor betydning for miljøet. Disse aktiviteter dækkes af direktivet om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet og direktivet om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening. Disse to direktiver suppleres nu med bestemmelser om offentlig deltagelse og adgang til retssikkerhed i overensstemmelse med Århus-konventionen.
I direktivet betyder "offentlig deltagelse", at offentligheden skal informeres om de pågældende aktiviteter og have ret til at deltage. Den del af offentligheden, der er relevant, skal have ret til at kommentere sagen på et tidligt tidspunkt. Endelig skal offentlige organer tage højde for resultatet af den offentlige deltagelse i beslutningsprocessen samt offentliggøre beslutningerne. Direktivet indeholder endvidere bestemmelser om gennemgang af gyldigheden af de beslutninger, der ligger inden for rammerne af bestemmelserne.
Jeg vil naturligvis gerne takke ordføreren, fru Korhola, for det store arbejde med direktivet og udtrykke min taknemmelighed over for både hende og medlemmerne af Parlamentets delegation til Forligsudvalget for deres bestræbelser på at opnå denne aftale, som har gjort det muligt for os at vedtage denne vigtige lov i aften.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, ærede medlemmer, blandt de klager, som borgerne hyppigst fremsætter, er den beskedne rolle, som de spiller i det repræsentative demokrati. Det er især på miljøområdet, hvor befolkningens utilfredshed kommer til udtryk. Vi er alle bekendt med tilfælde, hvor borgerne ved et eller andet projekt eller anlægsarbejde har følt sig nødsaget til at vise deres indignation ved at demonstrere i gaderne eller i domstolene.
Indignationen stiger eksponentielt, når mange af disse projekter med følger for miljøet finansieres via den fælles landbrugspolitik eller strukturfondene. Det er derfor af stor betydning, at Kommissionen i kølvandet på Århus-konventionen har udarbejdet lovgivning om offentlig deltagelse og adgang til oplysninger. Derfor vil jeg også gerne takke miljøordføreren. Større offentlig deltagelse gør ikke blot de beslutninger mere legitime, som vores institutioner træffer, men øger også disse beslutningers kvalitet.
Dette direktivforslag om offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af planer og programmer på miljøområdet er et godt eksempel på, hvordan man kan demokratisere borgernes politiske deltagelse. Jeg takker ordføreren for det arbejde, som hun har udført i både Parlamentet og Forligsudvalget. Jeg vil gerne fremhæve tre af dette forligs resultater.
For det første skal ngo'erne deltage fuldt ud i debatten om adgang til oplysninger i denne proces. For det andet skal al fællesskabslovgivning i fremtiden eksplicit fastsætte betingelser for offentlig deltagelse, og for det tredje er offentlighedens deltagelse obligatorisk i tilfælde af særlig betydning. Til slut glæder jeg mig over, at kommissæren meddeler, at der allerede i 2003 vil være lovgivet om borgernes adgang til domstolene.

Myller (PSE).
Fru formand, fru kommissær, resultaterne af forliget er overordnet gode og fortjener vores støtte. Formålet med direktivet er at harmonisere fællesskabslovgivningen med Århus-konventionen. Det er allerede nævnt her, at offentligheden i henhold til direktivet har ret til fuld deltagelse i beslutningsprocesser fra starten, især med hensyn til planlægning og gennemførelse af programmer, vurdering af indvirkning på miljøet, forebyggelse og bekæmpelse af forurening og reduktion af forurenende faktorer generelt. I henhold til direktivet vil beslutningstagere også have mulighed for at tage højde for offentlighedens synspunkter i beslutningerne.
Det vil naturligvis og helt rigtigt øge gennemsigtigheden i beslutningsprocessen og øge den offentlige interesse og viden om miljøspørgsmål. Kravene til offentlig deltagelse i tråd med Århus-konventionen skal inkluderes i fremtidig fællesskabslovgivning fra starten. Det er også vigtigt, at myndighederne informerer offentligheden om grundlaget for deres beslutninger i langt større omfang. Det er også vigtigt generelt, at oplysningerne formuleres klart og tydeligt, og at myndighederne hjælper offentligheden med at forstå de pågældende oplysninger.
Det er også positivt, at den offentlige deltagelse øges på de vigtigste områder. Offentligheden skal have adgang til oplysninger om årsagerne til indrømmelse af eller afslag på tilladelser, og - endnu en gang - myndighederne skal udarbejde nøjagtige, klare og tydelige oplysninger. På det grundlag tror jeg, at vi kan forvente større offentlig indflydelse på miljøspørgsmål.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, jeg må sige, at vi har vist interesse og næsten en form for entusiasme for de beslutninger, der er blevet truffet for nylig, og som nu er blevet medtaget i disse dokumenter om offentlig deltagelse i denne proces - eller som et ordspil, der i hvert fald fungerer på italiensk, kunne man måske snarere sige, at der er tale om "privat deltagelse", eftersom man ved "offentlig" forstår offentlige forvaltninger og institutioner, mens ordet "offentlig" her er ensbetydende med borgernes og foreningernes deltagelsene. Denne proces er ikke ny, men optræder allerede i tidligere EU-retsakter og har medført, at borgerne inden for visse grænser har foretaget en evaluering af gennemsigtigheden, objektiviteten og deres interesse i, at miljøspørgsmål blev behandlet på en bestemt måde.
I dag er der tale om andet og mere, og det er positivt. Hvad sker der nemlig med denne proces? Vi håber, at opfordringen til at handle - eftersom man allerede starter inden beslutningstagningen - går via dem, som er tættest på regionen, byen og miljøet, og at man herefter tager imod denne opfordring, arbejder med den og lader den give sig udslag i retningslinjer, forskrifter og om nødvendigt restriktioner gennem visse bestemmelser fra dem, som har beføjelse hertil. Det drejer sig med andre ord om at give borgerne mulighed for at gribe ind på et område, der under alle omstændigheder vedrører dem - også dem, som ikke ønsker at blive involveret - for miljøskadernes konsekvenser går først og fremmest ud over borgerne.
Til sidst vil jeg gerne benærke, at det dog ikke bliver så let at harmonisere de forskellige nationale lovgivninger med EU's forskrifter og direktiver.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke fru Wallström og Kommissionen samt fru Korhola for deres konstruktive samarbejde - jeg ledede nemlig Parlamentets delegation til Forligsudvalget om dette spørgsmål.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0003/2003) af Hautala for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kvaliteten af benzin og dieselolie og om ændring af direktiv 98/70/EF (PE-CONS 3677/2002 - C5-0608/2002 - 2001/0107(COD)).

Hautala (Verts/ALE)
Fru formand, jeg vil nu præsentere den endelige vurdering af direktivet om kvaliteten af brændstof, som vi oprindeligt vedtog i Parlamentet i 1998. På det tidspunkt lykkedes det Parlamentet efter en noget følelsesladet forhandling at få gennemført verdens strengeste kvalitetskrav til brændstof til vejgående køretøjer.
Vi var især uenige med olieindustrien om, hvorvidt der var behov for lavere svovlindhold i benzin og dieselolie. Vi har faktisk været nødt til at fremlægge virkelig mange argumenter for gennemførelse af den reform, der vil reducere svovlindholdet i benzin og dieselolie til et betydeligt lavere niveau end dengang. Det viste sig at være et meget strategisk og klogt skridt. Reduktion af svovlindholdet i brændstof vil måske vise sig at være endnu vigtigere i forbindelse med bekæmpelse af luftforurening.
Det vigtigste i den reform, som vi i dag forbereder, er, at der fra 2009 kun må sælges benzin og dieselolie i EU, der praktisk talt er uden svovl. Det er meget vigtigt, da vi så reelt kan mindske bilernes udstødningsgas langt mere. Grunden til, at denne reform er endnu vigtigere end den foregående, er imidlertid, at bilproducenter hele tiden udvikler motorer, der er renere og afgiver mindre udstødningsgas. Disse nye motorer, f.eks. motorer med direkte benzinindsprøjtning, vil være beregnet til brændstof uden svovl.
Vi skal være tilfredse med slutresultatet. Det lykkedes os at få Kommissionen og Rådet til at acceptere, at der skal være brændstof uden svovl på markedet fra 2009, og det vil fremskynde tidsrammen med to år. Hvis man kan komme med forudsigelser, vil jeg mene, at dette vil kunne opnås tidligere, da mange medlemsstater har indset, at processen kan fremskyndes ved at give små skattelettelser på renere brændstof.
Jeg kan nævne, at Sverige og Finland er lande, der har gjort en indsats og indført renere brændstoffer meget hurtigt. I 2005 skal direktivet revideres, og det skal så besluttes, om det er realistisk at indføre brændstoffer uden svovl i 2009. Som ordfører beklager jeg blot, at vi med denne generelle beslutning ikke på nuværende tidspunkt har kunnet træffe en beslutning om indførelse af brændstof uden svovl i 2009. Jeg mener, at midtvejsevalueringen i 2005 blot vil komplicere sagen, men vi fik det ikke igennem i Parlamentet under andenbehandlingen.
Der har været mistanke om, at fremstillingen af brændstof uden svovl vil øge niveauet af kuldioxidemissioner. Jeg mener dog, at vi under alle omstændigheder kunne have gennemført denne reform nu, da eventuelle ulemper ved indførelse af brændstof uden svovl opvejes af produktionen af nye biler, der afgiver mindre kuldioxid.
Revalueringen i 2005 vil også omfatte drøftelser om, hvordan brændstof uden svovl eller med et lavt svovlindhold til mobile ikke-vejgående køretøjer kan markedsføres. Det var formentlig det mest problematiske spørgsmål i forligsproceduren. Jeg må sige, at jeg er rimelig tilfreds med resultatet, i henhold til hvilket brændstof uden svovl vil blive indført for traktorer og andre mobile ikke-vejgående køretøjer i 2009. Jeg tror ikke, at landmændene kommer til at betale meget mere, da omkostningerne vil falde generelt.
Fru formand, jeg ønsker at korrigere et enkelt punkt i dokumentationen, hvori der står, at Parlamentet vedtog ét ændringsforslag under førstebehandlingen. Det er ikke sandt. Jeg vil gerne have ført til protokols, at Parlamentet vedtog 36 ændringsforslag under førstebehandlingen.

Formanden.
Vi vil undersøge sagen og foretage de relevante rettelser.

Wallström
. (SV) Fru formand, mine damer og herrer, det er positivt, at vi er nået til enighed om dette direktiv. Det er en vigtig del af vores overordnede strategi til bekæmpelse af luftforureningen og reduktion af drivhusgasemissioner. Direktiv 98/70/EF vil give os mulighed for at opnå en udfasning af salget af blyholdig benzin. Når det nye direktiv er vedtaget, vil det bane vejen for indførelse af brændstof uden svovl, der vil være markedsført i hele EU senest den 1. januar 2005.
Svovl i brændstof kan mindske effektiviteten af adskillige eksisterende og kommende teknologier som f.eks. trevejskatalysatorer, oksidative katalysatorer, NOx-filtre og partikelfiltre. Derfor er det så vigtigt at indføre brændstof uden svovl.

Indførelsen af brændstof uden svovl vil være en realitet fra den 1. januar 2009. Producenterne vil derfor fuldt ud kunne udnytte teknologierne til reduktion af forurenende emissioner som f.eks. nitrogendioxid og partikler, der udgør en alvorlig trussel for luftkvaliteten og folkesundheden.
Vedtagelsen af dette direktiv er meget positiv for sundheden og miljøet i Europa. Jeg vil derfor takke ordføreren, fru Hautala, og alle de medlemmer, der har bidraget til vedtagelsen af denne lov.

Ayuso González (PPE-DE).
Fru formand, det er allerede mere end et år siden, at der blev taget skridt til at ændre dette direktiv, og vi har endelig nået en aftale. Jeg lykønsker oprigtigt fru Hautala med denne lykkelige udgang. Vi havde nogle meningsforskelle ved førstebehandlingen, men jeg synes, at vi er nået frem til nogle kompromiser, der er meget tilfredsstillende for os alle.
Som allerede nævnt bliver det med denne nye ændring forbudt at sælge benzin og dieselolie med et svovlindhold på over 10 mg/kg efter 2005. Forbuddet indføres gradvist, og efter 2009 er forbuddet totalt. Jeg synes, at det er en god løsning og et godt kompromis, men vi skal dog være opmærksomme på, at produktionen af de nye brændstoffer, selv om de vil forbedre luftkvaliteten, utvivlsomt også vil betyde forøgede emissioner fra raffinaderierne. Hvis produktionen og salget af de nye brændstoffer derfor ikke sker samtidig med en fornyelse af bilparken, kan der ske en samlet stigning i CO2-emissionerne, og det bliver ydermere til en højere pris, for det er meget dyrere at producere disse brændstoffer.
Det er derfor vigtigt, at Kommissionen evaluerer fremskridtene og i 2005 reviderer datoen for, hvornår der udelukkende må sælges dieselolie med et lavt svovlindhold, i særdeleshed til landbrugstraktorer og vejgående køretøjer, for fornyelsen af disse køretøjer foregår meget langsommere, og mængden af det brændstof, de forbruger, er ret begrænset. Der er en risiko for, at de mulige forbedringer af luftkvaliteten ikke bliver så store, som vi alle håber.
Endelig skal jeg, fru kommissær, som ordfører for direktivet om biobrændstoffer tilføje, at det er stærkt påkrævet, at Kommissionen tillader blandinger med et indhold af biobrændstoffer på over 5 %, og at den foreslår nye specifikationsniveauer og testmetoder for biobrændstoffer og for brændstoffer, der anvendes af fartøjer, der driver kystfiskeri. 
I dag er der flere bilmærker, der kan bruge blandinger på over 5 %, og alligevel findes der ikke tekniske standarder, der er tilpasset hertil. Landene er ydermere forpligtet til at opfylde nogle mål, der, selv om de er vejledende, bør opfyldes, og hvis de ikke får mulighed for at anvende blandingerne, vil det blive meget vanskeligt at nå disse mål.
Biobrændstoffer reducerer udledningen af drivhusgasser betydeligt, og de er en god mulighed for at forbedre luftkvaliteten.
Jeg vil slutte med at gentage min oprigtige lykønskning til ordføreren, og naturligvis også til Kommissionen og Rådet, og på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater anbefaler jeg Dem at stemme for betænkningen.

Bowe (PSE).
Fru formand, jeg er den sidste, men ikke den mindste, og jeg håber ikke, jeg vil tale i tre minutter. Jeg hilser på Den Socialistiske Gruppes vegne forligsresultatet velkomment. Beslutningen om at gå over til diesel med et lavt svovlindhold i Unionen vil betyde, at man afskaffer de larmende, lugtende, dyre og forholdsvis store dieselmotorer og andre ikke-vejgående køretøjer, der forringer luftkvaliteten og forstyrrer freden på landet og i byerne. Vi erkender, at man bør tage hensyn til de økonomiske og sociale følger af denne ændring, især inden for landbrugssektoren, og tilslutter os derfor forslaget om en overgangsperiode og passende skattemæssige tilskyndelser. Vi håber, at dette vil fremme en gnidningsløs overgang.
Vi er også enige i, at der er behov for en løbende evaluering af situationen for at sikre, at fremskridtet ikke forårsager sociale eller økonomiske problemer. Derfor vil jeg på socialdemokraternes vegne anbefale, at Parlamentet stemmer for denne betænkning og takke ordføreren for alt det arbejde, hun har udført, og alle de andre personer, der har været involveret i denne lange proces. Vi håber, at vores bestræbelser nu vil føre til konkrete resultater.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 11.12)

