Avun tuloksellisuudesta vuonna 2005 annetun Pariisin julistuksen seuranta (keskustelu) 
Puhemies
(EL) Esityslistalla on seuraavana Johan Van Hecken kehitysyhteistyövaliokunnan puolesta laatima mietintö avun tuloksellisuudesta vuonna 2005 annetun Pariisin julistuksen seurannasta.
Johan Van Hecke
esittelijä. - (NL) Kolme vuotta sitten yli sata rahoittajaa ja kumppanimaata sitoutui Pariisin julistuksessa parantamaan kehitysavun tuloksellisuutta, muun muassa edistämään avun yhdenmukaistamista, demokraattista valvontaa, molemminpuolista vastuuvelvollisuutta ja suurempaa läpinäkyvyyttä.
Toisin kuin aikaisemmassa Monterreyn konsensuksessa, Pariisin julistuksessa esitettiin selkeät tavoitteet sekä niissä edistymistä mittaavat 12 indikaattoria, mikä merkitsi suurta edistysaskelta. Tämän vuoden syyskuussa Accrassa on määrä alustavasti arvioida, mitä noiden kaikkien hienojen lupausten eteen on tehty.
On todettava, että viime vuosien aikana Euroopan komissio on tehnyt paljon töitä uuden avustusohjelman täytäntöönpanon hyväksi. Se voi olla ylpeä työnjakoon, toiminnan koordinoinnin parantamiseen ja paikallisen osallistumisen arvostuksen lisäämiseen liittyvistä saavutuksistaan. Vuonna 2006 se meni komission jäsenen Louis Michelin aloitteesta vielä hieman Pariisin julistuksen sitoumuksia pidemmälle ja hyväksyi kunnianhimoisen toimintasuunnitelman sekä työnjaon ja tuloksiin perustuvan hallinnoimisen periaatteet. Paljon työtä on kuitenkin vielä jäljellä. Monet tavoitteet odottavat vielä toteuttamista.
Apua ei ole esimerkiksi suunnattu vielä riittävästi kansallisiin järjestelmiin, ja mukana on vielä liian monia eri maksujärjestelmiä. Tuen sidonnaisuuksien purkamisen suhteen emme ole saavuttaneet mainittavaa edistystä. Tekninen yhteistyö on vielä liian pitkälle avunantajien sanelemaa. EU:n Donor Atlas -julkaisu kaipaa kiireellistä ajanmukaistamista ja laajentamista, ja se pitäisi kohdistaa pääasiassa vähimmälle huomiolle jääneisiin maihin ja aloille.
Tämän lisäksi työnjakoa koskevien menettelysääntöjen hyväksymisessä on ongelmia. Ensinnäkin niitä on siksi, että jäsenvaltiot eivät täytä lupauksiaan. Jäsenvaltiot ovat jääneet jälkeen tavoitteista, ja tämä koskee sekä laajuutta että tehokkuutta. Ensimmäisen kerran sitten vuoden 2000 julkisen avun osuus on pienentynyt; vuoden 2006 0,41 prosentista vuoden 2007 0,38 prosenttiin. Jos vuosituhattavoitteet tahdotaan saavuttaa, tarvitaan huomattavaa suunnanmuutosta. Ja jos neuvosto haluaa säilyttää uskottavuutensa, sen täytyy kiireellisesti vahvistaa lupauksensa. Jäsenvaltioiden täytyy sitoutua tiettyyn avun määrään, ja myös sen laatua koskevaan aikatauluun. Itse asiassa määrä ja laatu ovat erottamattomassa yhteydessä toisiinsa.
Laadullisen uudistuksen suuri haaste on edelleen oman panoksemme ja molemminpuolisen vastuuvelvollisuuden vahvistaminen. Sen saavuttamiseksi vaaditaan kuitenkin säännöllistä vuoropuhelua kolmannen sektorin toimijoiden, paikallisten hallitusten ja etenkin parlamenttien kanssa. Suurempi avoimuus on ensiarvoisen tärkeää. Talousarviotuen lisääminen vaatii kaikkien luvattujen ja maksettujen varojen tehokasta parlamentaarista valvontaa. Sen vuoksi tässä mietinnössä esitetään kolmannentoista indikaattorin lisäämistä Pariisin julistukseen. Jos eurooppalaisten ja afrikkalaisten parlamenttien rooli tehokkuuden parantamisessa on niin tärkeä, miksei sitä voisi arvioida ylimääräisen indikaattorin avulla?
Arvoisa puhemies, hyvät parlamentin jäsenet, suurimpana rahoittajana unionin täytyy kantaa vastuunsa Accrassa. Sen täytyy ennen kaikkea saattaa omat asiansa järjestykseen. Vain siten se voi uskottavalla tavalla näyttää tietä muille Accrassa ja esittää kunnianhimoisen suunnitelman. Unionilla on paitsi tarvittava asiantuntemus myös edellytykset, joiden avulla siitä voi tulla kaikkein tehokkain avun jakaja. Nyt kaivataan sitä, että lupaukset johtavat tekoihin paikan päällä. Se on tämän mietinnön ydin, ja sille pyydän teidän tukeanne.
Louis Michel
komission jäsen. - (FR) Arvoisa puhemies, hyvät parlamentin jäsenet, haluan kiittää esittelijää Johan Van Heckeä ja kehitysyhteistyövaliokuntaa tästä erinomaisesta mietinnöstä. Olen myös iloinen huomatessani, että meidän lähestymistapamme on täsmälleen sama ja kamppailemme samojen tavoitteiden puolesta.
Uskoakseni seuraavat kuusi kuukautta ovat ratkaisevia, koska niiden aikana mitataan, miten päättäväisesti Euroopan unioni todellisuudessa tavoittelee konkreettisia edistysaskelia kehitysyhteistyöpolitiikan kolmen peruspilarin suhteen: ensiksi vuosituhattavoitteiden saavuttamisessa, toiseksi avun määrän lisäämisessä ja kolmanneksi avun tuloksellisuuden parantamisessa. Accran kokouksessa syyskuussa punnitaan koko hankkeen sekä kaikkien mukana olevien toimijoiden uskottavuus. Hanke saadaan joko kunnolla käyntiin tai se jumiutuu täysin.
Siksi tämänpäiväinen keskustelumme on hyvin tärkeä, sillä voimme välittää painokkaan viestin ensi viikolla kokoontuvalle yleisten asioiden ja ulkosuhteiden neuvostolle. Kyseinen neuvosto käsittelee kokouksessaan komission mainittuja tavoitteita koskevia ehdotuksia. Toivon, että kyseisen neuvoston kannanotto on vuorostaan yhtä kunnianhimoinen kuin Johan Van Hecken mietintö. Yhteistoimin me eurooppalaiset saimme jotakin aikaan Pariisissa vuonna 2005. Meidän täytyy olla nyt Accrassa yhtä kunnianhimoisia ja varmistaa, että siirrymme retoriikasta käytännön toimiin sitoumustemme hyväksi.
Liian monet jäsenvaltioiden edustajat ovat esittäneet näkemyksiä, joiden mukaan Accrassa ja tässä keskustelussa pitäisi käydä teknistä keskustelua toimien toteuttamiskelpoisuudesta, tuloksellisuudesta ja niin edelleen. Kyseessä ei ole tekninen keskustelu. Accran ei ole tarkoitus olla tekninen kokous. Se on poliittinen kokous, jossa selvitämme, onko jäsenvaltioilla poliittista tahtoa täyttää sitoumuksensa.
Kamppailu ei ole vielä ohi. Komissio ei kykene toimimaan yksin. Sen vuoksi vetoan teihin, jotta käyttäisitte hyväksenne kaikkia voimavarojanne ja yhteyksiänne sen varmistamiseksi, että Accran huippukokouksesta tulee menestys. Todistustaakka on nyt jäsenvaltioilla ja Euroopan ulkopuolisilla tukijoilla. Parlamentin ja komission välinen yhteistyö on siksi ensiarvoisen tärkeää.
En nyt toista mietinnössä esitettyjä asioita. Kannatan sitä lähes sataprosenttisesti. Tarvitaan konkreettisia edistysaskelia keskeisillä alueilla, joista mainitsen nyt muutamia. Ensimmäinen on avun ennakoitavuus. Olen hyvin kiitollinen parlamentin tuesta vuosituhannen kehitystavoitteita koskevan sopimuksen suhteen. Yksi ehdotuksista, joita esitän Accrassa, koskee juuri sitä. Kumppanimaiden on tietenkin osallistuttava tämän sopimuksen toteuttamiseen, ja on selvää, että meidän on luotava valvontamekanismeja.
Toinen on kysymys kumppanimaiden menettelyjen hyödyntämisestä entistä tehokkaammin. Tämän vuoksi olen esittänyt, että niissä maissa, joissa se on mahdollista, talousarviotuen pitäisi olla ensisijainen väline avun kanavoimiseksi. On kiinnostavaa huomata - ja mielestäni on tärkeää, että muistatte mainitsemani numerot -, että tähän mennessä Tansanian on täytynyt laatia noin 2 400 raporttia eri rahoittajille ja, kuunnelkaa tarkasti, yli 8 000 tilintarkastuskertomusta monenkeskisille kehityspankeille. Myöntänette, että tämä on ällistyttävää, ja myös todellinen ongelma.
Mietinnössä korostetaan aivan oikein, että on tarpeen parantaa kehitysapuun liittyvien käytäntöjen avoimuutta ja vastuullisuutta, vaikkakin on selvää, että se on tällaisen raporttien sekamelskan suhteen mahdotonta. Tässä voidaan onnistua vain vahvistamalla kehitysyhteistyön rahoituksen parlamentaarista valvontaa ja sisällyttämällä se kansalliseen talousarvioon, kuten esittelijä totesi. Meidän täytyy rohkaista ”demokraattisen omavastuun” ottamista, ja tuemme kumppanimaita niiden pyrkimyksissä vahvistaa tätä omavastuuta ja valvontaa. On ilmeistä, että parlamenteilla ja kansalaisyhteiskunnalla on olennainen rooli.
Kolmas kysymys koskee työnjakoa. Menettelysääntöjä on noudatettava käytännössä. Toinen esimerkki: Malissa maatalouden kehittämisessä on mukana 26 rahoittajaa, kun taas Burkina Fasossa viisi rahoittajaa rahoittaa puolta maan kaikista sektoreista ja puolet kaikista rahoittajista rahoittaa kolmasosaa kaikista sektoreista. Mahdollisuus parantaa toiminnan tehokkuutta eri maissa löytyy juuri työnjaosta, ja toivoisin todella parlamentin tukea yrityksilleni vakuuttaa jäsenvaltiot paremman työnjaon tärkeydestä. Sen avulla saavutettaisiin huikeaa edistystä avun tuloksellisuuden parantamisessa.
Neljäs kysymys koskee epävakaita tilanteita. Vielä yksi esimerkki: vuonna 2006 Norsunluurannikolle, Liberialle ja Keski-Afrikan tasavallalle annetusta avusta 65 prosenttia tuli pelkästään kolmelta kahdenväliseltä rahoittajalta. Tässäkin tapauksessa olemme jo ehdottaneet, että pilottimaiden hankkeisiin osallistuisi eniten jäsenvaltioita. Menettelytapojen suhteen olen pyytänyt komissiota joustamaan niin paljon kuin voimassa olevat säännöt sallivat, jotta kykenisimme reagoimaan tilanteisiin entistä paremmin. Emme saa kuitenkaan unohtaa sitä, että avun tuloksellisuus ei ole vain rahoittajien toimintaa koskeva kysymys, vaan sen täytyy ohjata myös kumppanimaiden toimia ja olla keskeisellä sijalla heidän kanssaan käymässämme vuoropuhelussa. Vain kumppanimaat itse voivat saada meidät jakamaan apua tehokkaammin määrittelemällä aktiivisesti paitsi kehitystavoitteensa myös niiden toteuttamisessa käytettävät keinot. Ainoastaan siten voimme edistää vuoropuheluamme yhtäläisiin oikeuksiin ja velvollisuuksiin perustuvan kumppanuuden pohjalta.
Lopuksi haluan tuoda esille vielä yhden asian. Parlamentti on pyytänyt komissiota antamaan lähetystöille riittävästi liikkumatilaa. Olette aivan oikeassa! Toteuttamamme hajauttamisprosessi pyrkii siihen. Vaadimme lähetystöiltämme paljon. Kuten tiedätte, voimavarat ovat rajalliset, ja loppujen lopuksi lähetystöjemme hyödyntämisen aste riippuu myös budjettivallan käyttäjistä.
Jälleen kerran pyydän teidän apuanne yrityksessämme vakuuttaa jäsenvaltiomme - tämän myös Johan Van Hecke toi esille - siitä, että niillä on moraalinen, väistämätön velvollisuus kunnioittaa vuonna 2005 antamiaan sitoumuksia myönnettävästä avun määrästä. Tiedätte, että vuosi 2007 voitaisiin unohtaa niin pian kuin mahdollista, sillä tietyt maat eivät noudattaneet sitoumuksiaan, ja niiden maiden, jotka puolestaan todistivat kykenevänsä niitä noudattamaan, hyvät teot jäivät tämän varjoon.
Sen vuoksi esitämme, että ne ensinnäkin uusivat vuoden 2005 sitoumuksensa ja toiseksi esittelevät ohjelman, tiekartan, vaiheittaisen toimintasuunnitelman, josta käy ilmi, miten ne aikovat toteuttaa hyväksymänsä tavoitteet. Kuten aluksi huomautin, matkaa on vielä jäljellä, sillä tietääkseni alustavat tapaamiset ovat osoittaneet, että jotkin jäsenvaltiot saattaisivat jopa kieltäytyä vuoden 2005 sitoumustensa uusimisesta, mitä on tietysti mahdoton hyväksyä, ja toiset taas eivät selvästikään olisi halukkaita tekemään vaiheittaisia suunnitelmia. Sen vuoksi kaipaan teiltä lujaa uskoa ja, jos niin voi sanoa, röyhkeyttä, jotta kaikki tahot saataisiin vastamaan velvollisuuksistaan.
Anna Záborská
PPE-DE-ryhmän puolesta. - (SK) Avun tuloksellisuutta koskeva mietintö on tärkeä kolmesta syystä. Ensiksikin siinä käsitellään Euroopan komission vastuuta huolehtia asianmukaisesti EU:n kansalaisten varoista. Toiseksi se kiinnittää huomiomme kehitysohjelmien organisoimisen parantamisen tarpeeseen. Lopuksi siinä esitetään vaatimus, että meillä täytyy olla poliittista rohkeutta valvoa varojen käyttöä ja torjua niiden väärinkäyttöä.
Onnittelen kollegaani Johan Van Heckeä mietinnöstä, jossa korostetaan unionin kaksoisvastuuta: ulkoista ja sisäistä. Jos haluamme olla uskottava toimija ulkosuhteissamme, meidän täytyy antaa kehitysmaille kaikki se taloudellinen apu, jonka olemme luvanneet, ja jakaa se luvatulla tavalla. Me kaikki tiedämme, miten vaikeaa on selvittää sitä, onko taloudellinen apu käytetty tehokkaasti. Usein kehitysmaiden poliittiset ja kulttuuriset olosuhteet pakottavat rahoittajat valitsemaan luovia ja joustavia rahoitusratkaisuja. Siitä huolimatta luovuuden ja joustavuuden ei pidä haitata toiminnan läpinäkyvyyttä ja rehellisyyttä.
Olemme rehellisiä, jos myönnämme, ettei Euroopan julkisilla varoilla useinkaan saada aikaan odotettuja tuloksia, ja jos estämme niiden mahdollisen väärinkäytön. Jotta saisimme näyttöä siitä, että kehitysapu on ollut tuloksellista, meidän pitäisi saada avun saajalta allekirjoitus, jolla vahvistetaan, että hanke on todella onnistunut pitkällä aikavälillä. Olen todella sitä mieltä, että Euroopan komission ja Euroopan parlamentin tärkein velvollisuus on niiden sisäinen vastuu olla rehellisiä Euroopan kansalaisia kohtaan. Euroopan unioni rahoittaa kehitysavun maksamillamme veroilla, ja tiedämme hyvin vähän sen tuloksellisuudesta. Esitän kiitokseni kollegalleni Herbert Böschille, sillä hän arvosteli hiljattain tapaa, jolla Euroopan unioni jakaa veronmaksajien varoilla rahoitettua kehitysapua. Avun tuloksellisuuden seuranta ei ole vain talousarvioon liittyvä tarpeellinen toimi, vaan sillä punnitaan myös poliittista rohkeuttamme korostaa sitä, että veronmaksajien rahat täytyy käyttää tehokkaasti.
Pierre Schapira
PSE-ryhmän puolesta. - (FR) Arvoisa puhemies, hyvä komission jäsen, hyvät parlamentin jäsenet, viime viikkoina avun tuloksellisuutta koskevissa keskusteluissamme on voinut havaita maailman elintarvikekriisiä koskevien dramaattisten uutisten vaikutukset. Kriisi muistuttaa meitä julmalla tavalla siitä, että jollemme voi turvata perustavinta oikeutta, oikeutta elämään ja riittävään ravintoon, pyrkimyksemme kehitysavun alalla ovat turhia.
Ansiokkaassa mietinnössään Johan Van Hecke painottaa, että vain pitkän aikavälin strategian avulla voimme antaa todellista tukea kumppanimaidemme kehitykselle. Riittävän ravinnon, kuten myös julkisen terveydenhuollon ja koulutuksen järjestämisessä tarvitaan kestäviä ratkaisuja, jotta voidaan vaikuttaa syvään juurtuneisiin ongelmiin, jotka ovat nykyisen kriisin taustalla.
PSE-ryhmän esittämät lukuisat muutokset tukevat esittelijän kantaa ja vahvistavat sitä joiltakin osin. Painotamme, että ensisijaisena päämääränämme täytyy olla vuosituhattavoitteiden saavuttaminen, ja niistä ensimmäinen on köyhyyden ja nälän poistaminen. Sen vuoksi, ja avun tuloksellisuuden parantamiseksi on lisättävä paikallista itsehallintaa, ja apu on saatava mahdollisimman lähelle paikallisia ihmisiä vastaamaan heidän tarpeisiinsa. Siksi mainitsin, että on tarpeen lisätä neuvonpitoa kansallisten parlamenttien, kansalaisyhteiskunnan ja paikallisten viranomaisten kanssa kehityspolitiikan suunnittelusta, täytäntöönpanosta ja arvioinnista.
Samoin on erittäin tärkeää, että toimimme tarmokkaasti korruptiota vastaan ja parannamme avun avoimuutta. Käytännössä pyydämme komissiota laatimaan rekisterin kaikista paikallisille hallituksille osoitetuista varoista, jotta voidaan tarkistaa politiikan johdonmukaisuus ja kyseisten varojen moitteeton hallinnointi.
Lopuksi, koska avun tuloksellisuuden parantamista ei voida käsitellä erillään avun määrästä, haluan vielä, aikaisemman puhujan tavoin, mainita ja esittää moitteen perusteettomasta julkisen kehitysavun vähenemisestä vuosien 2006 ja 2007 välillä, jolloin sen määrä pieneni Euroopassa 0,41 prosentista 0,38 prosenttiin.
Accran huippukokous on todellakin poliittinen, kuten komission jäsen sanoi. Rahoittajamailla on siellä ainutkertainen tilaisuus uusia sitoumuksensa. On meidän asiamme osallistua kokoukseen ja olla tuottamatta pettymystä kumppaneillemme.
Toomas Savi
ALDE-ryhmän puolesta. - (EN) Arvoisa puhemies, tahdon kiittää kollegaani Johan Van Heckeä erinomaisesta mietinnöstä. Kannatan täysin mietinnön 1 kohtaa. Mutta jäsenvaltiot ja komissio voivat edistää toimiensa yhdenmukaisuutta, avoimuutta, ennustettavuutta ja kollektiivista tehokkuutta ainoastaan, jos ne yhdistävät voimavaransa yhden kehitysavusta vastaavan toimielimen alaisuuteen. Tämä on ensimmäinen kysymys, jonka tahdon tuoda esille.
Avun tuloksellisuus on meistä kiinni, sillä varsin usein käytämme aivan liikaa varoja avun vastuullisesta käytöstä kohdemaassa huolehtivaan hallintoon. Meidän pitäisi supistaa esimerkiksi henkilökunnan kouluttamiseen, hallintoon ja kuluihin käytettäviä menoja, jotta suurempi osuus kehitysavusta päätyy avun saajille asti.
Tällä hetkellä jäsenvaltioiden kehitysapuun osoittamia varoja ei koordinoida asianmukaisesti. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti toimeenpanovaltaa käytetään alimmalla mahdollisella tasolla paitsi niissä tapauksissa, joissa toimeenpanovallan harjoittamisesta ylemmällä tasolla saadaan huomattavaa etua.
Mitään yleispätevää ratkaisua avun tehottomuuden ongelmaan ei ole, mutta yksi asia, joka meidän olisi tehtävä, olisi muuttaa hallinnollisia rakenteita perustavanlaatuisesti ja nopeasti keskittämistä lisäämällä, sillä menetämme koko ajan aikaa ja ihmishenkiä.
Margrete Auken
Verts/ALE-ryhmän puolesta. - (DA) Arvoisa puhemies, haluaisin kiittää komission jäsentä Louis Micheliä ja myös Johan Van Heckeä hyvästä mietinnöstä. On mainiota, että sisällöstä on päästy yksimielisyyteen ja että EU:n apua sekä lisätään että parannetaan. Avun on oltava apua. Apua ei pidä heikentää ohjaamalla sitä muihin tarkoituksiin, kuten velkojen peruutuksiin, joiden kohdalla rahaa vain siirretään yhdeltä taholta toiselle rahoittajamaiden sisällä. Nämä varat on käytettävä niitä tarvitsevien hyväksi, ja meidän täytyy pystyä varmistumaan siitä, että näin tapahtuu. Tämä on tietysti ainoa tapa, jolla eurooppalaiset saadaan lisäämään avun määrää - heidän on voitava nähdä, että se on tuloksellista, kuten Jeffrey Sachs hiljattain asian niin selkeästi ilmaisi. Sen vuoksi on tärkeää hyväksyä tarkistus 1.
Avun määrän lisäämistä on myös jatkettava vuoteen 2015 asti, niin kuin olemme niin kovin useaan otteeseen luvanneet. Se, että EU:n avun määrä väheni vuosien 2006 ja 2007 välillä, on pikkusieluista ja kiusallista. Ilman lisävaroja avusta ei ole mahdollista tehdä riittävän tuloksellista. Emme saavuta tavoitteita, jollemme täytä monia lupauksiamme.
Olisi myös hienoa, jos Euroopan parlamentti kykenisi ymmärtämään EU:n maatalouspolitiikkaa. Lukuisat Maailmanpankin, Kansainvälisen valuuttarahaston, YK:n ja muiden tahojen laatimat analyysit todistavat, että yhteinen maatalouspolitiikka heikentää olemassa olevia kehitysmaiden kasvun mahdollisuuksia, enkä tarkoita nyt vientitukia, jotka ovat vastenmielisiä sinänsä mutta vain pieni osa tätä tuhoisaa politiikkaa. Tällä hetkellä tilanne on sellainen, että annamme yhdellä kädellä ja otamme pois toisella - joskus käy niin, että otamme pois vähän enemmän kuin annamme. Emme voi siis odottaa, että Yhdysvallat lopettaa maataloustuen maksamisen. Yhdysvaltojen maataloustuki on omaamme huonompi, ja EU:n pitäisi näyttää esimerkkiä.
Eoin Ryan
UEN-ryhmän puolesta. - (EN) Arvoisa puhemies, myös minä haluaisin aluksi kiittää Johan Van Heckeä ja komission edustajaa käsillä olevasta mietinnöstä.
Saharan eteläpuolinen Afrikka saa enemmän kansainvälistä apua kuin mikään muu alue maailmassa, mutta silti suurta köyhyyttä ei saada vähenemään. Tutkimukset ovat osoittaneet, että kehitysavulla voidaan vähentää ja on onnistuttukin vähentämään köyhyyttä maissa, joissa on luotettava taloudellinen hallinto ja valtion laitokset. Jos apu kohdistetaan tarkoituksenmukaisesti, sen avulla voidaan parantaa miljoonien kädestä suuhun elävien ihmisten oloja.
On kuitenkin tosiasia, että monissa kehitysmaissa on korruptiota, ja vaikka onkin tarpeen jatkaa toimia hyvän hallinnon edistämiseksi näissä maissa, vielä kiireellisempi tehtävä on auttaa kaikkia maailman miljoonia nälkään ja tauteihin kuolevia ihmisiä.
Meidän täytyy täyttää vuosituhattavoitteita koskevat sitoumuksemme. Miten voimme jättää huomiotta ne kolme miljardia ihmistä, jotka elävät kolmella dollarilla päivässä, tai ne viisi miljoonaa Afrikan lasta, jotka viime vuonna kuolivat alle viisivuotiaana?
Ja kyllä, olemme vastuussa eurooppalaisille veronmaksajille siitä, että heidän varansa tavoittavat niitä eniten tarvitsevat ja että ne käytetään tehokkaasti. Tässä yhteydessä Euroopan pitäisi mielestäni harkita tarkemmin kohdennettuja ohjelmia, sellaisia kuten terveysrahasto Global Fund, joka on tarkoitettu maailman pahimpien, yli kuusi miljoonaa ihmistä vuodessa tappavien tautien aidsin, tuberkuloosin ja malarian torjuntaan. Global Fund on ollut hyvin tehokas järjestö, johon on sisältynyt mahdollisimman vähän byrokratiaa ja jonka toiminta on ollut erittäin tuloksellista. Se on ottanut uraauurtavan lähestymistavan kansainväliseen terveyden edistämisen rahoitukseen.
Maailmanlaajuinen köyhyys on pääasiassa maaseudun ongelma. Kolme neljäsosaa kehitysmaiden äärimmäisessä köyhyydessä elävistä ihmisistä asuu maaseudulla. Jotta selviytyisimme ilmastonmuutoksen ja elintarvikkeiden hintojen nousun vaikutuksista, meidän täytyy parantaa maataloustuotantoa erityisesti siihen kohdistetuilla ohjelmilla, joilla voidaan saada aikaan tuntuvia tuloksia köyhyyden vähentämisessä. Professori Jeffrey Sachsin valiokunnan kokouksessa hiljattain pitämä esitelmä antoi hyvän esimerkin siitä, miten varat voidaan kohdistaa.
Maailmanpankin vuoden 2007 vuosiraportin mukaan bruttokansantuotteen kasvu maataloudessa vähentää köyhyyttä neljä kertaa tehokkaammin kuin kasvu muilla sektoreilla. Sen sijaan, että lähetämme ruoka-apua kolmannen maailman maihin, Euroopan täytyy näyttää esimerkkiä ja auttaa afrikkalaisia maanviljelijöitä parantamaan maatalouden tuottavuutta toimittamalla pienviljelijöille kunnollisia siemeniä, lannoitteita ja vedenjakelujärjestelmiä. Mutta on tietysti olemassa monia muitakin keinoja, ja kuten komission jäsen huomautti, niitä täytyy soveltaa maakohtaisesti.
Afrikan aika käy vähiin. Meidän täytyy oppia menneistä kokemuksista, jotta voimme säästää tulevat sukupolvet taudeilta ja nälänhädältä. Uskoakseni Accran huippukokous tarjoaa meille poliittisen tilaisuuden, ja yhdyn siihen, mitä muut puhujat ovat siitä sanoneet. Se ei ole vain tekninen kokous, jossa käsitellään teknisiä kysymyksiä, se on poliittinen tilaisuus. Meidän täytyy yrittää saada köyhyyden torjunta kunnolla vauhtiin.
Olemme tehneet niin monia sitoumuksia, ja joitakin noista sitoumuksista ei ole vieläkään täytetty. Olemme vuosituhattavoitteiden aikataulun suhteen puolivälissä, ja meidän on jo aika tehdä todellisia ponnistuksia kaikkien tavoitteiden toteuttamiseksi. Meidän täytyy saattaa kehitysapu takaisin raiteilleen. Meidän on tehtävä yhteistyötä Afrikan hallitusten kanssa, meidän on torjuttava korruptiota, meidän on parannettava hallintoa ja meidän on autettava maailman köyhiä.
Luisa Morgantini
GUE/NGL-ryhmän puolesta. - (IT) Arvoisa puhemies, hyvät parlamentin jäsenet, olemme kaikki tietoisia siitä, että vielä paljon on tehtävä Euroopan kehitysyhteistyöpolitiikan tehostamiseksi. Johan Van Hecken erinomaisen mietinnön suositukset, joita kannatan täysin, ovat epäilemättä askel oikeaan suuntaan.
Sillä aikaa, kun keskustelemme tästä mietinnöstä, Brysselissä esitellään eurooppalaisten kehitysyhteistyöjärjestöjen yhteenliittymän Concordin tuoreinta, EU:n jäsenvaltioiden hallitusten avustussitoumuksia koskevaa vuosiraporttia. Raportissa tarkastellaan jokaisen jäsenvaltion edistymistä, ja se antaa vaikutelman, että köyhyyden torjuntaan ja avun tuloksellisuuden parantamiseen liittyvässä politiikassamme on aukkoja ja ristiriitaisuuksia. Raportista käy esimerkiksi ilmi, kuten komission jäsen Michel minulle mainitsi, että 27 jäsenvaltion antaman avun määrä ei lisääntynyt vuonna 2007 niin kuin sen olisi pitänyt, vaan se itse asiassa väheni. Raportti myös osoittaa, että monia kehitysyhteistyöpolitiikkaan liittyvistä ongelmista, esimerkiksi sidotun avun läpinäkyvyyden puutetta, ei ole saatu ratkaistua.
Meidän pitäisi kunnioittaa kansainvälisen tason sitoumuksia. Emme voi tehdä tyhjäksi eteläisen pallonpuoliskon maissa elävien ihmisten odotuksia, emmekä myöskään niiden niin sanottujen pohjoisten maiden ihmisten odotuksia, jotka työskentelevät niin päättäväisesti epäoikeudenmukaisuuden, köyhyyden ja Pierre Schapiran juuri mainitseman elintarvikekriisin ratkaisemiseksi.
Olen yhtä mieltä komission jäsenen kanssa: meidän täytyy luopua retoriikasta ja toimia. Tahtoisin myös kiittää Louis Micheliä hänen innokkuudestaan, sitoutuneisuudestaan ja rohkeudestaan. Accran ja Dohan konferenssien vuoksi vuosi 2008 voi ja sen pitäisi merkitä todellista käännekohtaa, ja se tarjoaa Euroopan unionille erinomaisen tilaisuuden osoittaa, että se kykenee kantamaan vastuunsa maailman suurimpana rahoittajana. Tuntuu miltei tarpeettomalta sanoa, että meidän täytyy lisätä avun määrää ja laatua. Ne eivät ole keskenään ristiriidassa. Emme saa käyttää avun tuloksellisuuden parantamisen tarvetta tekosyynä avun määrän vähentämiselle.
Toisaalta kaikki ovat nyt myös tietoisia siitä, että pelkkä avun määrän lisääminen ei riitä. On ensiarvoisen tärkeää, kuten kaikki ovat huomauttaneet, että meillä on geopoliittisten ja strategisten tavoitteiden sijaan köyhyyden torjumisen tavoite. Kuten on useasti toistettu, kauppaa, muuttoliikettä ja turvallisuutta koskevien politiikkojen täytyy olla yhdenmukaisia kehitystavoitteiden kanssa.
Eurooppalaisen yhteistyön perustana eivät saa olla vain omat etumme, vaan myös eteläisten maiden todelliset tarpeet, joista paikalliset hallitukset sekä parlamentit ja kansalaisyhteiskunta ovat parhaiten selvillä, ja on myös tärkeää lisätä EU:n kehitysapuohjelmien läpinäkyvyyttä ja vastuuvelvollisuutta. Tässä suhteessa parlamentin pitäisi voida harjoittaa aitoa demokraattista valvontaa, ja olen hyvilläni, että komission jäsen vaati meitä tekemään kovasti töitä sen eteen, että EU:n jäsenvaltiot noudattavat sitoumuksiaan.
Minulla on muutama ehdotuspyyntöjä koskeva kysymys. Komission tarjousmenettelyihin mukaan tahtovien kansalaisjärjestöjen mielestä ne ovat liian pitkiä ja monimutkaisia, ja tämä vaikeuttaa niiden toimintaa ja itse asiassa sulkee pois monet pienet paikalliset järjestöt. Joten miksemme kysy näiltä järjestöiltä suoraan, miten menettelyjä voisi keventää? Olen esittänyt tähän liittyvää tarkistusta, josta on määrä äänestää tänään.
Toinen kysymys on avun sidonnaisuuksien purkaminen, johon puututaan Johan Van Hecken mietinnössä. Tässä asiassa on edistytty, mutta kaikki apu täytyy purkaa täysin sidonnaisuuksista, jotta ehkäisisimme sen, että raha palaa takaisin rahoittajamaihin sen sijaan, että se poistaisi köyhyyttä avunsaajamaissa.
Lopuksi tahtoisin muistuttaa niitä maita, jotka edelleen liioittelevat myöntämänsä julkisen kehitysavun määrää. Vuonna 2007 EU:n jäsenmaat käyttivät noin kahdeksan miljardia euroa, toisin sanoen noin 17 prosenttia kaikesta Euroopan myöntämästä avusta, tärkeiden alojen tukemiseen, mutta kehitysyhteistyön ala ei kuulunut näihin. Velkojen peruutus, pakolaismenot ja ulkomaisten opiskelijoiden avustukset ovat menoja, joita ei pitäisi laskea mukaan kehitysapulukuihin, ja siksi pyydänkin teitä puoltamaan asiaan liittyviä tarkistuksia.
Myös minä odotan paljon kuluvalta vuodelta ja odotan, että sitoumuksemme muuttaisivat vallitsevan suuntauksen. Olen ehdottomasti yhtä mieltä komission jäsenen kanssa vastuun jakamisesta rahoittajien ja maiden kesken ja siitä, että jokaisen on osallistuttava: oikeudet ja velvollisuudet. Siinä on vahvuutemme!
Maria Martens
(NL) Kehitysyhteistyövarat voitaisiin ja ne pitäisi käyttää paremmin. Näin, arvoisa puhemies, voimme päätellä esittelijän erittäin tasapuolisesta mietinnöstä. Onnittelen esittelijää. Mietintö on valmisteltu oikeaan aikaan. Vaikuttaa siltä, että Eurooppa on väsymässä kehitysyhteistyömenoihin. Tämä on hyvin huolestuttava suuntaus, eikä meidän pitäisi väheksyä sitä. Jopa Alankomaiden kaltaisissa maissa, jotka on aina tunnettu kansainvälisestä solidaarisuudestaan, kuulee puheita, että kehitysyhteistyömenoja pitäisi leikata. Ainoa ratkaisu on, että toiminnasta saadaan avointa, tehokasta ja tuloksiin perustuvaa.
Tässä asiassa Euroopan unioni voi saada paljon aikaan, ennen kaikkea seuraavan kolmen periaatteen avulla: toimien johdonmukaisuus, täydentävyys ja yhteensovittaminen. Kehitysyhteistyöstä vastaava komission jäsen on usein painottanut tätä ja tekee töitä sen eteen. Hankkeiden ja ohjelmien runsauden suhteen voimme myös tehdä enemmän. Jos jokin ei tuota tuloksia, uusi ohjelma ei aina ole paras ratkaisu. On parempi, että teemme pari asiaa hyvin, kuin että teemme kaiken puolittaisesti.
Arvoisa puhemies, Euroopan unioni on suurin rahoittaja. Siksi meillä on suuri vastuu. Sen lisäksi uusi perussopimus parantaa mahdollisuuksiamme lisätä yhtenäisyyttä, täydentävää politiikkaa ja toimien yhteensovittamista. Avun tehokkuus on ratkaisevan tärkeää, ei vain kehitysmaiden auttamisen oikeuttamiseksi täällä kotona, vaan ennen kaikkea siksi, että voisimme oikeasti torjua köyhyyttä kehitysmaissa. Loppujen lopuksi tulos merkitsee enemmän kuin aikomus. Teen ehdotuksia vuoden 2009 kehitysyhteistyön yhteensovittamista koskevaan talousarvioon, jotka tähtäävät siihen, että myös toiminnan arviointi olisi enemmän tuloksiin perustuvaa. Meidän täytyy keskittyä ympäripyöreiden indikaattorien sijaan enemmän tuloksiin.
Lopuksi tahtoisin esittää komission jäsenelle Michelille seuraavan kysymyksen. Maataloudesta vastaava komission jäsen Mariann Fischer Boel kertoi, että komissio halusi käyttää joitakin EU:n vuoden 2008 talousarviosta jääneitä varoja niiden maiden auttamiseksi, jotka kärsivät äkillisestä elintarvikkeiden hintojen noususta, toisin sanoen ruokakriisin torjumiseksi. Haluaisin tietää komission jäsenen vastauksen. Voiko komission jäsen myös kertoa, miten nämä lisävarat käytetään?
Alain Hutchinson
(FR) Arvoisa puhemies, hyvä komission jäsen, hyvät parlamentin jäsenet, ensimmäistä kertaa historian aikana, meidän aikanamme - kuten komission jäsen huomautti - Euroopan antaman julkisen kehitysavun kokonaismäärä on pienentynyt. Jos jatkamme tällä tiellä, Euroopan unionin antama apu vuosien 2005 ja 2010 välillä on miljardeja euroja vähemmän kuin se on luvannut. Se on selvästi askel taaksepäin pyrkimyksessämme lisätä kehitysapu 0,7 prosenttiin, mutta myös - ja tämä on hyvin tärkeää - vuosituhattavoitteiden saavuttamisessa ja yleisemmin kamppailussamme maailman köyhyyden poistamiseksi, johon sanomme sitoutuneemme.
Kehitysavun tuloksellisuuden parantamiseksi vuonna 2006 käynnistämäämme hanketta, jota Johan Van Hecken mietintö jatkaa - ja kiitän häntä hänen tekemästään työstä - ei saa käyttää jäsenvaltioissa verukkeena sille, että kieltäydytään luvatusta avun lisäämisestä. Asia on oikeastaan juuri päinvastoin, sillä kaikki ovat nykyään yhtä mieltä siitä, että tarvitaan lisää voimavaroja jo luvattujen varojen lisäksi, jos aiotaan toteuttaa lukuisat jo hyväksymämme sitoumukset, sekä uudet, joita meidän täytyy epäilemättä vielä tehdä. Avun tuloksellisuus on sen vuoksi ensiarvoisen tärkeää, sillä tuloksellisempi apu merkitsee myös suurempaa apua. Kaikkien täytyy ymmärtää tämä.
Tässä yhteydessä tahtoisin huomauttaa, että on, edelleen, tarpeen saavuttaa selvää käytännön edistystä uudenlaisten rahoitusvälineiden soveltamisessa kehitysapuun, mikä tuotiin erityisesti esille Pariisin julistuksessa.
Toiveenamme oli, että mietinnössämme otettaisiin huomioon myös maahanmuuttajayhteisöjen rooli kehitysyhteistyössä. Tämä aiheuttaa vielä aivan liikaa hermostuneisuutta Euroopan unionissa, vaikka laajemmasta ja tiiviimmästä yhteistyöstä EU:ssa asuvien kumppanimaidemme kansalaisten kanssa olisi sille suurta hyötyä. Tällä tavoin autettaisiin suurta määrää ihmisiä sopeutumaan ulkopuolelle jättämisen sijaan, ja tämä on itselleni tärkeä kysymys aikana, jolloin jotkut eurooppalaiset kannattavat ällistyttäviä näkökantoja ja tyrmistyttäviä menettelyjä.
Lopuksi tahdon huomauttaa, että, kuten komission jäsen on usein sanonut, avusta ei koskaan saada todella tuloksellista, ennen kuin EU:n eri politiikat ovat oikeasti keskenään yhtenäisiä ja ennen kuin apu irrotetaan politiikoista, joilla ei ole mitään tekemistä kehitysyhteistyön kanssa. Asioiden nykytila osoittaa, ettei tuo yhtenäisyys ole vielä toteutunut kaikkialla. Tilanne jatkuu niin kauan kuin OECD:n kehitysapukomitea, tämän alan auktoriteetti, jatkaa äärettömän laajan kehitysyhteistyön määritelmän soveltamista. Tämä on toinen ehto apumme tuloksellisuuden parantamiselle.
Kaksi vuotta sitten esittelin ensimmäisen avun tuloksellisuutta koskevan mietinnön tässä samassa salissa. Ja mikä on tilanne nyt, kun olemme toistaneet näitä sanoja loputtomasti? Komission jäsen voi luottaa ainakin siihen, että sosialistit jatkavat yhteistä kamppailuamme avun tuloksellisuuden parantamiseksi maailman köyhimpien ihmisten vuoksi.
Olle Schmidt
(SV) Arvoisa puhemies, haluaisin kiittää Johan Van Heckeä hyvästä ja tärkeästä mietinnöstä. Aikanaan menin mukaan politiikkaan, jotta voisin varmistaa sen, että oma maani Ruotsi saavuttaisi ”yhden prosentin tavoitteen”. Ruotsin Liberaalipuolue - oma puolueeni kansallisessa parlamentissa - toimii ja on aina toiminut aktiivisesti sen hyväksi, ja Ruotsi on itse asiassa saavuttanut tavoitteen.
Nyt melkein 40 vuotta myöhemmin minun täytyy kuitenkin tunnustaa, että matkan varrella on ollut monia pettymyksiä. Huono hallinto, korruptio ja epäonnistuneet hankkeet ovat valitettavasti olleet tavallisia. Mutta usein kehitys on myös mennyt oikeaan suuntaan. Ympäri maailmaa miljoonien ihmisten elinoloja on parannettu, ja monia demokraattisia valtioita on perustettu. Optimismille on todellakin tilaa. Mutta jotta toimintamme voitaisiin edelleen oikeuttaa EU:n väestön keskuudessa, ja saada sille sen tuki, meidän täytyy kyetä toimimaan nopeammin ja tehokkaammin. Apu täytyy käyttää siten, että taataan sen laatu ja pitkän aikavälin hyöty, jotta voisimme saavuttaa vuosituhattavoitteet.
Lisäksi kehitysapupolitiikka pitää järjestää enemmän alhaalta ylöspäin. Apua saaville maille pitää antaa enemmän vastuuta asiasta, jota voisi kutsua etuoikeudeksi ongelmien ilmaisemiseen avustustyössä. Komission mukaan on paljon merkkejä siitä, että köyhien maiden täytyy luoda kalliimpaa byrokratiaa helpottaakseen sellaista hallintoa, joka on avun maksamisen ehtona. Tämä ei ollut tarkoitus! On myös hyvin tärkeää käsitellä enemmän avustustoimien koordinointia. Eräs näkökulma, joka saattaa unohtua mutta joka ei saisi unohtua, on naisten tärkeä asema köyhyyden torjumisessa.
Nykyisten vaatimusten arvosteleminen ei tarkoita sitä, että ehtojen asettamista avulle ei tarvitsisi vastustaa. Se, että kuunnellaan itse paikalla työskenteleviä ihmisiä tarkoittaa myös sitä, että meidän pitäisi rohjeta määritellä tietynlainen sotilaallinen osallistuminen avuksi, sillä rauhanturvaoperaatiot saattavat olla elintärkeitä. Esimerkkinä voisi mainita Tšadin tilanteen, jossa pakolaiset tarvitsevat suojelua aivan yhtä paljon kuin avun toimituksetkin.
Vielä lopuksi tahdon puuttua arkaluontoiseen, Margrete Aukenin mainitsemaan maatalouspolitiikkaamme koskevaan kysymykseen. Mietinnössä kehotetaan komissiota ja jäsenvaltioita tukemaan kaikkia toimia, joilla voidaan edistää kehitysmaiden raaka-aineiden hintojen vakauttamista. Tässä kohtaa esitän ehdotuksen, joka on samansuuntainen Margrete Aukenin mielipiteen kanssa: tehokas mutta ehkä myös kitkerä lääke - hylätään EU:n maatalouspolitiikka! Komissiohan on jo aloittanut toimet tässä asiassa, mihin pitäisi suhtautua ilolla.
Mikel Irujo Amezaga
(ES) Arvoisa puhemies, kun parhaillaan tarkastelemme Pariisin julistusta, voimme huomata, että sana ”aikomukset” on edelleen pelkästään sitä, pelkästään sana.
Vaikka komissio tekee kovasti töitä ja toteuttaa toimenpiteitä avun perille pääsyn varmistamiseksi, emme voi edistyä asiassa, jolleivät jäsenvaltiot anna lupaamaansa apua.
Tiedämme, että sekä rahoittajat että kumppanivaltiot ovat vastuussa avun tuloksellisuuden parantamisesta, mutta tärkein velvollisuutemme on varmistaa, että apu todella auttaa kehitysmaita niiden kohtaamissa vaativissa haasteissa.
Meidän täytyy varmistaa, että teemme oman osuutemme ja ettei meidän tarvitse olla häpeissämme, koska emme täytä lupauksiamme.
Ihannetapauksessa avulla on myönteinen vaikutus kehitykseen ja hyvään hallintoon, mutta avusta voi myös olla selvää haittaa, jos sitä ei jaeta asianmukaisesti. Kehitysmaiden täytyy siksi ottaa vastuu oman politiikkansa täytäntöönpanosta, ja meidän rahoittajien täytyy kunnioittaa tätä, tukea niitä ja antaa tilaa tämän toteuttamiselle sen sijaan, että rahoittaisimme itsellemme tärkeitä hankkeita, kuten jotkin rahoittajat tekevät.
Lopuksi haluaisin korostaa oman politiikkamme yhdenmukaisuuden tarvetta.
Kehitysyhteistyöhankkeet ovat ajanhaaskausta, jos kauppa-, raha- ja muiden politiikkojen päämäärät horjuttavat niitä tai ovat ristiriidassa niiden kanssa.
Tällä hetkellä emme toimi niin kuin puhumme.
Jerzy Buzek
(PL) Tahtoisin onnitella esittelijää. Mietintö on kattava, laaja-alainen ja perinpohjainen. Minun täytyy tunnustaa, että mietintöä lukiessa unohdin jopa kaikkein tärkeimmän päämäärän. Esittelijä kuitenkin ilmaisi tämän päämäärän sekä mietinnön päätavoitteen selkeästi esitellessään mietinnön keskustelumme aluksi.
Päätin esittää puheenvuoron, sillä viime vuosina on noussut esiin joitakin uusia huolenaiheita. Ilmastonmuutoksella on ollut dramaattinen vaikutus joidenkin kehitysmaiden oloihin. Apua antaessamme meidän on tärkeää korostaa sitä, että Euroopan unioni toimii näin sen vuoksi, että se tunnustaa, että ilmastonmuutoksen uhka on haaste sivilisaatiollemme ja samalla sivilisaatio on siitä myös vastuussa. Siksi, ilmaston lämpenemisen aiheuttamia uhkia silmällä pitäen, meidän pitäisi lisätä avustusvaroja huomattavasti ja vahvistaa rahoittajien toimintaa. Tällainen asenne ja tällaiset toimet osoittaisivat ”ilmastonmuutoksen torjuntaan”, EU:n etusijalle asettamaan tavoitteeseen, liittyvän strategiamme. Meidän pitäisi myös kohdistaa apuamme uusiutuviin energialähteisiin kehitysmaissa (luonnollisesti nälän torjunta on tärkein kohde, mutta tarkoitan tässä nyt lisävaroja) sekä ilmaston lämpenemisen suorien vaikutusten ehkäisemiseen; ja esimerkiksi rannikkoalueiden tulvimiseen, maaperän suolaantumiseen ja aiempaa vaikeampiin tulviin ja kuivuuteen liittyviin sopeuttaviin toimenpiteisiin.
Meidän on muistettava, että päämäärämme, ja Euroopan unionin poliittinen painopistealue, on, että saavutamme maailmanlaajuisen yhteisymmärryksen ilmaston lämpenemisen torjumisesta. Vuonna 2008 käydään neuvotteluja Poznanissa ja vuonna 2009 Kööpenhaminassa. Jotta voisimme vakuuttaa muut maat, meidän täytyy vähentää päästöjä ja kehittää uusia teknologioita EU:n alueella sekä antaa merkittävää apua kehitysmaille.
Josep Borrell Fontelles
(ES) Arvoisa puhemies, se, että puhumme niin paljon tuloksellisuudesta, osoittaa kiistattomasti, että meillä on mielestämme vakava tuloksellisuuteen liittyvä ongelma.
Tuloksellisuuden parantamisen ensimmäisenä edellytyksenä on kaiketi myönnettävää apua koskevan kiinteän ja sitovan aikataulun suunnitteleminen. On hyvin vaikeaa tehdä toiminnasta tuloksellista, jos ei ole lainkaan varmuutta siitä, millaisia voimavaroja on käytettävissä.
Laatu riippuu myös määrästä, ja kollegoideni tavoin paheksun Euroopan maiden myöntämän kehitysavun määrän pienenemistä. Toivon, ettette pahastu, mutta on olemassa yksi merkittävä poikkeus, nimittäin oma maani Espanja, jolla on nyt johtoasema, sillä se lisäsi kehitysapuaan 33 prosenttia viime vuonna.
Arvoisa komission jäsen, Accrassa meillä on siihen tilaisuus, ja meidän täytyy tehdä kaikkemme varmistaaksemme, että 20 prosenttia avusta käytetään koulutuksen, terveydenhuollon, vedensaannin ja perushygienian parantamiseen.
Tahdon myös vakuuttaa, että kehitysyhteistyövaliokunta tukee yrityksiänne sovittaa yhteen eri toimijoiden toimia. Voimavaramme ovat rajoitetut, ja kuten te itse olette usein huomauttanut, ne täytyy jakaa monien toimijoiden kesken, mikä vähentää tehokkuutta.
Haluaisin myös tähdentää, mietinnön lailla, että kehitysavun myöntämiseen liittyviä menettelyjä on tarpeen yksinkertaistaa. Törmäämme kaikkialla samaan ongelmaan: on aivan selvää, että se aika, joka kuluu niiden kahden hetken välillä, jolloin sanomme tekevämme jotakin ja jolloin asia tulee tehdyksi, heikentää yrityksiä edistää voimavarojen käytön tehokkuutta.
Renate Weber
(EN) Arvoisa puhemies, haluaisin aluksi onnitella ja kiittää kollegaani Johan Van Heckeä hänen tekemästään merkittävästä työstä. Hänen mietinnössään todetaan, että kehitysapua koskeva lähestymistapa kaipaa uudistamista. Voin vain olla samaa mieltä ja painottaa, että uudelleenarviointi pitäisi aloittaa uudesta lähtökohdasta - nimittäin kehitysyhteistyöpolitiikasta - käsin. Olen vakaasti sitä mieltä, että kehitysavun ei pitäisi olla enää pelkästään avunantoa, tukea tai avustuksia. Meidän pitäisi muuttaa ajattelutapaamme ja nähdä kehitysmaille antamamme apu panostuksena sanan laajimmassa merkityksessä. Meidän pitäisi harjoittaa pitkäaikaista panostamista, eikä päämääränä saisi olla vain maiden olemassaolon säilyttäminen vaan että ne myös aidosti kehittyisivät toimivina talouksina ja demokratioina.
Kun panostamme kehitysmaihin, meidän täytyy myös paneutua niihin ydinkysymyksiin, joiden avulla köyhyys voitaisiin todella lopettaa. Vieraillessaan parlamentissa pari viikkoa sitten professori Jeffrey Sachs painotti sitä, miten suuri vaikutus, myönteisessä mielessä, Afrikan käyttämättömän maan hyödyntämisellä olisi elintarvikkeiden hintoihin. Ruoan toimittamisen sijaan meidän pitäisi viedä maataloudellista osaamista, jotta Afrikan manner voi tuottaa tarpeeksi ravintoa väestölleen ja, toiveikkaan skenaarion mukaan, jopa toimia maailmanlaajuisena elintarvikkeiden tuottajana.
Eräs toinenkin mietinnössä painokkaasti esiin tuotu kysymys huolestuttaa minua: suunnittelu, joka koskee varojen toimittamista vastaanottajamaihin. Oman kokemukseni mukaan hankkeissa ei voida saavuttaa asetettuja tavoitteita, jollei varoja saada ajoissa ja jos niitä saadaan suunniteltua vähemmän. Tässä asiassa Euroopan unioni voi epäonnistua pahasti. Vuonna 2007 EU:n myöntämän avun määrä pieneni. Tällä oli vaikutuksensa moniin hankkeisiin, eikä niiden tavoitteita voitu saavuttaa.
Vielä viimeisenä eräs tärkeä kysymys: kehitysyhteistyöhön liittyvä koulutus ja kansalaistemme tietoisuuden lisääminen asiasta pitäisi asettaa etusijalle. Tämän parlamentin jäseninä meillä on erittäin tärkeä rooli tässä asiassa.
Filip Kaczmarek
(PL) Arvoisat puhemies ja komission jäsen, jotkut kehitysyhteistyössä mukana olevissa kansalaisjärjestöissä toimivat asiantuntijat, taloustieteilijät, poliitikot ja aktivistit sanovat usein, että kehitysyhteistyölle asetettujen kunnianhimoisten tavoitteiden saavuttamiseen tarvitaan ainoastaan lisää rahaa. Elämä ei kuitenkaan ole näin yksinkertaista. On monia yhteiskunnallisia ja taloudellisia ongelmia, joita ei voida suoraan ratkaista pelkällä lisärahalla. Tietenkin rahasta on apua ongelmien ratkaisemisessa, mutta käytetyt varat eivät ole ainoa kehitysyhteistyöpolitiikan onnistumisen edellytys.
Toinen hyvin tärkeä kysymys on avun tuloksellisuus. Huonosti järjestetyn avun seurauksena voi olla riippuvuus tai, kuten jotkut sanovat, riippuvuuden nykyaikaistuminen. Avun tuloksellisuudella on aivan yhtä suuri merkitys avunsaajille kuin sillä on avunantajille. Sillä on suuri merkitys avunsaajille, koska rahahan ei itsessään ole päämäärä, vaan sen tarkoitus on muuttaa todellisuutta ja jouduttaa vuosituhattavoitteiden saavuttamista. Rahan kuluttaminen on helppoa, jutun juju on käyttää sitä järkevästi.
Lahjoittajien kannalta taas tuloksellisuus on tärkeää, sillä heidän on osoitettava veronmaksajille, että kehitysapuvarat käytetään viisaasti. Sen vuoksi nämä kaksi päämäärää, kehitysapuvarojen lisääminen ja varojen käytön laadun parantaminen, eivät ole ristiriidassa keskenään, ja ne voidaan saavuttaa samanaikaisesti.
Johan Van Hecke on laatinut erinomaisen mietinnön, jonka johdosta hän ansaitsee kiitoksemme. Toiveeni on, että mietinnön ansiosta Euroopan unionin edustajat voivat tuoda esiin selkeän ja yksiselitteisen näkökannan Accran korkean tason foorumissa.
Euroopan unionin erityinen ja tärkeä tehtävä asiassa näyttäisi olevan jäsenvaltioiden ja EU:n avun yhdenmukaistamisen jatkaminen. Tämä kysymys on tärkeä, koska se on yksinomaan meidän asiamme. EU:n sisäinen toimien yhteensovittaminen ei riipu kansainvälisistä kumppaneistamme eikä avunsaajista, ja huonosti koordinoidun avun hinta on hyvin korkea.
Ana Maria Gomes
(PT) Onnittelen Johan Van Heckeä käsillä olevasta tärkeästä mietinnöstä.
Eurooppalaisen avun tuloksellisuuden parantamiseksi on erittäin tärkeää panostaa inhimilliseen ja taloudelliseen toimintakykyyn ja korjata politiikan ja institutionaalisten rakenteiden väliset epäjohdonmukaisuudet. Lissabonin sopimuksen nojalla perustettava Euroopan ulkosuhdehallinto luo uuden mahdollisuuden. Sen lisäksi, että se avustaa tulevaa korkeaa edustajaa, sillä täytyy myös olla valmiudet viedä EU:n kehitysyhteistyöpolitiikkaa eteenpäin YUTP:n ja ETPP:n rinnalla.
Avun tuloksellisuuden takaamiseksi ei ole tarpeen keksiä pyörää uudelleen. Se riippuu jo annettujen lupauksien täyttämisestä. Kuten komission jäsen Michel on korostanut, jäsenvaltioiden on lisättävä julkisen kehitysavun määrää vuonna 2005 luvatulle tasolle niin, etteivät ne paisuttele lukuja antamalla anteeksi velkoja, ja niiden on kohdistettava apu tehokkaasti vuosituhattavoitteiden saavuttamiseksi, etenkin nyt, kun köyhyyden torjumisesta on tullut entistä kiireellisempi kysymys kallistuvien öljyn ja elintarvikkeiden hintojen vuoksi.
Arvoisa puhemies, avun tehokkuuden sijaan kyseessä on pikemminkin Euroopan unionin uskottavuus kykenevänä maailmanlaajuisena toimijana.
Gay Mitchell
(EN) Arvoisa puhemies, tahtoisin onnitella Johan Van Heckeä käsillä olevasta mietinnöstä. Vierailin muutama viikko sitten Kansainvälisessä valuuttarahastossa ja Maailmanpankissa kehitysyhteistyövaliokunnan edustajana, ja tapaamisen aikana kysyin, millaisena ne näkevät maailman vuosien 2030 ja 2050 välillä. Vastaukseksi sain, että Kiina on silloin maailman vaikutusvaltaisin maa, monet kehitysmaista ovat muuttuneet, Amerikka on edelleen vaikutusvaltainen mutta ei niin vaikutusvaltainen kuin nykyään ja Intiasta ja Brasiliasta tulee erittäin vaikutusvaltaisia.
Oma etumme ja muiden etu vastaavat nyt toisiaan ennennäkemättömällä tavalla, kun kysymyksessä on tarve auttaa kehittyvää maailmaa. Aiemmin minulle huomautettiin usein, että uhraan liikaa aikaa omille äänestäjilleni, joiden asunto-olot olivat surkeat. Vastaukseni tähän oli, ettei ihmiselle, joka on tulessa, voi sanoa, että suunnittelemme paloaseman rakentamista. Paloaseman rakentamista on suunniteltava, mutta samalla on autettava kyseistä yksilöä. Lähestymistapamme kehittyvän maailman suhteen on oltava samanlainen. Jollemme me tee sitä, Kiina ja muut tekevät. On sekä oman etumme että muiden etujen mukaista toimia näin.
Olen kotoisin maasta, jossa on lähihistoriassa koettu nälänhätää ja jonka väkiluvun pitäisi nykyään olla yli 20 miljoonaa. Väkiluku on noussut yli kuuden miljoonan ensimmäistä kertaa sitten 1800-luvun puolivälin. Maallani on jälkikolonialistinen menneisyys. Jos tarkastellaan Irlannin historiaa, sitä mitä olemme saaneet aikaan panostamalla infrastruktuuriin, pääasiassa Euroopan unionin tuella - jonka nettomaksaja Irlannista, luojan kiitos, pian tulee - nähdään, mitä voidaan saada aikaan, jos ihmisille annetaan välineet työn tekemiseen.
Vetoan komission jäseneen, jotta hän Accran kokouksessa varmistaisi, että Euroopan unioni puhuu yhdellä äänellä. Lissabonin sopimus antaa meille välineet, joiden avulla voimme ottaa vaikuttavamman roolin maailmassa. Meidän täytyy varmistaa, että teemme näin kehitysavun alalla. Se on sekä meidän omien että kehitysmaissa elävien ihmisten etujen mukaista.
(Suosionosoituksia)
Anne Van Lancker
(NL) Onnittelen esittelijä Johan Van Heckeä hyvästä mietinnöstä. Lisäksi kiitän komission jäsentä erityisen viisaasta Accran kokoukseen liittyvästä työasiakirjasta.
Kolme näkökohtaa. Ensiksi avun tuloksellisuuden parantamiseksi rahoittajamaiden täytyy todellakin koordinoida antamaansa apua paremmin sellaisten maakohtaisten strategioiden pohjalta, joiden toteutusta ohjaavat eteläiset kumppanivaltiot. Tämä merkitsee kuitenkin sitä, että painopistealueista täytyy myös päättää demokraattisesti kyseisissä maissa, mikä tarkoittaa yhteistyötä kansallisten parlamenttien ja kansalaisjärjestöjen kanssa, mikä ei tällä hetkellä toteudu. Mielestäni on ehdottoman tärkeää ottaa naiset mukaan tähän vuoropuheluun.
Toiseksi rahoittajamaiden on ehdottomasti lakattava asettamasta avulle lukemattomia ehtoja ja keskittymästä mitattaviin tuloksiin. Etenkin Kansainvälisen valuuttarahaston ja Maailmanpankin asettamista taloudellisista ehdoista täytyy luopua, sillä ne ovat usein ristiriidassa vuosituhattavoitteiden kanssa. Sen vuoksi esitän, että mietinnön 28 kohdasta pitäisi luopua.
Kolmanneksi avun parantaminen ei ole tekosyy avun vähentämiselle. Tällä hetkellä kehitysavun määrä pienenee, ja lisäksi lukuja hämärtävät avuksi määritellyt toimet, jotka eivät kuitenkaan varsinaisesti auta kumppanimaita, esimerkiksi Eurooppaan tuleville opiskelijoille ja pakolaisille myönnetyt tuet tai velkojen peruutukset. Sen vuoksi on ensiarvoisen tärkeää, että rahoittajamaat pitävät kiinni 0,7 prosentin lupauksestaan ja päättävät käytännön aikatauluista. Arvoisa komission jäsen, toivon, että maanantaina kokoontuva neuvosto kuulee tämän viestin.
Gabriela Creţu
(RO) Toisinaan hyvät aikomukset johtavat huonoihin seuraamuksiin. Tällainen hyvä aikomus oli kehitysavun vastaanottajamaiden viranomaisten aikomus tuoda päätöksentekoprosessit lähemmäksi heitä itseään, sillä hehän tietävät parhaiten maidensa tarpeet. Tämän päätöksen vaikutin oli oikea, mutta se on luonut vaikean kierteen, jolla on ollut naisten kannalta epäedullisia seurauksia. Naiset eivät ole merkittävästi mukana päätöksenteossa, ja siksi heidän tarpeillaan ei ole painoarvoa. Lisäksi vallanpitäjät eivät ota eri sukupuolia huomioon riittävästi, vielä vähemmän kuin omamme, ja naisten tarpeisiin, etenkin seksuaalisuuteen ja lisääntymiseen liittyvien oikeuksien turvaamiseen kohdistetut ohjelmat jäävät entistä vähemmälle huomiolle. Sen vuoksi tilanne on huolestuttava.
Ainoa kehitystavoite, jonka suhteen ei ole saavutettu edistystä, on äitien kuolleisuus, jonka taustalla on se, että sellaiset perusedellytykset kuin mahdollisuus suorittaa keisarinleikkauksia, perusantibiootit, ehkäisypillerit ja ammattitaitoinen henkilökunta puuttuvat. Joissakin tapauksissa tilanne on pahentunut. Raskaudesta aiheutuva kuolema on naisten yleisin kuolinsyy monissa epävakaissa maissa.
Vaadimme valvontamekanismeja, joilla varmistetaan, että panostukset infrastruktuuriin koskevat myös terveydenhuollon infrastruktuuria ja viranomaisten velvoittamista toimiin terveydenhuollon edistämiseksi.
Paul Rübig
(DE) Arvoisa puhemies, hyvät parlamentin jäsenet, tämänpäiväinen aiheemme on erittäin tärkeä, koska se koskee Euroopan unionin erityistä vastuuta.
Me eurooppalaiset olemme varmoja siitä, että pienten ja keskisuurten yritystemme edustama malli on hyvin menestyksellinen, ja meidän on varmistettava, että BKT henkeä kohti voi kasvaa tuon mallin pohjalta vähiten kehittyneissä maissa. Tässä yhteydessä on erittäin tärkeää, että ihmisiä autetaan auttamaan itseään.
Meidän täytyy myös huolehtia siitä, että energiatehokkuuteen ja ruoan toimitusvarmuuteen liittyvät strategiamme ovat keskeisellä sijalla ponnisteluissamme. Kehitysmaiden täytyy saada työstään tuloja, ja pien- ja perheyrityksistä on tässä apua, ja niitä varten tarvitaan kuluttajien ostovoimaa. Uskoakseni tämän kana ja muna -periaatteen soveltamista täytyy vain jatkaa, kunnes saavutetaan tuntuvia tuloksia.
Marianne Mikko
(ET) Hyvät kollegat, onnittelen esittelijää hyvästä työstä. Avun riittämätön koordinoiminen ja ohjelmien yletön määrä ovat johtaneet avun tuloksellisuuden huononemiseen. Samalla apu on keskittynyt niin sanottuihin ”puoleensavetäviin maihin”, ja monet alueet ovat sen vuoksi unohtuneet täysin. Hajaantuminen on johtanut siihen, että erilaisia avustustoimia on suuri määrä, ja usein ne ovat täysin ristiriidassa keskenään.
On kuitenkin hyvin tärkeää, että Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden kehitysyhteistyöpolitiikat täydentävät ja vahvistavat toisiaan. Jäsenvaltioiden täytyy sovittaa yhteen toimiaan. Täytyy myös ottaa huomioon, että useat jäsenvaltiot vasta aloittavat avustustoimintaa, mutta silti myös ne ovat tietoisia avun tuloksellisuudesta. Esimerkiksi Viro, joka ei ole vielä sitoutunut Pariisin julistuksen tavoitteisiin, on ollut näkyvästi mukana kolmenvälisissä yhteistyöhankkeissa. Kehitysavun hajaantumisen ja lahjoitusten liiallisen keskittymisen ehkäisemiseksi hyödynnetään äänettömän kumppanin mahdollisuutta.
Yli puolet maailman julkisesta kehitysavusta tulee Euroopan unionista. On tärkeää varmistaa, että Euroopan unioni osallistuu heikkojen maiden ja varsinkin ”unohdettujen” maiden auttamiseen. Apua antaessamme meidän, Euroopan unionin, pitäisi olla avokätinen, jotta apu voidaan ottaa vastaan arvokkaasti.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Arvoisat puhemies ja komission jäsen, köyhien ja puutteenalaisten auttaminen on arvokasta työtä. Euroopan unioni toimittaa eniten apua luonnonkatastrofeista, kuten kuivuudesta, tulvista, nälästä tai ilmastonmuutoksesta aiheutuvista aivan uudenlaisista katastrofeista, kärsiviin maihin.
Varojen toimittamiseen kehitysmaihin, köyhiin maihin niiden kehityksen auttamiseksi, sisältyy kuitenkin aina dilemma. Millainen osuus varoista pitäisi kohdentaa tämänhetkisen köyhyyden vähentämiseen ja millainen osuus kehitystarkoituksiin, kuten koulutukseen, erilaisten instituutioiden ja oikeusjärjestelmän luomiseen tai infrastruktuurin, kuten teiden ja Internetin, rakentamiseen, millä edistettäisiin yrittäjyyden kehittymistä näillä alueilla, ja helpotettaisiin etenkin pienten ja keskisuurten yritysten, mukaan lukien maatilat, perustamista?
Avun antaminen pitäisi yhdistää yhteiskunnallisen valveutuneisuuden, demokraattisten instituutioiden ja koulutusjärjestelmien luomiseen, jotta paikallinen yhteiskunta voisi valmistautua ottamaan vastuun alueen ja maan kestävästä kehityksestä.
Christopher Beazley
(FR) Arvoisa komission jäsen, Marianne Mikko esitti jo ensimmäisen kysymykseni: liittyykö eri kansalaisjärjestöjen toimintaan kilpailullinen ongelma tai puuttuuko niiden välinen koordinointi, ja tekeekö komissio osuutensa koordinoidakseen jokaisen järjestön tahollaan tekemää erinomaista työtä?
Toinen kysymys: kun olin kouluikäinen, Englannissa toimi kehitysapujärjestö nimeltä Voluntary Service Overseas. Onko komissiolla ohjelmaa, jolla kannustettaisiin nuoria, jotka haluavat auttaa; joka ehkä tarjoaisi koulutusta ja jonka kautta nuoret voisivat myös osallistua kehitysapuohjelmiimme? Onko komission jäsenellä avustusohjelmaa nuorille, jotka haluavat osallistua?
Louis Michel
komission jäsen. - (FR) Arvoisa puhemies, kiitän teitä politiikkamme lähestymistavalle ja johtoajatukselle ilmaisemastanne tuesta. Tahtoisin palata muutamaan kysymykseen ja vastata lyhyesti.
Ensiksikin kysymykseen elintarvikeavusta ja etenkin kysymykseen viljakasvien hinnannoususta ja maatalousohjelmista tahdon lisätä, että olemme juuri viimeistelleet tiedonannon, joka koskee eurooppalaista kehitysstrategiaa, jolla puututaan elintarvikekriisiin. Saatte pian lisää tietoa tästä asiakirjasta.
Toiseksi haluaisin oikaista joitakin esitettyjä väitteitä enkä ymmärrä, miksi niitä toistuvasti esitetään. Yhteistä maatalouspolitiikkaa kohtaan kohdistetut yksipuoliset hyökkäykset, joilla on hyvin vähän todellisia perusteita, vahingoittavat Euroopan unionia, välittävät väärää tietoa ja viestittävät kumppaneillemme, että yhteinen maatalouspolitiikkamme on kaikkien heidän vaikeuksiensa taustalla. Toistan yhä uudelleen: se ei ole totta! Olemme purkaneet maatalouden tukijärjestelmää vuodesta 1996 lähtien, eikä yhteisen maatalouspolitiikkamme seurausten voi tätä nykyä katsoa aiheuttavan kehitysmaiden ongelmia. Paneutuisin mielelläni tähän kysymykseen yksityiskohtaisemmin toisessa yhteydessä, sillä tätä syytöstä toistetaan kuin jotakin hokemaa, ikään kuin se olisi totta. Sanotaan asioita, jotka eivät pidä paikkaansa. Eurooppa on suurelta osin ratkaissut kyseisen asian, vaikkakin jotkin kysymykset ovat vielä selvittämättä; myönnän, että kehitysyhteistyöpolitiikkamme johdonmukaisuudessa on vielä parannettavaa. Mutta maatalous sen sijaan, se on ala, jolla olemme nimenomaan saavuttaneet todellista edistystä. Mielestäni on epäoikeudenmukaista, että mielikuvaa unionista tahrataan ilman hyvää syytä.
Eräs juuri esitetyistä ehdotuksista koski uskoakseni maailmanlaajuista rahastoa. Tiedän, että professori Jeffrey Sachs, merkittävä henkilö, saanen lisätä, tekee töitä ja kampanjoi maailmanlaajuisen ruokarahaston puolesta. Itse en kannata sitä. Suhtaudun siihen suurella varauksella, sillä terveysrahasto Global Fundin tapauksessakin, johon Eoin Ryan viittasi ja jota hän tuntui pitävän patenttiratkaisuna, meni kauan aikaa ennen kuin rahaston toiminnasta tuli avointa ja tuloksellista. Miksi pitäisi perustaa uusi rahasto, kun meillä on Maailman ruokaohjelman (WFP), YK:n maatalous- ja elintarvikejärjestön (FAO) ja muiden kaltaisia välineitä? Se, että kehitetään uusia välineitä kansainvälisen politiikan heikkouksien korjaamiseksi, ei todellakaan ole oikea ratkaisu. Välineet ovat olemassa. Niiden täytyy vain saada tarpeeksi rahoitusta.
Maailman ruokaohjelmaa pitää uudistaa, mutta millä tavalla? Sillä täytyy olla ennakoitavissa oleva vuosibudjetti, ja sen taloudellista toimintaa täytyy muuttaa. Puhuin tästä aiheesta vastikään. Tämä on huomattava ongelma. Siksi meidän ei pidä myöskään esittää huonoja vastauksia hyviin kysymyksiin. En kannata uuden rahaston perustamista, koska se tuottaisi vain lisää paperisotaa, lisää menettelyjä. Myös menettelyistä tahdon sanoa muutaman sanan.
Mitä maatalouteen tulee, haluan huomauttaa lisäyksestä yhdeksännen EKR:n 650 miljoonasta eurosta ja kymmenennen EKR:n 1 250 000 miljardiin euroon. Myönnän, että se on määrällisesti, prosenttimääräisesti paljon, mutta lisäys ei ole suuri, jos sitä tarkastellaan prosenttiosuutena EKR:n varoista. Asian myönteinen puoli on se, että aiemman neljän maan sijaan 24 maata keskittyy maatalouden alaan, toisin sanoen noin kolmannes. Tämä osoittaa, että edistystä on tapahtunut ja että asioista ollaan paremmin selvillä. Haluan kuitenkin muistuttaa, sillä tämä on tärkeää, että keskeisten alojen valinta perustuu periaatteessa omistukseen: on kumppaniemme asia päättää, mille alalle meidän pitäisi heidän mielestään keskittää varoja. On tärkeää muistaa tämä.
Seuraavaksi mielenkiintoinen kysymys, joka minulle esitettiin: mitä maatalouteen tarkoitetuilla käyttämättömillä varoilla aiotaan tehdä? Itse asiassa suuri osa noista varoista otetaan talteen ja kohdennetaan hintojen kallistumisen ja elintarvikekriisin aiheuttamien ongelmien ratkaisemiseen. Puhun mieluummin elintarvikekriisistä kuin kallistuvista hinnoista. Viikko sitten komission viime kokouksessa ehdotin - ja ehdotus otettiin vastaan oikein hyvin -, että kyseisiä varoja pitäisi yrittää kanavoida köyhien maiden pienviljelijöiden auttamiseksi siten, että heille saadaan siemeniä ja lannoitteita, joiden puute on tällä hetkellä yksi suurimmista ongelmista. Jos halutaan, että heistä tulee omavaraisia, heille täytyy luonnollisesti turvata siemenien ja lannoitteiden parempi saanti, joka auttaisi heitä kehittymään vähitellen omavaraisiksi ruoan suhteen. Kannatan vahvasti sitä, että rajoitamme ajanjaksoa, jonka aikana jaamme apua, niin paljon kuin mahdollista. Mielestäni on paljon tärkeämpää tarjota maanviljelijöille tarvittavat tuotantovälineet. Olemme kaikki yhtä mieltä siitä, mitä sanoin aloituspuheenvuorossani ja mitä ei tarvitse toistaa: Accran kokous on poliittinen tapaaminen, ja pyydän teitä - tietäen, että olette kaikki tietoisia sen tarpeellisuudesta - panemaan jäsenvaltioihimme liikettä, jotta ne toteuttavat sitoumuksensa ja suostuvat noudattamaan aikataulua, joka todistaa, kuten uskoakseni Josep Borrell Fontelles huomautti, että niillä todella on poliittista päättäväisyyttä ja halua pitää lupauksensa.
Minulle puhutaan usein menettelyjen monimutkaisuudesta ja vaaditaan niiden keventämistä. Minun täytyy sanoa, että tässä asiassa minulla ei ole valtaa. Menettelyt ovat sellaisia kuin ovat, ja minun täytyy toimia niiden mukaan, en voi tehdä muuta. Voin ehdottaa joustavuuteen tähtääviä toimia, mutta kuten aivan hyvin tiedätte, niiden muotoutumiseen menee vuosia. Tämä ei ole yleisesti tiedossa, mutta virkakauteni päätteeksi aion esitellä menettelyistä oppimiani asioita. Maria Martens sanoi: ”Tarvitaan suurempaa avoimuutta” - ja kannatan lämpimästi kaiken avoimuuden lisäämistä niin paljon kuin tahdotaan - ”mutta tarvitaan myös tuloksellisuuden parantamista”. Saattaa kuulostaa asiattomalta ja tyrmistyttävältä, kun sanon näin, mutta jos avoimuutta lisätään entisestään, mikä tarkoittaa lisää valvontaa, lisää tilintarkastuksia, lisää neuvotteluja ja niin edelleen, tuloksellisuus kärsii. Tämän haluan teille sanoa. Saatatte sivuuttaa tämän väitteen, mutta olen vakuuttunut siitä, että se on totta. Tällä hetkellä vaatimukset avoimuuden suhteen ovat niin kovia, että komissiosta on tullut Gulliverin kaltainen kahlittu jättiläinen. Olen itse valmis keskustelemaan, ja on olemassa keinoja toiminnan avoimuuden lisäämiseksi tehokkuuden liikaa kärsimättä, mutta pyydän, ettette jatkuvasti puhuisi ”avoimuudesta”, ”valvonnasta”, siitä, ”miten asioiden olisi oltava”... Hyvä niin, mutta on muistettava tosiasiat... Toivoisin, että saisin tilaisuuden jäljittää yksittäisen asiakirjan kulkeman matkan. Uskokaa minua, siitä on leikki kaukana. Toisinaan en ole itsekään lainkaan selvillä tästä kysymyksestä, ja sen lisäksi on vielä muistettava yksiköiden väliset menettelyt ja muut vastaavat asiat. Se on hyvin monimutkaista. En haluaisi karrikoida tilannetta, mutta kysymyksessä on todellinen ongelma.
Uskoakseni Alain Hutchinson mainitsi toimien yhteensovittamisen, johdonmukaisuuden, ja täydentävyyden. Hän oli oikeassa. Uskon, että voisimme parantaa antamamme avun tuloksellisuutta huomattavasti, jos noudattaisimme parempaa työnjakoa, jos toimintamme olisi johdonmukaisempaa, paremmin yhteen sovitettua, ja jos todellakin voisimme vähentää välittävää, usein täysin hyödytöntä, hallintoa. Esitin teille aiemmin joitakin lukuja: Tansanian täytyy laatia 8 000 tilintarkastuskertomusta! En tiedä varmasti, miten suuri rasitus tämä on Tansanian kaltaiselle maalle, jolla sitä paitsi on hallintokapasiteettia. Joskus surrealismi lähentelee hulluutta. Tiettyjä rajoja on olemassa. Minulla ei ole mitään menettelyjä vastaan, mutta liika on liikaa. En tahdo enää menettelyjä. Hyvä Alain Hutchinson, työnjaon kysymyksen suhteen olitte oikeassa korostaessanne maahanmuuttajayhteisöjen merkitystä. Yritämme tehdä yhteistyötä heidän kanssaan, mutta nimenomaan menettelyt tekevät sen mahdottomaksi. Siinä on toinen esimerkki! Minulta kysyttiin, onko olemassa hankkeita, joilla kannustettaisiin nuoria lähtemään töihin kehitysmaihin. Vastaus on ei, en voi sitä tehdä, menettelyt eivät anna minulle valtuuksia siihen. Saan esimerkiksi kuulla, että tiettyjen kansalaisjärjestöjen kanssa ei voi tehdä yhteistyötä. Joten en voi tehdä yhteistyötä tiettyjen kansalaisjärjestöjen kanssa, sillä menettelyt eivät salli sitä. Uusissa jäsenvaltioissamme saatetaan turhautua, oikeutetusti, sillä useimmiten heidän kansalaisjärjestönsä, vaikkakin ne ovat yhtä hyviä kuin muut, eivät voi osallistua, sillä ne eivät ole komission menettelyissä määrättyjen normien mukaisia. Tavallaan ne eivät pääse siis osalliseksi tarjoamastamme yhteistyöstä ja avusta, mikä on epäoikeudenmukaista. Teemme töitä tämän asian eteen, mutta sen ratkaiseminen vie paljon aikaa.
Olen samaa mieltä siitä, että vaaditaan enemmän. Jerzy Buzek puhui ilmastonmuutoksen torjunnasta. On selvää, että jos muutamme kehitysyhteistyön rahoitusta siten, että mukaan voidaan ottaa ilmastonmuutoksen torjunta, vaarannamme kaiken perinteisen kehitysyhteistyöpolitiikan alalla jo tekemämme ja suunnittelemamme työn. Tämä tarkoittaa sitä, että tarvitsemme uusia, täydentäviä varoja ilmastonmuutoksen ehkäisemiseksi. Kiinnitän huomionne Josep Borrell Fontellesin kanssa esittämäämme ideaan perustaa kansainvälinen lainaohjelma, joka sidottaisiin hiilidioksidin päästökiintiöihin. Tämä hanke on edistynyt hyvin. Sen tekniset järjestelyt on saatu päätökseen. Teimme yhteistyötä Maailmanpankin kanssa. Palaan tähän aiheeseen vielä myöhemmin, sillä hanke olisi ehkä myös yksi ratkaisu rahoituksen lisäämisen tarpeeseen, koska sen avulla jäsenvaltioiden olisi helpompi toteuttaa tavoitteensa ja sitoumuksensa tavalla, joka rasittaisi niiden talousarvioita vähemmän pitkällä aikavälillä.
Olen tietysti samaa mieltä Josep Borrell Fontellesin kanssa siitä, että ennen muuta Espanjaa pitää onnitella, sillä on totta, että tilanne on tietyllä tapaa epäoikeudenmukainen. Jotkin maat ovat todella ponnistelleet ja lisänneet kehitysyhteistyön määrärahoja: BKT:lla mitattuna Espanja on todellakin tehnyt valtavan ponnistuksen. Samaan aikaan toisten maiden kohdalla tapahtui todellinen romahdus, mikä tavallaan jätti varjoonsa joidenkin muiden maiden toimet. Täytyy sanoa, että tämä on tärkeä kysymys, johon palaamme aina uudelleen: 20 prosenttia koulutukseen, terveydenhuoltoon, vesihuoltoon ja niin edelleen. Tiedätte vastauksen.
Ensiksikin olen jo esittänyt vastauksen. Vaikka olen yhtä mieltä päämäärästä, huomautin kuitenkin, että meidän pitää yrittää selvittää, mihin maksettu talousarvioapu - sanaa talousarvio käytettiin - itse asiassa menee, sillä usein juuri ne ovat rahoitusta saavia aloja. On kuitenkin hyvin vaikeaa kertoa tarkkoja lukuja.
Toiseksi muistuttaisin, että kumppanimaamme valitsevat alan, johon keskitytään, emme me. Joten en voi määrätä heitä ohjaamaan varoja esimerkiksi koulutukseen. Voin ehdottaa mutten voi määrätä. Olen tietenkin samaa mieltä Gay Mitchellin kanssa siitä, että - kaunistelematta ilmaistuna - kehitysapua pitäisi lisätä meidän omien etujemme vuoksi. Se on jokseenkin totta. Olen tuonut sen usein esille tapaamisissa. Ne, jotka eivät tahdo lisätä avun määrää epäitsekkäistä syistä, tehkööt sen edes omien etujensa vuoksi. Tässä yhteydessä, ja etenkin jos tarkastellaan Afrikkaa, on pantava merkille, että tiettyjen nousevan talouden maiden läsnäolo alueella on vahvistunut huomattavasti. En kiistä sen laillisuutta tai oikeutusta, mutta sanon vain, että vahvempi läsnäolo Afrikan mantereella olisi Euroopan etujen mukaista, sillä se on naapurimme, jolle voimme tarjota ja jolta voimme samalla saada paljon lisäarvoa.
Uskoakseni olen nyt käynyt läpi kaikki kohdat. Vastasin viimeisen puhujan esittämään kahteen kysymykseen, jotka olivat mielestäni hyvin olennaisia kysymyksiä. Olen todella iloinen siitä, että olen Euroopan parlamentissa. Täällä todella halutaan edistää tätä politiikkaa, johon uskomme niin vahvasti, sellaisella dynaamisuudella ja päättäväisyydellä, jota ei tapaa muualla.
Johan Van Hecke
esittelijä. - (NL) Tämänpäiväinen korkeatasoinen ja rakentava keskustelu on osoittanut, että kehitysavun parantamiseksi vaadittavista toimista vallitsee laaja yhteisymmärrys sekä parlamentissa että parlamentin ja komission välillä. Avustettavien maiden omat painopistealueet on otettava paremmin huomioon. Avun täytyy olla paremmin ennakoitavissa. Teknistä apua on leikattava vielä lisää. On tarpeen lisätä talousarviotukea, mutta tarvitaan myös suurempaa avoimuutta sekä parlamenttien, kolmannen sektorin ja paikallisten viranomaisten osallistumista. Menettelysääntöjen on oltava tehokkaammat, ja EU:n Donor Atlas -lahjoittajaluetteloa täytyy laajentaa ja niin edelleen.
Mielestäni asian ydin on kuitenkin se, että meidän, parlamentin ja komission - ja miksei asia koskisi myös kansallisia parlamentteja? - täytyy taivutella jäsenvaltioita ennen kaikkea pitämään lupauksensa ja toiseksi hyväksymään suunnitelma, jossa esitetään hyvin selkeästi, mitä voidaan ja aiotaan tehdä ja millaisen ajan sisällä. Kolmanneksi jäsenvaltioiden täytyy myös osallistua selkeästi komission esittämään työnjakoon. Hyvät parlamentin jäsenet, luulen, että meidän pitäisi kansallisissa parlamenteissa toimivien ystäviemme ja kollegoidemme kanssa, puoluerajoista välittämättä, olla asiassa aloitteellisia ja lisätä painetta hallitusten suuntaan, ja tämä koskee tiettyjen jäsenvaltioiden sekä yhteistä että erillistä vastuuta.
Käsillä olevaan mietintöön sisältyy koko joukko käytännön suosituksia. Vilpitön toivomukseni on, että komissio ja neuvosto vievät ne mukanaan Accraan. Parlamentti on puhunut täällä tänään yhdellä äänellä, mitä ei aina tapahdu, ja ilmaissut toiveen, että myös Euroopan unioni puhuu Accrassa yhdellä äänellä, selkeällä ja kuuluvalla äänellä, ja ennen kaikkea uskottavalla äänellä.
Puhemies
. - (ES) Keskustelu on päättynyt.
Äänestys toimitetaan huomenna klo 12.
Kirjalliset kannanotot (142 artikla)
Pedro Guerreiro  
kirjallinen. - (PT) Minun ei ole tässä mahdollista kommentoida kaikkia mietinnön herättämiä tärkeitä kysymyksiä - sekä myönteisiä että kielteisiä - mutta on kuitenkin todettava, että se joka tapauksessa paljastaa, joskin maltillisesti ilmaistuna, EU:n ”kehitysavun” tuloksettomuuden.
Vaikkakaan mietinnössä ei arvostella sitä, miten paljon kehitysapua käytetään pelkästään lievittävän lääkkeen tavoin, (virheellisenä) vastineena ja edellytyksenä markkinoiden vapauttamiselle tai puuttumisen välineenä - millä on yleisesti tunnetut kielteiset päämääränsä ja vaikutuksensa, kuten EU:n kehityspolitiikkaa koskeva ”eurooppalainen konsensus”, EU:n suunnittelemat talouskumppanuussopimukset tai elintarvikkeilla keinottelu, jotka kyseenalaistavat asetetut kehityspolitiikan tavoitteet - mietinnössä ymmärrettävästi tuodaan esille ”kehitysavun” tuloksettomuus ja sen määrän huomattava väheneminen EU:ssa: 0,38 prosenttia vuonna 2007 verrattuna vuoden 2006 0,41 prosenttiin, mikä on selkeästi vähemmän kuin YK:ssa asetettu 0,7 prosenttia BKT:sta.
Mietinnössä myös vastustetaan yhä yleisempää ”kehitysavun” käyttöä tarkoituksiin, joilla ei ole mitään tekemistä kehitysyhteistyön kanssa (kuten varojen käyttö sotilaallisiin tarkoituksiin), sekä sitä, että kehitysapua ”jaetaan usein rahoittajien omien ensisijaisten tavoitteiden ja aikataulujen mukaisesti”.
Tokia Saïfi  
kirjallinen. - (FR) Vuonna 2005 Pariisin julistuksessa sovittiin täsmälliset sitoumukset kehitysavun tuloksellisuuden edistämiseksi vuoropuhelun ja molemminpuolisen vastuuvelvollisuuden pohjalta. Tämä kansainvälinen kehys on EU:lle erittäin tärkeä, sillä se toimittaa yli 55 prosenttia kaikesta maailman kehitysavusta.
Jotta avun laatua ja tuloksellisuutta voitaisiin edelleen parantaa, Euroopan parlamentti vaatii myös menettelyjen yksinkertaistamista, toimia korruption torjumiseksi sekä avun jakamista siten, että se vastaa kumppanien itse tärkeäksi määrittelemiä kohteita. Kyseiset toimet ovat tarpeellisia etenkin nyt, kun jäsenvaltioiden osoittaman kehitysavun määrä on pienentynyt; 0,41 prosentista 0,38 prosenttiin EU:n BKT:sta vuosien 2006 ja 2007 välillä.
Kun tällä hetkellä kaikkein heikoimmassa asemassa olevat kehitysmaat kärsivät elintarvikekriisin vaikutuksista, eikä riittävää vedensaantia tai koulutusta ole edelleenkään turvattu, on ymmärrettävää, että EU:n täytyy ponnistella entistä enemmän, jotta se saavuttaa vuosituhattavoitteisiin kirjatun päämäärän, kehitysavun lisäämisen 0,7 prosenttiin BKT:sta vuoteen 2015 mennessä. Samaan tapaan, jotta apu saataisiin muokattua pitkän aikavälin ennakoitavaksi rahoitukseksi, on ratkaisevan tärkeää saada käyttöön lisää varoja uudenlaisten rahoitusmekanismien avulla ja saada liikkeelle valtiollisia sijoitusrahastoja tuottavan sijoittamisen edistämiseksi.
(Istunto keskeytettiin klo 11.50 ja sitä jatkettiin klo 12.)
