Konzulární ochrana občanů Evropské unie ve třetích zemích (rozprava) 
Předsedající
Dalším bodem jsou prohlášení Rady a Komise o konzulární ochraně občanů Evropské unie ve třetích zemích.
Alexandr Vondra
úřadující předseda Rady. - Pane předsedající, tato rozprava o konzulární ochraně je opět správně načasovaná. Série událostí posledních pár let zdůraznila význam konzulární ochrany mezi členskými státy EU. Od událostí v Libanonu v roce 2006, přes Čad až po nedávné tragické události v Bombaji - všechny ukázaly rostoucí rizika pro občany Unie při cestě do zahraničí. Tato rizika se ještě zvyšují, jak vzrůstající počet lidí využívá nízkonákladového cestování do vzdálenějších oblastí světa.
Spolupráce mezi členskými státy v této oblasti je proto velmi důležitá. Nabízí lepší služby a zvýšenou úroveň konzulární pomoci. To přinese přímý užitek občanům EU.
Smlouvy nám poskytují základ pro spolupráci. Článek 20 říká jasně: "Každý občan Unie má na území třetí země, kde členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, nemá své zastoupení, právo na diplomatickou nebo konzulární ochranu kterýmkoli členským státem za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu. Členské státy mezi sebou sjednají nezbytná pravidla a zahájí mezinárodní jednání potřebná pro zajištění této ochrany."
Pravidla uvedená v tomto článku jsou stanovena v rozhodnutí, které bylo přijato v roce 1995. Toto rozhodnutí upřesňuje, že pomoc na území třetího státu může být vyžádána od jiného členského státu než vlastního pod podmínkou, že zde není dostupné stálé zastoupení nebo příslušný honorární konzul pro tyto záležitosti.
V praxi to znamená, že konzul, který je požádán občanem jiného členského státu o pomoc, by měl tuto pomoc odmítnout, pokud jsou zde zastoupeny orgány země dotčeného občana (konzulát nebo ambasáda).
Rozhodnutí z roku 1995 je rozhodnutím mezi členskými státy a odráží skutečnost, že konzulární pomoc a ochrana je výhradně národní odpovědností a že konzulární styky se řídí především Vídeňskou úmluvou o konzulárních stycích.
Pravidla pro spolupráci v této oblasti také odráží skutečnost, že různé členské státy nahlížejí na konzulární pomoc a ochranu různým způsobem. Některé ji například považují za základní právo všech občanů. Jiní ji považují za službu poskytovanou státem. Proto Smlouvy odkazují na konzulární ochranu jako na "nárok", a nikoli "právo".
Od krize na ostrově Jolo v roce 2000 se konzulární spolupráce dále rozvinula, aby zahrnovala prvky řešení krizí. Teroristické útoky v Spojených státech ukázaly, že dokonce pro třetí země s vyspělou infrastruktrukturou může být obtížné jednat za výjimečných okolností.
Členské státy proto vytvořily pokyny pro řešení takových krizí. Ačkoli nejsou závazné, byly s účinností použity při několika příležitostech a vylepšeny na základě zkušeností.
Rada nedávno vytvořila koncepci "vedoucího státu". To znamená, že v případě vážného incidentu, především v zemi, kde je zastoupeno málo členských států, může jeden či dva členské státy převzít vedení v koordinaci akcí v záležitostech ochrany a evakuace.
Také se zvýšila spolupráce s některými zeměmi mimo Evropskou unii, například s USA, s nimiž máme každoroční konzultace o konzulárních otázkách. Norsko, Švýcarsko a Kanada také spolupracovali s Evropskou unií při konkrétních incidentech, například během krizí v Libanonu, Čadu a Bombaji.
Komise a sekretariát Rady jsou také součástí Evropské konzulární spolupráce. Před několika lety zřídil sekretariát Rady bezpečné internetové fórum, prostřednictvím nějž si konzulární orgány vyměňují informace o otázkách, jako je aktualizace cestovních rad. Rada také dala členským státům k dispozici vyspělý telekonferenční systém, který byl během konzulárních krizí hojně využíván.
Před zhruba třemi lety byla založena platforma pro výměnu informací a politickou koordinaci akcí na úrovni EU. Tato platforma se nazývá mechanismus EU pro koordinaci krizí (CCA). Dva hlavní aktéři CCA jsou následující: nejprve předsednictví ve spolupráci se sekretariátem Rady a s Komisí rozhodne, zda spustit CCA; zadruhé, COREPER II je "akční platforma" odpovědná za koordinaci akcí členských zemí nebo přípravu jakýchkoli rozhodnutí, které je třeba přijmout na úrovni EU.
Hlavním operačním nástrojem je společné situační středisko EU (SITCEN) sekretariátu Rady. SITCEN poskytuje logistickou a informační podporu.
Navíc předsednictví organizují pravidelná cvičení řešení konzulární krize, která se ukázala být obzvláště cennými. Evropský konzulární tréninkový program byl zahájen na konci roku 2008 s cílem zlepšit spolupráci mezi konzulárními úřadníky, jak z hlavních měst, tak v terénu. Také se uvažuje o společném umístění konzulárních úřadů.
Rozhodně je zde víc věcí, které lze zlepšit. O mnoha dalších otázkách, například vězeňské podmínky, případy únosů dětí přes hranice a konzulární informační politika, se pravidelně diskutuje. Avšak také musíme přijmout skutečnost, že zatímco očekávání a požadavky občanů neustále rostou, zdroje pro konzulární úřady jsou vždy omezené. Podpora pro lepší spolupráci v konzulární oblasti se ne vždy shoduje s příslušným rozpočtem na vnitrostátní úrovni. Sloučit neslučitelné zůstane velkou výzvou.
Zkušenosti ukazují, že spolupráce v konzulární oblasti je oceňována, a jsou zde případy, kdy můžeme mít radost z výsledku. Úspěšná evakuace více než 20 000 občanů EU z Libanonu v roce 2006 je jen jedním z příkladů. Předsednictví je zavázáno v této práci pokračovat a já bych rád poděkoval Parlamentu za jeho podporu.
Günter Verheugen
Pane předsedající, dámy a pánové, stojím zde dnes místo svého kolegy komisaře Jacquese Barrota, který by zde s námi byl rád osobně, ale musí se věnovat institucionálnímu závazku.
Podle článku 20 Smlouvy o založení Evropského společenství má každý občan Unie na území třetí země, kde členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, nemá své zastoupení, právo na konzulární ochranu kterýmkoli členským státem za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu. Článek 20 také říká, že členské státy si mají mezi sebou stanovit nezbytná pravidla, aby tuto ochranu zajistily. Pan Vondra již o tom hovořil. Na základě toho členské státy představily mechanismy pro koordinaci konzulární ochrany, především prostřednictvím pokynů stanovených v roce 2006 a 2008, které nejsou právně závazné, ale které pomáhají misím budovat spolupráci na místě.
Navíc článek 20 Smlouvy o Evropské unii zavazuje diplomatické a konzulární mise členských států, aby zesílily spolupráci.
V prosinci 2008 Rada schválila pokyny pro realizaci konceptu vedoucího státu v souvislosti s konzulární spoluprácí. Podle těchto pokynů, v případě budoucí velké krize s následky pro konzulární ochranu ve třetí zemi, bude jeden členský stát jmenován "vedoucím státem" a převezme odpovědnost za ochranu občanů EU jménem ostatních členských států. Úkolem vedoucího státu je koordinovat veškerá opatření zavedená členskými státy v zemi a nést odpovědnost za to, že všichni občané EU získají podporu. Kdokoli, kdo má právo na konzulární ochranu z vlastního státu, je oprávněn žádat vedoucí stát o pomoc.
To má usnadnit spolupráci mezi členskými státy v zemi s tím, že hlavní myšlenkou je poskytnout další zdroje ve formě personálu, finančních prostředků, vybavení a lékařských týmů. Vedoucí stát bude také mít odpovědnost za koordinaci a vedení opatření, která mají poskytnout pomoc, sjednotit lid a v případě nutnosti evakuovat občany na bezpečnější místo, s pomocí dalších postižených členských států. Nicméně členské státy se musí shodnout na to, co přesně je myšleno formulací "v níž členský stát [...] není zastoupen" podle článku 20 Smlouvy o ES. To by mělo pokrýt situace, kdy se občan nebo občanka EU z jakéhokoli důvodu nemůže obrátit na žádnou misi své vlastní členské země. Členské státy v současnosti pracují na vytvoření společných kritérií po tyto případy.
To je tedy situace na papíře. Skutečnost, že v praxi to může vypadat poněkud jinak, může dosvědčit několik poslanců tohoto Parlamentu. Viděl jsem na seznamu řečníků, že pan Guardans Cambó, pan Karim a paní Mannová mají v plánu hovořit o tomto tématu. Zcela jistě se s námi podělí o zkušenosti z Bombaje z minulého roku. Mám dojem, že ačkoli pouze tři členské země nemají velvyslanectví v Naí Dillí a pouze sedm nemá konzulát v Bombaji, bylo velice obtížné - a vyjádřím se velice opatrně - pro postižené Evropany získat adekvátní ochranu.
Upozorňuji na to, protože je samozřejmě správné poučit se ze zkušeností, jako je tato. Ve světle této zkušenosti se Komise domnívá, že je stále třeba vykonat mnoho práce, aby občané Evropské unie mohli vznést nárok - plně a ve skutečném životě -, jenž jim zaručuje článek 20 Smlouvy o ES. Občané očekávají, že jim Evropská unie poskytne přidanou hodnotu v oblasti ochrany ve třetí zemi. Ochrana poskytovaná diplomatickými a konzulárními misemi není koneckonců omezena jen na krizové situace, ale zahrnuje také poskytnutí pomoci v každodenních situacích.
Komise navrhuje kromě jiného lepší informace pro občany EU - již jsme navrhli, aby znění článku 20 bylo vytištěno v každém pase a zobrazeno na plakátech na letištích a v cestovních agenturách, a také spolupracujeme s generálním sekretariátem Rady na webové stránce konzulární ochrany, která by obsahovala aktuální seznam velvyslanectví a konzulátů členských zemí ve třetích zemích.
Jako součást své mise lépe poskytnout občanům EU to, co pro ně občanství v EU znamená, je Komise připravena řešit každý problém v této oblasti, na který občané upozorní, a udělat vše, co je v jejích silách, aby realizovala právo na ochranu, zaručované občanům EU článkem 20.
Uvedení Lisabonské smlouvy v platnost by poskytlo jasný právní základ pro právní ustanovení EU v této oblasti. Nové znění článku 20 Smlouvy o ES (článek 23 Smlouvy o fungování Evropské unie) umožňuje přijetí směrnic "stanovujících opatření pro koordinaci a spolupráci, jež jsou nezbytná pro usnadnění takové ochrany". To znamená, že Komise by mohla předložit legislativní návrhy pro tuto oblast v blízké budoucnosti.
Ioannis Varvitsiotis
jménem skupiny PPE-DE. - (EL) Pane předsedající, vítám tuto rozpravu a děkuji jak Radě tak Komisi za jejich informace a prezentace. Byl jsem zpravodajem za Výbor pro občanské svobody, spravedlnost a vnitřní věci o Zelené knize o diplomatické a konzulární ochraně občanů Unie ve třetích zemích, a proto mě vývoj v této oblasti eminentně zajímá.
V té době jsem hájil názor, že článek 20 by měl být uplatňován šířeji a měl by zahrnovat více práv pro evropské občany, protože to by posílilo koncept evropské národnosti, v praktické rovině ukázalo každodenní výhody nabízené Evropskou unií a posílilo evropskou solidaritu.
Nedávný teroristický útok v Bombaji prokázal užitečnost a nutnost posílené koordinace ochrany pro občany členských zemí Evropské unie v takových případech. Zveřejnění pokynů Rady týkajících se realizace konceptu vedoucího státu v případě krize v prosinci loňského roku bylo prvním pozitivním krokem a tyto pokyny obsahovaly důležité myšlenky. Nicméně čekáme s velkým zájmem na právně závazné návrhy.
Uvědomuji si, že jsou zde velké praktické obtíže. Nicméně považuji za nesmírně důležité, aby bylo vyjasněno, jak mají být evropští občané v případě krize informováni o tom, který stát má úlohu vedoucího státu. Nemyslím si, že to, co bylo řečeno doposud, je vyhovující. V každém případě vítám význam, který této otázce přikládalo francouzské předsednictví, a očekávám, že české předsednictví bude v těchto iniciativách pokračovat.
Martine Roure
Pane předsedající, právo na konzulární a diplomatickou ochranu je jedním z pilířů evropského občanství. Pane ministře, citoval jste článek 20 Smlouvy. Je velice jasný. Každý občan má právo na konzulární ochranu. Není to možnost, ale právo.
Dramatické události v Bombaji nám ukázaly, že ve skutečnosti tohle právo zaručeno není. Úrovně ochrany se liší od jednoho členského státu k druhému, což má za následek diskriminaci při zacházení s občany, kteří nikdy nedostanou informace o konzulátu, který mohou v případě nutnosti kontaktovat. Mezi členskými zeměmi se zjevně nedostává finanční podpory. Evropští občané, kteří ztratili vše, musí často jednat s konzulárními úřady, které se velmi zdráhají nést finanční náklady.
Členské státy mají povinnost tuto situaci ukončit. Je nezbytné vytvořit závazné pokyny a zpřístupnit informace občanům. Unie musí zahájit jednání se třetími zeměmi, aby zajistila nezbytnou diplomatickou ochranu.
Nicméně, jak jste řekl, pane komisaři, události v Bombaji také ukázaly nepřijatelnou neexistenci záruky diplomatické ochrany pro poslance Evropského parlamentu. Evropská unie a Komise obzvlášť musí začít urychleně vyjednávat a my jsme slyšeli, co jste nám řekl, pane komisaři, a Rada musí uzavřít ad hoc dohody se třetími zeměmi, aby zajistila zvláštní diplomatickou ochranu pro poslance Evropského parlamentu. To je to nejmenší, co můžeme udělat.
Ignasi Guardans Cambó
jménem skupiny ALDE. - (ES) Pane předsedající, dnes mohou v Evropě občané cestovat, aniž by překročili hranice, mohou volit v kterémkoli členském státě, mohou pobírat důchod a těžit ze systému sociálního zabezpečení v kterémkoli členském státě, v němž se rozhodnou žít. Navíc policejní síly spolupracují. Státní zástupce ve Stockholmu může nechat někoho zatknout v Seville prostřednictvím tzv. eurozatykače, aniž by se musel přímo zapojit do místního soudního řízení.
Co se týče napomínání občanů za jejich činy, členské státy si chtějí ponechat suverenitu. Nicméně pro ochranu týchž evropských občanů mimo Evropskou unii to znamená, jako kdyby cestovali strojem času; zjistí, že jakmile opustili Evropskou unii, čas se zastavil.
Mimo Unii představujeme jen 27 států, 27 vlád, 27 vlajek a 27 konzulárních systémů, nebo v některých případech, ani to ne. V krizi ztrácí evropský občas svůj evropský status. Neexistuje žádné evropské občanství.
Těch 180 milionů Evropanů cestujících po celém světě zjistí, že mohou získat ochranu pouze v případě, že se promění zpět na Němce, Španěly, Poláky nebo Italy. Jako Evropané mimo Evropskou unii neexistují. To je závažné nenaplnění Smlouvy a při vší úctě mění prohlášení Rady před několika okamžiky na science-fiction.
Všechno, co Rada řekla o předpokládané realizaci článku 20 Smlouvy, o "vedoucím státě", videokonferencích a společných centrech, je pouhá fantazie v případě mimořádné události. Navíc, jak řekl pan komisař, někteří z nás zažili tento stav věcí z první ruky.
Článek 20 Smlouvy je neúčinný: neexistují žádné protokoly pro realizaci, neexistují žádné právní předpisy, neexistují informace pro občany a důsledky pro kohokoli, kdo tento článek ignoruje.
V nejlepším možném případě si konzulové pomohou sami. Je zde dobrá vůle, jako zde byla v 19. století, jako byla v Pekingu na počátku 19. století. Situace se má následovně: existuje spolupráce mezi konzuly, kteří spolu večeří, nikoli povinnost společně sloužit občanům v souladu s ustanovením evropského práva.
Z toho důvodu má Evropská komise povinnost, předtím než vejde v platnost Lisabonská smlouva a samozřejmě i poté, realizovat článek 20, postarat se, aby byli evropští občané hrdí na svůj pas, a zajistit, aby jistí diplomaté pochopili, že 19. století je pryč a Evropa skutečně existuje, kdykoli se evropský občan ocitne v nesnázích v Nai Dillí, Bejrútu nebo kdekoli jinde.
Ryszard Czarnecki
jménem skupiny UEN. - (PL) Pane předsedající, rád bych uvedl, že nesdílím tento vysoce kritický postoj vůči dnešnímu návrhu místopředsedy Evropské Komise, jménem Rady. Nemyslím si, že je to otázka mít, nebo nemít smlouvu, ale spíše zda evropská solidarita je koncept, který se objevuje jen v politických prohlášeních, nebo zda je to konkrétní politická praxe, která se vztahuje na občany různých členských států. Pokud je správná druhá varianta, potom není smlouva nezbytným požadavkem.
Během slovinského předsednictví Evropské unie reprezentovala Evropskou unii v mnoha zemích Francie, v Asii, Africe a Latinské Americe, jelikož Slovinsko zde nemá velvyslanectví. Zajímalo by mě, zdali by se slovinským občanům, nebo těm žijící v menších členských státech, nyní dostalo v daných zemích vhodné pomoci, pokud by zažádali na francouzském konzulátu. To je trefná otázka.
Měli bychom rozšířit koncept evropské solidarity. Domnívám se, že ve skutečnosti Lisabonská smlouva není sine qua non.
Irena Belohorská
- (SK) Podle článku 20 Smlouvy o Evropském společenství o diplomatické a konzulární ochraně má každý občan Unie právo na území třetí země na ochranu diplomatických nebo konzulárních orgánů za stejných podmínek jako občané tohoto členského státu. Je důležité zdůraznit potřebu Unie rozvíjet spolupráci v konzulárních službách pro tyto účely.
Evropané patří mezi nejmobilnější společenství na světě a přibližně 9 % občanů cestuje do zemí, kde jejich domovská země nemá toto zastoupení. Slovensko, které v Evropském parlamentu zastupuji, má například velmi slabé konzulární zastoupení v oblasti Střední a Latinské Ameriky, kam cestuje mnoho našich občanů. Musím podotknout, že navzdory povinnostem, jimiž je vázaná konzulární služba, většina Evropanů o svém právu neví a je smutné, když o něm nevědí ani pracovníci těchto úřadů.
Zabezpečení lepší informovanosti občanů v oblasti konzulární ochrany bychom mohli dosáhnout, kdyby jednotné evropské pasy obsahovaly i citaci článku 20. Důležitost konzulární ochrany v třetí zemi se ukázala právě během krizových situací, jako bylo tsunami v roce 2004 nebo konflikt v Libanonu v roce 2006. Vzhledem k rozdílnosti konzulárních předpisů mají tedy občané Evropské unie co dočinění s tolika systémy, kolik je členských států, a tyto systémy mohou mít rozdílnou právní sílu a rozsah.
Právě nedávné události v Bombaji naznačují, že v oblasti konzulární služby máme ještě značné rezervy. Zřízením společných evropských úřadů by se mohla zabezpečit spojitost funkcí a zároveň by se mohly ušetřit strukturní náklady diplomatických a konzulárních sítí členských států.
Sajjad Karim
Pane předsedající, již zde bylo řečeno, že občané Unie hodně cestují. Nuže, každý rok proběhne přibližně 180 milionů výletů za hranice Evropské unie a teoreticky spadají pod ochranu článku 20, jak pan komisař a předsednictví Rady zde v této rozpravě již uvedli.
Podle článku 20 mají členské státy povinnost pouze poskytnout konzulární pomoc příslušníkům jiných zemí EU, které v dané zemi nemají své zastoupení, za stejných podmínek jako svým občanům. Rozdíl v přístupu členských států je patrný v rámci akčního plánu na rok 2007 a 2009.
Samozřejmě musí existovat kritérium, kdy a jak by se měly zapojit ostatní konzulární služby, a v podstatě jsou tato kritéria tři. Nebudu je zde probírat, ale první dvě z nich jsou naprosto rozumná. Třetí předkládá požadavek, aby občan prokázal svou národnost, buď pomocí pasu, průkazu totožnosti nebo jiného dokladu, aby mu byla diplomatická a konzulární ochrana poskytnuta.
To je skutečný problém, protože je zcela možné, že evropský občan, který se snaží uprchnout před situací, nemusí u sebe takové doklady mít.
Pomoc je poskytována v případě smrti, vážné nehody, vážného zranění, uvěznění, zadržení a také obětem násilného zločinu, sužovaným občanům Unie má pak být poskytnuta úleva a repatriace. Tento výčet je rozsáhlý, ale nikoli vyčerpávající. Je třeba v této oblasti ještě vykonat mnoho práce.
Aby se to podařilo, slyšeli jsme o konceptu vedoucího státu, jehož cílem je zajistit, aby byla všem občanům EU poskytnuta pomoc, a koordinovat pomoc jednotlivých členských států.
To je všechno teoreticky velice pěkné, ale v praxi se tak v Bombaji rozhodně nestalo. Nedošlo ke skutečnému sdílení informací a zpráv, ke spolupráci, kterou jsem předpokládal. Namísto toho jsem viděl jen soutěživost mezi členskými státy a další centralizace nebo konsolidace konzulárních služeb ohrozí flexibilitu, kterou mise potřebují v zemi za rychle se měnících okolností.
Erika Mann
(DE) Pane předsedající, pan Karim má absolutní pravdu. Problém je v samotné formulaci, v základech samotného článku 20. Je nutné vzít v potaz situaci na místě. To je samozřejmé. Především, ne všechny členské země mají konzulární ochranu a v mnoha případech je konzulární ochrana velice omezená a bezpečnostní struktury nedostatečné pro konzuly samotné.
Mám s tím osobní zkušenost v souvislosti s německým konzulem, který jel v noci autem vyzvednout své kolegy, se svým řidičem, ale žádnou ochrankou, po silnicích, které nebyly v žádném případě bezpečné. Jednoduše řečeno, takové podmínky jsou nepřijatelné. Nemůžete jet do zemí, jako je Indie nebo země Latinské Ameriky, a je zde mnoho dalších zemí, kde je nutná konzulární přítomnost v takovém kritickém místě jako v Bombaji, a mít zde k dispozici pouze několik členů personálu a nepřiměřené bezpečnostní složky. Vůbec nedochází k přenosu důležitých informací, členské státy nemají žádný přístup k informacím a tak dál. To znamená, že zde je nekonečně mnoho omezení, a není divu, že členské státy nejsou schopny poskytnout takový stupeň ochrany pro své vlastní občany nebo pracovníky, jaký by si přály.
Proto je velice důležité, aby Rada a Komise provedla důkladnou analýzu tohoto problému. Nelze jen hlásat, jak jsme vždy přítomni po celém světě, a vidět Evropu jako globálního partnera a poté ani nemít na místě bezpečnostní struktury a nevlastnit žádné inteligentní informační systémy. Zkrátka jsme na dobré cestě se zesměšnit, pokud důkladně nezanalyzujeme naše vlastní struktury a nezajistíme nezbytnou úroveň dodatečné ochrany.
Proto bych vám ráda poskytla naléhavou radu, že skutečně musíte provést důkladné zhodnocení struktur, že musíte zkoušet simulované situace, jako to dělají jiné státy, a že se musíte soustředit nikoli výhradně na hlavní města a metropole, ale že si v těchto megazemích a megaměstech musíte uvědomit, že potřebujete vhodné zastoupení i v ostatních velkých městech světa.
Bombaj se stane znovu. Situace jako v Bombaji se bude opakovat, jako se opakovaly katastrofy v minulosti. Uvědomte si to a radím vám, buďte na to připraveni.
Sarah Ludford
Pane předsedající, pane Guardans Cambó a ostatní, jako pan Karim a paní Mannová, poukázali na propast mezi teorií a skutečností. Ani se nedokážeme shodnout na tom, co článek 20 znamená. Pan ministr hovořící v angličtině řekl, že to je pouze "nárok", a nikoli právo, zatímco paní Roureová uvedla ve francouzštině "un droit". Ale zcela jistě se o něm hovoří v Listině základních práv, kde je zakotveno jako právo.
Rozhodně nepokročíme kupředu, pokud nebude právně potvrzeno, že jde o právo se závaznými rozhodnutími EU, společnými normami a právem obrátit se na soud v případě odmítnutí ochrany.
Pan ministr hovořil o tom, že se uvažuje o společném umístění konzulárních úřadů. Ze své zkušenosti v oblasti vízové politiky mohu říct, že snažit se přimět členské státy ke společnému umístění je jako tlačit před sebou do kopce balvan.
Pan komisař Verheugen uvedl, že praktická opatření se vyvíjejí. Avšak byla slíbena již akčním plánu v roce 2007: citace v pasech, plakáty, připravovaná webová stránka. Kde jsou? Zadal jsem konzulární ochranu na evropských webových stránkách a nenašel nic.
Na cestovních stránkách Rady je nápis "ve výstavbě", což považuji za metaforu pro skutečnost, že nejsme schopni realizovat slib evropského občanství pro evropské občany.
Eoin Ryan
Pane předsedající, domnívám se, že je důležité - a souhlasím s mnoha předchozími řečníky -, aby se občané EU cítili bezpečně, a myslím si, že je prioritou postarat se o bezpečnost našich občanů, když se pohybují mimo Evropskou unii, především v krizových situacích, jako jsme zažili v Bombaji.
Myslím si, že je naprosto zásadní, aby evropští občané měli možnost dostat se k informacím v jakékoli krizové situaci, ať jde o všeobecnou krizi nebo jejich osobní, a v takové situaci je zapotřebí daleko větší přehlednosti.
Bombaj je dobrým příkladem toho, jak to nefunguje. Vítám myšlenku vedoucího státu, jež byla před nedávnem představena. Myslím si, že je velice důležitý, ale v současnosti je nad slunce jasnější, že tento systém nefunguje. Domnívám se, že by mělo být pro nás všechny prioritou, aby tento systém fungoval, jak někdo jiný prohlásil, skutečně bychom se cítili mnohem více Evropany, kdyby se o nás v nesnázích postaralo velvyslanectví členského státu, kdybychom byli na Dálném Východě nebo v Jižní Americe nebo někde mimo Evropskou unii, a já se domnívám, že pocit evropanství je velice důležitý.
(Předsedající řečníka přerušil)
Luca Romagnoli
(IT) Pane předsedající, dámy a pánové, rostoucí mobilita evropských občanů jasně znamená, že konzuláty musí spolupracovat.
Návrh Komise je vítaný, především proto, že se snaží zjednodušit postup pro poskytování finančních záloh pro občany v nesnázích. Právo na konzulární ochranu je nyní bezpochyby zlomkovité a nerovnoměrně rozdělené. Evropské občanství často v zahraničí neexistuje a lidé by možná chtěli být raději občany jiného státu, nebo dokonce Unie. Rád bych slyšel odkazovat na evropskou hrdost nejen, když se to hodí orgánům, ale také když se to hodí občanům, kteří mohou být v nesnázích a doufají, že jim evropské občanství konečně k něčemu bude.
Javier Moreno Sánchez
(ES) Pane předsedající, dámy a pánové, konzulární ochrana je základní součástí evropského občanství. Občané se chtějí cítit jako Evropani, když jsou uvnitř Unie, ale i za jejími hranicemi. Chtějí, aby Unie naplnila jejich potřeby, především ve stavu nouze.
V Bombaji, i v jiných krizových situacích, Unie patřičně nereagovala. Dovolte mi využít této minuty k vysvětlení jedné myšlenky, myšlenky, která nepředstavuje všelék, ale nabízí opravdovou pomoc evropským občanům ve třetích zemích.
Rád bych zopakoval návrh na zřízení evropského bezplatného nouzového telefonního čísla. Toto číslo, které by bylo vytištěno v pasech spolu s článkem 20, by občanům umožnilo přístup, v jejich vlastním jazyce, k důležitým informacím o konzulátech členských států Unie, které by jim, a to zdůrazňuji, měly povinnost pomoci.
Občané od Unie očekávají činy, a pouhá slova.
Gay Mitchell
Pane předsedající, když se staneme poslanci Parlamentu, dostaneme průkaz - jako mnoho jiných lidí pracujících pro orgány EU. Zajímalo by mě, zda si předsednictví a Rada uvědomují bezcennost tohoto dokladu v členských státech.
Zažil jsem nesmírně obtížnou situaci v Nizozemsku, když jsem se vracel ze služební cesty v Africe ve věci tohoto Parlamentu. Vím o dalším poslanci - britském poslanci -, který měl problémy v Dublinu. Opravdu je třeba našim vlastním členských státům vysvětlit, že tohle je cestovní doklad Parlamentu, Komise a Unie a že by měl být plně respektován. Ti, kteří se zabývají úpravou cestování na letištích a v přístavech, by měli být plně informováni o hodnotě tohoto dokladu.
Chci vás požádat, abyste tuto otázku projednali se všemi členskými státy a zajistili, aby byla uvedena do praxe, protože takový druh ochrany by se měl rozšířit na úředníky a poslance Parlamentu, kteří cestují služebně ve věci Parlamentu.
Kathy Sinnott
Pane předsedající, jako poslankyně EP jsem byla při několika příležitostech nucena kontaktovat velvyslanectví a konzuláty, protože byl někdo zraněn, ztracen, okraden nebo unesen nebo protože někdo tragicky zahynul. Jsem si jistá, že podobnou zkušenost mají i ostatní poslanci EP. S potěšením mohu říci, že v případech, kdy jsem mohla jednat s velvyslanectvím Irska, byla práce a spolupráce vynikající. Avšak moje vlastní země nebyla zastoupena ve všech zemích a my jsme se museli spolehnout na velvyslanectví jiných evropských zemí.
Chtěla bych jen ze zkušenosti říci, aniž bych zabíhala do podrobností, že bych ráda viděla větší koordinaci, větší pomoc mezi velvyslanectvími větších zemí, které skutečně mají velvyslanectví a konzuláty v téměř každé zemi, abychom pomohli velvyslanectvím ostatních členských států s jejich voliči.
Alexandr Vondra
úřadující předseda Rady. - Pane předsedající, domnívám se, že to byla opět velice užitečná rozprava. Mám velké pochopení pro to, jak důležité toto téma je pro vás jako pro poslance Evropského parlamentu, protože jde o vysoce citlivou záležitost, kdy stojíte tváří v tvář očekávání svých občanů, kteří vás budou za několik měsíců volit. Takže plně chápu, s jakou péčí se věnujete této otázce a že k ní přistupujete tak kriticky.
Druhým důvodem, proč to chápu, je, že pocházím se středně velké země, České republiky, která není bývalou imperiální velmocí, proto nemá velvyslanectví ani konzulát všude ve světě. Tudíž to, co Irové a ostatní očekávají v této věci od Evropské unie, je, myslím si, velmi logické.
Ale nyní zde hovořím jménem Rady a vy musíte respektovat určité právní postavení, které máme k dispozici, a skutečností je, že rozpočet a všechny tyto otázky jsou velice důležité. A také musíme být schopni rozlišit a odlišit, co je skutečný problém na jedné straně, a co je otázka nebo problém, který jen potřebuje lépe vyjasnit.
Nebyl jsem v Bombaji a poslouchal jsem velice pozorně kritické poznámky pana Guardanse Cambóa a ostatních, kteří se zúčastnili mise Evropského parlamentu do Indie v době, kdy došlo k onomu tragickému útoku. Když jsem se včera připravoval na toto zvláštní slyšení, moje první otázka zněla: je v Bombaji španělský konzulát? Nikdy jsem tam nebyl, takže to osobně nevím. Byl jsem opakovaně ujištěn, Španělé v Bombaji konzulát mají a ti, již tam byli, to vědí. Myslím si, že to byla jednoduše otázka formální povinnosti Němců panu Guardans Cambó a jeho delegaci pomoci, pokud citujeme článek 20 a rozhodnutí jako takové.
Španělé vyslali letadlo, jak jsem byl informován, na pomoc při evakuaci svých občanů a totéž učinili Francouzi a Němci. Z nějakého, mně neznámého důvodu, pan Guardans Cambó odmítl letět zpět na palubě španělského letadla a namísto toho se vrátil francouzským letadlem.
Takže nevím. Znám jen informace, které jsou mi k dispozici. Obecně se domnívám, že všichni sdílíme názor, že jakékoli zlepšení právního rámce je rozhodně žádoucí, proto mi dovolte informovat vás alespoň o několika dílčích činnostech českého předsednictví zaměřených na posílení konzulární ochrany v současném právním rámci.
Například existuje projekt, jehož cílem je zahrnout do pasu sdělení, které by informovalo držitele pasu, že mohou ve třetí zemi požádat o konzulární ochranu velvyslanectví či konzulát jakéhokoli členského státu za předpokladu, že jejich země zde nemá zastoupení. Přinejmenším je to pokus vyjasnit situaci v této oblasti.
Zadruhé, předsednictví plánuje zesílit a sjednotit užívání náhradních cestovních dokladů, které by mohl vydat zastupující orgán kteréhokoli členského státu občanovi kteréhokoli členského státu v případě, že ztratil nebo mu byl odcizen pas.
A do třetice, předsednictví také zorganizuje dva konzulární semináře nebo tréninkové kurzy, aby praktickým a účinným způsobem přispěla k týmu konzulární ochrany.
Tyto akce se budou zabývat systémem CCA a budou simulovat skutečnou konzulární krizi. Trénink prakticky prověří všechny příslušné mechanismy v týmu CCA včetně spolupráce mezi všemi zúčastněnými úřady a institucemi. Tato zkušenost dokonce, prostřednictvím práce v terénu, naučí účastníky, jak se chovat a rychle reagovat v situaci extrémní psychologické a časové tísně. Nevím, zda nás tato záležitost před volbami dostatečně rozveselí, ale přinejmenším se jedná o příspěvek k této velice důležité otázce.
Günter Verheugen
místopředseda Komise. - Pane předsedající, smlouvy Komisi neudělují žádné právo iniciativy v oblasti konzulární ochrany. V rámci svých omezených pravomocí se Komise snaží zvýšit, jak jen je to možné, účinnost občanských práv evropských občanů, viz například akční plán Komise 2007-2009.
Opakuji, že přijetí Lisabonské smlouvy by zcela jistě tuto situaci výrazně zlepšilo. Doufám, že paní Sinnottová, která se s námi podělila o svou zkušenost, využije skutečnosti, že Lisabonská smlouva by změnila situaci, a své zkušenosti k tomu, aby pomohla zorganizovat podporu Lisabonské smlouvy v Irsku.
Odsouzeníhodné události v Bombaji ukazují, že již dnes zde jasně existuje obrovská rezerva pro zlepšení, pokud máme naplnit oprávněná očekávání občanů EU.
Erika Mann
Pane předsedající, mám jen krátké doporučení pro Radu. Velice oceňuji, co jste uvedl, ale můžete zajistit, že v případě plánované simulace přizvete ke spolupráci lidi, kteří v Bombaji skutečně byli, protože vám mohou předat mnoho podnětů?
Předsedající
Rozprava je ukončena.
Písemná prohlášení (článek 142)
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg  
písemně. - (PL) Rostoucí mobilita občanů EU vyžaduje, abychom přizpůsobili naše současné zásady konzulární ochrany novým okolnostem. Občané EU musí mít přístup k ochraně a pomoci od svých vlastních zemí, prostřednictvím jejich diplomatických misí a konzulárů (článek 3 Vídeňské úmluvy o diplomatických vztazích a článek 1 Vídeňské úmluvy o konzulárních stycích), a podle ustanovení Maastrichtské smlouvy i k další diplomatické a konzulární ochraně za hranicemi Evropské unie, která pramení z jejich statutu evropských občanů. V praxi to znamená, že při pobytu ve třetí zemi, kde členský stát, jehož je dotyčný občanem, nemá své zastoupení, má každý občan EU právo na diplomatickou a konzulární ochranu od kteréhokoli členského státu za stejných podmínek jako občané tohoto státu.
Bohužel kritická situace v Bombaji po loňských bombových útocích odhalila nedostatky mnoha diplomatických úřadů, co se týče praktického uplatňování rozhodnutí Společenství, jež se týkají bezpečnosti občanů EU. Desítky Evropanů, včetně delegace Evropského parlamentu, která v té době navštívila Indii, se setkaly s administrativními problémy a nepřiměřeně dlouhými čekacími lhůtami na obdržení kopií ztracených dokladů. To dokazuje, že není snadné realizovat koncept evropské solidarity.
Právo na konzulární ochranu ve třetích zemích je jedním z hlavních rysů občanství Evropské unie. Členské státy by měly udělat vše, co je v jejich silách, aby zajistily jeho řádnou realizaci a zaručily rovné zacházení a péči všem občanům EU.
Toomas Savi
písemně. Podle článku 20 Smlouvy o založení Evropského společenství má "každý občan Unie na území třetí země, kde členský stát, jehož je občan státním příslušníkem, nemá své zastoupení, právo na diplomatickou nebo konzulární ochranu kterýmkoli členským státem za stejných podmínek jako státní příslušníci tohoto státu."
Na konci listopadu minulého roku byl náš kolega Ignasi Guardans Cambó přítomen v Bombaji během teroristických útoků a byl svědkem několika porušení Smlouvy diplomaty některých členských zemí, jelikož občané Evropské unie byli rozlišováni a diskriminováni na základě své státní příslušnosti.
Jednání diplomatů některých členských států v Bombaji nebylo pouze porušením práv občanů EU, ale také odhalilo nedostatky v integračním procesu EU. Proto je naprosto nezbytné, aby EU prošetřila tento konkrétní případ a podnikla kroky pro to, aby se taková situace již nemohla opakovat.
Ocenil bych, kdyby Rada a Komise mohly zaručit, aby uplatňování článku 20 Smlouvy bylo důkladně sledováno a aby jakékoli jeho porušení bylo řádně prošetřeno.
