Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Kellett-Bowman
Fru formand, jeg noterer mig, at der er omdelt en masse afstemningsresultater sammen med protokollen. Jeg noterer mig, at De i går ikke fortalte os, hvem der havde bedt om at få afstemningerne ført til protokols. Det ville være godt, hvis dagsordenen for i dag viste de gennemsnitlige omkostninger for trykning af disse afstemningsresultater og i forlængelse heraf muligvis det antal træer, vi bruger på et år, ofte af helt tåbelige grunde.

Formanden
Jeg har taget Deres bemærkning til efterretning. Jeg kan hertil sige, at når jeg ikke hver gang angav nøjagtigt, hvem der havde anmodet om afstemning ved navneopråb, skyldes det, at næsten alle politiske grupper - så vidt jeg ved - bad om dette, og at jeg ønskede at vinde nogle sekunder ved hver afstemning i betragtning af varigheden af de fastsatte afstemninger. Men protokollen har for hver gang noteret, hvilken gruppe der fremsatte anmodningen. Jeg har nu taget Deres bemærkning til efterretning.
(Protokollen godkendtes)

Den europæiske ombudsmands årsberetning
(Forelæggelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den europæiske ombudsmands forelæggelse af sin årsberetning for 1995.

Söderman
Fru formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg vil gerne begynde med at takke Dem for på en travl dagsorden at afsætte plads til, at ombudsmanden kan forelægge sin beretning for Parlamentet. Ved at fastlægge den praksis, at ombudsmanden personlig forelægger sin beretning, følger Europa-Parlamentet de bedste parlamentariske traditioner i de medlemslande, der har etableret en klassisk ombudsmandsinstitution. Jeg er overbevist om, at denne praksis vil vise sig at være til gavn for vore fælles idealer om en åben og demokratisk Europæisk Union.
Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på den seriøse og engagerede holdning til de europæiske borgeres rettigheder, jeg har iagttaget i Udvalget for Andragender og i hele Parlamentet. Det er et lovende tegn på et frugtbart og effektivt samarbejde mellem ombudsmanden og Parlamentet, særlig Udvalget for Andragender, til gavn for Europas borgere.
Dette er den første årsberetning fra den europæiske ombudsmand. På dette tidlige stadium af institutionens udvikling er det meget vigtigt for mig at høre de synspunkter, som De som medlemmer af Parlamentet har på, hvad jeg har gjort indtil nu, og hvad der bør gøres. Yderligere har De mulighed for at fremsætte bemærkninger om min beretning såvel som om betænkningen fra Udvalget for Andragender. Det vil være af stor værdi for mig i mit fremtidige arbejde.
Der har været røster fremme om, at ombudsmanden ikke har nået nogen resultater. Min årsberetning dækker kun en kort periode, fra september 1995, da jeg overtog mine pligter, til december 1995. Beretningen indbefatter også statistik om klager indtil udgangen af marts. Siden da har situationen ændret sig væsentligt. Ombudsmandsinstitutionen er nu aktivt med i at træffe afgørelser og tilvejebringe løsninger. Til og med i går har ombudsmandsinstitutionen modtaget i alt 647 klager. En undersøgelse af disses berettigelse er allerede blevet gennemført i 599 af sagerne, dvs. over 90 %. I 132 sager er der sat en forberedende undersøgelse i gang. 16 klager er færdigbehandlet, 6 med et gunstigt resultat for klageren, 1 med en kritisk bemærkning til institutionen. I ét tilfælde lod klageren sagen falde, og i 8 tilfælde blev der ikke fundet nogen form for fejl og forsømmelser.
Ombudsmandsinstitutionen har kun kunnet tage fat på klagerne i fuldt omfang fra begyndelsen af dette år. Den pågældende institution får sædvanligvis tre måneder til at kommentere klagen. Denne tidsgrænse nævnes i statutten. Derefter har klageren én måned til at reagere på, hvad institutionerne har sagt. Derfor blev det faktisk først i sidste måned muligt at tage yderligere initiativer i de første tilfælde.
Der har også været kritik af det høje antal afviste sager. Man må huske, at mandatet »fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner og organer« er begrænset. Kun ca. 40 % af klagerne holder sig inden for mandatet. Statutten for den europæiske ombudsmand indeholder yderligere bestemmelser, som skal være opfyldt, før jeg kan undersøge en klage. Det begrænsede mandat, som traktaten giver, og de yderligere restriktioner i den statut, som Parlamentet har foreskrevet mig, forklarer, hvorfor kun ca. 20 % af klagerne når frem til undersøgelsesstadiet. Jeg må nødvendigvis handle i overensstemmelse med disse bestemmelser. Arbejdsprocedurerne og de statistiske procedurer forelægges i en årsberetning. Jeg er sikker på, at disse tal vil være langt mere gunstige i næste årsberetning.
Artikel 8 D i traktaten om oprettelsen af Det Europæiske Fællesskab fastslås to vigtige rettigheder for Europas borgere, nemlig retten til at indgive andragender til Parlamentet og retten til at klage til den europæiske ombudsmand. Borgerne nyder begge disse rettigheder, og det er op til dem at vælge, om de vil indgive andragender til Parlamentet eller henvende sig til ombudsmanden. Men det er måske ikke altid indlysende for borgeren, hvilken af de to muligheder, der er den bedste. Derfor har ombudsmandsinstitutionen og Udvalget for Andragender samarbejdet nøje for at klarlægge deres respektive funktioner og fastlægge samarbejdsprocedurer. Det er en procedure til overførsel af sager mellem Udvalget for Andragender og ombudsmanden med den andragendes eller klagerens samtykke.
Ombudsmanden behandler som regel ikke en sag, der er til behandling i Udvalget for Andragender, medmindre udvalget overfører den til ombudsmanden. Ej heller tager ombudsmanden sig af sager, der er blevet undersøgt og behandlet af udvalget, medmindre der er relevante nye elementer, der retfærdiggør henvendelsen til ombudsmanden.
Klager over afgørelser fra Udvalget for Andragender selv anses ikke for at opfylde kravene til at kunne behandles, siden dets afgørelser ligesom Parlamentets er politiske anliggender. Den ret til at henvende sig til Parlamentet, som er fastlagt i traktaten, er en ret til at henvende sig til Europa-Parlamentet. Udvalget for Andragender handler på dettes vegne. Det er op til Parlamentet at føre tilsyn med sit eget udvalgs arbejde og f.eks. sikre sig, at udvalgets ressourcer er tilstrækkelige til at gennemføre de opgaver, det har fået betroet.
De mandater, som Udvalget for Andragender og ombudsmanden har, er forskellige og supplerer hinanden. Sammen udgør de en enestående mulighed for at fremme Europas borgeres rettigheder. Mine erfaringer med samarbejdet med Udvalget for Andragender har været meget positive. Jeg er parat til at overvåge den fastlagte procedure for samarbejde. Jeg leder efter måder, hvorpå man kan forøge dette samarbejde til gavn for Europas borgeres rettigheder.
Ombudsmanden selv bør handle så gennemskueligt som muligt, for at Europas borgere fuldt ud kan forstå, hvad han gør, og for at give et godt eksempel for andre. Derfor er det blevet bestemt, at fortegnelsen over klager skal være åben for offentligheden. Klagen, første udtalelse fra det institutionelle organ såvel som den afgørelse, der endelig afslutter klagen, vil også være offentlig tilgængelig. Undersøgelserne i forlængelse af den første udtalelse fra et institutionelt organ foretages imidlertid privat for at sikre fuldt samarbejde og fremme en fredelig udgang på sagen.
Klagerens ret til anonymitet må respekteres. Hvis der anmodes om fortrolighed, så bliver klagen og alle dokumenter, der har med den at gøre, behandlet som fortrolige. Det, der skrives i fortegnelsen, og den afgørelse, der endelig afslutter klagen, såvel som andre rapporter eller anbefalinger til Europa-Parlamentet vil blive anonymiseret, så klageren ikke kan identificeres.
Men ombudsmanden bør gøre mere end bare at søge gennemskuelighed i sit nye embede. En del af hans mission er at forbedre forholdet mellem fællesskabets institutioner og organer og Europas borgere. Oprettelsen af dette organ havde til formål at understrege Den Europæiske Unions vilje til en åben, demokratisk og ansvarlig administration. Nødvendigheden af gennemskuelighed i Unionen understreges af fru Ahern i hendes betænkning og af Udvalget for Andragender i dets beslutningsforslag.
I mine første måneder i embedet har jeg fået et antal klager over offentlig adgang til dokumenter, som Fællesskabets institutioner og organer råder over. Kommissionen og Rådet har allerede udstedt en adfærdskodeks om offentlig adgang til deres dokumenter. Men jeg har ingen oplysninger om, at andre fællesskabsinstitutioner har vedtaget generelle regler om offentlig adgang til dokumenter. Jeg har derfor taget et initiativ ved at anmode de andre fællesskabsinstitutioner og organer om at underrette mig om deres holdning til offentlig adgang til dokumenter. Dette initiativ dækker alle institutioner og organer bortset fra Rådet og Kommissionen. Det dækker f.eks. Parlamentet, Domstolen, men kun i relation til administrative dokumenter, Revisionsretten, Den Europæiske Investeringsbank og Det Europæiske Monetære Institut. Jeg håber, at dette initiativ vil blive godt modtaget og føre til mere gennemskuelighed i disse institutioner og organer.
Det tager tid at etablere et nyt embede. Indtil nu er etableringen af den europæiske ombudsmandsinstitution gået relativt glat. Det skyldes i vid udstrækning den hjælpsomhed og samarbejdsvilje, som Europa-Parlamentet og dets administration samt Kommissionen og andre fællesskabsinstitutioner og organer har vist. Procenten af klager, jeg har modtaget, der ikke opfylder kravene til at kunne behandles, er relativt høj. Europas borgere behøver tid og oplysning for at forstå, hvad ombudsmanden kan og ikke kan gøre.
Af denne grund er der blevet trykt en brochure om, hvordan man klager til den europæiske ombudsmand. Den indeholder en standardformular, som kan bruges til fremsættelse af klager. Brochuren får stor udbredelse via Parlamentets og Kommissionens nationale kontorer, de nationale ombudsmandsinstitutioner og lignende organer og via et stort antal organer, der har med europæiske spørgsmål at gøre. Siden sidste uge findes brochurens tekst også tilgængelig på internettet.
Der er ikke noget usædvanligt ved klager, der ikke opfylder kravene til behandling. Dem får ombudsmænd på mange niveauer mange af. Når jeg ikke kan behandle en klage, prøver jeg at rådgive klageren om at gå til et andet organ, der kan hjælpe. Meget ofte går rådet ud på at fremsende et andragende til Parlamentet. I nogle tilfælde er det rigtigt at henvise klagerne til Kommissionen som traktaternes vogter. Kommissionens egne klageprocedurer rummer gode muligheder for at hjælpe europæiske borgere med at beskytte de rettigheder, de har i henhold til Fællesskabets lovgivning, når de nationale myndigheder er indblandet. Jeg håber, at denne vigtige aktivitet for Kommissionen vil blive bedre kendt i fremtiden.
Endelig lægger jeg stor vægt på samarbejdet med de nationale ombudsmænd og lignende organer. Et sådant samarbejde i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet vil være af stor betydning ved at fremme en fuldstændig gennemførelse af fællesskabslovgivningen på alle niveauer i Unionen. Næste september skal der organiseres et seminar her i Strasbourg med henblik på at drøfte principperne for et sådant arbejde med dem og enes om fælles initiativer i fremtiden.
Den europæiske ombudsmands arbejde er kun ét element i den proces, der skal sikre, at Europas borgere kan nyde godt af en åben, demokratisk og ansvarlig administration. Ombudsmandsinstitutionen kan kun få held med sit arbejde, hvis Fællesskabets institutioner og organer står helt og fuldt bag både disse principper og et fuldstændigt samarbejde med ombudsmanden. På baggrund af min erfaring indtil nu tror jeg, at dette er tilfældet. Jeg ser med tillid frem til fortsat at udvikle et samarbejde med de andre fællesskabsinstitutioner og organer for at beskytte Europas borgeres rettigheder. Fru formand og ærede medlemmer af EuropaParlamentet, tak for Deres opmærksomhed.
(Kraftigt bifald)

Den europæiske ombudsmands årsberetning
(Forhandling)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0176/96) af Ahern for Udvalget om Andragender om den europæiske ombudsmands årsberetning (1995) (C4-0257/96).

Ahern
Fru formand, jeg glæder mig meget over udtalelsen fra den europæiske ombudsmand her i dag og takker ham for den seriøse samarbejdsvilje, han har udvist over for Parlamentet i det sidste år, mens man har været i gang med at etablere sig i sit embede, i særdeleshed over for det ansvarlige udvalg, Udvalget for Andragender.
Traktaten om Den Europæiske Union oprettede dette nye embede som ombudsmand for Den Europæiske Union, og den sikrer, at det nye organ automatisk kan forsvare borgerne mod fejl og forsømmelser fra Unionens institutioner og organer. Ombudsmanden er ikke desto mindre en parlamentsombudsmand og hans tilstedeværelse her i dag vidner om dette. Han er udnævnt af Parlamentet, han rapporterer til Parlamentet, og han samarbejder naturligvis med Parlamentet, og vi ønsker i høj grad, at Parlamentet skal samarbejde med ham. I særdeleshed glæder vi os over hans beføjelser til at foretage undersøgelser: Det er en nyttig beskyttelse for Europas borgere mod fejl og forsømmelser fra Rådet, Kommissionen og Parlamentet selv.
Man har med rette sagt, at institutionerne er lukkede, elitære og uigennemtrængelige for borgerne. Den udfordring, ombudsmanden nu står over for, er at ruske op i Kommissionen, Rådet og Parlamentet selv, så at det lukkede system, der udgøres af Den Europæiske Unions institutioner, kan blive åbent for alle.
Den Europæiske Union er et kompleks af modsat rettede tendenser. Konflikten mellem ideen om Europa som et samarbejde mellem suveræne stater og idealet om et føderalt Europa har forsinket udviklingen af moderne demokratiske og borgervenlige institutioner inden for Den Europæiske Union. Hvis vi skal skabe sådanne demokratiske institutioner, er det næste skridt at gøre adgangen til oplysninger til en udtrykkelig forpligtelse for institutionerne, på linje med den adfærdskodeks, der gælder for adgangen til dokumenter.
I den betænkning, De har fået forelagt i dag, har vi bedt Dem om at give Deres tilslutning til denne udtrykkelige forpligtelse for institutionerne og sørge for, at den bliver ført ud i livet. Vi har allerede en forsikring fra den ansvarlige kommissær, fru Gradin, om at hun vil gå stærkt ind for dette under regeringskonferencen.
Udvalget for Andragender er det parlamentariske organ, som ombudsmanden forelægger sin beretning for. Det skal etablere et samarbejde, hvor det supplerer hans arbejde i henhold til hans og udvalgets forskellige ansvarsområder med hensyn til andragender og klager fra borgerne. I praksis betyder dette en yderligere rolle for udvalget med at føre tilsyn med ombudsmandens funktioner i relation til Parlamentet.
Jeg vil nu kommentere beretningen mere indgående. Første del af den er særlig nyttig, eftersom den forklarer de betingelser, hvorunder en klage kan fremsættes, og de proceduremæssige beslutninger, som ombudsmanden skal træffe, når han skal behandle klager. Således illustrerer beretningen, hvem der kan klage - borgere eller fastboende - mod hvem - Fællesskabets institutioner og organer - og her kan vi notere os, at ombudsmanden selv udgør et yderligere organ i Fællesskabet. Om hvad? Man har været klog nok til at afholde sig fra at give en definition på fejl og forsømmelser. Jeg er sikker på, at vi får meget interessante beretninger med tiden angående hvad præcis der udgør fejl og forsømmelser, når ombudsmanden i sine beretninger konkret rapporterer til os om spørgsmål, han ikke har kunnet løse. Naturligvis er hans evne til at få afklaret klager ved hjælp af mægling en væsentlig del af hans arbejde.
Den procedure, der følges: At klager, der opfylder kravene til behandling og umiddelbart synes begrundede, sendes til den pågældende institution eller organ, der bliver bedt om at komme med en første udtalelse. Når den er blevet overvejet sammen med andre kommentarer fra klageren, søger man frem til en løsning i forholdet mellem de to parter. Hvis denne mæglerrolle slår fejl efter et passende udkast til henstilling fra ombudsmanden, så lykkes mæglingen ikke, og ombudsmanden rapporterer så til Europa-Parlamentet, og Parlamentet vil så træffe de nødvendige foranstaltninger, og forhåbentlig vil den pågældende institution gøre det samme.
Ombudsmandens beføjelser til at foretage undersøgelser på eget initiativ er nøglen til en åbning af institutionerne. For eksempel kan han se på Deres dokumenter, fru formand, og på hr. Santers, hr. Hänsch's, og på ethvert parlaments- eller kommissionsmedlems papirer, som han vil. Denne form for undersøgelse kan få langt større betydning i de kommende år til gavn for den demokratiske funktion af Unionen og derfor til gavn for Parlamentet og borgerne.
Afslutningsvis håber vi, at det særlige samarbejde, vi har etableret med ombudsmanden, vil fortsætte i de kommende år.

Marín
Fru formand, hr. ombudsmand, fru ordfører, i overensstemmelse med traktaten er det Parlamentet, der får forelagt ombudsmandens årsberetning. Jeg vil imidlertid gerne have lov til på vegne af Europa-Kommissionen - og navnlig på vegne af Anita Gradin, som jeg den ære at repræsentere - at gøre opmærksom på Kommissionens syn på denne institution og de arbejder, den har udført.
Det er indlysende, at man med udnævnelsen af den europæiske ombudsmand på væsentlig måde har beriget det europæiske statsborgerskab som begreb, fordi en fornuftig administration af de europæiske institutioner og gennemsigtigheden og ligevægten i deres arbejde er grundlæggende rettigheder for de europæiske borgere. Og den europæiske ombudsmand kan bidrage til at garantere den effektive udøvelse af disse rettigheder.
Kommissionens er overbevist om, at den kontrol med vores administration, som borgerne gennem den europæiske ombudsmand har mulighed for at udøve, kun kan anspore os til at arbejde bedre, til at korrigere vores forsømmelser og vores fejl og naturligvis til at forøge gennemsigtigheden i vores institution.
I ombudsmandens beretning påpeges det helt rigtigt, at harmoniske relationer mellem Europa-Kommissionen og ombudsmanden er af grundlæggende betydning. Bl.a. fordi - som det også står i beretningen - størstedelen af de klager, der stiles til ombudsmanden, vedrører Kommissionen eller Kommissionens arbejder. EuropaKommissionen har allerede haft mulighed for at svare på anmodninger om oplysninger i forbindelse med klager, der stiller spørgsmålstegn ved Kommissionens administration eller ved Kommissionens daglige arbejde. På vegne af Europa-Kommissionen kan jeg bekræfte, at Kommissionen har svaret uden fortielser, i gennemsigtighedens ånd og med respekt for den enkelte institutions fortrinsret.
Selv om der i enkelte tilfælde har været nogle problemer - navnlig i forbindelse med fristerne for videregivelse af Kommissionens svar - kan jeg forsikre Dem, at Kommissionen har påtaget sig straks at løse disse problemer. Vel vidende at ombudsmanden, hr. Söderman, er meget opmærksom på problemet med fristerne, vil jeg gerne sige til ham, at man i Kommissionen har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på overholdelse af de fastsatte frister for afgivelse af svar, når der indkommer en klage til ombudsmandens kontor.
Jeg vil gerne slutte med på vegne af Europa-Kommissionen at lykønske hr. Söderman, ordføreren og EuropaParlamentet og ønske hr. Söderman al mulig succes i hans arbejde med at beskytte borgernes rettigheder og forsikre ham om Europa-Kommissionens fulde samarbejde. De kan være forvisset om, at vi vil korrigere de forsømmelser, De har påpeget i Deres beretning, og at de efter vores mening er lette at korrigere.

Newman
Fru formand, på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne vil jeg gerne komplimentere den europæiske ombudsmand, hr. Söderman, for hans fremragende første beretning. Jeg vil også komplimentere fru Ahern, næstformand og ordfører for Udvalget for Andragender, for hendes glimrende betænkning på udvalgets vegne.
Ombudsmanden har vist sig at være en seriøs, energisk og beslutsom person, der står fast på at ville beskytte de rettigheder, der tilkommer befolkningen i Den Europæiske Union. Der har allerede i de seneste måneder udviklet sig et glimrende samarbejde mellem hr. Söderman og mig, der i øjeblikket er formand for Udvalget for Andragender. Jeg er sikker på, at et sådant forhold vil fortsætte også under kommende formænd.
Udvalget for Andragender er, som det er blevet sagt, det parlamentsudvalg, der er ansvarligt både for forbindelserne til den europæiske ombudsmand og for overvågning af det arbejde, han udfører. Den europæiske ombudsmand er uafhængig, og derfor blander vi i Udvalget for Andragender os ikke i igangværende undersøgelser af klager. Når udvalget i fremtiden får beretninger om fejl og forsømmelser, der har forbindelse med udfaldet af individuelle klager, vil vi drøfte dem med interesse. Vi glæder os over hans initiativ til at opfordre til udvidet adgang til offentlige dokumenter fra Den Europæiske Unions organisationer.
Det arbejde, den europæiske ombudsmand og Udvalget for Andragender gør, supplerer hinanden. Ombudsmanden har at gøre med påstande om fejl og forsømmelser i Fællesskabets institutioner og organer, medens Udvalget for Andragender tager sig af det generelle område, der udgøres af Den Europæiske Unions aktivitetsområder, i særdeleshed manglende gennemførelse fra medlemsstaternes side af fællesskabslovgivning og forslag om at forbedre Den Europæiske Unions politikker.
Når vi går over til ændringsforslagene, vil Den Socialistiske Gruppe modsætte sig alle ændringsforslag, fordi vi mener, betænkningen er udmærket i sin nuværende form. Hr. Pex's ændringsforslag i særdeleshed er ikke til nogen nytte og blev med rette afvist af Udvalget for Andragender. De ændrer en betænkning om ombudsmandens beretning til en betænkning om forholdet mellem ombudsmanden og Udvalget for Andragender. I særdeleshed tilskynder ændringsforslag nr. 4 ombudsmanden til at drage afgørelser fra Udvalget for Andragender i tvivl, hvis de er truffet på hvad der kaldes et forkert grundlag. Hvordan skal vi afgøre, om medlemmer af Udvalget for Andragender har truffet en afgørelse på et forkert grundlag? Formentlig i tilfælde, hvor et medlem er uenigt i flertalsafgørelsen eller har for travlt andre steder til at tage del i en beslutning i udvalget, som han er uenig i.
Endelig, og mere positivt, vil jeg på Den Socialistiske Gruppes vegne gøre det klart, at vi vil støtte det arbejde, Den Europæiske Unions ombudsmand gør, respektere hans uafhængighed, men komme med venlig kritik, når det er på sin plads; primært vil vi dog støtte ham og hjælpe ham med at presse Den Europæiske Unions institutioner og organer til at gennemføre de henstillinger, han kommer med i sine beretninger, særlig når han har fundet eksempler på fejl og forsømmelser. Han kan få hjælp af de demokratisk valgte repræsentanter for folket til at sikre, at hans arbejde med bekæmpelse af fejl og forsømmelser i Det Europæiske Fællesskab får energisk støtte.

Perry
Fru formand, på vegne af Det Europæiske Folkeparti vil jeg også gerne komplimentere hr. Söderman for hans første beretning til Parlamentet og fru Ahern for hendes betænkning. Posten som europæisk ombudsmand er en af de mest værdifulde og mindst kontroversielle frugter af Maastricht-traktaten. Eftersom der først blev indført nationale ombudsmandsinstitutioner i Skandinavien, er vi særlig heldige ved at have fået ikke blot en erfaren ombudsmand i hr. Söderman, men én, der medbringer alle de erfaringer, man har gjort i Finland, til at udfylde denne rolle.
Det er vigtigt, at Unionens institutioner tjener de europæiske borgere og ikke omvendt. Det er det, der gør ombudsmandsembedet så værdifuldt. Det er nødvendigt, at borgerne ved, at der er nogen, et rigtigt menneske, der vil holde med dem, hvis bureaukratiet truer med at ignorere borgernes rettigheder.
Erfarne parlamentarikere i Parlamentet vil ikke have svært ved at forstå begrebet »fejl og forsømmelser« og vil let vide, hvad der er ombudsmandens ansvarsområde. Medlemmerne af Parlamentet vil forstå forskellen mellem det ansvar, de nationale ombudsmænd, den europæiske ombudsmand og Udvalget for Andragender har. Men det er ikke lette begreber, og det er grunden til, at der kræves en så enkel og indbydende præsentation som muligt for ligeud at forklare, hvordan ombudsmanden kan hjælpe borgerne, og hvordan hans rolle adskiller sig fra den, Udvalget for Andragender har. Hr. Söderman har omtalt sin brochure »Hvordan man klager til den europæiske ombudsmand«. Når det gælder at være enkel og indbydende, vil jeg give den karakteren 2 ud af 10. Jeg har fået skatteskemaer, der var mere indbydende og inspirerende end dette dokument. Sammenlign den f.eks. med den brochure, jeg tog med mig i aftes fra det selskab, hvor man fejrede vinene i Provence; den giver mig lyst til at drikke et glas vin fra Provence; jeg tror ikke, at denne brochure gavner den europæiske ombudsmand særlig meget. Har vi ikke nogen i Fællesskabet, nogen bedre grafikere, der kunne give den det pift, der er nødvendigt for at få den gjort mere personlig?
For at gå over til fru Aherns betænkning, så glæder jeg mig over ændringsforslag nr. 1, der drejer sig om brugen af ny teknologi, når man henvender sig til ombudsmanden. Vi må gøre brug af moderne og lette kommunikationsmidler, men lad være med at gøre det til en undskyldning for at bruge elendigt papir til omtale af og kontakt med ombudsmanden. Samarbejde, kommunikation mellem ombudsmanden og Udvalget for Andragender, er også meget vigtigt, hvis det bedre skal kunne beskytte borgernes rettigheder. I den henseende mener jeg, at ændringsforslag nr. 2, 3 og 4 gavner betænkningen ved at understrege, at ombudsmandens og Udvalget for Andragenders roller supplerer hinanden. Jeg vil tilføje, at Parlamentet som én af Fællesskabets institutioner bestemt ikke bør vige tilbage for at lade ombudsmanden undersøge vore procedurer.
Afslutningsvis og efter moden overvejelse kan jeg give ombudsmanden 9 ud af 10 for denne første beretning, men jeg må sige, at jeg reducerer tallet for denne brochure til 1 ud af 10, og at jeg indtrængende vil bede nogen om at gøre den mere attraktiv, så at borgerne kan vide, at de har ombudsmanden og Parlamentet på deres side.

Santini
Fru formand, efter min opfattelse har denne betænkning fra fru Ahern mange dyder: først og fremmest den, at den går meget præcist ind i ombudsmandens beretning, og på sin side har ombudsmanden forelagt os et enkelt og relevant dokument, der er tilgængeligt for alle.
Det er rigtigt at understrege, at denne betænkning også har en pædagogisk funktion, som min ærede kollega sagde: at vise, hvad ombudsmanden er, og især, hvordan han kan være til gavn for alle Unionens borgere.
Fru Aherns dokument er endvidere rosværdigt ved at være så koncist. Jeg finder dog, at man kan forbedre den afsluttende del, og derfor stemmer min gruppe for alle de ændringsforslag, der er fremlagt, og som gør selve teksten mere gennemsigtig, mere relevant i forhold til det, som borgerne ønsker, der netop især er at forstå og deltage.
I forbindelse med borgerne vil jeg virkelig gerne finde en lidt mere moderne måde at gøre denne institution kendt, og ved borgerne forstår jeg naturligvis ikke kun dem, der er født i Unionen, men også dem, der er kommet hertil for at bo, for at arbejde, og som har endnu sværere ved at komme i kontakt med denne institution. Held og lykke med arbejdet, hr. ombudsmand!

Dybkjær
Fru formand, også jeg vil gerne takke for ombudsmandens beretning og fru Aherns betænkning. Årsberetning kaldes den jo, men egentlig er den en kvartalsberetning, for ombudsmanden har jo ikke været i funktion så længe, men jeg synes, han er nået langt på den tid, han har arbejdet. Jeg synes også, at ombudsmanden har anlagt den rette arbejdsvinkel, nemlig at tage sig af borgernes klager og ikke specielt lave politisk profilering på bekostning af institutionen - Unionen som sådan - selv om det ville have været meget nemt, men det er ikke sikkert, at det på lang sigt ville gavne forståelsen for Unionens arbejde. Når det er sagt, vil jeg gerne give hr. Perry ret i, at man måske kunne ønske sig en lidt mere glorificeret omtale af ombudsmanden, men det kan vi jo så prøve at inspirere til i løbet af det kommende år.
Jeg skal derefter kommentere ændringsforslagene, budgettet og spørgsmålet om kontoret i Bruxelles. For så vidt angår ændringsforslagene 1, 2, 4 og 5 kan vi godt stemme for dem. Jeg ved ikke, om jeg synes, de er specielt nødvendige, men på den anden side skader de ikke. Hvad angår ændringsforslag 3, er jeg ked af, at den konservative gruppe ikke har fået klargjort det ændringsforslag noget mere. Vi er sådan set enige i, at man skal kunne tage artikel 169 i anvendelse, men vi mener ikke, at den sammenblanding af Udvalget for Andragender og ombudsmanden er specielt hensigtsmæssig, og derfor vil vi undlade at stemme for det ændringsforslag.
Når det drejer sig om budgettet, har ombudsmanden selvfølgelig på linje med alle andre haft barske diskussioner med Budgetudvalget. De vil givetvis fortsætte, og det, jeg skal gøre, er at anbefale ombudsmanden at gøre rede for, så godt det nu kan lade sig gøre, nødvendigheden af et øget personale, og også hvad det er for opgaver, man ikke kan løse, hvis ikke man får de tilstrækkelige budgetmidler.
Med hensyn til kontoret i Bruxelles vil vi godt vende tilbage til den diskussion. Vi forstår ombudsmandens synspunkter om nødvendigheden af at have et kontor i Bruxelles for i virkeligheden at gøre arbejdet i Strasbourg mere effektivt, og vi vil så i løbet af det kommende års tid gerne diskutere, hvilke muligheder der er for at etablere et sådant kontor, uden at man kommer i konflikt med placeringen i Strasbourg, som ombudsmanden jo også selv ønsker at forblive i.

Gutiérrez Díaz
Fru formand, ærede medlemmer, årsberetningen fra den europæiske ombudsmand, hr. Söderman, for året 1995 er kendetegnet ved to ting, som jeg mener bør understreges, nemlig dels at det er den første beretning fra den europæiske ombudsmand, der forelægges Europa-Parlamentet, og dels at den periode, beretningen dækker, er meget kort.
Disse to ting giver beretningen en særlig rolle, som ombudsmanden uden tvivl har været klar over, da han udarbejdede den. Ud over beretningens funktion som et instrument til at give oplysninger og gøre status, må man også værdsætte det vigtige bidrag, hr. Söderman i beretningen yder til udbredelsen af kendskabet til denne nye europæiske institution, dens målsætninger samt procedurerne og betingelserne for indgivelse af klager.
Men uanset det korte tidsrum, beretningen dækker, giver hr. Södermans tidligere erfaring som ombudsmand i Finland ham mulighed for at give os en bemærkelsesværdig fortegnelse over sager, som får fru Ahern til i den strålende betænkning, hun fremlægger på vegne af Udvalget for Andragender, at lykønske hr. Söderman med hans interessante og detaljerede beretning.
Særlig opmærksomhed fortjener de betragtninger, ombudsmanden kommer med omkring sine relationer med Udvalget for Andragender ud fra en klar definition af deres respektive kompetencer, hvorved han lægger grunden til et frugtbart samarbejde, som allerede i praksis er indledt, således som hr. Newman med større autoritet end jeg har mindet os om.
Alt peger på, fru formand, at denne nye parlamentariske institution, som blev skabt i Maastricht-aftalerne, er begyndt at gå i den rigtige retning. Nu bliver det nødvendigt, at man i den ændring af traktaterne, som den igangværende regeringskonference skal munde ud i, bevæger sig henimod mere åbne og demokratiske EUinstitutioner, således som det anføres i Ahern-betænkningens konklusioner.
Endelig, fru formand, skal det påpeges, at en stor udbredelse af hr. Södermans beretning ikke kun vil medvirke til at give de europæiske borgere et effektivt instrument i tilfælde af forkert administration inden for det europæiske område, men også vil medvirke til at øge og konsolidere det europæiske statsborgerskabs identitet.
Af ovennævnte grunde mener jeg, at Europa-Parlamentet bør udtrykke sin absolutte enighed med indholdet af den europæiske ombudsmands første årsberetning og bør tilskynde hr. Söderman til at fortsætte sit arbejde med samme opmærksomhed og samme stringens, som han har gjort indtil nu.

Tamino
Fru formand, jeg vil gerne udtrykke mine og De Grønnes komplimenter med den beretning, den europæiske ombudsmand, hr. Söderman, har afgivet, og med den glimrende betænkning, som også er fremlagt for Udvalget om Andragender af fru Ahern.
Denne første beretning fra den europæiske ombudsmand viser trods den begrænsede tid, han har udfoldet sin aktivitet sidste år, hvilke problemer der kan opstå for en borger, der vil benytte sig af dette nye organ i Den Europæiske Union. Jeg vil endvidere gerne understrege betydningen af samspillet mellem den europæiske ombudsmand og Europa-Parlamentet gennem dets udvalg om andragender for at sikre borgerne de rettigheder, som disse to institutioner skal beskytte. Der er tale om en vigtig overgang til begrebet europæisk borgerskab og også en måde at sikre gennemsigtighed og den gode funktion af den europæiske administrations institutioner.
Begrebet europæisk borgerskab beskæftiger som bekendt også Regeringskonferencen, som i øjeblikket er i gang, og jeg tror, at det vil være vigtigt for at konkretisere dette begreb europæisk borgerskab, at Regeringskonferencen får forelagt ombudsmandens beretning og tager den i betragtning, som den fortjener. Jeg finder det derfor hensigtsmæssigt at yde en indsats for at gøre alle europæiske borgere bekendt med deres mulighed for at benytte sig enten af ombudsmanden ved at henvende sig til ham eller til Parlamentet ved at indbringe andragender til det udvalg, der er oprettet til dette formål. Jeg tror, at det vil være vigtigt over for de europæiske borgere at gøre klart, i hvilke tilfælde det er formålstjenligt at henvende sig til ombudsmanden eller til Udvalget om Andragender. Det er en indsats, som bør engagere os alle, og det er af den grund, at vi grønne er helt for og vil stemme for denne betænkning.

Leperre-Verrier
Fru formand, også jeg vil gerne lykønske ombudsmanden med hans første beretning.
Tre måneder er ganske vist et meget kort tidsrum at udfærdige en første beretning over, når det drejer sig om en helt ny aktivitet inden for Fællesskabets institutioner. Ikke desto mindre tror jeg, det er nødvendigt at fremhæve en række punkter, som tydeligt viser, at det drejer sig om et uafhængigt, åbent, men diskret organ, som står til rådighed for unionsborgerne, og som de kan henvende sig til med klager vedrørende Fællesskabets institutioner og organer, og hvis de føler, at deres rettigheder er blevet krænket.
I sin udmærkede betænkning gennemgår fru Ahern grundigt disse tre forhold, og hendes arbejde har min fulde anerkendelse, især hendes skitsering af det samarbejde, der bør etableres mellem Udvalget for Andragender og ombudsmanden.
Tilbage står det store problem med at informere borgerne og gøre dem opmærksomme på dette nye organ, som De, hr. ombudsmand, er foregangsmand for i dag. Dette tror jeg er det vigtigste punkt.
Allerførst vil jeg komme med et forslag. Tror De ikke, at vi kunne gøre det nemmere for dem, der ønsker at henvende sig til Dem, ved at give dem mulighed for at blive hørt via de kanaler, der findes inden for den nye teknologi? Min gruppe har i den forbindelse stillet et ændringsforslag, som jeg opfordrer mine kolleger til at støtte. Jeg tror faktisk, at vi vil kunne give EU-borgerne bedre muligheder for rent praktisk at udøve deres ret, hvis de får mulighed for at henvende sig til ombudsmanden ad de elektroniske kanaler. Det ville være et fremskridt. Ikke desto mindre er det meget vigtigt at informere de europæiske borgere om den institution, De repræsenterer, og jeg må indrømme, at jeg gerne ville vide mere om Deres forestillinger med hensyn til, hvordan man gør institutionen mere synlig og herved fremmer dens arbejde.
Faktisk har De jo en vis erfaring med ombudsmandsvirksomhed fra deres eget land, men der må ikke ske det, at den fordel bliver til et handicap, da de europæiske borgere jo ikke har det kendskab til eller erfaring med ombudsmandsinstitutionen, som man har kunnet få i Deres medlemsstat. Ombudsmandsinstitutionen og anerkendelsen af den er imidlertid et meget vigtigt element i forbindelse med det europæiske borgerskab, som vi så inderligt håber på at få indført. Og artikel 8 D og 138 D og E i traktaten vil først få deres egentlige berettigelse, når de europæiske borgere føler, at de institutioner, som de i øvrigt ikke kender ret godt, også kan yde garanti mod dårlig administration og uretfærdigheder. Her spiller De imidlertid en meget vigtig rolle. Glem ikke, at De er den første europæiske ombudsmand, og at De i kraft heraf har fået den vanskelige opgave at være den første, som tegner denne fornemme institution. Vi er dog sikre på, at De er Dem dette ansvar fuldt bevidst.

Striby
Fru formand, hr. ombudsmand, mine damer og herrer, skønt den europæiske ombudsmands første beretning kun dækker en periode på tre måneder, giver den os et meget godt billede af dette nye organ og den måde, hr. Söderman agter at udføre sit hverv på, støttet af sine erfaringer som national ombudsmand. Jeg glæder mig især over det tætte samarbejde, der etableres mellem ombudsmanden og Udvalget for Andragender.
Jeg vil dog tillade mig at rejse et spørgsmål, som ligger mig på hjerte: det drejer sig om stedet, hvor ombudsmanden udøver sit hverv. Ved sin udnævnelse gav hr. Söderman klart udtryk for, at han ønskede at have sit kontor i Strasbourg, samme sted som Europa-Parlamentet. Denne beslutning var i overensstemmelse med ånden i de relevante lovtekster. Vi hørte imidlertid for nogle dage siden, at ombudsmanden har anmodet Budgetudvalget om en budgetforhøjelse på 150 %, som omfatter en fordobling af organisationsplanen fra de nuværende 10 ansatte til 17 ansatte. En sådan forhøjelse var forståelig, hvis den skete med henblik på en normal udvikling i kontorets aktiviteter, men det lader til, at denne anmodning i virkeligheden drejer sig om en gradvis overflyttelse af ombudsmanden fra Strasbourg til Bruxelles, idet man vil åbne en filial i den belgiske hovedstad allerede i 1997.
Da jeg ved, at hr. Söderman om lidt skal holde en pressekonference, vil jeg desuden gerne vide, om et sådant skridt indgår i hans planer, og hvad han lægger til grund for dette. Hvis denne placering skal stadfæstes, så vil vi endnu en gang medvirke til, at spørgsmålet om Den Europæiske Unions institutioners og organers hjemsted løber af sporet, og i så fald vil min gruppe kraftigt modsætte sig dette.

Paakkinen
Fru formand, den europæiske ombudsmand konstaterer i sin årsberetning for 1995, der nu er til behandling, især i de afsluttende bemærkninger, at ombudsmandens formelle mandat og beføjelser kun er ét element i processen med at sikre, at den europæiske borger nyder fordelene ved en åben, demokratisk og ansvarsfuld administration. Ifølge ombudsmanden kan hans hverv kun blive en succes, hvis Fællesskabets institutioner og organer er indstillet på at overholde disse principper og på et fuldgyldigt samarbejde med ombudsmanden. Da jeg nu læste disse dokumenter, opdagede jeg, at ombudsmanden tror, at en sådan forpligtelse allerede findes, selvom embedsperioden har været lovlig kort til at blive vurderet.
Den europæiske ombudsmand behandler især tilfælde af uregelmæssigheder begået af administrationen. Set fra denne synsvinkel har han mulighed for at påvirke udviklingen hen imod en god administration. Enhver unionsborger har ifølge traktaten ret til at klage til ombudsmanden over tilfælde af uregelmæssigheder i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer, hvis klageren mener at være blevet udsat for administrative undladelser, skødesløshed, magtmisbrug, ulovlige fremgangsmåder, forskelsbehandling, undgåelige forsinkelser eller urimeligheder. Det fremgår klart af årsberetningen, hvordan ombudsmandens kontor arbejder, og hvad borgerne skal gøre for at få behandlet deres sager. Ombudsmandens måde at rådgive og vejlede borgerne er positiv og utrolig vigtig for en ny institution i begyndelsesfasen.
Ordførerens forslag om i vidt omfang at distribuere årsberetningen i medlemslandene bør støttes. Ombudsmandens vejledningsbrochure tjener samme formål. Det er godt, at brochuren er blevet offentliggjort så hurtigt, og jeg synes, at den har et godt indhold. Vi bør også efter min mening opfordre unionsborgerne og andre bosiddende i Unionen samt virksomheder, foreninger og grupper i Unionen til at gøre sig bekendt med ombudsmandsinstitutionen og gøre brug af hans ydelser. Jeg vil tilføje, at denne beretning giver et billede af ombudsmandens samarbejdsbestræbelser. I sit arbejde skal ombudsmanden være uafhængig, og det er en absolut forudsætning for troværdighed. Parlamentet skal støtte ombudsmanden. Der er imidlertid også brug for samarbejde. Jeg ønsker udvalget tillykke og takker ombudsmanden for hans værdifulde indsats.

Toivonen
Fru formand, den første årsberetning fra den europæiske ombudsmand, Jacob Söderman, er, som fru Ahern konstaterer i sin betænkning, særdeles interessant og oplysende. Beretningen bør omdeles i videst mulig omfang, eftersom den indeholder en klar beskrivelse af den europæiske ombudsmands beføjelser og derfor udgør en meget vigtig informationskilde for borgerne.
Når det af praktiske årsager ikke er muligt at omdele årsberetningen i det ønskede omfang, bør man med glæde konstatere, at ombudsmanden som en af sine første opgaver har udarbejdet en vejledning til borgerne »Hvordan klager man til den europæiske ombudsmand?«. Brochuren er udgivet på alle Unionens sprog og distribueres både gennem de nationale ombudsmænds kontorer og Unionens kontorer.
Med øget kendskab vil antallet af klager stige hurtigt. Der bør tages højde for dette forhold ved fordelingen af ressourcer. Af hensyn til retssikkerheden er det nødvendigt, at klageren får svar inden for en rimelig en tidsfrist. Derfor bør der være et rimeligt forhold mellem antallet af medarbejdere i ombudsmandens kontor og antallet af klager. Ombudsmanden har placeret sit kontor i Strasbourg, men håber, at han får et ekstra lille kontor med medarbejdere i Bruxelles. Statistikken over klager i marts 1996 viser, at 78 ud af de 86 klager, der kunne behandles, berørte Kommissionen. Ud fra dette ville det være naturligt, at ombudsmandens kontor var i Bruxelles, selvom Parlamentets officielle hjemsted er i Strasbourg.
I oversigten over ombudsmandens opgaver ses det, at han er forpligtet til at fremme en effektiv gennemførelse af borgernes rettigheder på alle niveauer i Unionens administration og til at fremme åbenhed i Fællesskabets institutioner og organer. Den første årsberetning lægger op til gode resultater i begge sammenhænge.

Barros Moura
Fru formand, jeg mener bestemt, at ombudsmandens beretning er vigtig, men jeg mener ikke, at hans initiativ til at fremme åbenheden er tilstrækkeligt til at løse de problemer, der kan svække rækkevidden af hans indsats til fordel for unionsborgerskabet.
Dette skyldes de begrænsninger, der følger af traktaten, idet ombudsmanden ikke har beføjelser til at undersøge klager over fejl og forsømmelser begået af medlemsstaterne i forbindelse med en dårlig forvaltning af fællesskabsretten.
Endvidere har det at gøre med ombudsmanden, hr. Södermans manglende synlighed i offentligheden og manglende kontakt med de nationale ombudsmænd og de nationale parlamenter. Borgerne må have at vide, at der findes en ombudsmand, og at de kan klage til ham. Dette er vigtigt. Jeg tror, det er af stor betydning for den manglende synlighed, at ombudsmandsinstitutionen er forvist til Strasbourg fjernt fra fællesskabsinstitutionerne og fra den europæiske fagpresse, der beskæftiger sig med fællesskabsanliggender. Hr. Söderman, jeg ønsker Dem held og lykke med udøvelsen af Deres hverv, og som portugisisk medlem udtrykker jeg ønske om, at de første klagesager, De måtte modtage fra Portugal, får en tilfredsstillende behandling, da dette vil være af stor betydning for de portugisiske borgeres bevidstgørelse om nytten af at henvende sig til ombudsmandsinstitutionen.

Blak
Fru formand, jeg mener, at det var en forbedring af demokratiet i Den Europæiske Union og en sikring af borgernes rettigheder, da man med Maastricht-traktaten besluttede at oprette den europæiske ombudsmandsinstitution. Den europæiske ombudsmand er af afgørende betydning, når vi skal sikre, at borgerne får en tættere tilknytning til Unionen, og sørge for, at de kan klage deres nød, når de føler, de bliver udsat for en uretmæssig behandling. Og med Europa-Parlamentets udnævnelse af finnen, Jakob Söderman, føler jeg, at vi fik valgt den helt rigtige person til hvervet. Söderman har kun været i embedet kort tid. Han har behandlet 131 af de 298 klager, som han har modtaget i 1995. Til gengæld synes jeg, at det er bekymrende, at 80 % af de 131 sager har måttet afvises, fordi de ikke vedrørte anliggender, som hører under ombudsmandens kompetence. Det er af afgørende betydning, at borgerne kender til ombudsmandens eksistens. Derfor støtter jeg til fulde ordførerens forslag om en bred distribution af ombudsmandens beretning.
Til sidst vil jeg gerne opfordre til, at alle EU-institutionerne m.fl. viser ombudsmanden respekt og udviser al den samarbejdsvillighed, der er nødvendig for hans arbejde.

Papakyriazis
Fru formand, også jeg vil gerne takke og lykønske hr. Söderman. Jeg vil takke ham for den detaljerede, præcise, analyserende og anvendelige beretning, som han har fremlagt først i Udvalget for Andragender og i dag i plenarforsamlingen. Jeg skal heller ikke undlade at fremhæve det bidrag, som ordføreren for Udvalget for Andragender, fr. Ahern, har leveret, og den betænkning, som vi enstemmigt har vedtaget.
Jeg vil tillade mig at karakterisere denne beretning, ganske vist lidt kortfattet, som »historisk«, fordi det er den første beretning, der forelægges Europa-Parlamentet af den første europæiske ombudsmand. Jeg tror, at denne årsberetning sammen med den europæiske ombudsmands initiativer, hans tilstedeværelse og den virkning, han har haft i det pågældende tidsrum, berettiger og bekræfter Parlamentets valg og den tillid, vi har vist, samtidig med at den giver den bedst mulige garanti for institutionens fremtid. En institution, som jeg ser som grundlæggende og sammenhængende med Den Europæiske Union, for vi taler jo om Den Europæiske Union som en helhed, og ikke om forskellige, separate institutioner. Og jeg vil tillade mig at sige, at de to søjler er beviset på den europæiske borgers grundlæggende ret til at indgive andragender, samtidig med at de repræsenterer borgernes reelle mulighed for direkte deltagelse og indflydelse, idet de videregiver deres egne livserfaringer til Den Europæiske Union med henblik på dennes forandring og udvikling.
Jeg er enig i, at det derfor er nødvendigt at fremhæve, synliggøre og tilnærme borgerne til institutionen. Ikke som et påskud til at brillere, men for at levere overbevisende vidnesbyrd om, at vi også på denne måde kæmper for fuldt demokrati i Den Europæiske Union.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Ulovlig handel med radioaktive stoffer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0066/96) af Schulz for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om den ulovlige handel med nukleare materialer og radioaktive stoffer (KOM(94)0383 - C4-0227/94).

Schulz
Fru formand, mine ærede damer og herrer! I dag afslutter jeg med fremlæggelsen af denne betænkning et meget omfangsrigt arbejde. Jeg udarbejdede denne betænkning i fortsættelse af en meddelelse fra Kommissionen om den ulovlige handel med nukleare materialer og radioaktive stoffer i Den Europæiske Union. Lad mig på forhånd sige, at Kommissionens meddelelse er ufuldstændig. Den er tendentiøs og svarer ikke til den virkelige trussel, som den ulovlige handel med radioaktive stoffer i Den Europæiske Union udgør.
Det er jo ikke kun i Den Europæiske Union, denne handel finder sted, men i hele verden - siger man. Jeg fik til opgave - og jeg har beskæftiget mig indgående med dette spørgsmål - at undersøge, hvordan virkeligheden ser ud. Er det faktisk sådan, at der til stadighed stjæles nukleart materiale i alle kernekraftanlæg i SNG-landene og i de central- og østeuropæiske lande? Forholder det sig virkelig sådan, at det er den organiserede kriminalitet, terrorister, der er hovedinteressenterne og aftagerne, og som anskaffer sig disse radioaktive stoffer? Er det virkelig sådan, at der findes en livlig handel med disse stoffer, som den organiserede kriminalitet tjener mange penge på? Svaret herpå lyder, at det kan godt være, det er sådan, men at det næppe kan bevises, at det er sådan. Det siger jeg på forhånd, fordi vi må skelne mellem fantasi og sandhed, når vi ser på emnet ulovlig handel med radioaktive stoffer. Vi må skelne mellem eventyr, mellem science fiction-romaner, mellem krimier og så beskrivelsen af virkeligheden. Førstnævnte område, science fiktion-romanen, er altid mere interessant end den prosaiske virkelighed. Jeg vil imidlertid i dag vie sidstnævnte særlig opmærksomhed. Der er faktisk en reel trusselsmulighed, som ikke må ignoreres, men som skal tages alvorligt. Der er altid kriminelle elementer, der er altid forsøg på fra tvivlsomme forretningsfolks side at anskaffe sig plutonium, uran eller andre nukleare materialer og sælge dem til hvem, der måtte være interesseret, for at tjene penge på den måde.
Men er det muligt sådan uden videre? Kan en spansk, tysk, italiensk kriminel sådan uden videre tage en sviptur til Rusland, stoppe kufferten fuld af plutonium, smutte en tur til et andet land, åbne kufferten på et tilfældigt sort marked og sige: Kig lige her, her har jeg 400 g plutonium, det kan I få for 2 millioner mark? Det kan man ikke! Og hvorfor ikke? Hvem her i salen, ud over måske hr. Gmelin, er i stand til med et enkelt øjekast at skelne plutonium fra husstøv? Jeg er i al fald ikke! Hvilken våbenhandler er desuden i stand til så let som ingenting uden videnskabelig ekspertise, uden teknisk udstyr at sige: Dette er højtberiget uran, som der kan fremstilles våben af? Hvem er i stand til at iværksætte sådanne forretninger på en sådan måde, at det nødvendige udstyr og den påkrævede videnskabelige ekspertise er til stede?
Den normale organiserede kriminalitet som den målgruppe, vi skulle undersøge, og som har forsøgt at handle med sådanne stoffer i Den Europæiske Union, var ikke i stand til det, fordi den hverken var i besiddelse af den nødvendige videnskabelige uddannelse eller den nødvendige tekniske knowhow, som er påkrævet, hvis man vil gennemføre sådanne forretninger.
Heraf kan man udlede en vigtig ting. Handlen med sådanne stoffer er kun interessant for de købere, der virkelig har de tekniske og videnskabelige forudsætninger for bagefter at realisere et mål ved hjælp af de stoffer, som de har købt. Sådanne købere skal vi vie særlig opmærksomhed, for disse interessenter findes faktisk.
Der er naturligvis stater, der ønsker at realisere atomvåbenprogrammer under omgåelse af ikkespredningstraktaten. Naturligvis vil de ad alle kanaler forsøge at fremskaffe materiale for at realisere deres ulovlige atomvåbenprogrammer. De får det muligvis også i en gråzone mellem lovlig statslig handel og ulovlig kriminel handel. I denne gråzone bevæger efterretningstjenesterne sig som regel. Det vil jeg klart betone! Jeg undrer mig bare over, hvad der får en stat, der planlægger et ulovligt atomvåbenprogram, til at bestille nogle kriminelle til at skaffe sig plutonium i Central- og Østeuropa eller i SNG-landene og smugle det lige netop gennem et land som Forbundsrepublikken Tyskland, hvor der tages udvidede tekniske forholdsregler i lufthavnene, i havnene og ved grænserne, hvor der er myndigheder, institutioner, der råder over det tekniske apparat til at kontrollere, om man er i besiddelse af nukleart materiale, når et menneskeliv ved grænsen mellem Afghanistan og Rusland kun er nogle sølle dollars værd. Det ville være meget lettere for en stat som Irak eller Iran at smugle sådanne stoffer over Kaiber-passet end via en tysk lufthavn. Heraf kan vi slutte en anden vigtig ting: Denne handel findes! Den findes helt uden tvivl inden for efterretningstjenesterne, ellers ville lande som Pakistan eller Indien ikke være kommet i besiddelse af atomvåben under omgåelse af ikke-spredningstraktaten! Denne handel findes imidlertid sandsynligvis ikke i den form, som meddelelsen fra Kommissionen, regeringerne i medlemslandene og interesserede journalister fremstiller det.
Naturligvis udgør det en trussel, når kriminelle kommer i besiddelse af plutonium eller uran, eller når terrororganisationer skaffer sig dette skidt for at true staten. Naturligvis udgør det en trussel, når en sekt som f.eks. Aum-sekten i Japan med sine fantasier om verdens undergang anskaffer sig stoffer, hvormed man kan forgifte grundvandet i en millionby, eller som ved spredning til luft eller ved ild kan udgøre en stor trussel. Derfor skal der gøres alt for at eliminere potentielle kilder til fare; sådanne er faktisk atomanlæggene i de tidligere centralog østeuropæiske lande samt SNG-stater, hvor atomteknikerne til dels ikke har fået løn i to år og dermed er modtagelige for korruption. Det er samtidigt naturligvis også de folk, der ved, hvor mange stoffer der er, hvordan de skal behandles, og hvordan de bedst kan tilbydes. Derfor må vi gøre alt for at udtørre denne kilde. Men hvis vi skal gøre alt for at udtørre denne kilde, så spørger jeg mig selv - og det har jeg også skrevet i min betænkning -, hvorfor Kommissionen på den ene side kommer med en meddelelse, hvor disse scenarier med rette også beskrives således, men vi samtidigt kan læse i forslaget til budgettet, at de personalemæssige, finansielle og tekniske standarder, som det ville være absolut påkrævet at udvide, skal skæres 30 % ned! Det bør Kommissionen forklare. Det er bestemt at spare på det forkerte sted.
Vi har imidlertid samtidigt brug for en realistisk vurdering af, hvad der sker. Her har jeg i min betænkning opstillet en statistik, som jeg ved især den højre side i salen i dag vil forsøge ikke at optage i min betænkning. I den forbindelse er jeg noget forundret over, at man ikke en gang må nævne statistikker mere. Men jeg vil nævne én for Dem: Instituttet for Transuraner, dvs. Euratoms analyseinstitut i Karlsruhe, har undersøgt 34 tilfælde, hvor der er blevet beslaglagt nukleart materiale. Siden 1991 har politiet i 34 tilfælde beslaglagt radioaktivt materiale og derefter givet det til Instituttet for Transuraner for analyse. Et ikke særligt dramatisk tilfælde blev registreret i Belgien, 3 tilfælde i Italien og 30 tilfælde i Forbundsrepublikken Tyskland. Det vil sige, at der er 12 medlemslande i Den Europæiske Union, hvori der indtil i dag ikke er registreret et eneste tilfælde af beslaglæggelse af radioaktivt materiale.
De 30 tilfælde i Forbundsrepublikken Tyskland er delvis så foruroligende, at jeg vil beskrive et af dem. Her bliver en kuffert kontrolleret med en geigertæller, og kontrolløren siger: «Det rasler, her er der stråling«. Så bliver kufferten åbnet, og man opdager røgvarslere fra sprinkleranlæg i det tidligere DDR. Disse blev nemlig delvis udstyret med plutonium, som forberedelse til atomvåbenprogrammet. Så står der i avisernes overskrifter: Der er igen fundet nukleart materiale, ny smugleraffære! Og så har en tvivlsom fyr bare anskaffet sig sådanne røgvarslerstave, pakket et større antal i en kuffert og givet udseende af, at han havde noget at tilbyde.
Lige så farligt det er at ignorere en reel trussel, lige så farligt er det også at fremstille en reel trussel på en forkert måde. Derfor opfordres Kommissionen, vi som Parlament, men også regeringerne i medlemslandene indtrængende til at skildre den virkelige trusselssituation. Det nytter ikke noget, når den tyske efterretningstjeneste i München i samarbejde med Bayerns kriminalpoliti hverver kriminelle spaniere til at flyve til Rusland og derefter indføre plutonium til Forbundsrepublikken Tyskland, sådan at de samme politibetjente, der har hvervet de kriminelle, bagefter selv kan arrestere dem for at kunne stå frem i offentligheden og sige: «Se bare, vi har helt styr på det ulovlige nukleare marked«. Det er absolut kontraproduktivt, det tjener ikke den virkelige opklaring. Det, der tjener opklaringen, er, at man siger, hvordan det virkelig forholder sig. Det har jeg forsøgt.
Men det kan ikke accepteres, at en regering i et medlemsland omgås et så alvorligt emne så skødesløst, som det her var tilfældet. Man lod folk med 400 g plutonium i en Samsonite-kuffert flyve med en Lufthansa-maskine, hvor der sad flere hundrede mennesker, fra Moskva til München, uden at nogen fortalte folk i München eller passagererne i flyet, hvor stor en trussel de var udsat for, for plutonium er nu engang ikke husstøv. Plutonium er et yderst farligt materiale, og jeg kan ikke forstå, hvorfor en regering, som ikke informerer Euratom om dette rettidigt, som den burde have gjort, og som derefter oven i købet hævder, at det gjorde den skam, ikke en gang bliver spurgt af Kommissionen: «Hvad var det, I lavede? Bragte I virkelig under omgåelse af europæisk ret mange hundrede menneskers liv i fare, bare for at jeres politiske kalkule af den blot tilsyneladende rigtige gengivelse af en reel trussel skal gå i opfyldelse?«
Jeg har forsøgt at udarbejde en udførlig betænkning om de virkelige trusler med omfangsrige forslag til, hvordan man kan imødegå dem. Jeg anmoder om, at De stemmer for min betænkning og ændringsforslagene.

Chichester
Hr. formand, der kan ikke være nogen tvivl om, at ulovlig handel med radioaktive stoffer og nukleare materialer både er forkert og giver anledning til bekymring, hvilket denne betænkning med rette tager fat på. Men det må også give anledning til beklagelse, at betænkningen i stedet for at fokusere på det vigtigste spørgsmål har forsøgt at udvide debatten ved at medtage ting som national forsvarspolitik, der ikke ligger inden for Parlamentets kompetence, ved at angribe medlemsstaternes kompetence på justitsområdet og ved at benytte dette som en mulighed for endnu en gang at åbne en mere generel anti-atomdebat.
Denne betænkning indeholder nogle meget tvivlsomme påstande både om videnskabelige og juridiske anliggender. Jeg glæder mig over de ændringsforslag, der er fremsat for at fjerne mange af dem. I særdeleshed glæder jeg mig over de ændringsforslag, der fjerner enhver henvisning til militære lagre og forsvarskompetence i Den Europæiske Unions medlemsstater. Ikke engang denne betænkning antyder, at der er nogen illegal handel, der har sit udspring i Den Europæiske Union i forbindelse med medlemsstaternes lagre. Problemet har sit udspring uden for EU. Og det betyder i øvrigt også uden for vor kompetence. Så det forekommer tåbeligt at forsøge at forbinde ydre problemer med medlemsstaternes kompetence vedrørende forsvar og sikkerhed.
Hvad angår nogle af de videnskabelige påstande tror jeg, at der er ganske mange, der vil sætte spørgsmålstegn ved den opfattelse, der kommer til udtryk i punkt C. Og der er i hvert fald inden for branchen en vidt udbredt opfattelse, der strider imod synspunktet i punkt 3 angående MOX-brændstof. Jeg noterer mig, at der på listen over de initiativer, der anbefales i betænkningen, er en opfordring til Kommissionen om at reorganisere den indre struktur af de af dens afdelinger, der har ansvaret for atomare spørgsmål. Jeg spekulerer på, hvor mange gange, denne opfordring er udgået til Kommissionen angående andre spørgsmål, og hvilket kaos, der kunne blive resultatet i Kommissionen, hvis alle sådanne opfordringer blev fulgt.
Lad mig afslutningsvis igen henvise til den risiko, vi løber som Parlament, hvis vi udvander vore bestræbelser ved ikke at koncentrere os om det vigtigste spørgsmål, men insistere på at stikke næsen i sager, der ikke falder inden for vor kompetence. Risikoen er, at Parlamentet fortsat bliver taget mindre alvorligt end det bør, og at vi ikke får yderligere beføjelser ved regeringskonferencen.

Grossetête
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil indlede med at sige, at jeg deler de synspunkter, som hr. Chichester netop gav udtryk for i sit indlæg. Jeg mener faktisk ikke, at man skal inddrage problemerne vedrørende nuklear forsvarspolitik i denne sag, da jeg er overbevist om, at vi kan stole på de lande, der råder over den form for forsvar.
Til gengæld vil jeg sige, at det i betragtning af stigningen i den ulovlige handel med farlige radioaktive stoffer, som er erhvervet på ulovlig vis og videresælges i hemmelighed - hr. Schulz nævner her nogle eksempler, der vedrører Belgien, Italien og Tyskland - er vigtigt, at Kommissionen udarbejder en meddelelse. Jeg undrer mig imidlertid over, at den udsendte en ny meddelelse den 19. april, men glæder mig også over, at den lod denne nye meddelelse omfatte spørgsmålet om beskyttelse af befolkningen mod ioniserende stråling.
Jeg tror, det er nødvendigt at minde om, at den ulovlige handel kræver et globalt og samordnet svar fra Den Europæiske Union. Reguleringen af problemerne med denne ulovlige handel har hidtil været op til de enkelte medlemsstaterne, og de bør nu gøres til genstand for en EF-lovregulering. For øvrigt skelner Kommissionen med rette mellem nukleare materialer og radioaktive stoffer, eftersom virkningerne er forskellige, alt efter hvilke stoffer der indgår i den ulovlige handel. De førstnævnte omfatter uran, plutonium og thorium. Der er her tale om spredning af kernevåben. Denne handel udgør en umiddelbar trussel mod freden og sikkerheden.
Til gengæld udgør handelen med radioaktive stoffer en større fare med hensyn til kontaminering af personer og miljø, da den ofte udføres af personer, som ikke har nogen videnskabelig baggrund og er uvidende om, hvilke farer de udsætter sig selv for. De er skyld i en kontaminering gennem spredning i miljøet, ligesom besmitning af fødekæden også er forekommet. Jeg tænker her på tilfældet med de famøse kontaminerede pistacienødder, som blev opdaget ved den polsk-tyske grænse.
Det er derfor vigtigt, at der sker en forebyggende indsats via teknisk bistand til de tidligere østbloklande med henblik på at genindføre effektive kontrolsystemer ved anlæggene i det tidligere Sovjetunionen. Det er ligeledes vigtigt at etablere et politisk samarbejde gennem partnerskabs- og samarbejdsaftaler med de pågældende lande, et samarbejde der omfatter Unionens medlemsstater og de berørte industrielle områder, og som koncentreres om toldvæsenet, politiet og retsvæsenet.
Jeg tilslutter mig derfor de foranstaltninger, som foreslås af Kommissionen, i bevidsthed om, at det i denne sag er vigtigt at skærpe artikel 5 i direktiv 80/863 Euratom af 15. juli 1980 for at beskytte befolkningen mod ioniserende stråling og for at sikre underretningen af de tilstødende medlemsstater.

Gahrton
Hr. formand, det er med en vis forbavselse, jeg har lyttet til de foregående talere i betragtning af, at det udvalg, der først og fremmest har udenrigs- og sikkerhedspolitik som ansvarsområde, har vedtaget sin udtalelse enstemmigt. I denne enstemmige udtalelse påpeger vi bl.a., at incitamentet til at give afkald på kernevåben naturligvis ville være større, hvis de lande, som er i besiddelse af sådanne våben, forpligtede sig til at destruere deres kernevåbenlagre. Vi understreger også, at alle stater naturligvis burde afholde sig fra atomprøvesprængninger, mens der ventes på en international aftale om totalforbud mod disse. Desuden fremhæver vi, at det derudover er hele den måde, hvorpå man fremstiller energi, der bør ændres på baggrund af den økologiske risiko, som kerneenergien frembyder. Dette er den store opgave for det næste århundrede.
Denne udtalelse kommer altså fra et udvalg, hvis ansvarsområde ikke i første række er miljø- og energispørgsmål, men udenrigspolitiske aspekter. Det er med stor interesse, jeg betragter tilstedeværelseslisten for det møde, hvor vi enstemmigt tilsluttede os den. Listen omfatter medlemmerne Matutes, Carrère d'Encausse, Aelvoet, Bertens, Caccavale, Colajanni, Goerens, von Habsburg, König, Lenz, McGowan, Poettering, Sakellariou, Viola og jeg selv. Flere af disse kan meget vel have indtaget en anden holdning i andre sammenhænge.
Når jeg herefter konstaterer, at der ved den afstemning, hvor hr. Schulz' hovedbetænkning blev vedtaget, kun var 12, der stemte for, mens 2 stemte imod og 16 undlod at stemme, begynder jeg at undre mig lidt over, hvordan beslutningssystemet fungerer i dette parlament. Man må jo kunne gå ud fra, at medlemmer, der har stemt for en enstemmig betænkning, ikke har siddet og sovet, men er enige i den. Dette håber jeg, de følger op ved afstemningen i dag.

Smith
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Schulz ikke bare for kvaliteten af hans betænkning, men også for forelæggelsen af den her til formiddag, der var fremragende.
Menneskehedens fremtidige velfærd ligger da inden for rammerne af Parlamentets beføjelser? Jeg vil gerne sørge for, at den verden, mit barnebarn skal arve, bliver overdraget i en bedre tilstand end den er i lige i øjeblikket. Jeg mener, vi bør gøre noget ved de trusler, vi står over for.
Uden tvivl er der, som hr. Schulz sagde, sket en foruroligende og dramatisk stigning i antallet af dokumenterede tilfælde af illegal handel med radioaktive stoffer. Man kan kun gisne om, hvor mange tilfælde, der er ukendte, eller som der ikke aflægges rapport om. Men det er klart, at man virkelig må stille spørgsmålstegn ved effektiviteten af den internationale kontrol med radioaktive stoffer. Jeg har hørt meget opmærksomt på, hvad Kommissionen har sagt som svar på de opfordringer til handling, som hr. Schulz har skitseret i sin betænkning.
Jeg vil blot gerne benytte denne lejlighed til at vende tilbage til et spørgsmål, jeg stillede Kommissionen for nylig angående påstande om, at radioaktive stoffer beskyttet af sikkerhedsforanstaltninger ved ITREC-anlægget ved Rotondella i Syditalien ulovligt var blevet fjernet derfra. Se, det er ikke det tidligere Sovjetunionen, det er en del af Den Europæiske Union! Det vil interessere mig overordentlig at få at vide, om Kommissionen kan give mig de nyeste fakta om denne situation, i særdeleshed fordi denne episode er et typisk eksempel på, hvad der bekymrer os i forbindelse med atomindustrien.
Det første punkt er her information til offentligheden. En velinformeret offentlighed er en af de bedste garantier, vi kan håbe at få. Så oplysning om oplagring, transport eller forarbejdning må ligge inden for det offentlige område.
For det andet er der dette tætte og dubiøse forhold mellem den militære og den civile atomindustri: Den civile atomindustri er faktisk opstået på basis af den militære, og henvisningen til den nationale sikkerhed vejer stadig tungt dér. Vi bør løfte dette slør og lade noget lys slippe ind.
For det tredje er der de risici, der står i forbindelse med radioaktive stoffer, som ikke er dækket af sikkerhedsforanstaltninger: Der kan siges en del til fordel for igen at se på kontrolforanstaltningerne med disse stoffer.
Afslutningsvis opfordrer jeg til lidt mere aktivt samarbejde mellem landene og til en strengere og mere effektiv international kontrol for at dæmme op for nogle af de alvorligste trusler, vi står over for.
Hr. Schulz's betænkning har åbnet vore øjne for nogle af disse trusler, og nu må vi handle på baggrund heraf.

Posselt
Mine damer og herrer! Det charmerende ved hr. Schulz' udtalelser ligger i selvmodsigelserne. På den ene side gør hr. Schulz med rette opmærksom på, at det på området international kriminalitet drejer sig om en af nutidens og fremtidens største trusler, på den anden side forsøger han af indenrigspolitiske årsager at bagatellisere dem på en måde, der er helt utålelig.
Jeg mener, at hans udtalelser i dag også har gjort dette meget tydeligt, for han forveksler hele tiden brandvæsenet med brandstifteren. Naturligvis opererer efterretningstjenesterne i gråzonen, fordi det kun er i gråzonen, de er i stand til at få fat i de kriminelle elementer, der opererer der. Den statistik, De nævner, er derfor meget informativ, og derfor glæder det mig, at De omtalte den, selv om jeg ikke er enig i formuleringen af Deres ændringsforslag. Den er informativ, fordi den beviser, at Mellemeuropa, dvs. landene langs det tidligere jerntæppe, i særlig grad er ramt af den grænseoverskridende bandekriminalitet og nuklear kriminalitet. Derfor skal vi være glade for, at de tyske og østrigske sikkerhedsorganer samt de ungarske, tjekkiske og polske sikkerhedsorganer specielt bestræber sig på at få styr på denne kriminalitet, og vi bør være taknemmelige for, at det bayerske politi og den bayerske indenrigsminister Beckstein har taget denne udfordring op og dermed gjort hele Den Europæiske Union en tjeneste.
Bayern holder her for hele Den Europæiske Union en helt afgørende front i kampen mod international kriminalitet, og når De forsøger at rakke ned på sikkerhedsorganerne, så kan det kun gøre disse fremragende politiorganer lige så nervøse og usikre, som politiorganerne i delstaterne Nordrhein-Westfalen og Niedersachsen jo længe har været, hvilket jo er tydeligt, når vi betragter den indre sikkerhed der. Emnet er af stor vigtighed. Det er et europæisk emne, og derfor beklager jeg, at De med Deres ændringsforslag har trukket det ned på dette indenrigspolitiske plan.
Truslen eksisterer! Attali har i en betænkning til De Forenede Nationer talt om hundredvis af tilfælde af nuklear smugling. De Forenede Nationer går ud fra, at Rusland og mange andre republikker i SNG ikke kan stille noget op mod denne omsiggribende kriminalitet, hverken juridisk eller personalemæssigt. Derfor må vi gøre os anstrengelser. Det er ikke tilfældige fantasier, som har bevæget Rådet, de enkelte medlemslande og Kommissionen til at forstærke og koordinere deres anstrengelser og indlede diskussionen om at udvide bevillingerne. Derfor støtter vi også Deres operative ændringsforslag, som står i absolut modsætning til det, som De her udbreder af demagogiske grunde. De ved udmærket godt, at det er nødvendigt at bekæmpe international kriminalitet på europæisk plan, og dette formål tjener vore og hr. Caccavales ændringsforslag.

Caccavale
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest takke hr. Schulz for hans betænkning og for det store engagement, han har vist i denne sag. Man ser klart, hvor meget han har fordybet sig og forsynet os med en omfattende mængde dokumentation og numeriske data, som viser os dimensionerne af problemet.
På den anden side deler jeg også delvis de forbehold, som nogle af de tidligere talere har taget. Jeg finder, at betænkningen er gået lidt længere end det, som strengt taget var kompetencen hos Parlamentet og det udvalg, dokumentet kommer fra. Faktisk udvider det, som er betænkningens emne - jeg erindrer om, at dokumentets titel er: «den ulovlige handel med nukleare materialer og radioaktive stoffer« - sig til noget, som i virkeligheden er energi- og forsvarspolitikkerne.
Dette betyder naturligvis ikke, at problemerne ikke er forbundet. Jeg er klar over, som hr. Schulz siger, at problemet ikke kun er det nukleare materiale som sådant, men spørgsmålet om eksperterne, især fra den tidligere sovjetunion, som smugler deres erfaring på området til hele verden og også udsmugler teknologierne.
Efter min vurdering findes der ikke en præcis opgørelse over problemets data. Man ved reelt ikke hvem og hvor mange, der står bag denne store trussel, som breder sig ud i verden. Det er virkelig en stor trussel, for mange af de lande, hvor der ikke er en virkelig demokratisk kontrol, risikerer for os, for menneskehedens fremtid at blive en alvorlig og meget stor trussel på grund af handelen med dette radioaktive materiale og etableringen af atommagter.
På den anden side kan vi heller se bort fra den kendsgerning, at dette nu er en stor business . Og derfor forekommer det mig helt urealistisk at tro, at man kan løse problemet gennem proklamationer. Vi må gøre os klart, at dette er en vanskelig handel, at den ikke er så let, som når det for eksempel gælder narkotika. Det er derfor klart, at spørgsmålet om efterretningstjenester spiller en vigtig rolle. Jeg tror, at det er vores opgave, opgaven for de demokratiske lande, der er repræsenteret her i Parlamentet, medlemmer af Parlamentet, at der bliver foretaget en virkelig præcis kontrol med denne aktivitet, af denne grå zone, som vedrører efterretningstjenesterne. Problemet kan ikke kun være den organiserede kriminalitet!

Wiebenga
Hr. formand, indtil nu er der endnu ikke sket ulykker i forbindelse med smugling af nukleart materiale, men forestil Dem engang, at nukleart materiale falder i hænderne på en diktator eller en terroristisk gruppe, der har ondt i sinde, så bliver katastrofen helt uoverskuelig. Dette betyder, at vi derfor må gøre alt for at forhindre smuglingen af radioaktive stoffer og om nødvendigt ligeledes bekæmpe den.
Den Liberale Gruppe synes, at det er det, forhandlingen i dag bør dreje sig om, og at forhandlingen derfor, og det samme gælder forslaget til beslutning, ikke bør dreje sig om pro og kontra kerneenergi som sådan, således som jeg lige har hørt det fra De Grønne.
Hr. formand, det er selvindlysende, at vi må hjælpe de østeuropæiske lande med at løse problemerne dér. Med rette anmoder forslaget til beslutning Kommissionen om at angive de finansielle følger af denne støtte til Østeuropa, og Parlamentet har ret til at blive underrettet.
Hr. formand, i forbindelse med bekæmpelsen nævner jeg kun ordet Europol, det er naturligvis en skandale, at Europol stadig ikke kan fungere ordentligt. I Udvalget om Udenrigsanliggender virkede det, som om vi var ved at føre en intern tysk politisk diskussion, og også nu må jeg ærlig talt sige, at den bedrevidende tone fra de ærede tyske medlemmer, vore venlige kolleger, ikke rigtig huer mig. Emnet er alt for vigtigt til den slags. Vi må som Europa-Parlament ikke blande os i den interne tyske politiske diskussion, men vi må til gengæld se at få vedtaget et forslag til beslutning her i Europa-Parlamentet, fordi skulle vi ikke nå frem til noget forslag til beslutning, så står Parlamentet tomhændet, og det er emnet alt for vigtigt til.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, når vi diskuterer den ulovlige handel med nukleare materialer, er der egentlig mange flere spørgsmål, end vi indtil nu har svar på. For det første hører vi hele tiden kun om udbyderne. Hvem og hvor er køberne? Hvor der er udbydere, er der også købere. For det andet er det ikke afklaret, hvorfor der i al verden af 35 tilfælde - de 277 kg højtberiget uran, der for nylig blev beslaglagt i Bayern i en garage, må jo medregnes - har været 30 tilfælde i Tyskland? Betyder det, at det tyske politi er særlig godt, eller at markedet er særlig stort der? Eller er politiet i andre lande dårligere?
Tredje spørgsmål: Hvorfor siger den tyske forbundsregering, at den underrettede Euratom den 27.7., når Euratom erklærer, at man her blev underrettet den 10.8., nemlig da flyet ankom. Her er der noget, der ikke stemmer. Kravet om, at nu har vi brug for Europol, rammer ved siden af. Jeg vil blot minde om, at nukleart materiale rent lovgivningsmæssigt hører ind under Euratoms kontrol. Euratoms sikkerhedskontrol skal derfor nu omsider personalemæssigt og finansielt gives mulighed for at kunne kontrollere på en fornuftig måde. Vi hidser os nu med rette op over 400 g plutonium, men vi har tonsvis af plutonium i England og Frankrig. I Frankrig er der 265 anlæg med nukleart materiale, kun 116 kan kontrolleres af Euratom. Heraf er de 30 såkaldte blandede anlæg, dvs. civilt og militært benyttede anlæg, som vi også skal trække fra, for Frankrig kan sige: «Nej, ikke i dag«. Og vi har 103 anlæg, hvor der kun er lagret fremmed materiale, dvs. nukleart materiale fra fremmede lande. Og en ting til: IAEO kan kun kontrollere et anlæg pr. år i Frankrig. Og det er da den egentlige skandale!
Vort krav må derfor være: En offentliggørelse af alle atomvåbenlandes civile og militære spaltbare materialer og naturligvis et absolut stop for den yderligere anvendelse af plutonium og et stop af disse meningsløse transporter fra et land til et andet. Det er den reelle og virkelige trussel i Europa, uden at jeg overhovedet har talt om SNG-landene. Om denne trussel har vi alle blot en dunkel anelse. Vi burde bruge endnu flere penge på dette område for at få afdelingerne i Euratoms sikkerhedskontrol opdateret. De må leve af smuler, som de ikke kan gennemføre nogen kontroller med.

Blokland
Hr. formand, Kommissionen giver i sin meddelelse en afbalanceret redegørelse for, hvorledes der gennem Sovjetunionens sammenbrud er opstået en farlig situation med hensyn til handelen med ulovlige radioaktive stoffer. Kommissionen søger på en struktureret måde efter instrumenter, hvorved Unionen kan komme denne problematik til livs.
Det er derpå rent ud sagt skuffende med den betænkning, som hr. Schulz præsenterer os for. I stedet for en betænkning med værdifulde henstillinger til Kommissionen, får vi nu forelagt et kaotisk dokument, hvor alle mulige politiske kæpheste, som er sagen her totalt uvedkommende, bliver redet. Kravet om atomnedrustning, stop for atompolitikken og insinuerende bemærkninger til især det tyske politi dominerer. Dette førte til, at betænkningen kun blev vedtaget med et meget knebent flertal i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, hvilket i princippet ikke burde være nødvendigt ved det her emne. Det var betegnende, at Den Socialistiske Gruppe først besluttede sig til at stemme for betænkningen, da det fremgik, at de kristelige demokrater ville afholde sig fra at stemme.
Fordi hvem, spørger jeg Dem, her i Parlamentet vil nu i grunden ikke gerne bekæmpe den ulovlige handel med radioaktive stoffer? Det burde ikke have været noget problem at få et forslag til beslutning med bred støtte, og dette ville afgjort have været en fordel for Parlamentets troværdighed.
Til min beklagelse må jeg sige, at det nuværende forslag til beslutning ikke lever op til dette. Jeg håber, at ændringsforslagene vil kunne nå at rette op på et og andet, hvis ikke, så vil jeg helt sikkert stemme mod denne betænkning.

Stirbois
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Schulz' betænkning er yderst interessant. Det er sandt, at handelen med nukleare materialer udgør en dødbringende fare, ligesom det er sandt, at denne handel har udviklet sig voldsomt siden Sovjetunionens opløsning. Men nu må man ikke tro, at Sovjetunionen beskyttede Europa mod atomfaren. Atomkraftværker, der truer med at eksplodere, atomundervandsbåde i Nordsøen og tønder med radioaktivt affald, som er kastet i havene, er alt sammen faktisk de kommunisters værk, som var ved magten frem til 1991.
I dag er nye lande godt på vej til at anskaffe sig atomvåben, især Iran - en terroriststat - med hjælp fra den gamle kommunistiske nomenklatur. Den amerikanske regering bærer også en del af ansvaret for denne udvikling. Golfkrigen knækkede Irak, som var den eneste modvægt til ayatollah-styret i Teheran.
Man bør derfor ikke undervurdere faren, og Front National var det første parti i Frankrig, som i 70-erne advarede regeringerne mod deres ikke-nukleare politik. I en verden med flere og flere trusler, og hvor nye atommagter dukker op, er vore landes forsvar baseret på, at vi anskaffer os en troværdig styrke af nukleare afskrækkelsesvåben, at vi har et forsvarssystem til beskyttelse af civilbefolkningen i lighed med det system, man har i Schweiz, og at vi genindfører kontrollen ved grænserne.
I sin betænkning slår hr. Schulz til lyd for nuklear nedrustning i Frankrig og Storbritannien. Dette har ikke noget med den ulovlige handel med nukleare materialer at gøre. Han kommer også i knibe, når det drejer sig om beskyttelse af civilbefolkningen, og når han taler om grænser, mener han selvfølgelig kun Maastricht-traktatens europæiske grænser.
Ønsket om at tildele Kommissionen og Euratom udvidet myndighed udspringer også af den samme tankegang. Under foregivende af at vi står over for en verdensomspændende fare, må staterne se sig berøvet deres myndighed til fordel for overstatslige institutioner.
Krisen omkring kogalskaben, som først og fremmest er et nederlag for Kommissionen, illustrerer på dramatisk vis vore institutioners manglende evne til at beskytte vore befolkninger og den fare, som åbningen af vore grænser for hvad som helst, udgør.

Mombaur
Hr. formand, mine damer og herrer! En af de vigtigste udfordringer for alle medlemslande i Den Europæiske Union er den internationalt organiserede kriminalitets svøbe. Hidtil har der været tale om menneske- og narkotikahandel, og nu også i stigende grad om handel med radioaktive stoffer, som naturligvis også fremmes af lande, der vil anskaffe sig atomvåben på ulovlig vis. Problemet er meget alvorligt. Kommissionen har fremlagt en god meddelelse. Diskussionen bringes imidlertid i miskredit, hvis den udnyttes indenrigspolitisk med eventyrfortællinger og fremmedgøres i form af en verdensfjern energipolitik. Det er naturligvis helt verdensfjernt, og det tager ikke højde for, at man trods de fleste landes bedste vilje slet ikke kan dække verdens energibehov uden kernekraft, en verden, hvor vi bliver 260 000 flere hver dag. Derfor er der for tiden også ved at blive bygget 55 kernekraftværker.
Men det handler det ikke om her. Parlamentet foreslog allerede i 1992 internationale overvågningsplaner, klassificeringen af forbrydelserne som grov international kriminalitet og uddannelsen af eksperter. Kommissionens henstillinger og Parlamentets diskussioner ligger også på denne linje: Sikker oplagring, præcis overvågning, tidlig afsløring, identifikation og retsforfølgelse, faglig og teknisk bistand til de lande, der er hårdest ramt af det, status, regnskab og kontrol. Med andre ord: Gennemskuelighed i systemet samt sikkerhedsteknisk samarbejde blandt medlemslandene og naturligvis også en styrkelse af Europol.
Men jeg vil især gøre opmærksom på punkt 11 og 14 i konklusionerne fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Her henvises der naturligvis til, at man må mindske tillokkelsen til ulovlig handel med nukleare materialer ved, at videnskabsmændene får mulighed for at anvende deres faglige viden til fredelige aktiviteter. Navnlig bør plutonium også gøres uskadelig ved, at det bliver forarbejdet til MOXbrændselselementer. I de kommende år ventes der 100 tons våbenplutonium som følge af nedrustningen. De mange tons skal omarbejdes og uskadeliggøres.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Schulz for hans betænkning her til formiddag og hans forelæggelse og for, at han har påpeget de problemer, vi har på dette område, for os. Det er skrækkeligt at tænke på, at stoffer som højradioaktivt plutonium kan falde i forkerte hænder som på terrorister og kriminelle; det er skrækkeligt at forestille sig, at de kan have atomsprænghoveder til rådighed.
I Irland bekymrer det os, at der ligger millioner af tons plutonium i Det Forenede Kongerige, og det er naturligvis foruroligende for os. Desuden er det ikke nogen hemmelighed, at lande som Irak og Nordkorea har gjort forsøg på at få kapacitet til at konstruere bomber. Så af alle disse grunde er det vigtigt at garantere, at vi har kontrol med overvågningsforanstaltningerne for atomaffald. Det er velkendt - faktisk har Tyskland underrettet Den Internationale Konference herom - at der i de sidste to år er blevet opdaget 19 tyverier af radioaktive stoffer. Det var i Rusland; men derudover har tyske myndigheder opdaget 267 tilfælde af enten indirekte handel eller svigagtige tilbud om at sælge radioaktive stoffer i 1994, hvoraf det mest bemærkelsesværdige naturligvis var beslaglæggelsen af plutonium i München.
Nu har Kommissionens reaktion været tilstrækkelig ved at foreslå en styrkelse af EURATOM's sikkerhedsinspektorat og udvikling af tættere forbindelser med Det Internationale Videnskabs- og Teknologicenter under TACIS-programmet. Men det er nødvendigt at forbedre det juridiske samarbejde mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union og republikkerne i det tidligere Sovjetunionen for at gøre noget ved den illegale handel med radioaktive stoffer. Dette bør falde ind under artiklerne om Europol, det europæiske politiagentur i Haag. Der er også den mulighed at styrke kontrollen ved Den Europæiske Unions grænser til Østeuropa, og endelig bør vi overveje at formulere forskellige partnerskabsaftaler med østeuropæiske stater med henblik at håndtere dette problem. Fælles aktion for at bekæmpe dette voksende problem kan også indledes under Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Heinisch
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne først betone, at min politiske gruppe og jeg nu som før er meget bekymret over, hvor usikre reaktorerne i det tidligere Sovjetunion er, og hvor lidt effektiv kontrollen med nukleart materiale er. Derfor er vi også bekymret over smugleriet af nukleart materiale og andre radioaktive stoffer. Men vi må i hvert tilfælde forsøge at løse dette problem gennem samarbejde med de russiske organer og ikke gennem konfrontation.
Men der er en række argumenter, som min gruppe ikke rigtig kan forstå. For det første udvisker betænkningen forskellen mellem spredning af atomvåben og smugling af nukleart materiale. Forskellene mellem de to emnekomplekser bør udarbejdes væsentligt tydeligere. Det er også uforståeligt, at betænkningen på den ene side postulerer, at kernekraft ikke er vejen frem, men samtidigt fremhæver brugen af plutonium til fredelige formål i Den Europæiske Union. Det er efter min opfattelse det rene vrøvl, for hvorfor skulle reaktorerne i det tidligere Sovjetunion blive mere sikre, det nukleare materiale blive bedre overvåget og smuglingen ophøre, bare fordi de sikre reaktorer i vore lande bliver lukket ned?
Vi behandler her udelukkende problemer i det tidligere Sovjetunionen, problemer, der rent faktisk har antaget foruroligende dimensioner. Landene i det tidligere Sovjetunion, specielt Rusland, har et påtrængende behov for energi for at overleve, derfor kan man ikke bare holde op med at bruge kernekraft. Men deres kontrolsystemer skal absolut moderniseres, da de ikke længere er i stand til at sikre en tilstrækkelig overvågning af de nukleare materialer og de radioaktive stoffer. Det så jeg personligt for to uger siden i Novosibirsk, hvor jeg deltog i en konference som led i samarbejdet mellem Rusland og Euratom inden for kontrol af nukleart materiale, og hvor jeg havde lejlighed til at besøge en russisk brændselselementfabrik. Situationen er foruroligende!
Med hensyn til bekæmpelse af faren for smugling af nukleart materiale kræver min gruppe, at Unionen gør sig alle mulige bestræbelser på at få koblet de forskellige udførende organer sammen og således få etableret et omfattende samarbejde. Desuden kræver vi til forebyggelse af smugling af nukleart materiale, at samarbejdet med Rusland udbygges. De nødvendige midler skal stilles til rådighed, hvilket efter vor mening er en god investering. Det er uden tvivl billigere og bedre at støtte de relevante russiske organer fuldt ud i deres bestræbelser, at modernisere og/eller etablere deres kontrolsystemer, end at vi her i Den Europæiske Union samler de nukleare materialer og andre radioaktive stoffer sammen stykke for stykke.

Lukas
Hr. formand, mine damer og herrer! Set med et atomkraftfrit medlemslands øjne forekommer de saglige - jeg betoner »saglige« - fakta, som ordføreren har fremlagt, dobbelt tungtvejende. Vi har ganske enkelt her med et europæisk og internationalt megaproblem at gøre. Bekæmpelsen af ulovlig handel med radioaktive stoffer og nukleare materialer angår naturligvis alle lande og burde derfor også behandles inden for rammerne af De Forenede Nationer og i De Forenede Nationers konvention af 1948 klassificeres som en forbrydelse mod menneskeheden på linje med folkemord.
I lyset af udviklingen inden for ulovlig handel med radioaktive stoffer synes det alligevel at være legitimt at spørge, om bestræbelserne på at stoppe atomindustrien ikke burde være en presserende opgave for Den Europæiske Union. I al fald skal man i forbindelse med forhandlingerne med nye medlemslande om tiltrædelse nøje undersøge det sikkerhedspolitiske aspekt i disse landes kernekraftværker.

Schulz
Hr. formand, jeg skal ikke bruge to fulde minutter. Jeg vil blot bede Dem give mig mulighed for at gøre noget klart. Det rene vrøvl eller lignende udlægninger af min tale kan jeg acceptere, men ikke betegnelsen »demagogi«. Jeg vil derfor komme med en saglig konstatering, der ikke er demagogisk.
Tolv medlemslande i vor Union kender ikke problemet med ulovlig handel med radioaktive stoffer, tre gør. Politimyndighederne i alle tre lande har bekræftet over for mig som ordfører, at der ikke i noget tilfælde kunne konstateres, at det drejede sig om organiseret kriminalitet. Det er en udtalelse fra det tyske, det italienske og det belgiske politi. Så meget om »organiseret kriminalitet« og »demagogi«.

Marín
Hr. formand, ærede medlemmer, eftersom Christos Papoutsis ikke er her, fordi det var vigtigt, at han var til stede ved mødet i Energiministerrådet, som i dette øjeblik afholdes i Luxembourg, eftersom man i dag muligvis træffer den vigtige beslutning om at indlede en liberalisering af energimarkedet, er det min opgave som repræsentant for Kommissionen på vegne af hr. Papoutsis at komme med et svar i forbindelse med det komplekse problem omkring handelen med nukleare materialer, der kan bruges til fremstilling af atomare sprængladninger, og andre radioaktive stoffer.
Som De ved, har Kommissionen - efter vores mening seriøst - behandlet dette problem fra begyndelsen, hvilket kan ses i den meddelelse af 7. september 1994 til Parlamentet og til Ministerrådet, som hr. Schulz' betænkning handler om.
Lige siden den første meddelelse i september 1994 har Kommissionen ikke skyet nogen anstrengelser for at løse problemet og har allerede haft adskillige anledninger både i plenarforsamlingen og i de pågældende parlamentsudvalg til at oplyse om de initiativer og foranstaltninger, som er blevet iværksat. Efter fremlæggelsen af hr. Schulz' betænkning den 1. marts 1996 vedtog Kommissionen desuden den 19. april i forbindelse med G-7 topmødet i Moskva om nuklear sikkerhed en meddelelse nr. to til Rådet og Parlamentet vedrørende gennemførelsen af retningslinjerne i den tidligere meddelelse og i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde, der blev afholdt i Essen i december 1994.
Jeg vil gerne minde om, at G-7 landene på topmødet i Moskva vedtog et ambitiøst program til hindring og bekæmpelse af den ulovlige handel med nukleare materialer og opfordrede regeringerne i andre lande til at tilslutte sig G-7 i gennemførelsen af dette program. Kommissionen gennemfører allerede inden for rammerne af sine kompetencer det program, der blev fastsat på G-7 topmødet i Moskva. På denne baggrund vil De kunne forstå, at Kommissionen med stor interesse har overvejet den betænkning, der er vedtaget af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.
Først og fremmest ønsker Kommissionen at takke for den store interesse og støtte, Parlamentet har udvist i denne sag, og lykønsker navnlig hr. Schulz med hans vigtige arbejde med udarbejdelsen af denne betænkning. Kommissionen værdsætter alle medlemmernes store indsats i forbindelse med en tilbundsgående undersøgelse af de forskellige aspekter af et komplekst og verdensomspændende problem. Og på dette punkt vil jeg gerne understrege et aspekt, der er blevet påpeget af hr. Schulz og andre parlamentsmedlemmer: Naturligvis er Kommissionen meget opmærksom på problemet vedrørende den ulovlige handel med nukleare materialer; selvfølgelig er vi opmærksomme, og selvfølgelig er vi bekymrede over den internationale organiserede kriminalitet, selvfølgelig er vi det! Kommissionen godkender derfor Parlamentets kompromis og er enig i størstedelen af de meddelelser, der er indeholdt i hr. Schulz' betænkning, som opfordrer til samarbejde, koordinering af foranstaltninger, effektiv udnyttelse af ressourcer og rationalisering af indsatsen. Jeg kan fortælle Dem, at Kommissionen i løbet af de sidste år - inden for vores økonomiske rammer og inden for vores kompetenceområder - intenst har forsøgt at bevæge sig i denne retning.
Men Kommissionen vil også gerne give udtryk for sin bekymring i forbindelse med nogle oplysninger, som er fremkommet i den betænkning, vi debatterer i dag: For det første skal man uanset den enkeltes ideologiske og politiske holdning tage i betragtning, at Den Europæiske Union spiller en væsentlig rolle i den nukleare sektor. Man kan, som nogle af medlemmerne har givet udtryk for, være for eller imod den nukleare sektor, men det handler om - for Kommissionen i hvert fald - klart og tydeligt at vise, at Den Europæiske Union, i det mindste inden for den nukleare sektor, har stor vægt på verdensplan.
Et andet kendetegn ved Den Europæiske Union er, som De ved, at der ved siden af den nukleare energisektor af overvejende civil art eksisterer en anden sektor af militær art. Alt civilt nukleart materiale er underkastet Kommissionens sikkerhedskontrol og for størstedelens vedkommende også Det Internationale Atomenergiagenturs kontrol i de 13 lande, der ikke har atomvåben. Man har kun eksplicit set bort fra kontrol med militært nukleart materiale i henhold til Euratom-traktaten og de særlige aftaler med IAEA.
Det bør imidlertid påpeges, at ifølge Euratom-traktaten er ethvert nukleart materiale, der udgår fra den militære sektor, automatisk inkluderet i det område, der dækkes af Euratoms sikkerhedskontrolsystem. Kommissionen mener, at systemet fungerer godt i øjeblikket, og at historien viser, at grunden til, at der er opstået ulovlig handel, ikke er brugen af plutonium og højtberiget uran i Den Europæiske Union. Kommissionen deler naturligvis holdningen i Udvalget om Borgerlige Frihedssrettigheder og Indre Anliggender om at vedblive med at fremme den nukleare nedrustning og omdannelsen af nukleare materialer af stor strategisk værdi til andre mindre farlige materialer, men Kommissionen bør vurdere alle muligheder og kan ikke se bort fra muligheden af konditionering af plutonium og højtberiget uran af militær oprindelse med henblik på anvendelse i civile nukleare reaktorer.
Det er interessant at observere, at uanset de endelige valg - vitrifikation, transmutation, konditionering, MOX - bør de respektive kontrolprocedurer opretholdes og styrkes. Kommissionen har, hr. Schulz, noteret Deres bekymring vedrørende efterretningstjenesternes mulige rolle i iscenesættelsen af smugleraktioner. Uden at gå i dybden med dette spørgsmål, som allerede er blevet grundigt debatteret i parlamentsudvalgene, ønsker Kommissionen at understrege, at den altid nøje har tilpasset sig de gældende aftaler med de nationale myndigheder. Uafhængigt af denne specielle hændelse og i lyset af den konstante stigning i antallet af tilfælde af smugleri, som udgør en betydelig risiko for befolkningen og miljøet, understreger Kommissionen klart behovet for en permanent indsats både fra os selv og fra Europa-Parlamentet.
Når vi betragter alle de oplysninger, som Europa-Kommissionen råder over, er vi overbeviste om, at hovedårsagen til denne handel er den alvorlige økonomiske situation i det tidligere Sovjetunionen. Derfor mener Kommissionen fortsat, at det er nødvendigt med forebyggelse gennem samarbejde, selv om det indebærer en stor indsats, herunder tilstrækkelige menneskelige og finansielle ressourcer.
Og på dette punkt vil jeg igen, hr. Schulz, komme med en politisk betragtning. Hvis et samarbejde mellem alle medlemsstaterne er en forudsætning for at kontrollere ikke kun den ulovlige handel med nukleare materialer, men også narkotika og terrorisme, må vi spørge os selv, hvordan det med dette åbenlyse behov for samarbejde så kan være, at vi den dag i dag stadig ikke har vedtaget den endelige statut for Europol. For man mener, at Europol netop er den mekanisme, der vil gøre samarbejdet mellem medlemsstaterne effektivt. Derfor tror jeg, at det er muligt at blive enige om udformningen, og at vi skal sørge for at iværksætte instrumenterne til samarbejde så hurtigt som muligt.
En intern betragtning vedrørende Kommissionen. Mange af Dem har klart givet udtryk for, at dette er en sag, der på grund af sin prekære karakter og store betydning vil kræve flere materielle, menneskelige og finansielle midler. Når man tager i betragtning, at Europa-Parlamentet også er den anden gren i budgetmyndigheden, kan De være sikker på, at Kommissionen med største begejstring vil hilse det velkommen, hvis Europa-Parlamentet ville tage initiativ til inden for rammerne af budgettet at forøge de disponible midler for på at udstyre Kommissionen med flere tjenestemænd, flere logistiske midler og flere finansielle midler.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Afstemning
Novo
Hr. formand, jeg har på min gruppes vegne til punkt 4 stillet et ændringsforslag, nr. 5, som sammen med det tidligere stillede mundtlige ændringsforslag kommer til at lyde således: «Gentager, at indskrænkningen af fiskeriindsatsen ikke kun bør baseres på ophugning af fiskerfartøjer, men på aktive politikker til beskyttelse af fiskeressourcerne«. Det er ordlyden af det ændringsforslag, jeg har stillet for min gruppe.

Péry
Hr. formand, dette mundtlige ændringsforslag ændrer ikke på punktets mening, og når vi har besluttet at forkaste det, er det ikke på grund af selve indholdet i ændringsforslaget, men fordi de samme ideer allerede er udtrykt flere andre steder i betænkningen.

Baldarelli
Hr. formand, på Den Socialistiske Gruppes vegne anmoder jeg om, at man ikke foretager afstemning om det mundtlige ændringsforslag.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Hoff
Hr. formand! Vi er allerede forsinket, og vi har stadig fire beslutningsforslag før Schulzbetænkningen. Denne betænkning er meget vigtig, og i betragtning af det smuldrende antal tilstedeværende anmoder jeg her på min gruppes vegne om, at vi stemmer om Schulz-betænkningen i næste mødeperiode. Jeg anmoder om at lade foretage afstemning herom.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, når jeg kaster et blik på afstemningslisten, kan jeg se, at vi i øjeblikket ikke har så forfærdelig mange afstemninger tilbage, og at vi med en smule god vilje ville kunne være færdige klokken 13.30. Vor gruppe foretrækker derfor at gøre afstemningerne færdige.

De Vries
Hr. formand, jeg synes, at det er en skam, at det gang på gang mislykkes for os at organisere vore afstemninger således, at vi udnytter vor mødetid fornuftigt. I de forgangne måneder har det hver gang være således, at afstemningerne strækker sig langt ind i frokostpausen. Jeg mener, at vi må organisere vort arbejde noget bedre. Jeg vil således i dette tilfælde støtte forslaget fra Den Socialistiske Gruppe og sætte Schulz-betænkningen til afstemning næste gang om to uger i Bruxelles.

Roth
Hr. formand! Det er i forvejen sent. Jeg vil gerne støtte fru Hoffs og hr. De Vries' anmodning, for dette er virkelig alt for vigtigt til, at vi nu også skal presse dette igennem. Jeg er også for, at vi stemmer om denne betænkning i næste mødeperiode.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, hvis jeg har forstået det rigtigt, står der i dagsordenen: kl. 18.00 eventuelt fortsættelse af formiddagens afstemning. Jeg forstår det således, hr. formand, at man har planlagt at arbejde i et tidsrum efter kl. 18.00.

Formanden
Forslaget om, at afstemningen om betænkning af Schulz ikke finder sted i eftermiddag eller i morgen formiddag, men udsættes til mødeperioden i Bruxelles, sættes under afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Hoff
Hr. formand! Der gælder naturligvis det samme for Titley-betænkningen som for Schulzbetænkningen. Jeg har imidlertid ikke noget imod, at vi nu fortsætter afstemningen.

Formanden
Forslaget om, at afstemningerne om betænkning af Giansily og betænkning af Titley afholdes nu, sættes under afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Posselt
Det, der nu igen bydes os, nemlig, at vi sidder her i timevis og så ikke stemmer alligevel, vil jeg gerne benytte som anledning til at kræve, at vi nu omsider igen får indført afstemningstiden torsdag aften. Uden denne afstemningstid er det ikke muligt at udføre et fornuftigt stykke parlamentarisk arbejde. Jeg beder om, at denne anmodning forelægges Præsidiet og Formandskonferencen.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Den nordiske pasfrihed, der har eksisteret i godt og vel fyrre år, har fungeret udmærket. Norden har afskaffet paskravet for sine borgere, men ikke grænsekontrollen. Man bør ikke sætte den nordiske pasfrihed på spil til fordel for det store vovestykke, som en tiltrædelse af Schengen-konventionen vil være.
Hvis Norge af en eller anden grund ikke kan deltage i Schengen-samarbejdet eller tvinges det til at forlade det på et senere tidspunkt, kommer Sverige i en meget vanskelig og i praktisk henseende umulig situation, når det skal bevogte den lange grænse til Norge.
En svensk deltagelse i Schengen-samarbejdet ville true den nordiske pasfrihed og rejse nye grænser mod Baltikum, Østeuropa og den øvrige verden. Sverige risikerer at blive en del af en europæisk sikkerhedsstat, der registrerer og kontrollerer sine unionsborgere og forhindrer andre i at komme ind i »Fæstning Europa«.
I både Sverige og Norge markedsføres Schengen som en udvidelse af Den Nordiske Pasunion. Dette er en fejlagtig beskrivelse, eftersom de nordiske lande har afskaffet paskravet, men ikke grænsekontrollen.
Når grænsekontrollen er blevet afskaffet, vil der være behov for »kontrollerende foranstaltninger« i form af en fælles politiindsats. Det vil kræve et enormt kontrolsystem: Schengen Informationssystem (SIS) i Strasbourg og Europol, hvis udvikling går i retning af et føderalt politi med det amerikanske FBI som forbillede. Der er endvidere fare for, at pasfriheden erstattes af en pligt til altid og overalt at skulle have særlige ID-kort på sig. Desuden er Schengen ensbetydende med en skærpelse af asyl-, visum og flygtningepolitikken, og Sverige vil skulle indføre visumpligt over for flere lande end nu. Ydermere vil faren for våben- og narkotikasmugling vokse, hvis grænsekontrollen helt afskaffes.
Vi har stemt nej til dette beslutningsforslag, da der er alt for mange spørgsmålstegn for Sveriges vedkommende. Vi tager absolut afstand fra, at Schengen-aftalen gøres til en del af EU-traktaten.

Wibe
Den nordiske pasunion har fungeret særdeles godt og bør ikke sættes på spil til fordel for det store vovestykke, som en tiltrædelse af Schengen-konventionen på flere måder vil være.
Hvis Norge af en eller anden grund ikke kan deltage i Schengen-samarbejdet eller tvinges det til at forlade det på et senere tidspunkt, kommer Sverige i den meget vanskelige og i praktisk henseende umulige situation at skulle bevogte den lange grænse til Norge.
En anden grund for Sverige til indtil videre at undlade at tiltræde Schengen-konventionen er de kompensatoriske foranstaltninger, som Sverige ville skulle indføre, når grænserne mod Schengen-landene var blevet fjernet. Hvilke kompensatoriske foranstaltninger, der er tale om, er endnu ikke blevet oplyst. Derfor er det ikke muligt at stemme for dette beslutningsforslag, da der er alt for mange spørgsmålstegn for Sveriges vedkommende. Eksempelvis ville Sverige i kraft af Schengen-konventionen være en del af et fælles område med fri bevægelighed for varer og personer. At være en del af et sådant fælles område sammen med Nederlandene, der har et helt andet syn på dyrkning af narkotiske vækster, ville for os være en uhyre stor risiko at løbe.
Betænkning af Pery
McKenna
Hr. formand, angående Pery-betænkningen er jeg forbløffet. Vi har stillet et ændringsforslag om, hvorledes medlemsstaterne kan komme uden om det flerårige udviklingsprogram ved at overføre deres skibe til tredjelande og bruge bekvemmelighedsflag. Jeg er overrasket over, at der kun var 47 stemmer for dette ændringsforslag, til trods for at selv mit eget land, Irland, klager over det. Briterne klager f.eks. altid over bekvemmelighedsflag og over, at deres egen regering ikke har afviklet dette og i stedet har solgt bekvemmelighedsflag til lande som Spanien og Frankrig.
Det er helt forfærdeligt, for det betyder, at man ikke har erkendt, at de europæiske flåder er alt for store og må reduceres. Det må medlemsstaterne erkende. Men visse medlemsstater udnytter situationen, og de mennesker, der repræsenterer medlemsstater, der lider herunder, er ikke engang klare over det.
Det er en skandale, at kun 47 medlemmer har stemt for mit ændringsforslag, der kritiserede medlemsstater, som overfører deres skibe til tredjelande, hvor der allerede sker overudnyttelse som følge af fiskeriaftaler, eller til lande som Storbritannien. De sejler under bekvemmelighedsflag, og når de så overtræder reglerne, så skifter medlemsstater som f.eks. Spanien helt holdning og siger: «Nå ja, det sejlede under britisk flag«, når realiteten er, at det drejede sig om et spanskejet fartøj. De medlemsstater, der gør dette, må erkende, at de ikke indfrier deres forpligtelser.

Cushnahan
Ingen vil bestride, at der er et påtrængende behov for at bevare fiskebestandene ved at nedsætte flådernes kapacitet. Men det, der er strid om, er størrelsen af denne reduktion, og hvordan den skal gennemføres.
Irland har siden sin tiltrædelse af EF aldrig været behandlet retfærdigt med hensyn til den samlede mængde af det, vi må fange. Til trods for, at vi har 20 % af Europas kystfarvande, har vi kun fået fiskekvoter på 4 %. Den foreslåede reduktion af Den Europæiske Unions fiskerflåde bør benyttes til at rette op på denne ubalance, og derfor bør Irland ikke underkastes forholdsmæssige nedskæringer.
Desuden er det nødvendigt skarpt at overvåge en eventuel større reduktion af fiskeriaktiviteterne for at sikre, at der ikke foregår illegalt fiskeri. Og i betragtning af de irske fiskeres berettigede bekymringer i forbindelse med spansk adgang til den irske kasse må EU skaffe de nødvendige ressourcer til at afpatruljere dette og andre områder.

Howitt
Jeg vil gerne tale til støtte for fiskerne i Southend, Leigh og Canvey i min valgkreds, der trues yderligere af Kommissionens sidste bekendtgørelse. Disse fiskere med mindre både under 17 meter er hjemmehørende i farvandene ud for Kent og Essex, og de har allerede været udsat for nedskæringer på mere end halvdelen af deres fangst i de sidste ti år. Større både fra Belgien, Holland og andre områder i Det Forenede Kongerige har hugget deres andel.
Og mens fiskebestandene i vore farvande har holdt sig pænt sammenlignet med andre steder i Nordsøen, truer disse seneste nedskæringer af kvoterne med, at flere både udefra vil komme ind og ødelægge erhvervet for de lokale fiskere. Det er grunden til vor opfordring her i dag til, at fiskerne selv skal involvere sig mere, og det ændringsforslag, som jeg er medforslagsstiller til, om at forbyde den såkaldte »quota hopping« af andre europæiske fartøjer til den britiske bestand, er helt rigtigt.
Vort mål i Essex er at etablere vort eget regionale fiskeri sammen med vore egne producentorganisationer for at give det traditionelle og vigtige fiskeri ud for Essex's kyst meget mere kontrol med vore egne farvande og derfor med vor egen fremtid.

Nicholson
Fiskerne i Nordirland har aldrig følt sig mere isolerede. Meddelelsen fra Kommissionen for nylig om en påtænkt 40 % nedskæring af Europas fiskerflåde var den sidste dråbe. Et sådant forslag vil ødelægge erhvervet og de samfund, hvor fiskerne bor, for de har ikke nogen alternativer.
Den diktatoriske holdning uden forhandling med erhvervet og fiskerne er uacceptabel, og den vil vi kæmpe imod til den bitre ende.
Kommissionen siger, at der er færre fisk at fange. Fiskerne i mit område siger, at det er noget sludder, og videnskabsmændene kontakter dem aldrig eller spørger dem til råds om, hvilke bestande, der er til rådighed. Det er en umulig situation for Kommissionen og for fiskerne. Bruxelles ligger for langt væk, og man må finde et mere pålideligt system med mere kontrol lagt ud til administrationer tættere på befolkningen.
Der må tages fat på problemet med »quota hopping« og udflagning, for det fører til dyb frustration i erhvervet.
I øjeblikket har vi en fælles fiskeripolitik, der ikke virker, og som ikke forstås af fiskerne eller af erhvervet. Vi må og skal have positive forslag om at genoplive erhvervet og skabe tillid for at sikre overlevelse.

Theonas
Unionens strategi for fiskerisektoren, både hvad angår udformningen og gennemførelsen af politikken, er mangelfuld og ineffektiv og bidrager på ingen måde til udviklingen af fiskeriet. Tværtimod bidrager den til forringelsen og blokeringen af en traditionelt dynamisk og produktiv sektor, især for kyst- og øområderne, hvis overlevelse ofte afhænger udelukkende af fiskeriet.
Gennemførelsen af EU-direktiver, som ikke respekterer de nationale særegenheder, som kræver en stadigt større og mere drastisk reduktion af fiskeriflåden i stedet for at føre til modernisering af denne, mangelen på infrastruktur og de sparsomme midler til finansiering af forskning inden for fiskeriet, som betyder, at fiskeriverdenen står uden teknisk og videnskabelig støtte, har ført sektoren ind i blindgyder, som kan blive umulige at komme ud af. Der er allerede foruroligende tegn, selv i lande som Grækenland med stor tradition og erfaring inden for fiskeri og med fysiske, geografiske og fiskerimæssige fordele.
Vi finder det nødvendigt, at medlemsstaterne får mulighed for at forvalte fiskeriressourcerne, at der gennemføres differentierede begrænsninger for at bevare værdifulde bestande, og at der træffes visse tekniske foranstaltninger (kriterier for og kontrol af udstedelse af fiskerilicenser, beskyttelse, og undersøgelser med henblik på beskyttelse, af områder, hvor ungfiskene er koncentreret, foranstaltninger til forbedring af vandkvaliteten ved at fjerne giftigt og skadeligt affald m.m.)
Vi tror ikke, at overfiskningen og overudnyttelsen af havets rigdomme så meget skyldes det store antal kystfiskere, der kun fanger nogle få kilo fisk. Disse fiskere har altid været der (og deres antal reduceres hvert år), og de bidrager til den økologiske og økonomiske balance i deres områder. Problemet er opstået og bliver hele tiden værre på grund af de store industrifiskeriflåder, fabriksskibe, som forsyner verdensmarkedet, fastsætter priserne og plyndrer, for ikke at sige tømmer, fiskeriressourcerne ved kysterne, hvorved den økonomiske, sociale og økologiske destrukturering opstår. Dette sker med accept og bistand fra EU's fælles fiskeripolitik, som - navnlig i Middelhavet - favoriserer de multinationales forvaltning af havets ressourcer, både inden for fiskeri og akvakultur, hvor de multinationale næsten former fiskeripolitikken efter deres egne interesser.
Vi tror, at fiskeriaktiviteterne kan og bør styrkes, men med en anden fiskeripolitik, som fremmer en fornuftig udnyttelse af havets ressourcer, tager alvorlige hensyn til balancen i det maritime økosystem, træffer effektive foranstaltninger til imødegåelse af forureningen, der er hovedårsagen til fiskeriets nedgang, og som sikrer branchens arbejdstagere en tilfredsstillende indtægt og værdige levevilkår.
Betænkning af Arias Cañete
Berthu
Hr. formand, Arias Cañete-betænkningen om problemerne i forbindelse med fiskeriet i NAFO-zonen er højaktuel netop nu, eftersom den europæiske/canadiske erklæring, som burde have været vedtaget af Rådet i sidste uge, stadig er under behandling. Blandt de forhindringer, der er opstået, må nævnes Kommissionens ønske om at liste frihandelspolitik ind alle vegne, selv når Rådet ikke ønsker det, samt dens besynderlige forbigåelse af alle de resultater, der er opnået i form af forbindelser mellem medlemsstaterne og de canadiske provinser. Lad os håbe, at disse mangler bliver udbedret. Tilbage står også det delikate problem vedrørende fiskeriet, som vi har beskæftiget os med i dag.
Her anmoder Det Europæiske Fællesskab Canada om at ratificere den bilaterale fiskeriaftale fra 1992, som især, men ikke udelukkende, omhandlede en genåbning af de canadiske farvande og havne for EF-fartøjer. Arias Cañete-betænkningen støtter i sin vedtagne form denne anmodning fuldt ud, og det samme gør vi.
I forbindelse med denne sag om fiskeriet lægger man mærke til en besynderlig ting af institutionel art, som kan give en del af forklaringen på den åbenlyse utilstrækkelighed, der præger Unionens daglige håndtering af problemerne. I organerne i Organisationen for Fiskeriet i Det Nordvestlige Atlanterhav, såvel som inden for mange andre internationale organisationer, råder Den Europæiske Union kun over én stemme i alt, og ikke en stemme pr. medlemsstat. Således har hele Den Europæiske Union samme vægt som Cuba i Organisationen for Fiskeriet i Det Nordvestlige Atlanterhav. Kommissionens ønske om at optræde som Europas forenede regering må sandelig være stærkt, når den kan tolerere et sådant misforhold. Det bør der absolut rettes op på på et senere tidspunkt.

Holm
Der er nogle punkter i den foreliggende fiskeribetænkning, som man skal være særlig opmærksom på.
Det gælder navnlig følgende punkter:
J. om den canadiske lovgivning, som EU ikke kan acceptere. EU har intet med denne fiskerilovgivning at gøre. EU må lære at respektere individuelle staters suverænitet, når det gælder et erhverv, der er vigtigt for dem.
V.om Canadas krav om en 0-TAC for torsk, som EU ikke finder berettiget, før der foreligger nye videnskabelige data på området. Vi mener med hensyn til fiskerikvoter, at der må træffes forsigtighedsforanstaltninger, for at bestandene ikke skal gå tilbage eller forsvinde. EU må respektere Canadas standpunkt, hvorefter det er nødvendigt at indføre en 0-TAC som en økologisk forsigtighedsforanstaltning.- Betænkning af Mather
Blak
De danske socialdemokrater stemmer for betænkningen om minimumsforskrifter for arbejdstagere, der kan blive udsat for fare i forbindelse med eksplosive atmosfærer. Arbejdstagerne skal ydes den bedst mulige beskyttelse.
Men der mangler en sammenhæng mellem dette direktivforslag og andre tilsvarende direktivforslag, f.eks. vedrørende kemiske agenser. Det virker underligt med en særregulering, når det brede grundlag om kemiske agenser ikke er på plads endnu. Direktivets rækkevidde er derfor uklar. Vi håber derfor på et snarligt udspil fra Kommissionen om kemiske agenser.
Betænkning af Stenius-Kaukonen
Holm
Da benzen er et meget farligt stof, som desuden er meget almindeligt forekommende, agter jeg at stemme for de mest vidtgående af de fremsatte krav. Jeg håber naturligvis, at også EuropaParlamentets flertal vover at stille ordentlige krav, når det gælder arbejdstagernes beskyttelse.
Selv ved grænseværdien 1 ppm, som betænkningen foreslår, er der stor fare for at blive ramt af leukæmi. Derfor bør grænseværdien sænkes efter den 1. januar 2001 som foreslået i ændringsforslag 20 fra De Grønne. Det er da også denne grænseværdi, som bl.a. Danmark nu har bebudet at ville indføre.
I samme forbindelse er det vigtigt, at det klart og tydeligt fremgår, at bestemmelsen er bindende og ikke må fraviges. De ændringsforslag, der indeholder disse krav, stemmer jeg naturligvis for.
Betænkning af Barón Crespo
Caudron
Er man virkelig nødt til endnu en gang at gøre opmærksom på, hvor bydende nødvendigt MEDA-programmet for bistand til Middelhavsområdet er? Jeg tror det! Og jeg vil rette en varm tak til vor kollega og ven, Baron Crespo, for det udmærkede stykke arbejde, han har udført.
I december måned vedtog vi en gennemgribende bistand til Middelhavslandene, da det stod klart, at freden og stabiliteten i høj grad afhang af den økonomiske udvikling i dette område, som visse steder er hårdt ramt af krisen. Vi er også klar over, at vi bør spille en rolle i bestræbelserne på at få genoprettet dialogen mellem landene i denne region, en dialog, som vil kunne udrydde terrorismen og udvikle demokratiet overalt.
I december stillede vi derfor to betingelser til programmets iværksættelse: en større gennemsigtighed i tildelingen og anvendelsen af bevillingerne. Jeg ser dette som et forsvindende lille, men ufravigeligt krav, som med fordel ville kunne anvendes i mange andre af Fællesskabets støtteordninger. Det andet krav drejede sig om respekten for menneskerettighederne i de lande, der er potentielle modtagere af bistanden; og dette har givet anledning til utallige drøftelser med hensyn til, hvilke procedurer der skal anvendes for suspendering af bistanden, såfremt menneskerettighederne krænkes. Som frugtesløse diskussioner dog kan hindre en ægte, grundlæggende debat!
Ja, vel er det nødvendigt, at menneskerettighederne overholdes, og jeg tror virkelig, at Middelhavslandene bestræber sig på dette, måske endnu i utilstrækkelig grad for nogens vedkommende. Hvordan det end forholder sig, vil jeg her sige, at krænkelser af menneskerettighederne er et meget subjektivt spørgsmål; bliver det nødvendigt her at definere kriterier for konvergens?
Men hvad der er mere alvorligt: jeg ville ikke have troet, at drøftelser om menneskerettighederne kunne gemme over forbehold mod bistand til Middelhavsområdet. Det er rigtigt, at det i disse så vanskelige budgettider er nødvendigt at træffe nogle valg; men jeg tror ikke, det vil være klogt at favorisere nogle af samarbejdspartnernes udvikling på bekostning af andres!
Den Europæiske Union bør gøre sig gældende i et område, der strækker sig fra Østen til Middelhavet. Lad os vise lidt vovemod og undgå risikoen for, at Middelhavet bliver lukket ude. Vi ved alle, at Middelhavslandenes problemer før eller siden vil smitte af på Europa.
Lad os indse, at vi her har chancen for at udvikle og styrke mangfoldige partnerskaber med lande, hvis kulturarv og traditioner er så talrige og berigende.
Betænkning af Titley
Carl Lang
Titley-betænkningen om bistand til genopbygningen i det tidligere Jugoslavien er fuld af gode synspunkter. Det er imidlertid en skam, at denne omsorg ikke er kommet til udtryk noget før, dengang da en række stater i det tidligere Jugoslavien, for fem år siden, erklærede, at de ønskede uafhængighed og selvbestemmelse. Hvis Den Europæiske Union dengang havde anerkendt disse ønsker om uafhængighed, havde det uden tvivl forhindret den krig, hvis ødelæggelser vi faktisk betaler for i dag.
Af denne og flere andre grunde stemmer vi ikke for denne betænkning: fordi det eneste land, der for øjeblikket modtager bistand, er Bosnien, mens Kroatien, hvor en tredjedel af landet er ødelagt af krigshandlingerne, bliver nægtet adgang til PHARE-programmet, må se forhandlingerne om en samarbejdsaftale udsat og får smækket døren i hovedet af Europarådet, som imidlertid lige har modtaget det store russiske »demokrati« med åbne arme. Fordi Europa til trods for de andre donorers løfter påtager sig 1/3 af bistanden på papiret og 2/3 af bistanden i praksis. Og især fordi vi ikke mener, at Europa har nogen politisk ære af at påtage sig de økonomiske konsekvenser af USAs internationale politiaktioner i ly af den store verdensorganisation, FN. Med mindre vort Europa mener, at dets internationale politiske dimension kun kan bekræftes i skyggen af Clintons regering.
Betænkning af Pex
Schroedter
I Pex-betænkningen handler det om, hvordan Rådet behandlede Europa-Parlamentet i sidste samrådsprocedure. Og her er spørgsmålet: Hvorfor er det så magtpåliggende for Rådet at ignorere Europa-Parlamentets ændringsforslag i den grad? Det handler jo for Parlamentet ikke i første række om kompetencestridigheder, som det altid bliver insinueret, men om sagen. Rådets forslag til forordning giver langt ringere muligheder for at støtte SNG-landene end før. Den tager heller ikke hensyn til de nye faktiske forhold, nemlig at EU nu har en lang grænse mod Rusland. Og endelig reguleres det med den såkaldte kompromispakke så at sige kun, hvordan TACIS-midlerne bedre kan flyde tilbage til de europæiske lande, sådan at alle EU-lande kan få deres del af kagen.
At det er menneskene i SNG-landene, det går ud over, ignoreres totalt. At netop små projekter nu næsten ikke kan få støtte, tages der heller ikke hensyn til. Netop bortfaldet af hele den sociale dimension og i stor udstrækning også af miljø- og sundhedsområdet lægger betydelige hindringer i vejen for reformprocessen i disse lande. Rådets holdning viser, at det heller ikke ønsker disse indholdsmæssige forbedringer og derfor gemmer sig bag kompromispakkens argumentation.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.40 og genoptaget kl. 15.00)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende syv forslag til beslutning:
B4-0735/96 af La Malfa for ELDR-Gruppen om valget i Albanien; -B4-0774/96 af Green m.fl. for PSE-Gruppen om valget i Albanien; -B4-0783/96 af Pasty og Caligaris for UPE-Gruppen om afviklingen af valg i Albanien; -B4-0791/96 af Dell'Alba for ARE-Gruppen om valget i Albanien; -B4-0794/96 af Puerta m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om valget i Albanien; -B4-0813/96 af Aelvoet m.fl. for V-Gruppen om afviklingen af valg i Albanien; -B4-0826/96 af Pack m.fl. for PPE-Gruppen om afviklingen af valg i Albanien.
Daskalaki
Fru formand, denne forhandling drejer sig ikke om at blive enige om, hvorvidt valget i Albanien blev afviklet på udemokratisk vis eller ikke. Desværre er alle, selv de, der gerne vil pynte på situationen, enige om, at volden rettet mod oppositionen har været ekstrem. Og den illusion, der næres af nogle, om, at man på den ene side har de gode vestlige sympatisører og på den anden side det gamle styres tidligere tilhængere, må også revideres, når man ser, hvilke roller de forskellige spiller og har spillet. Alle er børn af det tidligere styre. Men den kendsgerning, at ni oppositionspartier boykottede anden valgrunde, at selve den albanske valgkommission blev nødsaget til at erklære valgresultaterne ugyldige i 17 valgkredse, og at omvalget i disse 17 valgkredse fandt sted uden internationale observatører, er alt sammen kendsgerninger, som ikke fremmer demokratiseringsprocessens fremgang i Albanien.
Landet er medlem af Europarådet. Det har ønske om at udvikle mere snævre forbindelser med Den Europæiske Union. Det er sandt, at det søger at finde vejen til Europa, ligesom det er sandt, at vejen til demokratiet ikke er let, især når et land mangler demokratiske traditioner.
Men alt, hvad der er foregået på det seneste, er alt andet end opmuntrende. Og hvis Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union virkelig ønsker at hjælpe den albanske befolkning med at finde vejen til demokratiet, har de pligt til at sende hr. Berisha en alvorlig advarsel med klare fordømmelser af en adfærd, som på kortere sigt muligvis er hensigtsmæssig og tjener bestemte interesser i området, men som på lang sigt vil skabe større spændinger. Og det i et område, som i forvejen er følsomt, og hvis lidelser forværres af det spil, som helt åbenlyst spilles af de stærke kræfter, og af de indflydelsessfærer, som de endnu en gang forsøger at skabe.

Bertens
Fru formand, i Albanien, der er medlem af Europarådet, er der blevet afholdt udemokratiske valg. Der er ikke frie medier, bestemte oppositionspartier er blevet udelukket fra valgene, og grove uregelmæssigheder har fundet sted, hvilket altsammen har gjort de albanske valg til en farce. OSCE's rapport taler sit eget tydelige sprog herom.
Vi må gøre alt for at få Albanien til så hurtigt som muligt at vende tilbage til vejen mod et fuldgyldigt demokrati. Det har de ret til, men det har vi også ret til. Derfor må valgene gå totalt om, de politiske fanger må sættes på fri fod, og omstændighederne for de ny valg må drastisk forbedres.
Med dette mål for øje må Unionen lægge pres på de albanske myndigheder og udsætte samarbejdet med Albanien. Europa-Parlamentet må udsende et klart signal. Derfor vil Den Liberale Gruppe støtte Den Socialistiske Gruppes ændringsforslag, fordi enhver halvhjertet udtalelse vil opmuntre præsident Berisha til at fortsætte sin udemokratiske opførsel. Han må forstå, at demokratisk er et ikke eksisterende ord under de nuværende omstændigheder, med andre ord, han skal ikke lytte til os, han skal lytte til den demokratiske vilje blandt sit eget folk, der endelig er fri for det, de har lidt under.

Hoff
Fru formand, mine damer og herrer! Selv om det kun er knap en måned siden, at valget blev afsluttet, har offentligheden allerede næsten glemt, hvordan dette valg forløb. Men institutionerne i Den Europæiske Union må ikke ignorere dette. Ifølge alle internationale observatørers oplysninger skete der helt graverende krænkelser af princippet om frie og demokratiske valg. Intimidering af vælgerne og regulær svindel blev observeret flere steder og i så massiv grad, at den internationale menneskerettighedsorganisation HelsinkiWatch i en rapport om dette valg gjorde opmærksom på, at resultatet af dette valg ikke må anerkendes, fordi der systematisk skete brud på de lokale og internationale bestemmelser.
Allerede forud for valget traf præsident Berisha og hans regering talrige foranstaltninger, som begrænsede oppositionspartiernes muligheder meget betragteligt. Det var næsten umuligt for oppositionen at præsentere sig selv og deres programmer i medierne.
Krænkelserne af den demokratiske afvikling af selve valget fik alle oppositionspartierne til at trække sig fra anden valgrunde. Hvis der ikke er nogen opposition, er der heller ikke nogen demokratisk stat. Præsident Berisha har imidlertid nu opnået en ting: I modsætning til 1994 - husker De nok -, hvor han fremsatte et udkast til forfatning, der blev forkastet af et klart befolkningsflertal, har han nu mulighed for at indrette den albanske stat efter sine egne idéer og diktere tingenes gang i landet.
Efter internationalt pres blev valget gentaget i 17 valgkredse uden deltagelse af oppositionspartierne. Det er klart, at det ikke redder demokratiet i Albanien. Kun almindeligt omvalg, som overholder og respekterer de internationale bestemmelser, kan sætte den demokratiske proces i Albanien på rette spor igen.
Intet demokratisk parti i Den Europæiske Union kan tillade sig at fortsætte samarbejdet med et parti, der viser så lidt respekt for demokrati, og hvis eneste interesse er at holde sig ved magten. At gøre som om, intet er sket, er hykleri!
Den Kristelig-Demokratiske Gruppe appellerer i sit forslag, som foreligger her, til regeringspartiet om »... at bruge den position som flertalsparti, der på ny er blevet bekræftet, på ansvarlig og forsigtig vis for at muliggøre så stor en konsensus som mulig...«, og det er for lidt. Det er at legitimere svindel og udgør en trussel for demokratiet. For de europæiske socialdemokrater er det ikke regeringspartiets farve, der er vigtig. For os tæller kun respekten for demokratiet. En fuldstændig eller delvis anerkendelse af dette valg er det samme som at fornægte demokratiske principper for Albanien. Vi appellerer derfor til Rådet og Kommissionen om at udsætte alt videre samarbejde med Albanien, indtil der i dette land har været omvalg efter internationale demokratiske regler.

Dell'Alba
Fru formand, hr. Marín, kære kolleger, i en sal så øde som den, vi nu sidder tilbage i, som er blevet den normalitet, der har sat sig på Parlamentet, der gør, at politikken bliver evakueret, beskæftiger vi os nu formålstjenligt med Albanien og den vanskelige, meget vanskelige fase, vi oplever med gennemførelsen af valg med klare uregelmæssigheder, helt eller delvis, som mange observatører, om ikke alle, hævder.
Og i denne situation oplever vi endnu en gang et temmeligt enestående tilfælde, hvor Parlamentets to store grupper, som alene har næsten 400 mandater, om ikke flere, ikke undertegner en tekst om Albanien, således ikke tager stilling, undtagen den at udvandre, uden at deltage i det kompromis, der er opnået også med Den Socialistiske Gruppe og Folkepartiets Gruppe. Dette dokument, der er undertegnet af de liberale, af Europæisk Radikal Alliance, af De Grønne, af GUE, søger at være et afbalanceret dokument, et stærkt dokument, en stærk appel, men ikke ensidig, som det forekommer mig at fremgå af ordene fra fru Hoff. Jeg er faktisk enig med fru Hoff, hvis Den Socialistiske Gruppes filosofi blev anvendt i alle de situationer, hvor denne kendsgerning forekommer, det virker blot mærkeligt på mig, at i tilfældet med Albanien vil man fra Den Socialistiske Gruppes side indtage en holdning, som er diamentralt i modstrid med holdningen i den anden del af Parlamentet, og som ikke mindst - gentager jeg - bruges på en temmelig ensidig måde over for det nævnte land og ikke over for andre.
Det er årsagen til, at jeg endnu en gang opfordrer de få og trætte medlemmer af de nævnte grupper til at overveje, om ikke den tekst, som vi er nået frem til som et kompromis, jeg vil kalde stærkt, men acceptabelt, kan vedtages uden overdrivelser hverken i den ene eller den anden retning.

Novo
Fru formand, mine damer og herrer. Det erkendes internationalt, at der er sket valgsvindel i forbindelse med det nylige pseudovalg i Albanien. Det erkendes ligeledes internationalt, at der er sket krænkelser af de politiske rettigheder og menneskerettighederne for talrige ledere, partimedlemmer, fagforeningsmedlemmer og civile borgere i Albanien før, under og efter afholdelsen af disse pseudovalg.
I denne situation kan Europa-Parlamentet enten indtage en klar holdning til spørgsmålet, eller det kan risikere at skabe præcedens for fremtidige lignende situationer. Europa-Parlamentet må indtage en klar holdning og undgå at gå på kompromis med denne demokratifarce. For at holdningen skal fremstå helt klart har vi sammen med PSE-Gruppen stillet nogle ændringsforslag, hvori det kræves, at hele valghandlingen gentages med fuld respekt for de internationale regler, og at det økonomiske og politiske samarbejde i modsat fald vil kunne suspenderes.

Tamino
Fru formand, som jeg allerede har haft lejlighed til at sige ved det foregående møde, som vi holdt i Bruxelles, konstaterede næsten alle observatørerne, af enhver oprindelse, uregelmæssigheder ved valget i Albanien, og det i fasen op til valget, det vil sige under valgkampen - for eksempel ved manglende mulighed for alle til at føre valgkamp - under valget ved oplagte uregelmæssigheder i adgangen til at stemme, ved at hindre kontrol af selve afstemningen og også efter valget ved en manglende demokratisk mulighed for at kontrollere stemmeoptællingen og gennem undertrykkelse af protestaktioner fra oppositionen.
Vi står altså over for manglende respekt for demokratiets normale regler, og vi må således også stille os selv et spørgsmål: hvad er det i øjeblikket for en demokratiseringsproces, som er i gang i Albanien? Vi oplever måske for første gang en proces med opløsning af den normale demokratiske praksis. De foregående valg var gået bedre end disse, det vil altså sige, at der ikke var opmærksomhed fra de internationale strukturer, herunder Den Europæiske Union, eftersom processen gik fremad og ikke tilbage. Og i den sammenhæng beklager vi, at hr. Dini under debatten om det italienske halvår ikke beskæftigede sig med spørgsmålet om Albanien.
Jeg tror imidlertid, at det nu er nødvendigt at nå frem til et nyt valg med respekt for de demokratiske principper. Vi bør nå dertil, at den albanske regering skifter politik og giver garantier herom, men vi må også arbejde for at sikre en tilnærmelse mellem regering og opposition, så der kommer en ny dialog i Albanien. Og dette kan vi også gøre ved at tage i betragtning, at aftalen fra 1992 om økonomisk samarbejde skal fornys: vi har således pressionsmidler.
Endelig vil jeg gerne erindre om det nødvendige i, at vi fremover benytter de samme metoder og de samme kriterier over for alle de lande, hvor en demokratiseringsproces er i gang.

Pack
Fru formand, mine damer og herrer. Jeg vil holde mig til kendsgerningerne og ikke til et eller andet, som en eller anden har læst et eller andet sted. For det første: Til at starte med deltog alle partier i første valgrunde ved valget i Albanien. Oppositionen så på dette tidspunkt efter deres egne udsagn ingen uoverstigelige problemer i forbindelse med deres deltagelse i valget.
For det andet: Oppositionspartierne under ledelse af det socialistiske parti trak - to timer før valghandlingens afslutning, men efter bekendtgørelsen af de yderst ugunstige valgprognoser foretaget af et amerikansk opinionsundersøgelsesinstitut - deres kandidater og deres valgtilforordnede tilbage.
For det tredje: Sidstnævnte forårsagede åbenbart uregelmæssigheder i nogle valglokaler. For det fjerde: Den uafhængige valgkommission konstaterede uregelmæssigheder og sammenstød i 17 valgkredse, og sidste søndag foretoges der omvalg her.
For det femte: Oppositionen nægtede så at deltage i dette omvalg. Ingen, kære hr. Bertens, blev udelukket! For det sjette: Oppositionens opfordring til boykot medførte, at valgdeltagelsen kun blev 18 % lavere. For det syvende: Den store tilslutning til Det Demokratiske Parti blev derfor også bekræftet i anden valgrunde. For det ottende: De forskellige valgobservatører i første valgrunde var ikke enige i deres vurderinger. Jeg minder om f.eks. Helsinki Human Rights Group . Og da der kun blev taget hensyn til én rapport, OSCE's ODIHR-rapport, giver det virkelig grund til at stille spørgsmålstegn ved valget. Sammensætningen af valgobservatørgruppen er yderst tvivlsom. Jeg har identificeret alene 14 af disse valgobservatører som ungsocialister, vaskeægte ungsocialister og ikke parlamentarikere. Desuden var der to marxister, som i sin tid var ansete gæster hos Hoxha i Albanien. Disse 14 mennesker var først blevet inviteret som observatører for kommunisterne og blev først senere rekrutteret af ODIHR-gruppen til at observere valget.
Desuden skal vi lægge mærke til, at EU-ambassadøren og den amerikanske ambassadør i Tirana i går forfattede et dokument, hvor de kritiserede ODIHR-rapporten sønder og sammen. Og de vendte sig absolut imod, at disse konklusioner desuden skulle få lov at blive brugt her. Vi bør tage dette til efterretning og ikke bare det, der passer ind i vor politiske kalkule.
For det niende: Albanerne fulgte i valget deres egne meninger og ikke de ønsker, de venstreorienterede i Europa-Parlamentet måtte nære. For det tiende: Angående kravet om løsladelse af politiske fanger konstaterer jeg, at jeg ikke kender en eneste politisk fange i Albanien. Jeg kender kun til et tilfælde med en prominent venstreorienteret, der imidlertid sidder i fængsel på grund af økonomisk kriminalitet - dvs. et juridisk problem, som jeg ikke vil blande mig i. For det ellevte: Jeg venter af den albanske regering, at den omgås sit store flertal, som fru Hoff bemærkede, med omtanke og alligevel inddrager oppositionen, der jo har nægtet at deltage, i arbejdet. Fra denne opposition håber jeg på en konstruktiv holdning, for den repræsenterer også sine medborgere og sit land.
For det tolvte: Albanien måtte på fem år klare vejen fra middelalder til nytid eller fra kommunismens flugtsikre fængsel til demokratiet. Det er forbandet vanskeligt, og der vil stadig blive begået fejl i lang tid. Lad os dog ikke være så hovmodige og så ensidige i vor bedømmelse! Også vi måtte møjsommeligt tilkæmpe os vore demokratiske normer. Det kan vi være stolte af, men nu bør vi hjælpe albanerne med yderligere at forfine disse normer. Dét er vor opgave - og ikke at afvise dem!

Wiersma
Fru formand, jeg vil gerne reagere på det, andre talere før mig allerede har sagt. Jeg er helt enig i det, hr. Bertens har sagt om hans gruppes standpunkt, og det tydelige signal, som også hans gruppe ønsker at sende til den albanske regering om, at den dér opståede situation er uacceptabel for os. Når jeg lytter til fru Pack fra Den Kristelig-Demokratiske Gruppe, så tror jeg, at vi i vor vurdering af situationen ligger temmelig langt fra hinanden. For os drejer det sig ikke om en partipolitisk vurdering af situationen på stedet men navnlig om en konstatering af, at der har fundet så mange uregelmæssigheder sted ved disse valg, at man ikke kan tale om et pålideligt resultat, og når der hersker så megen usikkerhed, tvivl, så mener vi, at valgene burde gå om. Dette er i sig selv ikke nogen partipolitisk beslutning. Her drejer det sig om at fælde en objektiv dom over det, der foregår i Albanien. Observatører, også andre observatører end de af fru Pack omtalte, har konstateret så mange uregelmæssigheder, og der, hvor der ikke var nogen observatører, kan der også være sket alt muligt, således at man faktisk kan tale om systematisk svindel.
I en sådan situation, når der hersker så stor tvivl, mener vi, at valgene må gå om, og at vi som Parlament også må fremsætte en klar udtalelse herom. Vi kan strides længe om, hvem der var eller er skyld i den opståede situation, men det er ikke relevant for spørgsmålet om, hvorvidt valgene var ærlige. Det er bedre for albanernes demokratiske bevidsthed, at fejlene bliver erkendt, og at der bliver afholdt helt nye valg. Dette er bedre end en endeløs diskussion om nøjagtig i hvilke distrikter, der har været tale om uregelmæssigheder, og hvor omvalg netop skulle være påkrævet.
Jeg mener til slut også, at vi skal behandle Albanien præcis på sammen måde, som vi prøver at behandle andre lande, nemlig efter de regler der gælder i Europarådet, og disse kan vi ikke skære til pr. politisk situation. Derfor har min gruppe også via ændringsforslagene til det fælles forslag til beslutning klart formuleret dette standpunkt. Kort sagt, det gør det klart, at vi står bag den krænkede vælger i Albanien.

von Habsburg
Fru formand! Da jeg havde hørt fru Pack, følte jeg egentlig, at jeg burde give hende mine to minutters taletid, for hendes udredninger var så interessante, så klare og så saglige, og de var et godt svar på den samvittighedsløse demagogi, som vi har at gøre med i dag. Sandheden er jo, at vi befinder os i en tid, hvor demokratiet er på tilbagetog.
Hvis man kender Albanien en lille smule - desværre kender alt for få dette land -, må man hele tiden holde sig for øje, hvilket udgangspunkt dette land havde. Jeg var der kort efter det kommunistiske regimes fald og så, hvilke frygtelige tilstande der herskede i landet. At det i dag stadig ikke har et demokrati som Schweiz eller England, er naturligvis fuldstændigt klart. Men der er ingen tvivl om, at der allerede er sket store fremskridt. I Albanien gøres der faktisk noget for befolkningen. Landet har en regering, som faktisk vil det gode, og det må vi anerkende. At der var uregelmæssigheder i forbindelse med valget, det kan ikke nægtes. Det bevises også af, at der måtte foretages omvalg i 17 valgkredse. I de fleste valgkredse forløb valget imidlertid, som det skulle. Jeg beklager meget, at oppositionen, der i øvrigt næsten kun bestod af kommunister, trak valgobservatørerne tilbage, før afstemningen var afsluttet. De ville ganske enkelt ikke vide sandheden, fordi de på grundlag af opinionsmålingerne under valget godt vidste, at de ville lide et stort nederlag. Jeg mener derfor, at vi bør gøre alt for, at Albanien får, hvad det fortjener, nemlig at blive optaget i de europæiske demokraters fællesskab, selv om det vil vare lidt endnu.

Caccavale
Fru formand, hr. Marín, kære kolleger, den kendsgerning, at valget i Albanien ikke var helt demokratisk, men at der skete alvorlige krænkelser af de mest elementære elementer i en demokratisk konkurrence, tror jeg ikke kan diskuteres; sådan forholder det sig, det kan ikke diskuteres.
Det forekommer mig imidlertid, at vi som sædvanlig går fra den ene yderlighed til den anden. Vi har gjort alt for, at der skulle være en form for europæisk beskyttelse af dette valg i Albanien for at nå frem til en overgang til demokratiet, der så vidt muligt skulle være ikke voldelig, og nu kræver vi i stedet, at alt skal sløjfes, at valget skal gå om, at der igen skal være kaos i landet. Jeg tror, at denne holdning bør forkastes: der skal lægges et stærkt pres på den albanske regering, som blev vinderen af dette valg - der som sagt på mange måder var udemokratisk - for at det kan gå om i de valgkredse, hvor der er blevet påvist uregelmæssigheder, men kun i de valgkredse. Jeg mener imidlertid, at Europa på dette tidspunkt opmærksomt, uden at skabe yderligere turbulens, bør følge denne overgangsproces i Albanien: det vil gavne demokratiet og fremfor alt den fredelige sameksistens i hele Balkan-området.

Marín
Fru formand, den endelige rapport fra OSCE om valget i Albanien bekræfter tidligere rapporter, der beskriver de uregelmæssigheder, der fandt sted under valget, og påpeger tilfælde, hvor der forekom overtrædelser af den nye valglov, der blev vedtaget i februar i år.
Den Europæiske Union fremsatte en skarp erklæring om disse forhold og anmodede om omvalg i de valgkredse, hvor uregelmæssighederne havde fundet sted. Det blev også påpeget, at fortsættelsen af valgprocessen under iagttagelse af internationale demokratiske regler var af afgørende betydning for en positiv fremtidig udvikling af relationerne mellem Albanien og Den Europæiske Union.
Vi fordømmer også politiets voldsomme reaktion på demonstrationen den 28. maj. Kommissionen modtog i Bruxelles lederne af de albanske oppositionspartier for at høre deres synspunkter og deres kritik af den måde, hvorpå valget blev gennemført, og det var klart, at det var nødvendigt med omvalg i adskillige valgkredse. Den albanske regerings beslutning om at gentage valget i 17 af disse valgkredse er et skridt i den rigtige retning, men man må beklage, at der derved ikke har været tid til at evaluere den endelige rapport fra OSCE eller til, at der kunne være observatører til stede ved omvalget.
Netop i går blev der i Wien afholdt et uformelt møde i OSCE's permanente råd med en albansk delegation med det formål at debattere OSCE's rapport. Repræsentanter fra denne organisation er blevet inviteret til Tirana for at diskutere anbefalingerne og de tekniske aspekter i rapporten. Rapporten fra OSCE indeholder anbefalinger om, hvordan man kan forbedre valgprocedurerne og selve afholdelsen af valget. Rapporten indeholder ikke noget synspunkt om den generelle gyldighed af valget og giver heller ikke noget præcist tal for de valgkredse, hvor det ville være hensigtsmæssigt med omvalg. Det er klart, respekten for de demokratiske principper og for loven vil være afgørende for den fremtidige udvikling af relationerne til Albanien.
Det er rigtigt, som nogle parlamentsmedlemmer har påpeget, at Albanien er en vigtig stabilitetsfaktor i et yderst ustabilt område, og det er også rigtigt, at der i de seneste år er sket vigtige fremskridt på det økonomiske område. Derfor er det vigtigt fortsat at støtte denne interne udvikling, som - jeg gentager - går i den rigtige retning.
Kommissionen har i de seneste måneder været i gang med at forberede et forhandlingsmandat til en ny handels- og samarbejdsaftale med Albanien. I øjeblikket har Kommissionen valgt at vente og se, hvordan situationen i Albanien udvikler sig, og om man ved regeringspartiets indsats og gennem en dialog mellem præsident Berisha og oppositionspartierne kan genoprette roen i det politiske liv i Albanien og efterhånden opnå normale demokratiske tilstande.

Formanden
Mange tak, hr. Marín!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forslag til beslutning (B4-0734/96) af La Malfa m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om valget i Bosnien-Hercegovina.

Bertens
Fru formand, det er af den største betydning, at der bliver afholdt demokratiske valg i Bosnien. Datoen er blevet lagt fast, og den må vi holde fast ved. Udsættelse, hvor legitimt dette end måtte forekomme under de nuværende omstændigheder, bærer mange farer i sit skød, såsom for eksempel at Bosnien falder endnu mere fra hinanden, og at den periode, hvor vi har måttet forhandle med de forgangne års warlords , bliver forlænget. Bosnien har brug for en stabil og legitim øvrighed, baseret på demokratiske valg. Derfor må vi gøre alt for at forbedre de omstændigheder, under hvilke valgene skal finde sted.
Punkt eet: derfor må IFOR's mandat udvides til arrestation af krigsforbrydere og til at eskortere flygtningene tilbage til deres hjem. De frie medier må fremmes. Der må gribes hårdt ind over for separatistiske kræfter. Ikke alene skal Mladic og Karadzic sættes bag tremmer, men vi må også forkaste de bosniske kroaters selvstændighed og skarpt fordømme overfaldet på Silajdzic. Meddelelsen om, at de bosniske serbere selv vil oprette deres egen domstol og dømme deres krigsforbrydere, er endnu et slag i ansigtet på fredsprocessen. Vor protest mod disse udviklinger må være yderst resolut og klar. I den forbindelse må vi kunne trække på alle instrumenter.

Oostlander
Fru formand, jeg er meget tilfreds med det forslag til beslutning, som er blevet forberedt fra liberal side. I punkt C heri står der noget, som jeg ikke er helt så glad for i denne sammenhæng,
»der endvidere henviser til, at det er bedre at holde valg end slet ikke at afholde valg, selv om omstændighederne lader meget tilbage at ønske«.
(NL) Jeg har forstået, at dette ikke er møntet på Albanien, men på Bosnien-Hercegovina. I virkeligheden anlægger man altså her lidt forskellige standarder, men jeg ser det dog alligevel helst ikke nedfældet i et forslag til beslutning. Jeg vil bede kollegerne fra Den Liberale Gruppe om at trække dette punkt C tilbage, i al fald som det mindste anden del, fordi det egentlig er en invitation til dem, der vil have det hele til at gå i fisk; det, vi i virkeligheden allerede på forhånd siger til dem, er følgende: nå ja, lad så gå alligevel. Det er rigtigt, men det er bedre, at vi ikke siger det. Dette vil jeg faktisk sige meget indtrængende med adresse til Den Liberale Gruppe. Vi har endnu et par ændringsforslag, som nok vil falde i deres smag, tror jeg. Jeg finder det også rigtigt, at dette forslag til beslutning presser på for at gøre alt for at fremme deltagelse. Også fra de flygtninges side, som vil brevstemme eller stemme personligt, og som man ikke må lægge nogen sten i vejen, og som heller ikke må fratages så meget som een fordel, fordi de deltager. Også for at forhindre, at valgene samtidig kunne gå hen og blive en slags bekræftelse af den etniske opdeling, hvilket jo udpræget er een af de farer, som vi kan forvente.
Fru formand, idet jeg runder af, vil jeg understrege, at det er uantageligt, at repræsentanterne for den såkaldte Republik Srpska omtaler Bosnien-Hercegovina som den såkaldte Republik Bosnien-Hercegovina. De må anerkende denne fuldt ud, ellers hører de ikke hjemme hos os. Det samme gælder for kroaterne, der igen er ved at etablere sådan en slags kvasiregering i Herceg-Bosna. Dette er ting, som vi absolut ikke vil tåle her. Vi må sætte hårdt ind mod begge fænomener.

Marín
Fru formand, ærede medlemmer, Kommissionen støtter fuldt ud Europa-Parlamentets beslutning om afholdelsen af valg i Bosnien-Hercegovina. Valgene er af afgørende betydning for fredsprocessen og vil danne grundlag for Bosnien-Hercegovinas grundlov, som vil give landets institutioner legitimitet. På Ministerrådsmødet til gennemførelse af fred i det tidligere Jugoslavien, der blev afholdt i Firenze i sidste uge, var forberedelsen af valgene et af de vigtigste emner. Selv om forholdene langt fra er ideelle, mente man, at det er afgørende betydning at fastholde datoen den 14. september. At udsætte valgene vil øge risikoen for en opsplitning af Bosnien-Hercegovina og efterlade landet uden brugbare redskaber til at arbejde for landets fremtid. OSCE bør bekræfte, at betingelserne for afholdelse af valg er opfyldt og fastsætte en dato. Man kan godt regne med, at beslutningen vedtages hen imod slutningen af juni måned.
Det er vigtigt, at der gøres en meget stor indsats fra nu af indtil valgene for at forbedre den nuværende vanskelige situation. Den langsomme tilbagevenden af de fordrevne og flygtningene på grund af, at der ikke er fri bevægelighed, komplicerer uden tvivl forberedelsen af valgene. Formelt er der fri bevægelighed, men i praksis er der stadig mange problemer, der skaber et klima af frygt og mistillid, som understreges ved tilstedeværelsen i den serbiske republik af folk som Karadzic og Mladic, som står anklaget for krigsforbryderdomstolen. Relationerne mellem enhederne er præget af separatistiske tendenser, og inden for det kroatiske muslimske statsforbund er der heller ikke sket tilstrækkelige fremskridt.
Samtlige politiske partiers adgang til medierne er også begrænset. Siden januar har OSCE, som i henhold til Dayton-aftalen skulle overvåge forberedelsen og afholdelsen af valgene, arbejdet i området under de vanskelige politiske og praktiske vilkår, som jeg beskriver her. Til at overvåge processen har man oprettet en midlertidig valgkomité, ligesom man har opstillet regler for valglister, stemmeret - også for flygtningene - og adgang til medierne. Man har også iværksat en række programmer til information til borgerne.
Unionens medlemsstater og Kommissionen støtter fuldt ud OSCE's aktiviteter. Medlemsstaterne - samt Kommissionen - har ydet en stor støtte til OSCE's frivillige fond, som anvendes til at finansiere forberedelsen af valgene. Fællesskabsbudgettets bidrag til informationsmateriale til borgerne og til fremstilling af stemmebokse og valgurner beløber sig til 2 mio ecu. Gennem en fælles aktion i Den Europæiske Union finansierer vi med 3 mio ecu udstationeringen af de observatører, der skal overvåge den korrekte forberedelse af valgene. Der ydes også en betydelig støtte til de uafhængige medier. Og i denne forbindelse støtter Kommissionen Carl Bildts forslag til oprettelsen af en uafhængig TV-kanal med 2 mio ecu. Den Europæiske Union deltager som sådan naturligvis også i overvågningen af valgene på den måde, man finder frem til sammen med OSCE's koordinator for overvågningen af valgene.

Formanden
Mange tak, hr. Marín!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende 34 forslag til beslutning:
Timor og Indonesien
B4-0776/96 af de Melo og Cunha for ELDR-Gruppen om situationen på Østtimor; -B4-0782/96 af Marinho m.fl. for PSE-Gruppen om situationen på Østtimor; -B4-0784/96 af Vieira m.fl. for UPE-Gruppen om hændelserne i Baucau (Østtimor); -B4-0785/96 af Pradier og Vandemeulebroucke for ARE-Gruppen om situationen på Østtimor og hændelserne i Baucau; -B4-0806/96 af Ribeiro m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om Østtimor; -B4-0819/96 af McKenna m.fl. for V-Gruppen om menneskerettighedssituationen på Østtimor og i Indonesien; -B4-0831/96 af Lucas Pires for PPE-Gruppen om de indonesiske myndigheders nedkæmpelse af østtimoresiske indbyggeres demonstration i Baucau og arrestationen af demonstranterne; -B4-0764/96 af d'Ancona m.fl. for PSE-Gruppen om dommen over tidligere parlamentsminister i Indonesien; -B4-0777/96 af Pimenta for ELDR-Gruppen om krænkelsen af de borgerlige frihedsrettigheder i Indonesien; -B4-0800/96 af Ribeiro m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om menneskerettighederne i Indonesien; -B4-0817/96 af Telkämper og McKenna for V-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Indonesien; -B4-0825/96 af Moorhouse for PPE-Gruppen om menneskerettighederne i Indonesien; Nigeria
B4-0737/96 af André-Léonard m.fl. for ELDR-Gruppen om drabet på fru Abiola i Nigeria; -B4-0787/96 af Macartney m.fl. for ARE-Gruppen om drabet på den nigerianske oppositionspolitiker Moshod Abiolas hustru; -B4-0799/96 af Pettinari m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om drabet på Kudiratu Abiola i Nigeria; -B4-0815/96 af Müller m.fl. for V-Gruppen om drabet på fru Abiola i Nigeria; -B4-0827/96 af Moorhouse og Maij-Weggen for PPE-Gruppen om menneskerettighederne i Nigeria; Burma
B4-0740/96 af André-Léonard og Bertens for ELDR-Gruppen om Burma; -B4-0801/96 af Vinci og Sierra González for GUE/NGL-Gruppen om forbuddet mod NLD i Burma; -B4-0822/96 af Telkämper og Aelvoet for V-Gruppen om krænkelserne af menneskerettighederne i Burma; -B4-0832/96 af Moorhouse m.fl. for PPE-Gruppen om menneskerettighederne i Burma; Tyrkiet
B4-0769/96 af Newens m.fl. for PSE-Gruppen om menneskerettighederne og situationen i Tyrkiet; -B4-0797/96 af Carnero González m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om menneskerettighederne og fængselsbetingelserne i Tyrkiet; -B4-0820/96 af Roth m.fl. for V-Gruppen om krænkelserne af menneskerettighederne i Tyrkiet; -B4-0828/96 af Moorhouse m.fl. for PPE-Gruppen om menneskerettighederne i Tyrkiet; Chile
B4-0762/96 af Kreissl-Dörfler for V-Gruppen, Pradier for ARE-Gruppen, Gasòliba i Böhm for ELDR-Gruppen, Fernández-Albor for PPE-Gruppen, Sornosa Martínez for GUE/NGL-Gruppen, Pons Grau og Miranda for PSEGruppen om amnesti for Carmelo Sorias formodede bortførere; -B4-0795/96 af Sornosa Martínez m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om amnesti for Carmelo Sorias formodede bortførere; -B4-0811/96 af Kreissl-Dörfler og Telkämper for V-Gruppen om amnesti for Carmelo Sorias formodede bortførere; Raghbir Singh Johal
B4-0780/96 af Tomlinson og Murphy for PSE-Gruppen om tilbageholdelsen af Raghbir Singh Johal; Forbud mod højtideligholdelsen af 10-års dagen for Tjernobyl-ulykken
B4-0829/96 af Reding og Moorhouse for PPE-Gruppen om de hviderussiske myndigheders undertrykkelse af højtideligholdelsen af 10-års dagen for Tjernobyl-ulykken og deres forbud mod medicinhjælp fra uafhængige NGO'er til de børn, der har været offer for ulykken; Kina
B4-0772/96 af Sauquillo Pérez del Arco og Kinnock for PSE-Gruppen om Wei Jingshengs alvorlige situation og om krænkelserne af menneskerettighederne i Kina; -B4-0778/96 af Larive og Gredler for ELDR-Gruppen om Wei Jingsheng og krænkelserne af menneskerettighederne i Kina; -B4-0792/96 af Dupuis m.fl. for ARE-Gruppen om Wei Jingshengs alvorlige situation og krænkelserne af menneskerettighederne i Kina; -B4-0816/96 af Ripa di Meana m.fl. for V-Gruppen om krænkelserne af menneskerettighederne i Kina og om Wei Jingshengs situation.
Costa Neves
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, på ny ser vi os nødsaget til at fordømme de indonesiske myndigheders fortsatte militære undertrykkelse af befolkningen i Østtimor, navnlig de unge. Endnu en gang har de indonesiske myndigheder dræbt, såret og arresteret unge timoresere, som deltog i en fredelig demonstration i Baucau til fordel for religionsfrihed efter de hændelser, der var udtryk for provokation og religiøs intolerance, og som kulminerede med profaneringen af en katolsk religiøs figur.
I Djakarta har det indonesiske politi endnu en gang dræbt en ung østtimoreser. Hundredvis af politiske fanger er stadig fængslet i Indonesien og i Østtimor. Den indonesiske regering lader stadig hånt om det internationale samfunds henstillinger og krav om overholdelse af menneskerettighederne og Østtimors befolknings ret til selvbestemmelse, hvilket er uacceptabelt.
Det er vigtigt, at Europa-Parlamentet - endnu en gang - fordømmer den indonesiske militære undertrykkelse af det østtimoresiske folk og kræver øjeblikkelig løsladelse af alle politiske fanger, herunder også modstandslederen, Xanana Gusmão, og udtrykker solidaritet med timoresernes kamp for selvbestemmelse og for ophør af den ulovlige besættelse af deres territorium. Ord er ikke nok. Samtidig med at vi udtrykker solidaritet med ofrene og deres familie må vi endnu en gang opfordre alle medlemsstaterne til at indstille al militær bistand og enhver form for våbensalg til Indonesien.

Marinho
Fru formand, de voldelige, blodige og dødbringende hændelser, der er beskrevet i den fælles beslutning, er et vidnesbyrd om, at Europa-Parlamentets medlemmer ikke har ladet sig føre bag lyset af den pro-indonesiske propaganda, og at den østtimoresiske befolknings kamp for gennemførelse af FN's resolutioner og overholdelse af menneskerettighederne kendes, støttes og respekteres af størstedelen af de politiske grupper og ligeledes af medlemsstaterne i Rådet.
Den foreliggende beslutning er en yderligere bekræftelse af, at det østtimoresiske folks sag vinder stadig større international politisk tilslutning, efterhånden som det indonesiske diktatur intensiverer volden. Foruden de fælles holdninger, som Rådet har vedtaget, men som det af velkendte grunde som følge af den britiske holdning i Rådet har været vanskeligt at få offentliggjort, og hvori Indonesien opfordres til at gennemføre FN's resolutioner, understreges det med den foreliggende beslutning, at Europa-Parlamentet opfordrer Indonesien til snarest at reagere på den portugisiske premierministers dialoginitiativ som et første vigtigt skridt hen imod en politisk løsning på problemet i Østtimor.

Vieira
Fru formand, mine damer og herrer. Indonesiens ubegrundede, ulovlige og blodige besættelse af Østtimor er en af de alvorligste og mest voldelige konflikter i de seneste årtier. Tyve års krig og militær undertrykkelse har haft store omkostninger i form af mange døde, sårede, lemlæstede og fængslede såvel som overgreb mod det hårdt prøvede folks kultur, historie og religiøse identitet.
De hændelser, der fandt sted i sidste uge i Baucau, viser endnu en gang falskheden i fredsløfterne og det illusoriske i respekten for menneskerettighederne og religionsfriheden i Timor. Indonesiske myndigheder deltog i denne infame provokation mod den for størstedelens vedkommende katolske befolkning. Man vanhelligede ustraffet symbolerne på en religion, som man er forpligtet til at respektere, og man dræbte, sårede og fængslede i flæng de demonstranter, der fuldt legitimt vovede at protestere.
Alle disse forhold må på det kraftigste fordømmes, men desværre må det erkendes, at visse lande, som taler om fred og respekt for menneskerettighederne, rent faktisk forsyner Indonesien med våben og logistiske infrastrukturer, således at krigen og volden fortsat kan brede sig.
Som det blev påpeget i december, har det internationale samfunds hykleri givet næring til de afskyelige forbrydelser, der til stadighed begås. Det vil derfor være nytteløst, at man bliver ved med at udarbejde fordømmende erklæringer i Europa-Parlamentet, FN eller et hvilket som helst andet forum, hvis der ikke findes en stærk og reel politisk vilje til at befri Timor fra det indonesiske åg og genoprette freden og sikkerheden for dets befolkning. For hvis de stater og nationer, der siger, at de ønsker at fremme respekten for friheds- og menneskerettighederne, reelt ønskede det, kunne der meget hurtigt findes en løsning på Timor-problemet. Det er på tide at sige stop. Det er på tide at handle i stedet for at snakke. Det er på tide helt klart at undsige dette uacceptable barbari, der er en skændsel for hele menneskeheden. Som en yderligere understregning af det jeg netop har sagt kan jeg fortælle, at der i dag i Parlamentets presselokale ligger en meddelelse, hvori der rettes et stærkt angreb mod Portugal, en EU-medlemsstat, som forsvarer Timors ret til frihed, en meddelelse, som er dateret den 3. juli 1995, jeg gentager, den 3. juli 1995, hvilket viser ophavsmændenes ubøjelige holdning og manglende fleksibilitet. Et helt år, uden at der er ændret et eneste komma i dette spørgsmål.

Ribeiro
Fru formand, endnu en gang er Timor på dagsordenen, hvilket får nogle medlemmer til at reagere med irritation som udtryk for en vis træthed.
For vort eget vedkommende ville vi aldrig føle irritation eller træthed, end ikke hvis det timoresiske folk var kørt træt - men det er det ikke, hvilket tjener det til ære - og heller ikke, hvis det lykkedes Indonesien at fuldbyrde folkemordet med det internationale samfunds tolerante indforståethed, som er i strid med dets egne holdninger. Vores harme ville da blot blive endnu voldsommere.
Er der noget nyt i denne sag? Ja, det er der, der er de til stadighed nye aggressioner og provokationer i forbindelse med den militære besættelse, og der er de altid nye tilkendegivelser af et folks krav om ret til selvbestemmelse.
Men der er også det nye, at vi her i Europa-Parlamentet nu i tilknytning til hinanden drøfter menneskerettighedssituationen i Indonesien og den fortsatte militære besættelse af et territorium, der endnu ikke er afkoloniseret. To forskellige problemer med samme rod. Med det vigtige forbehold, at man ikke må forledes til at tro, at det internationale politiske problem vedrørende situationen i Timor automatisk vil blive løst med fremskridt i demokratiseringsprocessen i Indonesien. En sådan opfattelse kunne tolkes som en stiltiende accept af, at Timor er en del af Indonesien.
Repræsentanter for Timors befolkning mødes med indonesiske demokrater. Det er et positivt signal, som vi hilser velkomment. Men de mødes for at koordinere forskellige kampe og ikke for at sammensmelte forskellige mål i samme »interne« kamp i Indonesien.
Og kræfter, som står i det nuværende indonesiske styres tjeneste - hvilket skaffer dem fordele, men ikke tjener dem til ære - skal ikke komme og anklage Portugal for at være en kolonimagt for således at aflede opmærksomheden fra den kendsgerning, at der er tale om en uafsluttet afkoloniseringsproces, og at den indonesiske regering - endnu? - ikke har reageret på det portugisiske initiativ inden for rammerne af forhandlingerne i FN's regi.
Vi går ikke på kompromis med folk, der kun tænker på egen vinding, manipulation og andre former for gemenhed. Dem foragter vi. Spørgsmålet drejer sig om et folks ret til selvbestemmelse, som det hindres i at udøve gennem en militær besættelse, som samtidig er et religiøst, kulturelt og fysisk folkemord .

McKenna
Fru formand, Jeg håber, at Østtimor vil stå øverst på Irlands udenrigspolitiske dagsorden under det irske formandskab. Jeg tror, den bedste måde, vi kan hjælpe Østtimor på, er ved åbent at kritisere vore EU-partnere, der bevæbner det indonesiske diktatur, der har udsat timoreserne for 20 års mord, voldtægt, tortur og undertrykkelse. Vi bør ikke være bange for at krænke vore partnere i EU ved at fordømme deres samarbejde med tyranniet. Det er et af problemerne med dette kompromisbeslutningsforslag, at det er for vagt på dette punkt.
I år har mindst tre lande fra Den Europæiske Union været involveret i våbenhandel med general Suhartos regime. Storbritannien har eksporteret to jetjagere af typen Hawk til Indonesien i april. Det er de første af en levering på 24. Det er en del af en kontrakt på £2 mia for British Aerospace. Piloterne til disse fly skal uddannes i Wales. Sverige har besluttet at genoptage våbensalget til Indonesien. Finland udstedte i marts en licens til eksport af 60 pansrede mandskabsvogne til Djakarta.
Jeg mener, at det er passende, at vi i dag taler om spørgsmålet, for det er Xanana Gusmãos 50 års fødselsdag; det er lederen af den timoresiske modstandsbevægelse, der afsoner en dom på 20 års fængsel for at modsætte sig Indonesiens styre. I timoresernes øjne er han Østtimors Nelson Mandela. Mange regeringer og menneskerettighedsorganisationer har opfordret til løsladelse af ham og til løsladelse af alle politiske fanger. Det andet, indoneserne må indse, er, at vi nødvendigvis må have adgang til Østtimor. Jeg er selv blevet forhindret i at tage derhen. Parlamentet bør tvinge Indonesien til at tillade, at folk tager dertil, så de kan se, hvad der faktisk foregår.

Lucas Pires
Fru formand. Nogle finder det trættende, at Timor-spørgsmålet så hyppigt sættes på dagsordenen her i Parlamentet. Problemet ville imidlertid meget let kunne løses, hvis Indonesien ophørte med systematisk at krænke de grundlæggende rettigheder, herunder retten til selvbestemmelse, retten til livet, og for så vidt angår hændelserne i Baucau, religionsfriheden. Efter nogles mening har disse ting mindre betydning end de veje, som Indonesien skulle have anlagt i Timor. Hvad der med sikkerhed er bygget, er flere fængsler. Heldigvis findes der nogle retfærdige, der ikke erstatter værdier som frihed og egen identitet med beton. Det kan vi kun påskønne.
Hvorfor har der hersket enighed om dette problem i Europa-Parlamentet de sidste ti år, lige siden Portugal tiltrådte Fællesskabet? Hvorfor anerkender FN ikke den indonesiske besættelse? Er alle da blinde? Hvorfor hører man om kugler i stedet for valg i Timor? Hvorfor er det kommet så vidt, at præsident Suharto kynisk kan lancere en bil under navnet »Timor«, som kan købes skattefrit, når han samtidig nægter timoreserne den mest grundlæggende ret til fri bevægelighed i og uden for landet?
På trods af at Portugal af FN er blevet udnævnt til administrerende myndighed, afviser det ensidige løsninger og foreslår Indonesien en dialog og en forhandlingsløsning. Den portugisiske premierminister har for nylig fremsat et konkret forslag i denne retning. Men i stedet for at reagere på dette forslag reagerer Indonesien med stokkeslag. Så længe Indonesien foretrækker stokkeslag frem for dialog, vil vi opfordre Europa-Parlamentet til at udtrykker fordømmelse af situationen ud fra den opfattelse, at Europa-Parlamentet og Europa som helhed bør foregå med et godt eksempel i kampen for at fremme respekten for menneskerettighederne i verden. Det vil vi gøre, lige så mange gange det måtte være nødvendigt. Det er det mindste, vi kan gøre for det mest oversete af de undertrykte folk i verden.

D'Ancona
Fru formand, at et land som Indonesien, som jeg må indrømme, at vi også tit beundrer, ikke er i stand til at løse en række strukturelle problemer vedrørende menneskerettighederne, er bedrøveligt. Det er endnu alvorligere, at Indonesien selv ikke griber seriøst ind over for den meningsløse og håbløse undertrykkelse, begrænsningen af pressefriheden, brug af vold over for værgeløse borgere såsom fængslingen af doktor Sri-Bintang Pamungkas, og at man ikke forsøger på at nå frem til en politisk løsning. Man kan her hos os finde mennesker, der gerne ville gøre en indsats for sammen med indoneserne at forsøge at nå frem til en sådan løsning. Dette fru formand, ville være bedre end at udarbejde forslag til beslutning, som ikke blot Indonesien vender det døve øre til men medlemsstaterne tydeligvis også, fordi den militære bistand og våbeneksporten forsætter simpelthen bare i mellemtiden. Fru formand, denne blokerede situation må bringes til ophør.

Telkämper
Der er tre emner, der gang på gang dukker op her, når der er tale om et folks selvbestemmelsesret, emner, som er gamle synder fra kolonitiden. Det drejer sig om besættelsen af Vestsahara, Mururoa og gentagne gange Østtimor. Vi har et særligt ansvar for denne konflikt. Vi må sige til indoneserne, at de skal respektere menneskerettighederne. Det drejer sig her om det østtimoresiske folks selvbestemmelsesret. Men vi har også ansvaret som Parlament og som EU i det hele taget.
Vi har i årevis talt om konflikterne i Dili. Nu har der igen været demonstrationer og episoder. Den 9. og 11. juni blev der dræbt to mennesker i Baucau. Sårede, arrestationer og mere undertrykkelse er hver gang resultatet. Det drejer sig ikke om en religiøs konflikt, men om former for systematisk undertrykkelse. Den 25-årige Imanuel Suares blev oven i købet henrettet i Jakarta. Vi ser undertrykkelsen på Irian Jaya, og det hele kulminerede i, at det tidligere parlamentsmedlem Sri-Bantang Pamungkas blev fængslet, fordi han havde forelæst i Tyskland. Man anklagede ham for at ville organisere demonstrationer mod Indonesien i Tyskland. Det er absurd, det kan vi selv. Men vi har også givet ham garanti for ytringsfrihed. Det skal vi have in mente. Derfor kræver vi, at han løslades.
Men vi har hørt, at der stadig leveres våben fra Storbritannien, fra Sverige og fra Tyskland. Det må EU ikke tillade. Her må Kommissionen træde i aktion. Og vi som Parlament må nu omsider sende den delegation afsted, der blev vedtaget at skulle sendes til Østtimor i 1991, hvilket vi i utallige taler har krævet skulle ske. Her venter jeg et svar fra Dem, fru formand, eller fra hr. Hänsch. Hvornår vil denne delegation med EU-parlamentarikere tage afsted? Hvor længe skal vi fortsat tale om det her? Er det blot et spil for galleriet, når vi holder taler her, eller vil Europa-Parlamentet handle som et parlament? Dette svar kan kun besvares af Præsidiet. Jeg håber, at dette emne vil blive behandlet på næste møde i Præsidiet.

André-Léonard
Fru formand, mit indlæg drejer sig om Nigeria, hvor mordet på Kudirat Abiola kaster en skygge over den i forvejen alt andet end strålende politiske baggrund. Dette mord får os til at mindes Kudirat Abiolas mand, Mashood Abiola, og hans sejr for nøjagtigt tre år siden ved præsidentvalget, hvor militærregimet annullerede valgresultatet. Siden da har fængslinger og eksil decimeret oppositionspartiet. Mashood Abiola er blevet arresteret, i hemmelighed, anklaget for forræderi og risikerer dødsstraf.
Vi kræver både, at en international undersøgelseskommission deltager i de undersøgelser, der skal gennemføres, for at de ansvarlige for mordet på Kudirat Abiola kan blive straffet, og at der iværksættes sanktioner mod regimet i Lagos. I den forbindelse lovede juntaen efter drabet på Ogoni-tilhængerne og som følge af internationalt pres at iværksætte et program for afvikling af militærstyret med en overdragelse af magten til civilt styre i oktober 1998. For hurtigere at få gennemført en sådan normalisering er det imidlertid nødvendigt, at sanktionerne skærpes og samordnes internationalt mellem Commonwealth, FN, USA og EU.

Taubira-Delannon
Fru formand, skærpelsen af og stigningen i krænkelser af menneskerettighederne, begået af den nigerianske regering, tvinger os til at træffe et valg.
Disse krænkelser giver sig udtryk på mange måder: gennem undertrykkelse af ytringsfriheden og forsamlingsfriheden, uberettiget fængsling uden dom, forfølgelse af medlemmer af oppositionen, forfølgelse af intellektuelle, banalisering af dødsstraf og kollektive henrettelser.
Vi står over for to valgmuligheder: den ene hedder ligegyldighed eller resignation, hvor EU retter sig efter den realpolitik , der er dikteret af Nigerias olierigdomme, hvorefter det kan hejse sit menneskerettighedsflag på halv stang sammen med sine demokratiske idealer.
Den anden løsning består i mod og værdighed og indebærer, at vi kræver løsladelse af de politiske fanger, med Mashood Abiola som den første, den giver os mulighed for at nedsætte en international undersøgelseskommission og kaste lys over mordet på Kudirat Abiola, og endelig indebærer den, at vi træffer stærke politiske og økonomiske foranstaltninger, som kan lægge vægt bag vore krav. På dette grundlag og kun på dette vil vi en dag stolt kunne hilse det nye Nigeria velkommen, ligesom den dag, da vi, takket være vore aktioner, med stolthed kunne hilse det nye Sydafrika velkommen.

Pettinari
Fru formand, Parlamentet bør endnu en gang protestere med et nyt forslag til beslutning, der kan fordømme et drab begået af den nigerianske regering. Drabet på fru Abiola er kun den seneste alvorlige episode i en lang række af krænkelser af demokratiet og menneskerettighederne i Nigeria. Tidspunktet er kommet til at spørge sig selv, og jeg henvender mig til Kommissionen, om vi stadig bør acceptere dette, eller om vi skal forsøge en betydningsfuld intervention.
Jeg tror, at denne sidste episode endelig kan få os til at kræve, at man identificerer bagmændene bag det drab, der er begået, og den eneste måde at gøre det på, er at nedsætte en international undersøgelseskommission, for vi kan bestemt ikke forvente, at morderne vil foretage en undersøgelse selv. Vil vi gøre det? Vil vi intervenere på denne måde? Og jeg tror så, at man ikke længere kan udsætte isoleringen af det nigerianske styre på det afrikanske kontinent. Og vi som europæisk union må have redskaberne til at gøre det, for Nigeria er et af AVS-landene. Vi må gribe til handling på internationalt plan, og Europa kan gøre det, for der findes handelsforbindelser, og jeg tror, at tidspunktet er kommet til at indføre sanktioner, som ikke længere kan udsættes.

Telkämper
Fru formand! Vi er chokeret over mordet på fru Abiola, hvis mand sidder i fængsel, selv om han er lovformelig valgt. Vi er chokeret over, hvordan den nigerianske regering manipulerer os. Efter mordet på Ken Saro-Wiwa lød der heftige internationale protester. Der var resolutioner og diskussioner. Den nigerianske regering udviste arrogance over for os i Udviklingsudvalget og i AVS-Forsamlingen, men til sidst var der håb om, at man kunne komme i dialog med hinanden, og at vi kunne få gang i demokratiseringen. Dette håb blev næret af, at vi har økonomiske relationer til Nigeria, og at der blev indgået nye aftaler.
Der er imidlertid en del, der er blevet ødelagt igen med dette mord. Og diktaturet støttes af disse handelsrelationerne, opkøb af olie i stedet for en embargo og på det sidste også Den Europæiske Unions våbensalg.
Vi bør ikke fortsat snavse vore hænder til. Vi bør stoppe nu og af Nigerias regering kræve, at der iværksættes en demokratiseringsproces, at hr. Abiola straks løslades, at der arbejdes på nyvalg, og at fru Abiolas mordere retsforfølges. Kun dette kan være tegn på demokratisering og på virkelig respekt for menneskerettighederne.

Maij-Weggen
Fru formand, militærjuntaen i Nigeria regerer landet med gevær i hånd og arresterer og myrder politiske modstandere og repræsentanter for det borgerlige samfund uden pardon. Det sidste mest iøjnespringende offer er fru Abiola, den demokratisk valgte præsident Abiolas kone. Fru Abiola forsvarer kun sin ægtefælles sag, han sidder i fængsel, fordi han vandt præsidentvalget i 1993, og militærjuntaen ville ikke anerkende denne sejr. Og for at lukke munden på den demokratiske opposition bliver politiske modstandere terroriseret og om nødvendigt dræbt.
Nigeria er en stormagt i Afrika. Nigeria har det højeste indbyggerantal i Afrika og binder et anseligt antal afrikanske stater til sig via oliebeholdningerne. Den nigerianske militærjunta tror, at denne viden og denne besiddelse af oliebeholdninger bevirker, at man kan gøre som man vil. Vi må egentlig slå fast, at denne arrogante holdning kan opretholdes, fordi den internationale protest ganske vist er højrøstet, men foranstaltningerne udebliver.
Hvorledes nigerianerne går til værks, så vi på det forgangne AVS-møde, hvor femten diplomater kom med særfly for at intimidere de andre afrikanske lande således, at man ikke længere vovede at stemme for et kritisk forslag til beslutning med adresse til Nigeria. Ene og alene et nødgreb fra vor side for at få gennemført hemmelig afstemning bevirkede, at dette kritiske forslag til beslutning alligevel blev vedtaget med et stort flertal.
Vi har nu i månedsvis klaget over den nigerianske regerings opførsel, og jeg mener, at det er på tide at vedtage foranstaltninger. Jeg vil egentlig opfordre kommissæren til at vise, at vi mener det alvorligt, også forså vidt angår den strategi som for eksempel hr. Mandela har foreslået, og det betyder, at det eneste, man egentlig kan gøre, er at skride til en diplomatisk boykot, til en olieboykot eller til en våbenboykot. Jeg tror ikke, at det nigerianske styre lader sig påvirke af andet end hårde foranstaltninger, efter alt hvad det har gjort. Jeg opfordrer Kommissionen til at reagere således.

André-Léonard
Hr. formand, militærjuntaen har netop taget nye skridt til undertrykkelse af Aung San Sun Kyi og hendes parti. Hensigten er klar: at lukke munden på oppositionen ved at idømme tilhængere hårde straffe på op til tyve års fængsel. Men dette forhindrer ikke oppositionstilhængere i Burma i at samle sig i tusindvis foran lågen til Aung San Sun Kyis overvågede bolig. Hendes tilhængere ved, at de udfordrer magthaverne ved at samles.
Den forværrede situation i Burma foruroliger ASEAN, som tidligere har imødekommet juntaens anmodning om tillid. Det er grunden til, at ASEAN-landene tøver med at iværksætte sanktioner mod juntaen, da de frygter, at disse kan føre til voldelig undertrykkelse af Aung San Sun Kyis parti, NLD, og dets aktiviteter.
Indtil nu er det beklageligt, at visse asiatiske lande har udtrykt forståelse over for militærjuntaen af kommercielle, opportunistiske årsager. Derfor opfordrer vi dem til at gennemføre en politisk og økonomisk isolation af den regerende junta, SLORC.
Eftersom den burmesiske opposition har meget begrænset handlefrihed, er det nu op til Europa at imødekomme dens anmodning om en åbning og en dialog for at få løst det burmesiske problem uden nye blodsudgydelser.

Telkämper
Hr. formand! Også i forbindelse med det tredje emne angående menneskerettigheder handler det om Den Europæiske Unions konflikt med et diktatorisk regime eller om forholdet mellem politik og økonomisk magt.
Denne gang drejer det sig om Burma. Det drejer sig om Det Nationale Forbund for Demokrati, om fru Aung San Suu Kyi, det drejer sig om oppositionsbevægelsen. De seneste foranstaltninger, som Rangoon har truffet for at undertrykke den oppositionsbevægelse, som vi støtter, ryster os. Spørgsmålet er: Hvad kan man gøre? Jeg mener, at vi kan protestere politisk, men at vi i vore medlemslande i forbindelse med den økonomiske magt bør søge at påvirke virksomhederne, således at det, vi kræver politisk, bliver ført ud i livet, nemlig: Menneskerettighederne skal respekteres. Virksomhederne bør under deres forhandlinger med den politiske ledelse i sådanne lande støtte vore krav i praksis. Når BMW fra Tyskland, Heineken fra Nederlandene, Total fra Frankrig nu tager til Burma, så er den politiske dialog også en del af et sådant økonomisk samarbejde. Her må man ikke glemme at henvise til demokratiet! Den er naturligvis også en del af de forhandlinger, som Kommissionen fører for Den Europæiske Union, og som vi fører med ASEAN-landene, således at menneskerettighederne faktisk også bliver respekteret der, og at oppositionen kan bevæge og ytre sig frit.

Moorhouse
Hr. formand, i sidste måned vedtog vi et beslutningsforslag om menneskerettighedssituationen i Burma, der syntes at tage tilstrækkeligt hensyn til situationen dér dengang. Men desværre synes den politiske situation at være forværret med de nye trusler fra SLORC, ikke bare mod fru Aung San Suu Kyi, men også mod hendes tilhængere.
Enhver, der kommer for at høre den ugentlige tale af fru Kyi, bliver truet med op til 20 års fængsel. Man nærer nu frygt for fru Kyis og hendes tilhængeres personlige sikkerhed. Derfor fremsætter vi to forslag i beslutningsforslaget. For det første opfordrer vi Kommissionen til at undersøge den generelle menneskerettighedssituation i Burma. For det andet anmoder vi vort eget Udvalg om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender om at overveje at sende en mission fra Europa-Parlamentet til Burma til samtaler med SLORC. Vi vil også opfordre Kommissionen til at rapportere om anvendelsen af tvunget børnearbejde i Burma, og til at meddele, om den agter at trække systemet med generelle præferencer tilbage.

Newens
Hr. formand, siden Parlamentet vedtog toldunionen med Tyrkiet i december sidste år er menneskerettighederne, rettigheder for kurderne og situationen i det sydøstlige Tyrkiet så langt fra at blive forbedret faktisk blevet forværret trods alle løfter og forhåbninger fra perioden op til vor afstemning i december. Leyla Zana og de tre andre tidligere kurdiske parlamentsmedlemmer er ikke blevet løsladt, men er i sultestrejke sammen med kurdiske fanger i mange andre tyrkiske fængsler.
Torturen er ikke blevet standset, og forfølgelsen, fængslingen og mishandlingen af både tyrkere og kurdere, der taler for frihed, er fortsat. Hærens aktiviteter er blevet forstærket, og tyrkiske tropper er igen trængt ind i det irakiske Kurdistan til trods for våbenstilstandserklæringen fra PKK den 15. december. Vi appellerer indtrængende til den næste tyrkiske regering om at gøre en ende på denne uendelige historie om undertrykkelse og borgerkrig, at frigive de politiske fanger og at forsøge at bilægge konflikten i sydøst med fredelige midler og ikke med våbenmagt.
Samtidig opfordrer vi Rådet og Kommissionen til at søge og forfølge enhver mulighed for at fremme initiativer, der har til formål at skaffe en løsning på denne tragiske situation uden yderligere lidelser og tab af menneskeliv. I dag bliver det bekendtgjort, at den læge, fængselsmyndighederne havde udpeget til at se på sundhedstilstanden hos de sultestrejkende, er blevet arresteret efter en rapport, han udfærdigede, som gik på, at de fanger, der er i sultestrejke, er på dødens rand. Jeg håber, man kan overtale fangerne til at gøre en ende på deres sultestrejke, og at det er muligt at undgå yderligere tab af menneskeliv, som vil indebære yderligere omkostninger i form af menneskelig lidelse hos folk, der trods alt alle er tyrkiske statsborgere.
Vi ønsker alle en tættere forbindelse med Tyrkiet og de folk, der bor der, men jeg håber, at de tyrkiske myndigheder vil se dette beslutningsforslag som en klar tilkendegivelse af, at medmindre der bliver gjort noget for at få en positiv forbedring af kurdernes rettigheder og af menneskerettighederne samt for at gøre en ende på lidelserne, så vil vort indbyrdes forhold blive alvorligt skadet.

Pailler
Den demokratiske fernis, som de tyrkiske myndigheder havde smurt på i forbindelse med afholdelsen af den verdensomspændende HABITAT II-konference i Istanbul, skallede hurtigt af. Demonstrationer er blevet stoppet, intellektuelle bliver atter retsforfulgt.
Leyla Zana - som jeg vil minde om har modtaget Europa-Parlamentets Sakharov-pris - og tre andre parlamentsmedlemmer fra DEP sidder stadig i fængsel under uacceptable forhold. Hæren har intensiveret sin offensiv i de kurdiske provinser; over 3000 landsbyer er allerede blevet fjernet fra landkortet, alt imens man har undladt at svare på PKK's opfordring til våbenhvile, der kom allerede den 15. december 1995.
Denne situation, som har varet alt for længe, kan ikke accepteres. Godkendelsen af toldunionen var ikke nogen god løsning, eftersom de tyrkiske myndigheder opfattede den som en opmuntring til at fortsætte i samme spor. Vi bør huske, at de, der anmodede, ja næsten tryglede os om at stemme for denne toldunion, forsikrede, at den ville medvirke til at forbedre situationen, og at vi på den måde ville få større indflydelse. Men før toldunionen kunne jeg besøge Leyla Zana og de andre fængslede parlamentsmedlemmer. Det kan man ikke i dag.
Derfor må der søges andre veje til at fremme alle former for initiativer på ethvert plan for at sikre, at menneskerettighederne respekteres, og at der indledes forhandlinger med de kurdiske organisationer med henblik på en politisk og fredelig løsning på det kurdiske problem, sådan som de længe har anmodet om. Lad os ikke være upåvirkede af sultestrejken til støtte for de politiske fanger.
Vedtagelsen af vor beslutning indgår i den kampagne, som bør iværksættes over for Kommissionen og Rådet, men også over for de regeringer, der udviser en forkastelig imødekommenhed, ja nærmest meddelagtighed, lande som Frankrig, den franske regering, som meget vedholdende forsøger at udvikle sine handelsforbindelser, alt imens den blæser på såvel menneskerettigheder som det kurdiske folks rettigheder. Nu bør det være slut med overbærenheden. Befri Leyla Zana og alle politiske fanger.

Aelvoet
Kære kolleger, vi har med egne øjne kunnet se i Istanbul, hvorledes det tyrkiske politi satte menneskerettighedsorganisationernes paraplyorganisation ud af de lokaler, som de havde lejet under Habitat II, hvorledes familiemedlemmer, der ledte efter deres savnede, blev intimideret af politiet, hvorledes en medarbejder i vor egen gruppe blev anholdt, blot fordi hun begik den simple forbrydelse at uddele en invitation til De Grønnes seminar, og hvorledes De Grønnes gruppeformand blev forhørt i en hel time af politiet i anledning af, at hun gav en pressekonference om Habitat II. Den slags tilstande har vi nu kunnet opleve på vor egen krop; alvorligere er det, hvad de tyrkere, der stillede spørgsmål til den førte politik, selv må lægge ryg til under lignende omstændigheder. I den forbindelse har jeg også fundet det særlig påfaldende, at hele det kurdiske spørgsmål er så tabubelagt. Man bliver øjeblikkelig sat i bås med terroristsympatisører og separatister. Vi er således i øjeblikket dybt bekymrede for de sultestrejkende, deriblandt Leila Zana, der fik Parlamentets Sakharov-pris. Vi anmoder indtrængende Kommissionen om at fremsende en interimsrapport om menneskerettighedssituationen til Parlamentet. Menneskerettighedssituationen i Tyrkiet naturligvis.

Moorhouse
Hr. formand, det er yderst beklageligt for vor gruppe, at vi igen føler os nødt til at fremsætte et beslutningsforslag om menneskerettighederne i Tyrkiet, men jeg føler, at vi har en moralsk pligt til at gøre det. Når vi som parlament gik med til toldunionen med Tyrkiet før jul, gjorde vi det under den udtrykkelige forudsætning, at der ville bliver gjort noget for at etablere virkelig ytringsfrihed og fuld respekt for mennesket. Desværre ser det ud til, at der kun er blevet gjort få eller slet ingen fremskridt i denne retning. Derfor fortsætter vi som parlament med at tilbageholde vor tilslutning til vedtagelsen af forordningen om den tilhørende finansprotokol, og jeg har vanskeligt ved at se, hvordan vi skal kunne ændre vor holdning.
Beretningerne om mishandling i Istanbuls fængsler, som kolleger har henvist til, er efter min mening særlig foruroligende. Desuden har vi det tidligere parlamentsmedlem Leyla Zana og andre, der fortsat holdes fængslet, mens den berømte forfatter Yasar Kemal fortsat bliver chikaneret. Så det er højst tænkeligt, at der er brug for nye initiativer, og på denne baggrund skal man se vore forslag i beslutningsforslaget om at sætte det tyrkiske spørgsmål og Tyrkiet på dagsordenen for OSCE, og vi vil gerne høre fra kommissæren om dette emne og måske også undersøge andre muligheder. Under alle omstændigheder ser vi frem til, at Kommissionen giver os de yderligere underretninger, den har lovet, om menneskerettighedssituationen i Tyrkiet.

Miranda de Lage
Hr. formand, den spanske statsborger og FN-medarbejder, Carmelo Soria, der blev bortført i Chile, døde den 14. juli 1976. Han blev tortureret og myrdet af major Salinas Torres og underofficer San Martín, der var medlemmer af den chilenske efterretningstjeneste DINA.
Det er paradoksalt, at en demokrat på den symbolske dato for den franske revolution, den 14. juli, skulle blive myrdet af den reaktionære general Pinochets medsammensvorne i Chile.
Ligesom alle familierne til ofrene for denne ulykkelige periode, ønsker Soria-familien retfærdighed. Den respekt, de fortjener, er den respekt, de kræver for deres slægtninge. Hverken Carmelo Soria eller de, som fik samme tragiske skæbne, vil genvinde denne respekt, før de skyldige bliver dømt. Ingen ønsker, at regnskabet skal gøres op, kun at de, som begik disse grusomheder, skal dømmes med grundlovssikrede rettigheder - som deres ofre ikke fik - og straffes.
Overgangen til demokrati i Chile er ikke let. Militæret spiller stadig en alt for stor rolle i det sociale og politiske liv i Chile. Forfatningen giver Pinochet bemyndigelse til at udnævne senatorer, en ret han udøver. Denne situation viser, i hvor høj grad det chilenske demokrati er kontrolleret af Pinochet. Dette gør det muligt for ham at fortsætte med at beskytte dem, som begik mord og udøvede tortur eller medvirkede dertil.
Denne debat er ikke et forsøg på at kritisere den nuværende regering, den er kun en påstand i forsvaret af menneskerettighederne, den er et krav om respekt, og den skal være en støtte til, at sagen fortsætter ved domstolene. Den kan også være en støtte til, at de chilenske domstole kan handle frit og uden frygt. Denne debat er en moralsk fordømmelse af morderne og skal være et levende minde om ofrene og også om hr. Carmelo Soria.

Gutiérrez Díaz
Uden retfærdighed, intet demokrati. Demokratiet, hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, skal være forstående, generøst og overbærende over for den, der begår en forbrydelse, og som efter at være blevet dømt viser vilje til at integrere sig i den demokratiske sameksistens. Men dette har intet at gøre med de tavse skyldige, som viser foragt for retshåndhævelsen og bringer demokratiet i miskredit. Derfor beder vi her i dag om, at Europa-Parlamentet til støtte for konsolideringen af demokratiet i Chile lader sin stemme høre og fordømmer det skammelige forsøg på at undgå retshåndhævelsen i sagen om det politiske mord på den europæiske statsborger Carmelo Soria.
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer - som fru Miranda har sagt - er det hverken bitterheden eller væmmelsen ved mindet om forbrydelsen, der driver os. Det, der driver os, er det fundamentale princip, som blev nævnt i begyndelsen af dette indlæg, nemlig at uden retfærdighed, intet demokrati. Og fra EuropaParlamentet, hr. formand, hr. kommissær, ønsker vi, at Chile skal leve i fuldt demokrati.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, mine damer og herrer! Pinochet-diktaturets frygtelige arv er stadig ikke bearbejdet i Chile. Der er stadig over tusinde forsvundne, hvis sager ikke er opklaret, hvor torturknægte og mordere ikke er fundet og dømt, hvor forbrydelserne ikke er afsonet! En folkeretsstridig amnestilov for perioden 1973 til 1978 gælder stadig! Desværre, må jeg indskyde, forekommer der stadig tortur i fængslerne! Fem politiske fanger må stadig frygte en dødsdom, og Amnesty Internationals nys udkomne årsberetning tegner et forfærdende dystert billede.
Det gælder i dag sagen om en spansk CEPAL-medarbejder, der i 1976 blev myrdet af den chilenske efterretningstjeneste. Hans sag blev med urette henlagt. Men det gælder i virkeligheden meget mere, for mordet på Carmelo Soria er ikke noget enkeltstående tilfælde. Det er tvingende nødvendigt at ophæve den amnestilov, der blev vedtaget af morderne, og at foretage en grundig udrensning i regerings-, militær- og politiapparatet af alle, der gjorde sig skyldige under militærdiktaturet. Familierne har ret til at vide, hvem der dræbte deres familiemedlemmer, og gerningsmændene skal bøde for det.
Tortur må ikke mere, må aldrig mere forekomme i Chile! Med den forestående undertegnelse af rammeaftalen EU-Chile vil præsident Frei bekræfte dette.

Tomlinson
Hr. formand, jeg går over til historien om Raghbir Singh Johal, der er journalist, redaktør af en avis i Punjab, der har boet fredeligt i min valgkreds i mange år, og som jeg kender personligt. Han har været tilbageholdt siden den 29. marts 1995, i over 15 måneder, uden anklage og uden retssag. Amnesty International har i februar i år fremlagt en rapport med titlen »Den uretmæssige tilbageholdelse af asylansøger Raghbir Singh«. Han afventer i øjeblikket udvisning af, og jeg citerer, «grunde, der vedrører den nationale sikkerhed, og andre grunde af politisk art, nemlig kampen mod international terrorisme«.
Parlamentet har ofte hævdet, at lov og orden hviler på den forudsætning, at man går ud fra, at folk er uskyldige, hvis der ikke foreligger noget bevis om skyld. I dette tilfælde er der tilsyneladende sket overtrædelse af internationalt anerkendte menneskerettigheder. Vi opfordrer derfor den britiske regering til enten at fremlægge beviser for meddelagtighed i international terrorisme eller til straks at løslade Raghbir Singh Johal.

Reding
Hr. formand, vi er meget idealistiske her i Europa. Der er folk, som bruger deres fritid, deres energi og penge på at hjælpe strålesyge børn, børn, som er ofre for Tjernobyl-ulykken. Og med dette for øje er der tusindvis af mennesker i vore lande, som både giver af deres overflod og selv engagerer sig i at hjælpe disse børn. De sender forsyninger til Hviderusland, de sender teknisk bistand, lægehjælp og medicin, og de giver de strålesyge børn mulighed for at komme på ferie hos os, i Europa, hos vore rige familier, hos familier, hvor man spiser godt, hvor man lever godt, hvor der er frihed og sundhed.
Alt dette fungerede fint tidligere. Men hvordan ser det ud i dag? Man ser - og hører om - hvordan myndighederne i Minsk har nægtet de ikke-statslige organisationer indrejse, som hele tiden har leveret medicin til strålesyge børn i Hviderusland, hvis ikke de vil acceptere at give disse forsyninger til regeringen til videre levering. Med andre ord: i stedet for at levere denne medicin direkte til dem, der har behov for den, til deres læger, til deres hospitaler, bliver den nu dirigeret ad andre kanaler, og i sidste instans ved man ikke, om den overhovedet når frem til børnene.
Denne situation er skandaløs. Jeg mener, dette bør høre op, og vi beder myndighederne i Minsk, myndighederne i Hviderusland, om at ophæve dette forbud og lade de ikke-statslige organisationer yde deres hjælp på samme måde som før, denne så dyrebare hjælp til de stakkels strålesyge børn fra Tjernobyl.

Bertens
Hr. formand, menneskerettighedssituationen er og bliver foruroligende. I forbindelse med mindehøjtideligheden for Den Himmelske Freds Plads anholdt man uden videre 50 dissidenter for at forhindre demonstrationer. 9 af disse sidder stadig i fængsel. I mellemtiden fremgår det af andre oplysninger fra blandt andet Amnesty, at der er foretaget mere end 2000 henrettelser i 1995, og at der blev afsagt mere end 3000 nye dødsdomme året forud. Der er hundreder af grunde til, at Kina fortjener en verdensomspændende fordømmelse for de grove menneskerettighedsovertrædelser. Den skandaløse behandling af hr. Wei Jingshen og de hundredtusinder af borgere, der er indespærret i arbejdslejre, er kun to af disse grunde. I begyndelsen af marts lykkedes det Kina, efter mange rænker, uagtet en stor indsats fra Unionens side, at forhindre vedtagelsen af en meget kritisk resolution fra FN's menneskerettighedsudvalg. Der manglede kun een stemme. Hr. formand, jeg skal slutte, Unionen må fortsætte med at konfrontere Kina med dets slette rygte og arbejde for en verdensomspændende fordømmelse af Kina. Vore normer og vor ære tilsiger os dette for demokratiets skyld. Ingen økonomiske interesser må afholde os herfra. Man skal forsøge at finde et bredt samarbejde med andre partnere med henblik på at udøve det størst mulige pres.

Dupuis
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. næstformand for Kommissionen, det er i virkeligheden ikke sandt, at Unionen og medlemsstaterne ikke har nogen politik overhovedet over for Den Kinesiske Folkerepublik. En sådan politik eksisterer, det er den gamle fornuftspolitik, der er styret af hensynet til kommercielle interesser. Tilsyneladende er det kun Europa-Parlamentet, der ønsker at opgive denne politik. Der er nogle, der siger, at dette er den ultimative demonstration af Parlamentets ringe betydning. Jeg for mit vedkommende er overbevist om, at det modsatte er tilfældet.
Jeg tror, at vort Parlament, selv om det stadig er alt for forsigtigt, er i færd med at lægge grunden til en rigtig politik over for et land, som hører til de lande, der vil blive satset mest på i det næste århundrede. Et land så stort som et kontinent, som både medlemsstaternes regeringer og Kommissionen vedbliver med frem for alt at betragte som et land, der skal erobres handelsmæssigt, og hvor det først og fremmest gælder, at enhver er sin egen lykkes smed, alt imens de glemmer grundlaget for deres egen union, men også, især, glemmer, at denne såkaldte politik har sin pris, nemlig 1, 2 milliarder menneskers frihed og demokrati, hvad enten de er Hankinesere, fra Uighur-provinsen, Tibet, Mongoliet eller Manchuriet.
Jeg tror, at det vil tjene til Parlamentets ære, at det skiller sig ud i denne sag, ligesom der var tale om en tydelig demonstration, da det danske og det luxembourgske parlament, det belgiske udenrigsudvalg og 200 franske parlamentsmedlemmer for nylig tog stilling, direkte inspireret af de beslutninger, vi har vedtaget her i Parlamentet angående Den kinesiske Folkerepubliks invasion og besættelse af Tibet.
I dag skal vi til at stemme om en anden vigtig tekst. Den tager udgangspunkt i bekendtgørelsen af Wei Jingchengs skæbne, en forbilledlig og central figur i den demokratiske og ikke-voldelige opposition mod det kommunistiske styre i Beijing, som vi gør opmærksom på deler skæbne med flere hundrede tusinde mennesker, som er indespærret i arbejds- og interneringslejre - laogai - med tusindvis af mennesker, som er idømt dødsstraf, og med titusindvis af mennesker, som bliver udsat for tortur.
Med denne beslutning gør vi de kinesiske myndigheder, men i endnu højere grad medlemsstaterne, opmærksomme på de faktiske forhold, så Europa omsider kan bryde med den form for politik, som gør det til det siddende regimes medskyldige, og undgå at gentage den München-politik over for Kina, som det brugte over for Sovjetunionen.

Orlando
Hr. formand, hr. Marín, kære kolleger, endnu en gang udsættes den offentlige menings distræte opmærksomhed for et meget alvorligt problem, jeg taler om de fortsatte henrettelser i Kina, som er voksende i antal, som også anvendes i holdningsforbrydelser eller rent økonomiske eller skattemæssige forbrydelser, og som har forbindelser med det hemmelige marked for humane organer til transplantationer. Alt dette i åben modstrid med vigtige fundamentale rettigheder og regulære retsprocedurer.
På denne baggrund får også anmodningen om omgående lukning af arbejds- og fangelejrene, der er bedst kendt under betegnelsen laogoi , symbolsk betydning, og det gælder også kravet om genoptagelse af Wei Jingshengs sag til en uafhængig juridisk prøvning, der er åben for internationale observatører, for at gøre en ende på den symbolske forfølgelse af den bedst kendte kinesiske dissident, som holdes fanget under bekymrende sundhedsforhold. Hertil kommer også vort krav om opmærksomhed og den anmodning, vi retter til Kommissionen, om i Europa-Parlamentet at fremlægge en betænkning om Unionens nuværende politik over for Kina. Hr. formand, hr. kommissær, kineserne er et stort folk, og Kina er et stort land, men Kina er også et interessant marked økonomisk og forbrugsmæssigt: det berettiger imidlertid ikke - og jeg henvender mig til Dem, hr. Marín - at man opfatter Europa som tavs medskyldig i en uacceptabel handel med menneskeliv og fundamentale rettigheder.

Van Bladel
Hr. formand, jeg vil lige føre Dem tilbage til et andet sørgeligt land i verden, nemlig Nigeria. Udviklingen i Nigeria går, uagtet det internationale pres, stadig den gale vej, og der er vitterlig heller ikke det ringeste signal fra magthavernes side, der tyder på, at de på nogen måde er villige til at give oppositionen albuerum. Tværtimod. De foranstaltninger, som Europa-Parlamentet i forudgående forslag til beslutning har opfordret til, er klart utilstrækkelige til at bringe diktator Abacha til fornuft. Dernæst sporer jeg, desværre, også for liden seriøs kritik og for få foranstaltninger fra Afrika selv og især fra Organisationen for Afrikansk Enheds side. Hr. formand, jeg nævner denne organisation, fordi problemet med Nigeria også er de afrikanske staters ansvar.
I det forslag til beslutning, som nu foreligger - og det er den tredje inden for kort tid - taler man om at skærpe sanktionerne. Dette forekommer mig faktisk at være den eneste logiske konklusion, og i den forbindelse burde vi kunne tage et nyt initiativ, som nævnt af fru Maij-Weggen, boykot af diplomater. Ellers kommer det ikke til at virke.

von Habsburg
Hr. formand! Jeg vil først lige bemærke, at jeg ikke taler på vegne af PPEGruppen, for jeg repræsenterer her et mindretal i PPE-Gruppen. Flertallet er allerede blevet repræsenteret af hr. Moorhouse. Jeg vil på vegne af dette mindretal blot sige én ting: Vi er et liberalt parti, hvor man kan have forskellige opfattelser. Nogle nationer er hos os systematisk øretævernes holdeplads i verden, som man påstår alt muligt om; at man også finder Tyrkiet blandt disse, er helt klart. Og så burde Tyrkiet være vor ven, det ville være i europæisk interesse. Jeg mener i al fald, at vi er blevet valgt her for at repræsentere Europas interesser og ikke for at tage på ekskursioner rundt i hele verden, ekskursioner, der måske er fantastiske, men som overhovedet ingen virkning har.
Vi er som europæere ganske enkelt forpligtet til at sige ting lidt klarere, det er i vor interesse. Hr. formand, jeg vil bestemt ikke stemme for disse meningsløse beslutninger.

Formanden
Tak. Jeg mener, at der her i Parlamentet er 626 mennesker, der har frihed til at udtrykke den mening, de vil. Jeg vil blot erindre Dem om, at så vidt vi kan se, skulle De have ordet for at udtrykke Deres gruppes holdning.

Caccavale
Hr. formand, hr. Marín, kære kolleger, jeg tror, at vi desværre også i dag må tale om Kina, om overtrædelserne af menneskerettighederne, arbejdslejre, laogai , henrettelser, som sker hele tiden, men i dag, i morgen og i overmorgen sker der ikke noget, fordi handelen med Kina skal fortsætte, fordi den store business med dette store land er for vigtig for det internationale marked, fordi Europa er absolut magtesløst, fordi vi, kære kolleger, ikke spiller nogen som helst rolle i denne forbindelse.
Jeg tror således, hr. Marín, at det er tidspunktet til at begynde at gøre noget konkret og ikke fortsætte med at sludre om det, som alle desværre ved: at menneskerettighederne i Kina i øjeblikket er noget helt utopisk.
Blot to ord om Nigeria, hr. formand. Hr. Marín kender godt spørgsmålet om samarbejdet med udviklingslandene. Over for Nigeria har vi et våben: lad os smide Nigeria ud af Lomé-konventionen, hr. Marín!

Bertens
Hr. formand, med hensyn til Nigeria, og hr. Caccavale kom mig i forkøbet, er det tydeligt, at dette styres terrorregimente fortsætter. Mordet på fru Abiola er fuldt ud belyst. Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på fængslingen af en ny forkæmper for demokrati og miljø, hr. Nwimmo Bassey, som af frygt for, at han skulle gå hen og blive en ny Ken Saro-Wiwa, er blevet sat i fængsel. Militæret bør underkastes et klart og tydeligt pres, dette er ikke nemt, men vi har en række instrumenter, og vi har en række beslutninger, som giver os disse instrumenter, fordi ellers kan vi ikke forhindre, at the Abacha-boys bliver ved med at udrydde oppositionen.
Det fremgår af den bebudede registrering af politiske partier til valgene i 1998, at Abacha ikke er parat til at afholde demokratiske valg. Betingelserne gør det næsten umuligt for oppositionspartierne at lade sig registrere. Endnu en gang, Den Europæiske Union må trække meget kraftigt i alarmklokken og i samråd med andre lande anvende alle instrumenter for at lægge det størst mulige pres på Nigerias militærstyre.
Hr. formand, jeg vil gerne tale til forretningsordenen. Jeg vil ikke tale om Nigeria. Men det her forekommer mig nu at være en god lejlighed til at understrege følgende. Hvis jeg sad oppe på tilhørerpladserne, eller hvis jeg var journalist, ville jeg heller ikke kunne forstå et kvidder her. Hvorfor i alverden er det ikke muligt at gå frem emne for emne og ikke, uagtet kommissærens internationale indstilling, springe fra Nigeria, til Kina og derfra til Østpatagonien. Det bør vi ikke. Noget sådant er ikke sagen værdig.

Formanden
Hr. Bertens, som De ved, er dette er et problem, som flere gange er blevet rejst, og De har utvivlsomt gjort det rigtige ved også at benytte muligheden for at tage ordet til forretningsordenen, men det er ikke på den måde, det skal løses. Jeg tror, at det bedste vil være, som nogle allerede har gjort, at henvende Dem til Deres egen gruppeformand, så gruppeformandsmødet kan beslutte at finde en bedre løsning, da dette behov føles af os alle.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en bemærkning til hr. Bertens. Jeg havde den ære at føre forsædet ved et af disse møder, hvor fru d'Ancona og fru Lenz gjorde opmærksom på det forhold, at der i kapitlet om menneskerettigheder var på hinanden følgende indlæg, der drejede sig om vidt forskellige emner. Jeg noterede disse bekymringer og forelagde dem for Parlamentets formand, og Parlamentets tjenester har nu sørget for en mere ordnet forhandling, hvor de forskellige emner vedrørende menneskerettigheder er adskilt.
Måske har hr. Bertens ikke lagt mærke til, at i øjeblikket står hver enkelt emne opført separat på dagsordenen. Til sidst er nogle af indlæggene blandet sammen, men under hele debatten har indlæggene handlet om hver sit emne. Hr. formand, lad os give kejseren, hvad kejserens er, og Gud, hvad Guds er.

Formanden
Hr. Bertens har allerede fået et delvist svar fra hr. Gutiérrez. Det er formentlig ikke helt tilfredsstillende, alligevel står min opfordring til at henvende Dem til Deres egne gruppeformænd ved magt.

Sierra González
Hr. formand, jeg beklager i lighed med andre medlemmer af forsamlingen at måtte gentage den bekymring, som de gentagne krænkelser af menneskerettighederne og af de grundlæggende frihedsrettigheder i Tyrkiet giver anledning til, på trods af at dette land har undertegnet den europæiske menneskerettighedskonvention og har forpligtet sig til at overholde den, en forpligtelse, der ikke har forhindret eksistensen af politiske fanger, mishandling af fanger - en situation som er så meget mere smertefuld, i betragtning af, at disse mennesker befinder sit i en totalt forsvarsløs position - og udøvelsen af vold mod kurderne, som er taget til efter undertegnelsen af toldaftalen.
Denne situation er, som det er blevet sagt andre gange, en krænkelse fra Tyrkiets side af ånden i toldunionen og giver anledning til - hvilket vi beklager - at anmode Rådet og Kommissionen om at opfordre de tyrkiske myndigheder til at træffe foranstaltninger, der sikrer, at denne mishandling standses, at de politiske fanger frigives, og at volden over for kurderne bringes til ophør.

Holm
Hr. formand, desværre er Europa-Parlamentet endnu en gang nødt til at beskæftige sig med Indonesien. Det indonesiske militærs undertrykkelse af befolkningen fortsætter og har på det seneste også ramt unge - unge, der blot stiller krav om de minimale menneske- og frihedsrettigheder, som egentlig burde gælde for alle verdens borgere. De indonesiske myndigheder har desuden fængslet masser af mennesker af politiske grunde, og vi kræver naturligvis, at de løslades snarest muligt.
Så længe det indonesiske regime fortsætter med denne undertrykkelse, må EU's medlemsstater selvsagt ophøre med at eksportere våben til og yde Indonesien militær bistand. Til alles forbavselse er våbeneksporten fra bl.a. Sverige og Finland kommet i gang igen, og eksporten af kanoner og ammunition er blevet genoptaget. Det sker under dække af formuleringer som »følgeleverancer«. Men kanoner er hverken reservedele eller følgeleverancer. Det er derfor fuldstændig uacceptabelt og må standses omgående.

Pradier
Hr. formand, alle europæere ved, at straffrihed for forbrydere er noget, der foregår konstant. Alle ved også, at den kendsgerning, at man bekæmper straffrihed, både er et tegn på og en garanti for demokrati.
Men i Chile er de personer, der myrdede Carmelo Soria, som var embedsmand i FN - jeg vil nævne dem her, det drejer sig om major Salinas Torres og underofficer Riós San Martin, som dengang var sergent og kaptajn, og som i dag efter så glimrende bedrifter må være general og oberst - i dag er de i alt fald på fri fod. De sover i deres egne senge, og nu bør vi sørge for, at de omsider bliver dømt.
Lad os i denne sag opretholde et minimum af konsekvens i vore handlinger, for ellers vil vore erklæringer, med rette, fremstå som tomme armbevægelser, som tyrannerne fortsat gør sig lystige over.

Le Rachinel
Hr. formand, kære kolleger, Parlamentet beskæftiger sig i dag blandt andet med Østtimor. Det kan man kun glæde sig over.
Der er meget godt i kompromis-forslaget, navnlig protesten over Indonesiens besættelse af Østtimor. Desværre må man frygte, at denne ene times forhandling og den efterfølgende afstemning næppe vil forbedre dette lille katolske folks skæbne. For at opnå dette måtte vore regeringer tage konkrete skridt for at få Indonesien til at respektere folkeretten, så meget desto mere som Østtimor hører under et medlemslands overherredømme, nemlig Portugal.
Ganske vist smuldrede den portugisiske statsadministration efter nellike-revolutionen, og landet faldt i hænderne på to rivaliserende fraktioner, Fretilins kommunister og de muslimske bevægelser, som er i Indonesiens sold. Men kommunisternes ensidige erklæring om Timors selvstændighed af 28. november 1975 er ikke mere retsgyldig end disse katolske områders tilknytning til Indonesien den 31. maj 1976. Hverken befolkningen i Østtimor eller Portugal, som havde overherredømmet, blev spurgt.
Siden da har de 500.000 timoresiske katolikker, som nu er blevet en minoritet i en stat, der bebos af 160 millioner muslimer, måttet lide den skæbne, som alle kristne samfund i muslimske lande kender: tilintetgørelse. Alternativet, som udgøres af den kommunistiske bevægelse, er nok ikke meget mere fornøjeligt. Stillet over for disse to former for totalitært styre, som også truer vore lande, er det nu op til os at tilbyde det timoresiske folk en anden løsning: genetableringen af det portugisiske overherredømme.

Murphy
Hr. formand, jeg mødte hr. Raghbir Singh Johals kone for adskillige måneder siden ved et at de største sikh-templer i Europa: Der var adskillige tusinde mennesker i Sedgely Street Temple i Wolverhampton. Hun var helt fortvivlet. Hun kunne ikke rigtigt tale med mig, fordi hun græd så meget, hun var så urolig over tilbageholdelsen af sin mand. Det kan ikke være rigtigt i 1996, at et demokratisk land uden retssag eller anklage fængsler en mand i over 15 måneder.
Jeg må udtrykke min anerkendelse af Den britiske sikh-føderation og Den nationale sammenslutning af journalister, der utrætteligt har ført kampagne for hr. Singh Johal. Men Parlamentet, der - lad os være åbne og ærlige over for hinanden - er den fysiske manifestation af demokratiet i 15 forskellige europæiske lande, må sende et klart budskab til den britiske regering: Enten må de fremlægge udtrykkelige beviser for, at Raghbir Johal faktisk er involveret i international terrorisme, eller også må han straks løslades. Det må være det enkle, stærke og klare budskab, der udgår fra Parlamentet.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, det er meget sørgeligt, at jeg endnu en gang må vende tilbage til problemerne med Tyrkiet, navnlig efter vedtagelsen af aftalen om toldunionen.
Der er mindst to vigtige områder, hvor dette land nu er nødt til at ændre adfærd. Det første drejer sig om menneskerettighederne, hvor der stadig er handlinger og forsømmelser, som er i modstrid med internationale regler om respekt for menneskerettighederne. Det andet vedrører den anvendte taktik over for et EUmedlemsland, men også over for andre nabolande i Middelhavsområdet. Denne taktik er i modstrid med filosofien og principperne i Barcelona-erklæringen og folkeretten.
Tyrkiets politik i området skaber problemer og indebærer farer for sikkerheden og stabiliteten i det sydøstlige hjørne af Den Europæiske Union. Derfor bør vi herfra sende landet det budskab, at disse regler skal efterleves.

Kaklamanis
Hr. formand, jeg kan endnu høre for mig de såkaldte argumenter, som repræsentanterne for Kommissionen og Rådet fremførte over for Europa-Parlamentet for et halvt år siden, da de ville have forsamlingen til at stemme for toldunionen. Hvad var det, de sagde? De sagde, at vi var nødt til at sige ja til toldunionen, fordi det ville stoppe den islamiske fare og især Erbakans parti. De sagde, at vi på denne måde ville hjælpe demokratiet og menneskerettighederne, og at det ville være en stor økonomisk fordel for den tyrkiske befolkning. Et halvt år senere er Erbakans parti det største med stort flertal i forhold til de andre partier. Det er gået tilbage for menneskerettighederne og demokratiet, som det også fremgår af hr. Lakes rapport, som vi sidder med her. EU's repræsentant i Tyrkiet har sendt en rapport til Kommissionen, der fortæller, at det er gået tilbage for menneskerettighederne. Hvad angår de økonomiske fordele, kan De blot spørge den tyrkiske befolkning.
Der er imidlertid også noget andet, som har foruroliget mig meget. Alle de store tyrkiske aviser har skrevet, at hr. Yilmaz har fortalt sit partis parlamentsgruppe, at fr. Ciller på hr. Demirels spørgsmål om, hvad der var blevet af de 6, 5 mio dollars i de hemmelige konti, der forsvandt efter hendes afgang, havde svaret, at hun havde brugt dem til at »købe« toldunionen! Hvad mente hun? Hvad mente hun med at »købe toldunionen«? Hvem har hun købt for at få toldunionen?
Kommissionen er nødt til at komme med et svar på den anklage, der ligger i fr. Cillers udtalelse! Alle de, der hører og ser os fra tilskuerrækkerne, dvs. Europas befolkning, må have et svar.

Goerens
Hr. formand, den aktuelle liste over krænkelser af menneskerettighederne i Tyrkiet er lang: dårlig behandling af de indsatte i fængslerne, fanger, der forsvinder eller dør. De forhold, der kritiseres, er faktisk hele tiden de samme, forhold, som er ret usædvanlige for et land, der er medlem af Europarådet, hvorved det har anerkendt frihedsværdierne og respekten for den menneskelige værdighed.
Besynderlig situation - både ja og nej, for så længe Tyrkiet afviser at erklære torturen egentlig krig, vil håbet om at kunne sætte en stopper for denne skændsel være forgæves. Så længe Tyrkiet kan gemme sig bag bestemmelserne i artikel 11 i konventionen mod tortur - og bestride kendsgerningerne ved at offentliggøre rapporter, hvor kontrolkommissionen afviser, at disse krænkelser finder sted, sådan som den har til opgave - så længe vil menneskerettighederne blive krænket uofficielt, faktisk i almindelig ligegyldighed.
De af vore kolleger, som var for tidligt ude med ratifikation af toldunionen mellem EU og Tyrkiet, bør gøres opmærksomme på, at virkningerne heraf er meget skuffende set i forhold til den charmeoffensiv, Tyrkiet førte i tiden op til december 1995, hvor ratifikationen fandt sted.
Hr. formand, lad os i det mindste have mod til at kræve åbenhed i sager vedrørende respekt for menneskerettighederne.

Schroedter
Hr. formand! Hvis man som jeg kender, elsker og værdsætter Hviderusland og menneskene der, ser man med stor bekymring, at krænkelserne af menneskerettighederne i dette land efterhånden er blevet et fast emne hos os. Strømmen af nyheder, som fortæller om afviklingen af demokratiet i dette land, stopper ikke. Hviderusland isolerer sig i stadig større grad. Brede befolkningskredse der, ikke blot den hviderussiske folkefront, men også NGO'erne og de liberal-demokratiske samt de socialdemokratiske kræfter i det hviderussiske parlament bestræber sig på at få denne transformationsproces til at gå i retning af reformer. Men regeringens egensindige kurs ødelægger gang på gang dette.
Vi må også fortsat støtte de demokratiske kræfter i dette land, idet vi konsekvent står inde for vore beslutninger. Vi bør hele tiden minde den hviderussiske regering om, at den med interimsaftalen også har underskrevet demokratiklausulen, og at denne gælder for os. Det er uforståeligt, at den hviderussiske regering bagatelliserer den beslutning, Europa-Parlamentets Udenrigsudvalg har truffet, og affærdiger den som personlige fornærmelser.

Camisón Asensio
Hr. formand, vi vender tilbage til emnet Chile og mener fra vores side, at denne debat ikke kun er rigtig, men også nødvendig, eftersom Europa-Parlamentet ikke bør være ligegyldig over for, at retfærdigheden og den internationale ret undertrykkes med et skjult kneb som amnesti eller benådning, der i virkeligheden kun dækker over uacceptable handlinger som mordet på den spanske statsborger Carmelo Soria i Chile i juli 1976. Navnlig i dag, hvor Chile har fået et ungt, men respekteret demokrati.
Det chilenske demokrati er ganske vist af ny dato, men dette forhindrer ikke, at man bør anerkende, at det - heldigvis - befinder sig i gruppen af de mest konsoliderede demokratier på det latinamerikanske kontinent. Men selv om dette er den reelle situation, skal man ikke kigge til den anden side, når sagen er, at man i dette land for mange år siden - uden at retfærdigheden er sket fyldest - har krænket menneskerettighederne.

Eisma
Hr. formand, en enkel bemærkning til forslaget til beslutning om myndighedernes opførsel i Minsk, i Hviderusland. I dette forslag til beslutning slår vi fast, at i Minsk gives der lægehjælp via uafhængige NGO'ere, lægehjælp til børn, der blev ofre for Tjernobyl. Det drejer sig faktisk om uafhængige NGO'ere. De vil levere lægemidler til de stråleramte børn i Hviderusland, og myndighederne i Minsk nægter simpelthen disse NGO'ere adgang. De må overlade leverancerne til regeringen, siger man dér. Dette forekommer os temmelig mærkværdigt. Vi spørger kommissæren, om han forstår, hvorfor myndighederne indtager denne holdning. Hvad stikker der under, er vort spørgsmål. Vi spørger også kommissæren, om han vil bruge de eksisterende forbindelser med Hvide-Rusland til at skaffe sig underretning om situationen på stedet vedrørende denne sag.

McMillan-Scott
Hr. formand, jeg taler om Kina og i særdeleshed om tilfældet Wei Jingsheng. Da delegationen fra Europa-Parlamentet var i Kina i sidste måned, blev vi hele tiden spurgt: Hvorfor så mange beslutningsforslag? Indtil nu er der her i Parlamentet blevet stillet 24 om Kina og menneskerettighederne. Forklaringen er ganske enkel. Parlamentet følger traktaten, og den 4. december 1995 udtalte Rådet i sin erklæring om forbindelserne med Kina, at det grundlæggende mål for EU i relation til Kina er fremme af demokrati, strukturer baseret på lov og orden og respekt for menneskerettighederne.
I tilfældet Wei Jingsheng er det netop spørgsmålet om lov og orden, der ikke respekteres; ikke lov og orden i Den Europæiske Union, men i selve Kina, for han tilbageholdes, han er ikke blevet sigtet, han har nu befundet sig i denne tilstand i 14 år. Det er fordi Kina ignorerer de basale menneskerettigheder og ignorerer sin egen såkaldte lov og orden, at vi kan kritisere. Ved denne lejlighed håber jeg, at Parlamentet vil støtte dette beslutningsforslag og det stillede ændringsforslag, hvori Kommissionen opfordres til at sige, om den vil tage hensyn til menneskerettighederne i forbindelse med sin anbefaling af Kinas anmodning om at tilslutte sig WTO.

Marín
Hr. formand, først og fremmest må jeg i forbindelse med Indonesien sige, at Kommissionen og medlemsstaterne ved utallige lejligheder har protesteret over for den indonesiske regering på grund af menneskerettighedssituationen i dette land. Disse protester indeholder ikke kun anmodninger om en retfærdig aftale, som respekterer det østtimoresiske folks ønsker, men også en fordømmelse af utilbørlige handlinger, et krav om retfærdige retssager, en passende legal repræsentation samt adgang til fangerne i al almindelighed.
I december 1995 foretog formandskabet en henvendelse over for den indonesiske regering i forbindelse med de domme, der blev afsagt over visse journalister. Som De ved, opstod spørgsmålet om menneskerettigheder også under det sidste euro-asiatiske møde, som fandt sted i Bangkok i marts 1995. Formandens afsluttende erklæring gjorde det klart, at dialogen burde baseres på gensidig respekt, ligeret og beskyttelse af menneskerettighederne. På dette euro-asiatiske møde bekræftede man også forpligtelsen over for FN's charter, verdenserklæringen om menneskerettighederne og handlingsprogrammet fra verdenskonferencen om menneskerettigheder.
Kommissionen støtter - for at imødekomme et krav fra hr. Telkämper - forslaget om at sende en delegation fra Europa-Parlamentet; og Kommissionen vil naturligvis fortsat forsvare menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i sine relationer med den indonesiske regering.
Jeg vil gå over til at kommentere de indlæg, der har været omkring Nigeria. Der skal ikke herske tvivl om, at Kommissionen deler alle talernes beklagelse af det nyligt stedfundne mord på Kuridat Abiola. Omstændighederne i forbindelse med mordet er til dels stadig mystiske. Kommissionen har for nylig iværksat en undersøgelse af Den Europæiske Unions foranstaltninger mod Nigeria efter hængningen af Ken Saro-Wiwa i november 1995.
Kommissionen mener faktisk, at der bør træffes nye foranstaltninger, navnlig for at tilbyde en større støtte til de nigerianske grupper, der kæmper for demokratiet og for menneskerettighederne, samt at man bør overveje yderligere sanktioner i retning af fastfrysning af de finansielle midler samt mod olieindustrien. Formålet med disse foranstaltninger skulle være at fremskynde den fredelige tilbagetrækning af militærpersoner fra magtpositionerne i den nigerianske regering og valget af en koalitionsregering samt genoprettelsen af respekten for menneskerettighederne og domstolenes uafhængighed. Kommissionen garanterer Europa-Parlamentets medlemmer, at den gør, hvad der står i dens magt og inden for rammerne af dens kompetence for at fremskynde den fredelige overgang til en demokratisk valgt regering i Nigeria.
I denne forbindelse er man ved at undersøge, hvordan man kan intensivere dialogen med de nigerianske myndigheder omkring disse spørgsmål. Man har overvejet muligheden af at udstøde Nigeria fra Lomékonventionen. Men på grundlag af den erfaring, vi har fra andre lignende tilfælde, som jeg ikke behøver citere, hvor Kommissionen forsøgte dette uden held, bør vi være forsigtige med at gennemføre denne type beslutninger. Under alle omstændigheder har jeg påpeget, at Kommissionen går ind for iværksættelse af yderligere sanktioner.
Med hensyn til Burma, deler Kommissionen de ærede medlemmers bekymring for den seneste anholdelse af 262 oppositionsmedlemmer samt regeringens - Myanmars militærjunta - fortsatte trusler mod de demokratiske bevægelser, der har fundet sted siden juntaen i 1990 standsede det spirende demokrati. Kommissionen fortsætter med nøje at overvåge den interne situation i Myanmar, men ud over frigivelsen af Aung San Suu Kyi i juli sidste år har den ikke kunnet observere nogen nævneværdig forbedring i respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, ej heller at der er truffet foranstaltninger til genindførelse af demokratiet. Situationen i Burma giver derfor stadig anledning til bekymring, og der er ingen udvikling at spore fra myndighedernes side i dette land.
Dette har ført til, at Europa-Kommissionen har foreslået, at man annullerer al økonomisk støtte inden for den generelle præferenceordning til dette land, såfremt menneskerettighederne krænkes. Dette vil være det første tilfælde, hvor man anvender de nye bestemmelser fastsat i den generelle præferenceordning.
Hvad angår Tyrkiet, er det vigtigt at understrege, at dette land gennemgår en alvorlig politisk krise efter valget i december 1995. I marts måned i år understregede den daværende premierminister, Seyfettin Kizilkan, klart i sin indsættelsestale, at hans regeringsprogram omfattede en styrkelse af demokratiet i Tyrkiet. Den daværende premierminister kom også med nogle positive erklæringer om de kulturelle rettigheder, den kurdiske befolkning i Tyrkiet har.
Under hr. van den Broeks rejse til Tyrkiet i april måned i år og under premierminister Yilmaz' besøg hos Kommissionens formand, hr. Santer, i begyndelsen af denne måned havde Kommissionen lejlighed til påny over for vores tyrkiske samtalepartnere at gøre opmærksom på den betydning, som Kommissionen - ligesom EuropaParlamentet - tillagde fortsættelsen af de reformer, der blev påbegyndt sidste år, og konkretiseringen af hr. Yilmaz' erklæringer på dette område. Det er ikke en hemmelighed, at regeringskoalitionen i Tyrkiet ikke har varet længe, og det står klart, at den forpligtelse, den daværende premierminister, hr. Yilmaz, påtog sig, vanskeligt vil kunne opfyldes.
Ud over at man har afbrudt den proces - i hvert fald for så vidt angår positive erklæringer - som fandt sted i anden halvdel af sidste år, vi må også beklage, at der har fundet en tvivlsom optræden sted i Tyrkiet, som øger vores bekymring på menneskerettighedsområdet.
Under alle omstændigheder har vi til hensigt at fortsætte dialogen omkring disse spørgsmål fra det øjeblik, der eksisterer en ny regering i Tyrkiet, idet vi er klar over Europa-Parlamentets bekymring.
Hr. Moorhouse har anmodet om, at Kommissionen fremsender en årsberetning om menneskerettighedssituationen og om udviklingen af den demokratiske proces i Tyrkiet. Denne årsberetning vil blive fremsendt til Europa-Parlamentet i oktober måned.
Med hensyn til Chile er Kommissionen enig med de ærede medlemmer i, at der reelt var tale om mord i forbindelse med Carmelo Soria, og ud fra denne antagelse har Europa-Kommissionens delegation i Santiago i Chile foretaget adskillige aktioner for at gøre de kompetente chilenske myndigheder opmærksomme på dette forhold. Og i tråd med de retningslinjer, der kom til udtryk i beslutningen, kan jeg meddele Dem, at trojkaen den 5. juni, dvs. for knap to uger siden, specifikt henvendte sig til udenrigsministeriet i Chile for at gøre opmærksom på, hvor vigtigt, det var, at denne sag tjente som eksempel på, at man skal udøve retfærdighed og genoptage en sag, der - som jeg allerede har sagt - helt og aldeles er politisk mord.
Hvad angår Tjernobyl og Hviderusland, har Kommissionen fået oplysninger om de begrænsninger, som Hvideruslands regering har sat for de uafhængige ikke-statslige organisationer. Det er forhold, som selvfølgelig bør bekymre os, og som man bør gøre modstand mod. Ingen regeringshandling bør blande sig i distributionen af humanitær hjælp i Hviderusland eller i noget som helst andet geografisk område.
Kommissionen ønsker imidlertid at meddele Dem, at Den Europæiske Unions hjælpeprogrammer i Hviderusland udvikler sig normalt, og at de ikke-statslige organisationer, som samarbejder med Den Europæiske Union, i hvert fald ikke har oplyst os om nogen klage eller indblanding fra Hvideruslands regerings side. En anden ting er menneskerettighederne. Kommissionen gav i marts 1996 over for premierministeren, hr. Chygir, og senest over for udenrigsministeren, hr. Suanko, udtryk for vores mening i denne forbindelse. Samtidig har USA's ambassadører også foretaget en diplomatisk henvendelse den 13. juni for at give udtryk for vores bekymringer.
Menneskerettighedssituationen i Hviderusland, herunder pressefriheden, er fortsat genstand for Kommissionens nøje opmærksomhed som grundlag for den vedvarende revidering af det bilaterale samarbejde mellem Den Europæiske Union og Hviderusland.
Og til sidst tilfældet Kina. Menneskerettighedsspørgsmålet i Kina har været systematisk behandlet i den politiske dialog med dette land, idet det sidste møde er blevet afholdt den 14. juni i Peking. Det er en kendsgerning, at på trods af nogle vigtige reformer - som den nye lovgivning, der ændrer den kinesiske strafferetsplejelov - giver menneskerettighedssituationen stadig anledning til bekymring i Den Europæiske Union, og at de beslutningsforslag, medlemmerne har fremsat, netop omhandler emner, som Den Europæiske Union prioriterer højt i forbindelse med Kina. Kommissionen vil senere informere Europa-Parlamentet om udviklingen af disse kontakter.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-0736/96 af Bertens og Larive for ELDR-Gruppen om atomprøvesprængninger; -B4-0768/96 af Malone og d'Ancona for PSE-Gruppen om traktaten om et fuldstændigt stop for atomprøvesprængninger og Kina; -B4-0788/96 af Mamère og Dupuis for ARE-Gruppen om den nye kinesiske atomprøvesprængning og forhandlingerne om traktaten om forbud mod nukleare prøvesprængninger; -B4-0805/96 af Piquet m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om den nye kinesiske atomprøvesprængning og forhandlingerne om traktaten om forbud mod nukleare prøvesprængninger; -B4-0812/96 af McKenna m.fl. for V-Gruppen om de kinesiske atomprøvesprængninger og forhandlingerne om traktaten om et fuldstændigt stop for prøvesprængninger; -B4-0830/96 af Fabra Vallés og Oostlander for PPE-Gruppen om Kinas atomprøvesprængninger.
Bertens
Hr. formand, det haster med at få afsluttet forhandlingerne om the Comprehensive Test Ban Treaty . Disse forhandlinger skal være afsluttet ved udgangen af næste uge, ellers kan underskrivelsesceremonien ikke finde sted på FN's følgende generalforsamling i september. Kompromiser om verifikationsmekanismer og betingelser for traktatens ikrafttræden er under forberedelse. Kina har endelig accepteret at skabe mulighed for, at landet ikke længere kan gennemføre fredelige prøvesprængninger. Det er i al fald noget. Den dårlige nyhed er i mellemtiden, at Indien i dag har angivet ikke at ville tilslutte sig the Comprehensive Test Ban Treaty . Internationalt pres må bringe Indien på andre tanker. De vanskelige forhandlinger bliver derudover hele tiden krydset af det, der sker i den virkelige verden. Den sidste kinesiske prøvesprængning og en meddelelse om, at der før september vil blive afholdt endnu en prøvesprængning, er et slag i ansigtet på forhandlerne.
I øvrigt er den amerikanske meddelelse om, at man dette år vil udsætte visse prøvesprængninger til næste år, bestemt heller ikke særlig opmuntrende og underminerer den kommende CTBT's troværdighed. Såvel Amerika, Kina som Indien må forstå, at de sætter hele den sammensatte atomnedrustning på spil.

Malone
Hr. formand, på nøjagtig dette tidspunkt sidste år vil De erindre, at man i hele verden fordømte de franske atomprøvesprængninger, og Parlamentet sagde højt og tydeligt til præsident Chirac her i denne sal, hvad vi mente om hans regerings handlinger. Jeg beklager meget, at Folkerepublikken Kina nu har udført en atomprøvesprængning efter afslutningen af konferencen om atomprøvestop.
I det beslutningsforslag, vi har fået forelagt i dag, opfordrer vi den kinesiske regering til at holde sig til det internationalt vedtagne moratorium. Kineserne må forstå, at en fortsættelse af atomprøvesprængninger er uforenelig med gennemførelsen af traktaten mod atomprøvesprængninger. Den kinesiske regering insisterer på, at den bør have lov til at fortsætte fredelige atomsprængninger, de såkaldte PNE'er. Et PNE-program kan udgøre en del af et kerneforsknings- og kerneudviklingsprogram, og organisationen Greenpeace hævder, at en væsentlig grund til, at Kina føler sig tiltrukket af PNE, er opmuntring fra våbenforskere både i Rusland og USA. Disse forskere kan af miljø- og omkostningsmæssige grunde ikke foretager PNE'er i deres egne lande.
Med hensyn til punkt E i kompromisteksten vil jeg bare gerne påpege, at jeg ikke har været involveret i forhandlingerne, og jeg spekulerer på, om der er nogen måde, hvorpå man kan nå til enighed om en ændring, for der er en unøjagtighed. Den faktiske situation er, at Kina foreslår, at atomprøvesprængninger til fredelige formål skal tages op til genovervejelse ved en konference ti år efter at traktaten om forbud mod atomprøvesprængninger træder i kraft, og at denne genovervejelse skal ske automatisk, medmindre et flertal af de involverede parter stemmer imod. Vil det være muligt at tage en opdelt afstemning om punkt E?
Sidste år var vi i lighed med millioner i hele verden bekymrede over de sundheds- og miljømæssige konsekvenser af forsøgene på Mururoa i det sydlige Stillehav, og de fleste medlemmer her vil erindre den offentlige høring, der blev holdt her i Parlamentet, og som udførligt beskæftigede sig med spørgsmålet om sundhed og offentlighedens sikkerhed. Jeg ved ikke, og jeg er ikke kvalificeret til at sige, hvad konsekvenserne af de forsøg, der for nylig har fundet sted, bliver for sundheden hos dem, der bor i Lop Nor-området. Men der er helt tydeligt bekymring dér, og det er rigtigt, at Parlamentet lader denne bekymring komme til udtryk. Jeg opfordrer alle medlemmer til at støtte dette beslutningsforslag.

Dupuis
Hr. formand, hr. næstformand for Kommissionen, kære kolleger, nu da Parlamentet skal til at stemme om en beslutning, hvori man anmoder Kina om at stoppe sine atomprøvesprængninger, og som hele min gruppe naturligvis vil støtte, søger mine øjne forgæves, hvis jeg må sige det ligeud, Fausto Bertinotti, Carlo Ripa di Meana og fæller, vore venner i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, vore venner i Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe og vore venner i Gruppen De Grønne, som var så aktive og så beslutsomme for blot et par måneder siden, da de uden hensyn til almindelig høflighed angreb præsident Chirac på en måde, som ingen glemmer.
Jeg leder efter deres slogans og deres bannere, men jeg ser ingen. Er Den Kinesiske Folkerepubliks atomprøvesprængninger risikofrie eller bare anderledes?

Pailler
Hr. formand, først en kort bemærkning for at sige til det ærede medlem, at vi er nogle, der er til stede fra Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, og jeg er én af dem. Jeg kan også se De Grønne, de er her også, men jeg kan ikke se deres bannere og slogans.
Jeg overvejer, hvor jeg skal begynde mit indlæg; men måske det er nødvendigt først at åbne vor vens øjne og ører, så han kan høre det.
Kina foretog sin 44. underjordiske atomprøvesprængning den 8. juni, straks efter at have bekendtgjort, at det fra september ville indlede et moratorium med hensyn til prøvesprængninger. Man må erkende, at det ikke er den bedste metode til at opnå resultater af de aktuelle forhandlinger i Genève om traktaten om forbud mod atomprøvesprængninger.
På min gruppes vegne slutter jeg mig til den internationale protest, og jeg fordømmer den kinesiske atomprøvesprængning, ligesom jeg for nylig fordømte den franske regerings serie af prøvesprængninger. Et forbud mod atomprøvesprængninger, inklusive laboratorieforsøg, er det første nødvendige skridt henimod nedrustning, ikke-spredning og afskaffelse af alle nukleare våben og masseudryddelsesvåben.
Vor gruppe opfordrer alle de parter, der deltager i de igangværende forhandlinger i Genève - og især medlemsstaterne - til at sætte alt ind på, at disse forhandlinger inden dead-line den 28. juni munder ud i en aftale om en »nulløsning«, det vil sige et forbud mod alle former for nukleare prøvesprængninger eller andre nukleare sprængninger, suppleret af et effektivt kontrolsystem på internationalt plan.
Derfor glæder det mig, at kompromisforslaget har taget hovedtrækkene i disse henstillinger til sig. Med vedtagelsen af denne beslutning vil man kunne sende et klart signal til forhandlerne i Genève og til FN's Generalforsamling vedrørende perspektiverne med hensyn til et forbud mod prøvesprængninger og fastsættelsen af en tidsplan for den nukleare nedrustning, der skal føre til en fuldstændig fjernelse af alle nukleare våben. Til sidst vil jeg fortælle hr. Dupuis, at jeg ikke fik noget visum, så jeg kunne tage til den internationale kvindekonference i Beijing, måske fordi jeg alt for ofte her i forsamlingen har lagt mig ud med Kina. Så jeg har ikke brug for Deres belæring, ej heller har min gruppe.

Aelvoet
Hr. formand, jeg vil tillade mig at svare personligt på visse lidt provokerende udtalelser fra vor unge kollega. Min gruppe har faktisk demonstreret med bannere og slagord foran den kinesiske ambassade, fordi det er Kina, aktionerne bør rettes imod. I øvrigt ville vi gøre det samme, hvis Kinas præsident mødte frem her, og jeg håber, at hr. Dupuis i så fald ville slutte sig til os.

Formanden
Fru Alvoet, naturligvis var det ikke personligt ment: det var snarere en politisk kommentar til det foregående indlæg. I hvert fald kan Kinas præsident i øjeblikket ikke komme her som rådsformand. Jeg tror, at det er udelukket!

Dell'Alba
Hr. formand, takket være Deres fornuftige ord giver jeg afkald på min taletid. Jeg vil kun sige, at jeg tager fru Alvoets ord til efterretning, og naturligvis forekom det heller ikke mig, at det var personligt ment.

McKenna
For så vidt mig angår, fik hr. Chirac alt, hvad han fortjente, her. Hvis jeg havde fået min vilje, ville han ikke engang have fået lov til at komme ind i Parlamentet. Vi har altid klart fordømt atomprøvesprængninger.
Men for at komme tilbage til den traktat om et fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger, der i øjeblikket forhandles om i Genève, så må der ikke være nogen smuthuller, der tillader lande at foretage atomprøvesprængninger. Hvis den ikke er vandtæt, betyder det, at visse lande vil finde på måder, hvorpå de kan foretage atomprøvesprængninger og fremlægge absurde argumenter om, at de er nødvendige for verdensfreden, ligesom hr. Chirac gjorde under debatten om de franske forsøg på Mururoa sidste år.
Hvad fru Malone sagde er meget sandt. Punkt E er faktisk misvisende. Kina er længe gået ind for, at såkaldt fredelige atomprøvesprængninger skal undtages fra den traktat. Ideen opstod i USA i 1957 som en metode til at undersøge den ikke-militære anvendelse af atomsprængstof. Hele ideen er en farce, for resultatet af disse »fredelige« eksplosioner kan let anvendes til at udvikle krigsvåben. For eksempel beskriver Indien sit eneste forsøg som »en fredelig atomprøvesprængning«, men ikke desto mindre brugte man resultaterne til at udvikle våbenprogrammet.
Den anden triste kendsgerning er, at Parlamentet faktisk ikke har moralsk baggrund for at fordømme atomprøvesprængningerne efter vor fiasko i hele spørgsmålet om Frankrigs atomprøvesprængninger, og det har Kommissionen heller ikke, for Kommissionen sad og forholdt sig passiv, da den havde magt til at gøre noget, men intet gjorde! De medlemsstater, der lod Frankrig slippe af sted med sine atomprøvesprængninger, har fået snavs på hænderne, så vi kan ikke stille os på et højt moralsk stade her.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at atomprøvesprængninger er i modstrid med atomnedrustningsaftalernes ånd og bogstav, fordi disse forsøg fører til kvalitative forbedringer af kernevåbnene, hvilket er af større betydning end den kvantitative forøgelse og den geografiske udbredelse. Der er ingen tvivl om, at Kina øjeblikkeligt bør indstille atomprøvesprængningerne.
Endelig er der heller ingen tvivl om, at vi over for Kina bør insistere på, at det gør det samme, som vi også krævede af Frankrig, dvs. øjeblikkeligt indstiller atomprøvesprængningerne. Så undgår vi dobbeltmoral fra vor side.

Marín
Hr. formand, jeg vil gerne takke medlemmerne for at de, efter gennemførelsen af underjordiske prøvesprængninger i Lop Nor-ørkenen, i deres beslutningsforslag har fremhævet vigtigheden og nødvendigheden af traktaten om fuldstændigt forbud mod nukleare prøvesprængninger. Efter at man i maj 1995 vedtog på ubestemt tid at udsætte traktaten om ikke-spredning af atomvåben, for hvilken Den Europæiske Union har gjort en diplomatisk indsats uden fortilfælde, eksisterer der i dag en ny mulighed inden for rammerne af den multilaterale atomnedrustning, som medlemmerne af det internationale samfund efter Kommissionens mening ikke bør lade gå fra sig.
Undertegnelsen af en traktat om fuldstændigt forbud mod nukleare prøvesprængninger, som indeholder en nulløsning, er en vigtig målsætning i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Og i denne forbindelse har Kommissionen tilsluttet sig Den Europæiske Unions erklæring af 22. april 1995. I denne erklæring understreges vigtigheden af, at der gennemføres forhandlinger med henblik på at undertegne traktaten i efteråret, netop på tidspunktet for åbningen af FN's 51. Generalforsamling. Det er ligeledes vigtigt at sørge for, at traktaten har universel karakter, og at man reelt kan kontrollere dens gennemførelse på internationalt plan.
Derfor er de næste 8 dage vigtige, og jeg er sikker på, at alle medlemsstaterne i Den Europæiske Union og de associerede stater vil gøre en indsats for at man, som jeg sagde før, på den kommende åbning af FN's Generalforsamling kan præcisere nødvendigheden af at undertegne denne traktat om fuldstændigt forbud mod prøvesprængninger.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under et om følgende forslag til beslutning:
B4-0770/96 af Sauquillo Pérez del Arco m.fl. for PSE-Gruppen om mordet i Burundi på medarbejdere fra humanitære hjælpeorganisationer; -B4-0779/96 af André-Léonard m.fl. for ELDR-Gruppen om Burundi; -B4-0786/96 af Pradier for ARE-Gruppen om mordet på tre Røde Kors-folk i Burundi; -B4-0789/96 af Baldi m.fl. for UDE-Gruppen om mordet på tre Røde Kors-folk i Burundi; -B4-0798/96 af Pettinari for GUE/NGL-Gruppen om mordet på tre Røde Kors-folk i Burundi; -B4-0821/96 af Aelvoet og Telkämper for V-Gruppen om Burundi; -B4-0824/96 af Günther m.fl. for PPE-Gruppen om situationen i Burundi.
Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne komme med et mundtligt ændringsforslag til det fælles beslutningsforslag, som går ud på i slutningen af punkt 5 at tilføje anmodningen til Kommissionen om at opretholde sit repræsentationskontor i Burundi. I den uge, der er gået mellem fremsættelsen af dette beslutningsforslag om mordene på det humanitære hjælpepersonale i Burundi og i dag, er yderligere 70 civile, i dette tilfælde hutuer, blevet myrdet. Alle mordene er lige betydningsfulde, men mordet på tre medlemmer af Røde Kors' Internationale Komité markerer en kvalitativ ændring i optrapningen af konflikten. For første gang har man overfaldet internationale repræsentanter, som spiller en vigtig rolle i bekæmpelsen af konflikten gennem den humanitære hjælp.
Ved hver milesten i denne krig har Parlamentet vedtaget en beslutning med konkrete forslag. Nu, hvor vi skal til at stemme om endnu et beslutningsforslag, bør vi spørge os selv, om denne form for aktioner er nyttige. Politik har kun mening, hvis den har indflydelse i praksis, og ikke hvis den blot bliver en gentagende tale med mindre og mindre virkning.
I denne forbindelse skal man også tænke på, at en konstant modstrid mellem vores forslag og de opnåede resultater ud over den menneskelige tragedie - i dette tilfælde for Burundis befolkning - betyder, at vi må stille spørgsmålstegn ved vores egen funktion og effektiviteten i vores institution, Europa-Parlamentet.
Freden er kun mulig i Burundi, hvis man når frem til en fælles international holdning omkring en effektiv våbenembargo, der indebærer sanktioner for dem, som overtræder den; en kontrol med afvæbningen af alle implicerede parter, militser og væbnede styrker; og en støtte til øjeblikkelige officielle forhandlinger under overvågning af en international myndighed og med tilstedeværelse af observatører.
Disse forhandlinger bør omfatte en reform af hæren og af politiet, en løsning på problemet omkring flygtningene og de fordrevne under international overvågning, en indførelse af et effektivt retssystem og oprettelse af et system til beskyttelse af hjælpen og det humanitære hjælpepersonale. Men hverken Kommissionen eller Rådet eller nogen af medlemsstaterne i Den Europæiske Union har stillet midler til rådighed, for at disse foranstaltninger kan gennemføres, og for at freden således kan blive en realitet i Burundi.
Endnu en gang fordømmer vi, og vi ønsker også at fordømme, at disse foranstaltninger ikke iværksættes.

Pradier
Hr. formand, når man ser på, hvad der foregår og har foregået i adskillige måneder i Burundi, er man meget splittet, fordi man både føler sig fristet til en lidt trist resignation og samtidig er besluttet på at bringe våbnene og dem, der bruger dem, til tavshed.
Her i vor egen kreds har vi bekostet en halv snes mere eller mindre opsigtsvækkende tekster, deklarationer af forskellig art, tonsvis af papir, litervis af blæk, og massakrerne fortsætter stadig i Burundi og kræver flere hundrede ofre om ugen.
I stedet for at se os selv som uskyldige, hr. formand, må vi indrømme, at vi bærer vor del af ansvaret for de lastbiler fulde af lig, som forsyner landets fællesgrave. Selv nu, hvor Den Internationale Røde Kors Komité og FN's særorganisationer såsom WFP, UNCD og WHO trækker sig ud, kan vi, Den Europæiske Union, i det mindste prøve to ting. Den første er at forblive i landet, den anden er at oprette en væbnet, hurtig interventionsstyrke ved grænserne, som kan gribe ind med få timers varsel.

André-Léonard
Hr. formand, også jeg er forfærdet over den vedvarende forværring af situationen i Burundi: blokeringen af mæglingsforsøgene under ledelse af Nyerere og Ajello på grund af mistillid mellem de forskellige parter og især på grund af ekstremisternes holdning; lukningen af de belgiske og franske skoler i Bujumbura; afbrydelsen af det franske samarbejde på militært og civilt plan; indstillingen af visse NGOaktiviteter; dødvandet i den politiske dialog i landet, den stigende vold i omegnen; og for at sige det ligeud, hærens voldshandlinger begået mod civilbefolkningen.
Der er imidlertid ikke mangel på internationale diplomatiske initiativer, der forsøger at genoprette freden. Men man har på fornemmelsen, at de alle sammen er lidt for og lidt imod, således at ingen af dem bliver til noget, og situationen forbliver uforandret. Den uforsonlighed, der præger alle parter, er farlig, fordi den risikerer at kaste landet ud i håbløshed og give plads for voldelige opgør. Det er det, ekstremisterne længe har ønsket, de ekstremister, som for hver dag bliver mere og mere ukontrollerede.
Så hvornår får vi mon den våbenembargo?

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, er der et emne, hvor jeg har på fornemmelsen, at alt er blevet sagt og sagt så tit, men hvor der ikke er blevet gjort noget fornuftigt, så er det vel emnet situationen i Burundi. Vi sidder midt i en særlig form for borgerkrig, hvor man med urette alene taler om ekstremistiske grupper, fordi det er almindelig kendt, at den burundiske hær selv er en involveret part. Så sent som sidste fredag modtog jeg en delegation af parlamentsmedlemmer fra Burundi. Jeg fik en hel liste over mordene i et bestemt stift, Muinga-stiftet, hvoraf det tydeligt fremgår, at i halvdelen af tilfældene bliver hæren selv draget til ansvar. Hvis man dertil føjer, at de tre medlemmer af Røde Kors, som er anledningen til at uopsættelighederne er sat på dagsordenen her, at man også ved, at disse Røde Kors-medarbejdere er blevet myrdet af den burundiske hær, så er der mere på tale end bare ekstremistiske grupper, der begår forbrydelser. Så drøfter vi faktisk det fundamentale politiske problem, som vi her er stillet over for. Her må der siges to ting.
For det første, at den politiske dialog, som Nyerere har kæmpet så hårdt for, i øjeblikket er blevet blokeret i Tanzania, fordi UPRONA har nægtet at underskrive den aftale, man var nået frem til, og det betyder, at de således bringer den politiske proces yderligere i fare. For det andet må man pege på, at i øjeblikket er alle internationale organisationer, herunder Kommissionens repræsentant, i færd med at trække sig ud. Med hensyn til det sidste ville jeg gerne gå ind for, at disse mennesker kan få lov at blive der, hvis de selv beder om det, men naturligvis under en passende beskyttelse. Derudover tror jeg ikke, at man kommer uden om at sige, at der i så tilfælde kun må være en international interventionsmagt til stede i området for at kunne gribe ind, hvis sagen eskalerer yderligere, og at der er en reel fare for, at dette bliver tilfældet, kan ingen lukke øjnene for længere.

Pettinari
Hr. formand, mine kolleger har allerede berettiget taget afstand fra det voldelige klima, som stadig findes i Burundi. Jeg vil derfor indskrænke mig til at stille et spørgsmål til Kommissionen, en anmodning om opklaring med hensyn til den kendsgerning, at i de seneste dage, i de sidste uger har volden igen ramt de humanitære organisationer, som er til stede i Burundi.
Det er for mig klart, at ved at ramme disse organisationer vil de mest voldelige parter ødelægge et af de få midler, som endnu står tilbage for dem, der i dag arbejder for fred og fredelig sameksistens i Burundi. Jeg spørger derfor, hvordan og om Den Europæiske Union søger at undgå, at disse organisationer forlader Burundi. Jeg finder det endvidere meget vigtigt på ny at bekræfte vort fulde engagement for en fortsættelse af denne humanitære indsats, som kan forklares på to måder, ved at de først og fremmest sikrer, at den europæiske hjælp fortsætter med at nå helt frem til befolkningen, og ved at overvåge, at der er en tilstrækkelig beskyttelse af personalet i de humanitære organisationer. Også i den forbindelse tror jeg, at Kommissionen kan tage yderligere skridt for at sikre en bedre sikkerhed.

Günther
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Med denne fælles beslutning kræver vi tre ting: at oprette en international styrke, fuldstændigt at rette sig efter Carcassonne-planen og at støtte genindførelsen af et effektivt retssystem.
Jeg vil gerne knytte yderligere et par spørgsmål hertil. Hvad er der blevet af vore krav om at opløse de bevæbnede militser? Hvad blev der af vort krav om at støtte OAU, således at den kan være med til at realisere denne globale aktionsplan? Hvad blev der af vort krav om at forfølge lovovertrædere ad rettens vej og yde bistand til at genindføre retssikkerheden? Hvad blev der af delegationen af menneskerettighedseksperter under UNHCR's protektion? Hvad blev der f.eks. af vort krav om at sætte Sikkerhedsrådet lidt under pres for at holde de stridende parter adskilt her? Dette krav stillede vi allerede i sidste måned! Hvad blev der af Parlamentets krav om, at Rådet og medlemslandene skulle udarbejde nødhjælpsplaner for det tilfælde, at volden eskalerer, og indrette sikkerhedszoner til beskyttelse af civilbefolkningen? Også dette krævede vi allerede i maj i år! Hvad blev der af vort krav om at støtte den særlige FN-udsending, at afholde regionale konferencer for fred og sikkerhed eller at stille en omfattende økonomisk øjeblikkelig hjælp til rådighed til stabilisering af den burundiske stat, før denne optrapning kom? Hvad blev der af det af Rådet vedtagne dokument om præventivt diplomati af december sidste år? Hvad blev der af de foranstaltninger, som vi krævede til at beskytte det humanitære hjælpearbejdes personale, og hvad skal der nu ske med vore krav fra i dag?

Caccavale
Hr. formand, da massakrerne i Rwanda brød ud for et par år siden, sagde nogle, at Europa var uforberedt, at vi ikke havde været opmærksomme på den alvorlige fare, man løb i området med de store søer. I dag kan man ikke sige det om Burundi: ingen kan sige, at vi ikke var klar over den fare, som man løb i dette område, som er plaget af etniske stridigheder, århundredgammelt had, som så er brudt ud i utrolige, abnorme massakrer, hvis lige man ikke havde set i det område i de senere år.
Den sidste episode, som vi har fået kendskab til, rammer især Røde Kors med drabet på nogle af dets repræsentanter, men fortsætter med at ramme civilbefolkningen i Burundi med bandithandlinger og daglig vold, og dette bør ikke efterlade os hjælpeløse. Jeg tror, at der nu er behov for en klar intervention: jeg anmoder Kommissionen om at tage initiativ til, at der etableres en international styrke, som også militært kan intervenere i Burundi med en samlet aktion fra Den Europæiske Unions side for at skabe en fælles politik i dette område.

Bertens
Hr. formand, i dag må vi igen slå fast, at verden har ladet en chance gå fra sig til ved hjælp af aktivt og præventivt diplomati at forhindre en konflikt i at eskalere. Det blodbad, der har fundet sted i Burundi blandt medlemmer af Røde Kors og andre NGO'ere, vil få mærkbare følger. Hvor længe forestiller verdenssamfundet sig, at NGO'erne vil fortsætte med at yde humanitær hjælp, når de bliver skydeskive for tøjlesløse unge og grupper? Hvornår vil vi endelig beslutte at tage vort eget ansvar på os? Det virker, som om vi taler for døve øren, når vi taler om at gennemføre handlingsplanen fra Carcassonne. Indsættelsen af en international troppemagt for Burundi kommer tilsyneladende ingen vegne. Srebrenica må dog ikke føre til, at vi ikke længere vil deltage i fredsoperationer under FN's auspicier. Vi må påtage os vort ansvar, om ikke andet så ved at uddanne og bistå ved indsættelsen af en afrikansk troppemagt. Dernæst må vi arbejde videre, også på den politiske front. Nyereres indsats - det er allerede blevet nævnt - så vel som den europæiske særlige udsendings må i høj grad hilses velkommen.

Van der Waal
Hr. formand, stammekrigen mellem hutuer og tutsier optrappes på ny, men nu i Burundi. Dér har ekstremister på begge sider fået overtaget. Tutsi-hæren mister grebet om landområderne, og forskellige hutu-guerillabevægelser foretager stedse hyppigere overfald i bestemte egne. Borgerkrigen bliver derudover i højere og højere grad regionalt præget.
Endvidere må man også pege på den yderst tvivlsomme rolle, som Zaires præsident Mobuto spiller. Han hævder at støtte de rwandiske og burundiske flygtninges hjemvenden til deres fædreland, men i virkeligheden støtter han hutu-oprørerne. Der er endog angivelser af, at den zairiske hær hjælper hutuerne med de etniske udrensninger. Også medierne spiller en vigtig rolle i den etniske krig. Der er endog tale om en hutu- og en tutsipresse.
Den sidste gang kampen i området ved de store søer blev drøftet, kunne man endnu plædere for en regional konference. Den tid er nu forbi. At få standset blodsudgydelserne må nu have første prioritet. Derfor haster det med en international intervention i Burundi. Spørgsmålet er bare, om en intervention, der begrænser sig til Burundi, ikke blot flytter kampen til nabolandene Rwanda og Zaire?
Det store spørgsmål er, hvilket land der bør tage têten i en intervention i området ved de store søer. USA har med indgrebet i Somalia i baghovedet allerede tilkendegivet, at de vil levere materiel men ingen tropper. Om Frankrig vil tage ledelsen er ligeså tvivlsomt, set i lyset af at dette land er stærkt involveret med parterne i regionen.
Der synes derfor at være en berettiget frygt for, at først efter en katastrofe, som den der udspillede sig i Rwanda, vil indvendingerne mod en intervention blive fejet til side. Men så er det for sent for tusinder af mennesker.

Marín
Hr. formand, Kommissionen beklager dybt mordet på de tre Røde Kors-medarbejdere og de trusler mod deres kolleger, der for nylig har fundet sted i Burundi. Det er en tragisk begivenhed i en situation, hvor manglen på sikkerhed vokser hastigt. Desuden viser dette den risiko, som det personale, der i øjeblikket arbejder i hjælpeprogrammerne i Burundi, udsætter sig for, og som efter vores mening har nået et uacceptabelt niveau.
Derfor har Kommissionen - i tæt samråd med sine medlemsstater - besluttet at evakuere familierne og det personale, som ikke anses for yderst nødvendigt, fra Burundi. Kommissionen er imidlertid stadig til stede i området og støtter bestræbelserne for genoprettelsen af fred og stabilitet i området og i særdeleshed i Burundi. Burundi er blevet besøgt af delegationer fra trojkaen, der har været mange diplomatiske henvendelser, og både Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet har udsendt forskellige beslutninger.
Den Europæiske Union forsøger at spille en aktiv rolle i disse bestræbelser, hvilket kommer til udtryk ved udnævnelsen af hr. Aldo Ajello som særlig udsending fra Den Europæiske Union til området. Hr. Ajello er anerkendt som en værdsat medarbejder i fredsbestræbelserne. Hans mandat består i at støtte de igangværende aktiviteter - navnlig forhenværende præsident Nyereres indsats - og fremme afholdelsen af en regional konference under OAU's eller FN' auspicier. I alle disse diplomatiske og politiske initiativer har beskeden været den samme: Volden bør ophøre øjeblikkeligt; der bør indledes en dialog om national forsoning, en militær løsning er ikke mulig; freden og stabiliteten i Burundi - i hele regionen - kan kun opnås ved forhandlingsbordet.
Vi har store forhåbninger til forhenværende præsident Nyereres prisværdige bestræbelser for at forene - genforene - konfliktens parter omkring forhandlingsbordet i Tanzania. Kommissionen har fra sin side gjort alt, hvad der var muligt, for at støtte dette initiativ samt initiativer fra andre fremtrædende personer, som med deres talent og erfaring bidrager til at finde en fredelig løsning på konflikterne i området. Siden begyndelsen af krisen i området ved de store søer har fællesskabsbudgettet ydet mere end 700 mio dollars til humanitær hjælp og rehabiliteringsarbejder. Der er stadig betydelige beløb til rådighed, som Kommissionen er villig til at anvende, forudsat at den politiske menneskerettigheds- og sikkerhedssituation giver mulighed for det.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Afstemning
Newman
Hr. formand, i ændringsforslag nr. 4 af hr. Pex er der et problem i den engelske oversættelse. Kan De spørge forfatteren til ændringsforslaget, om han kan forklare udtrykket »decisions taken on improper grounds«. Det giver ingen mening på engelsk.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, hr. Pex har bedt mig om at sige, at den nederlandske tekst er udgangspunktet, og formanden for Udvalget for Andragender kan desværre ikke læse den nederlandske tekst, men denne er fuldstændig klar.

Ahern
Hr. formand, jeg er imod dette ændringsforslag. Det er helt upassende på engelsk og strider imod traktaten. Vi kan ikke godkende dette ændringsforslag i sin nuværende form. Det ved hr. Pex, og det har han indrømmet over for mig.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Hautala
Hr. formand, først vil jeg lykønske ombudsmanden med den udmærkede gennemførelse af hans første embedsperiode. Det bør være en særlig vigtig opgave for Europa-Parlamentets ombudsmand at deltage i udviklingen af unionsborgerskabet, som for øjeblikket kun er en lille del af, hvad det kan udvikle sig til.
Det er især glædeligt, at ombudsmanden, Jacob Söderman, er gået i gang med at arbejde med en så vigtig sag for borgerne som åbenhed i EU. Åbenhed er en af demokratiets hjørnestene, og Söderman har sendt en forespørgsel til Unionens institutioner for at få at vide, hvordan borgerne kan få fat på de sagsakter, som institutionerne er i besiddelse af. Man må håbe, at denne forespørgsel i sig selv vil fremskynde åbenhed og gennemsigtighed i EU.
Ombudsmandens beføjelser afhænger meget af borgerens traktatmæssige stilling i EU, og jeg regner med, at når han har befæstet sin stilling, kan der hurtigt indledes en drøftelse om udvidelse af unionsborgerens grundlæggende rettigheder, og derigennem vil også den europæiske ombudsmands beføjelser kunne øges og blive udviklet fuldt ud.
Vi kan således fastslå, at den europæiske ombudsmand er et meget afgørende element i den udvikling, som forhåbentlig vil føre til, at EU reelt udvikler sig til et samfund på borgernes præmisser.

Krarup
EU-ombudsmanden som institution har både positive og negative sider. Det samme har Jakob Södermans beretning.
Til det positive hører, at ethvert klagesystem kan bidrage til at fremme den betrængte retssikkerhed. Det fremgår også af flere af de udtalelser, der er afgivet af Söderman, at han er en seriøs jurist, der i flere tilfælde er gået i rette med både Rådet og Kommissionen, særlig i forbindelse med spørgsmål om åbenhed.
På den anden side er etableringen af EU-ombudsmanden, som hjemles i TEU, artikel 138 E, et klart føderalt tiltag, der tjener til at udruste Unionen og EP med en - falsk - demokratisk legitimitet. Et - både symbolsk og virkeligt - udtryk for »mere union«. Denne funktion har Söderman beklageligvis accepteret allerede i sin indledningsproklamation i forbindelse med tiltrædelsen i september 1995. Det skurrer i ørerne at høre ham erklære, at »tanken bag den europæiske ombudsmand har været at fremme unionsborgerskabet«.
Kontrolapparater er ikke nogen mangelvare i EU; de har en tendens til at udvikle sig til selvbærende bureaukratiske apparater. Hvis ombudsmanden skulle være retssikkerhedens effektive vogter på linje med de nationale ombudsmænd, ville det kræve et enormt bureaukratisk apparat. Til sammenligning har den danske ombudsmand ansat 25 jurister.

Titley
Jeg vil gerne give udtryk for min støtte til den nye ombudsmand, da denne nye rolle er endnu et skridt i retning af at gøre Den Europæiske Union mere tilgængelig for almindelige mennesker.
Som valgt repræsentant føler jeg, at det er af afgørende betydning, at mine vælgere har nogen på højeste plan, de kan gå til med deres klager.
Jeg anerkender, at ombudsmanden allerede er blevet talsmand for almindelige menneskers interesser. Men da ombudsmandsinstitutionen er så ny, må vi i Parlamentet sikre, at både Rådet og Kommissionen samarbejder fuldt ud med den. Alle oplysninger, der er nødvendige for at besvare folks forespørgsler, må leveres af Rådet og Kommissionen.
Når vi har fastlagt denne vigtige nye rolle, som skal give vore borgere bedre kendskab til beslutninger i EU, må vi som deres repræsentanter sikre, at de ikke bliver skuffede. Der må ikke være nogen hemmelighedsfuldhed, når det drejer sig om mine vælgeres klagemål.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.

Hvidvaskning af penge
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0187/96) af Lehne for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens første rapport til Europa-Parlamentet og Rådet om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge (91/308/EØF)(KOM(95)0054 - C4-0137/95).

Lehne
Hr. formand! Det drejer sig her om Kommissionens rapport om gennemførelsen af direktivet af 1991 om hvidvaskning af penge. Det er denne rapport, vi som Parlament nu udtaler os om. Der kan overhovedet ikke herske tvivl om, at bekæmpelsen af hvidvaskning af penge er en af vor tids vigtigste kriminalpolitiske opgaver. Der er en meget tæt forbindelse mellem hvidvaskning af penge og organiseret kriminalitet, der - som vi jo alle ved - er i konstant vækst netop på det europæiske område, og som truer med at antage helt enorme dimensioner.
I denne forbindelse udstedte Det Europæiske Fællesskab i 1991 et direktiv om bekæmpelse af hvidvaskning af penge, der henvendte sig til alle medlemslande med det formål, at medlemslandene skulle indføre en vis minimumsstandard i forbindelse med hvidvaskning af penge. Dette direktiv fra 1991 ligger faktisk på et relativt lavt niveau i forhold til flertallet af lovene i de enkelte medlemslande.
Jeg vil skære det ud i pap: Det er nemlig sådan, at den kriminalitet, der har at gøre med narkotika, og som jo er et delaspekt af den organiserede kriminalitet, i det væsentlige er omfattet af dette direktiv. Men hvad angår de erhvervsgrupper, der i sidste ende skal omfattes af den nationale lovgivning, findes der kun en minimumsstandard, der i princippet omfatter bankverdenen, men ikke i tilstrækkelig grad omfatter mange andre områder, som f.eks. spillekasinoer og hvad der ellers findes af aktiviteter, der har at gøre med finansielle tjenesteydelser.
Det blev ganske vist overladt til de enkelte medlemslande at udstede deres egne nationale love, der gik ud over denne minimumsramme i direktivet, men det er foregik altså - og det er resultatet af en sådan frihed - meget forskelligt i de enkelte medlemslande. Storbritannien er gået længst her. Her har man medtaget praktisk taget alle alvorlige forbrydelser på den såkaldte liste over kriminelle handlinger, og man har praktisk taget optaget alle erhvervsgrupper, der på en eller anden måde har med penge at gøre, i den gruppe, der også i strafferetlig henseende selv er ansvarlig i forbindelse med bekæmpelse af hvidvaskning af penge. Det andet ekstrem - hvis jeg her må nævne et eksempel - er Luxembourg, som i sammenligning hermed har en meget liberal lovgivning om hvidvaskning af penge og med sin lovgivning egentlig kun har taget direktivets minimumsstandard til sig.
Europa-Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder samt Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender arrangerede i december sidste år en høring om denne rapport, som Kommissionen har fremlagt. Her blev det meget tydeligt for begge udvalg, at Europa højst sandsynligt er bagud, når det handler om bekæmpelse af hvidvaskning af penge, specielt, fordi den harmonisering, der er sket inden for EU, efter disse to udvalgs mening ikke har været tilstrækkelig.
Repræsentanten for City of London Police gjorde f.eks. opmærksom på, at der til stadighed er vanskeligheder i forbindelse med samarbejdet mellem justitsmyndighederne landene imellem, fordi det, der i Storbritannien er en kriminel handling i forbindelse med hvidvaskning af penge, f.eks. ved gensidige pengetransaktioner med andre medlemslande, ikke nødvendigvis også kan indordnes under hvidvaskning af penge i disse lande, og at dette derfor konstant giver anledning til samarbejdsproblemer.
Den samme problemstilling er der ifølge resultatet fra høringerne - vi hørte desuden en repræsentant fra det tyske forbundskriminalkontor i Wiesbaden - åbenbart også med hensyn til, hvilke erhvervsgrupper der skal medtages under direktivets anvendelsesområde. Her krævede de sagkyndige en større harmonisering - i klartekst en skærpelse af direktivet om hvidvaskning af penge - for at lette den grænseoverskridende bekæmpelse af kriminalitet i Europa.
Et yderligere aspekt, som blev tydeligt under høringen, var, at der findes en række nye former for finansielle tjenesteydelser. Jeg nævner her som eksempel direct banking , der ifølge eksperterne åbenbart ikke er tilstrækkeligt dækket af den nuværende lovgivning om hvidvaskning af penge og naturligvis heller ikke omfattes af dette direktiv. Vi mente her i begge udvalg, Udvalget om Interne Anliggender og Retsudvalget, at det ville være meget fornuftigt at tilpasse direktivet til de nye faktiske forhold og naturligvis som en konsekvens deraf derefter også at tilpasse den nationale lovgivning hertil.
Et sidste aspekt, der blev tydeligt, er netop den problematik, at størstedelen af hvidvaskningen af penge i dag slet ikke længere foregår i Vesteuropa, men især i Østeuropa. At der i dag netop i Rusland, men også i andre østeuropæiske stater er en tæt forbindelse mellem bankverdenen og den organiserede kriminalitet. Det krav, som blev tydeligt under høringen, og som vi også har overtaget i udvalgene, var netop følgende: Vi må også i de aftaler, der indgås med disse stater, fastsætte forpligtelser om, at den standard om hvidvaskning af penge, som disse lande skal have, i princippet svarer til den, vi pålægger os selv.
Det er i det væsentlige de krav, som står i foreliggende betænkning, og som vi anmoder Europa-Parlamentet om at stemme for. Der er en række stridspunkter, som der naturligvis altid er, og som jeg også straks vil gøre opmærksom på: Et af stridspunkterne var spørgsmålet, om man nu kun skulle omfatte området organiseret kriminalitet eller også skulle inkludere alle »grove forbrydelser«. Jeg var som ordfører imod at gå ud over den organiserede kriminalitet, fordi jeg mener, at det så bliver meget vanskeligt at differentiere. Det andet problem gælder følgende: Vi griber med lovgivningen om hvidvaskning af penge i høj grad ind i tillidsforholdet mellem bank eller finansielt institut og kunde. Denne indgriben i dette tillidsforhold nødvendiggør virkelig også en helt særlig interesse fra statens side for at gå tilsvarende frem her.
Det er det, det handler om i denne betænkning. Jeg anmoder Parlamentet om at stemme for denne betænkning.

Miller
Hr. formand, i dag er hvidvaskning af penge sandsynligvis den mest indviklede og komplicerede finansielle transaktion. Borte er de dage, hvor en lille forbryder gik ind i en bank med en kuffert fuld af sedler. Fremskridtene inden for elektronisk bankvirksomhed har fjernet den personlige kontakt, og når de kriminelles kontrol rækker ind i finansverdenen, giver det et godt grundlag for vellykket hvidvaskning.
Det er et globalt problem, der ikke respekterer nogen internationale grænser. Den Europæiske Union må spille en fremtrædende rolle i de internationale bestræbelser på at behandle dette globale kriminalitetsproblem.
Der kan argumenteres for, at De Forenede Stater ligger i spidsen af kampagnen for at få løst problemet med hvidvaskning af penge. Men deres bestræbelser kan kun få succes, hvis de bliver bistået og støttet af andre lande. Det er derfor en stor skam for os, at Den Europæiske Union ikke fuldt ud har etableret Europol eller skabt de nødvendige ressourcer hertil. Man kan hævde, at visse medlemsstaters blokerende initiativer er lige så kriminelle som de mennesker, der beskæftiger sig med hvidvaskning af penge.
Der må også foretages en harmonisering, der skal føre til et højere niveau for lovene om hvidvaskning af penge i alle medlemsstater i Den Europæiske Union, så det ikke tillades, at der er et svagt led inden for Den Europæiske Union.
Vi må også se ud over vore egne grænser, der hvor Den Europæiske Union har indflydelse, særlig i de østog centraleuropæiske lande. Med kommunismens sammenbrud er omfanget af åbenlyst kriminelle aktiviteter blevet forøget. Finansielle institutioner inden for disse lande bliver nu regelmæssigt benyttet som et led i kæden til legitimering af sorte penge. For at bekæmpe dette må vi sørge for at få lavet en liste over rene banker, men vi må også omgående gøre noget for at styrke vore aftaler med vore partnerlande for at tilskynde dem til at vedtage lignende standarder for overvågning og gennemskuelighed med hensyn til finansielle transaktioner som dem, der findes inden for medlemstaterne i Den Europæiske Union.
Hvidvaskning af penge hænger ikke kun sammen med narkotikahandel, men også med våbenhandel, prostitution, kunstbedragerier og mange andre kriminelle aktiviteter. Ved at tage fat på rovet fra forbrydelserne vil vi gøre noget ved problemet med forbrydelser. Vi må ikke tillade at Europa bliver det centrum, hvor forbrydelse betaler sig.

Hlavac
Hr. formand, mine damer og herrer! Kommissionen har fremlagt sin første rapport om gennemførelsen af direktivet om hvidvaskning af penge, en meget nyttig og informativ rapport. Den giver mulighed for at beskæftige sig grundigt med fænomenet hvidvaskning af penge og afsløre svage punkter i bekæmpelsen af denne forbrydelse. Svage punkter, der er et resultat af, at direktivet ikke er vidtgående nok, men som også er et resultat af, at den organiserede kriminalitet optræder under stadig mere raffinerede former og gør brug af både ny teknologi og nye investeringsmuligheder. Vi ved alle, at de store forbryderorganisationer, som vi ikke særlig præcist sammenfatter under betegnelsen Organiseret kriminalitet, er organiseret og opbygget som erhvervsvirksomheder og derfor rammes mest effektivt på pengepungen. Foranstaltninger, der forhindrer, at indtægter fra forbrydelser bliver sluset ind i det legale økonomiske kredsløb, er derfor meget værdifulde og målrettede.
Beslutningsforslaget indeholder nogle fornuftige krav til Kommissionen om at udvide anvendelsesområdet. Især bør listen over kriminelle handlinger udvides i de nationale love om hvidvaskning af penge. Det er uforståeligt, hvorfor det kun er narkotikahandel, der er inddraget, og ikke også andre former for organiseret eller erhvervsmæssig kriminalitet.
Vi har allerede hørt her, at den organiserede kriminalitet omfatter en hel række forbrydelser, fra menneskehandel via våbenhandel, afpresning af beskyttelsespenge, hasardspil og meget mere. Derfor synes det at være vigtigt at medtage alle disse forbrydelsesområder og alle indtægter fra dette område.
Det forekommer mig også nødvendigt at inddrage andre erhvervsgrupper i anvendelsesområdet. Forbryderorganisationerne er opfindsomme, og opmærksomheden i den finansielle sektor øger risikoen.
Om den finansielle sektor vil jeg gerne lige sige noget. Hr. Lehne nævner i begrundelsen i sin betænkning, at sparekonti i Østrig muligvis kan bruges til hvidvaskning af penge. Jeg vil blot slå fast, at der ikke findes sparekonti i Østrig, men kun sparebøger. Man kan sætte penge ind på en sparebog, og man kan også hæve penge på den igen. Men man kan ikke overføre penge. Jeg synes, det er vigtigt at slå dette fast. Jeg synes heller ikke, at ca. 26 millioner sparebøger i virkeligheden er så højt et tal, når man tager den sparekultur, der hersker i Østrig, i betragtning og ved, at hver pensionist opretter mindst en sparebog til hvert barnebarn, og at alle i øvrigt har forskellige bøger til forskellige opsparingsformål.
Jeg vil i den forbindelse udtrykkeligt pointere, at konti ikke er anonyme, hverken lønkonti eller andre, og at anonymitet også er afskaffet ved værdipapirkonti. Østrig er meget opmærksom på ikke at blive en central for hvidvaskning af penge.
Men tilbage til indholdet i beslutningen. Man kan faktisk se, at mafiaorganisationer og forretningsfolk med dubiøse penge i stadig større grad optræder inden for fast ejendom, lotto, opkøb af smykker og kunst. Derfor skal det undersøges, om erhvervsgrupper som juvelerer, kasinoejere, advokater og notarer ikke bør inddrages i større grad, og om man i forbindelse med bekæmpelsen af organiseret kriminalitet ikke skal gøre brug af deres bistand.
Også den tekniske udvikling i den finansielle sektor stiller os over for nye problemer. Det er af stor betydning, at samarbejdet mellem de organer, der har til opgave af bekæmpe organiseret kriminalitet, bliver bedre, og at udviklingen til stadighed overvåges. Forbryderorganisationerne tilpasser sig meget hurtigt til nye forholdsregler og metoder. Det er vigtigt hele tiden at have initiativet her og at reagere på ændringer så hurtigt som muligt.
Udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender går i samme retning som det beslutningsforslag, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har fremlagt. Også her kræves en revision af direktivet og en udvidelse af de kriminelle handlinger, der skal medtages under direktivets anvendelsesområde.
Bekæmpelsen af internationalt opererende forbryderorganisationer er en stor udfordring for Den Europæiske Union og dens medlemslande. Europas borgere forventer, at vi har held med at bekæmpe forbrydelse. Kampen mod hvidvaskning af penge er absolut et vigtigt middel til at bekæmpe international kriminalitet.

Howitt
Hr. formand, De vil forstå, at i min valgkreds, i Essex i Det Forenede Kongerige, forstår man med bitterhed den trussel, der skyldes narkotikamisbrug. Sidste år oplevede vi hos os, at en teenager, Leah Betts, på tragisk vis døde efter at have taget ecstacy-piller i en natklub i Basildon. På en fredelig bivej i Rettendon er tre mord, der ligner henrettelser og synes at have forbindelse med narkotika, stadig uopklarede, og en forretningsmand fra Billericay blev fundet skudt i sin vogn med £5000 i narkotikapenge, der stadig lå i forruden. Jeg er ked af at måtte sige, at vi kun alt for godt forstår, at narkotikaafhængighedens svøbe også repræsenterer big business. Den pågældende forretningsmands brugtbilsforretning bliver nu undersøgt som et muligt dække over narkotikahandel og derfor en let måde at hvidvaske profitten fra denne ødelæggende handel på.
Det er derfor, vi her til aften opfordrer til en stramning af reglerne, ikke imod dem, der deltager i bander af mafiaagtig karakter, men mod mændene i fine habitter og med dokumentmapper, der står bag ved den narkotikahandel, som på verdensplan repræsenterer 500 milliarder dollars. Efter skandalerne med Nick Leeson og Barings og i den sidste uge med hr. Hamanaka og Sumitomo-selskabet ved vi, at der i dag foregår omfattende bedragerier og svindel inden for disse multinationale finansselskaber. Når en 59-årig bedstemor, som i 30 år har været aktiv inden for det britiske Konservative Parti, bliver fængslet i fem år for at hvidvaske for £400000 for den flygtede Azil Nadir, der har finansieret det samme regerende Konservative Parti, så ved vi, at disse kriminelle kan findes på de mest usandsynlige steder.
Vore lokale myndigheder, politi og sundhedsmyndigheder vil gøre alt, hvad de kan på lokalt plan, for at bekæmpe den illegale handel med og misbrug af narkotika, men de kan ikke vinde krigen mod narkotika, før vi på europæisk plan får etableret det nødvendige samarbejde mellem regeringer, politimyndigheder og banker for at standse den finansieringsvirksomhed, der ligger bag narkotikahandelens svøbe. Hvis vi gør en ende på de beskidte dollars og de varme penge, vil vi virkelig kunne standse disse meningsløse og unødvendige dødsfald.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer! Penge lugter ikke, siger et gammelt ordsprog, medmindre de bliver vasket, vil jeg gerne tilføje. Og dermed befinder jeg mig midt i hr. Lehnes betænkning, hvis grundighed jeg gerne vil fremhæve.
Hvidvaskning af penge er som bekendt bare det sidste led i en lang kæde af kriminelle aktiviteter, som mange gange koordineres af den organiserede kriminalitet. Det drejer sig - som vi alle ved - om grænseoverskridende fænomener, der lige som den almindelige bekæmpelse af svig nødvendiggør et intensivt samarbejde mellem medlemslandene i Den Europæiske Union både på det indenrigspolitiske og det retspolitiske område. Som en konsekvens er en omfattende lovgivningsmæssig handlen påkrævet, således at de nationale justits- og politimyndigheders arbejde kan koordineres bedre. I denne forbindelse henvises der specielt til nødvendigheden af egnede procesretlige bestemmelser i medlemslandene. Kun sådanne kan muliggøre en vellykket efterforskning og retsforfølgelse af kriminelle hvidvaskere af penge, f.eks. ved lettere at kunne overvåge telekommunikationsnettet eller midlertidigt at kunne beslaglægge formueværdier. Ordføreren gør med rette opmærksom på, at de kriminelle udmærket godt ved, hvordan man skal bruge computere og den sidste nye teknik. I betragtning af den enorme tekniske udvikling er kravet om at tilpasse det allerede eksisterende europæiske system til bekæmpelse af hvidvaskning af penge til tekniske fornyelser som direct banking og prepaid cards og i al fald ikke at sove i timen, hvad dette angår, absolut på sin plads. At der ud over forfinet kontroludstyr og -teknik naturligvis også er brug for særlig uddannet personale, er en selvfølge.
Kravet om at udvide bekæmpelsen af hvidvaskning af penge, der stammer fra penge fra narkotikahandel, til alle penge fra organiseret kriminalitet er også vigtigt. Netop i vores tid må vi i Europa-Parlamentet give borgerne signaler og styrke deres tillid til en konsekvent og effektiv europæisk bekæmpelse af forbrydelser. I denne forstand er Lehne-betænkningen et stort skridt fremad.

Caccavale
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne først og fremmest takke hr. Lehne for hans strålende arbejde. Hans betænkning er god i betragtning af, at den anmoder Kommissionen om at handle mere effektivt med hensyn til undersøgelse af data og informationer, med beretninger til Europa-Parlamentet og stimulering til et større samarbejde med de nationale myndigheder gennem en ændring af direktivet om hvidvaskning af penge.
Hertil er vi naturligvis enige, som vi er enige i, at det er nødvendigt så hurtigt som muligt at ratificere Europol, som kan blive et vigtigt instrument i kampen mod dette fænomen, samtidig med at åbningnen mod andre lande, for eksempel Rusland, på den anden side kan blive meget farlig, hvis der ikke foreligger de nødvendige garantier med hensyn til problemet med hvidvaskning af sorte penge.
Det er klart, at hvidvaskning af sorte penge nu er den organiserede kriminalitets hovedvåben - lad os slå det fast - et dødeligt våben, som gør det muligt for den organiserede kriminalitet at sætte sig i besiddelse af de økonomisk-produktive dele af de store, mellemstore og små økonomiske aktiviteter i Europa. Jeg tror imidlertid ikke, at problemet kan løses gennem kontrol eller politiaktioner for eksempel over for bankerne. Det samme sker for eksempel med narkotikaproblemet, som hr. Howitt sagde lige før: dette problem er udelukkende frugten af en forkert strategi, den repressive strategi, der kun får narkotikamarkedet til at vokse.
Jeg tror derimod på og vil understrege betydningen af at ramme den organiserede kriminalitets økonomiske interesser og dermed hvidvaskningen ved at praktisere ideen om konfiskation af udbyttet af organiseret kriminalitet: og det skal ikke kun gælde den organiserede kriminalitet, men også andre fysiske personer, som gør sig skyldige i disse forbrydelser.

Sierra González
Hr. formand, for det første vil jeg gerne understrege, at rapporten om gennemførelsen af direktivet har vist, at hvis bekæmpelsen af hvidvaskning af penge skal være effektiv, er det nødvendigt at være opmærksom på de nye former for finansielle transaktioner samt at udarbejde nye lovgivningsforanstaltninger til at imødegå disse komplekse transaktioner.
For det andet er det nødvendigt at revidere det nugældende direktiv, således at dets anvendelsesområde omfatter erhverv og kategorier af virksomheder, der kan være indblandet i hvidvaskning af penge, ligesom det vil være nødvendigt at revidere direktivet, således at foranstaltningerne i forbindelse med beslaglæggelse og konfiskation i varer, der mistænkes for at hidrøre fra en strafbar handling, bliver mere fleksible.
Endelig vil jeg gerne minde om, at en effektiv bekæmpelse af hvidvaskning af penge afhænger både af direktivets anvendelsesområde og af en bedre information om pengestrømme, for at man kan få kendskab til pengenes oprindelse og de valutamæssige aspekter af de transaktioner, man foretager med disse penge. Hvis ikke, hvordan skal man så vide, om de er lovlige eller ej? Selv om de foreslåede foranstaltninger er positive og fortjener at blive vedtaget, tror jeg ikke, at man uden denne indsats for gennemsigtighed kan sætte en stopper for den rigdom, der hidrører fra strafbare handlinger, og som er så fristende, netop fordi den er så indbringende.

Ullmann
Hr. formand, fru kommissær! Det var mere end cirklens kvadratur, som ordføreren skulle løse, og mere end et columbusæg, som han skulle finde. For på grund af direktivet fra 1991 var han tvunget til at behandle en sag lovgivningsmæssigt, der jo egentlig er af finansiel og økonomisk art. Han måtte beskæftige sig med en liste over kriminelle handlinger, selv om der slet ikke findes nogen EU-strafferet. Han måtte bruge et politi, som der hverken er retsgrundlag for eller demokratisk eller retslig kontrol med. Han måtte med listen over rene banker til sidst vise hvidvaskerne, hvor det er sikrest at investere deres penge, og han, der jo sammen med os alle vil bekæmpe hvidvaskning af penge, måtte så også kræve dokumentation for, at hvidvaskningen af penge tiltager, og dens indvirkning på kriminelle organisationers net vokser.
Ordføreren er bestemt ikke ansvarlig for den forkerte filosofi, der ligger til grund for hele lovgivningen om hvidvaskning af penge. For den grundlæggende fejl er, at denne filosofi accepterer hvidvaskningen som et fait accompli i stedet for at knuse den økonomiske forudsætning for den, og at filosofien for det andet inden for lovgivningen griber ind i den beskyttede privatsfære i stedet for at fratage de mennesker beskyttelse, som misbruger privatsfæren som dække for deres kriminelle handlinger.
At »hvidvaskningen af banker«, etableringen af rene banker, vil blive et stærkt våben mod hvidvaskningen af penge, er i mere end en henseende usandsynlig. Tværtimod vil det modsatte sandsynligvis være tilfældet.

Dupuis
Hr. formand, kære kolleger, selv om ordføreren, hr. Lehne, i sin betænkning fremviser visse forbedringer i forhold til Kommissionens første rapport, er de dog langtfra tilstrækkelige i betragtning af problemets omfang.
I modsætning til ordføreren mener jeg, at en rapport, som er opremsende, som ikke indeholder nogen tal og også er mangelfuld, altså en rapport, som ikke fornærmer nogen, ikke kan være en god rapport. Faktisk indeholder den overhovedet intet talmateriale, hverken om de klassiske kanaler eller de nye kanaler for hvidvaskning af penge, mens man globalt kan vurdere, at hvidvaskning af penge beløber sig til 500 milliarder ecu.
Hvad der er mere alvorligt, er, at rapporten giver blankofuldmagt til de 12 lande, som underskriver direktivet. Virkeligheden er imidlertid en helt anden. Og hvordan forklarer man, at bankerne på kanaløen Guernsey, som hører under den britiske krone og tidligere var kendt for sine kvægbestande, sidder på en formue på 27 milliarder pund sterling? Og hvordan forklarer man, at den hollandske regering har ratificeret en skatteaftale, der er enestående i sin art, med kolonien Antillerne?
Jeg vil ikke udbrede mig om skatte- og banklovgivningen i storhertugdømmet Luxembourg. Jeg kan allerede se Østrigs formelle ratifikation af direktiv 91/308 for mig. Hvordan forklarer man egentlig, at der i en stat med en befolkning på 8 millioner kan registreres mere end 20 millioner anonyme sparekonti.
Tænk at optræde med fasthed ved at ratificere sådanne direktiver, samtidig med at man bliver ved med at vaske sit eget beskidte linned, når andre ikke ser det; tænk at lege politi, uden at offentligheden nogensinde ser, at man optræder som tyv. Hvilket hykleri! Skal vi vente til én af vore statschefer kompromitteres i skumle sager om hvidvaskning af penge med forbindelse til en eller anden våben- eller narkotikahandel? Skal der en europæisk hr. Samper til for at bringe vore regeringer til fornuft? Lad os begynde med at tage fat om problemets rod. Lad os begynde med at lovgive omkring og legalisere al narkotika med det samme.
I afventning af dette vil min gruppe afholde sig fra at stemme.

Malone
Hr. formand, Kommissionens første rapport om gennemførelsen af direktivet fra 1993 om hvidvaskning af penge afslører meget store forskelle i den måde, hvorpå lovgivningen udmøntes i de forskellige medlemsstater. Så som et resultat heraf kan sorte penge stadig med lethed bevæge sig gennem Europa.
Den irske regering har erklæret, at den vil prioritere kampen mod narkotika højt under sit formandskab. Jeg deler hr. Howitts bekymring over, at de nuværende love ikke slår ned på udbyttet af forbrydelserne. En større international konference om kriminalitet i Dublin i denne uge satte faktisk fokus på de meget alvorlige vanskeligheder, som politifolk fra narkotikaafdelingerne i europæiske lande har, når de skal samarbejde med Europols narkotikaafdeling i Haag. Der var f.eks. lange forsinkelser på tilvejebringelse af afgørende oplysninger fra visse lande.
Det nuværende direktiv om hvidvaskning af penge er helt klart ineffektivt i betragtning af narkotikaproblemets omfang i de nævnte byer og i andre områder og ligeledes den lethed, hvormed udbyttet tilsyneladende kan hvidvaskes og ledes ind i lovlige forretninger. Vi har helt klart behov for en langt mere fleksibel juridisk ramme for at holde os på omgangshøjde med de teknologiske fremskridt inden for bankvæsenet. Nogle af disse er blevet skitseret af hr. Miller. Jeg vil gerne have, at kriminelle, hvad enten de er narkotikaforhandlere, tilhører IRA, er bankrøvere eller bagmænd finder det umuligt at hvidvaske udbyttet af deres forbrydelser nogetsteds i Europa. Jeg opfordrer også til et langt tættere samarbejde mellem politiet, domstolene, skattemyndighederne og de finansielle institutioner.
Jeg har talt med nogle revisorer, der arbejder inden for dette område. Det, de anbefaler, er, at der anlægges civile retssager parallelt med kriminelle sager, så at de uretmæssigt erhvervede midler kan konfiskeres, når der falder dom. Vi bør ikke glemme, at Al Capone til sidst blev fængslet for skattesvig.
Endelig bør direktivet også udstrækkes til at dække udbyttet af bedrageri specielt over for EU. I Irland har vi en skandale, der har at gøre med eksportrestitutioner for oksekød, og den fortsatte omfattende svindel ved grænseoverskridelse, når det f.eks. gælder smugleri af cigaretter. Der er store pengebeløb, der kommer på afveje, og som vi har særdeles god brug for i Den Europæiske Union.

Toivonen
Hr. formand, jeg takker hr. Lehne for en udmærket betænkning. Hvidvaskning af penge er et stigende problem i alle EU's medlemslande.
Myndighederne bør forhindre, at penge fra kriminalitet trænger ind i det finansielle system. Det er nødvendigt, eftersom penge fra kriminelle handlinger truer tilliden og stabiliteten i det finansielle system. I Europa bør man koncentrere midlerne om det forebyggende arbejde og lette udvekslingen af oplysninger mellem de myndigheder, der modtager anmeldelser, eftersom informationsudvekslingen på europæisk plan er særdeles vanskelig, især mellem de administrative myndigheder og politimyndighederne.
Der må indføres en ordning, der forhindrer, at hvidvaskning af penge lykkes, ved at støtte det forebyggende arbejde blandt de personer og steder, som udsættes for hvidvaskning af penge, og som gør det muligt at opdage, opspore og efterforske hvidvaskning af penge. Ordningen bør omfatte to niveauer. Først en forebyggende del, der omfatter kontrol og uddannelse af de overvågede personer samt analyse af fremgangsmåden for hvidvaskning af penge og lovgivningsinitiativer. Den anden del skal være en efterforskningsdel, der omfatter efterforskning af de formodede tilfælde af hvidvaskning af penge, idet penge, der måtte være gået igennem de forebyggende foranstaltninger, bør identificeres, opspores, konfiskeres, og de pågældende bør drages til ansvar.
Hvidvaskning af penge kan ske på mangfoldige måder. Derfor skal antallet af indberetningspligtige metoder øges. Værdipapirhandlere og omvekslingssteder får i år anmeldelsespligt. I fremtiden vil også kasinovirksomheder, ejendomshandlere, erhverv eller virksomheder, der beskæftiger sig med værdifulde sager, revisorer og virksomheder og erhverv, der tilbyder finansieringsydelser, blive anmeldelsespligtige. En lang række af internationale organisationer beskæftiger sig med hvidvaskning af penge. Der er helt klart brug for, at nogen går i gang med at koordinere foranstaltningerne i Europa, så sammenfaldende foranstaltninger undgås.

König
Hr. formand, med rette har hr. Lehne som ordfører krævet, at bekæmpelsen af hvidvaskning af penge ikke må begrænses til indtægter, der stammer fra narkotikahandel, men naturligvis skal udvides til penge fra enhver forbrydelse, der begås af den organiserede kriminalitet. Europa-Parlamentet har derfor også nedsat det første undersøgelsesudvalg for at undersøge transitforretninger, fordi medlemslandene og Den Europæiske Union her mister milliardbeløb på grund af skatteunddragelse, især i forbindelse med følsomme produkter som cigaretter, spiritus og visse levnedsmidler. Også her er den organiserede kriminalitet aktiv. Derfor er det nødvendigt, at man regulerer dette godt.
Men det er også nødvendigt, at man i alle EU-lande inddrager og kriminaliserer svig mod EU's budget. Dette er hidtil kun sket i nogle lande, og det er komplet uforståeligt, at man her skaber huller, som vanskeliggør eller sågar umuliggør bekæmpelsen.
Derimod er det - og det vil jeg gerne sige til hr. Dupuis - lidt naivt at tro, at anonyme sparebøger med småindskud under 15 000 ecu, som er sat som grænse i direktivet, eller lignende ikke dokumentationspligtige bankforretninger i andre medlemslande i EU, som f.eks. i Italien eller Tyskland, bliver brugt til hvidvaskning af penge. De bruges til noget helt andet. Som fru Hlavac med rette fremhævede, er det jo en kendsgerning, at mange opretter sparebøger til børn, børnebørn og hele familien. De egner sig ikke til hvidvaskning af penge.
Den organiserede kriminalitet bruger skinfirmaer, proformaoverførsler og dækoperationer i stor målestok. Derfor er det påkrævet med en koordineret fremfærd fra Fællesskabets side samt med et fælles informationssystem, der også skal udvides til Visegrad-staterne, når de bliver inddraget i vort system.

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg takker på Kommissionens vegne Parlamentet, navnlig hr. Lehne, det korresponderende udvalgs ordfører, for den omfattende oversigt over Unionens indsats i bekæmpelsen af hvidvaskning af penge og over, hvordan vi i fællesskab kan øge denne indsats.
Vi kender alle den skade, som tilføjes vort samfund af narkotikahandel og andre former for organiseret forbrydelse. Hvis man forhindrer, at kriminelle vasker, bruger og investerer deres beskidte penge, er det et effektivt middel til bekæmpelse af kriminalitet. Beskidte penge korrumperer - som alle ved - alt, inklusive det finansielle system. Dette var også udgangspunktet for Fællesskabets indsats på dette område, navnlig for at forhindre et misbrug af det finansielle system med hvidvaskning af penge for øje.
I henhold til direktivet af 1991 skal Kommissionen aflægge rapport til Parlamentet og Rådet om dets gennemførelse. Det har vi gjort, vor rapport er genstand for Parlamentets betænkning, som i dag ligger her. Kommissionen er overbevist om, at direktivet absolut opfylder sit mål og generelt er blevet velgennemført i medlemsstaterne. Men det betyder dog ikke, at vi så har effektive midler til også at bekæmpe årsagerne til organiseret forbrydelse.
Som det fremgår af vor rapport, er hvidvaskning i dag en kriminel handling i alle medlemslande. Det var som bekendt ikke tilfældet i 1991. Vi er trængt igennem bankhemmelighedens afskærmning. Alle finansieringsinstitutter skal ved mistanke aktivt foretage indberetninger til myndighederne og har ikke lov til blot at vente, til de bliver spurgt. Slaget mod hvidvaskning af penge kan alligevel aldrig anses for at være vundet. Så snart der er lukket et svagt led i systemet, leder hvidvaskerne straks efter nye angrebssteder og bruger, som det blev sagt meget tydeligt, avanceret teknologi hertil. Vi kan imidlertid gøre det mere og mere vanskeligt og dyrere og dyrere for dem og dermed i al fald delvis forpurre deres taktik og strategi. Denne kamps langvarige karakter anerkendes både i rapporten og i betænkningen. Jeg vil blot nævne et par af de vigtigste emner, der omtales i beslutningsforslaget, da tiden ikke rækker til i detaljer at sige noget om alle 20 punkter.
Mange af disse punkter er jo, som De også lige sagde i Deres mundtlige fremlæggelse, hr. ordfører, ikke rettet til Kommissionen, men til medlemslandene. Vi kan støtte meget af dette, specielt kravene om at medtage et så bredt spektrum af alvorlige forbrydelser som muligt på listen over kriminelle handlinger, igen at få gang i Europol-konventionen samt at få medlemslandene til at ratificere Wiener- og Strasbourg-konventionerne. Jeg gør blot opmærksom på, at en udvidelse af anvendelsesområdet og bedre samarbejdstiltag indgår både i Wienerog i Strasbourg-konventionen.
Kommissionen vil indgående undersøge hvert enkelt punkt, som De har omtalt, og navnlig drøfte tingene med medlemslandene. Derfor har Kommissionen udsat det planlagte møde i kontaktudvalget for direktivet til efteråret, således at foreliggende betænkning der kan blive drøftet tilbørligt og indgående. Hvilke hovedemner er der så?
For det første anmodes Kommissionen i betænkningen om at give flere oplysninger om sager og domfældelser, om nye former for hvidvaskning af penge og de valutapolitiske virkninger. Nogle af disse oplysninger er som bekendt overordentlige vanskelige at skaffe. I den grad Kommissionen har adgang til pålidelige oplysninger, vil vi naturligvis give dem videre til Parlamentet - men De ved, at vi her også er henvist til medlemslandenes oplysninger og velvilje.
Rådet har allerede bedt om rapport nr. 2 om visse aspekter i direktivet, og vi vil udarbejde en ny rapport både til Parlamentet og til Rådet. Den foreliggende betænkning indeholder også kravet om en revision af direktivet. Dette gælder især området for nye finansielle transaktionsformer, men også de øvrige berørte erhverv og aktiviteter og et passende tilsyn af disse. Helt ærligt er Kommissionen med hensyn til et nyt direktiv tilbageholdende på nuværende tidspunkt. Direktivet af 1991 fastsætter målet og overlader et vist spillerum til medlemslandene med hensyn til dets gennemførelse. Det er ikke noget teknisk tiltag og undersøger heller ikke de enkelte finansielle produkter eller -teknikker, men er også anvendelig på punkter, som ikke er udtrykkeligt nævnt der.
Kommissionen er heller ikke helt sikker på, om vi i lyset af, at det centrale i tiltagene til bekæmpelse af hvidvaskning af penge forskydes bort fra den formelle finanssektor, råder over et solidt retsgrundlag til videregående foranstaltninger. Som det også blev tydeliggjort i Deres betænkning, er man i almindelighed enig om, at det for tiden er nødvendigt at styrke især samarbejdet mellem medlemslandenes myndigheder, der bekæmper hvidvaskning af penge. Det gjorde flere talere også opmærksom på. Samarbejdet mellem politi og justitsmyndighederne er et område, hvor Kommissionen hidtil ikke har haft nogen initiativret. Vi må derfor begrænse os til at opfordre til et øget samarbejde på dette område og forhåbentlig i fællesskab at agitere for, at der sker noget mere på regeringskonferencen med hensyn til den tredje søjle.
Kommissionen arbejder for tiden sammen med kontaktudvalget på en række områder. Blandt disse er misbrug af vekslingskontorer og problemet med direct banking , som f.eks. bankforretninger pr. telefon eller computer. Dette udvalg yder et fornemt stykke arbejde, og Kommissionen er sikker på, at der kan opnås yderligere fremskridt inden for rammerne af det gældende direktiv. Kommissionen vil først overveje at udarbejde et nyt direktiv, hvis dette ikke lykkes, og hvis den finder et solidt retsgrundlag for et sådant direktiv. Under alle omstændigheder vil Kommissionen holde Parlamentet løbende underrettet om både fremskridt og problemer.
Lad mig lige kort komme ind på den ønskede udvidelse af disse foranstaltninger til østeuropæiske lande. Jeg vil meget gerne gøre opmærksom på, at klausulerne om hvidvaskning af penge indgår i partnerskabsaftalerne og associeringsaftalerne med disse lande, og at vi f.eks. også via PHARE inden for teknisk bistand støtter de praktiske muligheder for at komme frem ad denne vej, således at lovens arm rækker ud over vore grænser.
Til sidst vil jeg på ny takke Parlamentet for dets omfattende og konstruktive betænkning. Kommissionen vil fortsætte dialogen med Dem, og jeg håber, at vi sammen vil opnå bedre resultater.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 9.00 i morgen.

Den sproglige mangfoldighed i informationssamfundet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0148/96) af Mouskouri for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af et flerårigt program til fremme af Fællesskabets sproglige mangfoldighed i informationssamfundet (KOM(95)0486 - C4-0152/96-95/0263(CNS)).

Mouskouri
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionens forslag er et led i udviklingen af informationssamfundet. Hensigten er at indføre et flerårigt program til fremme af den sproglige mangfoldighed i Unionen.
Dette forslag har to fordele, hvor den ene er en følge af den anden. For det første er det en accept af en kendsgerning i Den Europæiske Union, nemlig den sproglige mangfoldighed, en mangfoldighed, som for øjeblikket lider under, at der på de elektroniske motorveje kun anvendes ét sprog, nemlig det engelske, som ikke kun er eneherskende på det teknologiske område, men inden for kommunikation i det hele taget. Det truer med at ensrette tanken og hindre mange af Unionens borgere adgang til information, udvikling og viden. Derfor kan vedtagelsen af dette program kun bifaldes, da det redder og fremmer vor sproglige arv, samtidig med at det sikrer alle EU-borgere uden undtagelse muligheden for at få adgang til information.
Den anden fordel er af økonomisk art. Den bygger på den kendsgerning, at virksomheder, hvis aktiviteter tidligere var begrænset til lokale markeder, for fremtiden vil finde internationale veje takket være de flersprogede produkter. Ved præsentationen af Kommissionens forslag, med adskillige ændringsforslag fra Kulturudvalget, vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på et alvorligt spørgsmål, som vedrører retsgrundlaget: formålet med programmet er at fremme anvendelsen af teknologi og metoder, som kan reducere omkostningerne ved overførsel af informationer mellem sprogene, at styrke sprogindustrierne og udvikle flersprogede tjenester. Her må man spørge sig selv, om fremme af Unionens sproglige mangfoldighed er et objektivt mål i sig selv eller et middel til at fremme informationssamfundet på internationalt plan.
Kulturudvalget har klart tilkendegivet den holdning, at det konkrete program er hovedformålet, og at det indeholder passende midler til sin gennemførelse. Derfor er programmets politiske dimension blevet vægtet højere end de industrielle konsekvenser, hvilket krævede en ændring af retsgrundlaget. Følgelig er det vort faste krav til Rådet og Kommissionen, at dette forslag under alle omstændigheder også baseres på artikel 128 og ikke kun på artikel 130, som ville give et meget begrænset perspektiv for dette problem.
Europa-Parlamentet vil være parat til at anmode om Den Europæiske Domstols afgørelse, ikke kun for at finde støtte til sin holdning i dette konkrete tilfælde, men hovedsagelig for at støtte og bekræfte de kulturelle værdiers vigtige rolle i den europæiske infrastruktur.
Kommissionen har fastlagt tre aktionslinjer: støtte til opbygningen af en infrastruktur for sprogressourcerne, styrkelse af sprogindustrierne og fremme af anvendelsen af avancerede sprogværktøjer i Europas offentlige sektor. Programmet slutter i 1998 og har et budget på 15 mio ecu.
Jeg vil nu komme ind på nogle af de vigtigste af Kulturudvalgets ændringsforslag.
Ændringsforslag 1, 2 og 7 har til formål at give Kommissionens forslag den rette kulturelle dimension, idet artikel 128 også anvendes som retsgrundlag. På samme måde lægger ændringsforslag 8, 9 og 10 vægt på den sociale side af informationssamfundet og på nødvendigheden af at sikre demokratisk adgang til information for at beskytte visse befolkningsgrupper og undgå isolering af disse.
Ændringsforslag 11 understreger den fare for »dialektisering«, som alle sprog er udsat for, hvis de forbliver i udkanten af informationssamfundet.
Ændringsforslag 23 og 39 understreger den økonomiske synsvinkel. De direkte involverede virksomheder i dette program er de små og mellemstore virksomheder, og det er nødvendigt, at vi beskytter og hjælper disse.
Ændringsforslag 25 foreslår, at strukturfondene anvendes af medlemsstaterne til at fremme bevarelsen af vor sproglige arv.
Mange af ændringsforslagene forsøger at henlede opmærksomheden på de mindre udbredte EU-sprog og kræver, at man undersøger muligheden for fælles aktioner med andre sociale programmer som f.eks. ARIANE. Endelig foreslås det, i betragtning af programmets store betydning, at budgettet forhøjes fra 15 til 20 mio ecu.
Til sidst vil jeg minde om, hvor vigtigt det er at bevare Unionens sproglige arv og navnlig sørge for, at den ikke i fremtiden drukner i informationsmotorveje med et uforståeligt indhold.
Til sidst vil jeg gerne rette en særlig tak til Kommissionen for dens fremragende initiativ og udtrykke ønsket om, at dette forslag realiseres så hurtigt som muligt og får den kulturelle dimension, det fortjener.

Formanden
Fru Mouskouri, ud over den almindelige parlamentariske høflighed, som pålægger mig at takke Dem, vil jeg gerne i dag takke Dem særligt eftertrykkeligt i betragtning af, at vi i denne institution med alle de budgetmæssige og tekniske vanskeligheder arbejder med en komplet flersprogethed. Og desuden vil der være et ønske om, at de mange sprog, der eksisterer inden for Den Europæiske Unions område, skal styrkes. Deres ord, som understreger vigtigheden af sprog som en kulturelt element, er et meget vigtigt aspekt, og jeg kan forsikre Dem, at Deres indlæg har lydt som den sødeste musik i alle vores ører.

Theato
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer! Lad mig først hjerteligt lykønske fru Mouskouri for hendes raffinerede, fremragende betænkning om Kommissionens forslag til fremme af den sproglige mangfoldighed i informationssamfundet.
Jeg støtter hende absolut i hendes bestræbelser på at løfte dette treårige program ud over Kommissionens snæversynede, rent økonomiske betragtningsmåde. Sproglig mangfoldighed er netop ikke bare et økonomisk gode, der sågar udgør en hindring. De begreber, som Kommissionen anvender, som f.eks. sprogindustri, sprog som produkt og lignende, lader fuldstændig ude af betragtning, at sproglig mangfoldighed er en kulturel rigdom og et identitetskendetegn af høj rang.
Denne kulturelle arv gælder det om at bevare. Derfor er det bedst at bruge artikel 128 som retsgrundlag. Denne artikel handler om kultur og fremhæver også ikke-kommerciel kulturudveksling. Den sikrer Parlamentet medbestemmelse i stedet for blot en høring i henhold til artikel 130, som Kommissionen foreslår.
Da jeg afgiver udtalelsen for Budgetudvalget, vil jeg komme med et par finansielle synspunkter. De beskedne bevillinger til dette program på i alt 15 millioner ecu kunne forhøjes ved at ændre de finansielle overslag, ellers vil de belaste andre punkter inden for udgiftsområde 3. Bevillingerne skal sikres årligt i budgettet, i hvilken forbindelse der skal tages hensyn til den hidtidige budgetgennemførelse. Dette inkluderer også omkostningerne til administration. Eventuelle indtægter som følge af, at repræsentanter fra tredjelande deltager, er i øvrigt ikke medtaget i regnskabet. Det står ikke klart, hvor mange embedsmænd der allerede er aktive på dette område; der kræves en udvidelse af personalet med yderligere to embedsmænd og to nationale tjenestemænd. Dobbeltarbejde og omkostninger bør under alle omstændigheder undgås. Derfor skal programmet kobles sammen med andre programmer, f.eks. INFO 2000 eller TELEMATICS. Det betvivles imidlertid, om det rådgivende udvalg kan overskue at fremme ikke blot megaprojekter, men også småprojekter. Disse to punkter om det rådgivende udvalg og udvidelsen af personalet skal behandles under de årlige budgetprocedurer. Jeg takker nok en gang mange gange ordføreren for at have overtaget Budgetudvalgets ændringsforslag.

Ahern
Hr. formand, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi mener, at det er af afgørende betydning for Den Europæiske Union at formulere en politik, der på den ene side sigter mod at garantere og fremme den kulturelle og sproglige mangfoldighed inden for Unionen i informationssamfundet, og på den anden mod at udnytte de helt klare fordele, Unionen har, med hensyn til viden om og erfaring med flersprogethed til nye økonomiske og jobskabende muligheder.
Ethvert effektivt initiativ må begynde med solid viden om det pågældende problem. I denne forbindelse er Kommissionens dokument skuffende. Faktisk indeholder det, bortset fra en meget omtrentlig vurdering af den finansielle dimension - der ikke er underbygget, og som mangler detaljer og henvisning til jobskabelse - ikke den mindste analyse af det pågældende marked. Dette forekommer os at være en højst skadelig undladelse.
Det ville være ønskeligt, om Kommissionen kunne gennemføre sit forslag ved også at foretage en grundig analyse af verdensmarkedet og de europæiske markeder og af de europæiske virksomheders styrker og svagheder. Det ville skabe mulighed for at foretage nogle fornuftsbaserede valg og at koncentrere anstrengelserne om bestemte mål.
Det er klart, at dette program langt fra lever op til den situation, det beskriver. I betragtning af de fordele, virksomhederne i Unionen har, fortjener deres aktiviteter på dette marked at blive støttet. Dette program er i sin nuværende form ikke i stand til at yde den nødvendige bistand, det kan i bedste fald gøde jordbunden.
Udviklingen af globale kommunikationsmidler baseret på multimedier kan bringe Unionens kulturelle og lingvistiske mangfoldighed i fare. Det er derfor passende i denne forbindelse at formulere en politik til forsvar for de forskellige kulturelle og sproglige identiteter, der allerede findes, og hvis antal naturligvis er langt højere end antallet af officielle sprog i de europæiske institutioner.
I denne forbindelse kan indførelsen af nye oversættelses- og tolkningsteknikker hjælpe de såkaldte mindretalssprog til at trives. På den anden side kan teknologisk udvikling, der vil føre til tilvejebringelse af nye oversættelses- og tolkningsredskaber, sætte Den Europæiske Union i stand til på økonomisk gennemførlig vis at udnytte sin naturlige knowhow med flersprogethed på verdensplan. Markedet for disse nye sprogteknologiske værktøjer er højst lovende, i særdeleshed med hensyn til jobskabelse og eksport. I denne forbindelse må Unionen føre en interventionspolitik ved at supplere og støtte de europæiske virksomheder, der er gået ind på dette marked.
Jeg vil nu gerne komplimentere ordføreren på Den Grønne Gruppes vegne og sige, at min nye computer derhjemme synger for mig, men ikke med den rigdom og mangfoldighed, som ordføreren selv gør, eller som er karakteristisk for den menneskelige stemme i almindelighed, og computeren vil aldrig erstatte mennesker.
Jeg deler hendes opfattelse af, at vi må afvise den nemme løsning med kun engelsk: Vi må tage konkrete skridt til at fremme den kulturelle og sproglige mangfoldighed i informationsalderen. Retten til adgang til informationsteknologi på modersmålet må gå hånd i hånd med fremme af sprogundervisning.
I denne forbindelse bruges de ikke-officielle sprog, der har status som anerkendte på regionalt niveau til kommunikation, både til viderebringelse af teknisk information og til undervisning og kulturelle aktiviteter. Mangfoldigheden af de sprog, der bruges i Den Europæiske Union, udgør en rigdom, som må bevares og dynamisk udvikles, både fra et kulturelt synspunkt og for at sikre økonomiske sidegevinster for sprogindustrien. De initiativer, der tages i dette program, bør hjælpe med til at skabe et gunstigt miljø for styrkelse af sprogindustrien.
Jeg takker oprigtigt ordføreren for hendes bestræbelser. Endelig må vi skabe et miljø, der er gunstigt for udvidelse af sprogindustrien og fremme udviklingen af flersprogede tjenesteydelser.

Hawlicek
Hr. formand, jeg lykønsker fru Mouskouri med denne betænkning, som handler om fremmen af Fællesskabets sproglige mangfoldighed i informationssamfundet. Europas rige kulturarv er tæt knyttet sammen med de mange sprog. Udviklingen af globale netforbundne informations- og kommunikationstjenesteydelser vil kunne øve stærk indflydelse på de sprog, vi bruger. Borgere, der ikke kan kommunikere normalt på hovedsprogene, vil kunne blive hindret i fuld deltagelse i vort samfund, der stadig bliver mere og mere informationsorienteret.
Da information angår alle samfundsplan for at sikre alles fulde medvirken, er lige muligheder for alle et centralt anliggende. Hvis vi tillader informationsrevolutionen at køre uantastet frem, vil dette kunne medføre et toklassessamfund. Mange af minoritetssprogene har vanskeligheder på grund af det foranderlige kommunikationsmønster. Hvis de nye teknologier får fuld gennemslagskraft, kan dette medføre, at processen i retning af en truende tilintetgørelse af Det Europæiske Fællesskabs sproglige og kulturelle mangfoldighed fremskyndes.
Jeg har netop bladet en rapport fra »Euromosaik« igennem, hvor det handler om minoritetssprogene, og hvor der gøres opmærksom på, at tidligere forslag angik emotionelle, traditionelle aktiviteter som f.eks. folklore, mens det i dag også handler om at forhindre, at minoritetssprogene bliver socialt og økonomisk marginaliserede, og at det også er afgørende, om det pågældende sprog bliver brugt i arbejdsmæssig sammenhæng. Det vil sige, det i dag ikke blot drejer sig om kulturelle, men også om økonomiske foranstaltninger.
Det kritiseres i øvrigt også, at der ikke blot står for få midler til rådighed, men også at de ikke altid bruges effektivt. Det er nødvendigt med helt klare direktiver for i de lige muligheders navn at sikre en balance mellem de store sproggrupper og de sprog, som der bruges i mindre, nationale eller regionale grupper i Europa. For at transformere kommunikationsteknologier til salgbare produkter er det påkrævet med ressourcer som elektroniske ordbøger, terminologiske databaser, sprog- og grammatikdatabaser.
Her skal man bestræbe sig på at tiltrække investeringer fra den private sektor som de små og mellemstore virksomheder. Små virksomheder - fru Mouskouri kom også ind på dette -, der konfronteres med store og diversificerede markeder, skal også tilbydes adækvat støtte. Der er allerede gjort betydelige investeringer i produktionen af sproglige ressourcer fra medlemslandenes, Kommissionens og private virksomheders side. Men disse er imidlertid for størstedelens vedkommende ensprogede, og desuden er de eksisterende systemer ikke kompatible.
Den sproglige mangfoldighed i Europa er betydelig, hvis man sammenligner med f.eks. USA eller Japan. Europa har den videnskabelige og teknologiske kompetence og den økonomiske styrke, og vi må også have den politiske vilje til at opretholde vor sproglige mangfoldighed i informationstidsalderen, således som det ønskes af Europas borgere. Jeg betoner ønsket fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om at forhøje det beskedne finansieringsgrundlag på 15 til 20 mio ecu. Borgerne skal sikres deres grundret til adgang til information på deres europæiske modersmål. Det europæiske samfund må ikke spaltes i informerede og uinformerede. Europas mangfoldighed er vor rigdom. Vi må fremme denne og bevidst investere i den.

Thyssen
Hr. formand, først vil jeg gratulere vor kollega fru Mouskouri med hendes fortræffelige arbejde og med hendes overbevisnings styrke. Den sproglige mangfoldighed i Unionen ligger mig meget på sinde. Den er ikke bare en økonomisk byrde, som vi forsøger at lette ved hjælp af teknologi. Den er først og fremmest en kulturel trumf, en kostbar ting, og således noget vi skal hæge om.
Vore borgere tillægger det betydning, af mange grunde. Vi må støtte dem heri, også fra europæisk side. I så henseende er programmet et skridt i den rigtige retning.
For det tredje og til slut, en mishagsytring. Jeg er absolut ikke enig i retsgrundlaget, og jeg støtter fuldt ud ordføreren på dette punkt. Det er naturligvis fornuftigt at give et program som dette en plads inden for industripolitikken. Det fremmer den økonomiske integration, de små og mellemstore virksomheders chancer og sprogindustriens konkurrencesituation. Men det er en juridisk og politisk fejl kun at bruge artikel 130 som retsgrundlag. For det første fordi Regionsudvalget og Parlamentet bliver sat helt og delvist uden for spillet. For det andet, og navnlig, fordi dette underkender denne sags kulturelle dimension. Sprog er på een gang grundlaget for kultur og en af dens udtryksformer. Jeg kunne godt tænke mig at få et svar fra Kommissionen, og helst et ja eller et nej, på hver af de to følgende spørgsmål. Indgår sproglig mangfoldighed efter Kommissionens opfattelse som et aspekt af kulturel mangfoldighed i henhold til artikel 128 i traktaten? Og to, hører den sproglige mangfoldighed til vor europæiske kulturarv i henhold til artikel 128 i traktaten?

Daskalaki
Hr. formand, jeg vil hilse Kommissionens forslag om vedtagelse af programmet til fremme af den sproglige mangfoldighed i informationssamfundet velkomment og ligeledes takke fr. Mouskouri.
Ingen tvivl om, at en samordning af sprogtjenester og informationscentre er en af vejene frem. Man bør imidlertid passe på ikke at marginalisere randområderne yderligere, som, fordi de ikke har den egnede infrastruktur og knowhow, skal arbejde hårdere for at tilpasse sig og har større behov for støtte.
Truslerne mod de mindre udbredte sprog i Europa og mod den flersprogede europæiske kulturs fremtid er også til stede. Vi er nødt til at sige nej til et ensidigt sprogligt kulturelt udtryk, og dette er også, hvad fr. Mouskouris fremragende betænkning understreger. Derfor er vi nødt til at styrke bestræbelserne på at støtte de kulturelle produkter, som gengives på de forskellige EU-landes sprog.
Disse overvejelser dannede i øvrigt også grundlag for vor støtte, via MEDIA II, til gunstig behandling af flersprogede audiovisuelle projekter. Det samme var tilfældet med INFO 2000 i forbindelse med overgangen fra trykte til elektroniske udgivelser, og også ARIANE-programmet om oversættelse blev udformet i denne ånd.
Vi skal nu støtte forøgelsen af bevillingerne til finansiering af sproglig mangfoldighed inden for rammerne af informationssamfundet. Desuden bør artikel 128 tages i anvendelse, som det blev sagt før, så vi sammen med artikel 130 får et dobbelt retsgrundlag for dette programs udprægede kulturelle karakter. Endelig må vi fastholde, at alle lande bør have adgang til informationscentrene og til informationssamfundets tjenester på deres eget sprog.
Som det også blev understreget her - og det glædede mig at høre den samme holdning udtrykt af medlemmer, der behersker det engelske sprog - er den nemme løsning, engelsk, dette sprog, som anvendes så snævert og kodificeret, alene hverken i stand til at repræsentere eller forsvare vort multikulturelle Europa.

Vaz da Silva
Hr. formand, de europæiske sprogs fremtid i Europa er et centralt problem i Den Europæiske Unions politik, selv om denne ikke ser ud til at have gjort sig det klart, hvis man skal dømme efter dette programs ringe omfang. Programmet må drøftes og behandles under hensyntagen til hele dets righoldige problematik og med deltagelse af alle Unionens institutioner, medlemsstaterne, specialiserede institutioner og berørte virksomheder.
Mouskouri-betænkningen er et fremragende problemkatalog, der afspejler forfatterens åbne holdning. Blot havde jeg gerne set en klarere fastlæggelse af prioriteter. Sprogpolitikken skal føres på mange forskellige niveauer.
For det første er der modersmålproblematikken. Alle lande og sprogområder har behov for at opkvalificere undervisningen i deres eget sprog i skolen. Det er selve fundamentet, og dette fundament findes ikke i dag.
For det andet er der spørgsmålet om funktionel tosprogethed. Enhver borger bør lige fra grundskolen bibringes kendskab til den europæiske sproglige mangfoldighed og uddannes til at blive to- eller om muligt tresproget. Det er et fundament for unionsborgerskabet.
For det tredje er der oversættelsesproblematikken. Formidlingen af viden, det være sig af kunstnerisk, litterær eller videnskabelig art, bør kunne foregå på alle sprogene med støtte i en sammenhængende fælles politik, og medlemsstaterne og i nogle tilfælde, hvor hensynet til subsidiaritetsprincippet tillader det, Den Europæiske Union, må bestræbe sig på at skabe en infrastruktur af fælles sprogressourcer. Problemerne vedrørende videnskabelig og teknologisk oversættelse, litterær oversættelse og multimedieoversættelse bør behandles hver for sig i overensstemmelse med de specifikke problemstillinger.
For det fjerde er der spørgsmålet om Unionens og medlemsstaternes officielle politikker. Sprogpolitikkerne i Europa bør tage hensyn til de nationale og regionale sprog og også til mindretalssprog og ikke-europæiske sprog, der tales af samfund, der er bosiddende i Europa.
Jeg vil slutte mit indlæg med en sidste betragtning og et forslag. Betragtningen drejer sig om oversættelse og tolkning i internationale fora. Den fremtidige anvendelse af sprogene i internationale organisationer bør gøres til genstand for nøgterne og pragmatiske overvejelser, hr. formand. Det er efter min mening en alvorlig fejltagelse at trække pistolen, så snart der er tale om at begrænse antallet af arbejdssprog. Det er ikke her vores identitet skal stå sin prøve. Konkluderende vil jeg sige, at det i forbindelse med iværksættelsen af dette treårige fællesskabsprogram vil være hensigtsmæssigt at afholde en stor international konference om de europæiske sprogs fremtid med henblik på at afklare, hvad der skal gøres, når dette program udløber i 1998. Det er mit forslag til Kommissionen.

Pailler
Jeg stemmer for denne betænkning og takker fr. Mouskouri for de meget klare forbedringer af Kommmissionens tekst, hvilket der, for at være helt ærlig, virkelig var behov for.
Kommissionen har sandelig anlagt en meget nationaløkonomisk indfaldsvinkel, som kommer til udtryk i valget af retsgrundlag, artikel 130, stk. 3. Man genkender Bangemann-rapportens ånd og bogstav, når der tales om at gøre brug af stordriftsfordele, når man betragter flersprogetheden som et økonomisk gode, når man taler om sprogindustrien og endelig når man opfatter den sproglige mangfoldighed som en hindring, der medfører negative omkostninger, og foreslår at arbejde på at overvinde disse sprogbarrierer for at kunne drage nytte af fordelene ved det indre marked, og her har jeg i høj grad citeret fra betænkningen.
Som det stærkt anbefales i betænkningen, er det absolut nødvendigt at fastholde artikel 128 som retsgrundlag og i disse det binære talsystems tider - det sprog, computere anvender - holde øje med, at engelsk ikke bliver eneherskende på informationsnettene, og samtidig sørge for, at informationssamfundet ikke skaber en ny opdeling af samfundet som følge af diskriminering. For at undgå dette må alle sprogene have en plads i centrum af informationssamfundet, og vi bør specielt støtte minoritetesprogene, heriblandt de regionale sprog.
Ud fra den synsvinkel vil man kunne udnytte strukturfondene til at bevare og udvikle medlemsstaternes sproglige kulturarv. Det gælder om at passe på, at ikke kun megaprojekter begunstiges; de mere beskedne projekter bør støttes og med dem de små og mellemstore virksomheder, som udvikler værktøjer, metoder og flersprogede tjenester. Lad os ikke glemme, at ulighederne i vore samfund fremviser dybt kulturelle dimensioner, som giver sig udtryk i udstødelse og marginalisering. Inden for sprog såvel som inden for andre kulturelle områder er det stadig nødvendigt, som Brecht sagde om teatret, at »udvide kredsen af kendere«. Der mangler endnu at blive skabt de rette betingelser for en sådan udvidelse, og hertil kræves et budget, der lever op til disse ambitioner.

Souchet
Jeg vil gerne takke Nana Mouskouri for den glimrende måde, hvorpå hun har udført den yderst vanskelige opgave, som det er at fastholde alle de kulturelle og økonomiske værdier, der står på spil, når en ny form for samfund, informationssamfundet, vokser frem.
Det udgør på én gang en mulighed og en risiko for Den Europæiske Unions lande. En mulighed, fordi udviklingen af sprogteknologien vil gøre det muligt at begrænse den træghed og de omkostninger, som altid følger med flersprogethed, og muliggøre hurtig oversættelse fra et sprog til et andet. En risiko, fordi virksomhederne, hvis brugerne ikke er tilstrækkeligt opmærksomme eller krævende, vil være stærkt fristede til at udnytte fremskridt inden for sprogteknologien til fordel for et ensrettet, etsprogligt kommunikationsmiddel baseret på anglo-amerikansk, og som ender med et teknisk sprogmonopol, et blandingssprog, et internationalt sprog, som vil medføre forringelser for alle sprog, også det engelske.
Den forskning, der har fundet sted inden for sprogindustrien, gør den i dag til en vigtig sektor, der rummer industrielle udviklingsmuligheder. Det er et marked i vækst, som landene i Den Europæiske Union har gode chancer for at vinde fodfæste i, forudsat at de beslutter sig for at føre en tilstrækkelig voluntaristisk politik. Denne markedspenetration kan foregå i samarbejde med lande uden for EU, især de nordamerikanske lande. Jeg tænker her på Quebec, hvor man er specielt langt fremme inden for forskning i kommunikationsindustrien, og som i øjeblikket søger erhvervspartnere og finansielle partnere for at nå op på en størrelse, der vil kunne binde an med det internationale marked.
Den sproglige mangfoldighed er ikke et rent europæisk fænomen, men udgør en verdensomspændende udfordring, som berører såvel vort kontinent som det amerikanske. Vore partnere på den anden side af Atlanten har taget denne udfordring op tidligere og bedre, end vi har. Således har NAFTA valgt at sætte flersprogethed i forgrunden ved at indføre tre officielle sprog: spansk, fransk og engelsk.
Informationssamfundet kan også udgøre en trussel mod vor sproglige kulturarv, fordi anvendelse af nye teknologiske værktøjer medfører brug af en ny terminologi, der i dag er skabt på pragmatisk vis af brugerne og derfor som oftest bygger på et fordrejet amerikansk.
I den henseende understreger fru Mouskouris betænkning vældig godt nødvendigheden af at skabe terminologier, som undgår ensretning og giver mulighed for at bevare hvert enkelt sprogs særlige kvaliteter og dermed den særlige forbindelse til vor fælles kultur. Den vægt, ordføreren lægger på støtten til teknologierne, er lige så vigtig. Man ser faktisk, at de tjenester, der anvender sprog, som er mindre udbredte end engelsk, på informationsnettene, generelt råder over ringere redskaber, hvilket vanskeliggør deres adgang til nettene. Brugerne fristes derfor til at ty til de mere dominerende, men sædvanligvis amerikansk-sprogede tjenesteudbydere.
Flersprogethed er et grundlæggende element i Europa. Det er ikke et handicap, men en rigdom, som det er vigtigt at bevare, at respektere, at fremme. For et Europa, som respekterer de folk og de nationer, det består af, bør dette være et absolut prioriteret samarbejdsområde. Gruppen Nationernes Europa takker Nana Mouskouri for at have gjort opmærksom på dette på en overbevisende og effektiv måde.

Lukas
Hr. formand! Vore sprogs mangfoldighed er en integreret del af vor kulturelle arv og skal bevares og plejes. Det planlagte handlingsprogram vil støtte dette vigtige mål. Men jeg vil gerne endnu en gang gøre opmærksom på et aspekt, som man måske glemmer lidt, og det er minoritetssprogene. Også de er udtryk for den kulturelle mangfoldighed, og det glæder mig derfor, at ordføreren i flere ændringsforslag har taget dette vigtige spørgsmål op på konstruktiv måde.
Hensynet til minoritetssprogene er nødvendig i programmerne, også når det drejer sig sprog, der kun er officielle sprog uden for Unionen. Netop disse sprog må ikke udelukkes fra informationssamfundet.
I f.eks. Østrigs sydligste delstat, Kärnten, bor der et betydeligt slovensk mindretal, hvor det østrigske skolesystem på forbilledlig vis tager hensyn til dette mindretals sprogpleje. Det samme kan desværre ikke siges at gøre sig gældende for det tysksprogede mindretal i Slovenien. Men uanset er det vigtigt at have opmærksomheden henvendt på pilotaktioner for netop sådanne sprogminoriteter og gennemføre dem, således som foreslået i ændringsforslag nr. 29. I forbindelse med udvidelsen mod øst, der naturligvis berører østrigske grænseregioner stærkt, kunne den slags aktioner udløse interessante synergier.

De Esteban Martin
Hr. formand, ærede medlemmer, først og fremmest vil jeg også gerne lykønske fru Mouskouri med hendes fremragende arbejde og understrege vigtigheden af det emne, vi beskæftiger os med, og den rolle, Europa-Parlamentet bør spille i alt, hvad der vedrører sikring og fremme af den sproglige mangfoldighed i informationssamfundet.
Informationssamfundet giver os mulighed for at styrke den vigtigste europæiske bastion, som er en rig kulturel, historisk og sproglig arv, idet det giver os mulighed for at yde nye tjenester til et større europæisk publikum. Gennem de såkaldte »informationsmotorveje« udbredes kulturen og sprogene hurtigere og i videre udstrækning inden og uden for Europa.
Den europæiske opbygning bør udvikle sig ud fra respekten for borgernes kulturelle og sproglige arv, og initiativer som dette bidrager til at fremme denne mangfoldighed. Vi bør udnytte de udfordringer og muligheder, informationssamfundet giver os, til fordel for de europæiske borgere og således sikre et af fællesskabsrettens grundlæggende principper, som er lige muligheder for alle. Brugen af alle fællesskabssprogene i kommunikationsnettene er afgørende for udviklingen af en information og kommunikation, der er tilgængelig for alle, eftersom de borgere, der ikke er i stand til at kommunikere på de meget udbredte sprog, som f.eks. engelsk, kan være unddraget en hvilken som helst form for kommunikation eller i hvert fald være ringere stillet end andre.
Parlamentet bør som et organ, der repræsenterer de europæiske borgeres interesser, deltage aktivt i driften, iværksættelsen og resultaterne af programmet, og overvåge, at der opstår en synergi mellem dette program og de øvrige programmer, der vedrører informationssamfundet, eftersom det er indlysende, at en koordinering af programmer forhindrer dobbeltarbejde, som desværre ofte er normal praksis i Unionen.
Af alle disse grunde, hr. formand, vil jeg gerne igen give udtryk for min støtte til ordførerens betænkning og gentage min oprigtige lykønskning med hans arbejde. Vi bør også støtte fællesskabsinitiativer som dette program til fremme af den sproglige mangfoldighed, der sikrer en total beskyttelse af flersprogetheden ved anvendelsen af elektronisk information.

Gallagher
Hr. formand, jeg støtter Kommissionens treårsprogram til fremme af sproglig mangfoldighed i informationssamfundet via støtte til ny teknologi og udvikling af flersprogede tjenester. Jeg støtter også ændringsforslaget fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om at forøge budgetbevillingen fra 12 mio ECU til 16 mio ECU. Vi må alle sikre, at udbredelsen af moderne teknologi styrker snarere end svækker Europas rige flersprogede mangfoldighed.
Den voksende vægt på et globalt netværk af informations- og kommunikationstjenester, der domineres af engelsk, må ikke underminere det brede spektrum af europæiske kulturer og sprog. Dette program sigter mod at støtte de producenter, der vil levere støttemateriale og manualer på forskellige sprog og finde på måder, hvorpå man kan udarbejde onlineordbøger og terminologibanker på flersproglig basis og opmuntre til større udbredelse af softwareprodukter. Når engelsk er fast etableret som det vigtigste internationale højteknologiske sprog, er der frygt for, at de, der ikke taler engelsk, ikke bliver i stand til at få udbytte af de forskellige tjenester, der er til rådighed, hvilket vil mindske informationssamfundets indflydelse på skoler, erhvervslivet og for hjemmene.
Der er begrundet frygt for, at den sproglige mangfoldighed, der skyldes de 45 nationale og regionale sprog, som tales af EU's 270 mio indbyggere, vil blive kvalt af et eller to hovedsprog, der kommer til at dominere. Vi bør ikke se bort fra den kendsgerning, at 20 % af vore borgere taler mindretalssprog. Disse sprog må ikke lide under nogle få hovedsprogs dominans. De indbefatter naturligvis det første sprog i mit land, irsk.
Folk må have adgang til informationer på deres eget sprog. Jeg håber, at rådsmødet om telekommunikation den 27. juni vil være klogt og forudseende nok til at støtte disse fremsynede forslag fra Parlamentet.

Larive
Hr. formand, David og Goliat, små sprog versus store sprog. Jeg vælger bevidst denne sammenligning, fordi jeg er overbevist om, at de små sprog ikke vil komme til at sætte træskoene, heller ikke på grund af revolutionen i informationssamfundet. De mange sprog er vor rigdom, og information på eget sprog er en grundlæggende ret for den europæiske borger. Men de små sprog bliver sat under hårdt pres.
I begyndelsen af 1995 var jeg stadig i clinch med Alain Lamassoure, der ville begrænse arbejdssprogene i Den Europæiske Union ved yderligere udvidelse. For tre uger siden måtte jeg stille et spørgsmål til kommissær Cresson, som i et brev havde givet instrukser til sine generaldirektorater om at udfærdige enhver korrespondance med landene i Mellem- og Østeuropa på fransk, selv svar på breve på engelsk og tysk. Jeg synes ikke, at det er særlig venligt, og hvem i Central- og Østeuropa kan forstå fransk?
Det er alligevel lovende, at Kommissionen i dette forslag vil fremme den sproglige mangfoldighed i en Europæisk Union, hvor informationssamfundet bliver uigenkaldeligt mere dominerende, og hvor man mestendels vælger engelsk. Der findes stadig talløse problemer i forbindelse med indførelse af flersprogede produkter, og derfor er dette forslag så vigtigt. Vi må lede efter løsninger til at få nedbrudt disse sprogbarrierer. Når disse løsninger foreligger, vil vi opleve helt nye former for økonomisk aktivitet, som især de små og mellemstore virksomheder kan få udbytte af.
Bravo fru Mouskouri. Min gruppe er også enig i fru Mouskouris ændringsforslag om at vælge artikel 128 og ikke 130 som hjemmel. Det drejer sig om målet sproglig mangfoldighed. Industrien spiller en vigtig rolle, der skal udvikles teknologier, sprogindustrien skal udvides, men at holde sit eget sprog i hævd er dog alligevel primært et kulturelt anliggende.

Formanden
Mange tak, fru Larive. De ved udmærket, at formandens hammer ikke bruges for at tage ordet fra Dem, men derimod for at gøre Dem opmærksom på, at Deres taletid er opbrugt.

Mohamed Alí
Hr. formand, selv om min gruppe anser Rådets forslag til oprettelsen af dette program for meget positivt, beklager den imidlertid, at bevillingen ikke er tilstrækkelig til at gennemføre målsætningerne for fremme af den sproglige mangfoldighed i det nye informationssamfund.
Det europæiske charter for minoritetssprog siger, at man bør undertrykke enhver form for diskrimination i brugen af disse, og beskyttelsen af dette princip kan være i fare som følge af de nye former for kommunikation, der udsendes på privilegerede sprog. Samtidig undervurderer Rådet muligvis de mål, der skal nås. Når vi i disse programmer har sat os for at give borgerne demokratisk adgang til information, er det vigtigt, at den stilles til rådighed på deres eget sprog. Samtidig mener jeg, at vi med en passende finansiering af dette program vil kunne sørge for, at vores kulturelle mangfoldighed i det nye informationssamfund virkelig bliver en rigdom, samt at denne rige europæiske mangfoldighed bliver en afgørende del af vores identitet, som adskiller os fra den informationsverden, der kommer fra USA, og som udelukkende er på engelsk.
Vores gruppe er overbevist om det nødvendige i ikke at glemme styrkelsen af Unionens minoritetssprog samt de minoritetssprog, vi får tilført af andre personer, som vi modtager på vores område. Dette vil helt sikkert bidrage til at øge den kulturelle mangfoldighed i dette pluralistiske og demokratiske informationssamfund, som vi ønsker for Europa.
Jeg vil slutte med at omtale den spanske stat, hvor sprog som katalansk, galicisk og baskisk udgør en vigtig del af vores kulturarv og som sådan - og ud fra deres officielle karakter - fortjener alle de foranstaltninger, der kan styrke dem.
Lad mig til sidst omtale sprog som berbisk, som ud over at blive talt i Spanien er et sprog, der tales af tusinder af emigranter, som også bidrager til berigelsen af den spanske og europæiske kulturarv.

Formanden
Mange tak, hr. Mohamed Alí. Jeg vil sige det samme til Dem, som jeg sagde til fru Larive. Når jeg bruger hammeren, er det kun for at De skal vide, at De har opbrugt den tid, De kan disponere over på en så interessant og rolig eftermiddag som denne og i så godt et selskab.

Imaz San Miguel
Hr. formand, i denne betænkning rettes det, der somme tider er en utilgivelig forglemmelse i de europæiske institutioner. Man taler ofte om officielle sprog i Unionen, og man glemmer, at mange millioner borgere taler sprog, som ikke er officielle. Men de er officielle sprog i vores forskellige områder.
At tale om sproglig mangfoldighed uden at placere disse sprog på samme niveau er en spydighed og en diskrimination af de europæiske borgeres sproglige rettigheder. Jeg vil oven i købet sige, at disse sprog har brug for ekstra støtte, fordi de står svagere over for informationssamfundets udfordringer.
Kommissionen siger, at markedskræfterne alene vil ikke i sig selv være nok til at realisere det flersprogede informationssamfund i Europa, men at det er nødvendigt med en positiv handling. Dette er - om muligt - endnu mere sandt for de mindre udbredte sprogs vedkommende.
Parlamentets handling ved i Kulturudvalget at støtte dette aspekt er et vigtigt fremskridt, hvilket jeg er sikker på, den endelige vedtagelse også vil være.
Navnlig bør man understrege støtten til de svageste sprog, navnlig i de tosprogede områder. Tosprogetheden er en kulturrigdom, men den er også et interessant aspekt i tolerancen og den gensidige respekt. Det at have to sprog er for nogle af os noget, der hjælper til bedre at forstå begrebet respekt for andre, forudsat at vi kan betragte begge som vores egne sprog. Vi skal tilpasse ordningerne, således at disse sprog kan udvikle sig i informationssamfundet, hvor kommunikationen vil ændre sig radikalt.
Vores verden oplever to forskellige fænomener, som er to sider af samme sag: Globaliseringen med de nye teknologier og innovationen som drivkraft og samtidig en tilbagevenden til det lille samfund, til vores eget, til det, som vi identificerer os med. Begge tendenser er positive og forenelige. Jeg mener, støtten til flersprogetheden i informationssamfundet repræsenterer en smuk balance mellem disse to tendenser.
Derfor, fru Mouskouri, mange tak for Deres betænkning, som jeg er sikker på vil arbejde i denne retning.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne give udtryk for min begejstrede støtte til fru Mouskouris betænkning om vedtagelse af et flerårigt program til fremme af Fællesskabets sproglige mangfoldighed i informationssamfundet.
Betænkningen - og de ændringer, som Kulturudvalget foreslår - rummer en prisværdig opmærksomhed og et meget positivt forslag til gennemførelsen af Traktatens principper vedrørende kulturpolitikken, bevarelsen og beskyttelsen af Unionens kulturarv og anvendelsen af princippet om enheden i mangfoldigheden.
Betænkningen og dens ændringsforslag garanterer disse principper, er særlig opmærksom på Unionens ikkeofficielle sprog, som har en anerkendt status på regionalt niveau, og insisterer på anvendelsen af en politik til sikring og fremme af den sproglige mangfoldighed i Den Europæiske Union ved at sikre en flersproget information, herunder beskyttelsen af og støtten til de såkaldte minoritetssprog, og ved at godkende de nødvendige midler hertil på 20 mio ecu ifølge den fordeling, som foreslås i ændringsforslag 2.
Vostè, senyor President, comprèn, com a català, l'especial importància del contingut d'aquest informe, atès el treball que realitzem per defensar llengües europees que, com la nostra, representen la identitat i la cultura de milions de ciutadans europeus, una riquesa espiritual a la qual Europa no pot renunciar, ans al contrari, ha de promoure i recolçar.
For dem, som ikke har kunnet følge dialogen mellem formanden og mig, sagde jeg i et sprog, som tales af millioner af europæiske borgere, at vi forstår betydningen af denne betænkning, netop fordi der er millioner af europæiske borgere, der er i stand til at udtrykke sig på deres eget sprog, som er et udtryk for deres identitet, og som er en åndelig rigdom, vi ikke kan give afkald på.

Formanden
Mange tak, hr. Gasòliba. Ærede medlemmer, selv om De ikke fik fat i hele hr. Carles Gasòlibas interessante indlæg, mener jeg, det er en god idé, at vi vænner os til at høre sproget, og på en dag som i dag og under en debat som denne var det interessant at lytte til et af de sprog, som er en del af den flersprogede kulturrigdom i Den Europæiske Union.

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer! Det følgende citat fra nyudgivet bog om teleoversættelse rammer det centrale i det foreliggende forslag. Det lyder, som følger: Nu, hvor vi er ved at få de tekniske problemer på plads, ser vi det sande kommunikationsproblem, og det er enormt. Forskellige sprog venter som hurdler på den anden side af den elektroniske motorvej og afslører til fulde den tværkulturelle kommunikations problematiske natur.
At finde løsninger, det er den meget vanskeligere opgave, som Kommissionen har påtaget sig med dette forslag til et fælleseuropæisk projekt, sammen med medlemslandene og de pågældende private og offentlige institutioner. Den betænkning, som ordføreren, fru Mouskouri, har udarbejdet, og som jeg også må lykønske hende så mange gange med, deler vor analyse af virkningerne af informationssamfundet på de europæiske sprog og omvendt.
Der er heller ikke nogen afgørende forskel på opfattelserne af aktionerne, selv om Europa-Parlamentet er mere ambitiøst, end Kommissionen p.t. finder det muligt at være. Helt fra starten af vil jeg gerne gøre det klart, at programmet om det flersprogede informationssamfund er en del af den omfattende handlingsplan »Europa på vej mod informationssamfundet« og koordineres og skal koordineres med andre aktioner, der er fastlagt i denne plan.
Efter en omhyggelig analyse af de 59 ændringsforslag har Kommissionen vedtaget at overtage 21 ændringsforslag direkte og 16 delvis eller med mindre tekstændringer. Jeg vil af tidsmæssige grunde ikke læse dem alle op. Kommissionen er imidlertid ikke i stand til at overtage de resterende 22 ændringsforslag, og jeg vil her komme ind på de vigtigste og begrunde hvorfor.
Europa-Parlamentet foreslår ud over artikel 130 at anvende artikel 128 som yderligere retsgrundlag og forbinder som logisk konsekvens nogle yderligere ændringsforslag hermed. Kommissionen holder fast ved artikel 130, stk. 3, som retsgrundlag, fordi hovedmålet i denne er at motivere industrien til at udvikle og tilbyde flersprogede produkter og tjenester under anvendelse af avancerede teknologiske og sproglige værktøjer.
Opretholdelsen af dette retsgrundlag har imidlertid ikke hindret Kommissionen i alligevel at bede Udvalget om Regionalpolitik om en udtalelse, som De sikkert også kender. De europæiske borgere bruger mange sprog til kommunikation, og informationssamfundet skal sørge for, at de også kan det fremover. Hovedaktørerne, som skal sikre, at borgerne kan benytte deres modersmål, er de mange virksomheder, den offentlige sektor og de private organisationer, som hhv. giver information til borgerne og modtager den fra borgerne, samt de specialiserede virksomheder og erhverv, der letter sådanne tjenesteydelser på de forskellige sprog.
De aktioner, som Kommissionen foreslår, er i første række rettet mod dem for i første omgang at skærpe bevidstheden, at stimulere samarbejdet og i højere grad at synliggøre formidlingen af sproglige tjenesteydelser. Disse konkrete mål har fået Kommissionen til at foreslå artikel 130, stk. 3, som eneste retsgrundlag, selv om Kommissionen fuldt og helt anerkender dette programs virkninger på andre aspekter af livet og samfundet og navnlig på beskyttelsen af den sproglige arv.
Kommissionens budgetforslag blev anset for at være for beskeden af Europa-Parlamentet. Kommissionen går ud fra, at det som følge af subsidiariteten i første række er medlemslandene, der skal holde for, men at der også skal regnes med investeringer fra den private sektor. Det foreslåede program har en løbetid på kun tre år, og programmet er noget helt nyt. En god grund til i første omgang at være beskeden. Kommissionens budgetforslag på 15 mio ecu er ganske vist moderat, men efter vor mening alligevel passende til at finansiere sonderingsaktioner, fremme forståelsen, mobilisere de berørte parter, skabe grundlaget for institutionelle og sproglige infrastrukturer og fremme brugen af flersprogede værktøjer.
Jeg må minde Europa-Parlamentet om, at den almindelige finansielle planlægning sætter stramme grænser for nye budgetinitiativer, og at de nuværende begrænsninger i de finansielle overslag på udgiftsområde 3 er skærpede, det gjorde fru Theato også opmærksom på.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at Kommissionen i henhold til fælleserklæringen om finansielle bestemmelser af 6. marts 1995 ikke fastlægger nogen referencerammer i retsakter, som ikke er genstand for fælles beslutningstagning.
Med hensyn til fordelingen af bevillingerne, dvs. ændringsforslag nr. 58, kan Kommissionen acceptere, at aktionslinje 1 og 2 fremhæves, selv om den offentlige sektors vigtige rolle som demonstrator af flersproget praksis ikke må undervurderes. Hvad angår synergien med andre programmer, vil jeg gerne henvise til, at både Kommissionen og Parlamentet er af den opfattelse, at et vellykket samarbejde er og skal være et nøgleord for dette program. Potentialet i et samarbejde og i synergien er imidlertid ikke begrænset til fællesskabsinitiativer. Det ville være kontraproduktivt, hvis disse initiativer blev isoleret i forhold til nationale eller regionale initiativer.
Det flersprogede informationssamfund kan principielt betragtes som en øvelse i europæisk samarbejde, men det vil sige, at programmet også skal være en attraktiv partner for andre initiativer. En god og gennemskuelig styring af programmet, bred politisk opbakning og passende finansielle midler er derfor nødvendige. Lad mig blot fremhæve fra mit eget område, at vi i vort INTERREG-program også støtter netop minoritetssprog for at gøre det tydeligt, at disse er en væsentlig del af den europæiske mangfoldighed. Vi er også meget bevidste om dette emnes regionalpolitiske betydning.
Lad mig til slut takke Parlamentets udvalg, specielt Dem, fru Mouskouri, og Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier for Deres konstruktive og kreative forslag.
Jeg beklager, at vi med hensyn til retsgrundlaget er af forskellig opfattelse. Men vi kan alligevel til dels følge den fortolkning af programmet, som Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier giver. Vi anerkender, at sproglige kommunikationsproblemer har kulturelle, sociale og politiske konsekvenser. Programmet er ifølge Kommissionen imidlertid især rettet mod industrien og sprogindustrien, selv om ordet sikkert ikke vækker ubetinget begejstring hos alle.
Juridiske argumenter tillader ikke Kommissionen at støtte Europa-Parlamentets forslag. Ikke desto mindre går Europa-Parlamentet og Kommissionen i samme retning, hvor Parlamentet, og det er det i sin gode ret til, ser lidt længere og hurtigere frem. Jeg er overbevist om, at der mellem Parlamentet og Kommissionen hersker fælles forståelse for i praksis at fremskynde udviklingen af et flersproget informationssamfund, som tager hensyn til den europæiske mangfoldighed.

Thyssen
Hr. formand, jeg stillede to ganske konkrete spørgsmål til Kommissionen. Jeg kan ganske vist godt leve med, at jeg ikke får noget svar nu, men jeg gad vidst, om jeg kan få det senere, eller om jeg først nok en gang selv må stille et skriftligt spørgsmål for at være sikker på et svar. Det kunne jeg godt tænke mig at vide.

Mouskouri
Mange tak for Deres svar, fr. kommissær. Jeg vil blot sige, at det er meget svært at acceptere, at Europas mangfoldighed skal industrialiseres. Det er noget, vi ikke kan gå med til. Europa er nødt til at skabe en infrastruktur, som kan understøtte dets sproglige mangfoldighed, dets flersprogede rigdom. For dette er selve dets kultur, der skal knytte alle staterne sammen om opbygningen af dette Europa. Jeg mener, at Europas flersprogethed er dets identitet, og hvis vi reducerer den til den industrielle side, begrænser vi også dens kvalitet. Vi begrænser Europas identitet, hvis vi leder den ad informationsmotorvejene, og får mindre kvalitet, end hvis den får lov at udfolde sig og antage den dimension, den bør have, nemlig den kulturelle dimension.
Vi vil gøre, hvad vi kan, for at fastholde vort standpunkt og håber på Deres forståelse.

Wulf-Mathies
Ganske kort blot en bemærkning til Dem, fru Mouskouri. Vi vil ikke industrialisere Europas mangfoldighed, men tværtimod benytte industrien, den offentlige sektor og den politiske sfære som instrumenter til at gøre denne kulturelle dimension praktisk nyttig for borgerne. Det er jo det, der må være vort mål. Det kan vi som institution ikke gøre alene, det kan Den Europæiske Union heller ikke gøre alene, til dette har vi brug for dem, der skal stille midlerne til rådighed, således at borgerne rent faktisk kan kommunikere på den elektroniske motorvej på deres eget sprog. Jeg tror, at vi er helt enige om dette mål, selv om vi er af forskellige opfattelser med hensyn til retsgrundlaget.
Jeg vil gerne besvare Deres spørgsmål, selv om jeg troede, at jeg allerede havde svaret på dem i forbindelse med Udvalget om Regionalpolitik. Måske kan vi straks endnu en gang afklare, hvad De er særlig interesseret i. Mit svar var måske alligevel for generelt. Vi vil gerne kommentere det mere udførligt, hvis De ønsker dette her eller andetsteds.

Formanden
Mange tak, fru Wulf-Mathies.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 19.55)

