Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Seppänen
Herr ordförande! Det finns ett tydligt fel i protokollet angående kommissionär Bangemanns anförande här. Kommissionär Bangemann skulle tala om två uttalanden: om kommissionens ståndpunkt i transatlantiska relationer samt om Echelon-systemet. Kommissionär Bangemann talade inte om Echelon-systemet i sitt egentliga anförande och nämnde inte ens att han har för avsikt att tala om det senare. Detta kan kontrolleras i de ordagranna sessionsreferaten. Med anledning av detta måste man säga att kommissionär Bangemann bröt mot parlamentets förfaranden när han inte talade om Echelon-systemet utan endast om det andra uttalandet av kommissionen. Kommissionär Bangemann hade inte alls förberett sig för att tala om Echelon. Han hade ingenting att säga om det. Han visste ingenting om det. Därför tycker jag inte att parlamentet skall godkänna att kommissionär Bangemann skulle göra ett uttalande om detta Echelon. Jag föreslår att kommissionen tvingas att ge ett nytt uttalande om Echelon för att frågan skall bli korrekt behandlad, så att även parlamentets ledamöter kan yttra sig om det. Jag skulle önska att protokollet ändrades när det gäller det här anförandet av kommissionär Bangemann och att ärendet returneras till kommissionen för ett nytt uttalande.

Ordföranden
Tack, Seppänen, för ert inlägg. Jag tror faktiskt inte man kan säga att vi har brutit mot arbetsordningen, men det uppstod ett kommunikationsproblem mellan våra tjänstemän och kommissionens, varför debatten i går inte genomfördes enligt de regler som vi kommit överens om. Ur den synpunkten är er och även övriga kollegers besvikelse efter den debatt ni syftade på, begriplig.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Det kollegan Seppänen sagt stämmer tyvärr - det var inga misstag. Tre gånger påpekade man att det måste finnas ett samlande yttrande, och därefter sade man att det skall göras uppdelat i två delar, trots att det var uppenbart att det inte fungerar uppdelat i två delar. Det var först mot slutet som möjligheten att ställa frågor gavs, och då var det bara de två stora grupperna som fick tala. Så här kan det helt enkelt inte få gå till. Vi protesterar bestämt mot detta förfarande. Man kan inte hantera frågan så som Bangemann gjorde i går.

Ordföranden
Tack. Finns det fler synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Ändring av budgetförordningen
Ordföranden
Nästa punkt på arbetsordningen är betänkande (A4-0308/98) av Dell'Alba för budgetutskottet om rådets förordning om ändring av budgetförordningen av den 21 december 1977 för Europeiska gemenskapernas allmänna budget.

Dell'Alba
Herr ordförande, kära kolleger! Jag kan förstå om intresset inte är det allra högsta för det här betänkandet, men det är viktigt för vårt parlament, för Europeiska unionens existens och för att valutaunionens instrument skall kunna integreras fullständigt med unionens regelverk. Budgetförordningen är en av grundförordningarna. Den reglerar relationerna mellan institutionerna och det sätt på vilket dessa, i första hand kommissionen, genomför Europeiska unionens budget. Införandet av euron i Europeiska unionen leder till och rättfärdigar en serie tillfälliga åtgärder som, i det här fallet, leder till ändringar i budgetförordningen.
I detta betänkande framför Europaparlamentet sina synpunkter på de ändringar som kommissionen föreslår och som vi i huvudsak godkänner, med en serie ändringar som jag skall försöka beskriva helt kort. Betänkandet har en begränsad räckvidd, varför budgetutskottet i allt väsentligt har beslutat att följa den huvudinriktning som kommissionen angett, dvs. att begränsa ändringarna i budgetförordningen till att omfatta endast de viktigaste aspekterna, dvs. sådant som skulle göra det möjligt att låta åtgärderna träda i kraft den 10 januari 1999 - just för att budgetförordningen skall kunna anpassas till euron - och att till nästa nära förestående behandlingsomgång uppskjuta de ändringsförslag som, även om de kanske skulle vara helt godtagbara, och detta säger jag som företrädare för budgetutskottet, jag inte kan stödja av principiella skäl, åtminstone inte i egenskap av föredragande. Detta gäller också ändringsförslagen från de kolleger som har föreslagit att ändringsförslagens tillämpningsområde skall utvidgas.
Låt oss se vad det handlar om i detalj. För det första handlar det om att införa euron i budgetförordningen och anpassningen av mekanismerna för hur de länder som ingår i eurosamarbetet skall ge/få i förhållande till unionens budget. För det andra handlar det om att anpassa budgetförordningen till en mycket viktig regel i den ekonomiska och monetära unionen: regeln om korrigeringar. Vi vet att de länder som inte respekterar de normer och regler som gäller för den gemensamma ekonomiska politiken kommer att tvingas till korrigeringar. Europaparlamentet vill i sina ändringsförslag att dessa korrigeringar skrivs in i budgeten, för att sedan på ett sätt som överensstämmer med Maastrichtfördraget - genom ett undantag från de allmänna bestämmelserna - överföras till de länder som ingår i eurosamarbetet.Många av de här ändringsförslagen avser, slutligen, de andra institutionernas behörighetsområden. Amsterdamfördraget avskaffar den gemensamma organisationsstrukturen för Regionkommittén och Ekonomiska och sociala kommittén. Det ändringsförslag som presenteras syftar till att anpassa texten till detta. Bland de institutioner som ges verkställande makt - inklusive Regionkommittén och Ekonomiska och sociala kommittén - begär vi att även medlaren skall ingå. Vi anser att detta skulle vara möjligt och föreslår en sådan ändring i mitt betänkande.

Sarlis
Herr ordförande, jag skulle vilja understryka att budgetkontrollutskottet enhälligt godkänt fyra ändringsförslag från Europeiska folkpartiets grupp, där jag ingår, så att yttrandet från budgetkontrollutskottet skall kunna förverkligas, då vi fattade beslut efter röstningen om Dell´Alba´s betänkande för budgetutskottet.
Jag skulle vilja fästa ledamöternas och kommissionens uppmärksamhet på ett av våra ändringsförslag, vilket avser utökade befogenheter för UCLAF att även kontrollera gemenskapens andra instiftande organ. Det är ett tillägg som finns i artikel 22.2, för att UCLAF skall kunna fullgöra kontrollen av hur delar av budgeten, som avser andra institutioner, verkställs och jag ber verkligen att denna ändring skall röstas igenom.
De tre andra ändringsförslagen rör frågor om hantering av vissa program riktade mot tredje land, och huvudsakligen mot länder som ansökt om medlemskap, avseende möjligheten till självständig förvaltning av gemenskapens anslagspaket.
Jag upprepar avslutningsvis, herr ordförande, hur viktigt det är att dessa ändringar kan röstas igenom, och framför allt nämnda ändring om utökande av UCLAF´s befogenheter, så att den följaktligen skall kunna genomföra kontroll även inom andra instiftande organ och myndigheter i Europeiska unionen. Jag ber att, på denna punkt, få synpunkter från er, herr kommissionär, dvs om kommissionen accepterar dessa fyra ändringar från budgetkontrollutskottet.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag ställer mig i huvudsak bakom den föreslagna ändringen av budgetförordningen. På grund av den ambitiösa fördjupningen av den europeiska integrationen och dess fördragsmässiga grunder - Maastrichtfördraget, toppmötet i Edinburgh och Amsterdamfördraget - har den ursprungliga budgetförordningen i stor utsträckning ändrats. Denna ändring bör välkomnas som en första etapp på vägen mot en generell granskning i syfte att återge texten större inre konsekvens.
Låt mig emellertid ta den förestående formella modifikationen som anledning att tala om betydelsen av innehållet i den. Ändringen av budgetförordningen är ett litet men betydelsefullt steg på vägen mot valutaunionens tredje etapp. Å ena sidan avlöses om några veckor ecun av euron som valuta, något vi känner till från de löpande förhandlingarna om unionens budget för nästa år. Därför måste även budgeten förberedas. Å andra sidan gäller det också att anpassa reglerna för gemenskapsbudgeten till stabilitets-, ekonomi- och tillväxtpakten. Det handlar om den gemensamma europeiska valutans ryggrad. Vi kan tydligt erinra oss de enskilda medlemsstaternas bemödanden för att uppnå de ekonomiska konvergenskraven, som är en förutsättning och en grund för en stabil euro. Stabilitets- och tillväxtpakten skall också i framtiden garantera att alltför stora underskott ej tolereras. Det speciella sanktionssystemet berör därmed också gemenskapsbudgeten, som blir det lämpliga instrumentet. Mot bakgrund av detta framgår hur viktig den åsyftade anpassningen är. Det måste vara vårt mål, här liksom i allmänhet, att i det interna förfarandet göra allt för att förbereda införandet av euron under det att största möjliga öppenhet garanteras.

Colom i Naval
Herr ordförande! Vad finns att lägga till våra föredragandens ord? Väldigt litet, och därför hoppas jag kunna fatta mig kort. Men för det första skulle jag vilja gratulera dem och framför allt Dell'Alba, som har gjort ett utmärkt arbete i en tråkig men dock grundläggande fråga. Lagstiftningsarbeten brukar kanske vara mindre roliga än de betänkanden som görs på eget initiativ, men de är lika viktiga eller ännu viktigare.
Jag vill inte polemisera med Sarlis, som använde en del av sin tid som föredragande för att kräva några ändringsförslag för sin politiska grupp. Jag skulle vilja påminna kammaren om att, just det han har betonat är ett kompromissändringsförslag mellan Europeiska folkpartiets grupp och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp.
Vi går in på ämnet, och även om jag senare, om det finns tid kvar, kommer att ta upp andra frågor, skulle Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vilja framhålla två punkter: ändring av förordningen och ombudsmannen.
Som Gianfranco Dell'Alba uttryckte väl, står vi inför en ny uppdatering av budgetförordningen från 1977. I den tas nyheterna från unionsfördraget och Amsterdamfördraget upp, eller åtminstone fastställs de reglementariska förutsägelserna, tills detta trätt i kraft. Här finns inga invändningar, tvärtom. Men det är den femtioelfte uppdateringen. Ingen vet längre om det är den sjunde, åttonde eller nionde. Ingen vet det.
Även om den nya budgetförordningen är formellt korrekt, är kanske det som verkligen behövs, en helt ny budgetförordning.
Europeiska unionen som förbereder sig för en utvidgning österut är mycket annorlunda mot Europeiska ekonomiska gemenskapen från sjuttiotalet, när grunden för den budgetförordning vi nu analyserar kom till. Det var en gemenskap som ännu inte ens förfogade över ett Europaparlament som valdes i allmänna val, och som inledde anslutningsförhandlingarna för de södra länderna, Grekland, Spanien och Portugal. Vi är mycket långt ifrån detta panorama.
Därför anser jag att kommissionen, som så många gånger har sagt oss att den är för arbetet med att skapa en ny budgetförordning, borde sätta i gång detta. Vi har förstått att det till och med finns arbetsdokument, som man minsann inte har skickat oss, men som några av oss naturligtvis har fått tag i. Men dessa arbetsdokument borde komma till parlamentet och diskuteras, för att få igång en dialog om denna omstöpning av den nya budgetförordningen och det så fort som möjligt. Det är mycket brådskande.
Den andra stora politiska punkten är det riktiga beaktandet av ombudsmannen. Europaparlamentet skulle förvisso kunna tillskriva sig dess skapande, eftersom det var ett parlamentariskt initiativ som togs upp i Maastricht, men vi anser att den politiska institutionen ombudsmannen kräver en specifik behandling, som de ändringsförslag som resolutionsförslaget ger den. Ombudsmannens självständighet kräver att den inte exkluderas i Europaparlamentets budget. Om Regionala kommittén och Ekonomiska och sociala kommittén är rådgivande organ åt rådet och har en egen avdelning, varför skulle då ombudsmannen integreras i parlamentets budget? Det har ingen politisk logik. Således förespråkar vi att den avskiljs och får en egen avdelning.
Kanske handlar hälften av resolutionsförslagets ändringsförslag om denna fråga. Vad gäller de övriga, ärade ledamöter, täcker de andra aspekter av uppgraderingen där vi är fullkomligt överens: euron, böterna i stabilitets- och tillväxtpakten, de decentraliserade organen, den nödvändiga och logiska upplösningen av den gemensamma organisationsstrukturen i kommittéerna - man har verkligen visat att Maastrichts invention inte var effektiv -. I allt detta är vi överens och ändringsförslagen gestaltar det vi kan kalla kammarens doktrin i denna fråga. Därför skall jag inte trycka mer på den. Men jag vill säga än en gång, att vi hoppas att Europeiska kommissionen lägger fram en budgetförordning som är formulerad för ett Europa som omfattar mycket mer än de nuvarande områdena.

Kjer Hansen
Även den liberala gruppen tycker att det är viktiga ändringar som föreslås här, och jag vill särskilt tacka herr Sarlis från PPE-gruppen för att han sett till att budgetkontrollutskottets ändringsförslag blivit framställt. Eftersom jag är en som sysslar mycket med Phare-området, ligger det mig naturligtvis varmt om hjärtat att framhäva de ändringsförslag som framställts rörande decentralisering, som kan möjliggöra en bättre förvaltning av Phare-medlen, och samtidigt bidra till att puffa på med hänsyn till att främja utvidgningen med de öst- och centraleuropeiska länderna. Jag måste säga att jag är förundrad över att kommissionen inte på eget initiativ har tagit med något om decentralisering. Vi började ju faktiskt diskussionen redan förra hösten, då kommissionen gav ett mycket positivt uttryck för att den önskade och gärna ville genomföra decentralisering. Frågan fanns också med i Agenda 2000-dokumenten, och ändå har kommissionen inte använt sig av möjligheten att framställa konkreta förslag på området. Det är ganska underligt att man säger en sak men gör något annat. Därför måste vi från Europaparlamentets sida se till att kommissionen håller fast vid vad den lovar, och de tillkännagivanden den formulerat.
Det som är viktigt rörande decentraliseringen är att man här kan uttrycka en klar politisk vilja till att främja de öst- och centraleuropeiska ländernas möjlighet att komma med i EU. Det är ju så att säga förelöparen för strukturfonderna, och det är samtidigt ett sätt på vilket de nya medlemsstaterna kan få ordning på sina administrativa strukturer, få lite erfarenhet och förberedas väl för medlemsskapet i EU. Samtidigt är det ju också rekommendationer, som revisionsrätten starkt går in för, eftersom det innebär förändringar som kan betyda att vi får bukt med en del av de problem som i dag finns inom förvaltningen av Phare-programmet.
Jag vill alltså gärna rekommendera dessa ändringsförslag för kollegorna och hoppas på ett välvilligt stöd. De medverkar till att ge en tydlig signal om att vi vill främja utvidgningen. De kan bana väg för medlemskap, och de kan se till att vi får ett mer effektivt Phare-program.

Liikanen
Herr ordförande! Kommissionen gläds åt det mycket positiva yttrande som budgetutskottet föreslår skall antas, avseende förslaget till den åttonde uppsättningen ändringar till budgetförordningen.
Detta förslag är det sista punktförslaget om ändring innan budgetförordningen omarbetas, en ändring om vilken kommissionen den 22 juli lade fram ett arbetsdokument avsett att inleda ett omfattande interinstitutionellt samråd. Colom I Naval ville att kommissionen skulle lägga fram det formellt, officiellt, för Europaparlamentet. Det är inga problem, det tar jag hand om.
Denna åttonde uppsättning ändringar syftar inte till att ändra budgetförordningen i sakfrågan. Förslaget syftar endast till att införa de brådskande och begränsade ändringar som krävs för införandet av euron och för stabilitetspakten, samt Amsterdamfördragets ikraftträdande vars enda inverkan på budgetförordningen är att införa ett särskilt avsnitt för vart och ett av organen Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, med tanke på avskaffandet av protokoll 16 om en gemensam strukturell organisation för dessa organ.
Kommissionen kan åta sig att på nytt ta upp flera av de ändringsförslag som lämnats in av budgetutskottet. Det gäller ändringsförslag 2, 3, 4, 6, 7, 10, 11, 14, 16, 19 och 20, vilka syftar till att inrätta ett särskilt avsnitt i budgeten för den europeiske ombudsmannen, samt ändringsförslag 22 som syftar till att fastställa olika tidpunkter för ikraftträdande för de delar i förslaget som gäller euron och stabilitetspakten, den 1 januari 1999, och för delarna som gäller Amsterdamfördraget, efter att det ratificerats.
Vissa ändringsförslag kan kommissionen emellertid inte ta upp på nytt. Jag avråder från att anta dem både av tekniska skäl, som jag strax skall ange, och av det grundläggande skälet att det är ändringsförslag i sakfrågan som kommer att göra det omöjligt att respektera den snäva tidsplan som införandet av euron den 1 januari nästa år innebär.
När det gäller ändringsförslag 21 är, i motsats till vad det låter påskina, bötesbeloppen för stora underskott, såsom för närvarande bötesbeloppen för brott mot konkurrensrätten, inte särskilt tydliga vid utarbetandet av budgeten. Det kan inte bli fråga om att i budgeten införa en mer exakt bestämmelse än en struktur för mottagande. När det gäller ändringsförslag 1, 8, 9, 12, 13 och 15 avseende de decentraliserade gemenskapsorganen har dessa egen budget och egen budgetförordning. De skall inte omfattas av budgetförordningen, som endast gäller den allmänna budgeten, utan snarare av den särskilda förordningen för dessa decentraliserade gemenskapsorgan. När det gäller ändringsförslag 5 och 17 om interinstitutionellt samarbete anser kommissionen att detta samarbete kan regleras genom administrativa arrangemang mellan institutionerna, vilket redan är fallet när det gäller allmänna uttagningsprov och inköp, . När det gäller ändringsförslag 18 om kommissionens kontrollbefogenheter, omfattas detta område inte av budgetförordningen utan av arrangemang mellan institutioner. Kommissionen har i princip inget emot en utvidgning av UCLAF: s befogenheter, men det kan ske genom ett arrangemang mellan institutionerna.
När det gäller omarbetning av budgetförordningen skulle motsvarande ändringsförslag vid behov kunna ingå när det blir så dags. Frågan om ändringsförslag 1, 3 och 4 från budgetkontrollutskottet om decentraliserad förvaltning av Phare ställdes av Kjer Hansen. Kommissionen kommer att under september månad anta ett ändrat förslag till förordning om samordning av stödet till kandidatländerna, inom ramen för strategin inför anslutningen, så att förvaltningen av Phare kan ske centralt. Denna punkt kommer också att behandlas vid omarbetningen av budgetförordningen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Förslag till allmän budget för budgetåret 1999
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är en presentation av rådet av förslaget till allmän budget för budgetåret 1999.

Ruttenstorfer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är en ära för mig att i dag kunna meddela parlamentet resultatet av rådets (budget) sammanträde den 17 juli 1998 i Bryssel. Men innan jag går in på våra överläggningars framgångsrika utgång, vill jag framhålla samarbetet mellan våra olika institutioner - parlamentet, rådet och kommissionen - som bara löper bättre och bättre. Redan förra året var det tydligt så, och jag tycker mig till min stora glädje kunna konstatera att det fortsätter även i år. De båda trepartsmötena den 31 mars och den 23 juni präglades, trots vissa motsättningar i sak, av ömsesidig förståelse för varandras ståndpunkter, målsättningar och prioriteringar. Samma sak kan man väl också säga om våra samtal med anledning av rådssammanträdet den 17 juli, där frågan om de rättsliga grunderna spelade en central roll. Detta kommer vi dock att tala mer om under nästa punkt på föredragningslistan.
Nu skulle jag vilja gå in på förslaget till budget för 1999 och först presentera de principer som varit vägledande för rådet vid arbetet på budgeten. Vad beträffar utgifter för jordbruket så har vi kommit överens om att granska en ändringsskrivelse i höst, för att ta hänsyn till rådets (jordbruk) beslut i juni 1998 och till de aktualiserade behovsuppskattningarna. Vi har beslutat att stå fast vid de utfästelser gällande strukturella åtgärder som gjordes i Edinburgh, dvs. att garantera deras vidare finansiering.
Beträffande de övriga politiska områdena har vi tydligt slagit fast våra prioriteringar inom det tillgängliga finansiella utrymmet. Inom ramen för dessa prioriteringar har vi i budgeten avsatt skäliga belopp, som dock inte verkar hindrande på viktiga politiska områden i gemenskapen. Hänsyn har tagits till kriterierna i det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993, liksom till domstolens dom av den 12 maj 1998 beträffande förekomsten av rättsliga grunder. Vi har dessutom beaktat utgifter av obetydlig storlek samt möjligheten att förfoga över ett signifikant utrymme inom rubrikernas övre tak i finaniseringsöversikten.
Gällande utgifterna för förvaltningen har vi godkänt en begränsad höjning av samtliga utgifter, varvid oundvikliga utgifter ej på förhand utesluts. Med undantag av behovet av ytterligare budgetposter i samband med den senaste utvidgningen av unionen och genomförandet av Amsterdamfördraget, har vi avslagit skapandet av nya budgetposter. Vidare avslår vi omvandling eller höjning av poster inom ramen för karriärpolicyn. I det sammanhanget har vi förespråkat att hänsyn generellt tas till de funktionella kraven genom kompetenshöjning, modernare utrustning och arbetsmetoder, samt genom en omorganisering av befintliga budgetposter. Avvikelse från denna princip tillåts endast i enskilda fall som bevisligen inte är förenliga med den.
Beaktandet av dessa självständigt skapade principer, vars syfte är att åstadkomma en balanserad budget har medfört följande resultat: Rådet har gällande jordbruksutgifterna, alltså i rubrik 1 i finansieringsöversikten, bibehållit det av kommissionen i dess budgetförslag begärda totala beloppet. Vad gäller strukturfonderna har rådet, i syfte att respektera Edinburgh-besluten, också där bibehållit de belopp som kommissionen begärt i sitt budgetförslag.
Beträffande de interna politiska områdena har rådet beslutat att minska på budgetmedlen för såväl åtaganden som betalningar. Beträffande de externa politiska områdena har rådet för att efterleva Cannes-besluten beslutat att höja budgetmedlen för åtaganden och att minska budgetmedlen för betalningar.
Till slut: Rådet har i fråga om utgifter för förvaltningen godtagit en måttlig ökning på 1 procent av de totala utgifterna. Som redan nämnts har vissa undantag från regeln blivit nödvändiga på grund av de nya uppgifter som uppstår i tillämpningen av Amsterdamfördraget, särskilt inlemmandet av Schengensekretariatet och strategin med en planerings- och spaningsenhet inom ramen för den andra pelaren.
Vad gäller de mindre institutionerna har rådet också denna gång tillämpat de metoder som fastställdes i fjol för att säkra ett totalt engångsbelopp för de normala förvaltningsutgifterna.
Konsekvenserna av rådsbesluten för de i budgetförslaget anslagna resurserna kan sammanfattas enligt följande: Budgetmedlen för åtaganden uppgår till sammanlagt 96, 5 miljarder euro, vilket utgör en ökning med 5, 5 miljarder euro eller 6, 05 procent jämfört med budgeten för 1998. Budgetmedlen för betalningar uppgår sammanlagt till 85, 9 miljarder euro, jämfört med budget för 1998 en ökning med 2, 3 miljarder euro eller 2, 81 procent. Den totala mängden betalningsmedel motsvarar därmed 1, 10 procent av gemenskapens bruttosocialprodukt.
Upp till det övre taket för rubrikerna för de interna och externa politiska områdena i finansieringsöversikten finns ett utrymme på 937 miljoner euro respektive 878 miljoner euro.
Slutligen vill jag tacka alla medlemmar i Europaparlamentets delegation som deltagit aktivt i våra överläggningar beträffande rådets (budget) sammanträde den 17 juli. Jag ser fram emot vidare samarbete med parlamentet och särskilt med ordföranden i ert budgetutskott, Samland, och även de båda föredragandena för 1999 års budget, Dührkop-Dührkop och Viola. Jag hoppas att budgetförfarandet för 1999, på samma sätt som skedde i båda institutionerna för budgeten 1998, kan genomföras med framgång.
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter i Europaparlamentet, jag tackar er.
(Applåder)

Liikanen
Herr ordförande! 1999 års budgetförslag påminner mycket om det preliminära budgetförslaget. En skillnad på bara 0.5 procent bekräftar att det råder bred samstämmighet i ståndpunkterna vad gäller 1999 års gemenskapsbudget. Kommissionen och rådet har nödgats iaktta stränghet med unionens förpliktelser, i synnerhet avseende rådens beslut i Edinburgh och Cannes.
Vad gäller obligatoriska utgifter kommer kommissionen att överlämna en ändringsskrivelse vid slutet av oktober för att ta hänsyn till den senaste tillgängliga informationen om slutförandet av 1999 års budget. Detta blir det andra tillämpningen av det förfarande som infördes på ett lyckat sätt 1997. I motsats till förra året, kan det emellertid mycket väl bli fråga om kostnader, om nuvarande utveckling på vissa marknader bekräftas.
Vad gäller strukturella åtgärder fastställs betalningskrediterna i budgetförslaget på den nivå som föreslogs av kommissionen. Detta skulle garantera en korrekt finansiering av 1999 års behov i ljuset av besluten i Edinburgh.Kategori 3, interna policyfrågor, är den enda kategori där kommissionens förslag har bantats avsevärt, t.o.m. under 1998 års nivå. Detta är ibland svårt att förstå, eftersom några av nedskärningarna rör av kommissionen högprioriterade områden, såsom Leonardo och små- och medelstora företag. Dessa nedskärningar förklaras av referenstalen i gällande förordningar, men det är inte förenligt med andan i 1995 års gemensamma förklaring, att behandla dessa referenstal som om de vore maximital.
Slutligen, gällande utrikespolitik, för första gången som jag kan minnas överskrider budgetförslaget det preliminära budgetförslaget. Detta är logiskt under förutsättning att den begärda förstärkningen av Phare 1998 inte äger rum och att kommissionen slutför finansieringen av de externa samarbetsprogrammen såsom de beslutades av Europeiska rådet i Cannes.
Det är lovvärt att rådet tillhandahåller denna finansiering i huvudsak genom ytterligare utgifter och på så sätt begränsar nedskärningarna inom andra viktiga områden inom externt samarbete. Framföra allt är gemenskapens budgetförslag för 1999 ett konstruktivt steg i 1999 års budgetförfarande. Det bådar gott, inte bara för nästa års budget utan också för de mera långsiktiga beslut som snart kommer att fattas om de kommande finansiella ramarna.

Samland
Herr ordförande, mina damer och herrar! Innan jag går in på att presentera budgetförslaget från rådets första behandling, vill jag säga att samarbetet mellan råd, parlament och kommission gällande överläggningarna av frågan om rättsliga grunder, som vi snart skall tala mer om, fungerat på ett förebildligt sätt.
Under de nio år jag har haft det här arbetet har jag aldrig upplevt någon mer rådsöverläggning som börjat kl. 11.00 och slutat kl. 19.00 eller 19.30 med parlamentets samarbete. Därutöver har ni ju också på eget ansvar beslutat om budgeten. Inte bara den långa sammanträdestiden, utan också resultatet är märkbart. En bidragande orsak till det var det österrikiska ordförandeskapet, och jag önskar er lika stor skicklighet och framgång i den kommande diskussionen om budgeten som vid Agenda 2000.
Efter detta beröm - jag delar ju sällan ut beröm, så njut några minuter av det - kommer dock kritiken. Vilken ledning ger egentligen denna budget? Från första början pekade vi på att denna budget är en budget som skall överbryggas - med den utlöpande finansieringsöversikten i den ena ändan och den nya finansieringsöversikten från år 2000 - och så ser vi den ju också. Dührkop kommer snart berätta mer om detta i sin rapport.
Av denna anledning vill jag för budgetutskottets räkning deklarera att vi kommer att göra allt för att anknyta budgetförfarandet 1999 till överläggningarna om Agenda 2000 och de element som inom ramen för våra positionsbestämningar slagits fast i Colom I Navals betänkande, de element som är bärande för flexibiliteten. Om vi skall hålla oss till ett budgetförfarande byggt på principen att åstadkomma en så låg utgiftsnivå som möjligt, alltså att hålla nere den genomsnittliga utgiftsnivån i medlemsstaterna på ungefär samma nivå som i gemenskapen, så vill vi se framsteg för Agenda 2000 på dessa områden. Jag nämner det här, eftersom det har följder för budgetdiskussionerna i första och andra behandlingen här i parlamentet.
Jag skulle vilja ge ett par kommentarer beträffande resultatet av rådets överläggningar. Först angående jordbruksområdet: Vi blev rätt besvikna över att det inte var möjligt att redan i rådets första behandling ge en klar signal för jordbrukspolitiken. Men vi utgår från att vi gemensamt tar det överenskomna ad hoc-förfarandet på allvar och att vi på grundval av en ändringsskrivelse från kommissionen kan komma till ett resultat under överläggningen i november. Resultaten måste, som vi ser det, bestå i att utgifterna i denna sektor begränsas och att ett förfarande åstadkoms som möjliggör en optimering av resursinsatsen. I fjol gjorde vi så med förslaget om en reserv, och det tänker vi ta upp på nytt. För detta ändamål har vi också redan lagt fram vissa arbetstekniska förslag.
Låt mig påminna om att jordbruksutgifterna för tillfället är 1, 3 miljarder ecu för höga. Om vi inte förra året hade minskat utgifterna med 1 mrd, trots bittert motstånd från femton jordbrukskolleger, så skulle vi nu ha haft 2, 3 miljarder ecu att täcka på jordbruksområdet. Erfarenheterna från i år och de tidigare 15 åren visar att vi kan ta detta steg utan att vi äventyrar de rättsliga medgivanden som givits inom ramen för direktiven eller förordningarna på jordbruksområdet.
För det andra - det här riktar jag även till kommissionen - har jag återigen fått höra från en del medlemsstater att de begär en höjning av exportkreditersättningen för griskött, smör och mjölk, så att den ryska marknaden, som för tillfället helt har rasat ihop för exporten, på nytt kan bli attraktiv. Men det kan inte vara en målsättning för gemenskapspolitiken att valutafluktuationer utanför gemenskapen fångas upp med en höjd exportkreditersättning. Alltså, vik inte undan på den punkten, herr Liikanen, utan stå fast vid er ståndpunkt från den 19, driv igenom er vilja mot de sex och håll er till den linjen också om det gäller att få igenom besparingar på jordbruksområdet för budgeten 1999.
Kategorierna 2, 3 och 4 står i ett inre sammanhang. Här i parlamentet har vi ju flera gånger diskuterat tillväxten i kategori 2 med er. Den beror inte på att vi behöver den, utan på att det är sista året i finansieringsöversikten och strukturfonderna ändras den 31 december 1999 och alla de resurser som inte tagits i anspråk förs över till detta år. Där har vi näst intill grandiosa ökningstal, 17 till 18 procent åtagandebemyndiganden och runt 10 procent betalningsbemyndiganden. Det är egentligen omöjligt att föreställa sig hur mycket pengar det är fråga om.
Resultatet av ökningen är att ni, eftersom ni inte hade kuraget att vidta några åtgärder i frågan - även om det fanns några medlemsstater, t.ex. den franska regeringen, som i rådets överläggningar förvisso kommit med vissa förslag - nu i kategori 3 och 4 måste minska vad ni höjt i kategori 2. Om ni betänker att ni exempelvis i kategori 3 minskat anslagen för Leonardo-programmet, så står det i krass motsats till det ni formulerat i ert eget arbetsprogram, nämligen att ni vill utvidga utbildningsprogrammen för att stärka lokaliseringsorten Europa. De 100 miljoner som ni stryker där, stryker ni ju inte för att de bevisligen är för mycket för programmet - i så fall vore en summa på kanske 86, 45 miljoner riktigare. Nej, ni stryker 100 miljoner. för att summan skall stämma, så att ökningstalen i kategori 3 skall bli lägre och på så sätt nå en utjämning av de höga ökningstalen i kategori 2.
Den andra frågan gäller utrikespolitiken, där det är ännu värre. Ni lyckades inte driva igenom i rådet att redan 1998 besluta om en budget för rättelser och tillägg, som innehåller en utökning på 150 miljoner för Phare-programmet. Om man skall vara ärlig, så måste man slå fast följande: De 150 miljonerna behövs varken 1998 eller 1999 för Phare, eftersom bokslutstalen för budgetåret 1998 som av kommissionen färdigställdes den 30 juni 1998, utvisar att av de Phare-medel som fortfarande stod till förfogande den 30 juni 1998 var mer än 1 miljarder ecu outnyttjade, och - ännu värre - att vi haft icke fördragsmässiga utgifter på mer än 2, 5 miljarder, som alltså har gått till avtal. Detta betyder att 2, 5 miljarder ecu ligger på bordet, varav 1 miljarder är helt fria och 1, 5 miljarder kan gå till avtal, om några avtal sluts. Och därutöver skall vi utöka med 150 miljoner och samtidigt minska på anslagen för icke-statliga organisationer.
Detta är inte längre finanspolitik, utan ideologi. Man fattade en gång ett beslut i Cannes, och det måste man nu driva igenom - kosta vad det kosta vill. Parlamentet har aldrig medverkat till något Cannes-beslut, och därför tänker vi inte följa förslaget i rådsförslaget. Vi tänker inte heller följa kommissionens förslag att realisera det genom ett privilegierat förfarande. Inget av förslagen är förnuftigt, och vi måste säga följande till de länder som ansöker om att få bli medlem i gemenskapen: Om ni och vi gemensamt inte förmår anskaffa resurserna inom den avsedda tiden - och låt mig också påminna om budgetmedlens årliga beskaffenhet - då kan man inte heller förbruka dessa resurser. Och ni kommer att få uppleva att parlamentet inte medverkar till att utöka kategori 4 med 150 miljoner ecu på bekostnad av icke-statliga organisationer över hela världen.
Slutligen till frågan om hur den mycket viktiga forskningen hanteras. Ni vet, herr rådsordförande, att parallellt med våra förhandlingar om budgeten 1999 förs diskussioner om resurserna för det femte ramprogrammet för forskning, som är en av de mycket viktiga delarna i utgifterna i budgetens kategori 3. Ni vet också att en diskrepans föreligger mellan de 16, 3 mrd ecu som föreslagits av parlamentet och rådets hittillsvarande inställning. Jag har tydligt hört tongångarna från er kollega, som tillkännager att vi redan den 29 september kommer att nå en kompromiss. Jag skulle glädjas om så blev fallet. Men på parlamentet bör det inte ankomma att prestera en kompromissfähig formulering, utan snarare på rådet; och beloppet kan knappast ligga på 14 miljarder om det skall vara en kompromiss, utan det måste ligga mellan 14 och 16, 3 miljarder. Ni vet att detta är ett viktigt beslut, då det för budgeten 1999 har en hög bindande verkan - och över 60 procent av resurserna i kategori 3 är avsedda för forskning.
Tänker man t.ex. på frågan om resurstilldelningen till nätverken, kan man, med vetskap om vad som blir resultatet av det femte ramprogrammet för forskning och överenskommelsen, skapa en balanserad struktur mellan nätverken på ena sidan och forskningen på den andra. Därför kan jag här bara upprepa min begäran till er och även till era finansministerkolleger: Se till att på ert håll utöva tillräckligt med tryck för att vi i tid före den första behandlingen av budgeten och senast före denandra behandlingen av budgeten 1999 kan komma fram till en överenskommelse om resurstilldelningen till det femte ramprogrammet för forskning för de nästkommande 5 åren. Därmed önskar jag att vi får en bra, intressant och spännande diskussion av budgeten 1999.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Jag vill också instämma i lovorden till rådets ordförande för det samarbete vi anser har varit exemplariskt hittills. Mitt inlägg kommer att bli kort eftersom ordföranden för budgetutskottet på ett utförligt sätt har framställt de skillnader som, trots lovorden till ordförandeskapet, fortfarande kan konstateras i förfarandet angående budgetförslaget för 1999.
Men jag skulle vilja ta upp några punkter. Först vill jag upprepa, vilket redan har gjorts, att budgeten för 1999 bör utgöra en bro, och att denna bro inte bara kan ses som en räkenskapsfråga, utan som ett bestämt steg framåt, mot ett avtal för Agenda 2000 och den nya budgetplanen. Jag anser att som en del i denna bro har vi tillsammans byggt en del: avtalet vi har uppnått om de rättsliga grunderna. Men jag vill understryka att det bara är en del och jag menar att vi borde glädjas åt att ha löst en tvist som vi har burit med oss i våra mappar i flera år.
Under förlikningen, fick Europaparlamentet tillfälle att uttrycka sina politiska prioriteringar. Jag skall här ta upp framför allt en kategori. Ordföranden för budgetutskottet har redan uttryckt vad parlamentet anser om kategori ett och två. Vi menar att ordförandeskapet inte har övergått till en riktig analys av budgetresurserna till förmån för en sund gemenskapsbudget.
Beträffande kategori 3, skulle jag som föredragande vilja säga att parlamentet inte kan instämma i dess behandling. Kategori 3 är en verklig syndabock, för att använda ett populärt uttryck. För att dess räkenskaper skall rymmas inom budgeten för 1999, har rådet i denna kategori utelämnat politikområden som är väsentliga för Europaparlamentet. Jag uppmanar rådet - Samland har också nämnt detta - att erkänna sin motsägelsefullhet. För det är märkligt att dess prioriteringar, uttryckta i Cardiff, sammanfaller med Europaparlamentets prioriteringar, men samma råd säger angående Leonardo -programmet - och jag citerar ordagrant den engelska texten -: while bearing in mind the considerable success achieved by these programmes, skär vi ned dem med 100 miljoner.
En annan pärla är också att, i det övergripande paket som beslutades i början av året i fråga om sysselsättningspolitiken skärs stödet till de små och medelstora företagen ner med 14 miljoner, trots att det handlar om en prioritering, enligt vad rådet självt har sagt, och om ett avtal vars vikt rådet självt betonade i Luxemburg i första behandlingen.
En annan punkt i Europeiska rådet i Cardiff, punkt 12, säger att vi skall ägna särskild uppmärksamhet åt de missgynnade grupperna, de etniska minoriteterna och personer med funktionshinder. Men samtidigt tar rådet, och dessutom dess ordförandeskap, som lade fram dessa politikområden inför EG-domstolen i Luxemburg, bort dess program ur budgeten på grund av att rättslig grund saknas.
Slutligen skulle jag vilja säga att jag angående kategori 4 helt och hållet delar budgetutskottets ordförandes framställning, vilken dessutom parlamentet har förklarat i sina riktlinjer. Vi kommer inte att gå med på att det Phare-programmet genomförs på bekostnad av andra skyldigheter som Europeiska unionen har gentemot tredje länder.
Vad gäller kategori 5, herr Ruttenstorfer, vill jag påminna er om att, förutom det femte ramprogrammet om forskning, har vi en annan fråga att lösa innan första behandlingen: pensionsfrågan. Arbetstagarna har uppfyllt sin del, nu måste arbetsgivarna uppfylla sin.
Jag upprepar min beredskap, parlamentets beredskap, att samarbeta i framtiden för att få i hamn denna brobudget, med hänsyn till parlamentets och era prioriteringar i så hög grad som möjligt.

Viola
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig instämma i det som sades av ordföranden i vårt utskott om det goda samarbetet med rådet och kommissionen under trepartssamtalen och den första behandlingen av budgeten för 1999, som i år presenterades av rådet den 17 juli för att vi skulle få tillräcklig tid får vårt arbete med tanke på arbetets omfattning och alla de olika instanser som är berörda. I detta dokument har totalt 4, 4 miljarder ecu avsatts för administrativa utgifter, vilket är 300 miljoner mer än 1998. På samma sätt som under föregående år har rådet ansett det vara lämpligt att avsätta ett generellt belopp till övriga institutioner för de normala driftskostnaderna, med en höjning som motsvarar 1 procent jämfört med 1998, samtidigt som man tillåter en avsevärd marginal för justeringar i undantagsfall. Denna marginal har av rådet tolkats ganska generöst när det gäller rådet självt, med en ökning på 5, 14 procent, medan ökningen för kommissionen är på 1, 63 procent och för övriga institutioner, inklusive parlamentet, 1, 52 procent. I det sammanhanget kan det vara värt att påpeka att Europaparlamentet är den enda institution som har hållit sig under enprocentgränsen, med en ökning på 0, 88 procent.
När det gäller organisationen har rådet tillåtit nya tjänster inrättas enbart om de hänger samman med utvidgningen och tillämpningen av Amsterdamfördraget, medan man tillbakavisar de ändringar eller uppräkningar som begärts av andra institutioner. Den första behandlingen resulterade i att 109 nya tjänster inrättas och att endast 10 omvandlas, att institutionernas tjänsteförteckningar justeras genom en omvandling av vissa fasta tjänster till tillfälliga och att fem tjänster överförs till kommissionen från övriga institutioner för att hantera frågorna i samband med sjukförsäkringar. I samband med den politik vad gäller organisationen som rådet valt vid den första behandlingen ställer jag mig två frågor som jag kommer att utveckla, samtidigt som jag försöker undvika att diskutera för- och nackdelar med de val som rådet självständigt har gjort.
Den första frågan är denna: om rådet, vilket verkar vara lämpligt, valde att tillåta en ökning av den egna organisationen med 71 nya tjänster för att klara av förverkligandet av Amsterdamfördraget och utvidgningen, så skulle det vara lämpligt att först etablera en gemensam rutin i sammanhanget, med tanke på att det rör sig om ett problem som är gemensamt för många andra institutioner, från parlamentet till kommissionen och Regionkommittén. För det andra har jag uppriktigt sagt svårt att förstå hur rådet, som har ansett det vara lämpligt att tillsätta 71 nya tjänster för egen räkning, kan motsätta sig de betydligt blygsammare krav som har rests från övriga institutioner, som till exempel Regionkommittén, som utan tvekan, just på grund av Amsterdamfördraget, har fått se betydande ökningar av de egna uppgifterna. När det gäller dessa två kommittéer - Regionkommittén och Ekonomiska och sociala kommittén - och Amsterdamfördragets konsekvenser, så måste vi också nämna avskaffandet av protokoll 16, dvs. den gemensamma organisationsstruktur som knöt samman de båda kommittéerna. Jag anser att det interinstitutionella samarbete och målet att undvika, såvitt möjligt, en dubblering av kostnaderna - något som jag flera gånger har påpekat - skall vara de grundkriterier som skall följas i samband med samtliga de uppdelningar som föreskrivs i Amsterdamfördraget för att undvika att övergången till fullständig självständighet för de båda kommittéerna inte skall leda till att själva samarbetet äventyras och att utgifterna avsevärt ökas.
Om vi så ser till domstolarna, så beror överskridandet av enprocentgränsen på att man skapar 10 nya tjänster, medan rådet inte har godkänt revisionsrättens begäran om avsättningar för sina lokalbehov, i de fall där kommissionen har räknat med den utgiften i sin finansieringsöversikt. I det sammanhanget måste parlamentet uttala sig om vilken väg man måste gå för att på bästa tänkbara sätt begränsa budgetkostnaderna i samband med de nya byggnaderna i Luxemburg.
När det slutligen gäller Europaparlamentet har rådet godtagit vår budgetberäkning i enlighet med vårt gentlemen's agreement . På samma sätt har man godtagit medlarens budgetberäkning via en omfattande tolkning av fördraget som har skapat en obalans mellan bedömningskriterierna när det gäller medlaren, och de som tillämpas för andra institutioner och däri ingående organ. Jag vill gärna i det sammanhanget stryka under att medlaren är en självständig institution. Detta har den tidigare diskussionen om ändringar i budgetförordningen visat med all önskvärd tydlighet. Det innebär att medlaren skall ha ett eget avsnitt i budgeten, vilket innebär att medlaren avviker från den norm på 20 procent i administrativa utgifter som gäller enbart Europaparlamentet, vilket i sin tur innebär en dubbel behandling av budgeten. Den linje som rådet följer tar dessutom inte hänsyn till det som denna kammare redan har framfört när det gäller att öka medlarens resurser. Detta beslut är för oss utgångspunkten när det gäller att bedöma om man skall godkänna en ytterligare ökning av antalet tjänster - med respekt för de förfaranden som alltid följts av budgetansvariga myndigheterna - som under alla omständigheter inte kommer att motsvara den ökning som föreslogs av rådet vid den första behandlingen.

Ruttenstorfer
Högst ärade herr ordförande, högst ärade parlamentsledamöter! Jag har med stor uppmärksamhet åhört föregående talares ställningstaganden och såsom ordförande för rådet (budget) noterat dem. Jag kan försäkra er att jag skall försöka att skaffa inflytande åt era initiativ i de vidare överläggningarna i rådet. I synnerhet har jag tagit notis om att vi är överens om att vi bör invänta ändringsskrivelsen gällande jordbruket. Jag har också konstaterat att ni anser en reserv i jordbruksbudgeten 1999 vara meningsfull.
Självklart har jag också noterat era förbehåll till återtagandet av Leonardo. Till det kan man anmärka att rådet med lönerna för 1999 till fullo utnyttjar den sammanlagt planerade budgeten för hela tidsperioden. Jag medger dock gärna att det har skett ett starkt återtagande gentemot i fjol och att Leonardo-programmet är ett framgångsrikt program.
I detta sammanhang kan jag säga att rådet för närvarande prövar ett beslutsförslag enligt vilket en andra fas förutses för Leonardo-programmet för åren 2000 till 2004, och som innebär en betydande höjning av tilldelade medel. Vad Phare beträffar, erkänner rådet svårigheterna att genomföra det och är i likhet med parlamentet intresserat av en effektiv förvaltning av det. Därför skulle rådet gärna se att den sjunde ändringsrundan i budgetförordningen snart avslutades, eftersom denna särskilt innehåller regler för användningen av åtagandebemyndiganden, dvs. det åsätts en frist för användningen av dessa medel. Av det skulle vi vänta oss vissa förbättringar i Phare-programmet.
Likaledes har jag konstaterat den betydelse ni tillägger lösandet av frågan om forskningsmedel. Jag kan försäkra er att det österrikiska ordförandeskapet bemödar sig om att frågan om det femte ramprogrammet blir löst i tid, i tid först och främst för forskningens skull, men naturligtvis också för upprättandet av budgeten 1999. Slutligen har jag tagit notis om att man gärna vill se en personalplan, inte bara för rådet utan allmänt, och jag kommer att försöka att föra in också detta i rådets vidare överläggningar.
Avslutningsvis vill jag också från min sida framhålla samarbetet med Europaparlamentet som hittills under budgetförfarandet förflutit mycket väl, och samtidigt yttra min önskan om att detta goda samarbete skall fortsätta.

Ordföranden
Jag tackar er, herr rådsordförande.

Rättsliga grunder och budgetens genomförande
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0296/98) av Christodoulou för budgetutskottet om förslaget till interinstitutionellt avtal mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen om rättsliga grunder och budgetens genomförande.

Christodoulou
Herr ordförande, det är inte första gången som frågan om rättsliga grunder sysselsätter parlamentet och Europeiska unionens organ i största allmänhet. Om jag minns rätt har vi befunnit oss i en situation med relativ meningsskiljaktighet sedan 1981 och nu, efter att så många år förflutit, har vi äntligen kommit fram till en slutsats. Alla som samarbetat för att lyckas med detta är värda att gratuleras!
Jag erinrar om att vi, med vår omröstning den 12 december 1995, krävde en tillfällig lösning på frågan om rättsliga grunder samt vi att undanröjer intrycket som givits av att parlamentet och rådet, ofta med kommissionen som medlare, befinner sig i ständig konflikt om frågor som många gånger inte blir begripliga för Europamedborgarna, vilka tror att vi hela tiden diskuterar utifrån en situation med meningsutbyten.
Lyckligtvis är nu frågan avslutad och det kan sägas att vi i normal ordning går vidare mot en mycket allvarlig och betydelsefull process som rör Europeiska unionens möjlighet att åta sig nya, banbrytande arbetsuppgifter, och som för den allt närmare Europas folk. För vi får inte glömma att programmen Erasmus och Konver, försöken att stötta fredsprocessen på Irland osv., alla började inom en ram som vi just nu försöker reglera genom förfarandet med rättsliga grunder för pilotåtgärder samt förberedande åtgärder och andra liknande aktiviteter som företas inom ramen för Europeiska unionen.
Vi får inte underskatta betydelsen av dessa åtgärder. De, som inte hade rättslig grund och startade på försöksnivå, har mycket ofta givit intrycket av att ha en något udda karaktär, dvs. att de innehöll drag av slöseri, att de inte var nödvändiga osv. Jag invänder inte mot att vissa verkligen kan ha passat in i den kategorin men det stora flertalet åtgärder var utomordentligt grundläggande och betydelsefulla för främjandet av Europeiska unionens syften. Lyckligtvis befinner vi oss nu i en situation som tillåter oss att lagstifta om det sätt på vilket frågan skall bemötas, samt att komma fram till slutsatser, metoder och förfaranden som kommer att befria oss från detta ständiga inbördes meningsutbyte som har pågått under så många år.
I regel skapar avtalet en beroendeställning för verkställandet av krediterna, vilka registrerats i budgeten för varje gemenskapsåtgärd av föregående ratificering av en grundläggande praxis, dvs. av en rättslig grund. Undantag görs för verksamhet som rör pilotåtgärder, förberedande åtgärder, kommissionens självständiga åtgärder samt för krediter som är avsedda att gå till funktionen i varje instiftande organ, till dess självständiga förvaltning. Denna möjlighet är inte obegränsad och naturligtvis, för att kunna vara trovärdig, hållbar och kunna genomföras på rätt sätt, finns det både tidsmässiga och kvantitativa begränsningar. Och, herrar kolleger, det beror i mycket hög grad på vår, dvs. parlamentsledamöternas, möjlighet att genom kommissionen, och i förlängningen genom rådet, främja snabbast möjliga fastställande av rättslig grund för program av den här typen. Detta för att lyckas med två saker: för det första, det snabba genomförandet av verkligt värdefulla program och åtgärder och för det andra, att anslagen till pilotåtgärder, förberedande åtgärder och andra aktiviteter skall befrias från de tidsmässiga och kvantitativa begränsningar som de styrs av idag. På så sätt kan nya sådana projekt komma att inledas och dessa summor att inte ständigt vara bundna, vilket tidigare har varit fallet under en lång tidsperiod. Detta nya avtal ålägger oss alltså även ett totalt ansvarsbegrepp, vilket är mycket viktigt för oss, och vi måste på bästa möjliga sätt svara upp mot det.
Herr ordförande, jag skulle vilja påpeka följande utöver vad jag sade tidigare, om det grundläggande värdet, för Europeiska gemenskapens syften, av alla dessa initiativ som tas och som, jag upprepar, slutar som värdefulla program vilka för unionen mycket närmare sina verkliga syften och sina medborgare. Jag vill erinra om att vi eventuellt i framtiden, när detta avtal blivit bestående, dvs. när det bevisats i praktiken att det är nödvändigt och att det fungerar på rätt sätt - även detta beror på oss - också måste tänka på dess anpassning. Om det alltså visar sig i framtiden att behoven är sådana att de kräver en anpassning av avtalet, avseende beloppen och eventuellt också tidsbegränsningarna, så att Europeiska unionen ska kunna göra ett bättre arbete på de två betydelsefulla områden som dessa initiativ handlar om, är jag säker på att alla, förutsatt att systemet fungerat bra, kommer att vara överens om att gå vidare till de beslut som skall göra dessa åtgärder mer effektiva.

Ruttenstorfer
Herr ordförande, högst ärade damer och herrar ledamöter! I frågan om rättsliga grunder har våra åsikter under många år gått isär. Med anledning av EG-domstolens dom av den 12 maj i år måste dock en lösning finnas omgående. Detta är desto viktigare som kommissionen har beslutat om genomförandet av ett stort antal budgetrubriker utan rättslig grund. Under trepartsmötet den 23 juni togs nya initiativ för att möjliggöra ett närmande av ståndpunkterna. Fram till rådets (budget) möte hade institutionerna intensiva kontakter som mestadels var ägnade denna viktiga fråga.
Alla dessa bemödanden - inte minst er delegations envishet - ledde den 17 juni till ett förslag om ett interinstitutionellt avtal, som inom kort skulle undertecknas. Detta avtal utan frist kommer att göra det möjligt att hantera användningen av budgetmedel utan rättslig grund på ett för de tre berörda parterna tillfredsställande sätt. Avtalet fastlägger ramen för ett lojalt samarbete mellan våra institutioner, något som domstolen i sådana fall ständigt har uppmanat oss till, och som enligt min bedömning är viktigare än vår gängse praxis.
Vidare noterade rådet den 17 juli det arbete som kommissionen genomfört i anslutning till den redan nämnda domstolsdomen, för att pröva statusen på de budgetrubriker i budgeten för 1998 som förvisso beslutats, men som uppenbarligen saknar rättslig grund. Rådet förklarade sig vidare införstådd med att kommissionen inom ramen för sitt ansvar enligt artikel 205 i fördraget ofördröjligen genomför en rad åtgärder, däribland vissa vars politiska känslighet är erkänd, t.ex. åtgärder för bekämpande av våld mot barn, ungdomar och kvinnor, åtgärder mot illegalt och skadligt innehåll på Internet, understöd till övervakning av valförfaranden liksom åtgärder gällande mänskliga rättigheter och demokrati.
Vad gäller de budgetposter för vilka en rättslig grund visserligen föreslagits men ännu inte antagits, har Europaparlamentet och rådet vidare förpliktat sig att påskynda de löpande rättsbildningsförfarandena, för att ett beslut om en grundläggande rättsakt inom kort skall kunna fattas. Jag kan försäkra er att ordförandeskapet redan har vidtagit de erforderliga åtgärderna för att snarast på positivast möjliga sätt slutföra förestående förfaranden.
Rörande de budgetposter för vilka en rättslig grund varken antagits eller föreslagits, har rådet noterat kommissionens löfte, att uppfylla de åtaganden som ingåtts före den 10 juni 1998, att pröva de ansökningar som vid denna tidpunkt ännu inte lett till ett formellt slutande av ett avtal i deras strävan att undvika varje form av diskriminering, som skulle kunna uppkomma genom de konkreta fristerna för behandlingen av dokumenten.
På grund av dessa faktorer bör man kunna utgå ifrån att finansieringen är garanterad, eftersom urvalsförfarandena hade avslutats och förmånerna formellt fastslagits före den 10 juni 1998.
Slutligen vad angår bekämpandet av diskriminering är rådet av den uppfattningen att Amsterdamfördraget sedan det ratificerats kan erbjuda en möjlighet för antagande av erforderliga rättsliga grunder.
Jag vill tacka parlamentet och kommissionen för samarbetet i denna fråga.
Herr ordförande, högst ärade damer och herrar, jag tackar er.
(Applåder)

Wynn
Herr ordförande! I Christodoulous betänkande - i dess motivering - finns en underbar mening som lyder " den utgör samtidigt en långsiktig lösning eftersom den inte anmälts ensidigt av en av de tre deltagande institutionerna - ännu" ." Ännu" var ordet, eftersom parlamentet inte ännu röstat om detta betänkande.
Jag kommer att tala med kluven tunga i denna debatt: ett - som en individ som deltagit i debatten via förhandlingarna, och dessutom, vilket är min plikt, i min roll som samordnare inom Europeiska socialdemokratiska partiets grupp.
På ett personligt plan välkomnar jag betänkandet. Jag anser att det är det bästa vi kunnat åstadkomma, och kulmen på flera års arbete och försök av parlamentet att lösa denna fråga. Så, med tanke på vad vi har gått igenom i det förflutna, är jag extremt nöjd med vad vi har uppnått inför framtiden.
Jag måste också säga att när vi närmade oss lösningen den 17 juli, förekom samarbete oss själva emellan, med kommission, och, vågar jag säga, med majoriteten inom rådet. Det föregående ordförandeskapet hade arbetat hängivet för att lösa frågan.
Som den brittiska premiärministern sade från den plats där rådets ordförande nu sitter, har det österrikiska ordförandeskapet arbetat hängivet för frågan, men jag måste säga att den tid det tog, vilket ordföranden, Samland, hänvisade till, berodde på obeslutsamhet hos åtminstone en nordisk medlemsstat. Ärligt talat var det en patetisk uppvisning i dessa trepartsavtalsförhandlingar för att komma till ett beslut, som verkligen handlade om en liten summa pengar. Jag hoppas att jag någonsin slipper att gå igenom det igen eftersom det var ett slöseri med tid, om inte annat. Detta är min personliga åsikt.
När vi kom till dessa slutsatser, ansåg alla tre institutionerna att den rättsliga grund man enats kring nog var bra för framtiden, men problemet kvarstår för innevarande år, 1998. Detta är varför jag uppmanade till försiktighet i inledningen av mina inlägg. Jag, Samland, Colom i Naval, Dührkop Dührkop och Tomlinson - de som deltog i förhandlingarna - måste ikväll övertyga vår grupp, när vi diskuterar denna fråga, om att detta betänkande är värt en ja-röst.
Vi behöver vissa klargöranden, inte minst från kommissionen, om de budgetposter som ansågs problematiska. Det rörde sig om fyra områden. Igår kväll mottog jag en tabell som visade de budgetposter där problemen fanns, och förhoppningsvis har kommissionen åstadkommit lösningar.
Detta kommer att föreläggas vår grupp i kväll och vi kommer att göra vårt bästa för att övertyga dem. Men jag ber nu om hjälp av kommissionen med att bringa klarhet kring de områden där tvivel uppstår när ledamöterna ser detta, speciellt avseende posterna B5-321 - Initiativ inom ekonomiska och sociala områden såsom ömsesidiga kooperativ, etc. där en stor del av pengarna fortfarande inte har använts och där det inte tycks finnas någon sätt att använda dem på.
Avseende posterna B7-611, 851 och 852, där summor i storleksordningen av 11, 5 miljoner ecu förblivit oanvända, vad kommer att hända med dess pengar?
Inom de områden där vi hade problem, såsom idrott och minoritetsspråk, har merparten av pengarna kommit till användning. Det kommer att återstå mindre summor och i rättvisans namn bör sägas att utan de problem vi haft kunde vi fortfarande ha dessa mindre summor pengar kvar. Jag är därför beredd på att argumentera för saken inför dem. Men fortfarande återstår dessa få budgetposter som ger oss huvudbry, och jag vill be kommissionen om hjälp med att ge oss garantier för att dessa områden inte förblir orörda - att pengarna kommer att användas. Med den informationen hoppa jag att vi kan gå vidare till min grupp ikväll, och därefter rösta för.
En sista punkt - vi gick igenom många vedermödor för att få ihop detta betänkande och det förelåg enighet om dess innehåll. Ett antal ändringsförslag har lagts fram - tre eller fyra av Gruppen De gröna - som, även om de är trevliga, inte är nödvändiga. Min rekommendation till vår grupp är att vi inte sympatiserar med innehållet i dessa ändringsförslag från de gröna, utan att vi vill att detta betänkande ska vara koncist snarare än detaljerat.

Tillich
Herr ordförande, jag vill uttrycka min förhoppning om att vi förhoppningsvis har löst ett evigt problem för evig tid och att ingen av de tre institutionerna företar sig att upplösa den formation som vi har kommit överens om. Lösningen av de rättsliga grunderna är ett problem vid vilket Europaparlamentet enligt min åsikt åtminstone under senare år och i samband med budgeten har visat att man inte bara håller fast vid sin politiska inriktning, utan också vid de finansiella medlen för att uppnå dessa politiska mål. Av den anledningen vill jag gratulera det österrikiska ordförandeskapet för dess förhandlingsskicklighet den 17 juli. Men i likhet med Terry Wynn var jag närvarande vid överläggningarna, och jag fick ibland intrycket av att det inte handlade om ett politiskt mål, utan snarare som hos småborgare om småskuret förhandlande om en eller två eller tre miljoner, eller om ett halvt år eller två. Delvis var det faktiskt rätt pinsamt och man kunde knappast befria sig från intrycket att det åtminstone för vissa inte handlade om att finna en politisk lösning, utan snarare en administrativ, teknisk.
Jag tror nog att det inte var just er förtjänst, herr ordförande, utan att tiden helt enkelt var mogen. Parlamentet ökade kontinuerligt trycket, och till sist var rådet tvunget att eller ville ge efter. Men det är klart att både ni och vi som Europaparlament kan vara nöjda med resultatet. Därom råder absolut inga tvivel. Vi - alla tre parterna - har nu klarat ut förhållandena inför framtiden, och som Wynn sade måste vi nu göra detta klart för våra kolleger i parlamentet. Det borde under nuvarande omständigheter inte var särskilt svårt.
För mig såsom föredragande av budgeten 1998 var det av särskild vikt att kommissionen den 17 juli, med beaktande av EG-domstolens dom angående budgeten 1998, faktiskt lade fram ett förslag som vi kan arbeta med. Också vi har, såsom parlament, signalerat - vilket faktiskt också är en betydelsefull överenskommelse - att vi är beredda att följa EG-domstolens dom och att vi inte kan öka det politiska trycket. Det finns dock vissa tjänsteenheter som tycks dra egen nytta av rådande oklara situation. Herr kommissionär Liikanen, jag vill be er att göra klart för alla tjänsteenheter att de när lösningen väl funnits och beslutats också måste realisera den. Vi behöver snarast möjligt redovisning av de för 1998 planerade resurserna, så att de utlovade pengarna verkligen ställs till förfogande för de icke-statliga organisationerna, som är de berörda organisationerna.
Och än en gång vill jag gratulera Christodoulou å det varmaste; han är ju en gammal räv och har arbetat med det här ämnet i flera år.
(Applåder) I Tyskland talar vi om att vi väntar på att problemen skall lösas av sig själva. I ledningen för regeringen har vi en som sitter och väntar. Christodoulou har låtit detta problem vänta ut sig och fört det i hamn!
(Applåder)
Brinkhorst
Herr ordförande! Man kan säga att denna fråga på sätt och vis representerar mycket väsen för ingenting. I finansiella termer rör det sig om 60 miljoner för pilotprojekt och 30 miljoner för förberedande åtgärder - mindre än 1 procent.
Den politiska frågan är förstås mycket viktigare: det är ett tecken på att relationen mellan parlamentet och rådet slutligen har mognat och ett erkännande av att parlamentet och kommissionen, såsom Christodoulou så riktigt nämnde, lägger fram initiativen. Tyvärr har rådet - med all vederbörlig respekt - blivit ett kraftlöst organ. Det kan inte åstadkomma någonting om det inte utsätts för påtryckningar. Det var externa påtryckningar, via ert beslut, herr ordförande, att spärra ett par hundra budgetposter, som slutligen gjorde rådet medvetet om att det inte längre kunde dra ut på ärendet. Detta är en del av budgetdebatten generellt och vi talar endast om några hundra miljoner här och där. Men den politiska innebörden är att rådet och parlamentet slutligen betraktar varandra som jämlikar. Detta är det slutliga beståndsdelen i detta institutionella avtal och den fastslår det faktum att både rådet och kommissionen erkänner att parlamentet har tagit ändamålsenliga initiativ som, vilket Chrisodoulou så riktigt sade, för Europa närmare sina medborgare.
Jag har en specifik fråga till kommissionen, en fråga som jag ställde för två månader sedan i plenum. Om detta institutionella avtal skall fungera i framtiden, beror i hög grad på kommissionens politiska fantasi. Nu när vi står närmare en lösning, kan kommissionären ge en försäkran om att kommissionen alltid i framtiden kommer att föreslå en erforderlig rättslig grund, så att parlamentets medbeslutanderätt garanteras? Kan den säga att den endast kommer att använda artikel 235 i exceptionella fall, eftersom denna artikel sätter den parlamentariska demokratin ur spel. Jag kan inte tro att kommissionen - och i synnerhet kommissionären, som är en mycket helhjärtad demokrat - någonsin kommer att utnyttja artikel 235 för att snöpa parlamentets makt visavi rådet.

Moreau
Herr ordförande! Domstolens juridiska dogmatism har medfört att kommissionen blockerat hundra budgetposter, motsvarande ett belopp på över 900 miljoner ecu. Av den anledningen har en rad projekt i föreningar och icke statliga organisationer tvingats avbrytas, inom så känsliga områden som kampen mot fattigdom och utslagning, utvecklingsstöd, kampen mot rasism, för demokrati och mänskliga rättigheter. Föreningarnas och de icke statliga organisationernas starka mobilisering, som vår grupp spridit inom kammaren, har starkt bidragit till det interinstitutionella avtalet av den 17 juli, vilket reglerar frågan om rättslig grund. Jag gläds åt detta avtal som dessutom skall tillämpas omedelbart. Jag beklagar emellertid att vissa projekt till förmån för äldre personer och vissa åtgärder mot fattigdom fortfarande blockeras, och jag skulle vilja upprepa den begäran som ett otal gånger lämnats till rådet om att det skall anta ett nytt program för kampen mot fattigdom, i samarbete med de humanitära organisationerna.
Man har här framfört argumentet att eftersom kampen mot fattigdom inte försvinner var det inte lämpligt att ge anslag till detta område. Jag anser att det är ett oacceptabelt argument som inte kan godtas, eftersom ett stort antal föreningar under stor försakelse kämpar mot denna farsot. Jag anser att vi verkligen måste se över denna ståndpunkt och ta fram en ny plan för att bekämpa fattigdomen.
Avslutningsvis kan jag konstatera att medborgarnas deltagande i de europeiska ordningarna gör det möjligt att undanröja hinder och nå lösningar, och att parlamentet verkligen spelar en roll när det lämnar specialistdebatten och blir en länk för medborgarnas delaktighet och strävan.

Müller
Herr ordförande! Också jag tänker ansluta mig till lovorden. Jag tror att det är en bra överenskommelse såväl för Christodoulou och parlamentet som för kommissionen och rådet. Framför allt glädjer jag mig dock över att parlamentet har hållit fast vid sin strävan att följa EG-domstolens dom. Delvis stod vi ju under starkt tryck från de icke-statliga organisationerna att handla som om denna dom inte fanns. Jag tror att förhandlingarna med dessa organisationer - i detta fall omvärlden - för att säkerställa domen, starkt har bidragit till att medvetenheten om hur våra pengar hanteras har stigit, och att det måste finnas rättsliga grunder för hanteringen. På det hela taget anser jag det vara en framgång.
Först vid överenskommelsen om de rättsliga grunderna kommer det att visa sig hur långt de räcker. I egenskap av Europaparlament är vi på gott och ont, genom nödvändigheten att tillsammans med rådet ta fram rättsliga grunder enligt Maastricht- och Amsterdamfördragen hänvisade till kommissionens initiativ. Mot bakgrund av det, herr kommissionär och herr föredragande, har jag ännu en gång försökt att i flera ändringsförslag peka på att kommissionen genom detta interinstitutionella avtal som initiativtagare till rättsakter har fått en stort ansvar, vilket tvingar oss att i framtiden agera så att vi garanterar maximala möjligheter för medbestämmande för såväl råd som parlament. På den punkten hoppas jag på ett framtida gott samarbete med kommissionen.
Och nu till bekymret gällande år 1998, som rätteligen inte är föremålet för överenskommelsen inför framtiden, men som ändå är föremålet för hela kompromissen. Före sommaruppehållet och ännu mer efter det, har jag fått ett betydande antal telefonsamtal om att det inte har kommit några pengar, trots att det redan beslutats om dem. Därutöver fanns det ytterligare osäkra frågor, i mitt fall t.ex. angående budgetpost B3-1000 och Europeiska ungdomsparlamentet. Jag vore tacksam, herr kommissionär, om ni ännu en gång kunde försäkra oss att ni kommer att göra allt som står i er makt och att vi till konsultationerna i våra grupper i kväll, enligt vad Terence Wynn krävt, kan få detaljerade uppgifter om vilka delar av budgeten som ni avser att inte realisera, till följd av att domen omöjliggör det. Jag tror att denna klarhet behövs om vi skall kunna instämma i förklaringen.

Ewing
Herr ordförande! Såsom den parlamentsledamot som tjänstgjort längst minns jag en tid då kommissionärerna, t.o.m. inför direkta val försäkrade oss, och via oss Europas medborgare, om att gemenskapens institutioner hade ett mänskligt ansikte. Detta är inte fallet om dessa budgetposter spärras - så enkelt är det. Tänk på saken: Stiftelsen för mänskliga rättigheter stängd, finansieringen av frivilligorganisationer, barnmisshandel, valövervakning och skyddet av minoritetsspråk, en fråga som ligger varmt om hjärtat hos mig själv och John Hume som grundade denna budgetpost.
Jag är generad över att tillhöra en stat som dragit detta inför domstol och orsakat att detta hänt. Jag är förbluffad över Wynns tal om att tala med kluven tunga. Detta är verkligen vad han har gjort, eftersom jag hoppats att en ny regering i Storbrittanien skulle ändra på detta och det har den inte! Det tycks vara en regering av i mångt och mycket samma färg och den talar med kluven tunga. Det finns över 30 minoritetsspråk som är en värdefull del av vårt gemensamma arv, med sin egen litteratur. Vi har två i Skottland. Denna blockad ger inte gemenskapen ett mänskligt ansikte.

Pronk
Herr ordförande! Jag tycker alltid om att höra Terry Wynn tala i tungor men jag tror inte att pingsten - hänryckningens tid - är kommen ännu.
Herr ordförande! Med anledning av den här delen tycker jag nog ändå att vi har en del svårigheter. För det första när det gäller den rättsliga grunden. Jag håller med alla de som sagt att det egentligen är en attack mot medborgarnas Europa. Det går väl ändå inte att förklara för skattebetalarna att man tillför 150 miljoner gulden till Phare utan att pengarna kan ges ut medan man samtidigt sitter och gnäller om ett par miljoner inom ramen för den rättsliga grunden. Herr ordförande! Jag tycker ändå att det här avtalet måste godtas även om jag starkt tvivlar på att det blir enkelt att tillämpa det eftersom de belopp det rör sig om är lägre än vad parlamentet ansåg nödvändigt. Vi skall behöva komma fram till en lösning på det. Vi måste fatta ett beslut i saken och inte göra någon sorts superstruktur av det hela. Vi måste helt enkelt fördela bördan rättvist. Jag tror att problemet egentligen är följande. Ni är händelsevis en av de största juristerna i det här parlamentet, men det är så att det i fördraget inte tagits hänsyn till hela det här problemet med den rättsliga grunden. Den rättsliga grunden har slunkit med via budgetförordningen och via rådets utpressning av parlamentet. Det är egentligen skälet till att den kommit med. Sedan har juristerna kastat sig över den och verkligen gjort ordentlig pannkaka av alltihop. Man hade också kunnat lösa det på andra, juridiskt helt acceptabla, sätt. Vi har nu problemet att vi måste skapa en rättslig grund, som det egentligen bara är rådet som kan besluta om, medan vi som parlament har en fullständig budgetbefogenhet, i alla fall när det gäller de utgifter som inte är förpliktigade. Det är en oacceptabel situation men vi måste lära oss att leva med den för medborgarnas Europas skull, så att vi i alla fall kan rädda något. Det är utan glädje som jag finner mig i det här, både som parlamentsledamot och som jurist.

Ojala
Herr ordförande! Allmänhetens förtroende för Europeiska unionen är starkt beroende av hur Europeiska unionen förmår att svara på människornas verkliga vardagsproblem. Tyvärr har detta förtroende aldrig varit särskilt högt. Domstolens beslut i våras och frysningsbeslutet av kommissionen därefter försämrade ytterligare förtroendet. Samtidigt som den rättsliga grunden möjliggör att tiotals miljoner ecu kastas i EMU-kampanjen frystes medborgarorganisationernas medel. Allmänheten kan inte förstå att den rättsliga grunden tillåter att pengar används till sådana här kampanjer, men att den inte ger möjligheter för medborgarorganisationerna att använda pengar till att bekämpa fattigdomen, till handikapporganisationernas verksamhet, eller till exempel till att stödja användningen av minoritetsspråk, vilket är en oerhört viktig fråga.
Jag anser att det nu är oerhört viktigt att man åstadkommer ett avtal mellan institutionerna. Jag hoppas också att rådet den här gången lyssnar på parlamentet på ett bättre sätt än det hittills gjort. Tyvärr har det många gånger förhållit sig på det sättet att parlamentet haft lättare att nå enighet med kommissionen än med rådet i aktuella frågor. Förhoppningsvis löser nu Österrike som ordförandeland detta svåra problem.

Lenz
Herr ordförande! Också jag ansluter mig till de komplimanger som har uttalats beträffande Christodoulous betänkande, vilket enligt min bedömning berör en av de knivigaste frågor som vi har haft att behandla på länge och som är mycket svår att förklara för omvärlden. Det är också något som vi märkt under diskussionerna i utskotten. Egentligen vill jag bara säga ett ord om de verkningar som inte bör förbises av rådet och kommissionen och som vi i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har kunnat märka i vårt arbete, framför allt gäller det frågor om demokrati och mänskliga rättigheter, men också våra förbindelser med Latinamerika och Asien.
Först och främst är frågorna om demokrati och mänskliga rättigheter av central betydelse när det gäller kommissionens framtida politik, och detta har redan tagits upp också här. På den här punkten vänder jag mig direkt till kommissionen, för just det här är ett område där Europeiska unionen verkligen kommer människor in på livet. Unionen kan å ena sidan genom de icke-statliga organisationernas verksamhet insätta medborgare från de mest skilda områden för EU: s sak, å andra sidan hjälpa nödlidande människor eller - vilket är minst lika viktigt - stärka medvetenheten om demokratins och rättsstatens betydelse i världen.
Vi hoppas att dessa rättsliga grunder bestäms så klart att dessa program kan fortsätta att arbeta, förvisso med mindre byråkrati, mindre förvaltningskostnader förbundna med den, ibland med mer expertkunskap i enskilda frågor, kanske också ibland med mindre kostnader för EU, kort sagt, med mer öppenhet. Detta är en önskan jag riktar till kommissionen, herr kommissionär. Vi ställer oss bakom att budgetutskottets ansats inte är selektiv, men vi vill också be er att inte glömma bort de här problemen.

Ruttenstorfer
Herr ordförande, högst ärade damer och herrar! Jag glädjer mig åt att ni välkomnar överenskommelsen, men vill ändå göra några anmärkningar till några av era ställningstaganden: Jag delar inte er åsikt att rådet endast kan komma till beslut - och har kommit till det i detta särskilda fall - om det finns ett tryck mot det. Detta måste jag tillbakavisa, och låt mig peka på att rådet enligt domstolens bedömning var i en mycket god position och att domen inte var anledningen till att rådet i detta fall ansträngde sig särskilt för att snabbt nå en lösning tillsammans med parlamentet och kommissionen.
Däremot fanns det två andra skäl som fick oss till det. Det första har redan flera av er berört, nämligen att detta beslut var viktigt för många människor i Europa, då det gällde utformningen av budgeten. Därför var det angeläget för rådet att nå en lösning i denna fråga. Det andra skälet var att den här frågan legat oavgjord mellan parlamentet, rådet och kommissionen i 15 år och hindrat samarbetet mellan dem. Jag tror att det också av dessa skäl var hög tid att finna en lösning. Därför är jag mycket glad och hoppas att lösningen kommer att röstas igenom för gott.

Liikanen
Herr ordförande! Det förslag till interinstitutionellt avtal som uppnåddes den 17 juli 1998 är en anmärkningsvärd bedrift, och inte bara för att det är det första avtalet sedan 1982 års gemensamma förklaring, som visade sig vara icke tillämpbar. Detta beror inte på att det handlar om stora pengar - de ledamöter som påpekade detta har helt rätt. De summor det handlat om har alltid varit en liten del av gemenskapens budget. Det är anmärkningsvärt därför att framsteg för en gångs skull åstadkommits i det minfält som de olika institutionernas behörighetsområden utgör.
Avtalet förstärker det interinstitutionella förtroendet inför starten av förhandlingarna om nästa interinstitutionella avtal. Jag måste också gratulera det österrikiska ordförandeskapet för de stora ansträngningar den gjorde i denna fråga. På samma gång måste det den brittiska regeringens beslut att dra tillbaka alla förestående rättsmål mot genomförandet av gemenskapens budget, också välkomnas.
Avtalets vinnare är inte bara institutionerna, utan framför allt, alla programmen och de hundratals berörda organisationerna. De icke-statliga påtryckningsgrupperna har under perioden varit mycket aktiva kring kommissionen och institutionerna. Detta visade tydligt hur viktiga dessa åtgärder var. I framtiden kan dessa organisationer vara säkra på att när en summa en gång förs in i budgeten kommer budgetposten inte att bestridas.
Vissa av åtgärderna måste definieras på nytt och samtliga kan inte fortsätta för evigt. Sådana beslut i framtiden kommer att fattas på grundval av klara budget- och lagstiftningsförfaranden. Våra motparter kan lita på resultatet.
Kommissionen är redo att underteckna avtalet. Den bifogade listan på kommissionens specifika befogenheter är korrekt. Dessa kan alltid förstärkas i framtida preliminära budgetförslag. Jag vill betona detta. Kommissionens självständighet påverkas inte av avtalet.
Vad gäller budgeten för 1999, så är det preliminära budgetförslaget förenligt med de överenskomna taken. Vad gäller 1998 års budget, så har de återstående budgetposterna varit ospärrade under de senaste veckorna. Vi har gett er information om dessa specifika budgetposter. Ett ad hoc -beslut den 17 juli medgav dessutom en omedelbar hävning av spärrarna på flera särskilt känsliga budgetposter, t.ex. för kampen mot våld mot kvinnor och barn, åtgärder mot olagligt material på Internet och åtgärder för mänskliga rättigheter och demokrati.
Slutförandet av lagstiftningsförfarandena för en frivillig ungdomstjänst och för ideella föreningar i tredje land har banat väg för genomförandet av dessa program. Införandet av ytterligare rättsliga grunder tycks överhängande.
Avseende budgetposter för att bekämpa social utslagning, vilket utgjorde konfliktens kärna, kommer kommissionen att ta upp denna fråga vid sitt sammanträde i morgon. Den kommer att besluta om ett meddelande som syftar till att anpassa posterna för förberedande åtgärder till program som bygger på Amsterdamfördraget. Med denna nyanpassning om vilken jag hoppas att ett beslut fattas i morgon, kan de åter tas i bruk omedelbart.
Om, efter allt detta, en åtgärd förblir blockerad eller delvis blockerad, kommer kommissionen att ha full respekt för legitima förväntningar och kommer också att skydda befintliga investeringar. Indikationerna från dess tjänstemän tyder på att av de 870 miljoner ecu som ursprungligen var spärrade på grund av avsaknad av rättslig grund, endast kring 30 miljoner ecu inte kommer att kunna tas i anspråk innan årets slut, av detta skäl.
Vissa problem kvarstår givetvis i samband med övergången till den nya ordningen. Några är oundvikliga, såsom att domen från EG-domstolen hindrar kommissionen från att låtsas som om ingenting har hänt. Men genom gemensamma ansträngningar har vi lyckats begränsa problemen till ett minimum, och fr.o.m. nästa år kommer genomförandet av budgeten att vila på fast grund.
Jag kommer nu att svara på frågor från de ärade ledamöterna. Wynn och Muller frågade om budgetpost B-5321 gällande social ekonomi. Det finns för närvarande ingen rättslig grund, men vi överväger nu möjligheten till en överföring av dessa medel till budgetpost B-55 (sysselsättningsinitiativ) som möjliggör en liknande typ av initiativ.
Wynns övriga två frågor hänger ihop med budgetposterna B-7851 och B-7852. Det är inte särskilt lätt att förstå den som inte följer budgeten. Dessa förslag till rättslig grund ligger emellertid hos rådet, och jag hoppas att ordförandeskapet gör en stor ansträngning för att påskynda förfarandet, i synnerhet för den budgetpost som gäller exportfrämjande åtgärder och Japan, som har visat sig vara till mycket ändamålsenlig.
För det tredje, som svar till Tillich, våra tjänstemän måste arbeta i enlighet med de beslut som fattats. Jag vill säga till de ärade ledamöter som kontaktats av organisationer, etc.; kontakta genast de berörda tjänstemännen. Detta är det bästa sättet att garantera snabba åtgärder. Den grundläggande ramen har nu lösts gällande kommissionen.
Jag har goda nyheter till Ewing gällande frågan om minoritetsspråk och hon bör rikta några värmande ord till kommissionen. Idag har vi kunnat fullfölja budgetposten för minoritetsspråk praktiskt taget fullt ut. En summa av 400 000 ecu återstår i reserv tack vare Europaparlamentet. Jag är beredd att föreslå att kommissionen mycket snart överför den och om Ewing kan övertyga sina kolleger i parlamentet att godta denna överföring, så kommer problemet att vara ur världen.
Jag vill sammanfatta genom att tacka föredraganden Christodoulou, ordföranden i budgetutskottet, Samland, och rådets ordförande, Ruttenstorfer, för det extraordinära ansträngningar de har gjort för att åstadkomma detta historiska avtal.

Ordföranden
Tack herr kommissionär. Slutet gott allting gott, om jag förstått saken rätt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Avgaser från motorfordon - Kvaliteten på bensin och dieselbränslen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0314/98 av Lange om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om
I.Åtgärder mot luftförorening genom avgaser från motorfordon och om ändring av rådets direktiv 70/156/EEG och 70/220/EEG - C4-0498/98-96/0164(COD) ochII.Om åtgärder mot luftförorening genom avgaser från motorfordon och om ändring av rådets direktiv 70/220/EEG när det gäller lätta lastfordon (C4-0499/98-96/0164B(COD)).Parlamentets delegation till förlikningskommittén.
A4-0313/98 av Hautala om förlikningskommitténs gemensamma utkast om Europaparlamentets och rådets direktiv om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av rådets direktiv 93/12/EEG(C4-0500/98-96/0163 (COD)).
Parlamentets delegation till förlikningskommittén.

Lange
Herr ordförande, kära kolleger! Jag menar att i den här frågan har Europaparlamentet oförskräckt gripit rodret, väjt undan för vissa svårigheter och satt kurs mot en miljövänlig rörlighet. Ett resultat är färdigt efter förhandlingar i förlikningskommittén, förhandlingar som varit hårda men också hjärtliga. Därför vill jag varmt tacka alla dem som medverkat för det tuffa, men också obyråkratiska sättet att ta itu med frågan och förhandla. Och vid sidan av diskussionerna var det också roligt.
Kommissionen är också nöjd med resultatet. Såtillvida har kommissionen berett tillfälle för oss här i parlamentet att gripa rodret, för annars hade kommissionen naturligtvis redan från början kunnat lägga fram detta lyckosamma resultat.
Det är faktiskt så att vi håller rätt kurs. Det första steget, den första etappen nådde vi med personbilen, lätta lastbilen och bränslet. Nästa hinder och nästa etapp står för dörren: koldioxidbegränsning för motorfordon, sedan tunga nyttofordon och inte heller motorcyklar, bör lämnas utan avseende om en rörlighet där hänsyn tas till miljön, skall kunna uppnås. Det är faktiskt så att 80 procent av rörligheten sker med motorfordon. Detta är något man kan gilla eller ogilla, men det är en realitet. Långsiktigt behöver vi säkert andra perspektiv, men vi behöver också lösningar i dag som kan göra motorfordonen renare.
Jag menar att det av parlamentet uppnådda förhandlingsresultatet är en dubbel framgång: dels är det en framgång för bättre luftkvalitet och även för sysselsättningen i Europa, men det är också en institutionell framgång.
Först angående de eftersträvade resultaten för förbättring av luftkvaliteten: Vi har för år 2000 resp. 2005 åstadkommit bindande standarder som är de strängaste i världen, i synnerhet gäller detta för personbilar och lätta lastbilar. Vi har - vilket jag egentligen finner ännu viktigare - åstadkommit inte bara en skärpning av nytillståndsförfarandet, utan även att det gäller att bilar på gatan verkligen släpper ut mindre. Detta gäller inte bara för att de är nya, utan också om de färdas längre. Sålunda har vi skärpt bestämmelserna för de utsläppsrelevanta delarnas livslängd. Dessa delar måste hålla för 80 000 resp. 100 000 km och granskas fortgående medelst en On-board-Diagnose . Medlemsstater kan också, om de har någon misstanke, verkställa övervakning eller besiktning i trafiken för att säkerställa livslängden.
Allt har organiserats så att fri tillsyn, fri reparation och motorklubbarna inte hindras, och sålunda kan särskilt små och medelstora företag delta i processen. Jag menar att det bortsett från framgången vad gäller innehållet också är en framgång att små och medelstora företags verksamheter inom detta område understöds.
Sammantaget har lagstiftningen också en bieffekt på sysselsättningen. Lagstiftningen för förbättrad luftkvalitet får som på inget annat område direkta följder för skapandet av nya arbetstillfällen inom bilsektorn. Man kan på ett tydligt sätt åskådliggöra detta i siffror: Bara på detta område kommer upp till 6 procent av verksamheterna att falla bort, men i katalysatorindustrin har 15 000 nya arbetstillfällen skapats.
Detta är alltså en framgång för en förbättrad luftkvalitet och likaså en framgång för att säkra sysselsättningen och öka konkurrenskraften inom denna sektor i Europeiska unionen.
Tidigare talade jag om en dubbel framgång. Det är också en institutionell framgång. Europaparlamentet har på miljöområdet oförskräckt gripit rodret, det har lagt samman tre komplicerade direktiv och behandlat dem i ett sammanhang, det har stått emot åtskilliga försök till inflytande från lobbyister. Jag säger att det har bestått eldprovet utan att vackla och det har åstadkommit väsentliga förbättringar. På en lista med 22 krav kan man anteckna att endast tre avslagits. På alla andra områden har parlamentet i större eller mindre utsträckning drivit igenom sina krav.
Vi har varit snabba - Europaparlamentet arbetar inte bara hårt utan också snabbt. Låt mig bara påminna om att den andra behandlingen ägde rum den 17 februari och för lätta nyttofordon den 30 april. För övrigt varade andra behandlingen för lätta nyttofordon bara en månad, från den 30 mars till den 30 april. I dag känner vi till resultatet från förlikningskommittén, som ju förelåg redan den 29 juni. Europaparlamentet arbetar snabbt. Kanske är det ett talande exempel för alla europeiska institutioner.
På det hela taget är resultatet en framgång, en framgång för den förbättrade luftkvaliteten och en institutionell framgång. Det gläder mig och gör mig också lite stolt, att kommentarerna till den här lagstiftningen i europeiska tidningar har sett annorlunda ut än vad vi tyvärr blivit vana vid gällande andra europeiska strukturer och alla negativa rubriker. I en stor tysk tidskrift hade en kommentar till lagstiftningen rubriken Gutes aus Brüssel . Så skall det låta!
(Skratt, applåder)

Ordföranden
Tack, herr Lange för denna goda nyhet.

Hautala
Herr ordförande! Jag kan bara bekräfta allt vad en annan föredragande, Bernt Lange, här nyss konstaterade. Förlikningen var mycket konstruktiv, och delvis hade vi till och med roligt under förlikningen. Ibland hade åtminstone jag svårt att inte identifiera mig med motparten, dvs. rådet. Således kan jag bekräfta att vi verkligen samarbetade mycket och båda parterna argumenterade för sina förslag, dvs. samtalet låg tidvis på en mycket hög intellektuell nivå. Jag vill verkligen tacka alla kolleger för det goda samarbete och den goda anda, med vilka detta förslag har förts vidare i parlamentet.
Utgångspunkten var att kommissionen för två år sedan föreslog obligatoriska kvalitetskrav för bränslen bara för år 2000. Parlamentet har verkligen i samarbete med rådet betydligt förbättrat kommissionens ursprungliga förslag. Vi ville ju att man även skulle fastställa obligatoriska gränsvärden för år 2005 för att konsumenterna skulle vara säkra på att luften verkligen blir renare och för att industrin skulle med en viss säkerhet veta vilka investeringar som krävs. Till slut fick vi igenom detta förslag.
Kravet på att även gränsvärden för 2005 skall vara obligatoriska drevs igenom i förlikningskommittén. Vi anser att detta är mycket viktigt, eftersom det verkligen innebär att industrin kan inrikta sig på att framställa renare teknik. Detta är mycket viktigt för bilindustrin som behöver renare bränslen för att kunna klara hårdnande avgaskrav, men det är också viktigt för oljeindustrin. Lagstiftaren har nu talat om vad den väntar sig av oljeindustrin fram till år 2005.
Tidvis under den här processen hade vi en känsla av att oljeindustrin ville skjuta allt ansvar för sina strukturella svårigheter på parlamentet. Men vi lyckades visa att det i själva verket var hög tid att kräva att även oljeindustrin skall satsa på renare teknik. Har den överkapacitet så kan den åtminstone inte för allt skylla på de hårdnande miljökraven.
Under förlikningens gång lyckades vi också ändra kommissionens sätt att närma sig inom Auto-Oil-programmet. Den ursprungliga utgångspunkten var enligt vår mening en ganska smal kostnadseffektivitetsanalys, men parlamentet och olika slags medborgerliga samhällsaktörer förde fram även andra ekonomiska argument i den här debatten. Vi kunde även visa att kostnaderna för människornas sjukdomar måste beaktas i kostnadsberäkningarna. Så kunde vi liksom vidga hela sättet att närma sig frågan. Vi tror att sättet att närma sig nu när arbetet med Auto-Oil-programmet i kommissionen fortsätter på ett avgörande sätt är annorlunda än i början.
Effekterna av den här lösningen kommer att synas mycket snabbt, eftersom de renare bränslen kommer till marknaden redan år 2000. Detta är en mycket stark signal till marknaden att dessa renare produkter verkligen är väntade. Vid förlikningen kunde vi också åstadkomma att kommissionen i fortsättningen kommer att se mera positivt på de skattelättnader som medlemsstaterna eventuellt vill använda sig av för att introducera renare bränslen. På detta sätt hoppas vi att luftkvaliteten mycket snabbt kommer att förbättras efter det att den här lösningen har trätt i kraft. Det påverkar givetvis även gamla fordon. Jag kan verkligen rekommendera att Europaparlamentet skall anta detta bränslepaket.

Bowe
Herr ordförande! Först vill jag gratulera de två föredragandena och övriga som varit delaktiga i medlingen. De har åstadkommit ett förnämligt arbete som jag hoppas kommer att få parlamentets fulla stöd idag.
Förslaget kommer att garantera att detta program kommer att göra europeiska samhällen och städer till bättre platser att bo på, arbeta i, hälsosammare platser att uppfostra våra barn och leva våra dagliga liv. Städer från Aberdeen till Aten kommer att bli renare och hälsosammare platser att bo på.
Inom tio år kommer färre människor - barn och äldre - att lida av astma orsakad av bilavgaser, om målen i detta Auto-Oil-program uppfylls.
På samma gång kommer vi att få se betydande framsteg vad gäller skadorna på grödor orsakade av föroreningar. Detta är verkligen ett ändamålsenligt paket för att skydda miljön och folkhälsan.
Vi var mycket ambitiösa redan från början, i vår strävan efter att förmå fordonstillverkare att tillverka renare, effektivare motorer och att tvinga oljebolagen att framställa renare bensin och dieselolja, och samtidigt göra sig av med blyhaltiga bränslen. Detta förslag har många gynnsamma effekter och, även om oro har uttryckts om kostnaderna, är dessa inte höga. Vi har sett olika studier. Men vi kan bäst förklara det genom att säga att för genomsnittsbilisten som kör en genomsnittlig bil i Europa kommer det bara att kosta 5 mellan 5 och 8 ecu mer per år att åtnjuta alla fördelarna med detta paket. Detta är säkerligen ett pris som varje motorist - och vi är alla motorister - anser är värt att betala.
Från den allra första början har vi varit beslutna att garantera att bördan fördelas rättvist mellan oljeindustrin och bilindustrin. Detta har vid vissa tillfällen varit svårt att fastställa, med all lobbyverksamhet och motstridig information. Men jag är nu övertygad om att vi har uppnått en rättvis balans. Bilindustrin måste förändras; den måste framställa nya modeller som är effektivare, renare och förbränner mindre bränsle. På samma gång kommer oljeindustrin att producera renare bränslen; några av dem väntar t.o.m. på ett startdatum. Jag har förstått att några av dem redan har lanserat renare bränslen på marknaden, som är förenliga med de specifikationer vi har krävt. Det står helt klart att de kan göra detta.
Det kan förekomma omstruktureringar inom oljeindustrin under de närmast kommande åren, men det kommer inte att ske som en konsekvens av Auto-Oil-programmet utan som en följd av mera generella förändringar inom den europeiska industrin.
Slutligen, detta är ett utmärkt exempel på att rådet, kommissionen och parlamentet, när de samarbetar och uppnår samförstånd genom medling, kan åstadkomma ett seriöst lagstiftningsinflytande som påverkar alla Europamedborgares liv. Vi bör vara stolta över att vi lyckats åstadkomma detta i detta paket. Jag uppmanar alla mina kolleger att stödja det.

Florenz
Herr ordförande! Kära föredraganden herr Lange, fru Hautala, jag vill gratulera er å det varmaste till ert betänkande. Visserligen är jag inte alls överraskad över att ett stort antal ledamöter i dag sjunger glädjesång, men jag kan inte helt stämma in i den, eftersom jag anser att förfarandet i institutionellt avseende inte var något speciellt.
David Bowe sade just några viktiga ord, och därför måste jag helt ändra uppläggningen av mitt tal. Du sade nyss: Oljeindustrin har i dag tillkännagivit att den redan har sådana bränslen som vi föreskriver för år 2000 resp. 2005. Det är just detta det gäller, men det är en sak som ständigt glöms bort av många: Om bilavgaserna skall vara rena, så måste bilen köra på högkvalitativt bränsle, och just det lyckades vi inte uppnå i förlikningskommittén, eftersom den stod under tidspress. Den 28 juni skulle allt vara färdigt, vilket hade något med rådsordförandeskapet att göra, och vi ville bestämt kunna lämna något för att ordförandeskapet skulle få något att börja arbeta med. Det var synd, för där hade vi bort visa vår beredskap att ta strid med kommissionens ansvariga för bränslen. Vi borde också ha visat lobbyisterna att det som de då ansåg fullkomligt omöjligt - jag dokumenterade detta under behandlingen - visst är möjligt. Och det medgav de omedelbart efter avslutad förlikningskommitté. Där visade vi parlamentariker oss för svaga, vilket inte får förekomma igen.
Visst har oljeindustrin svårigheter, men inte beroende på de europeiska normerna utan beroende på strukturella problem och många andra förhållanden.
Men jag tror att vi har kommit vidare. Det finns 200 miljoner fordon i Europa, och min grupp är - i motsats till kollegerna hos Grupen De gröna - uttryckligen för rörlighet. De skulle ju helst vilja avskaffa den fria rörligheten. Men det är just förutsättningen för den inre marknaden: fri rörlighet av människor, gods, varor och tjänster. Och eftersom vi vill ha det, behöver vi högkvalitativa bränslen för att kunna få rena motorer och låga utsläppsvärden.
En del saker har blivit bättre. On-board -diagnostiken har inte alls, som befarades, lett till en motorhuv blockerad av elektronik där våra medelstora företag inte förmår göra några reparationer. Jag glädjer mig åt att testförfarandena har blivit bättre. Jag glädjer mig åt att medelklassens tillgång till många områden inte är spärrad. I stort sett är slaget vunnet, men i framtiden måste vi gentemot dem som samarbetar i den europeiska diskussionen visa ännu mer kamplystnad för att kunna bli ännu framgångsrikare för våra barn - för de behöver en frisk miljö.

Eisma
Herr ordförande! Jag vill också börja med att gratulera mina kolleger Hautala och Lange till det här resultatet. Det är framför allt tack vare dem som vi nått de här resultaten för förbättring av luftkvaliteten i Europa.
Jag tycker själv att det här är Europaparlamentets största framgång inom det här området under de senaste fyra åren. Det vi uppnått de senaste åren talar sitt tydliga språk. Vi har naturligtvis varit tvungna att göra kompromisser men de kompromisserna har ändå lutat mer åt vårt håll än bil- och oljeindustrins håll. Vi har med andra ord vunnit.
Kollega Lange har redan redovisat de resultat som uppnåtts. Jag skall inte upprepa dem. Men om jag jämför bil- och särskilt oljeindustrins hållning när de konfronteras med de resultat som rådet, kommissionen och parlamentet gemensamt har uppnått med den hållning de intog för ett år sedan så märker jag en stor skillnad. Den kraftiga protest som vi mötte för ett år sedan har ebbat ut nu, när vi arbetat tillsammans för att åstadkomma en förbättring av luftkvaliteten. Det kommer sig framförallt av att Europaparlamentet varit enhälligt. Vi har kunnat rösta fram ändringsförslagen med stor majoritet.
Jag skall inte gå in på de resultat som nåtts men jag vill bara nämna en sak. Det finaste resultatet tycker jag är att vi gjort gränsvärdet för år 2005 bindande, både med avseende på bränslenas sammansättning och utsläppen från fordon. Det är en bra grund att stå på.
Därför kommer vi att med glädje instämma i resultaten. Herr ordförande! Jag vill avsluta med en enda kommentar: jag är inte lika nöjd med kommissionen, men det kommer vi säkert in på när vi behandlar överenskommelsen med bilindustrin om utsläppen av koldioxid. Det är också en del av Auto-Oil-programmet som jag som parlamentsledamot, som politisk grupp, är mindre nöjd med, men det kommer vi tillbaka till senare.
Slutligen vill jag rikta en vädjan till mina kolleger. Jag märkte under förlikningen att frånvaron bland Europaparlamentets ledamöter var ganska stor. Jag tyckte det var pinsamt att sitta vid bordet tillsammans med ett råd med femton företrädare medan det från parlamentets sida bara var fyra, fem, sex personer närvarande. Det här är menat som en intern vädjan inom parlamentet. När vi har den här beslutsbefogenheten, låt oss då även vara på plats.

Cabrol
Herr ordförande! Hautalas betänkande innehåller tre direktiv om kvaliteten på bensin och minskningen av avgasutsläpp från motorfordon och lätta lastfordon. Den kompromiss som föreslås i det gemensamma utkastet uppnåddes efter ett förlikningsförfarande som utarbetats efter två månaders förhandlingar. Avtalet grundar sig på de gränsvärden som valts av rådet för åren 2000 och 2005, men parlamentet har lyckats få dem obligatoriska från och med 2005, i stället för vägledande.
När det gäller Hautalas betänkande har den viktigaste insatsen varit en obligatorisk sänkning av svavelhalten. Gränsvärdena från år 2000 för diesel och blyfri bensin är oförändrade jämfört med rådets gemensamma ståndpunkt, som emellertid innehåller en ändring från Europaparlamentet som syftar till att öka den maximala syrehalten i blyfri bensin. Specifikationerna för år 2005 gör rådets värden obligatoriska. För diesel kommer svavelhalten att minskas till 5 ppm, en minskning som blir obligatorisk från år 2005, medan rådet bara ville börja minska halten från år 2005. För blyfri bensin accepterade Europaparlamentet de gränsvärden rådet föreslog, men gjorde dem obligatoriska.
Dessutom godtog rådet för de två nämnda bränslena principen som Europaparlamentet föreslog att tillåta att bensin och diesel, som motsvarar minst de specifikationer som blir obligatoriska år 2005, får tillstånd att införas redan år 2000. Kommissionen har dessutom i ett uttalande som bilagts texten meddelat sin avsikt att skynda på de förfaranden som syftar till att tillåta skatteincitament för rena bränslen. Undantag tillåts denna gång endast för svavelhalten, fram till år 2003, för att göra undantag från specifikationerna för år 2000, för att fram till år 2007 göra undantag från specifikationerna för 2005 och alltså med lägsta godtagbara respekt för de värden som planeras för år 2000.
Kommissionen har slutligen i ett uttalande också angivit att den skulle beakta hur mycket rent bränsle som finns tillgängligt innan några undantag beviljas. Det gemensamma projektet kan därför betraktas som acceptabelt om det garanterar förekomsten av bränsle av högre kvalitet fr.o.m. år 2005 eller t.o.m. redan år 2000.
När det gäller Langes betänkande avser texten både motorfordon och lätta lastfordon. Gränsvärdena är de som föreslagits av rådet, och som blir obligatoriska fr.o.m. år 2005. Instrument som gör det möjligt att kontrollera avgasrening, som är obligatorisk på alla diesel- och bensinfordon, kan bli tillgängliga vid behov för alla reparatörer, medan bilindustrin önskade att de enbart skulle finnas hos återförsäljarna.
Detsamma gäller tester vid kallstart, eftersom man vet att kallstart ger upphov till större utsläpp. Vi bör därför vara särskilt bestämda på den punkten.
Sammanfattningsvis är detta gemensamma projekt godtagbart för vår grupp. Det har för övrigt också bekräftats av samtliga medlemsstater och av bilindustrin.

Sainjon
Herr ordförande! Jag gläds naturligtvis åt den kompromisstext som uppnåtts efter en rad förlikningssammanträden, och jag vill självfallet lyckönska de två föredragandena till deras utmärkta arbete. I detta känsliga ärende har Europaparlamentet visat sig beslutsamt genom att driva sina miljökrav så långt som möjligt, men ändå hållit sig inom gränsen för vad som är möjligt och rimligt.
Förhandlingarna mellan parlamentet, kommissionen och rådet och de olika berörda aktörerna i detta ärende har varit exemplariska. De är för mig, som ändå inte är helt ny som parlamentariker, en verklig bruksanvisning när det gäller förlikningsförfarandet.
Jag hoppas att de diskussioner som nu inleds när det gäller koldioxid skall fungera lika bra. Jag föreslår därför att parlamentet till fullo stöder texten, som i sig innebär ett avsevärt framsteg, såväl när det gäller att minska svavelhalten i bränslen, införa förbud mot blyhaltigt bränsle som att ta fram motorer som gör det möjligt att använda dessa bränslen med låg svavelhalt.
Allt detta kommer att konkret förändra det dagliga livet för medborgarna i unionen. Nu återstår att göra dessa beslut kända, då de är en början till ett svar på luftföroreningarna som blivit den stora utmaningen så här i slutet av århundradet.
Vi måste i våra länder och valkretsar avliva vissa fördomar. Jag tänker särskilt på den dåliga bilden av dieseln. Även om den var motiverad i går, måste vi erkänna att bilindustrin gjort enorma framsteg för att närma sig de europeiska normerna. Vi måste fundera över hur vi skall få stadsborna och media att förstå att ren diesel kommer att vara mindre förorenande än blyhaltig bensin, och detta med hjälp av bensinbolagen och biltillverkarna. Denna tekniska utmaning är en heder för våra ingenjörer.
Avslutningsvis, herr ordförande, kommer vi inte att ha tillfört några verkliga lösningar på problemet med utsläppen från bilar så länge vi inte tar upp frågan om att föryngra bilbeståndet. Vi vet alla att det är en stor utmaning, eftersom 20 procent av bilbeståndet står för ca 80 procent av utsläppen från bilar. Vi måste alltså fundera över originella och nya idéer, för att inte göra samma misstag som Frankrike. Det handlar inte om att stödet skall knytas till köp av en ny bil utan till att göra sig av med den gamla, och det hela finansieras huvudsakligen på europeisk nivå. Jag tänker t.ex. på Life-programmet. Denna åtgärd kommer att göra Europa populärt. Jag är naturligtvis medveten om kostnaden, men i stället för att dela ut en mängd anslag och oupphörligt splittra upp våra krafter, är jag övertygad om att det är politiskt viktigt att ibland kunna ta i ordentligt.

Blokland
Herr ordförande! Mina hjärtliga gratulationer till Hautala och Lange som i egenskap av föredragande, tillsammans med Kenneth Collins har nått ett utmärkt resultat. Luftföroreningen är ett utomordentligt hårdnackat problem som vi måste ta oss an på ett enhetligt och systematiskt sätt på flera fronter. Människors, växters och djurs hälsa har ett direkt samband med luftföroreningarna. På sikt gäller hotet mot miljön via försurning och klimatförändringar hela världen. Därför kan vikten av lagstiftning för renare bränsle och renare fordon inte underskattas. Det förhandlingsresultat som nu uppnåtts är en betydande framgång för ett enigt Europaparlament som lyckats fastslå stränga gränsvärden för utsläppen från bilar och för kvaliteten på bensin och diesel från och med år 2005.
Även rådet, och särskilt det brittiska ordförandeskapet, är att gratulera till det här resultatet. Förhandlingarna skedde med goda argument i botten och det gjordes snabba framsteg. Hur nöjda vi än är med resultatet så är det här bara en del av problemet, nämligen luftföroreningen till följd av trafik och transport; den snabbt ökande rörligheten kommer inom kort att omintetgöra effekterna. Därför behövs en rörlighetspolitik som är inriktad på en hållbar utveckling. Det är en stor utmaning för bilindustrin och oljeindustrin att nu, tillsammans med miljöorganisationer och konsumentorganisationer, fundera vidare över en hållbar teknik som på ett försvarbart sätt kan tillmötesgå behovet av rörlighet. Jag hoppas och förväntar mig att rådet, Europeiska kommissionen och parlamentet är beredda att stimulera debatten om det här och att ge ekonomiskt stöd för den forskning som behövs.

Kronberger
Herr ordförande! Med införandet av obligatoriska europeiska gränsvärden för bränslen och utsläpp från motorfordon är ett väsentligt steg närmare en ren luft säkert taget. Det är bara att gratulera de föredragande för det och framför allt för att de varit så envisa i genomdrivandet.
Men undantagsmöjligheterna smärtar naturligtvis. I framtiden måste det arbetas för att dessa undantag beviljas så restriktivt som bara är möjligt. Att en sådan aktsamhet är påkallad vet varje parlamentsledamot som i förarbetet till detta direktiv utsattes för påtryckningar från lobbyister. Att man kunnat enas om att använda on-board -diagnos är tillfredsställande - den är en användbar kompromiss mellan konsumentintressen och kontrollsystem. Medlemsstaternas möjligheter att uppställa skatteförmåner för förtida eller tidigare förbättringar borde upphöjas till en principiell grundpelare i europeisk miljöpolitik och bli till en självklarhet som man inte måste förhandla om i varje enskilt fall.

Graenitz
Herr ordförande! Också jag vill ansluta mig till lyckönskningarna till de föredragande och tacka alla dem som har arbetat i förlikningskommittén. Det har absolut varit ett svårt arbete som dock kunde avslutas snabbt och framgångsrikt.
Men det finns en sak som jag gärna hade sett i debatten. Jag tror att vi med Auto Oil -paketet för första gången på ett tydligt sätt har lyckats bevisa att modern industripolitik i själva verket är miljöpolitik. Det är bara när man beaktar miljön och nödvändigheten av att upprätthålla de naturliga grundvalarna för våra liv, samt genom att förebygga, skyddar människornas hälsa som man kan skapa en industripolitik som håller inte bara ett eller två år, utan tio, tjugo eller femtio år.
Jag tror att vi bör ta det här som ett exempel och se om det inte vore möjligt att förfara på liknande sätt också på andra områden. Jag tror att den kemiska industrin vore mycket lämplig för att skapa en omfattande reglering av sådan typ att man långsiktigt - och återigen inte bara för de nästkommande åren, utan för tio, tjugo eller trettio år - kan planera utvecklingen och styra in på en utveckling som i det långa loppet står i överensstämmelse med principen om hållbar utveckling som vi ofta talat om och dessutom förankrat i alla fördragen.
Detta är faktiskt ett paket som möjliggör intresseutjämning, som möjliggör en riktig beskrivning av samspelet mellan de olika intressen som deltar i produktionen. Det handlar om en avvägning av intressena, som kan bli början på en utveckling vilken liksom i fallet Auto Oil måste göras gemensamt av bilindustrin och bränsleindustrin. Just denna metod bör vi tillägna oss och tillämpa på flera områden, för jag tror att det är framtidens verkliga politik, nämligen industripolitik som förbinds med miljöpolitik eller bättre uttryckt miljöpolitik som blir bestämmande för vilken väg industrin tar.
Vid detta tillfälle kan jag naturligtvis inte låta bli att konstatera att en av de undantagsbestämmelser, som beviljades Österrike i förhandlingarna, har förlängts genom paketet och att vi därigenom också nästa år i Österrike inte kommer att bryta mot unionslagstiftningen genom att kunna använda bränslen med lägre benzolhalt. Avslutningsvis vill jag säga att detta var ett första steg, men ytterligare steg kommer att tas och måste tas - även inom utvecklingen och rörligheten - för vår industris framtid och framför allt för människornas framtid.

Collins, Gerard
Herr ordförande!. Europeiska unionen och medlemsstaterna måste arbeta nära tillsammans och liera sig med Europas motor- och oljeindustrier i varje skede för att garantera att föroreningarna besegras en gång för alla inom en nära framtid.
Om det totala sociala, mänskliga och miljömässiga vinsterna av ren luft ska uppnås är strikta normer för minskandet av luftutsläppen ett måste. Det är endast rätt och riktigt att förändringarna åstadkoms på ett strukturerat och sammanhållet sätt.
Europas motor- och oljeindustrier måste kunna rätta sig efter klart definierade mål i en ny lagstiftning, för att se till att de med trygghet kan planera för nästa generation motorfordon och investera i bättre raffinaderier.
När det gäller minskningen av avgasutsläpp från personbilar, stöder jag förslaget om att fr.o.m. år 2000 installera system i nya bilar, som kontrollerar hållbarheten hos avgasreningsutrustningen i personbilar. Avgasreningsutrustningar måste kunna fungera effektivt i minst 80 000 km eller fem år fr.o.m. år 2000, och i minst 100 000 km från år 2005. Skatteincitament måste användas för att stödja introduktionen av fordon som innehåller avancerad avgasreningsutrustning.
Jag stöder också det föreslagna direktivet för att förbättra kvaliteten på bensin och dieselolja i Europa. Med hjälp av detta direktiv ska blyhaltig bensin inte säljas någonstans i Europa efter januari 2000, utom där allvarliga socio-ekonomiska problem skulle uppstå. Den blyfria bensin och dieselolja som säljs efter den 1 januari 2000 måste dessutom också följa de nya miljöspecifikationerna.
Som ett resultat av detta nya direktiv kommer en tredubbel minskning av svavelhalterna i bensin och en sjudubbel minskning av svavlet i diesel att uppnås innan 2005.
Jag vill gratulera den euopeiska bilindustriföreningen (ACEA), till deras beslut att acceptera en tidtabell som ska minska koloxidutsläppen i nya bilar med 25 procent före år 2000. Det faktum att kommissionen inte behöver använda lagstiftning för att driva igenom denna fråga är ett tecken på att den bästa vägen framåt är samråd mellan alla intresserade parter.

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Ett stort tack till de båda föredraganden! Jag har tidigare deltagit i flera betänkanden, men ett så gott sakligt grundat och kamratligt samarbete har jag hittills aldrig upplevt.
Sedan mer än två år, då kommissionen lade fram sitt förslag till direktiv, har man diskuterat att införa renare bränslen i Europa. Europaparlamentet har yttrat sig två gånger och då tydligt sagt vad det hela handlar om. Rena bränslen för med sig en omedelbar minskning av luftföroreningarna. Rena bränslen är en förutsättning för modern motorteknik, som likaså leder till en tydlig sänkning av bränsleförbrukningen.
Låt oss påminna oss att det fanns vissa som inte ville medverka och som under förhandlingarnas lopp styvnackat hävdade att Europaparlamentets föreställningar inte var realistiska och alldeles för dyra. I dag kan vi med belåtenhet höra att vissa mineraloljeföretag redan år 2000 avser att lansera nya bränslen på marknaden, som motsvarar de normer som enligt förlikningsresultatet skall träda i kraft år 2005. Uppenbarligen har det goda förhandlingsresultatet mellan rådet och parlamentet givit effekter redan innan det realiserats.
Resultatet av förlikningarna är gott, och framför allt har Europaparlamentets delegation lyckats driva igenom två viktiga delar. Normerna för år 2005 är inte bara riktvärden, utan bindande. Dessutom är det möjligt att införa stränga bestämmelser redan tidigare, och som vi just hört är detta redan under planering.
Även om man förstås måste se positivt på att man redan inom ordförandeskapet har tvistat angående tillkännagivandet av förlikningsresultatet, så får det inte hända igen att vi hamnar i tidsnöd och låter vissa delar falla under bordet bara för att kunna prestera ett resultat. För en andel smörjfilm på 30 ppm i bränsle är ändå ett mål som vi bör sträva mot och som utvecklingen av modern teknik säkerligen inte kommer att hindra, om vi nu lägger fast 50 ppm. För när allt kommer omkring är detta det övre gränsvärdet och ingen hindras att erbjuda bättre bränslen.
Man har nu ställt krav på bilindustrin att inleda minskningen av koldioxidutsläpp i Europa. Att detta skall ske genom en frivillig överenskommelse är något som parlamentet ställt sig kritisk till vid flera tillfällen. Det handlar inte direkt om de 120 g CO2 /km är tillräckliga - jag tror att man kan leva med det - utan det handlar om att öppenheten i förfarandet som helhet tycks mig något bristfällig. Vi bör vara medvetna om att en sådan överenskommelse ersätter ett riktigt lagstiftningsförfarande, alltså utfärdande av ett direktiv genom medbestämmandeförfarandet. Jag är tveksam till om detta försök med frivilliga överenskommelser på europanivå inom ramen för koldioxidminskningarna kommer att ha någon framgång. Alla deltagare bör vara medvetna om vad som står på spel. Om det skulle bli nödvändigt att införa skatteåtgärder för att nå de överenskomna målen, anser jag att denna väg har misslyckats.
Även om vi inom ramen för monitoring har möjlighet till lagstiftningssamarbete, så bör vi klargöra att sådana frivilliga överenskommelser på miljöområdet bara kan vara undantag.

Virgin
Herr ordförande! Vi är nu inne i slutfasen på ett ärende som har tagit mycket tid, men som kommer att betyda mycket för människors hälsa och för vår miljö. De skärpningar i fordonens prestanda och i bränslekvalitet år 2000 och år 2005 som parlamentets behandling av Auto-Oil-förslaget från kommissionen har åstadkommit kommer helt säkert att visa sig vara kloka och väl avvägda i utvecklingens ljus. Möjligheten för medlemsstaterna att använda ekonomiska styrmedel för att påskynda marschen mot en bättre miljö är också värdefull.
Med högkvalitativa bränslen följer automatiskt lägre mängd skadliga utsläpp. Det möjliggör också en teknisk utveckling mot att använda katalysatorteknik i större dieselmotorer. Kväveutsläppen kan då minskas kraftigt.
Jag vill gärna passa på tillfället att gratulera föredragandena till ett fint jobb. Hautala har kanske haft den tuffaste uppgiften. Hon har verkligen visat att miljösamarbetet inom EU, med samspelet mellan institutionerna, är fruktbärande och betyder mer för de enskilda länderna än vad som kan åstadkommas individuellt.
Trots denna framgång, eller kanske just på grund av den, bör vi gå vidare med den säkra och miljövänliga bilismen. Jag är övertygad om att diskussionen om bränsleförbrukningen på personbilar kan föras offensivt. En 25-procentig minskning redan till år 2005 borde vara möjlig. I det längre perspektivet kommer vi säkert att få ett genombrott för elbilen, eller hybridbilen, i vilken driften kombineras mellan el- och förbränningsmotorn. Detta ställer emellertid stora krav på elproduktion, utan utsläpp av bl.a. växthusgaser. Vattenkraft, vindkraft och kärnkraft ger oss dessa möjligheter.

Bjerregaard
Herr ordförande! Om tio år kommer föroreningarna från gemenskapens bilpark att vara reducerade med totalt 70 procent i förhållande till vad den var 1990. Detta blir resultatet när utkastet från förlikningskommittén rörande bilar, lätta lastbilar och bränslen har godkänts. Detta är en stor seger först och främst för miljön och för medborgarna i Europa. Det är ett lagstiftningspaket som genom en förbättring av luftkvaliteten i Europa på ett avgörande sätt kommer att bidra till att höja medborgarnas livskvalitet. Paketet är ett lysande exempel på hur gemenskapen kan skapa betydelsefulla resultat till gagn för Europas medborgare. Och detta är också resultat som de enskilda medlemsstaterna aldrig skulle ha kunnat genomföra på egen hand. Paketet är också ett enastående exempel på hur man kan lyckas - när bara viljan finns - att kombinera en ambitiös miljölagstiftning med säkerställande av en konkurrenskraftig europeisk industri. Paketet kommer att medföra att industrin kommer att kunna hävda sig, inte bara på den europeiska hemmamarknaden, utan den kommer också att kunna mäta sig med de bästa i världen.
Jag tycker därför att det är på sin plats att idag gratulera parlamentets förhandlare, och det gäller självfallet särskilt de två föredragandena, Lange och Hautala, som gjort ett enastående arbete, men det finns också anledning att tacka Fontaine och Collins för deras insatser vid förlikningsförhandlingarna. Ett dylikt resultat har - som alla vet - bara kunnat uppnås på grund av en stor, målinriktad och kompetent insats från alla parter, och detta gäller naturligtvis också rådet under det brittiska ordförandeskapet.
Parlamentet har erhållit ganska betydande medgivanden från ministerrådet på en rad viktiga områden, som kommittéförfarande, bindande normer för 2005 för de viktigaste parametrarna, ett påskyndande av kravet om självtestsystem i diesel- och lätta lastbilar, en tidig och gradvis infasning av miljövänliga bränslen och mycket annat. Som tillägg till detta är det ett paket som är framtidssäkrat, vilket också många har varit inne på i debatten. Det innehåller bestämmelser som kommer att säkerställa att utsläpps- och bränslekraven på andra sidan år 2005 kommer att omvärderas mot bakgrund av utvecklingen av normerna för luftkvalitet och de tekniska möjligheterna, som nya bränslen och driftsystem kommer att ge i framtiden.
Jag måste erkänna att då jag för två år sedan lade fram Auto-Oil-paketet på kommissionens vägnar, så hade jag inte trott att vi skulle ha nått så långt på så kort tid, och det måste jag tacka parlamentet för. Paketet är naturligtvis en förlikning, och det ligger därför i sakens natur att inte alla i alla detaljer har uppnått vad de ville. Utifrån en helhetsperspektiv råder det emellertid för mig inget tvivel om att paketet innebär så betydelsefulla framsteg att det inte kan annat än godkännas. Det är för mig därför en särskild glädje att på kommissionens vägnar kunna rekommendera att detta ambitiösa paket antas.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
Vi avbryter sammanträdet fram till omröstningen eftersom det inte skulle tjäna något till att inleda nästa debatt och avbryta den efter en kvart.
(Sammanträdet avbröts kl 11.40 och återupptogs kl. 12.00.)

Omröstning
Ordföranden
Jag vill påpeka att omröstningen om andrabehandlingsrekommendationen (A4-0278/98) om kaffe- och cikoriaextrakt av Lannoy för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har skjutits upp till omröstningen i morgon onsdag, för att föredraganden skall få möjlighet att uppnå en kompromiss med de politiska grupperna.
Christodoulous betänkande (A4-0296/98) kommer också att tas upp till omröstning i morgon eftersom fristen för att lämna in ändringsförslag var fastställd till i går kväll.
Betänkande (A4-0293/98) av Monfils för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om rådets förslag till beslut om ingående av ett bilateralt avtal mellan gemenskapen och Republiken Cypern om Cyperns deltagande i ett gemenskapsprogram inom ramen för den gemenskapens åtgärder på det audiovisuella området (KOM(98)0242 - C4-0428/98-98/0138 (CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Buffetaut
Försöken att lagstifta om mönsterskydd har pågått länge, eftersom det första förslaget till gemenskapslagstiftning härrör från 1993.
Då de rättsliga traditionerna på detta område är mycket olika, och skiljer sig ifrån varandra, har det varit mycket svårt att uppnå en gemensam ståndpunkt i rådet. Det konkreta svåra problemet var mönsterskydd för reservdelar avsedda för reparation, vilket medförde problem för ett stort antal industrisektorer.
De uppkomna frågorna var så känsliga att rådet slutligen avstod från att harmonisera reglerna. Vissa såg det som den gemensamma marknadens antites. Jag för min del tror att det är bättre att uppfatta det som gränserna för harmoniseringen. Det är omöjligt att likrikta all lagstiftning i femton länder med olika juridiska traditioner och det blir ännu mer omöjligt när Europeiska unionen utvidgas till att omfatta länderna i Östeuropa, som befriats från den kommunistiska totalitarismen.
Det skall man inte låta sig skrämmas av. Konkurrensen kan klara olika lagstiftning och det är en illusion att tro på en total likriktning, som starkt påminner om en fossilisering av rätten. Förenta staterna har trots allt olika lagstiftning i olika stater och det förefaller inte som om det orsakat någon särskild ekonomisk svaghet.
Europaparlamentet hade önskat att i direktivet föra in en s.k. reparationsklausul med ett system som min grupp och jag bedömt som komplext och framförallt extremt svårt att omsätta i praktiken. Det är fortfarande vår ståndpunkt, och vi ansåg då att rådet gjorde rätt i att motsätta sig denna klausul. Eftersom ingen uppgörelse kunde träffas inleddes ett förlikningsförfarande.
Reparationsklausulen valdes till slut inte, vilket förefaller oss rimligt eftersom den skapade stor juridisk osäkerhet för idégivarna.
Den lösning som valdes var att frysa medlemsstaternas rättsliga situation genom att ge dem möjlighet att utvecklas mot ett mer flexibelt skyddssystem.
Så snart direktivet anpassats kommer tillverkarna av reservdelar och konstruktörerna att uppmanas att sluta frivilliga avtal om mönsterskydd för reservdelar, vilket förefaller oss vara en betydligt bättre väg än en framtvingad likriktning.
Att vi inte röstat för detta betänkande beror enbart på att det var negativt till reparationsklausulen såsom den utformats. Vi var på intet sätt besvikna över resultatet av förlikningsförfarandet.
Hur det än är med den saken, och även om det står i strid med föredragandens åsikter i ärendet, vill jag hedra hans arbete och den övertygelse han visat, även om den inte övertygat oss om att reparationsklausulen är välgrundad.

Hager
Liksom mina kolleger har jag röstat för förlikningskommitténs utkast beträffande förslaget till direktiv om det rättsliga skyddet för mönster och modeller. Jag vill dock göra klart att jag beklagar att Europaparlamentets diskussion inskränkte sig till bilreservdelsindustrins ekonomiska och finansiella intressen, medan befintliga rättsliga problem lämnades utan beaktande. Ett införande av de av parlamentet önskade reparationsklausulerna, vars materiella resultat jag i konsumenternas intresse visserligen välkomnar, skulle ha medfört att allt principiellt skydd för immateriella rättigheter kastats över bord. Denna kompromiss låter oss hoppas på en rättsligt god och långsiktig lösning.

Rovsing
Jag stöder helt och fullt ett effektivt mönsterskydd i EU: s medlemsstater. Det är positivt att man nu avlägsnar de rättsliga hindren för fri utväxling av mönster. Detta initiativ är absolut nödvändigt för att säkerställa att fri konkurrens kan upprätthållas på den inre marknaden. I de fall det varit stora stridigheter rörande direktivet, har detta skyllts på oenigheten om tillgång till mönsterskydd för reservdelar. Själv har jag hela tiden stött den inställning som menar att det skall vara fri och obehindrad tillgång till att gratis framställa och använda reservdelar som inte är original utan dröjsmål för reservdelsfabrikanterna. Den kompromiss som förlikningskommitténs text ger uttryck för, tillfredsställer inte helt och fullt ovanstående inställning, men jag hoppas att det på längre sikt kommer att vara möjligt att nå fram till förbättrade regler på reservdelsområdet med den avsikten att dessa skall inarbetas i direktivet.

Titley
Jag är lättad över att avtalet om denna viktiga lagstiftning slutligen har uppnåtts mellan våra förhandlare från Europaparlamentet och medlemsstaternas regeringar.
Det är förstås frågan om en reparationsklausul som har visat sig vara den mest kniviga aspekten av det nya direktivet för mönsterskydd. Jag är glad över att se att inga hinder kommer att tillåtas för den fria rörligheten av reservdelar till fordon som många verkstadsföretag i Storbritannien använder dagligen. Trots att det standstill -system som detta kompromissavtal tillämpar innebär att andra länder kan fortsätta tillämpa sin praxis att tvinga fordonsägare att vända sig till tillverkarna när de behöver reservdelar, så rekommenderar jag att de överväger att öppna marknaden för reservdelar till verkstäder och liknande.
Den brittiske konsumenten gynnas av konkurrensen mellan tillverkare och verkstäder när det gäller att köpa reservdelar till fordon. Jag anser att alla europeiska bilister bör kunna välja vem som förser dem med reservdelar, i den ärliga konkurrensens intressen.

Ullmann
Ur parlamentets synvinkel kan varken förlikningsförfarandets förlopp eller resultat anses tillfredsställande. Rådet hanterade det viktiga lagförslaget på ett närmast fördröjande sätt, i det att det luxemburgska ordförandeskapet lämnade frågan vidare till det brittiska. Under förhandlingarnas lopp visade det sig att det inte skulle bli möjligt att enas om den omstridda reparationsklausulen.
Beträffande den uppenbart felande politiska viljan att nå en gemensam lösning i en för den gemensamma marknaden så viktig fråga, måste man instämma i föredragandens åsikt att det nuvarande förslaget, å ena sidan gör det möjligt att tillhandahålla en inom hela EU omfattande gemensam rättslig grund för mönsterskydd, å andra sidan är en försämring i det rättsliga läget för reparationsindustrin utesluten. Därför har min grupp godkänt förlikningskommitténs beslutsutkast.
Betänkande Lange

Nicholson
Jag välkomnar detta betänkande och instämmer med föredraganden i att betydelsen av denna lagstiftning inte får underskattas. Nedskärningar i utsläpp från fordon är en absolut nödvändighet och betänkandet speglar kloka förslag som kommer att åstadkomma detta.
Jag instämmer till fullo med införandet av ett inbyggt diagnos-system för alla bilar inklusive dieselfordon och lättare lastfordon. Detta är exakt den typ av förebyggande åtgärder som vi behöver införa för att minimera miljöutsläppen. Det är också rimligt att ha en övergångsperiod för införandet av inbyggd diagnos-utrustning.
Föredraganden har tagit vederbörlig hänsyn till allmänhetens oro genom att driva på utvecklingen mot mera miljövänliga bilar. Samtidigt som vi behöver behandla problemet med föroreningar från de fordon som rullar på vägarna idag, instämmer de flesta av oss i att den bästa vägen framåt är utvecklandet av en kultur med miljövänliga fordon. Av detta skäl stöder jag förslaget om införandet av skattelättnader för den inledande tillverkningen av bilar med avancerad avgasreningsutrustning.
Betänkande Hautala

Amadeo
Förlikningskommittén presenterar i dag ett åtgärdspaket mot luftföroreningar som medför en serie viktiga ekonomiska konsekvenser.
Tack vare det arbete som genomförts i denna församling har tre texter antagits. Resultatet är ett direktiv som härrör direkt från Auto-Oil-programmet, ett program som engagerade, inte bara denna församling, utan också kommissionen och bil- och oljeindustrin.
Det viktigaste målet i dag är att förbättra kvaliteten på den luft vi andas, vilket innebär att vi måste utarbeta en europeisk strategi som gör det möjligt att minska utsläppen från motorfordon genom att anta en gemenskapslagstiftning som äntligen är så tydlig som möjligt och som gör det möjligt för industrin, framför allt bilindustrin, att planera de investeringar som måste göras för att klara de konverteringar som krävs när nästa generations motorfordon skall tillverkas.
Även om oljeindustrin i ett slags skyddsreflex verkar överdriva kostnaderna för de investeringar som man anser behövs för att bygga nya raffinaderier, kostnader som kommer att överföras direkt till bilisterna, så kan enligt vår mening lagar som innehåller skattelättnader just för bilisterna - de viktigaste konsumenterna inom denna sektor - vara det som gör det möjligt att klara de nödvändiga investeringarna.
Avtalet mellan rådet och parlamentet gör det tekniskt möjligt att förbättra luftkvaliteten tack vare kravet på att tillföra syre i dieseloljan, sänka halten av svavel, bensen och aromatiska ämnen i den normala bensinen och minska utsläppen av koldioxid.
Enligt direktivet kommer blyad bensin inte längre att få säljas efter år 2000, såvida inte klimatförhållandena är lämpliga för detta eller förbudet kan orsaka svåra ekonomiska skador.
Även för den blyfria bensinen och grön diesel kommer det från och med januari år 2000 att gälla strängare regler. De tidsgränser som anges är ganska snäva, framför allt med tanke på att rådet, som man skall vända sig till med ansökningar, kommer att vara mycket restriktivt med att bevilja undantag, som endast kommer att beviljas efter väl underbyggda ansökningar och för mycket begränsade perioder.

Buffetaut
Direktiven om Auto-Oil gav upphov till många debatter och medförde en del upprördhet inom industrin. Även om ingen protesterar mot nödvändigheten av att skydda miljön, måste vi ändå erkänna att skyddet av miljön medför en kostnad, som det skulle vara oklokt att bortse från.
Efter två behandlingar i parlamentet överlämnades den gemensamma ståndpunkten till förlikningskommittén. Det är det utkast som enhälligt antagits av parlamentets delegation vi nu diskuterar.
Den kompromiss som uppnåddes befinner sig mellan ministerrådets ståndpunkt och Europaparlamentets. På det sättet undveks en maximalistisk-ekologisk ståndpunkt som är oklok ur ekonomisk synvinkel.
Det måste emellertid påpekas att de specifikationer som valts är betydligt strängare än de som ursprungligen förespråkades av Europeiska kommissionen. De normer som ministerrådet valde ut, och som skall tillämpas från år 2005, var bara vägledande. De kommer att bli obligatoriska.
De specifikationer som diskuterades hårdast gällde svavel och aromatiska kolväten. Vi måste vara fullt medvetna om att det krävs en stor ansträngning från oljeindustrin och bilindustrin. Det måste medföra att den europeiska lagstiftaren garanterar industrierna stabila normer och inte kastar sig in i en jakt efter allt strängare normer, särskilt som de tekniska innovationerna inte gör det lättare, utan att det medför oproportionerliga kostnader för industrin jämfört med fördelarna som uppnås med en förbättrad miljö.
Eftersom denna gemensamma ståndpunkt är en acceptabel kompromiss, såväl när det gäller krav på industrin som skydd av miljön, godkände min grupp den utan några betänkligheter.

Díez de Rivera Icaza
Som jag redan uttryckte i plenumdebatten den 17 februari i år, är jag för betänkande Hautala, en ståndpunkt jag är praktiskt taget ensam om i gruppen av ledamöter från mitt land, i dag återupprepar jag mitt stöd till det avtal som uppnåtts mellan rådet och parlamentet i förlikningskommittén om bränslekvaliteten från och med år 2000 och år 2005, eftersom, som jag redan sade i kammaren och som jag i dag upprepar, de renaste bränslena, det vill säga, de minst förorenande, är ett avgörande steg för att skydda den europeiska folkhälsan.
I dag liksom i går, går min röst i samma riktning: för att bidra till hälsan och kvaliteten på den luft vi andas och inte till de privata intressena hos vissa oljebolag.

Lis Jensen
Vi väljer att stödja den gemensamma ståndpunkten, eftersom ett ökat krav på minskning av utsläpp från bilar kommer att leda till en minskning av luftförorenande ämnen och därmed vara till gagn för människors hälsa och för miljön. Påpekandet av behovet av en strategi för minskning av luftförorenande utsläpp, särskilt med tanke på stadsområden, tycker vi är ett uttryck för en ansvarig miljöpolitik, eftersom det särskilt är i urbaniserade områden som dessa miljöproblem gör sig gällande.
Vi menar också att det är ett steg i rätt riktning att det skall vara möjligt för enskilda medlemsstater att i vissa situationer kunna kräva att bränslen bara får marknadsföras om de uppfyller strängare miljöspecifikationer än dem som fastställs i direktivet. Därigenom respekteras medlemsstaternas rätt att tillämpa mer långtgående miljöbestämmelser än dem som gemenskapen tillämpar. Att de enskilda medlemsstaterna mer aktivt använder sig av skattemässiga incitament i form av differentierade punktskatter, tycker vi inrymmer ytterligare positiva perspektiv med möjlighet till en stramare beskattning av särskilt miljöfarliga ämnen.
Vi vill emellertid poängtera att det är problematiskt att den enskilda medlemsstaten inte kan besluta om en differentiering av punktskatterna oberoende av rådets godkännande. Hänsynen till en bättre miljö får inte användas som ett skäl till ökad harmonisering av punktskatterna.

Lindqvist
Betänkandet är mycket positivt med krav på strängare obligatoriska utsläppsnormer i två steg från år 2000 till år 2005. Skatteincitament kan användas i de enskilda medlemsländerna för att stimulera ombyggnad och skrotning av äldre fordon. Kraven på kontroll av utsläppsnivåerna skärps.
Genom förslagen i Hautala-betänkandet förbättras kvaliteten på bensin och dieselbränslen med förbud mot blyhaltig bensin från den 1 januari år 2000. Medlemsländer kan införa striktare krav och differentierade punktskatter.
Allt detta är bra. Jag har också röstat för betänkandena. Det är emellertid helt nödvändigt att vi utarbetar en strategi för att få bort de bensin- och dieseldrivna fordonen från våra vägar. Dessa måste ersättas med nya miljövänliga bränslen och drivmedel som etanol, metanol, samt med elbilar och olika former av hybridfordon som kan kopplas till eldrift i t.ex. städer och tätorter.
Betänkande González Triviño

Caudron
Betänkandet från vår kollega Antonio Triviño kommer vid ett ovanligt smärtsamt tillfälle, och vi kan bara framföra vårt beklagande till de familjer som drabbats av Swissairs tragedi.
Inför denna smärtsamma nyhet är texten ännu mer aktuell och vi måste vara medvetna om att riskerna med luftfart gäller alla flygbolag.
Även om nollrisk inte existerar måste vårt enda mål vara att eftersträva det, och jag gläds åt de ändringsförslag som föredraganden vill införa i rådets text. I det hänseendet delar jag kommissionens strävan efter öppenhet gentemot det val som användaren med all sakkännedom måste göra. Vi måste också bekämpa avregleringarna och djungelns lag för priserna, som leder till att säkerhetsgränserna sänks.
Slutligen vill jag ännu en gång erinra om att detta är ett av de säkraste transportsätten, kanske det allra säkraste, och Europaparlamentet får inte glömma att vi även måste lagstifta inom andra områden, särskilt när det gäller vägtransporter, för att avsevärt minska de blodbad som varje år sker på våra vägar.
Vi har färre än 2000 döda per år i flygolyckor över hela jorden, men 8000 personer på vägarna bara i Frankrike.

Mendes Bota
Ingen kan bättre än Europaparlamentets ledamöter värdera behovet av att inte kompromissa i fråga om transportsäkerheten, framför allt lufttransporter. Vi ligger högst i världen vad gäller frequent flyers , vi reser med ett stort antal flygbolag, i många länder och till många flygplatser.
Lättsinnigheten leder oundvikligen till en tragedi. Vårt vardagsliv har kommit att drabbas av ett uppseendeväckande antal flygkatastrofer och offer, vilket är en följd, inte enbart av trafikökningen, utan också av uppluckrade säkerhetsföreskrifter för de mindre skrupulösa operatörerna och en tolerant lagstiftning.
Rådets ståndpunkt, framför allt i svaret på kommissionens och Europaparlamentets observationer i första behandlingen om förslag till direktiv om inrättande av säkerhetskontroll av luftfartyg från tredje land som opererar inom gemenskapens område, är helt enkelt oacceptabelt. De mest innovativa förslagen som gör en verklig effektivitet möjlig i kontrollen av dessa luftfartyg har helt tömts på innehåll.
Då man är så rädd för repressalier från tredje land, avstår rådet från en intervention på gemenskapsnivå, från rätten till information om riskerna som användarna av lufttransporterna löper och från återställandet av regler om lojal konkurrens, genom att införa likadana säkerhetsnormer för tredje lands luftfartyg som redan gäller för gemenskapens luftfartyg.
Rådet har genom sitt agerande gått tillbaka till ruta ett, vilket är detsamma som att allt kommer att förbli som förut.
Om rådet, efter godkännandet av ändringsförslagen som föredraganden ingett, vilka jag stöder i sin helhet, framhärdar i sin oflexibla ståndpunkt, kommer det att i framtiden bli moraliskt ansvarigt för alla de olyckor som kunde ha undvikits genom antagandet av ett direktiv som inte sätter säkerheten på en förhandlingsbar nivå.

Titley
Jag är glad över att ge mitt stöd till ansträngningarna från både de nationella regeringarna och föredraganden av detta betänkande, för att göra våra luftrum säkrare för den resande allmänheten, flygpersonal och alla oss som bor under flyglederna kring Europas livligt trafikerade flygplatser.
Det är inte mer än rimligt att begära att icke-europeiska luftfartyg som använder vårt luftrum uppfyller de högsta sägerhetsnormerna. Detta betänkande gör rätt i att begära snabba inspektioner av luftfartyg, i fall där myndigheterna är oroade över att de inte uppfyller internationella säkerhetsnormer.
Lika viktig är detta betänkandes krav på att allmänheten ska informeras om de flygföretag vars plan fått startförbud, likaväl som om att åtgärder har vidtagits för att rätta till problemen med dessa luftfartyg.
Samtliga parlamentsledamöter som talar i denna fråga kanske borde förklara oss jäviga, eftersom vi använder flyget för att utföra våra parlamentariska plikter hemma och här i Strasbourg - men vi har alla, oavsett om vi använder flyget eller inte, ett vitalt intresse i säkerheten hos de luftfartyg som vi ser flyga över våra hem. Jag vet att de människor som jag representerar, i området kring Manchesters livliga flygplats, vill att dessa förslag för ökad säkerhet antas så snabbt som möjligt.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.25 och återupptogs kl. 15.00. )

Klimatförändringar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om sin strategi efter Kyotokonferensen om klimatförändringar.
Fru Bjerregaard har ordet för kommissionen.

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter! I samband med förberedelserna inför ministersammanträdet i Buenos Aires är jag glad att kunna tala med er här i dag om klimatförändringar. Jag hoppas naturligtvis att vi blir några fler efterhand. Både i Rio och Kyoto visste EU att vi genom att visa ledarskap skulle kunna komma överens om ett så invecklat globalt miljöproblem som klimatförändringar, trots att huvudaktörernas utgångspunkter låg långt ifrån varandra vid starten. EU kan också visa resultat vad gäller sina interna förpliktelser. De senaste uppgifterna visar att gemenskapen är på god väg att stabilisera koldioxidutsläppen under år 2000 på 1990-nivån. Sedan Kyoto har EU behandlat saken på högsta politiska nivå. Vi har fortsatt att utöva vårt ledarskap och försökt att se till att Kyoto-protokollet träder i kraft. Låt mig bara nämna fyra milstolpar.
För det första undertecknade EU och dess medlemsstater protokollet i april i år. Man sätter nu in alla resurser på att övertala de andra parterna att också underteckna protokollet. Det är nämligen av avgörande betydelse att den amerikanska regeringen och Ryska federationen visar en politisk vilja att stå fast vid sina förpliktelser och undertecknar protokollet. Det bör om möjligt ske före Buenos Aires. Jag kommer därför att trycka på när jag om några dagar sammanträder med både den amerikanske och förhoppningsvis också den ryske ministern vid ett informellt ministersammanträde i Tokyo. Jag har i samband med detta glatt mig över den insats som gjorts från parlamentets sida för att övertala ledamöter av den amerikanska kongressen att ratificera protokollet. Det är en viktig fråga, och vi bör alla arbeta för att nå ett bra resultat.
För det andra lyckades vi vid miljöministrarnas möte i juni komma överens om ansvarsfördelningen för EU-målet inom medlemsstaterna. Detta är också ett viktigt meddelande till resten av världen. För det tredje offentliggjorde jag i juni ett meddelande om klimatförändringar, vilket fastställer de första stegen i en övergripande klimatförändringsstrategi för EU. Och, till sist, för det fjärde höll jag igår ett sammanträde med alla de tio ansökarländerna, där klimatet och sammanträdet i Buenos Aires var ett av huvudämnena. Jag är glad att kunna meddela parlamentet att det finns fullt stöd för EU: s linje, och att det också finns politisk vilja att stödja den. Många av länderna kommer också att se till att de undertecknar protokollet före Buenos Aires.
Dessa fyra konkreta handlingar har naturligtvis ökat EU: s trovärdighet, och det gör det möjligt för oss att fortsätta vårt ledarskap. Det är vår avsikt att föra ut Kyoto i det verkliga livet, och därför kan vi nu koncentrera oss på de frågor som det skall hittas lösningar på vid Buenos Aires-mötet. Vad vill vi då åstadkomma med Buenos Aires? Ja, sammanträdet är enligt min uppfattning mycket viktigt för att lägga fast en gemensam handlingsplan som skall formulera grundprinciperna för genomförandet av protokollet. EU måste återigen ta på sig ledartröjan för att se till att vi gör avgörande framsteg i Buenos Aires, även inom en del av de mer komplicerade områdena. Min ambition är att komma hem från sammanträdet med en omfattande och ambitiös handlingsplan, samt en tidsram för att lösa de sista problemen från Kyoto.
Vi måste i en sådan handlingsplan vara öppna för de idéer som kan bidra till att vi kan nå vårt miljömål över en längre tidsperiod, vilket omfattar flexibilitetsmekanismerna. I samband med detta är de principer som fastställs i resolutionen också mycket intressanta och förtjänar ytterligare uppmärksamhet. Man skall dock inte göra sig några illusioner om att det blir lätt att hitta lösningar när man på den ena sidan har den så kallade paraplygruppen med USA i spetsen, som kräver obegränsad användning av flexibilitetsmekanismerna, och på den andra sidan G7 och Kina som har röstat för en mer försiktig och kontrollerad användning. Vi får inte heller glömma den andra kontroversen som präglar förhandlingarna rörande en meningsfull indragning av utvecklingsländerna som ett villkor för USA: s ratificering. Här som i Kyoto kan det vara EU: s ledarskap som säkerställer ett bra resultat. Jag är överens med parlamentet om att man måste använda varje given möjlighet till dialog.
Låt mig emellertid använda denna möjlighet till att understryka att en tidig insats på hemmafronten förblir en av huvudhörnstenarna i Kyoto-protokollet och ett av de viktigaste bidragen till att uppfylla parternas åtaganden. Ett viktigt element i de nationella strävandena, inte minst i EU, kommer därför att vara gemensamma och samordnade bestämmelser. Av detta skäl gläder det mig särskilt mycket att parlamentet i sin resolution hänvisar till behovet av ekonomiska och skattemässiga instrument.
EU är ledande på många områden vad gäller energi- och kolavgifter, miljöavtal med industrin och främjande av förnybara energikällor. Vi har genom detta redan gjort framsteg med att bekämpa utsläpp och uppmanar andra länder till att följa vårt exempel. Det är mitt mål att säkerställa ytterligare framsteg med hänsyn till dessa frågor i Buenos Aires och också de principer vi har utarbetat, och se till att de avspeglas i den handlingsplan som måste antas.
Kommissionen har i sitt meddelande om klimatförändringar definierat en rad nyckelprinciper med hänsyn till flexibilitetsmekanismerna. Jag är säker på att de kan spela en viktig roll med hänsyn till att tillmötesgå våra förpliktelser med de lägsta kostnaderna. Jag instämmer därför i resolutionens betoning av att vi måste använda denna flexibilitet. Jag vill dock gärna understryka att flexibilitet som omfattar handel och andra aktiviteter förutsätter att deltagarna kan övervaka och kontrollera sina egna utsläpp, eller med ett engelskt uttryck: No trade without tracking . Det är avgörande att vi i Buenos Aires gör framsteg vad gäller att fastställa de regler som är en förutsättning för flexibilitetsmekanismerna.
Låt mig vidare betona att sträng kontroll och därmed också möjligheter till sanktioner skall gå hand i hand med protokollets genomförande. Om man inte tar så allvarligt på upprätthållandet av protokollets regler, och vissa därigenom kan åka snålskjuts på andra länders insatser, så kommer vi aldrig att kunna bekämpa klimatförändringar. Jag uppmanar därför kraftfullt Buenos Aires-deltagarna att försöka uppnå enighet om genomförandebestämmelserna för avtalet.
Till sist är det min fasta övertygelse att det först och främst är industriländerna som har en förpliktelse att lägga fram förslag till hur klimatproblemet skall lösas i praktiken. Vi har trots allt skapat det. När vi har utarbetat klara bestämmelser och säkerställt ett starkt upprätthållande av flexibilitetsmekanismerna, så kommer det att vara mycket lämpligare att tala med utvecklingsländerna om deras förpliktelser. Tills dess måste vi samarbeta närmare med dem om de frågor som oroar dem mest, som mekanismer för en hållbar utveckling och överföring av teknik.
För att följa upp sammanträdet i Buenos Aires och med hänsyn taget till de nationella strategier som medlemsstaterna väljer, har kommissionen för avsikt att lägga fram en mer långtgående genomförandestrategi för klimatförändringar under första halvåret 1999. Ett viktigt steg fram till dess kommer att vara att rådet så snart som möjligt godkänner de förslag som redan är framlagda, t.ex. kommissionens förslag till energiavgifter eller förslagen till en mer effektiv transportpolitik. Jag förväntar mig också att frågor om klimatförändringar efterhand integreras i andra politikområden, just som Europeiska rådet efterlyste vid sitt möte i Wien.
Herr ordförande! Jag vill avsluta med att ännu en gång tacka för de konstruktiva strävanden som parlamentet har uppvisat för att sprida kunskaper om klimatproblematiken, och för det stöd parlamentet ger kommissionen med hänsyn till genomförandet.

Graenitz
Herr ordförande! Fru kommissionär, låt mig tacka er för er redogörelse. Innan debatten börjar vill jag erinra om de fem principer som den egentliga klimatskyddsregleringen som avtalades redan i Rio grundar sig på. Den grundar sig nämligen på gemensamt men olikartat ansvar, på hänsynstagande till utvecklingsländernas särskilda behov, på omsorgsprincipen, på principen om hållbar utveckling och på att åtgärder syftande till bekämpande av klimatförändringar står i överensstämmelse med WTO: s påbud för undvikande av oberättigad diskriminering. Och just denna punkt vill jag särskilt peka på, för om vi talar om solidaritet och rättvisa i debatten, om vi säger att det är nödvändigt - och på den punkten håller jag med er, fru kommissionär - att industriländerna, som ju ändå är upphov till och fortfarande förorsakar de höga utsläppen av gaser som är skadliga för klimatet, blir i större utsträckning ålagda att minska och föregå med gott exempel, så som vi i Europeiska unionen försöker med bubble , där vi likaså bär gemensamt men olikartat ansvar, då är det också nödvändigt att vi hanterar det som nu kallas flexibilitetsmekanismer på ett rättvist sätt.
Här måste vi klart slå fast det som gjordes redan i Kyoto-protokollet, att det handlar om ytterligare och inte om alternativa åtgärder. Det måste också klart slås fast hur denna handel med utsläpp skall granskas och hur den skall mätas. Över hela världen måste vi mäta på samma sätt för att förhindra att utvecklingsländerna anser att industriländerna en andra gång vill undvika arbete på deras bekostnad.
Tekniköverföringen är en mycket viktig fråga, och jag ser med spänd förväntan fram emot handlingsplanen, eftersom jag anser att vi i unionen endast kan behålla ledningen i frågan om vi själva vidtar åtgärder som i slutändan inte bara tjänar klimatskyddet, utan i själva verket även medverkar till moderniseringen av vår ekonomi.
Den politiska viljan är förmodligen det mest avgörande, och jag föreställer mig - som Brundtland sade för många år sedan - att när de politiker som har makten i dag inte längre lever och följderna av deras beslut är kända, så är vi politiker som lever i dag förpliktade att handla på ett annat sätt så att klimatet inte ändras i sådan utsträckning som man kan befara om vi fortsätter bedriva business as usual .

Pimenta
Fru kommissionär! Tack så mycket för ert uttalande. I går förklarade presidenten för British Petroleum, BP, att oljebolagen skulle få lida om de fortsatte att förneka existensen av klimatförändringarna. Det är dags att Exxon, och andra oljebolag i climate coalition , inser att om de inte ändrar inställning, kommer de att få känna av repressalier från de europeiska konsumenterna. Hittills har vi inte vidtagit några åtgärder, men vi kanske måste göra det, eftersom denna bolagsgrupp är det största hindret mot att genomföra besluten från Kyoto.
Om vi nu tittar på den text parlamentet kommer att anta, kan vi se att den till sin karaktär skiljer sig från tidigare resolutioner. Det handlar om en strategi inför Buenos Aires, framför allt vad gäller flexibilitetsmekanismer, och är inte enbart en upprepning av vår inställning, vilken är helt oförändrad angående klimatförändringen.
Vi accepterar ett fullständigt införande av Kyoto, inklusive flexibilitetsmekanismerna eller emission trading . Dessa mekanismer måste dock följa vissa principer.
För det första måste de vara kompletterande och inte absoluta, alltså att de inte på något sätt ersätter de inhemska åtgärderna för utsläppsminskningar.
För det andra är det globala målet för alla ansträngningar i Kyoto och Buenos Aires att på sikt uppnå en progressiv samordning av utsläppsrättigheter, räknat per capita för alla länder i världen. Och det är bra att detta sägs, eftersom USA och Europa har en mycket högre utsläppskvot per capita än utsläppen per capita bland en stor del av världens länder.
För det tredje - och detta är viktigt i Buenos Aires - är ett klargörande av mekanismerna i emission trading , joint implementation och clean development oumbärligt.
Vad är förhandlingsbart? Det är inte klart i dag. Vem förhandlar? Vad är värdet av en minskning av varje utsläppsämne genom åren? Vem kontrollerar utsläppsrättigheterna och hur företagen uppfyller skyldigheterna i utsläppshandelsmekanismen? Inget av detta är i dag klart för mig, och hittills har jag inte sett några ståndpunkter, från Europeiska unionen, som klargör vilken ståndpunkt vi skall inta i Buenos Aires. Det måste också klargöras att det inte kommer att vara möjligt att använda hot air i emission trading- mekanismerna.
Fru kommissionär! Vi står på er sida, vi stöder er i kampen för att på kommissionsnivå uppnå en politik mot klimatförändringarna. Hittills har det inte funnits en sådan. Miljöskatterna har hejdats i rådet, men kommissionen skulle kunna göra mycket mer. Politiken för att stödja förnybara energikällor fortsätter att bara vara uttalanden och meddelanden, men ännu har de inte omvandlats till en mekanism, en aktiv politik för Europeiska unionen. Vi står på er sida, men vi är vaksamma, fru kommissionär.

Eisma
Herr ordförande! Kyoto var en stor framgång, bland annat tack vare kommissionär Bjerregaards kraftfulla uppträdande. Men nu måste det hända en del i Buenos Aires. De flexibilitetsmekanismerna måste utarbetas. Vi talar om joint implementation ; vi talar om clean development mechanism ; vi talar om emission trading och alla de här flexibilitetsmekanismerna, och ett bra utarbetande av dem måste kunna få Förenta staterna att ställa sig bakom Kyoto och verkligen göra något åt problemen med koldioxidutsläppen.
Alla möjliga viktiga frågor har passerat revy här, sinks och trading och hot ai r, allt måste lösas i Buenos Aires. Jag håller dock fullständigt med Carlos Pimenta om att det framför allt måste göras något åt caps . Vi måste förhindra att det inte vidtas några nationella åtgärder på grund av handeln med utsläppsrättigheter. Därför måste handeln med utsläppsrättigheter begränsas. Jag skulle vilja be kommissionären att hon tydligt talar om vad hon tänker göra i den frågan.
Slutligen ser jag att transportsektorn står för cirka 25 procent av växthusgaserna och det kommer bara att öka. År 2010 kommer det att vara 40 procent. När jag nu ser hur den frivilliga överenskommelsen med bilindustrin ser ut så är den helt otillräcklig. Jag skulle gärna vilja höra hur kommissionären ser på den frivilliga överenskommelse om koldioxidutsläpp som hon träffat med bilindustrin.
Slutligen ber jag kommissionären att göra Buenos Aires till en lika stor framgång som Kyoto.

Breyer
Herr ordförande, kära kolleger! Fru kommissionär, av er personligen väntar jag mig inte ett bidrag till klarare luft, utan upplysningar. Liksom en del kolleger skulle jag gärna vilja få reda på hur de ledande principerna ser ut. Å ena sidan talade ni om " milstolpe" och " bli verksam i hemmet" , å andra sidan betonade ni flera gånger flexibilitetsmekanismerna. I vilken mån skall de egna åtgärderna gälla, i vilken mån flexibilitetsmekanismerna? I Kyoto talade ni om ett 50/50-förhållande. Det förslaget gav de gröna till omröstningen på torsdag. Jag skulle mycket gärna vilja få reda på vilka procentsatserna är och hur ni ställer er till gruppen De grönas ändringsförslag.
Jag anser nämligen att resolutionsförslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd inte är tillräckligt. Det är för oss en manifestationsed, för det betyder att man viker sig för industrins och USA: s intressen. Här talas nämligen om ett stort mått av flexibilitet, men tyvärr - kära kollega Pimenta - koldioxidskatten nämns inte ens i resolutionsförslaget. Vi har tagit fram ett förslag till konkreta åtgärder, till en föregångsmodell. Tyvärr bifölls den inte av majoriteten i utskottet.
Resolutionsförslaget ser avseende punkten om handel med utsläppsrättigheter ut att vara dikterat av USA. Handel med utsläppsrättigheter skall vara möjlig utan begränsningar. Det är en total omvändning i parlamentets klimatskyddspolitik. Jag finner det skamligt, eftersom det innebär en urholkning av Kyoto-protokollet, om handel med utsläppsrättigheter blir möjlig utan begränsningar. Vi vet alla att det är billigare för industriländerna att köpa utsläppsrättigheter än att genomföra ens de enklaste energisparåtgärder i det egna landet. Vi motsätter oss denna helomvändning i klimatskyddspolitiken. Vi vet nämligen att om en konsekvent klimatskyddspolitik med åtgärder ges upp, då spelas också föregångarrollen bort. Utan klimatpolitiska åtgärder på nationell och europeisk nivå kommer utsläppen att stiga med minst 8 procent till år 2010, i stället för att sänkas med 8 procent, som utlovades i Kyoto.
Jag vill också ansluta mig till Eisma och ber kommissionären att säga några ord angående bilindustrins frivilliga åtagande. Enligt nuvarande förslag är det skrattretande. Man kan inte tala om framgång när man låter industrin få 22 år på sig för att sänka bensinförbrukningen med en endaste liter. Det, anser jag, är ett klimatpolitiskt misslyckande. Nu måste vi äntligen vidta några ordentliga åtgärder!

Weber
Herr ordförande! Låt mig påminna er om att vi for till Kyoto med målsättningen att reducera utsläppen inom EU med 15 procent. Låt mig också påminna er om att den mellanstatliga panelen för klimatförändringar (IPCC) säger att vi måste få till stånd en minskning av utsläppen med 60 procent före år 2100. Låt mig också påminna er om att vi alla enades om att på lång sikt bör rätten till utsläpp över denna planet mätas per capita.
Artikel 3.3 säger att måtten på beskogning och återbeskogning kan tas i beräkning för att inte minska vår utsläppskvot. Å andra sidan har vi den mekanism som klart tillåter icke-Bilaga I -länder att bli medlemmar och tillåter oss att finansiera projekt som syftar till att minska utsläppen i icke- Bilaga I-länder - utvecklingsländer etc.
Det föreligger en stor risk: hotet mot den biologiska mångfalden. Planteringar i icke-Bilaga I-länder kan finansieras av industrialiserade länder. Vi har sett vad det har lett till i Indonesien.
Jag vill hänvisa till en utmärkt skrift från det österrikiska ordförandeskapet gällande skogsvård - en skrift som har överlämnats till underorganet för vetenskaplig och teknisk rådgivning. Det österrikiska ordförandeskapet säger att vi alltid måste ta hänsyn till frågan om biologisk mångfald. Det säger också att skogsvården inte bör räknas in för att uppfylla åliggandena i artikel 3.3. Detta är en garanti för att inget land skall fortsätta omvandla skog till snabbväxande planteringar. Vi måste hålla oss till den linjen och gratulera österrikarna för att de lade fram detta förslag.

Gollnisch
Herr ordförande, kära kolleger! 15 000 amerikanska forskare har nyligen undertecknat en petition som kategoriskt bestrider medias tes om växthuseffekten.
De påstår sig ha bevis för att ökningen av koldioxid under nittonhundratalet inte haft någon negativ effekt på världens meteorologi, klimat eller temperatur och att de katastrofala profetiorna inte stämmer överens med erfarenheten. Däremot har växtligheten gynnats vilket inneburit att jordbruksproduktionen kraftigt ökat.
Ingen kan emellertid i dag undgå propagandan som färgas av strävan efter globalisering, avseende växthuseffekten. Enligt den officiella tesen skulle utsläppen av koldioxid värma upp jorden. En rad olyckor kommer obönhörligen att drabba oss, om vi inte stänger igen industrins Pandoras ask. Polerna och glaciärerna kommer att smälta och havets nivå att höjas, låglandsområden och många öar kommer att översvämmas, tornador kommer att öka i antal och styrka, de tropiska sjukdomarna kommer att stiga ända upp till oss, regnet kommer att påverkas, torkan kommer att öka och göra hela länder ofruktbara, etc, etc.
Herr ordförande! Det återstår i denna katastrofvision att se vilka intressen de lobbyister har som förespråkar globalisering, och som skapat detta globala hot. Inte växthuseffekten, men en världssocialisering av ekonomin, med hjälp av ekologiska normer som skall tillämpas på vissa länder men inte på andra. Utvecklingsländerna, som snart kommer att stå för hälften av växthuseffekten, har uppenbarligen undantagits från kravet att minska sina utsläpp.
Man kan verkligen ställa sig frågan om det inte handlar om en ny typ av hot? De amerikanska vetenskapsmännen har organiserat sig och reagerat, under överinseende av Frederick Seitz, tidigare ordförande i amerikanska vetenskapsakademien.

Linkohr
Herr ordförande! Herr Gollnisch, även om ni hade rätt i er kritik är det ändå alltid meningsfullt att spara energi. Vi skulle skona våra resurser och minska vårt importberoende. Till syvende och sist är det också en vetenskaplig fråga om klimatologerna har rätt eller inte, och en sådan avgör man inte i ett parlament. Här handlar det mer om omsorg. För första gången som politiker står vi inför en hypotes som låter rimlig, och på den måste vi reagera - om vi inte reagerar kan vi begå det största fel som mänskligheten någonsin har gjort. Av den anledningen uppskattar jag att det i Europa råder relativ enighet om att växthusgaserna måste minskas.
Nu vill jag säga några ord till kommissionen. Ni har talat väl, fru kommissionär - jag ger er mina komplimanger - och jag tror att ni också menar allvar. Trots det är det i slutändan inte våra tal som värderas, utan det vi mäter med instrument. Vi mäter om vi faktiskt har släppt ut mindre växthusgaser eller inte. Och där har jag mina tvivel. För det som äger rum i Europa är en stabilisering med vissa osäkerhetsfaktorer, t.ex. i trafiksektorn: Bilarna blir bättre, men det finns fler bilar nu, och förmodligen kommer de totala koldioxidutsläppen från bilarna att vara avsevärt mycket större om ett par år, även om varje bil släpper ut något mindre. I hushållen har ingenting förändrats. Hushållsapparaterna blir väl bättre, det stämmer, men hushållen blir större och fler, eftersom familjerna blir mindre. Allt detta kan lätt verifieras. Kommissionen har själv undersökt och redovisat det. Jag refererar ju bara till era egna uppgifter.
Detta innebär att vi måste göra betydligt mer än vi för närvarande har åtagit oss i våra papper. Vi måste realisera det i praktisk politik, och då kommer vi snart till frågan om - inte bekännelserna, för där är vi alla överens - utan om finansieringen. Hur finansierar man den ofta befintliga tekniken så att den används för att minska utsläppen av växthusgaser? Det är den egentliga frågan, åtminstone enligt min erfarenhet: Hur finansierar man program på lång eller medellång sikt? Vi är i stånd att finansiera tunneln under kanalen, vilket innebär att de som tjänar in pengarna inte får valuta för sitt arbete förrän långt, långt senare. Varför är vi då inte i stånd att förbättra våra byggnader och skaffa finansiering i förväg, varigenom vi skulle spara mycket energi? Det lönar sig ju! Men t.o.m. vid dessa låga energipriser är vi uppenbarligen inte kapabla att göra det.
Vi har ofta gjort storvulna bekännelser till de förnybara energikällorna, men jag vet ännu i dag inte hur de skall fungera. Ni har mitt stöd, men hur skall det genomföras vid nuvarande låga energipriser och den med rätta kritiserade avsaknaden av energiskatt? Grön skatteväxling är villkoret sine qua non för en omläggning av energipolitiken.
Till slut ännu ett råd för Buenos Aires-mötet: I Kyoto visade det sig vara förmånligt för amerikanerna att de amerikanska ledamöterna uppträdde gemensamt. Vore det inte möjligt för européerna - de nationella och europeiska ledamöterna - att tillsammans med kommissionen bilda en gemensam grupp och uppträda gemensamt i Buenos Aires? I stort sett är vi ju överens. Men där skulle vi kunna spela en långt större roll, om vi agerade på ett organiserat sätt. Detta är en vädjan till parlamentet, men också till kommissionen.

Sandbæk
Herr ordförande! Om inte Kyoto-protokollet ratificeras och träder i kraft under de närmaste åren, kommer de antagna reduktionsmålen med all sannolikhet aldrig att uppnås i praktiken. Detta kan skyllas på att det finns en inbyggd kamp mot tiden i protokollet. För varje år som går med stigande utsläpp av växthusgaser, blir den nödvändiga insatsen större, och det blir kortare tid till att genomföra den. I USA t.ex. kommer ett uppskjutande av ratificeringen med tre år att betyda att den årliga reduktionsinsatsen nästan fördubblas. Det är därför mycket nedslående när man hör att Clinton-administrationen överväger att skjuta upp ratificeringen till efter nästa presidentval. Ett sådant beslut kan bara vara till nytta för dem som vill se att Kyoto-protokollet kapsejsar. Det kommer inte att gå många år innan förslag om omförhandlingar vinner röster.
Detta parlament bör inte bara ge sitt formella stöd till klimatarbetet, utan bör också på ett mycket konkret sätt bidra till att de uppnådda resultaten omsätts till framgångar i praktiken. Jag har därför lagt fram ett ändringsförslag med Kyoto-protokollets egen ordalydelse till det gemensamma resolutionsförslaget, och jag hoppas att parlamentet kommer att rösta för mitt ändringsförslag.

Virgin
Herr ordförande, fru kommissionär! EU spelade onekligen en avgörande roll vid Kyoto-mötet. Utan dessa konstruktiva insatser hade konferensen troligen slutat i ett stort misslyckande. Det gäller nu att vårda denna ömtåliga planta vid Buenos Aires-mötet i december.
I kommissionens meddelande " Klimatförändringar - en strategi efter Kyoto" pekar kommissionen på en rad åtgärder som bör vidtas för att vi skall kunna leva upp till EU: s ambitiösa målsättning att minska växthusgaser med åtta procent till år 2008-2012. Jag tror att det kommer att bli svårt att klara detta mål utan att använda ekonomiska styrmedel i form av skatt eller avgift på exempelvis koldioxidutsläpp. Mitt land, Sverige, har ju redan en sådan avgift som är ganska hög. Trots detta har vi inom ramen för minskningen fått tillåtelse att öka utsläppen med fyra procent, vilket mycket tydligt visar att vårt beslut om avveckling av två kärnkraftsaggregat får denna starkt negativa effekt. Jag beklagar verkligen djupt detta beslut.
Alla bidrag för att nå Kyotomålen måste användas, men man måste också ha deras inbördes relationer klara för sig; till exempel ger alla världens vindkraftverk ungefär lika mycket kraft som de reaktorer som Sverige skall lägga ned.
Vi ställer också krav på bilismens bränsleförbrukning - med all rätt. Man bör emellertid också veta att om de nedlagda reaktorerna i Sydsverige ersätts med dansk kolkraft, motsvarar detta koldioxidutsläpp från halva svenska bilparken - förutom att WHO beräknar att svavelutsläppen enbart i Europa ger ungefär tiotusen förtida dödsfall per år.
På senare tid har man framfört idén att återföra förbränningsgaser med koldioxid till underjordiska bergsformationer som har förmågan att binda koldioxid permanent. Avser kommissionen att inför dessa förhandlingar undersöka denna metod och utvärdera kostnaden för den?

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Jag skulle vilja göra tre anmärkningar i den här debatten. För det första är det viktigt att understryka att medlemsstaterna har det största ansvaret för att Kyotomötets målsättningar skall klaras. De måste tala om hur och med vilka åtgärder de skall klara de målen. Europeiska unionen måste å sin sida ställa upp ramarna för genomförandet, och den har framför allt en samordnande och stödjande funktion.
För det andra måste de flexibla mekanismerna, med bland annat den handel med utsläppsrättigheter som Förenta staterna införde i protokollet, betraktas som ytterligare ett sätt att fullgöra skyldigheten att minska växthusgaserna. Det är förresten ett av de viktigaste målen för mötet i Buenos Aires i november i år, nämligen att nå en överenskommelse om förhållandet mellan de åtgärder som länderna själva skall vidta och handeln med utsläppsrättigheter, till exempel fördelningen tre fjärdedelar mot en fjärdedel.
Flexibla mekanismer kan spela en viktig roll i fullgörandet av skyldigheterna till en lägre kostnad för att på så sätt garantera den europeiska industrins konkurrenskraft. Med den utgångspunkten måste vi förespråka användningen av de här mekanismerna med vissa restriktioner och, som kommissionen föreslår, med ett etappvist införande.
För det tredje är det nödvändigt med en bättre integrering av klimatförändringar i den sektoriella politiken. En politik som skall förhindra klimatförändringar kräver att en hel del europeiska energipolitiska handlingsprogram definieras om, eventuellt inbegripet sektoriella målsättningar.
Fru ordförande! Som ni redan sagt så måste vi insistera på att Förenta staterna ratificerar protokollet så snart som möjligt. Enligt vissa källor vill inte den amerikanska kongressen ratificera protokollet nu, eftersom den inte vill minska utsläppen i USA. Vi måste insistera på att det sker så snabbt som möjligt utan att tillåta några kompromisser som gör att protokollet till slut blir ett instrument som tillåter ytterligare utsläpp av växthusgaser.

Taubira-Delannon
Herr ordförande, fru kommissionär! Denna debatt ger oss möjlighet att erinra om att toppmöten ofta används för att tillkännage stora principer och sluta stora avtal, men att den svåraste delen av arbetet återstår att göra. Ofta är också tidsplanen frustrerande lång. Vi vet att New York 1997 inte höll löftet från Rio 1992, inte bara för att vi står inför ofta halvhjärtade politiska viljor utan också för att det finns objektiva svårigheter, bl.a. knutna till olika, och t.o.m. motsatta, uppfattningar mellan de industrialiserade länderna i norr, och dem i söder som är på väg att industrialiseras, och också för att det inom samma block kan finnas avsevärda skillnader i produktivitet mellan olika länder, och alltså skillnader i konkurrenskraft.
Dessa svårigheter göder de pragmatiska tendenserna, och när man överväger vad den internationella handeln med utsläppstillstånd för koldioxid kan bli, har man rätt att fråga sig om man står inför ett misslyckande med de stora principerna och ambitionerna, eller om man snarare är på väg mot framsteg när det gäller pragmatism och effektivitet. Jag är för min del inte övertygad om att det är nödvändigt att avgöra det.
Det viktiga är att debatten går framåt och berikas. I dag vet vi naturligtvis att det krävs normer och standarder, men det räcker inte. Vi måste också upprätta lagar och regler på nationell nivå och se till att de tillämpas, det är fortfarande otillräckligt. Vi måste upprätta dem inom Europeiska unionen och se till att de tillämpas, men det är fortfarande långt dit. Det krävs alltmer internationell, offensiv och uppfinningsrik diplomati, som både gör det möjligt att normalisera och främja, dvs. som både har medel att straffa och motivera.
Det viktigaste är faktiskt att förstå att all ekonomisk verksamhet påverkar miljön, och ju tidigare vi för in miljön i den internationella ekonomiska politiken, desto snabbare kan vi minska dess kostnader och bevara dess möjligheter till sysselsättning.
Med andra ord måste vi fortsätta att tillkännage våra stora principer, eftersom vi inte har någon anledning att avstå från vår kravnivå, men vi måste också bli medvetna om utmaningarna när det gäller livskvalitet, livsmiljö, livsmedel, luft- och vattenkvalitet, folkhälsa, men också helt enkelt när det gäller psykiskt välbefinnande som kommer av att leva i ett klimat som återigen stabiliserats. Vi måste också beakta kraven med tanke på att produktionskostnaderna kan innehålla social dumpning och även miljödumpning, men framförallt beakta den press som konsumentpolitiken i norr utövar på denna nivå av produktionskostnad. Helt enkelt uppvärdera fördelarna genom att framhålla hur miljön kan skapa nya yrken.
Vi måste alltså integrera miljön som en komponent i en hållbar utveckling, dvs. föra in den i WTO-förhandlingarna.

Kronberger
Herr ordförande! När vi talar om Kyoto och Buenos Aires vill jag peka på tre punkter, naturligtvis utan att göra några anspråk på fullständighet. Beträffande hur stora minskningarna är, har det redan skett flera steg tillbaka jämfört med de tidigare målen från Toronto, klimatalliansmålen och även Rio-målen. Så det är fråga om en miniminivåöverenskommelse. För det andra måste vi vara medvetna om att vi dagligen släpper ut lika mycket koldioxid som tidigare har bundits under 3000 år. För att konstatera att det inte kan vara förnuftigt, att det inte kan vara bra, behöver jag inte 1000 amerikanska vetenskapsmän eller andra experter - för det räcker med vanligt sunt förnuft.
Om vi erkänner detta måste vi också erkänna att problemet med växthuseffekten inte är som vilket problem som helst, utan sannolikt ett av de största som mänskligheten ställts inför. Den traditionella energipolitiken befinner sig på kollisionskurs. Jag tror att de flesta tagit sitt kaptensbevis på Titanic. Isbergen är klart synliga och alla säger: Full fart framåt .
Angående kostnaderna: När vi talar om energipolitik och om klimatproblem, talar vi nästan uteslutande om finansieringen. Jag frågar er nu, mina damer och herrar, vilken chans ett samhälle har, som är berett att investera i allt möjligt men uppenbarligen inte är berett att investera i sina egna framtida möjligheter och därmed inte heller i sin egen arts livsuppehållande. Att denna investering måste börja med oss själva anser jag vara en etisk självklarhet.

Pollack
Herr ordförande! Buenos Aires-mötet handlar om att utarbeta de regler och förverkliga det man enades om i Kyoto. Det största politiska problem som kvarstår är bristen på politisk vilja från Förenta staterna att, såsom den nation i världen som släpper ut mest växthusgaser, ratificera avtalet. Om inte USA ratificerar, kommer allt att gå i stöpet.
Så än en gång tycks det som om bördan hamnar hos Europeiska unionen att arbeta vidare med detta politiska problem, och att gå i spetsen för förhandlingarna. Vi måste komma ihåg att ingen av de gemensamma mekanismerna för avtalets genomförande kan träda i kraft innan majoriteten av parterna har ratificerat Kyoto-protokollet. Det återstår fortfarande enorma mängder detaljer att arbeta med gällande ett gemensamt förverkligande och mekanismerna för en utveckling mot renare miljö. Vi har ett helt berg av frågor att lösa såsom: kommer vi att uppnå ett ömsesidigt ansvarstagande gällande handeln med utsläpp; hur kommer mekanismerna för en övergång till renare teknik att fungera i praktiken; hur skall minskningarna av kolet mätas; och hur kan vi undvika spridningen av överhettad luft? Man kan fortsätta i en halvtimme med dessa olösta frågor.
Det finns farhågor om att handeln med utsläpp kan användas av väst för att undvika reella minskningar på hemmaplan. Detta skulle helt enkelt inte lösa problemet med klimatförändringar. Om det helt enkelt resulterar i en global handel med något vi redan har, åstadkommer vi ingenting. Jag skulle bara fråga vilken bangladeshier som helst om han är intresserad av problemet med klimatförändringar just i det ögonblick då två tredjedelar av hans land ligger under vatten.
Det är mycket viktigt, trots risken för att irritera USA: s förhandlare, att vi kräver någon form av kvantitativt tak för användningen av flexibilitetsmekanismer för att garantera att majoriteten av sänkningarna görs i hemlandet.
USA: s nuvarande tankegång om priserna för handeln är alldeles för låg och förutsätter att Förenta staterna endast strävar efter att minska sina egna utsläpp med 3 procent jämfört med nuvarande trend. Om så är fallet måste vi fråga oss om det finns någon politisk vilja att tillämpa en fri marknad för tillstånd. Handeln med utsläpp måste bygga på principen om likvärdiga rättigheter per capita; detta är mycket viktigt att hålla i minnet när vi åker till Kyoto.
För att kort återknyta till vad Rolf Linkohr sade, tycks det som om Europeiska unionen inte framställer sig själv som ett team. Jag syftar inte bara på klyftan mellan parlamentet och kommissionen, som innebar att parlamentsledamöterna förra gången kände det som om de befann sig vid sidan om och inte behandlades som om de ingick i en gemenskap. Kommissionen har också ett ansvar att knyta till sig medlemsstaterna så att vi talar med en mycket mer sammanhållen röst.
Sammanfattningsvis bör handeln med utsläpp ordnas på ett sätt som uppmuntrar utvecklingsländer, såväl som våra egna, att avskaffa fossila bränslen. Vi måste tillämpa principen om minskning och konvergens en längre period än vad vi slog fast i Kyoto. Buenos Aires kommer förstås inte att bli slutpunkten. Klimatförändringar måste forsätta ligga högt på vår dagordning i Europeiska unionen och vi måste återvända till det dagligen, eftersom vi verkligen inte är på väg att infria våra egna löften gällande de mekanismer vi för ögonblicket har här på hemmaplan.

Baldi
Herr ordförande, kära kolleger! I Kyoto, efter tio långa dagars förhandlingar, ratificerades ett protokoll om minskning av utsläppen av de gaser som orsakar växthuseffekten, ett protokoll som undertecknades av 38 länder av de 160 som var närvarande vid världstoppmötet. För praktiskt taget samtliga länder gäller det att minska ökningen av utsläppen med mellan 20 och 40 procent. Detta är ett litet steg som, även om det är mycket blygsamt, med tanke på förutsättningarna ändå är något positivt, ett första konkret åtagande som får kraftiga återverkningar på flera nivåer. Men för att avtalet verkligen skall bli operativt återstår ett antal olösta problem: förverkligandet av de angivna målen, definitionen av förhandlingsbara utsläppsnivåer, tillämpningen av partnerskapsavtalet mellan de industrialiserade länderna och utvecklingsländerna och, sist men inte minst, vilket mina kolleger har påpekat, ratificeringen från de undertecknande ländernas sida.
De viktigaste orsakerna till de atmosfäriska utsläppen är flera: inte bara biltrafiken och industrin, utan också djurens matsmältning, olika typer av odling, användningen av lösningsmedel och förstöringen av skogen. Om vi fortsätter som hittills kommer enligt prognoserna den genomsnittliga temperaturen på jorden och havsnivån att stiga mycket snabbare än någonsin tidigare i mänsklighetens historia. De områden som är speciellt utsatta är de som befinner sig i kritiska områden vad gäller havsnivån: de oräkneliga öarna i Stilla havet och alla de små östaterna i Söderhavet och Afrika, vilket vi har pekat på i grundbetänkandet från den arbetsgrupp som jag leder inom den paritetiska församlingen AVS-EU, som kommer att sammanträda nästa vecka i Bryssel och som åtnjuter ett omfattande stöd från alla de stater som är särskilt utsatta och som därför har stora problem.
Men det är viktigt att påbörja ett seriöst handlingsprogram med stöd från jordbruk och industri och det är nödvändigt att utarbeta en grönbok om de ekonomiska och skattemässiga instrumenten - inklusive skattelättnader - som kan vända utvecklingen vad gäller denna klimatförändring som leder till allvarliga skador på ekosystemen på land och i haven, rubbningar i årstidernas växlingar, erosion av kusterna och därmed stora svårigheter.

Lange
Herr ordförande, mina kära kolleger! När man diskuterar konferenserna i Kyoto och Buenos Aires måste man naturligtvis också se vilka åtgärder vi vidtar. Inom en sektor i Europeiska unionen växer koldioxidutsläppen överproportionerligt mycket, nämligen inom trafikområdet. Sedan 1990 har de ökat med 11 procent. Under det första kvartalet 1998 släpptes bara genom trafiken 179 milj. ton koldioxid ut i luften i Europeiska unionen, dvs. var och en av oss - vare sig det är en kommissionär, ledamot, baby eller pensionär - förbrukar ungefär 150 kg bensin per kvartal. Det här måste vi ta itu med, vi måste göra något!
För den europeiska bilindustrin finns det ett egenåtagande som är tänkt att ta itu med problemet. Jag blev faktiskt lite överraskad över det här greppet från bilindustrin. I det avseendet har jag en något annan inställning än kollegan Breyer. Bilindustrin erbjuder sig att minska den genomsnittliga förbrukningen med 25 procent enbart genom tekniska åtgärder. Om vi sedan kompletterar med politiska åtgärder, t.ex. skattelättnader eller märkning av bilar, då kan effekten bli ännu större. Det är i princip vettigt, men som så ofta återfinns problemen i utförandet. När jag betraktar överenskommelsen och tillämpningen uppkommer en del frågor.
Först år 2003 skall en översyn kunna göras. Då skall man granska för att bedöma om de tekniska åtgärderna fått någon effekt. Tyvärr är det inte fastställt enligt vilket förfarande detta skall ske. I överenskommelsen står att de närmare detaljerna skall klaras ut genom brevväxling mellan bilindustrin och kommissionen. Även om vi har förtroende för kommissionen, fru kommissionär, så nöjer vi oss inte med bara en brevväxling i framtiden.
Det andra är att bilindustrin gör vissa antaganden om bränslen och annat som förutsätts. Kommissionen säger: " Antagandena kommer nog att föreligga." Men vad händer om de inte föreligger? Det är helt öppet. För det fallet måste vi ha en klar reglering. Det är inte heller fastställt vad som skall hända om enskilda företag eller bilindustrin som helhet inte uppfyller regleringen. Här uppkommer frågan om sanktioner, dvs. hur skall man kunna ställa någon till ansvar om hans tekniska åtgärder inte räcker till? På den punkten måste vi införa förbättringar och regler.
En tredje punkt är vad som skall ske med de icke-europeiska tillverkare som också säljer sina bilar här? Det handlar ju om en snedvridning av konkurrensen om de tyska, franska och italienska tillverkarna måste minska utsläppen och andra inte. Alltså måste också dessa inbegripas i överenskommelsen. Först när dessa tre villkor är utklarade kan parlamentet gilla förslaget.

McNally
Herr ordförande! Som vi redan har hört är många aktörer involverade i det vi måste göra för att ta vårt ansvar. Jag är övertygad om att dessa aktörer inte tror att vi menar vad vi säger. Därför måste vi klargöra att om det krävs förändringar i beteende och teknik måste dessa åstadkommas, annars leder det till bestraffningar.
Vi vet att åtminstone en tredjedel av utsläppen kommer från transportsektorn. Jag instämmer i vad min kollega, Bernd Lange, har sagt. Det handlar inte bara om biltillverkarna och den teknik de tillämpar; regeringarna har varit synnerligen försynta vad gäller att skapa medel för att stimulera människor till att använda andra fordon än deras bilar, och de lyckas inte heller övertala folk att göra detta.
Vad gäller energin har vi inte sett några förbättringar av de slag som borde göras: ett rationellt användande av energi, till exempel, och en koncentration på renare energikällor.
Jag skulle vilja veta vad som har hänt med tänkandet bakom den rationella planeringen i utkastet till direktiv för gas- och eldistributionssektorerna. Kommissionen anger i sitt meddelande om energieffektivitet att den anser att detta direktiv fortfarande behövs. Detta visar att det krävs samordning. Inte ens i detta parlament, om vi är ärliga, samordnas våra insatser: utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energifrågor och utskottet för transport och turism skapar inte den sammanhängande politiska drivkraft som kunde hjälpa oss att möta de förpliktelser vi tog på oss i Kyoto. Om vi inte kan göra det i vårt eget parlament, bör vi inte predika inför andra.
Jag vill be kommissionären att tillse att hon, i sitt arbete som ansvarig kommissionär inom detta område, bildar en grupp tillsammans med kommissionär Papoutsis, kommissionär Kinnock och kommissionär Fischler, de kommissionärer som är närmast berörda. Jag ber om sammanhängande åtgärder och om att det görs mycket klarare för medborgarna exakt hur dessa mål ska nås - även om det blir den hårda vägen. Vi kunde välja den lätta vägen. Vi har kritiserats för att vissa delar av vår resolution framstår som om vi väljer den lätta vägen, med andra ord mutar andra människor till att vidta åtgärderna. Vi måste ta på oss vissa av dem själva.
Vi har inte så gott om tid. Vi har sett skrämmande väderförlopp denna sommar som har kostat liv och orsakat förödelse över hela världen. Det finns ett samband mellan denna instabilitet och vårt misslyckande med att vidta de nödvändiga åtgärderna.

Bjerregaard
Herr ordförande! Tack för debatten som helt klart visar att det också i parlamentet finns ett stort engagemang i dessa problem. Jag skall kommentera några av de viktigaste frågor som ställts. Först skall jag säga till dem som sade - fru Graenitz och andra - att de såg mycket fram emot godkännandet av en handlingsplan, så att det skulle bli möjligt att se några framsteg i samband med Buenos Aires-mötet. Vi gör vad vi kan under våra förberedelser, och det är absolut också min uppfattning att det bör avslutas med en handlingsplan som klart formulerar riktlinjer för de problem som finns kvar.
I detta sammanhang förstår jag inte helt fru Pollacks anmärkningar om medlemsstaterna och kommissionen. Ett av skälen till att Europeiska unionen lyckades uppnå resultat i Kyoto var i mycket hög grad ett mycket nära samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen. Detta nära samarbete har fortsatt. I mina inledande anmärkningar nämnde jag att vi på rådets möte i juni lyckades uppnå resultat om ansvarsfördelningen utifrån de nya mål som ställdes upp i Kyoto. Jag hänvisade också till det meddelande som kommissionen har lagt fram, och som kommer att behandlas på rådets möte i oktober. Jag betonade också stödet från ansökarländerna i Öst- och Centraleuropa, som jag också betraktar som viktigt, och som också kan bidra till att ge oss den nödvändiga styrkan i de förhandlingar som vi skall påbörja, eftersom jag delar den uppfattning som många gett uttryck för, att vi självfallet bör göra vad vi kan för att få med oss amerikanerna. Detta är viktigt för att överhuvudtaget uppnå några resultat på detta område.
Detta skall emellertid inte betyda att vi frångår det som varit en viktig fråga, och som herr Pimenta var inne på under sitt inlägg, nämligen att dessa flexibla mekanismer är kompletterande. Detta är mycket tydligt betonat i texten i Kyoto, och det har varit vår utgångspunkt i allt förberedande arbete. Det betyder också att vi anser att det är nödvändigt med en kontroll. Det är nödvändigt med vissa bestämmelser om hur man skall genomföra en sådan handling, och det var därför jag använde uttrycket: No trading without tracking .
Det är många som varit inne på att transporten är ett av de största problemen, och att transporten står för en ganska stor del av koldioxidutsläppen. Jag tror att det var Eisma som först tog upp denna fråga, men Linkohr och Lange och flera andra tog också upp sina observationer rörande transporten. Det var ett av skälen till att vi lade fram meddelandet om koldioxid och bilar, som ju var baserat på tre åtgärder. En var ett försök att få till stånd ett frivilligt avtal med bilindustrin. Vi har ett sådant avtal med bilindustrin som innebär en minskning på 15 procent. Detta är inte 35 procent, men ändå ett väsentligt bidrag. Dessutom innehöll meddelandet ett förslag om att det skulle skapas en övervakningsmekanism, en monitoring mechanism , om vilken vi också har lagt fram ett förslag, och att det skulle utarbetas ett direktiv som krävde en märkning vad gäller bränsleanvändningen i bilar. Ett sådant direktiv har antagits inom kommissionen och kommer snart att finnas på parlamentets bord. Vi delar alltså parlamentets uppfattning om att trafiken är ett av de områden som vi måste ta itu med på allvar, och där det också finns mycket att hämta, men naturligtvis också stora svårigheter.
Flera talare - inte minst Linkohr - var inne på frågan om finansieringen. Även rörande denna fråga har vi tagit fram förslag. Jag vill vädja till parlamentet om att bidra till att vi får godkännande i rådet. Vi känner alla till den trista historien om koldioxidavgiften och de många olika förslag som lagts fram efterhand, och jag måste säga att jag tycker att kommissionen har visat en riktigt stor kreativitet på detta område och har kontinuerligt lagt fram nya förslag. Det vi saknar i hög grad är några beslut på området.
Jag kan säga till Kestelijn-Sierens, att vad angår medlemsstaternas ansvar för genomförandet av detta område, så är vi helt överens om detta. Av samma skäl skrev jag till medlemsstaterna i slutet av juli och bad om att få vissa upplysningar om de åtgärder som medlemsstaterna nu skulle påbörja, eftersom det skulle vara upplysande för oss när vi skall göra uppföljningen av vårt meddelande om klimatförändringar. Jag sade i mina inledande anmärkningar, att vi planerar en vidare utveckling i början av 1999, och med hänsyn till detta har vi självfallet också nytta av att veta vad som sker i medlemsstaterna. Jag delar den uppfattning som Taubira-Delannon gav uttryck för, att det också är nödvändigt med sanktioner på detta område.
Till sist vill jag säga att jag också delar den uppfattning som McNally gav uttryck för, nämligen att det är nödvändigt att dra in andra kommissionärer i bedömningarna om hur vi kommer att klara klimatproblemen. Det är ju ett av skälen till att klimatproblemen är en del av den integrationsstrategi som avtalades i Cardiff, och som nu fortsätter under förberedelserna av Wien-sammanträdet. Detta innebär att kommissionärerna Kinnock, Papoutsis och Fischler skall delta. Jag kan säga att arbetet i kommissionen är i full gång på detta område, och jag tycker att vi har ett utmärkt samarbete, och alla är överens om att dessa problem inte kan lösas enbart genom miljöpolitiken. Man måste ha ett samarbete med andra kommissionärer.
Låt mig avsluta med att säga att jag är glad att vi ha fört denna debatt här idag. Jag tycker inte att det är någon lätt fråga vi står inför. Jag tycker att vi skall försöka att förbereda oss så väl som möjligt, och jag hoppas innerligt att vi i Buenos Aires kan fortsätta det ledarskap vi hade i Kyoto, också utifrån det perspektivet att jag har svårt att se vem som annars skulle klara denna uppgift.

Breyer
Herr ordförande, jag ställde tidigare en fråga som jag tycker är mycket viktig. Fru kommissionär, jag tror inte att ni behöver tala om för oss det vi redan vet. Vi känner till ert meddelande - jag har också läst det. Men det står ju inte något i det. Den konkreta frågan som ställts inte bara av mig, utan också av Pimenta, Eisma och andra, var ju vilket förslag ni kommer att lägga för ministerrådet med ansvar för miljöfrågor? Vilka resonemang förs i detta ministerråd vad gäller fördelningen mellan flexibla mekanismer och egna åtgärder? I Kyoto föreslog ni fördelningen 50/50. Jag är intresserad av om denna fördelning kvarstår. Anser ni att ändringsförslag i denna riktning är meningsfulla? Vilken kommer ministerrådets ståndpunkt att vara i denna fråga? Stämmer det att tolv miljöministrar redan har svängt och att bara tre fortfarande står bakom det? Ni kan väl ge ett konkret svar!
Den andra frågan som ställts av Lange, Eisma med flera gällde de frivilliga överenskommelserna. Märkning är bra, men det som vi har undrat över är, om det inte vore meningsfullt att därutöver lägga fram vissa lagförslag som tvingar bilindustrin att inte bara minska med en liter på 22 år, utan som ålägger den att faktiskt också visa reella resultat av de frivilliga överenskommelserna. Detta är mycket viktiga frågor som jag mycket gärna vill ha konkreta svar på.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag har redan svarat på vissa av de frågor som Breyer ställde igen rörande det föreliggande förslaget. Förutom förslaget om de frivilliga avtalen nämnde jag särskilt att det föreligger ett förslag om en övervakningsmekanism på området, och jag nämnde att jag fått ett direktiv godkänt i kommissionen, som gick ut på en märkning av bilarna som skulle upplysa konsumenterna om vilka konsekvenser det skulle få om de köpte den ena eller andra bilen. Under förberedelserna av både rådets möte och av det sammanträde som jag reser till i morgon, finns det vissa diskussioner i rådet om hur vi skall använda uttrycket supplementary . Det råder inget tvivel om att vi inte kommer att följa EU: s linje som säger att de flexibla mekanismerna inte kan användas utan att man också gör något på hemmaplan.
För ögonblicket diskuteras det om det kommer att vara klokast att föreslå vad man skulle kunna kalla ett kvantitativt tak eller ett kvantitativt mått, eller om det skulle vara klokare att gå i den riktning som innebär att det beskrivs som ett kvalitetsmått eller kvalitetstak, då man i högre grad skulle kunna koncentrera sig på att lägga begränsningar på användningen av de flexibla mekanismerna. Jag avser naturligtvis att delta aktivt i de diskussioner som sker, som också är en utlöpare av de diskussioner som skedde i Bonn, när kommissionen lade fram en rad dokument som preciserade användningen av de flexibla mekanismerna. Så man kan säga att vår linje på detta område, å ena sidan är att vi håller fast vid att det först och främst rör sig om vad man kan göra internt, och å andra sidan inte avser att överlåta de flexibla mekanismerna till de andra länderna, utan att vi också själva aktivt vill delta i denna debatt, och att vi också vill använda dem.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, för att avsluta debatten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Vissa planers och programs inverkan på miljön
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0245/98) av Gahrton för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om bedömning av vissa planers och programs inverkan på miljön (KOM(96)0511 - C4-0191/97-96/0304(SYN)).
Lannoye har ordet som ställföreträdande för föredraganden.

Lannoye
Herr ordförande! Gahrton kan tyvärr inte närvara och jag ersätter honom därför gärna, särskilt som jag fullständigt delar hans och miljöutskottets uppfattning i ärendet.
Detta förslag till direktiv som allmänt kallas " studie av strategisk inverkan på miljön" mottogs positivt av miljöutskottet, eftersom det helt enkelt svarar mot det som krävs av miljöpolitiken inom Europeiska unionen. Sedan 1985 finns ett direktiv om utvärdering av effekten av vissa offentliga och privata projekt, ett direktiv som för övrigt nyss ändrats och där ändringen skall överföras till den nationella lagstiftningen senast i mars nästa år.
Det handlar om att förbättra situationen, bl.a. genom en omfattande utvidgning av bilaga I. Men det finns också brister om man begränsar utvärderingen av effekterna till projektet. Beslutsfattandet som kan ha en avsevärd inverkan på typ av projekt, och som därför i princip borde innefatta miljökrav, äger rum alltför sent i beslutsprocessen. Det är för övrigt vad kommissionen säger för att motivera sitt förslag, nämligen att undersökningen av effekterna görs alltför sent i planerings- och beslutsprocessen.
Målsättningen med det aktuella förslaget är att garantera att miljökonsekvensutredningen och dess resultat beaktas under förberedelserna för och antagandet av planer och program för regionalpolitiken. Den kompletterar därför den nuvarande lagstiftningen på ett bra sätt. Innebär det att vi anser att förslaget är tillräckligt? Vi anser - och när jag säger vi, menar jag miljöutskottet, föredraganden och jag själv i egenskap av ställföreträdare för föredraganden - att det förvisso går i rätt riktning, men att det är alltför restriktivt. Miljöutskottet antog 23 ändringsförslag, där jag skulle vilja ge er de viktigaste riktlinjerna, och jag hoppas att dessa accepteras av kommissionen.
För det första gäller det direktivets omfattning, vilket definieras i artikel 2. Miljöutskottet föreslår att man inte begränsar sig till planerna och programmen för regionalpolitiken, utan också beaktar de planer och program som har effekter på mark- och marinmiljön, vilket omfattar mer. Vi har också antagit ett ändringsförslag i form av ett tillägg, som föreslår en positiv och icke restriktiv förteckning över de planer och program som obligatoriskt medför en studie över strategiska effekter. Jag tror att situationen klargörs betydligt av detta.
Dessutom har enligt min mening vissa preciseringar och förbättringar gjorts. För det första uttrycks målsättningen med en hållbar utveckling mer tydligt, för det andra har situationen förtydligats eftersom studien av strategiska effekter skall genomföras i det inledande stadiet av beslutsprocessen. Vi preciserar också att jordbruk, skogsbruk och fiske skall omfattas av direktivet. Villkoren för medborgarnas tillträde och konsekvenser anges tydligare. Anledningarna som motiverar en eventuell avsaknad av en studie över strategiska effekter skall offentliggöras. Slutligen skall alternativen analyseras, inbegripet nollmöjligheten. Det var det viktigaste.
Fyra ändringsförslag har lämnats in till sammanträdesperioden - det är inte mycket. Jag skulle snabbt vilja kommentera dem. För det första ett ändringsförslag från Jackson och Florenz som i inledningen föreslår en hänvisning till artikel 130.2 i stället för punkt 1. Jag anser det oacceptabelt, eftersom en hänvisning till punkt 2 kräver ett enhälligt råd. Jag motsätter mig därför detta ändringsförslag. Ett andra ändringsförslag från Estevan Bole är säkerligen principiellt berättigat. Det handlar om att införa en tidsbegränsning för medborgarnas samrådsförfarande, men jag tror fortfarande att en tidsfrist på tre månader är alldeles för kort. Själva förslagets natur får mig därför att dra slutsatsen att det inte är acceptabelt för miljöutskottet. Det är min personliga uppfattning, eftersom miljöutskottet inte haft tillfälle att uttala sig. Jag är i vilket fall som helst negativ till det. Slutligen har jag för Gruppen De gröna, tillsammans med min kollega Papayannakis, lämnat in två ändringsförslag som jag tror är fullt rimliga, och som vid den första översynen av direktivet förespråkar att miljöbesläktad politik skall föras in i förfarandet för att utvärdera den strategiska effekten. Det är ändringsförslag med avsikter, inget mer, men som jag tror förbättrar direktivet.
Jag tackar er herr ordförande. Jag tackar alla politiska grupper som kommer att stödja detta betänkande och jag hoppas att kommissionären kommer att betrakta ändringsförslagen med välvilja.

Blokland
Herr ordförande! Strategisk miljöutvärdering är ett instrument för myndigheter att bedöma om politiska föresatser, planer och program passar in i konceptet hållbar utveckling. Det rör sig här om ett politiskt instrument som kan fungera bra om meningen med det och nyttan av det trängt in ordentligt i de offentliga organen. Instrumentet får alltså inte ses som en besvärlig formalitet. Det är ett hjälpmedel på vägen mot en bra integrering av miljö och ekonomi. På det sättet kan det förhindras att det först i efterhand visar sig att vissa planer och program förorsakar onödiga skador på miljön.
Tyvärr är man ofta rädd för att den strategiska miljöutvärderingen skall få en stor räckvidd. Europeiska kommissionen vill till exempel begränsa direktivet till att gälla planer och program för fysisk planering. Jag förespråkar, liksom föredraganden, i första hand att en strategisk miljöutvärdering äger rum i ett tidigare skede och inte först vid bedömningen av de fysiska konsekvenserna.
Borde egentligen inte förutom planer och program även politiska föresatser genomgå en strategisk miljöutvärdering? Vissa politiker i medlemsstaterna är utomordentligt påhittiga när det gäller att undvika orden plan och program. En sektorplan eller strukturplan kallas då plötsligt för en sektorvision eller en strukturvision; ett program kallas då plötsligt för ett schema. Den sortens taktik måste naturligtvis förhindras. Därför måste Europeiska kommissionen vara påpasslig och hålla dörrarna öppna för en framtida utökning av direktivets räckvidd till att förutom planer och program även omfatta politiska föresatser.Se Lannoyes ändringsförslag 34 och 35.
Det grundläggande i den strategiska miljöutvärderingen är att alternativ undersöks, till exempel nollalternativet som beskriver vilka följderna blir av att inte göra någonting och det mest miljövänliga alternativet. Den sista delen av en strategisk miljöutvärdering är kompensationsprincipen. I första hand måste ogynnsamma miljökonsekvenser förebyggas. Sedan måste de ogynnsamma miljökonsekvenserna bekämpas. Om inte heller det lyckas helt skall de ogynnsamma miljökonsekvenser som blir kvar kompenseras i så hög grad som möjligt. Därmed ger vi ett konkret innehåll till principen att förorenaren betalar.
Herr ordförande! Jag hoppas till sist att det utmärkta arbete som lagts ner av kollega Gahrton som jag hyser stor respekt för, inte blir liggande någonstans hos rådet.

Esteban Bolea
Herr ordförande, ärade ledamöter! Sedan många år genomför alla länder miljökonsekvensanalyser, till och med innan 1985 års direktiv godkändes. Ändringen 1997 utvidgade skyldigheten att göra miljökonsekvensanalyser för många andra projekt.
Men kanske måste vi ta ett steg till, och inte enbart utreda projekt, utan också planer och program. Det är ett mycket svårt ämne. Jag vet, fru kommissionär, att ni anser att det är mycket svårt, eftersom alla länder utan undantag opponerar sig. Kanske måste vi, ärade ledamöter, fråga oss varför de opponerar sig. De opponerar sig för att de fruktar att subsidiaritetsprincipen skall kränkas, att kommunernas och regionernas befogenheter skall överlåtas på andra institutioner. Och för ett fördröjande av samrådsförfarandet. Herr Lannoye, ni vet mycket väl att i många länder är samrådsförfarandet och slutrapporten för miljökonsekvensanalysen - som kallas miljöutlåtande - två år, 18 månader, 16 månader, 12 månader gamla. Jag undrar om man skulle kunna förlama ett arbete, ett projekt eller en stadsplan, energi-, vatten-, avfallsplaner, eller vad det nu rör sig om, i 12 månader, 18 månader, 2 år. På grund av detta anser vi att länderna är rädda att man skall reglera i allt högre grad på miljöområdet.
Jag anser att ett samrådsförfarande på tre månader mer än väl räcker till. I vilket fall som helst, har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd godkänt en rad förslag från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, vilket jag är djupt tacksam för. Ett av dessa anser jag vara mycket viktigt. Under flera år har man byggt på områden i närheten av floder, i översvämningsbara områden. Och detta har, herr ordförande, lett till verkliga katastrofer.
Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi föreslår att man analyserar om det är översvämningsbara områden, innan tillstånd ges till byggnation i stadsplanerna, eftersom vi då skulle undvika många dödsfall, många olyckor, många ekonomiska förluster, men framför allt förluster av människoliv.
Å andra sidan skall vi inte heller vara rädda för att utarbetandet av dessa miljöutlåtanden skall innebära en förlamning av arbeten, om arbetena är väl utförda. Jag menar att det blygsamma steg som kommissionen tar, om att regeringarna - på nationellt, regionalt eller kommunalt plan - skall ta hänsyn till miljöfrågorna i sina problemlösningar, är mycket viktigt.
Fru kommissionär, det direktiv som har lagts fram är väldigt obetydligt. Trots det har ni problem med regeringarna. Vi kommer inte att stödja majoriteten av Gahrtons ändringsförslag, eftersom de förvirrar ett redan oklart direktiv. Vi är däremot mycket intresserade av att komma framåt. Därför kommer vi att lägga ned vår röst.

White
Herr ordförande. PSE-gruppen motsätter sig ändringsförslag 35 framlagt av mina vänner Lannoye och Papayannakis. På ett känslomässigt plan är jag mycket positiv till det, men i reella termer och såsom jag ser på miljökonskvensbeskrivningar, måste vi välja denna linje eftersom det spänner över ett alltför brett fält.
Det kanske är till hjälp om jag förklarar för dem som framlade ändringsförslag 35 den exakta orsaken till att jag har svårt för det. Gahrton hänvisar, i sitt för övrigt förnämliga betänkande, till definitionen av en strategisk MKB som en miljömässig konsekvensbeskrivning av en strategisk åtgärd - en policy, en plan eller ett program; en formaliserad, systematisk och detaljerad process för att värdera de miljömässiga effekterna av detta program eller dess alternativ. Detta förstår jag. Svårigheten ligger i frågan om policy. Jag har alltid betraktat MKB som någonting som kan användas som ett exakt redskap med hjälp av vilket de som önskar stödja en utveckling kan säga att det något positivt, och de som är emot det kan säga att det är något negativt och åberopa MKB såsom varande en del av utredningen av detta förslag. Vi vet, eftersom Gahrton mycket riktigt säger så i sin förklaring, att konventionella projektinriktade MKB inte har varit helt framgångsrika. Han nämner i samma föklaring svårigheterna med att värdera summan av många små aktiviteter och de indirekta effekterna på trafiken och transportbeteendet etc.
Så vi inser alla - inte minst i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och PSE-gruppen - att frågan om MKB, som sådan, är värd att undersöka vidare. Frågan är om förslaget om policy inte är för omfattande. Jag hävdar att så är fallet. Den rätta platsen för diskussioner om policy är inte så mycket i den fysiska planeringen av butiker eller flygplatser eller något annat objekt som räknas upp i betänkandet om MKB som överlämnats av Lannoye. Den rätta platsen för diskussioner om policyfrågor är i ett forum som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, i parlamentet eller i ett kommissionssammanträde. Det är där policyfrågor formuleras eftersom människor har valts för att diskutera dem. Vad de därför behöver när de går till byggprojektering är, enligt min mening, tillgången till strategisk MKB som ett planeringsredskap.
Därför är, enligt mig, ändringsförslag 35 ingenting som bör avvisas. Vi bör diskutera policyfrågor i rätt forum.

Jackson
Herr ordförande! Europeiska folkpartiets grupp stöder processen mot det direktiv för bedömning av påverkan på miljön, som inleddes i 1985 års direktiv.
Vi är tveksamma till det direktiv som vi nu diskuterar. Jag är inte säker på vad White drog för slutsatser. Jag föreställer mig, med anledning av vad han sade, att socialdemokraterna kommer att rösta emot detta direktiv. De kanske har ändrat sig sedan debatten i utskottet.
Men direktivets utgångspunkt, såsom det framställs i motiveringen, är som följer: Kommissionen säger att det står klart att konsekvensbeskrivningen av de miljömässiga effekterna av vissa projekt äger rum för sent i utvecklings-, planerings- och beslutsprocessen. Detta tar i själva verket bort möjligheten att överväga andra alternativ, både vad gäller det enskilda projekt som övervägs, liksom dess lokalisering eller geografiska sträckning. Dess slutsats är att det aktuella förslaget syftar till att åtgärda denna inneboende begränsning genom att komplettera 1985 års direktiv med detta direktiv som kräver en värdering av fysisk planering, planer och program.
Varför har då kommissionen grundat direktivet på fel stycke i fördraget? För att citera fördraget (artikel 130s.2) genom inskränkning av den beslutsfattande process som anges i punkt 1 (kvalificerad majoritetsomröstning), skall rådet enhälligt, på förslag av kommissionen besluta om bland annat åtgärder som avser fysisk planering. Detta är den punkt i ändringsförslaget som Florez och jag har lagt fram. Detta måste falla inom ramen för regeln om enhällighet.
Vad händer med subsidiariteten? Vi är mycket missnöjda med detta direktiv eftersom vi vet att medlemsstaterna alla har sina egna metoder för fysisk planering. I vissa fall är beaktandet av de miljömässiga effekterna redan nu mycket komplicerad.
I andra fall kan det vara bristfälligt, men lösningen måste ändå vara att göra 1985 års direktiv universellt tillämpbart.
Garthon för oss en lång väg. Han säger bl.a. att strategisk miljökonsekvensbeskrivning bör tillämpas på utvecklingsprogram för jordbruk och djurhållning. Det är som ljuv musik i öronen på många bönder inom Europeiska gemenskapen.
Vi anser att texten är förvirrad och illa beredd och följdaktligen verkar det som om ett direktiv från Europeiska unionen plötsligt kan gälla från stora till mycket små planer och program. Europeiska folkpartiet har föreslagit ett fundamentalt ändringsförslag som måste betyda att detta måste hänskjutas till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.
Sammanfattningsvis vill jag framföra mina gratulationer till den frånvarande Gahrton. Gahrton är känd för att vara motståndare till Europeiska unionen. Jag föreställer mig att han är hemma i Sverige och mottar någon form av medalj från den europeiska rörelsen för att ha föreslagit ett godkännande av detta direktiv som innebär ett mycket stort intrång. Han kanske inte vågar visa sig här, men han har verkligen givit intrycket - genom Lannoye - att han förespråkar ett direktiv som vi anser strider mot subsidiariteten och inte åstadkommer det den är avsedd för.

Dybkjær
Herr ordförande! Jag kan lugnt säga att jag i stort sett inte håller med på något sätt, vad gäller det som Jackson just sagt. Jag tycker att det är ett direktiv som går i rätt riktning, och det går dessutom också i rätt riktning på ett övergripande plan. Jag personligen kan i varje fall inte förstå att Jackson kan säga att vi skall använda artikeln om enhällighet, när det handlar om detta direktiv. I samband med detta direktiv är det ju tal om några saker som skall ske i de enskilda länderna, och det är inte tal om ett eller annat som skall ske i gemenskapen. De planer som står i den omnämnda artikeln kan vara något som rör gemenskapen på ett annat sätt än vad det är fråga om här. Jag tycker alltså att det är fråga om ett bra steg. Jag tycker att det är helt naturligt att vi har detta direktiv som en uppföljning av direktivet från 1985, som ju har sina tydliga begränsningar med hänsyn till det praktiska livet när det rör sig om planering av olika anläggningar. Det är viktigt att vi beaktar miljöaspekterna i tid, och så är faktiskt inte fallet i dagsläget.
Jag tycker också att miljöutskottets förslag är bra och kan stödja dem, och jag tycker också att olika politiker bör delta i bedömningarna, vilket är något mer långtgående än vad kommissionen säger. Jag tycker alltid när vi diskuterar miljöpolitiken att det är otroligt vad lite vi kräver - detta gäller emellanåt PPE-gruppen - av de undersökningar som skall ske när det gäller planers inverkan på ekonomin. Herr Florenz, jag sade inte att detta alltid är fallet, men emellanåt är det i varje fall det. Här skulle jag vilja säga att jag inte håller med om det som Jackson sade. Jag tycker att man borde ställa lika stränga krav i samband med undersökningar om inverkan på miljön, som när man undersöker de ekonomiska konsekvenserna. Det är faktiskt tal om två sidor av samma mynt, om vi överhuvudtaget skall kunna skapa en hållbar utveckling.

Papagiannakis
Herr ordförande, miljökonsekvensutredningen gällande vissa konkreta åtgärder hade, i vilket fall som helst, betydande nackdelar som, enligt min åsikt, på ett träffsäkert sätt påpekats av Gahrton och vilka vi till största delen instämmer i.
Låt mig tillägga att exempelvis i Grekland görs sådana utredningar ofta när projektet redan kommit igång, inte innan. Vid andra tillfällen anordnas de av respektive entreprenör och många gånger tillämpas inte alls det som respektive undersökningar förutsätter för reparation av skadorna på miljön.
I alla händelser har man fram till nu varit okunnig om de sammantagna och mer omfattande konsekvenserna av samlade åtgärder, åtgärdspaket eller av ingripanden som medför ytterligare åtgärder. I sådana fall, herr ordförande, får vi mångdubbel effekt på miljön, något annat än det vanliga tillskottet från varje projekts inverkan, och bara det ålägger oss att närma oss saken på ett annat sätt. I stället för det angreppssätt vi haft fram till nu, som jag skulle beskriva som " taktiskt" , måste vi förvärva ett " strategiskt" .
Tillåt mig, herr ordförande, att som exempel ge de Olympiska spelen i Aten år 2004. De innefattar olika idrottsanläggningar och många andra tillhörande arbeten som vart och ett av dem utgör ett hot, t ex mot våtmarkerna i Skiniá, grönområdena i Atens omgivningar samt mot många av stränderna i stadens närhet. Dock har inte någon total utredning gjorts, om de sammanlagda områdesmässiga och miljömässiga konsekvenserna, för hela den planerade anläggningen. Resultatet är att det, efter den första kontakten med verkligheten, förs diskussioner om ändringar i gränsdragningen för många anläggningar. Man diskuterar förändringar i och granskning av det ursprungliga programmet, vars kostnader skulle bli omfattande, medan den reella påverkan på miljön är fortsatt outredd och informationen till allmänheten obefintlig. Den grekiska regeringens ansvar är betydande men det är också det lokala självstyrets och i synnerhet Atens kommunala ansvar. Men inte heller kommissionen, fru kommissionär, har hittills spelat sin roll på ett tillfredsställande sätt. Den har inte givit oss några garantier för att gemenskapens föreskrifter avseende miljölagstiftningen för de Olympiska spelen verkligen hålls.
Kanske kommissionen, efter det nya direktivet åtminstone retroaktivt skulle kunna göra en strategisk miljökonsekvensutredning för de Olympiska spelen, nu innan arbetet börjar?

Breyer
Herr ordförande, kära kolleger! Denna strategiska miljögranskning är för oss en milstolpe på vägen mot en ökad grad av hållbar utveckling. Förslaget till direktiv syftar till ett förbättrat miljöskydd och är också ett verktyg för att på ett omfattande sätt och på tidigt stadium ovanför projektnivån kunna beakta miljöintressen. Det är mycket viktigt för oss - här vill jag invända mot Estevan Bolea - att många kriterier verkligen formuleras. Ett av dessa kriterier är säkerligen deltagande av berörda miljömyndigheter och den allmänhet som berörs. Man kan inte utveckla några projekt för allmänheten, utan att inbegripa denna allmänhet. Jag tycker att just för er, fru Estevan Bolea, som spanjorska borde det vara känt. Om man hade lyssnat på allmänheten och på vetenskapsmännen och miljöorganisationerna gällande sopbergen i La Coruña, så hade man kunnat undvika denna katastrof.
Jag finner det beklagligt att just den tyska regeringen, som alltid kallar sig föregångare, förhåller sig så destruktivt och inte lägger några konstruktiva förslag i den här processen, att den s.a.s. är utanför på den europeiska nivån. En mycket viktig fråga som Paul Lannoye redan påtalat är också att vi tyvärr inte lyckats föra in de politiska områden som är subventionerade, t.ex. gällande jordbruks- och stenkolsområdena samt varvsindustrin, för vilka vi betalar med offentliga medel utan att respektive verksamhet över huvud taget granskas i miljöhänseende. Vi hoppas att den strategiska miljögranskningen inte ställs åt sidan och vill ännu en gång vädja till medlemsstaterna, hur Tyskland...
(Ordföranden avbryter talaren.)

Kronberger
Herr ordförande, ärade kolleger! Den europeiska miljöpolitiken lider av två brister: Dels av ett alltför stort antal höga teoretiska viljeförklaringar och samtidigt en brist på konkreta bestämmelser för att driva igenom dem.
Dels präglas den europeiska miljöpolitiken av en prioritering av reparerande åtgärder i stället för ett aktivt förhindrande av skador på miljön. Detta är en politik som enligt sakens natur alltid släpar efter utvecklingen. Miljöpolitik kan bara vara framgångsrik när den övervinner detta stadium. Föredraganden har på ett utmärkt sätt uppmärksammat detta och åtminstone i någon mån mildrat felaktigheterna i ändringsförslagen.
Om man verkligen lyckades skapa strukturer innefattande strategiska miljökonsekvensanalyser, då skulle man göra ett kvantsprång i hela miljöpolitiken.

Florenz
Herr ordförande, ärade kolleger! Diskussionen om miljökonsekvensanalyser är ett högst förvånande självförhärligande av parlamentet. Förra året beslutade vi ju om miljökonsekvensanalyser för företagsanläggningar och definierade i det direktivet en hel rad framtida tillämpningsområden. Men när det blev dags att generellt för Europa bestämma vad en miljökonsekvensanalys är för något, föll vi allihop till föga. Då började vi tala om " subsidiaritet" , vilket resulterat i att vi nu har mycket stora problem, och det inte bara i Tyskland, för vi tillämpar faktiskt, fru Breyer, detta system sedan fem år. Detta visar bara att ni inte riktigt har kontakt med verkligheten.
Det är helt enkelt så att reglerna tillämpas på helt olika sätt. I Tyskland måste man underkasta sig en besiktning, och den som inte går igenom besiktningen är inte godkänd och då får byggnationen inte ske. I alla andra länder går man till väga på ett flexiblare sätt, och vad som är bäst vill jag inte bedöma. Jag säger bara att vi har skapat en inre marknad med målet att reglerna skall vara jämförbara. De måste inte vara identiska, eftersom vissa geografiska olikheter föreligger.
Här är det inte fråga om att avskaffa miljökonsekvensanalysen, utan om att låta den bli något bra och jämförbart med samma spelregler. Då är vi väl alla överens och beredda på det. I många inlägg har man tagit upp detta. Jag tror att direktivet baseras på fel rättslig grund.
Det gäller inte huruvida parlamentet enhälligt skall kunna avslå förslaget, utan det gäller om vi vill ägna oss åt regional planering eller inte. Angående miljökonsekvenser vid planer för markutnyttjande handlar det faktiskt om regional planering. Vi måste bara anföra de artiklar som är tillämpliga, och det kan utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt göra bättre än vi, därför gör vi bäst i att bara vänta.
Jag tycker att betänkandet i grunden bärs av goda idéer, men det är inte helt färdigt. Inte en enda medlemsstat står i dagsläget bakom det. Helmut Kohl och den franske presidenten har rätt i att kommissionen blandar sig i för mycket. Medlemsstaterna är tillräckligt skickliga och kloka för att kunna genomföra sådana prövningar enligt egna kriterier. I sinom tid skall vi plocka fram detta betänkande på nytt. Jag anser att det bästa vi kan göra nu är att avvakta. Egentligen borde man kanske t.o.m. rösta emot det.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Europeiska kommissionens förslag för införande av en miljökonsekvensanalys som gäller även för planer och program, är ett förslag i typisk stil från det gröna bordet i Bryssel långt ifrån den konkreta verkligheten i medlemsländerna. Florenz antydde just vad som hänt med den hittillsvarande miljökonsekvensanalysen i medlemsländerna. Det nya förslaget går ännu mer in på detaljer. Det är många gånger svårare än det gamla, som ju inte tillämpades i tillräcklig utsträckning. Återigen försöker man harmonisera processrätten och därmed göra ett djupt ingrepp i medlemsstaternas lagstiftning och förvaltningskompetens. Dessutom drar kommissionen inga slutsatser av alla de problem som redan uppstått i samband med förverkligandet av projektet miljökonsekvensanalys.
Mitt förslag är därför att innan kommissionen fullföljer detta förslag, bör den genomföra miljökonsekvensanalysen på planer och program inom sina egna ansvarsområden, i enlighet med framlagda förslag till direktiv, för att därigenom samla erfarenheter och kunna belägga deras användbarhet i praktiken. Jag anser också att den rättsliga grunden inte duger. Vi behöver en annan rättslig grund, eftersom det för stadganden om byggnation i stadsmiljö, planer för markanvändning och ramplaner för byggnation i stadsmiljö enligt artikel 3 och 3a i EG-fördraget inte finns någon normgivningskompetens för Europeiska unionen. Eftersom det på många områden i föreliggande förslag till direktiv handlar om en entydig reglering inom området för regional planering, skulle ett sådant förslag, om alls, ha stöd i artikel 130s.2.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka miljöutskottet och särskilt föredraganden, Per Gahrton, och även herr Lannoye som ställföreträdare för föredraganden, för deras insats och grundliga behandling av detta förslag. Miljöriskbedömningen är ett grundläggande instrument i miljöskyddet i form av en tidig integration av miljöhänsyn vid beslutsfattandet. Kommissionens mål med detta förslag är att komplettera det befintliga miljöriskbedömningssystemet på projektnivå genom att införa ordningar på planerings- och programmeringsnivå vid beslutsfattandet. I och med förslaget införs enligt vår mening ett minimalt och i praktiken ganska enkelt förfarande, som består av internationellt erkända principer från strategisk miljöriskbedömning, SEA. Men det framgår ju tydligt av debatten här idag, att det verkligen finns delade uppfattningar om detta förslag, vilket också var fallet in samband med utarbetandet av det.
Det har därför också lagts fram en lång rad ändringsförslag, och kommissionen är glad att kunna acceptera nästan hälften, eftersom vi tycker att de förtydligar eller förbättrar förslagets ordalydelse också genom att tillfoga vissa definitioner. Vi är naturligtvis glada över att kunna acceptera de förbättringar som förtydligar förslaget. Vissa av de ändringsförslag som vi inte kan acceptera kan skyllas på tekniska orsaker, men det kan också skyllas på att vi intagit en annan approach i förslaget. Jag vill nu ange vilka förslag vi kan acceptera och vilka vi inte kan acceptera. Av de 39 ändringsförlagen kan kommissionen acceptera 18 antingen fullständigt, delvis eller i huvudsak. De vi kan acceptera helt är 2, 3, 4, 7, 9, 11, 16, och 31. Vi kan i huvudsak acceptera ändringsförslag 25, och vi kan delvis acceptera ändringsförslag 14, 17, 19, 22, 27, 32, 33, 34 och 37. Av detta kan man dra slutsatsen att det finns en lång rad förslag som vi inte kan acceptera.
Jag bör kanske göra ett par anmärkningar - flera talare har varit inne på denna fråga - till ändringsförslag 39, som handlar om direktivets rättsliga grund. Det som visats här idag är att det snarare skulle vara artikel 130s.2, som kräver enhällighet i stället för 130s.1, som kräver kvalificerad majoritet. Vi har självfallet också frågat kommissionens rättstjänst innan vi valde rättslig grund. Att vi valt artikel 130 s.1, beror på att det handlar om förfaranden och att huvudsyftet är miljöskydd. Dessutom är det vår uppfattning att alla EU-instrument som rör miljöriskbedömning bör ha samma rättsliga grund. Eftersom direktiv 97/11/EG om projekt bygger på artikel 130s.1, så har man valt samma rättsliga grund för det föreliggande förslaget.
Det har framförts i debatten att de planer och program som vi talar om i praktiken omfattar fysisk planering, och artikel 130s.2 behandlar " åtgärder som avser fysisk planering" . Därför att det vissa som har argumenterat för att detta skulle vara den korrekta rättsliga grunden. Detta är inte vår uppfattning. Vi betraktar artikel 130s.2 som ett undantag från den allmänna bestämmelsen i artikel 130s.1, som skall tolkas restriktivt. Enligt domstolen är det direktivets huvudsyfte som bestämmer valet av rättslig grund. Som redan nämnts är direktivets huvudsyfte att skydda miljön. Avsikten med förslaget är inte att ingripa i den fysiska planeringen, utan att ge de planerande myndigheterna ett redskap som de kan integrera i sina beslutsförfaranden, i avsikt att förbättra dem, eftersom det ges möjlighet att identifiera, bedöma och ta hänsyn till miljökonsekvenserna. Jag skulle vilja använda lite tid för denna fråga, eftersom jag har en känsla av att den har spelat en ganska stor roll för debatten idag.
Det finns vissa andra ändringsförslag som jag skulle vilja kommentera, och det är de ändringsförslag vi inte kan acceptera. Det rör sig om 8 och 18 och delvis 17, som föreslår en utvidgning av förslagets användningsområde. Det är dessa ändringsförslag som föreslår specifika sektorer som jordbruk, skogsbruk, fiskeri eller fritidsverksamhet. Vi menar att det första steget i införandet av ett miljöriskbedömningssystem på planerings- och programmeringsplanet vid beslutsfattandet är stads- och landskapsplaneringen och därtill kopplade sektorer. Skälet till detta är att vi har utfört åtskilliga undersökningar, och vi har också gjort en ganska grundlig sortering i medlemsstaterna, och genom detta har vi fått det intrycket att det skulle vara bäst att först integrera dessa områden. Att uttryckligen tillfoga sektorerna jordbruk, skogsbruk, fiskeri eller fritidsverksamhet kan inte accepteras, eftersom dessa undersökningar har visat att det i stort sett alla dessa sektorer inte finns några separata markanvändningsplaner eller program av den typ som skall omfattas av förslaget.
Och så har det varit en liten diskussion - den kommer jag inte gå närmare in på - om att avskaffa det politiska planet. White gick direkt emot det ändringsförslag som hade lagts fram, och Jackson argumenterade också för det. Jag tyckte Dybkjær sade att det var hennes uppfattning att det var naturligt att det ingick. Jag kanske kan gå så långt som att säga att min egen personliga uppfattning - vilket kanske inte är överraskande - ligger närmare Dybkjærs uppfattning, men den är inte medtagen i förslaget i det skick det föreligger.
Så finns det några ändringsförslag, nämligen 22 och 25, i vilka det föreslås att man skall fastställa sätt att säkerställa kvaliteten hos de upplysningar som ges i miljöutlåtandet. Avsikten har varit att undgå onödiga förseningar i förfarandet eller ytterligare omkostnader på grund av dålig kvalitet eller bristande upplysningar i miljöutlåtandet. Vi kan acceptera dessa ändringar antingen i huvudsak eller delvis. Så har vi till sist frågan om ändringsförslag 3, 30 och 33, som handlar om övervakningskrav. Här har vi också tittat på de bestämmelser som finns i direktiv 97/11/EG, och vi har följt riktlinjerna i detta.
Jag vill avslutningsvis säga att vi betraktar de accepterade ändringsförslagen som en förbättring av det föreliggande förslaget. Jag tror att vi kan se fram emot att detta direktiv kommer att öka skyddet av både människor och miljö, och även att det i praktiken kan vara till stöd för näringslivet, eftersom det kommer att ge det mer konsekventa ramar att arbeta inom. Jag hoppas därför naturligtvis att parlamentet kommer att anta förslaget, men även att parlamentet kommer att hjälpa oss med att se till att det också kommer att diskuteras under rådets sammanträden.

White
Herr ordförande. Jag är övertygad om att Jackson inte avsåg att vara spydig - det ligger inte i hennes natur - men det antyddes att Europeiska socialdemokratiska partiet skulle rösta emot detta under plenarsammanträdet, medan vi har stött det i utskottet. Så är inte fallet. Vi kommer att stödja detta i plenarsammanträdet, med undantag för hänvisningen till policy - precis som vi gjorde i utskottet.

Jackson
Herr ordförande! Jag är ännu mer förvirrad eftersom det hela så vitt jag förstår handlar om policy. Min fråga är till Bjerregaard. Hon sade att enligt kommissionen skall alla Europeiska unionens instrument som rör miljön ha samma rättsliga grund..
Accepterar hon inte att det är omöjligt, eftersom fördraget säger att där åtgärder rör fysisk planering och markanvändning, måste de de godkännas enhälligt av ministerrådet? Accepterar hon inte heller att detta direktiv, som vi debatterar, säger " Medan de planer och program som skall genomgå konsekvensanalys i enlighet med detta direktiv är de planer och program som godkänns som ett led i beslutsprocessen för fysisk planering" ? Ser hon inte motsättningen mellan det hon säger och vad fördraget säger?

Estevan Bolea
Herr ordförande! Jag tackar för att jag får ordet för ett personligt uttalande. Jag skulle vilja säga till Breyer att hon läser upp det anförande som hon har förberett, och lyssnar inte. Fru Breyer, jag sade inte att vi inte skall ha samrådsförfaranden, i Spanien är de mycket vidsträckta. Det jag sade, var att de borde begränsas till en period på tre månader; vad vi inte kan acceptera är två års samrådsförfaranden. Men var säker på att vi kommer att genomföra dessa samråd.

Breyer
Herr ordförande! Jag skulle gärna tala till Florenz personligen. Nu är han dock inte närvarande, annars hade jag gärna givit honom en lektion i hur en miljökonsekvensanalys går till. Det är ju inte så att man inväntar resultatet och sedan beslutar. Vi vet alla hur en sådan prövning måste se ut, och vad som står i den kommer sedan att vara irrelevant. I grund och botten är det en stor framgång för dem som genomför studierna. Slutligen fattas, som Paul Lannoye nämnt, nollvarianten - att vi funderar över vad som hänt om projektet inte hade genomförts.
Eftersom Estevan Bolea också riktat sig till mig vill jag säga att jag inte tror att tre månader räcker till för att på ett seriöst sätt låta allmänheten komma till tals.

Ordföranden
Jag är tvungen att avbryta er, fru Breyer, därför att vi skall inte ha en ny debatt. Jag beklagar verkligen. Jag skall fråga kommissionären om hon vill svara.

Bjerregaard
Herr ordförande! Det har varit fler kommentarer som mer har handlat om debatten som sådan. Dessa skall jag inte gå in på. Jag svarade faktiskt både Florenz och Jackson ganska tydligt i mitt första inlägg, då jag betonade att det var vår klara uppfattning att den rättsliga grunden var 130s.1, att det hade varit föremål för bedömningar vid kommissionens rättstjänst, och att man var av den uppfattningen att detta var korrekt rättslig grund, att det också hängde samman med att 130s.2 utgjorde ett undantag från den allmänna bestämmelsen, och att avsikten med förslaget inte är att ingripa i den fysiska planeringen, utan att ge de planerande myndigheterna ett redskap som de kan integrera i sina beslutsförfaranden. Därmed menar jag att jag har klargjort att den rättsliga grunden bör vara 130s.1.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen är uppskjuten, till dess det föreligger ett uttalande från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om den rättsliga grunden, som just diskuterats.

Civila jetmotordrivna underljudsflygplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0279/98) av Valverde López för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om registrering och användning inom gemenskapen av vissa typer av civila jetmotordrivna underljudsplan som har modifierats och omcertifierats som bevis på att de uppfyller normerna i volym I, del II, kapitel 3 i bilaga 16 till konventionen om internationell civil luftfart, tredje upplagan (juli 1993) (KOM(98)0098 - C4-0212/98-98/0070(SYN)).

Valverde López
Herr ordförande! I gemenskapsprogrammet för politik och åtgärder som avser miljön och en hållbar utveckling, krävs uttryckligen ytterligare minskningar av bullret från flygplan senast år 2000. Således ingår denna åtgärd vi i dag behandlar, i det allmänna målet.
I samband med regleringen av flygplansbuller är Chicagokonventionen om internationell civil luftfart ett centralt dokument.
I konventionen delas flygplansflottan in i tre kategorier eller kapitel.
Det första kapitlet omfattar de flygplan som på sin tid tillhörde de mest bullriga och som nu inte längre får användas.
När det gäller flygplanen i kapitel två, anges i direktiv 92/14/EEG att från och med den 1 april 2002 får flygplan som hör till detta kapitel inte längre användas inom EU. Dessa flygplan i kapitel 2 kan dock utrustas med så kallade ljuddämpande anordningar, så att deras bullernivå förbättras och de kan klassificeras som flygplan i kategori 3.
I Europeiska gemenskapen utgör dessa flygplan i kapitel 2, som utrustats med ljuddämpande anordningar, ännu inte något stort problem. I USA ser situationen dock annorlunda ut. Där kommer antalet att stiga till runt 1 500 fram till år 2000.
Förenta staternas lag om flygplatsbuller från 1990 kräver att avvecklingen av stora flygplan i kapitel 2 skall vara avslutad senast den 31 december 1999.
Man kan befara att flygplan i kapitel 2 som utrustats med ljuddämpande anordningar kommer att föras över från USA till Europeiska gemenskapens register efter detta datum, vilket det gäller att undvika med hjälp av föreliggande förordning.
Syftet med denna förordning är att undvika att bullret i gemenskapen ökar i framtiden på grund av att underljudsflygplan nyregistrerats - som jag precis sade.
Samtidigt eftersträvas en begränsning av andra miljöskador som orsakas av flygplans utsläpp av luftföroreningar. Undantag medges för dessa flygplan i nödlägen eller i samband med humanitär hjälp.
Beträffande ändringsförslagen, har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd givit in sex ändringsförslag som godkänts praktiskt taget enhälligt, och ett ändringsförslag har givits in här i plenum. Detta ändringsförslag kan jag, efter en djup analys och en uppriktig reflektion från min sida, inte acceptera, eftersom den skulle bryta den politiska överenskommelse vi uppnått i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, mellan de olika grupperna, och därför att det dessutom inte är i samklang med inre marknadens åtgärder eller med den brådska denna lagstiftningsåtgärd kräver.
Således anser jag, herr ordförande, att vi bör ta emot detta förslag från kommissionen med tillfredsställelse, vi stöder det i allmänna drag, och anser uppriktigt att de ändringsförslag som godkänts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har samma inriktning, varför såväl förslaget som ändringsförslagen har hela vårt stöd.
Vi måste också komma ihåg att det, i vilket fall som helst, de närmaste åren kommer att bli nödvändigt att tillämpa fler åtgärder med inriktning på bullerminskning i flygsektorn, vilket krävs i gemenskapsprogrammet.

Lagendijk
Herr ordförande! Jag är glad att jag har fått tillfälle att så snart fortsätta min föregångares, Van Dijks, arbete och kunna fungera som föredragande av yttrandet från utskottet för transport och turism angående kommissionens förslag. Jag är också glad att jag kan meddela att även utskottet för transport och turism helt och fullt står bakom kommissionens förslag, såsom det motiverats av Valverde López, nämligen en minskning av flygplansbullret. Hit hör visserligen anmärkningen att det här är ett litet steg som, hoppas jag, kommer att utgöra en del av en mer omfattande plan för att på europeisk nivå minska flygplansbullret.
Jag har ytterligare tre anmärkningar som jag vill framföra. Först vill jag ytterligare en gång understryka att det, trots det här förslagets goda egenart, i praktiken visar sig att den här sortens positiva steg tyvärr omintetgörs av att antalet flygningar ökar. Det behövs med andra ord mer, även när det gäller antalet flygningar, för att på lång sikt minska flygplansbullret i grunden.
Min andra anmärkning gäller det brådskande i detta ärende. Det har redan betonats av Valverde López och det får mig att ännu en gång understryka hur viktiga ändringsförslagen 1 och 2 är. Inget direktiv utan en förordning och i framtiden strängare nya normer för flygplansbuller.
Vi fäster också, min tredje anmärkning, stort värde vid föredragandens ändringsförslag 6, nämligen införandet av ett förbud mot nattflygningar. På ett eller annat sätt måste det tas med i betänkandet. För vår del så snabbt som möjligt och som ett tvång, kanske först år 2000 men det måste dock tas med redan nu.
Herr ordförande! Slutligen anser både jag och utskottet att framtiden för luftfarten i Europa är ett av framtidens stora problem och jag är glad att det här lilla steget kan tas.

Bowe
Herr ordförande! Jag vill inleda med att välkomna betänkandet, och jag kan försäkra föredraganden och jag kan å socialisternas vägnar försäkra honom om att vi kommer att ge honom vårt stöd. Detta är en viktig fråga. Buller är en alltmer känslig fråga och något vi blir mer och mer medvetna om. Kommissionen har själv lagt fram en grönbok i ämnet och gör framsteg. Detta första steg är mycket välkommet.
Flygplan som landar och startar representerar en stor bullerkälla på och omkring flygplatser och vi välkomnar de åtgärder som kommer att vidtas internationellt för att avskaffa de bullrigaste planen. Tekniska modifikationer för att minska bullernivån (s.k. hushkitting), såsom det beskrivs av föredraganden, är acceptabelt som en tillfällig lösning men vi vill inte att ljuddämpande anordningar (hushkits) av de bullrigaste flygplanen skall bli en förevändning för att underlåta vidare åtgärder. Det är rätt av föredraganden att insistera på att framtida drift av tekniskt modifierade flygplan bör vara förenat med ytterligare kontroller och restriktioner.
Vi måste förverkliga dessa planer så fort som möjligt. Vissa av oss - speciellt i detta parlament, som mycket ofta reser med flyg - inser inte konsekvenserna av vårt resande runt Europa, för de människor som befinner sig i flyglederna i närheten av de många flygplatserna runt om i gemenskapen. Därför ger vi vårt fulla stöd till föredraganden, och jag uppmanar mina kolleger i parlamentet att också rösta för dessa ändringsförslag.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Får jag först gratulera kollega José Valverde López. Han har gjort ett bra betänkande.
För det andra vill jag gärna gratulera Lagendijk till hans jungfrutal. Det var mycket bra och jag är övertygad om att vi skall ha ett riktigt bra samarbete. Buller i anslutning till flygplatser är ett mycket stort problem, särskilt i mycket tätbefolkade områden. När det gäller situationen i Nederländerna behöver jag bara hänvisa till problemen runt the main airport Shiphol men även till den mindre civilluftfarten. I Europaparlamentet är det också mycket riktigt vår uppgift att göra något åt bullerhindren och andra miljöhinder.
Det finns två strategier. Det ena är bullersvaga flygplan. Där tar vi ett steg i dag. Det andra är begränsningen av antalet flygningar men även indelningen i zoner. I Nederländerna tror vi ofta felaktigt att vi med hjälp av ett zonindelat trafiksystem själva kan reglera miljön och flygplansbullret. Inget är mindre sant. Jag skall ge ett exempel. Jag bor i Limburg. Vi har en flygplats i Maastricht och i Maastricht har man försökt att: ett, sanera; två, minska antalet nattflyg och tre, utestänga de bullersamma flygplanen. Vad händer sedan? Knappt tjugo kilometer längre bort, dessutom med ekonomiskt stöd från Europeiska unionen, byggs i Bierset en ny flygplats och på den nya flygplatsen finns ingen begränsning med avseende på nattflyg och där får bullersamma flygplan starta och landa. Befolkningen i det området fortsätter alltså att ha besvär av det här problemet. Vad skall man alltså göra? Man måste framför allt söka europeiska lösningar.
Herr ordförande! Därför välkomnar jag med kraft dagens förslag att utestänga de bullersamma flygplanen och jag tycker att skärpningen är ett steg i rätt riktning. Jag håller med föredraganden om att den hush kitting av flygplanen i kapitel 2 som nu finns måste begränsas så mycket som möjligt. Därför stöder jag gärna hans ändringsförslag. Jag undrar dock vad vi skall göra när det här, precis som i Förenta staterna, registrerats en stor mängd flygplan fram till den 1 april, som alltså också får användas. Jag undrar om den lösning som föredraganden tänkt sig för det i sitt ändringsförslag i artikel 6 verkligen ger tillräcklig lindring?
Herr ordförande! Slutligen kommer jag i alla fall inte att stödja de ändringsförslag som försvagar föredragandens förslag. Jag tror att vi i Europeiska unionen med all kraft måste försöka harmonisera, för att på så sätt ordna en så hög miljöskyddsnivå som möjligt. Det är ju helt galet att man skulle kunna börja konkurrera med miljön.

Bjerregaard
Herr ordförande! Kommissionen delar den glädje som talarna här idag uttryckte om herr Valverde López betänkande. Vi är också mycket glada för att betänkandet lagts fram så snabbt, därför att det gör det möjligt att få förslaget antaget inom de fastställda tidsfristerna, och vi vill därför säga tack till Valverde López och hans kollegor i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Vid bedömningen av utskottets ändringsförslag menar kommissionen att det är viktigt att bevara balansen mellan de önskade miljöförbättringarna och det ekonomiska ansvaret som kan läggas på vissa utvecklingsländer. Det är också viktigt att skicka rätt signaler till ICAO, som just nu håller på att undersöka möjligheterna för att införa strängare krav för bullergränsvärden för flygplan, som skall gälla över hela världen. Det glädjer mig därför att kunna säga att kommissionen kan acceptera ändringsförslag 1, och att vi delvis kan acceptera ändringsförslag 2, 3 och 4. Vi kan inte acceptera ändringsförslag 5, eftersom användningen av flygplan med bullerdämpningsutrustning utanför gemenskapens område uttryckligt behandlas i artikel 4. 2. Och vi kan inte heller acceptera ändringsförslag 6 och 7, eftersom harmoniserade regler för nattliga flygförbud för vissa flygplanstyper varken stämmer överens med närhetsprincipen eller medlemsstaternas internationella förpliktelser. Och dessutom tillkommer också att medlemsstaterna redan har ett förfarande enligt förordning 2408/92 för införandet av restriktioner vid flygoperationer med hänsyn till att förbättra bullerförhållandena vid flygplatserna.
Det är tydligt att det råder stor enighet om detta förslag, och Valverde López och hans kollegors insats betyder att denna enighet snabbt kan utmynna i faktisk lagstiftning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Avfallshantering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0235/98) av Campoy Zueco för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om tillämpning av direktiv 75/439/EEG, 75/442/EEG, 78/319/EEG och 86/278/EEG om avfallspolitik (KOM(97)0023 - C4-0368/97).

Campoy Zueco
Herr ordförande! Det betänkande vi har lagt fram för behandling i detta parlament, inryms i gemenskapens avfallspolitik. Kommissionens förslag är det första försöket därifrån att lägga fram en analys av medlemsstaternas tillämpning av ramlagstiftningen om avfallshantering, vilken omfattar den första generationen av europeisk lagstiftning i denna fråga, det vill säga, fram till 1995.
Till följd av dessa bestämmelser, är staterna skyldiga att lämna regelbundna rapporter om dess tillämpning. Det är förvånande att kommissionen har dröjt så länge med sitt arbete. Man utvärderar frågan efter 20 år. Den bild som ges i denna utvärdering är uppriktigt sagt beklaglig, på grund av den bristande nit som medlemsstaterna visat i tillämpningen av gällande bestämmelser. Ingen stat har hittills införlivat Europeiska förteckningen över avfall i den inhemska lagstiftningen.
Det finns stora skillnader vad gäller tolkningen av bestämmelserna och en bristande entydighet beträffande begrepp som industriavfall, farligt avfall. Vi måste komma fram till en enhetlig terminologi. Vi kan konstatera allvarliga försummelser, från medlemsstaternas sida, angående skyldigheten att regelbundet informera kommissionen. Det finns något fall där man ännu inte, efter 22 år, har lämnat någon rapport.
Tillämpningen lämnar mycket i övrigt att önska, vilket på ett märkbart sätt skadar folkhälsan, den inre marknadens funktion, den hållbara utvecklingen och - vad som är värre - unionens trovärdighet, särskilt inför ansökarländerna.
Kommissionen lade i december 1991 fram ett nytt direktiv som normaliserar och rationaliserar rapporterna, i syfte att underlätta staternas skyldigheter för perioden 1995-1997. Kommissionen kommer att presentera resultaten i mitten av 1999. Från och med oktober 1997 har man - förvisso på ett blygsamt sätt - inlett rättsliga åtgärder. De rättsliga åtgärderna borde inledas mer systematiskt. På samma sätt är det nödvändigt att kodifiera gemenskapens lagstiftning på miljöområdet. Lagstiftningen är mycket uppdelad; det finns upp till tjugo rättsakter som bör harmoniseras för att förbättra dess enhetlighet, tillgänglighet och öppenhet.
Rådet uppmanas att vid den kommande revideringen av Europeiska ekonomiska gemenskapens förordning 1210/90 i denna införliva Europaparlamentets ändringsförslag för att Europeiska miljöbyrån skall kunna få rapporter om tillämpningen av lagstiftningen beträffande avfallshanteringen i medlemsstaterna, och för att intensifiera dess samverkan med de nationella parlamenten.
Jag tackar Jackson, Bowe och Eisma som har tillfört lyckade aspekter som, utan tvivel, förbättrar betänkandet.
Beträffande de tre ingivna ändringsförslagen, är jag överens med det första från Eisma till punkt 7, vilket inför en ny punkt. Vad gäller ändringsförslagen 2 och 3 från Places och Souchet kan jag inte ta upp dem, även om jag beklagar detta och tackar för det visade intresset, då jag anser dem ligga utanför detta betänkande av mer allmän karaktär.
Herr ordförande! Det ämne vi behandlar är tillräckligt viktigt för att kräva förändringar på en rad områden: först och främst i medlemsstaternas inställning och, i mer allmänna termer, förändringar från industriprocesser till levnadsvanor och från produktutformning till en ny syn på världen.
Jag hoppas att betänkandet godkänns av detta parlament och att kommissionen accepterar förslagen.

Bowe
Herr ordförande! Jag välkomnar detta kraftigt försenade betänkande. Campoy Zueco har arbetat hårt med det och varit mycket ärlig och mycket rättvis. Jag instämmer med allt han hittills har sagt.
Vi måste emellertid fortsätta betona problemen med underlåtenheten att införa lagstiftning för avfallshantering runt om i gemenskapen. Det råder förvisso förvirring om definitionerna inom direktiven och det krävs klargöranden av texterna för att göra dem mer sammanhållna. Dessutom har medlemsstaterna klart misslyckats med genomförandet av en hel rad direktiv, både vad gäller spillolja, avloppsslam eller giftigt och farligt avfall. Det finns många områden där åtgärder verkligen måste vidtagas av medlemsstaterna.
Vi behöver också kraftigare åtgärder från kommissionen, som, trots allt, är fördragets garant och direktivens beskyddare. Jag välkomnar därför kommissionens rättsliga åtgärder mot överträdelser, där vissa medlemsstater inte genomfört direktivet om spillolja på ett riktigt sätt. Men ytterligare åtgärder krävs och de måste vara mer systematiska och automatiska inom en rimlig tid, inte årtionden. Vi måste också komma ihåg att den miljöbyrå som startats i Köpenhamn har en roll i att identifiera problem och informera kommissionen så att den snabbt kan vidta åtgärder. Men jag anser att huvudansvaret ligger hos kommissionen.
Utvidgningsprocessen kommer att ställa oss inför en hel serie nya problem gällande genomförande och tillämpning av lagstiftning. Jag tror att vi måste stålsätta oss själva och vidta kraftigare åtgärder i detta avseende. Vi måste fästa uppmärksamheten på de syndare som inte genomför gemenskaphetslagstiftningen, och vidta skattemässiga åtgärder mot dem som inte genomdriver lagstiftningen. Europaparlamentet är berett att hålla andra valda representanter - ministrar i medlemsstater - ansvariga och kräva deras närvaro här för att förklara misslyckanden med att genomdriva lagstiftning. Vi är beredda att vidta åtgärder och vi uppmanar andra att också göra det. Europeiska unionen måste vara sammanhållen och respektera den lagstiftning som vi godkänner i detta parlament.

Jackson
Herr ordförande! Jag vill gratulera min kollega, Campoy Zueco till hans betänkande och det hårda arbete han lagt ner i det.
Detta är en mycket sorglig historia och en som belysts i många år av i synnerhet av de brittiska ledamöterna, och de brittiska konservativa ledamöterna.
Medlemsstaternas genomförande av direktiven, som granskas i Zuecos betänkande, har varit förskräckligt och, vilket kommissionen kommer att bekräfta, den har haft enorma svårigheter med att få någon information alls från vissa medlemsstater.
Ärligt talat, den europeiska miljölagstiftningen på detta område fungerar inte. Vi använder ord som saknar innebörd, vi inför direktiv som försummas. Vad tänker vi göra åt saken? Det traditionella svaret är att säga att vi bör dra de medlemsstater som inte genomför lagstiftningen inför EG-domstolen. Det kanske inte heller fungerar. Vad gör man om ett land helt enkelt inte kan betala för den lagstiftning som den inte tagit i bruk? Det är orsaken till att lagstiftningen inte tagits i bruk.
Det är också sannolikt att rättsliga åtgärder inte kommer att välkomnas av medborgarna i vissa medlemsstater som anser att beslutet om huruvida de skall betala vissa notor eller inte, bör ligga hos deras nationella regeringar snarare än hos något mera avlägset europeiskt forum.
Jag har två förslag, varav ett inte är någon nyhet för Europeiska kommissionen. För det första måste vi försäkra oss om att varje enskilt miljöförslag som läggs fram av kommissionen innehåller en fullständig kostnadstäckningsanalys, en analys av den typ av kostnader som enskilda medborgare och deras lokala myndigheter måste betala om de skall sätta lagstiftningen i bruk.
Kommissionen säger ofta att detta är mycket svårt, det kommer att bli mycket svårt. Det kan bli så att kommissionen vill lägga till kostnaden för att inte handla, som en jämförelse, vilket är bra, men Europas medborgare behöver veta vad notan kommer att kosta. Först då kan medlemsstaterna visa sina medborgare kostnaden för det de undertecknar när de godkänner en lagstiftning.
Slutligen behöver vi också, som White har sagt, en kalkyl över kostnaderna för utvidgningen. Har de nya medlemsländer som knackar på vår dörr verkligen det minsta hopp om att ta del av vårt lagstiftningsförfarande på miljöområdet - vilket vi antar att de kommer att att kunna - om vi helt enkelt tillför nya direktiv som ökar de kostnader de måste ta på sig. Vi behöver beräkningar på kostnaderna för de nuvarande medlemsstaterna och en kostnadsberäkning för ansökarländerna.

Eisma
Herr ordförande! Även om mycket uppnåtts på miljöområdet de senaste åren så visar det sig av det utmärkta betänkandet av kollega Campoy Zueco hur begränsad en sådan europeisk miljöpolitik egentligen är. En bra miljöpolitik fungerar endast om medlemsstaterna är beredda att medverka till 100 procent. Tyvärr visar kommissionens meddelande att införlivandet, tillämpningen och genomförandet av våra avfallshanteringsdirektiv lämnar mycket övrigt att önska. Medlemsstaternas ringa insatser är inte bara något beklagansvärt utan även något mycket sorgligt, särskilt med tanke på den kommande utvidgningen.
Vi förväntar oss ju att de nya medlemsstaterna införlivar vårt regelverk. Jag har lagt in ett ändringsförslag om det som innebär att ekonomiskt stöd till kandidatländer för avfallsbehandling måste vara kopplat till de nuvarande kraven i Europeiska unionen. Jag hoppas att kommissionär Bjerregaard kommer att godta den liberala gruppens ändringsförslag 1. Det krav vi ställer till kandidatländerna är dock inte särskilt trovärdigt om inte ens de nuvarande femton medlemsstaterna klarar att uppfylla det kravet. Jag vill därför uppmana medlemsstaterna att ta sitt ansvar och av kommissionen förväntar jag mig att den skall vara strängare i sina kontroller.

Fitzsimons
Herr ordförande! Jag stöder det förslag som ligger framför oss idag. Det uppmanar kommissionen att förse Europaparlamentet med en kvartalslista över medlemsstater som dras inför EG-domstolen för sin avfallspolitik. Det uttrycker också avsikten att, vid flagranta brott mot Europeiska unionens avfallshanteringslagstiftning, inbjuda de ansvariga ministrarna i de aktuella medlemsländerna till att närvara vid ett utskottssammanträde i Europaparlamentet för att förklara sin politik.
Från ett irländskt perspektiv ligger framtiden för avfallshanteringen inte i det fortsatta sökandet efter flera platser för soptippar på nationsnivå. Detta får ständigt den omstridda effekten att väcka betydande lokala protester. Lokala myndigheter runt om i Irland är fortfarande sysselsatta med att hitta lokaliseringar för nya soptippar för framtida avfallshanteringsprogram.
Det finns en växande allmän oro över de långsiktiga miljöeffekterna generellt, av soptippar. Irland upplever just nu en stark ekonomisk tillväxt och delar av våra resurser måste investeras i alternativa avfallshanteringsplaner. En investering i en ren miljö i Irland kommer, på mellanlång eller lång sikt att rättfärdiga de extra kostnaderna.
Jag välkomnar varm initiativet från min regering, som har gett order om en studie om möjligheterna till nya och alternativa former av generering och avyttring av avfall. Genomförandet av den avfallspolitiska akten (1995) är verkligen ett steg i rätt riktning. Under denna lagstiftning är lokala myndigheter skyldiga att upprätta avfallshanteringsplaner antingen individuellt eller gemensamt, och miljöskyddsbyrån (Environment Protection Agency) är också skyldigt att upprätta en nationell plan för hantering av farligt avfall.
När man, trots detta, beaktar att det 1995 fanns 42 ton avfall i Irland är jag övertygad om att de innovativa förslagen till avfallshantering i Irland kommer att mottas mycket positivt av kommissionen då medlen från Europeiska unionens strukturfonder för åren 2000 till 2006 skall fördelas. Mina komplimanger till föredraganden för ett förnämligt betänkande.

González Álvarez
Herr ordförande! Det råder inga tvivel om lägligheten i kommissionens meddelande, eller om träffsäkerheten i betänkandet från min landsman Campoy Zueco, eftersom meddelandet handlar om uppfyllandet av tillämpningen av fyra direktiv. Det kunde ha tagit upp många fler och jag anser att vi på samma sätt skulle komma till samma slutsats om att de flesta stater på ett flagrant sätt inte uppfyllt dessa eller andra direktiv.
Jag menar att vi måste välkomna de rättsliga åtgärder som vidtagits mot 13 medlemsstater för att de inte har antagit någon plan för avfallshantering. Jag anser att detta är riktigt. Kanske borde dessa rättsliga åtgärder gå snabbare och vara automatiska, eftersom de förlängs tidsmässigt och detta ökar avfallet, något som är alarmerande, framför allt då det är farligt avfall.
De uppgifter Campoy lämnade är mycket tydliga: mer än 20 rättsakter, ibland invecklade, försvårar för regeringarna att tillämpa direktiven på ett klart, öppet och snabbt sätt. Jag anser att det skulle vara mycket intressant att kodifiera gemenskapsrätten för avfallshanteringen, som föredraganden föreslår, stödja IMPEL: s arbete och, givetvis, med tillräckliga medel stödja Europeiska miljöbyrån för att den skall kunna utföra uppföljnings- och kontrollarbeten av tillämpningen av gemenskapsrätten i frågan.
När vi här talar om avfallshantering verkar det som om vi talar om någonting oriktigt, eteriskt. Men kommissionär Bjerregaard, vet mycket väl, eftersom vi ibland skickar information till henne, att avfallsökningen är en katastrof för hälsa och miljö. Giftigt och farligt avfall, som de fem miljoner tonnen fosforgipsen i Huelva, eller det som inträffade i Doñana; eller det vi har kunnat se denna vecka i Leon, när vi besökte avfallsupplag från skifferbrytningen, vilken hotar livet för 700 boende i området. Det vill säga, hälsan och miljön hotas genom att gemenskapsrätten inte uppfylls.

McKenna
Herr ordförande! Som föredraganden har påpekat, är en av de tydligaste faktorerna i detta meddelande från kommissionen varit bristen på information från medlemsstaterna. Endast knapphändig information har mottagits. Det är tydligt att EU: s regeringar misslyckas med sin plikt att förse kommissionen med information.
I nästan samtliga fall har Irland, mitt eget land, underlåtit att överlämna de rapporter om införlivande, tillämpning och genomförande av EU: s direktiv om avfallspolitik, som de är skyldiga att inkomma med. Det är omöjligt att avgöra om medlemsstater har fullföljt sina åtaganden gällande lagstiftningen på grund av att de underlåtit att överlämna rapporter. Denna situation kan inte fortsätta. Kommissionen måste vidta omedelbara rättsliga åtgärder mot medlemsstater som försummar sina plikter.
Kommissionen tycks ha en extremt släpphänt attityd vad gäller att genomdriva lagstiftningen gällande avfallspolitik och, som ett resultat, tillåts oansvariga länder såsom mitt eget att fortsätta med sin farliga hantering av avfall, med det ohållbara alternativet soptippar. Irland har en av de lägsta andelarna återvinning inom EU och en av de högsta andelarna avfallsdeponering på soptippar.
I Irland ligger många soptippar i utkanten av stora bostadsområden och är, enligt en färsk studie, ett allvarligt hot för en gravid kvinna. Tusentals gravida kvinnor som bor nära soptippar löper en förhöjd risk att föda barn med medfödda skador. Enligt en studie som nyligen publicerades i den medicinska tidskriften The Lancet , är förekomsten av spina bifida, hål i hjärtat, missbildningar av stora blodkärl och en mängd andra defekter 33 procent mer sannolika hos barn till mödrar bosatta inom 3 kilometer från en soptipp. Många av dessa innehåller mycket farliga kemikalier.
Den irländska regeringens misslyckande med att genomdriva EU: s lagstiftning och medlemsländernas misslyckande inom hela Europeiska unionen att genomdriva förordningarna för avfallshantering är oacceptabel. Deras misslyckande med att genomdriva dem och efterleva dem får inte tillåtas fortsätta.
Det står klart att avfallet är ett av de största problemen som EU står inför i framtiden. Det är hög tid att medlemsstaterna lever upp till sina åtaganden att skydda allmänheten från farliga och giftiga soptippar och oansvarig avfallshantering. Vi behöver en inventering av vad som dumpats på olika håll inom EU. Människorna har rätt att veta och de ansvariga personerna bör beskattas. Det måste finnas skatter för industrier som garanterar att giftigt avfall inte längre produceras. Det måste finnas ett förnuftigt sätt att hantera avfallsfrågan.

Ordföranden
Tiden är mycket knapp, så jag ber er om att inte överskrida talartiden. Jag är nu tvungen att avbryta sammanträdet till fördel för frågestunden. Det är fyra talare kvar. Om hela församlingen enhälligt uppmanar mig att fortsätta sammanträdet, så att dessa fyra talare får komma till tals, så kanske jag kan övertalas. Jag ser att det är en mycket stor majoritet som gärna vill fortsätta.

Herman
Herr ordförande! Om ni tillåter att debatten förlängs, var då vänlig att åtminstone se till att begränsa varje inlägg till ungefär en minut.
De tre senaste talarna har överskridit sin talartid med 45 sekunder. Med en energisk ordförande som har nödvändiga befogenheter borde vi kunna respektera tiden.

Ordföranden
Det har ni fullständigt rätt i, herr Herman. Jag har varit alltför vänlig, och det är därför det har blivit så sent. Jag skulle nu vilja be de sista talarna om att vara mycket kortfattade.

Querbes
Herr ordförande! Jag instämmer i föredragande Luis Campoy Zuecos oro och kritik när det gäller de avsevärda förseningarna med att genomföra direktiven om avfall.
Vårt engagemang till förmån för en hållbar utveckling och skydd av miljön tvingar oss till en helt annorlunda avfallshantering. Vi måste minska avfallet vid källan, utveckla tekniker för förädling och återvinning, neutralisera det yttersta avfallet. Hur skall vi lyckas med det?
Jag instämmer bara delvis med föredraganden när han insisterar på att inleda förfaranden om brott. Vi måste faktiskt undanröja samtliga hinder för att genomföra en lagstiftning om avfall, inte för att berättiga de nuvarande bristerna utan för att få en effektiv och tillämplig lagstiftning. Men denna lagstiftning har avsevärda ekonomiska effekter. Man skulle naturligtvis kunna minska kostnaderna, och kommissionen måste lämna förslag i den riktningen, bl.a. via skatteincitament, såsom föredraganden förespråkar när det gäller spillolja. Men måste vi inte, rent allmänt, sänka momsen så mycket som möjligt på avfallshantering, eller skapa villkor för en tillräcklig vidareutveckling av återvunna produkter, som konkurrerar med nya produkter som ofta är billigare?
Hur kan man, när kostnaderna fortfarande är höga, mobilisera nödvändiga resurser, när de offentliga myndigheterna måste minska sin budget, när företagen möter konkurrens från hela världen och befolkningarna har bristande köpkraft?
Jag tror att det finns en motsättning mellan unionens valutapolitik och ekonomiska politik å ena sidan, som omgärdas av strikta skyldigheter och kriterier, och miljöpolitiken å andra sidan, där låt-gå-politiken och släpphäntheten kan bestämma, vilket det betänkande vi diskuterar också vittnar om.
Avslutningsvis tror jag att vi, för att komma ur den nuvarande situationen måste kombinera förfarandena för brott och de ekonomiska åtgärder som gör det möjligt att upphäva de grundläggande hindren, och framförallt låta demokratin få ytterligare spelrum.

Caudron
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle till att börja med i min tur vilja lyckönska föredraganden och också säga att jag är missnöjd med staternas försenade tillämpning av en enhetlig politik inom avfallshantering.
För att försvara en ofta illa behandlad miljö, för att minska nedsmutsning av jorden, luften och vattnet och för att hushålla med råvaror, vet alla att vi måste hantera avfallet bättre eller helt enkelt hantera avfallet, begränsa det och återvinna det.
Till att börja med finns det naturligtvis extra kostnader, som ibland är stora, eftersom det på kort sikt kostar mindre att slösa, men på medellång sikt är en sträng och mer ekonomisk hantering fullständigt grundläggande, särskilt för människors hälsa. Vi måste därför visa prov på fasthet gentemot dem som inte tillämpar lagstiftningen, oberoende av vilka de är, vi måste naturligtvis straffa dem skattevägen, men också hjälpa dem som gör allt för att tillämpa lagstiftningen, särskilt lokala myndigheter.
Slutligen noterar jag i min tur, liksom andra kolleger, att genom vår debatt aktualiseras på nytt frågan och problemet med tillämpning av de beslut som fattats. Vi ägnar mycket tid åt att fastställa normer och besluta om åtgärder, särskilt när det gäller miljön, men glömmer ofta sedan att titta på vad som händer, och när man gör det, som i dag, är resultatet mycket beklämmande.
Även här uppstår frågan mer än någonsin om Europas politiska myndighet och dess institutioner, en myndighet som borde förstärkas.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag skall inte förlänga debatten mycket mer. Jag är mycket glad för det betänkande som Campoy Zueco har lagt fram idag. Jag har förstått genom debatten att det råder en allmän enighet om att det är något som klickat vid tillämpningen av lagstiftningen, och det är beklagligt att medlemsstaterna inte i högre grad är i stånd att eller har politisk vilja att genomföra lagstiftningen. Jag hoppas att den resolution som jag utgår ifrån blir antagen, kommer att bidra till att skärpa debatten, och jag tackar också för de olika goda råd som getts under debatten idag. Några av dem har vi på min inrådan redan diskuterat för att förbättra situationen, och jag vill gärna försäkra parlamentet om att vi bestämt inte avser att låta medlemsstaterna slippa undan med att inte genomföra den lagstiftning som vi - kan man säga - med ganska stora ansträngningar har genomfört i unionen.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär. Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0482/98). Vi skall behandla frågor till kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 44 från Charlotte Cederschiöld (H-0763/98):
Angående: Socialförsäkringsskydd vid flytt utomlands
Svenska domstolar har vid ett flertal tillfällen dömt att den svenska lagen om allmänna försäkringar strider mot grundläggande gemenskapsregler när den kräver att en person måste vara bosatt i Sverige för att förmåner skall utbetalas. Trots detta nekas fortfarande förmånsberättigade medborgare socialförsäkringsskydd då de flyttat utomlands.
Anser kommissionen att detta är förenligt med principerna om personers fria rörlighet? Jag hälsar herr Monti välkommen och ber er ursäkta att vi har påbörjat frågestunden tio minuter för sent. Jag ber er besvara Charlotte Cederschiölds fråga.

Monti
Frågeställaren tar upp problemet med införandet i Sverige av gemenskapens lagstiftning vad gäller socialförsäkringar. Rådets förordning EEG nr 1408/71 anger detaljerade regler för samordningen av medlemsstaternas försäkringssystem när det gäller Europeiska unionens anställda och deras familjer som flyttar inom gemenskapen. Av frågan framgår att Sverige inte tillämpar förordningen på rätt sätt. Men frågan i sig innehåller inte tillräckligt med information, för att kommissionen skall kunna avgöra om gemenskapens regler följs i det konkreta fallet. Kommissionen uppmanar därför frågeställaren att mer detaljerat redovisa det aktuella fallet för tjänstemännen hos den av mina kolleger som har ansvaret för området, kommissionär Flynn, så att de kan undersöka det aktuella fallet mot bakgrund av gemenskapsrättens bestämmelser.

Cederschiöld
Tack för svaret, kommissionär Monti. Det handlar om ett socialförsäkringsfall med en kvinna som inte kunde få ut sin föräldraförsäkring, eftersom hon arbetade i England. Det är bra att kommissionen önskar mer detaljer i frågan, vilket jag gärna återkommer med.
Jag skulle gärna vilja dra en parallell till något som är väldigt aktuellt; domstolen hänvisar nämligen till Romfördraget när det gäller rätten till sjukvård. För mig förefaller fri rörlighet för patienter ligga väldigt nära fri rörlighet för socialförsäkringstagare. När det gäller patienter är det en individuell rätt, dvs. det skall inte vara några godtyckliga bedömningar, man kan inte neka ersättning, och man kan inte begära förhandstillstånd.
Ställer kommissionen upp på att hjälpa medborgarna att följa upp åtgärder mot medlemsländerna om inte fri rörlighet för patienter och socialförsäkringstagare kan upprätthållas?

Monti
Även i det här fallet vill jag uppmana Cederschiöld att lämna ytterligare information. Jag kan bara säga - men mycket allmänt - att försöker hjälpa Europeiska unionens medborgare att utöva sina rättigheter, framför allt genom att informera om vari dessa rättigheter består. Inom ramen för detta ingår för övrigt, vilket frågeställaren säkert känner till, programmet Citizens first som kommissionen, med kraftfullt kommissionen stöd från Europaparlamentet, har drivit. När det gäller det konkreta fall som ni nämner och som gäller sjukvårdsförsäkringen, vill jag på nytt uppmana er att ge kommissionen ytterligare information så att våra åtgärder kan bli mer användbara i det konkreta fallet.

Ordföranden
Fråga nr 45 från Robert Evans (H-0764/98):
Angående: Rösträtt för EU-medborgare
Är kommissionen medveten om att vissa EU-medborgare, som bor utanför sina egna medlemsstater, i själva verket är berövade sin rösträtt, oförmögna att rösta i val till Europaparlamentet eller i lokala val, vilket de skulle förväntas kunna göra som EU-medborgare?
Den belgiska regeringen har ännu en gång visat, trots att den ligger i " hjärtat av Europa" , att den är oförmögen att förse icke-belgiska medborgare med deras fulla rösträtt, men den är inte den ende lagöverträdaren.
Ett fall har kommit till min kännedom om EU-medborgare, som sedan många år är anställda vid Europarådet och som nu förnekas rätten att rösta både av det egna landet och av den franska regeringen på grund av deras " halvdiplomatiska" status.
Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att undanröja dessa orimligheter inom Europeiska unionen och garantera alla EU-medborgare rätten att rösta, åtminstone i val till lokala församlingar och Europaparlamentet? Herr Monti, ni har ordet för att besvara Evans fråga.

Monti
Alla medborgare i Europeiska unionen som är bosatta i någon medlemsstat, där de inte är medborgare har rätt att rösta kommunalt och ställa upp i kommunalval och i valen till Europaparlamentet, i enlighet med de regler som bestämts i direktiven, och som införts i den nationella lagstiftningen av samtliga medlemsstater utom en. Endast Belgien har ännu inte genomfört direktiv 94/80/EG som bestämmer formerna för kommunal rösträtt och valbarhet.
Efter domstolens dom av den 9 juli 1998, som dömer Belgien för att inte ha genomfört nyss nämnda direktiv, kommer kommissionen att sätta igång det förfarande som anges i artikel 171 i EG-fördraget, om den medlemsstat som inte har fullgjort sina skyldigheter inte inom en rimlig tidsperiod vidtar de åtgärder som domstolen i sin dom har krävt.
När det gäller Europarådets tjänstemän känner kommissionen inte till de uppgifter som den ärade ledamoten återger. Såvitt kommissionen känner till har alla Europeiska unionens medborgare som är bosatta i Frankrike rätt att delta i kommunalvalen och i valen till Europaparlamentet, om de så önskar och oberoende av deras personliga status.Den franska lagen om genomförande av direktiv 94/8/0/EG, som fastställer reglerna för den kommunala rösträtten och valbarheten, anger att unionens medborgare skall anses vara bosatta i Frankrike om de är skrivna där eller om deras vistelse i landet är av permanent karaktär.

Evans
Det finns ett stort antal anomalier i denna lagstiftning. Kommissionären har helt rätt i det han säger om de belgiska myndigheterna. Belgien tycks göra sina egna undantag eller sina egna regler i denna fråga. I vissa samhällen, där 20 procent av invånarna är icke- belgare utan européer från andra länder, tycks de avfärda lagen och lagstiftningen. Jag hoppas mycket på att kommissionären gör det han sade i sitt svar på föregående fråga: ser till att de kan åtnjuta sin rätt som EU-medborgare.
Detta väcker frågan: i nästa års val till Europaparlamentet, om kommissionären bodde i London skulle han tillåtas rösta. Det tycks mig som om EU-kommissionärer som bor i Bryssel inte kan rösta det europeiska valet nästa sommar, trots att de arbetar för Europa.
Jag måste också fästa kommissionärens uppmärksamhet på den punkt jag tog upp om personer som arbetar vid Europarådet som - så vitt jag förstår - inte är berättigade till att rösta eftersom de inte betalar full skatt i Frankrike på grund av sin status som anställda vid Europarådet. Jag undrar om han kan ge mig ytterligare information om detta?

Monti
Gällande tjänstemännen vid Europarådet kan jag bara hänvisa till vad jag sade i mitt inledande inlägg. Den franska lag som införlivar direktiv 94/80, och som reglerar förfaringssättet vid utnyttjandet av rösträtt och kandidatur till kommunala val, anger att gemenskapsmedborgare betraktas såsom boende i Frankrike, om de har sin huvudsakliga bosättning där, eller om deras bosättning i landet är av permanent karaktär.
Jag vill tillägga några ord om Belgien, en punkt som togs upp av Evans i dennes tilläggsfråga. Kommissionen känner till att Belgien har gjort framsteg i denna fråga på senare tid. Vid sitt första sammanträde i september, antog det belgiska ministerrådet ett preliminärt utkast som syftar till att förstärka lagstiftningen för att möjliggöra ett införlivande av direktivet. Detta utkast har nu överlämnats för granskning till representantkammaren och de ansvariga parlamentariska utskotten har återupptagit sina diskussioner om reformen av artikel 8 i konstitutionen, som också skall ge politiska rättigheter åt utländska EU-medborgare.
Trots att detta är komplicerade frågor, hoppas kommissionen att på basis av det arbete som nu pågår, kommer de nödvändiga åtgärderna att vara i kraft i tid för att tillåta gemenskapsmedborgare att rösta och kandidera i nästa kommunalval i Belgien, som äger rum år 2000. Med detta i åtanke övervakar kommissionens tjänstemän utvecklingen och knyter kontakter i denna fråga med de belgiska myndigheterna.

Ordföranden
Fråga nr 46 från Willy De Clercq (H-0793/98):
Angående: Rösträtt i de europeiska valen som enligt fördraget tillkommer varje EU-medborgare
I det betänkande om unionsmedborgarskapet som Europaparlamentet antog vid plenarsammanträdet den 2 juli 1998 uppmanas i den slutliga resolutionen " medlemsstaterna och gemenskapsinstitutionerna att särskilt se till att rösträtten och valbarheten erkänns och att dessa rättigheter kan utnyttjas vid val till Europaparlamentet av alla medborgare som i enlighet med artikel 8 är medborgare i en medlemsstat och bosatta inom Europeiska unionen" . Förenade kungarikets regering uppger att den till sina medborgare räknar bland annat invånare som bor i de territorier som lyder under Förenade kungariket och som fått sitt medborgarskap på grund av en anknytning till Gibraltar (EGT C 23, 28.1.1983, s. 1). Varför nekas Gibraltars invånare än så länge att delta i de europeiska valen, och kommer kommissionen att vidta några åtgärder i ärendet när det gäller valen i juni 1999? Herr Monti, jag ber er att besvara De Clercqs fråga.

Monti
I avvaktan på att en enhetlig valprocedur antas regleras valen till Europaparlamentet av reglerna i akten avseende val till församlingen i allmänna direkta val av den 20 september 1976, bilagd rådets beslut 76/787/EKSG, EG, Euratom, samt av bestämmelser i unionsfördraget och i nationell lagstiftning. Nyss nämnda akt innehåller en bilaga, som utgör en integrerad del av densamma i vilken Förenade kungariket förbinder sig att tillämpa reglerna i Förenade kungariket. Detta innebär att Gibraltar undantas från rätten att rösta i valen till Europaparlamentet. Bilagan har antagits formellt av representanter för medlemsstaterna och skickats till medlemsstaterna för deras godkännande och ratificering i enlighet med de metoder som anges i respektive konstitutioner.
Unionsfördraget och framför allt artikel 8b ändrar inte på den juridiska situationen eftersom det endast ger rösträtt till de av Europeiska unionens medborgare som är bosatta i en medlemsstat där de inte är medborgare, på samma villkor som medborgarna i de aktuella staten. Definitionen av tillämpningsområdet för direktiv 93/109/EG om villkoren för att utöva denna rättighet anknyter till akten från 1976, varför det inte kommer att äga rum några val till Europaparlamentet i Gibraltar.
Det är betydelsefullt att föreskrifterna i artikel 8b. 2 uttryckligen anger att de politiska rättigheter som där nämns inte påverkar artikel 138. 3 och tillhörande tillämpningsföreskrifter. Under alla omständigheter fastslår artikel 138.3 i EG-fördraget att akten från 1976 kan ändras endast i ett enhälligt uttalande från rådet, efter yttrande från Europaparlamentet, och efter ratificering från medlemsstaterna.
Som De Clercq säkert vet så uppmanar fördraget uttryckligen Europaparlamentet att utarbeta program som skall tillåta direkta val till Europaparlamentet enligt enhetliga regler. Mot bakgrund av det nuvarande rättsläget kan kommissionen inte ta några initiativ för att ge Europeiska unionens medborgare bosatta i Gibraltar rösträtt, vilket frågeställaren önskar.

De Clerq
Min fråga är mycket enkel. Av kommissionärens svar tycker jag mig kunna ana att han inte är så nöjd med den situation som Storbritannien åstadkommit här. Fastän jag betonar att den brittiska regeringen på den tiden visst erkände medborgarna från Gibraltar som brittiska undersåtar och om Europaparlamentets resolution säger att alla medborgare i Europeiska unionen måste kunna delta i europeiska val, så tycker jag att den här medlemsstatens hållning tydligt strider mot resolutionen. Ni säger att kommissionen inte kan ta några initiativ. Jag håller med er men jag skulle vilja höra er reaktion. Min fråga är: även om ni inte kan ta något initiativ, kan ni inte insistera på att medlemsstaten i fråga gör alla medborgare jämställda, var de än befinner sig?

Monti
I själva verket kan slutorden i mitt korta svar betraktas i det sammanhang som ni begärde, De Clercq, eftersom jag påminde om att fördraget uttryckligen uppmanar Europaparlamentet att utarbeta program för att tillåta direkta val till Europaparlamentet enligt ett enhetligr förfarande, varför den pådrivande roll som detta parlament, och inte bara kommissionen, spelar gentemot medlemsstaterna även i detta sammanhang är mycket betydelsefull. Om vi begär att det skall finnas möjligheter för Gibraltars medborgare att rösta i valet till Europaparlamentet, så blir det första steget att ändra Förenade kungarikets förklaring, som bilagts akten från 1976, och att ändra rådets beslut 76/787/EKSG, EG, Euratom, för vilket det krävs ett enhälligt beslut från rådet. Därefter skulle den brittiska regeringen få avgöra hur medborgarna i Gibraltar skall kunna utöva sin rösträtt, och detta ligger utanför kommissionens behörighet.
Jag vill dessutom, för fullständighetens skull, påpeka att, förutom i Gibraltar, så sker det inga val till Europaparlamentet på öarna i Engelska kanalen och på Isle of Man. EG-fördraget äger inte tillämpning på de delar av Cypern som lyder under Förenade kungariket, varför frågan om ett deltagande i valet till Europaparlamentet inte är aktuell. När det gäller Danmark sker inga val på Färöarna där EG-fördraget inte gäller, och Grönland, som inte längre tillhör Europeiska unionen.
Låt mig slutligen påpeka att rådets direktiv 93/109/EEG gäller för Frankrikes kolonier och territorier, för Ceuta och Melilla, för Aruba och holländska Antillerna. Detta för att kompletta bilden.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 47.
Fråga nr 48 från María Izquierdo Rojo (H-0746/98):
Angående: Genomförande av Europa-Medelhavspolitiken i Algeriet
Vilka omedelbara planer har kommissionen vad gäller samarbetsprogram och -projekt med Algeriet? Vilka resultat kan kommissionen lägga fram på detta område för de senaste tre åren? Jag hälsar herr Marín välkommen och ber er att besvara Izquierdo Rojos fråga.

Marín
Fru Izquierdo Rojo! Som ni vet har kommissionen kommit överens med den algeriska regeringen, liksom med övriga samarbetspartner i Medelhavsområdet, om ett bilateralt flerårigt finansiellt samarbetsprogram inom ramen för Meda-programmet.
På grund av den besvärliga sociala situationen - arbetslösheten ligger, enligt officiella siffror, och i verkligheten är de säkerligen ännu högre, på 30 procent av den aktiva befolkningen -, har arbetet med detta fleråriga avtal huvudsakligen inriktats på problemet med stöd för den politik som handlar om att minska arbetslösheten.
Det vi försöker göra, genom programmet om mikroföretag, är att kunna hjälpa till med att skapa och konsolidera tillsvidareanställningar, och utnyttja projekt för infrastruktur och offentliga arbeten för att utveckla ett nät av tidsbegränsade anställningar. Detta är målet.
Kommissionen verkar också för, och stöder under svåra omständigheter, den gemensamma utvecklingen genom de så kallade " lokala initiativen" . Detta är en fråga där säkerhetsaspekter inverkar, och för närvarande har vi inte fått något svar från den algeriska regeringen, av lättförståeliga skäl, om hur dessa kommunala utvecklingsinitiativ skall förverkligas.
Övriga inslag i detta program utgörs av stödet till den strukturella åtstramningsmekanismen, till privatiseringen och moderniseringen av ekonomisektorn. Vi har svårt att bedriva dessa projekt, på grund av problemen med att kontraktera kvalificerad expertis som är beredd att åka till Algeriet, dock har vi för närvarande och med vederbörligt skydd, lyckats få tre expertgrupper som förbereder privatiseringsprogrammen av små och medelstora företag och moderniseringen av ekonomisektorn. Målet, som förhandlas, är att kunna gå i god för omkring 100 miljoner ecu i dessa tre program. Detta vad gäller genomförandet av det fleråriga programmet.
Vad gäller förhandlingarna om associeringsavtal, som ni utan tvivel känner till, beslutade den algeriska regeringen att under en viss tid analysera kommissionens förslag, framför allt den del som handlar om perioden för industriella nedrustningen, och i princip har den algeriska regeringen ännu inte meddelat, när man önskar återuppta de formella förhandlingarna.
Däremot har man begärt ett genomförande av en rad seminarier för förklaring om frihandel Medelhavsområdet, problemen med etablerandet av en inre marknad i Medelhavsområdet, med dess industriella nedrustning, de eventuella följderna för Algeriets vävindustri - eftersom man anser att detta är en mycket känslig fråga - och innan förhandlingarna återupptas, vill de ha så mycket information som möjligt från vår sida.
Vi är naturligtvis beredda att ge denna typ av information, och när den algeriska regeringen meddelar sin önskan att fortsätta de formella förhandlingarna, kommer vi att göra det.

Izquierdo Rojo
Tack så mycket, herr vice ordförande Marín, för detta svar som tillfredsställer min oro inför den situation Algeriet genomlever.
Emellertid skulle jag mer specifikt vilja fråga om man har öppnat för kommissionens delegation i Algeriet. Jag förstår att det finns tre expertgrupper, men jag vet inte om detta står tillräckligt klart för mig.
Förvisso kräver situationen i Algeriet ett specifikt projekt för landet just nu. Jag anser att kommissionen borde vara förutseende inom processen Europa-Medelhavet: så att vi i detta ögonblick skulle kunna sätta igång, och ännu mer nu, när man har utlyst tidigare val, ett specifikt program för Algeriet med en viss flexibilitet för dess genomförande.
För att avsluta skulle jag vilja veta om kommissionen kommer att stödja den politik som ger demokratiska garantier inför nästa valprocess, som president Zerual aviserat för februari, och på vilket sätt vi kan bekämpa korruptionen och ge ungdomarna valfrihet och framstegsmöjligheter.

Marín
Vad gäller delegationen är representanten utsedd, liksom den biträdande representanten. Man har hittat en byggnad som är garanterat säker. Man har förhandlat med de algeriska myndigheterna om säkerhetssystemet.
Det enda problemet vi har är att vi, av strikt juridiska skäl, har avvisat den typ av kontrakt som ägaren erbjudit oss. Och detta är det problem som vi just nu, på ett juridiskt plan, försöker lösa.
Men den viktigaste delen av beslutet har redan fattats, och angående den internationella övervakningen av valen, känner ni till att Algeriet, i de senaste valen, inte accepterade ett deltagande av europeiska valobservatörer, och valövervakningen organiserades inom ramen för FN. Och genom FN kunde vi delta, inte som europeiska observatörer utan som observatörer för denna internationella organisation.
Vad kommer regeringens beslut angående nästa presidentval att bli? Kommer de att acceptera denna övervakning eller inte? Jag vet inte det nu.
Beträffande programmet visar det jag sade, tydligt de flexibla ansträngningar vi genomför, naturligtvis inom vissa gränser, för jag har redan sagt att vi har anlitat tre expertgrupper som arbetar under mycket svåra förhållanden. För, väsentligen är vårt problem helt enkelt, som ni mycket väl känner till, att det inte finns någon personal - jag måste tyvärr säga det - som är beredd att arbeta, framför allt med vissa program som medför säkerhetsrisker.

Ordföranden
Fråga nr 49 från Maj Theorin (H-0747/98):
Angående: Burma
Under flera år har folket i Burma levt under extremt svåra förhållanden. Militärregimen utsätter befolkningen för våld och tvångsarbete, kvinnor våldtas systematiskt, särskilt karenfolket är hårt drabbat men även andra folkgrupper. Dessa förhållanden har varat under flera år. Sedan 1990 utnyttjar militärregimen SLORC landet brutalt och hänsynslöst.
Europaparlamentet har antagit flera resolutioner där kränkningarna av de mänskliga rättigheterna fördöms och också antagit en rapport som tillstyrkt upphävandet av de allmänna tullförmånerna inom industrisektorn och för jordbruksprodukter från Burma. Tyvärr synes ingen ljusning för oppositionen och Burmas folk. Tvärtom kommer ständiga rapporteringar om nya övergrepp och brott mot de mänskliga rättigheterna.
Den permanenta internationella brottmålsdomstolen, vars tillkomst EU aktivt verkat för i Rom, ger det internationella samfundet ett nytt redskap mot " folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggression som begåtts under internationella konflikter och inbördeskrig" . Avser kommissionen använda detta nya instrument för att initiera åtgärder mot Burmas militärregering? Herr Marín, jag föreslår att ni besvarar Maj Theorins fråga.

Marín
Tack, fru Theorin, för ert ständiga deltagande i Burmafrågan, för jag anser att det gäller att vara politiskt närvarande i den svåra situation som landet genomgår. Förbindelserna med Burma genomled en oerhört svår situation vid det senaste mötet vi hade med ASEAN-länderna i Manila, på Filippinerna. Vid det tillfället hade, som ni känner till mycket väl, en allvarlig händelse hänt oppositionens ledare Daw Aung San Sun Kyi, och vissa etniska minoriteter, och jag var vittne till den politiska dialogen med den burmanska regeringen och - tro mig - det var ingen lätt situation.
Vi följer situationens utveckling, och förhandlingarna med ASEAN-länderna, i syfte att mycket tydligt och klart visa Europeiska kommissionens inställning vad gäller situationen i Burma.
Beträffande den situation som har skapats efter godkännandet av en internationell brottmålsdomstol, måste jag påpeka att det ännu inte är möjligt att använda den som ytterligare ett instrument. Ni vet att kommissionen deltog som observatör och att vi aktivt stödde Europeiska unionens inställning för att skapa denna domstol. Villkoren för att konventionen skall träda i kraft är, som ni känner till, en ratificering från minst 60 länder så att den internationella brottmålsdomstolen skall kunna bli effektiv. Detta har ännu inte skett.
Det modus operandi , som definierades under mötet i Rom, är att rätten att skicka ärenden till denna domstol hör till medlemsstaterna, säkerhetsrådet och åklagarmyndigheten. Men det rättsliga förfarandet i förhållande till de ickeundertecknande länderna, vilket förmodligen kommer att vara fallet med Burma - för jag tror inte att Burma kommer att underteckna protokollet om den internationella brottmålsdomstolen giltighet -, är normalt en mekanism som, vilket sägs i konventionen, bör initieras från säkerhetsrådet.

Theorin
Min fråga är väckt med anledning av instiftandet av den nya domstolen. Jag vill naturligtvis, precis som Maij-Weggen, veta vad kommissionen har gjort och avser att göra. Självklart måste det ratificeras av ett antal länder. Frågan är emellertid om man har för avsikt att använda sig av detta nya instrument för att initiera åtgärder mot Burmas militärregering. Alldeles uppenbart faller det under domstolens möjligheter, eftersom folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggression som begåtts under internationella konflikter och inbördeskrig hör hemma där. Det är naturligtvis ytterligare ett instrument i våra händer.
Jag tror att det är viktigt att vi ser till att trycket på Burmas militärregering hålls väldigt hårt. Då är det också viktigt att Europeiska unionen använder sina instrument och därmed också begränsar investeringarna i Burma.

Marín
Som jag redan har sagt, för att använda den internationella brottmålsdomstolen, är det nödvändigt att protokollet om dess ikraftträdande ratificeras av 60 länder. När dessa 60 länder har ratificerat det, kan man ta upp fallet Burma. Men, som jag sade i mitt svar är initiativrätten, för att begära en intervention från den internationella brottmålsdomstolen, så som det sägs i protokollet, förbehållen staterna, säkerhetsrådet och åklagarmyndigheten vilket utgör en beståndsdel i protokollet. Därför kommer aldrig Europeiska kommissionen att ha befogenhet att inleda något rättsfall i den internationella brottmålsdomstolen. De som däremot kan göra det när den börjar gälla är - och detta är saken -, medlemsstaterna i ministerrådet. Detta är därför en fråga vi måste ta upp i parlamentet och kommissionen, först, när protokollet har börjat gälla och sedan, när staterna har fattat ett beslut, eftersom - och jag trycker på detta - kommissionen inte har någon befogenhet i frågan.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 50.
Fråga nr 51 från Bernd Posselt (H-0772/98):
Angående: Kristna i Östtimor
Vad ämnar kommissionen göra för att stödja den förtryckta kristna befolkningen i Östtimor efter de politiska förändringarna i Indonesien? Herr Marín, jag ber er besvara Posselts fråga.

Marín
Kommissionen har ofta uttryckt sin oro över situationen på Östtimor, i de möten vi har haft med den indonesiska regeringen, och vi driver på denna regering för att den skall uppnå en fredlig och varaktig lösning för området. Dessutom gjordes, under det senaste mötet med ASEAN-länderna, deklarationer som jag kan beteckna som nya - vi får se vilket resultat de ger - från Indonesien angående ett erbjudande de gav ett annat europeiskt land som är direkt berört - Portugal - om en väg som just nu undersöks i FN under Kofi Annans, den portugisiska och den indonesiska regeringens ansvar, för att komma fram till ett beslut som kan accepteras på internationell nivå, även om man naturligtvis på ett klart sätt tar hänsyn till Timors invånares intressen.
Trojkan genomförde också ett besök. Cheferna för Europeiska unionens uppdrag i Djakarta besökte Östtimor. Utrikesministerrådet antog den 13 denna månad några slutsatser angående Östtimors framtid.
Vad gäller stödet erbjuder, som ni vet, Europeiska kommissionen ett program specifikt för Östtimor. I maj i år genomfördes ett utvärderingsuppdrag, och just nu diskuterar de berörda organisationerna vilket som är den bästa metoden för att genomföra det specifika programmet för humanitär hjälp, livsmedelshjälp och utvecklingsstöd som har presenterats av kommissionen och ministerrådet.

Posselt
Herr kommissionär, jag ville bara fråga vilken är egentligen Europeiska unionens inställning, och framför allt vill jag anknyta till två punkter. Den ena punkten är biskop Belos förslag om demilitarisering av Östtimor. Är det något som diskuteras?
Den andra punkten gäller våra demokratiprogram. Helt nya partier håller på att bildas, och det ligger en fara i att också fanatiska rörelser uppkommer. Omfattas detta nya politiska spektrum egentligen av våra demokratiprogram?

Marín
Detta är faktiskt en öppen debatt. Under mötet på Filippinerna, presenterade Indonesiens utrikesminister på ett - enligt min åsikt - överraskande sätt, inför ASEAN-länderna, ett erbjudande angående Östtimorproblemet. Ett inslag i erbjudandet, var just att dra tillbaka den indonesiska militärens närvaro på Östtimor och ett erbjudande om förhandlingar om en självständighetsförfattning. Detta erbjudande har varit föremål för diskussioner mellan generalsekreterare Annan, Portugals utrikesminister, Jaime Gama, och Indonesiens utrikesminister, Ali Alatas. Det var ett möte som ägde rum i slutet av augusti, har jag för mig, i New York.
Jag känner inte till - jag har inte fått någon information från någon av de två parterna - de slutsatser man kom fram till på detta möte. Något som, i viss mån, är logiskt då jag föreställer mig att det rör sig om mycket känsliga och svåra bilaterala förhandlingar. I vilket fall som helst måste vi betrakta det faktum att den indonesiska regeringen offentligt har uttryckt att man är beredd att börja ett tillbakadragande av sin militära närvaro, och förhandla om en självständig författning, som ett steg framåt, mot en lösning på konflikten. Men kommissionen - jag själv - har inte fått någon information om dessa bilaterala förhandlingar.

Ordföranden
Fråga nr 52 från Glenys Kinnock (H-0781/98):
Angående: Kambodja
Vilka åtgärder anser kommissionen är lämpliga efter valet i Kambodja den 26 juli i år? Vilka krav måste uppfyllas av de kambodjanska myndigheterna, för att det skall vara möjligt att diskutera framtida samarbetsavtal? Herr kommissionär, jag ber er att besvara Kinnocks fråga.

Marín
För det första vill jag tacka fru Kinnock för hennes arbete som speciell representant för Europeiska unionen, vid valen i Kambodja den 26 juli. Tack, framför allt, eftersom jag kunde se att det inte var ett direkt enkelt arbete men som - enligt min och andra internationella observatörers åsikt - bedrevs på ett effektivt och briljant sätt, då detta gjorde det möjligt för oss att lägga grunden till ett förtroende för Europeiska unionen och dess deltagande i valproceduren, trots att vi arbetade inom en politisk ram av misstroende från de kambodjanska politikerna, och hävda den europeiska närvaron i den gemensamma valövervakningsgruppen.
Kommissionens utvärdering -ni känner till det - överensstämmer fortfarande med förklaringen från den 27 juli, av den gemensamma valövervakningsgruppen, enligt vilken man ansåg att det hade varit en fri och rättvis process som på ett trovärdigt sätt avspeglade den kambodjanska befolkningens vilja. Vi anser att den allmänna processen har varit godtagbar, även om det är sant att - som ni kunde konstatera - det uppstod vissa problem i valkampanjen, vilka identifierades såväl i röstningen som i röstsammanräkningen. Dessa problem är i princip analyserade och lösta.
Jag oroar mig inte, fru Kinnock, över problemen kring själva valen, vilka jag tror man kan försvara. Vad som oroar mig, och er också - det är jag övertygad om -, är den situation som har uppstått efter valen, när det har inträffat som alla - inklusive ni - såg som den stora risken, att förlorarna inte skulle acceptera valresultatet, då man utgår ifrån att vinnarna alltid accepterar valresultatet eftersom de har vunnit. Och tyvärr har denna situation uppstått och det skapar en besvärlig situation som omöjliggör en politisk förlikning.
Jag måste nämna den begäran - även om ni, fru Kinnock, redan känner till den - som vi har fått från chefen för observatörsgruppen, om att vi, i det fall vi hade beslutat att behålla Europeiska unionens närvaro en tid för att garantera den internationella närvaron, skulle dra tillbaka Europeiska unionen representanter från området av säkerhets- och stabilitetsskäl. Vi kommer denna morgon att bedöma om situationen i området faktiskt ger anledning till att dra tillbaka våra observatörer för att säkerhetsvillkoren inte är uppfyllda.
För det andra måste jag säga er att ministerrådets ordförande har bekräftat att Europeiska unionen är överens med ASEAN-ländernas beslut om att skicka Thailands vice utrikesminister till Phnom Penh, för att träffa kungen, som för närvarande arbetar där, för att se om det är möjligt att åter få en internationell medling i landet, för att försöka återta regeringsstyret.
För att således sammanfatta: för det första, vill jag tacka för ert arbete som har varit mycket svårt men skötts på ett utmärkt sätt. För det andra, kan valen och valresultatet, bortsett från vissa brister som måste rättas till, försvaras internationellt. För det tredje, måste vi nu se vad vi skall göra för att det snabbt skall kunna bildas en regering, så att vi inte återgår till en välkänd situation i detta land, som redan har lidit tillräckligt för att vissa politiska ledare aldrig kan komma överens.
Och denna fråga är mycket viktig, fru Kinnock, för vi får inte glömma en väsentlig sak: detta är andra gången som det internationella samfundet tar hand om att anordna fria val. Valen har anordnats och de ledde till en regering och en statskupp. För att rätta till situationen har det internationella samfundet anordnat nya val igen. Risken är att det internationella samfundet anser att Kambodja är förlorat och att det inte är värt besväret att göra fler ansträngningar. Därför har jag betonat för ministerrådet att det gäller att undvika en situation med internationell trötthet, som inträffar när sakerna inte fungerar. För Kambodja kan inte betraktas som ett förlorat fall. Det vore fruktansvärt. Detta är vår åsikt.

Kinnock, Glenys
Jag tackar kommissionären för hans vänliga ord och det personliga stöd han gav mig i vad han insåg var ett mycket svårt uppdrag i Kambodja.
Som han säger, fortsätter protesterna och prins Ranariddh sade så sent som igår att han fruktade att det hela snart kan var utom kontroll. Jag är mycket orolig över att höra er säga att det är sannolikt att våra observatörer kommer att dra sig tillbaka, eftersom detta kommer att sända ett mycket allvarligt budskap till Kambodjas folk som helt klart går igenom mycket svåra tider.
Sannolikt blir det ett toppmöte mellan Hun Sen och prins Ranariddh och Sam Rainsy. Jag undrar hur stora förutsättningar ni tror ett sådant möte kan ha? Jag undrar också hur sannolikt det är att förespråkarna för en hård linje i regeringen kommer att kräva att de oliktänkande slås ner med kraft, så att de utplånas en gång för alla.
För det tredje, det är intressant att Thailand är involverad som fredsmäklare. Var är Europeiska unionen, undrar jag? Den har investerat resurser och intresse i Kambodja. Är det tänkbart att rådet investerar lite till, i form av vår närvaro på plats i Kambodja?

Marín
Fru Kinnock! Jag har formellt mottagit begäran från chefen för observatörerna för att jag, på grund av säkerhetsaspekterna, skall beordra ett tillbakadragande av observatörerna. Givetvis kommer jag först att rådfråga alla medlemsstater och detta är något vi vill göra på fredag. På fredag förmiddag vill vi fatta det slutgiltiga beslutet.
I denna situation stöter vi på något som ofta inträffar: man måste bedöma observatörernas säkerhet, situationen i området och den politiska skada det innebär att dra tillbaka observatörerna. Men ni, som har arbetat tillsammans med dem, förstår att inte jag heller kan be våra observatörer att de skall vara hjältar. Om deras chef konstaterar att det när som helst kan uppstå en allvarlig situation för observatörerna, är det mycket svårt att begära av människor, framför allt i de norra provinserna, som ni besökte tillsammans med mig, att de skall stanna kvar i ett område där de kan dödas, kidnappas eller råka ut för vad som helst.
I vilket fall som helst, har jag bett mina avdelningar att de till fredag skall förbereda ett förslag till beslut som vi kan lämna till medlemsstaterna. Jag kan säga er att Europeiska unionen har accepterat ledarskapet för ASEAN-ländernas trojka, för att just försöka få fram ett möte för politiskt samarbete mellan länderna, för att se om kungen slutligen tar initiativet, eftersom det är den enda möjligheten som kvarstår, och att man kan hitta ett tillvägagångssätt. För det jag verkligen fruktar är att situationen, efter det att Europeiska unionen har genomfört ansträngningar med representanter, observatörer och arbete till en kostnad av 12 miljoner dollar, skall återupprepas. Jag känner redan till andra situationer som har slutat med utmattning, fatalism och ett " vi kan inte göra någonting" . När detta sker i länder som Kambodja kan man frukta det värsta. Därför kommer jag på fredag att ta mitt ansvar för att fatta ett beslut åt ena eller andra hållet, och därefter får vi se om ministerrådet kan ge oss en lösning.

Posselt
Herr ordförande! Herr kommissionär, i Kambodja har de allvarligt menade fredsförsöken strandat. Min fråga till er lyder: Var bevakningen verkligen så god som det i dag hävdas? Enligt uppgift låg problemet främst i att bevakningen sattes in för sent och i att förutsättningarna inte var rättvisa i valens inledning, framför allt vad gäller de lokala medierna och den politiska utvecklingen före valen.

Marín
Jag tror att er kollega, Kinnock, skulle kunna svara på detta mycket bättre än jag. Jag menar att omständigheterna var mycket riskfyllda. Det var mycket svårt att arbeta och det arbete som utfördes var - enligt min mening - verkligen extraordinärt. Givetvis fanns det brister vad gäller tillgång till kommunikationsmedel och det fanns i dessa svåra sammanhang några omständigheter som, analyserade utifrån en europeisk syn på vad ett val är i Tyskland, England, Spanien eller Frankrike, är förkastliga. Var dessa saker tillräckligt betydande för att anse att det inte går att rättfärdiga valen? Jag tror inte det.
Med alla svårigheter, kan man anse att valen gav ett rimligt resultat. Det som nu sker är något vi har diskuterat många gånger med Kinnock, med ambassadörerna och med alla observatörer. Problemet med valen är inte att anordna dem, vilket är svårt. Problemet med dessa val är att få den som vinner att vara generös nog att finna en nationell enhällig lösning. Och att den som förlorar accepterar att han har förlorat valen. Problemet är också att den som har vunnit inte har varit generös nog att agera mot en nationell enighet, och de som har förlorat säger, och klamrar sig fast vid dessa argument, att valet inte är giltigt. Det vill säga, det är en situation som tyvärr en upprepning av tidigare situationer i Kambodja.

Ordföranden
Ärade ledamöter, tiden för frågor till kommissionär Marín är slut och jag tackar honom för hans närvaro och svar. Således kommer frågorna nr 53 och 54 att besvaras skriftligt.

Ordföranden
Fråga nr 55 från Astrid Thors (H-0739/98):
Angående: Kommissionens meddelande om ett alleuropeiskt fastighetsdatasystem (pan- European geographical information, GI)
EU: s ministrar bad år 1994 kommissionen att undersöka vilken rättslig ställning och vilken roll ett alleuropeiskt fastighetsdatasystem (pan-European geographical information, GI) kunde ha. Kommissionens GD XIII tog initiativet till ett omfattande rådfrågningsförfarande som var avsett att utmynna i ett meddelande till rådet och parlamentet. Meddelandet skulle ha burit namnet GI 2000: Mot en europeisk politisk ram för ett alleuropeiskt fastighetsdatasystem.
Kommissionen utfäste sig först att lägga fram detta viktiga meddelande i november 1996 och på denna tidsfrist följde sedan flera löften efter varandra om nya tidsfrister men allt intill den dag som i dag är, har inget meddelande framlagts.
Vad tänker kommissionen göra för att se till att meddelandet läggs fram med det snaraste? Herr Bangemann, jag ber er besvara Thors fråga.

Bangemann
Herr ordförande, kommissionen avser att anta detta meddelande hösten 1998 och överlämna det till rådet, parlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén. Under de senaste åren har vi fått en mängd skrivelser från medlemsstaterna, i vilka GI 2000 understöds och kommissionen uppmanas att ta ett initiativ på europeisk nivå. Med anledning därav har vi diskuterat detta med deltagarna. Äntligen utvecklas en enighet om att verka på europeisk nivå. Det är därför vi inlett förberedande åtgärder och projekt inom programmet Info 2000.
Redan för många år sedan anmodade vi industrin att sluta sig samman och bilda en europeisk takorganisation. Det har också gjorts, men vi tvingades konstatera att vi inte kunde väcka tillräckligt intresse hos den europeiska industrin, trots ämnets betydelse och alla våra bemödanden att främja det i forskningsprogram. Detta verkar vara på väg att ändras nu, så inom kort lär vi kunna lägga fram meddelandet.

Thors
Tack, herr kommissionär, för denna upplysning. Jag hoppas verkligen att det var ett översättningsfel när man sade åt mig att kommissionen tänkte att meddelandet kommer i höst. Jag hoppas att kommissionen fortfarande tänker att det skall komma.
Jag delar kommissionärens uppfattning att detta är en viktig sektor. Att vi skulle få detta meddelande tycker jag skulle vara en logisk fortsättning på det standardiseringsarbete för att skapa jobb i Europa som ni har sysslat med. Jag är dock ändå bekymrad, eftersom det har gått så lång tid sedan de första planerna kom 1994. Behöver vi meddelandet, eller skulle man direkt kunna tillsätta en high-level working group för att konkret kunna gå vidare?
Finns det för det andra planer på att i kommissionens budget ta in anslag som skulle behövas för detta förenhetligande för att stärka Europas konkurrenskraft inom detta område? Jag tror också att kommissionens eget arbete skulle vinna mycket på förenhetligande.

Bangemann
Vi kommer att lägga fram meddelandet. Jag anser det nödvändigt, för vi nu måste göra en sammanfattning av läget. Naturligtvis kommer vi inte att underlåta att sköta våra övriga aktiviteter, utan fullfölja dem. Jag har redan tidigare sagt att vi i programmet Info 2000 har vidtagit en rad åtgärder för att bygga upp europeiska informationsbanker och register. Detta utgör, om man så vill, de första byggstenarna i en infrastruktur för geografiska upplysningar. Vi har en webbplats med över 300 deltagare. Vi har upprepade gånger presenterat konceptet GI 2000 på konferenser; i de nya programmen för uppbyggnad av ett användarvänligt informationssamhälle får de en fortsättning inom ramen för det femte ramprogrammet för forskning. Allt detta innebär att vi kommer att ha en mängd aktiviteter i gång också framöver. Men allt det är ju ändå bara sporrar. Industrin måste själv överta saken och visa större intresse än hittills. Därför tror jag att ett meddelande som det här kan spela en roll.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 56.
Fråga nr 57 från Mark Watts (H-0791/98):
Angående: Säkrare bilfronter
När avser kommissionen att lägga fram det förslag till direktiv med krav på säkrare bilfronter som väntas införas under 1998 inom kommissionens andra handlingsprogram för trafiksäkerhet? Herr Bangemann, jag föreslår att ni besvarar Watts fråga.

Bangemann
Herr ordförande, kommissionen pekade tillsammans med parlamentet tidigt på att vi måste skapa bättre anordningar för personbilars frontalkrockar, särskilt förstås med fotgängare, men också med andra trafikanter, och att tekniska föreskrifter minskar riskerna för skada som härrör från fordonets front vid en olycka. Ett första förslag till direktiv lades 1996 fram för medlemsstaternas sakkunniga, industrin, konsumentorganisationerna och för trafiksäkerheten ansvariga myndigheter, varvid vi utgick ifrån provningsbestämmelserna och prestandakraven i European Enhanced Vehicle Committee .
Överläggningarna har visat att deltagarnas åsikter går vitt isär. Det finns också åtskilliga medlemsstater som menar att kostnaderna inte står i proportion till den potentiella nyttan med förslaget. Andra anser att något ändå måste göras. Vi har därför uppdragit åt en oberoende sakkunnig att speciellt pröva den tvistefrågan om förhållandet mellan kostnader och nytta. Så fort resultaten föreligger - och för övrigt också slutrapporten, som väntas komma i december - kommer kommissionens tjänsteenheter att besluta om direktivförslagets slutgiltiga lydelse, så att vi kan diskutera detta förslag i rådet och parlamentet i början av nästa år.

Watts
Jag tackar kommissionären för det mycket utförliga och hjälpsamma svaret.
Jag vill förstås uppmana er att påskynda denna forskning men jag skall också fästa er uppmärksamhet på de tre oberoende studier som redan genomförts av Förenade kungarikets transportforskningslaboratorium, den tyska federala landsvägsforskningsbyrån och det holländska institutet för vägsäkerhetsforskning. Alla kommer till slutsatsen att upp till 2000 liv per år skulle kunna räddas och 20 000 olyckor med allvarliga personskador också förhindras om detta nya direktiv för att göra bilar säkrare i kollisioner med fotgängare och cyklister blir lag.
Jag anser att en bevisbörda redan existerar, att denna åtgärd krävs och varje månad, varje vecka och varje dag som vi dröjer med det tillåter människor att skadas i onödan på våra vägar.
Jag hoppas att kommissionären kan bekräfta att vi får se detta direktiv på bordet i detta parlament, så att vi kan slutbehandla frågan i början på det nya året.

Bangemann
jag kan bekräfta vad jag redan sagt gällande datum: vi ska göra vårt bästa - förutsatt att vi får studien i december - att för er tidigt nästa år föreslå de nödvändiga ändringsförslagen till vårt första förslag. Men de två eller tre studier ni nämnde var orsaken till att vi bad EEVL (Den europeiska kommittén för fordonsexperiment) att införliva dem i sina egna studier så att vi är i fas med de senaste vetenskapliga rönen. Det är skälet till att vi vill vänta till december - så att vi får veta var forskningen befinner sig och kan agera efter detta.

Ordföranden
Fråga nr 58 från Niall Andrews (H-0830/98):
Angående: Telefonterror
Enligt tillgängliga uppgifter ökar telefonterrorn i hela Europa. Förra året mottog Telecom Eireann ca 30 000 formella besvär från sina kunder. I Irland betraktas telefonterror som ett brott med påföljder som böter och/eller fängelsestraff.
Kan kommissionen uppge huruvida denna fråga har behandlats på EU-nivå och - om så är fallet - hur den anser att brott av detta slag kan hanteras på ett effektivt sätt? Herr Bangemann, jag ber er att besvara Andrews fråga.

Bangemann
Herr ordförande! Vi har en rättslig grund för att såvitt möjligt förhindra sådana telefonsamtal. Det handlar om direktiv 97/66 av den 15 december 1997 om behandling av personrelaterade data och skyddet för privatsfären inom telekommunikationsområdet. Detta direktiv föreskriver att telefonanvändare som störs av illasinnade eller besvärande telefonsamtal har rätt till hjälp från operatören för att spåra samtalens ursprung.
I direktivet uppmanas medlemsstaterna vidare att, för det fall det inkräktas på rättigheterna för deltagarna och användarna av telefontjänster, föreskriva rättsliga medel och sanktioner. I övrigt har vi i det nyligen utfärdade direktivet beträffande språktelefontjänst av medlemsstaterna krävt data för införande av nummerpresentation, calling line identification , så att användare innan de lyfter luren med hjälp av det presenterade telefonnumret kan avgöra om den som ringer upp är bekant och om de vill ta samtalet.
Erfarenheter av detta system från USA har visat att de illasinnade eller besvärande samtalen minskade med 25 procent. Naturligtvis kan man också gå vidare, för en sådan nummerpresentation kan leda till att telefonanvändaren principiellt inte vill ta emot något samtal om den som ringer inte är känd. Om nummerpresentationen skulle blockeras av den som ringer upp, måste deltagaren enligt nämnda direktiv ha möjlighet att direkt avvisa samtalet. Det betyder att om ett samtal kommer utan att det uppringande numret indikeras, kan man - om man vill - direkt vägra att ta emot det. Jag tycker att det i princip borde vara ett gott skydd mot sådana samtal.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Bangemann. Andrews påpekar att han nu anser sig ha fått information genom ert svar. Med detta förklarar jag frågeblocket med frågor till kommissionär Bangemann avslutat. Vi tackar för er närvaro här och för era svar.

Ordföranden
Fråga nr 59 från Jonas Sjöstedt vilken har övertagits av Bonde (H-0734/98):
Angående: EU-medlemskap och EMU
I en intervju i svenska media uttalade sig den svenske riksbankschefen, Urban Bäckström, nyligen om ett eventuellt svenskt medlemskap i EMU: s tredje etapp. Enligt Bäckström kan Sverige i framtiden tvingas välja mellan fullt medlemskap i EMU och att lämna EU.
Anser kommissionen att detta är en korrekt bedömning? Har EU några möjligheter att utesluta ett land som inte vill ha den gemensamma valutan? Om Sverige även i fortsättningen väljer att stå utanför EU: s växelkurssamarbete, har landet då någon möjlighet att, trots det, gå med i den gemensamma valutan? Herr Silguy, jag hälsar er välkommen och ber er att besvara Sjöstedts fråga.

De Silguy
Sverige har liksom övriga medlemsstater förbundit sig att uppfylla villkoren för inträde i den ekonomiska och monetära unionen. Enligt fördraget skall en medlemsstat som inte uppfyller inträdesvillkoren för den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen bli föremål för dispens. Det är den situation Sverige befinner sig i. Landet är likafullt medlem av Europeiska unionen, det råder inga tvivel på den punkten.
I sin konvergensrapport av den 25 mars 1998 erinrade kommissionen om att, jag citerar: " Den svenska kronan har aldrig deltagit i ERM. Under den granskade tvåårsperioden har kronan varierat gentemot ERM-valutorna, vilket bl.a. avspeglar avsaknaden av ett växelkursmål" , slut citat.
Det är därför helt riktigt att kommissionen drog slutsatsen att Sverige inte uppfyllde konvergenskriterierna som avses i tredje strecksatsen i artikel 109j.1 i fördraget. Europeiska rådet accepterade rekommendationen från kommissionen den 2 maj.
Denna slutsats gäller fortfarande, men kommissionen vill erinra om att inträdesvillkoren i den ekonomiska och monetära unionen för länderna som omfattas av den andra etappen även kommer att gälla för de länder som inför euron den 1 januari 1999.

Bonde
Jag har tagit över frågan från Jonas Sjöstedt, som jag hoppas får vara med om ett bra val i Sverige tillsammans med alla andra goda unionsmotståndare. Jag vill fråga om det inte är så att Sverige skall ha samma ställning oaktat viljeförklaringen i fördragen, som Tyskland fick i och med Karlsruhe-domen, där landet genom ett beslut i förbundsdagen fick rätt att självt ta ställning till om det ville ansluta sig till valutaunionens tredje etapp eller inte. Den rätt som finns i Tyskland måste väl, utifrån ett jämlikhetsperspektiv, också gälla för Sverige.

De Silguy
Nej, jag vill starkt betona att fördraget är mycket tydligt på den punkten. För två länder, nämligen Danmark och Förenade kungariket, finns en ordning som kallas opting out , vilket innebär att även om villkoren för en övergång till euron har uppfyllts, kan och skall dessa länder meddela om de vill delta i den ekonomiska och monetära unionen. För övriga länder i Europeiska unionen tillämpas kriterierna från det att villkoren uppfyllts. Deltagandet i den ekonomiska och monetära unionen är rättsenligt och det förekommer ingen diskriminering av medlemsstater. I det hänseendet är fördraget tydligt: det tillämpades strikt och enhälligt av samtliga stats- och regeringschefer den 2 maj.

Ordföranden
Fråga nr 60 från Esko Seppänen (H-0735/98):
Angående: Samordningen av EU-ländernas ekonomiska politik
Europeiska centralbanken, som saknar politisk kontroll och ansvar, skall ansvara för EMU-ländernas penningpolitik. Centralbanken har monopol på penningpolitiken. Den stabiliseringspakt som ingicks i Dublin och bekräftades i Bryssel övervakas för sin del av rådet, som har monopol på samordningen av EU-ländernas finanspolitik. Sålunda verkar EU: s ekonomiska politik stå utanför kommissionens befogenhetsområde. Vilken roll innehar kommissionen i beslut om EU: s ekonomiska politik och vad kunde man enligt kommissionen göra för att korrigera det demokratiska underskottet i penningpolitiken? Herr kommissionär, jag ber er att besvara Seppänens fråga.

De Silguy
Jag tackar Seppänen för hans fråga som ger mig tillfälle att precisera att, liksom vid övergången till euron, innehar kommissionen en central plats när det gäller att förvalta den ekonomiska och monetära unionen. Respektive institutioners särskilda ansvar, liksom för övrigt kommissionens uppgift i sammanhanget, fastställs i fördraget.
Till att börja med spelar kommissionen en viktig roll när det gäller att samordna den ekonomiska politiken, fr.o.m. januari nästa år. Kommissionen ansvarar fullständigt för sin förslagsbefogenhet när det gäller att utarbeta de stora riktlinjerna för medlemsstaternas ekonomiska politik, i enlighet med artikel 103 i fördraget. Jag vill erinra om att detta dokument är ett raminstrument för samordning av den ekonomiska politiken i unionen. Kommissionen ansvarar sedan för uppföljningen av den multilaterala övervakningen, vare sig det gäller budgetsituationens utveckling eller medlemsstaternas skuldsättning. I det hänseendet kan inte förfarandet genomföras vid alltför stora underskott, enligt artikel 104c i fördraget, utan särskild rekommendation från kommissionen. Jag vill också erinra om att stabilitets- och tillväxtpakten tydligt bekräftar denna grundläggande bestämmelse i fördraget.
Slutligen har kommissionen rekommendationsbefogenhet när det gäller valutapolitik, i enlighet med artikel 109 i fördraget. Och jag kan försäkra er att på alla dessa punkter kommer kommissionen självfallet att fortsätta att fullständigt ta sitt ansvar för uppdraget, såsom fördraget kräver. Samtidigt anförtror fördraget den europeiska centralbanken ansvaret för att fastställa och bedriva valutapolitiken, och garanterar dess fullständiga oberoende. Men oberoende betyder inte isolering. Jag vill erinra om att för att garantera en fullständig samordning mellan ekonomisk politik och valutapolitik kan kommissionens behöriga kommissionär, i det här fallet kommissionären med ansvar för ekonomiska frågor och valutafrågor, delta i bankens råd, även om han inte har någon beslutande röst. Jag kan försäkra er att för egen del deltar jag alltid i rådet. Ordföranden i Ecofinrådet, kan också delta i bankens råd enligt samma villkor, liksom kommissionen i Europeiska centralbankens styrelsesammanträde.
När det mer exakt gäller den demokratiska kontrollen över den ekonomiska och monetära unionen, som med rätta diskuterats vid flera tillfällen här i kammaren, har kommissionen alltid ansett att oberoende och dialog inte bara kan, utan också bör, gå hand i hand och att endast en permanent dialog mellan institutionerna, med respekt för deras befogenhet och uppgifter, kan skapa utveckling i Europa, en mogen blandning av en balanserad politik som gynnar tillväxt och sysselsättning.

Seppänen
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för detta teoretiska svar som jag tycker var mycket täckande. Som en följdfråga framför jag ett praktiskt problem: på vilket sätt bestäms valutakurserna för euro och US-dollar i detta beslutssystem och vilken roll spelar kommissionen därvid.

De Silguy
Jag vet inte om kommissionen verkligen har befogenhet i ärendet, men om det finns ett område där varken kommissionen, rådet eller regeringarna kan diktera sin vilja eller sina önskemål är det just beträffande valutakurserna, eftersom det per definition är marknaderna som fastställer det relativa värdet för valutorna sinsemellan. Vi kan alltså inte till att börja med säga att euron kommer att bli svag eller stark jämfört med dollarn, eftersom ingen i världen i dag kan garantera stabila växelkurser. Det är helt enkelt marknaderna som bedömer det, utifrån den ekonomiska situationen. Vilken är ett lands budgetpolitik? Vilken är dess valutapolitik? När dessa uppgifter väl fastställts jämför man dem med andra länder, man jämför valutorna och gör sig en relativ idé. Det är så marknaderna fungerar.
Vad som är viktigt för kommissionen är att se till att euron blir en stabil valuta som kommer att kunna användas i större delen av vårt handelsutbyte, och som därför kommer att skydda oss mot valutafluktuationer och göra oss mindre beroende av dollarn. För övrigt kommer kommissionen inom ramen för artikel 109j i fördraget att sköta alla sina befogenheter, bl.a. när det gäller definition av Europas gemensamma ståndpunkter och representation i internationella sammanhang. Europa kommer att enligt fördraget lämna nödvändiga förslag för att rådet skall fatta beslut och för att Europeiska unionen vid stora internationella förhandlingar, vare sig det gäller valuta eller annat, skall vara representerat och följaktligen kunna försvara sina intressen, med önskad effektivitet och representativitet.

Ordföranden
Fråga nr 61 från Paul Rübig (H-0737/98):
Angående: Eurosedlarnas valörer
Nu när alla grundläggande beslut om införandet av den gemensamma valutan framgångsrikt har fattats, handlar det mer än någonsin tidigare om att genomföra dessa beslut i praktiken.
Frågan om euromyntens valörer behandlades utförligt vid Europaparlamentets plenarsammanträden i november och december. Många användare undrar emellertid också vilka valörer de nya sedlarna kommer att ha. Nästan hälften av alla österrikiska sedlar som är i omlopp utgörs av 20- och 50-schillingsedlar. Den minsta eurosedeln (5 euro) motsvarar däremot ungefär 70 schilling. I jämförelse därmed skulle påskriften " euro-cent" på de lägre valörerna kunna leda till förväxlingar med euromynten.
Om, som experterna befarar, mängden mynt i omlopp kommer att fyrdubblas jämfört med i dag kan man fråga sig om man inte bör överväga att införa 1- och /eller 2-eurosedlar och hur medborgarna bör förberedas på den här situationen. Vad anser kommissionen om den här frågan? Herr Silguy, jag ber er att besvara Rübigs fråga.

De Silguy
Det här är en mycket praktisk fråga som berör alla medborgare direkt. Som svar på Rübigs fråga skulle jag först av allt vilja erinra om att benämningarna på mynt och sedlar i euro fastställdes genom en gemensam överenskommelse 1995, mellan ministerrådet och centralbankerna. Avtalet tog då, dvs. för tre år sedan, hänsyn till den förutsebara utvecklingen fram till den dag mynt och sedlar verkligen skulle införas. Avtalet har officiellt garanterats av EMI: s råd och av ministerrådet, och har sedan dess aldrig ifrågasatts.
Det finns i vissa länder sedlar som har en betydligt lägre valör än fem euro. Men det finns också i andra länder mynt som används ofta och som har ett betydligt högre värde än två euro. Efter en fördjupad undersökning finner kommissionen därför att dessa mynt och sedlar, som jag just nämnt, används i relativt liten omfattning. Eftersom sedlar med lågt värde inte distribueras så mycket, och de stora mynten i allmänhet inte accepteras i bankomater, är deras praktiska användningsområde betydligt begränsat.
Man har för övrig beslutat att inte ha mynt och sedlar med samma värde, för att inte försvåra penninghanteringen. Som ni vet har inte kommissionen till uppgift att ersätta Europeiska centralbanken eller rådet när det gäller att bedöma situationen. Kommissionen anser emellertid att med tanke på de punkter jag kort nämnt är avtalet från 1995 rättvist.
Enligt medlemsstaternas första uppskattningar, vilka jag bett att få sammanfatta för att besvara er fråga, förefaller det inte som om antalet mynt inom euro-området skulle öka, jämfört med den nuvarande situationen. Jag skulle t.o.m. vilja säga att utvecklingen av moderna alternativa betalningssätt - jag tänker t.ex. på den elektroniska plånboken - , särskilt när det gäller små belopp, tvärtom borde kunna bidra till att minska antalet mynt i omlopp i Europa.
Avslutningsvis vill jag säga att rent allmänt faller utbildning av de europeiska medborgarna för användning av mynt och sedlar i euro under medlemsstaternas befogenhet, även om kommissionen lämnar rekommendationer, och även om vi med stöd av Europaparlamentet har genomfört informationskampanjer för att medvetandegöra allmänheten. Men med tanke på nationernas befogenheter i frågan har kommissionen förespråkat att lokala centrum skall inrättas, som gör det möjligt att på fältet bemöta konsumenternas oro och följa införandet av mynt och sedlar under övergångsperioden.

Rübig
Herr ordförande! För närvarande håller jag många föredrag om euro och jag kan konstatera att framför allt småföretagen är rädda för att penningmängden drastiskt kommer att ökas. Vi går ju inte från sex mynt till åtta, utan i Europeiska unionen finns det för närvarande bara två länder som har banksedlar med högre nominellt värde. Alla andra länder är vana vid att handskas med sedlar och har inte så mycket mynt i det vardagliga umgänget. När man ser att Amerika har endollarsedel som man inte kan tänka sig att vara utan uppkommer frågan, om man inte i framtiden skulle överväga att införa en eneurosedel. Vi borde i alla fall diskutera det.

De Silguy
Jag skall ge parlamentsledamöterna ett mycket ärligt svar. Vi är inte här för att maskera verkligheten. Jag tror att vi i dag befinner oss i en process där besluten redan fattats och där vi nu har en avsevärd teknisk och industriell mekanism som skall genomföras. Exempelvis skall det slås ca 75 miljarder mynt i Europeiska unionen och 10 miljarder sedlar skall tryckas. Det borde motsvara 300 000 ton metall. Det är en avsevärd uppgift. Besluten har fattats och vi befinner oss nu i genomförandestadiet. I vissa länder har myntframställningen redan börjat och tryckningen av sedlar bör inledas i början av nästa år.
Jag tror inte att det är varken realistiskt eller rimligt att i dag ifrågasätta de beslut som fattades genom gemensamt avtal mellan regeringarna för tre år sedan och som, på det tekniska planet, förutsätter att vi kan bemöta en verklig industriell utmaning. Samtliga mynt, vare sig de tillverkas i Österrike, Frankrike eller Tyskland, måste vara desamma och accepteras överallt, de måste ha samma säkerhet och accepteras av automater. Det är därför ett stort tekniskt företag och vi satsar i dag på att fullfölja det och föra det i rätt hamn.
Däremot har ni rätt, herr parlamentsledamot, när ni säger att vi måste göra en informations- och förklaringsinsats. Det som uppnåtts är faktiskt en kompromiss mellan medlemsstaternas olika ståndpunkter. Nu åligger det oss att i var och en av våra medlemsstater förklara vad som kommer att ändras. Jag tror nog att de europeiska medborgarna är tillräckligt intelligenta, utvecklade och kultiverade för att förstå och anpassa sig. Jag tror faktiskt att det krävs en rejäl informationskampanj för att överbrygga det motstånd som ni känt och lösa de verkliga problem som det kan medföra. Vi har tre år på oss för det och enligt min uppfattning berörs vi alla.

Ordföranden
Fråga nr 62 från Hans Lindqvist (H-0740/98):
Angående: EMU - En ny Berlinmur
Den gemensamma valutan, euron, riskerar att ställa till många problem i Europa, eftersom länderna inte utgör något optimalt valutaområde. EMU: s ensidiga inriktning på prisstabilitet riskerar därför att öka arbetslösheten och den regionala obalansen i EMU-länderna.
EMU skapar en politisk och ekonomisk union samtidigt som dörren stängs för många ansökarländer i Öst- och Centraleuropa att under överskådlig tid bli medlemmar i EU/EMU. Innebär inte detta risk för att EMU-projektet får till följd att nya murar skapas i Europa? Vad har kommissionen för strategi för att undvika en sådan olycklig utveckling? Herr kommissionär, jag ber er att besvara Lindqvists fråga om murbyggen i Europa.

De Silguy
Jag måste säga att jag blev lite förvånad. Nära tio år efter Berlinmurens fall finner jag Lindqvists fråga lite förvånande. Varför? För det första för att euron redan haft positiva effekter. De ansträngningar för att sanera våra ekonomier och finanser, som inletts inför övergången till euron, börjar bära frukt. Jag vill erinra om att det offentliga underskottet i medeltal i Europa sjunkit från 6, 1 procent av BNP under 1993 till 2, 4 procent under 1997 och att tillväxten som var negativ 1993, minus 1 procent, ökade till 2, 6 procent förra året, och borde öka till 2, 8 procent i år. Situationen för sysselsättningen förbättras också. Två och en halv miljoner arbetstillfällen borde skapas i Europa före 1999 och det är faktiskt ett resultat av den ekonomiska politik som bedrivits.
En annan positiv effekt: euron spelar, redan innan den egentligen skapats, innan den egentligen juridiskt sett finns, en viktig roll för att skydda Europa mot krisen i Asien och Ryssland. Jag tror att vi får tillfälle att ta upp denna punkt i kammaren i morgon.
Slutligen konstaterar jag att det är länderna i eurozonen som klarar sig bäst i Europa i dag. Industrins och konsumenternas förtroende är för närvarande starkare i eurozonen än i resten av Europa. Och tillväxten är 0, 2 procent högre där. Jag tror därför att i stället för att bygga en ny mur kommer euron tvärtom att förenkla kandidatländernas integration. Alla är behöriga att delta i eurosamarbetet och Europeiska rådet i Köpenhamn har fastställt principen att överföra gemenskapens regelverk avseende EMU till kandidatländerna, även om de inte kommer att delta i eurosamarbetet när det blir medlemmar i Europeiska unionen.
När kandidatländerna blir medlemmar kommer de dessutom att komma in i etapp två av EMU och alltså överta gemenskapens regelverk, och dessa länder kommer därmed att få möjlighet att successivt uppnå de villkor som ställs för att de skall få delta i euron. Jag tror att långtifrån att uppföra en mur, bidrar den ekonomiska och monetära unionen tvärtom till denna process för att föra Europas folk och länder närmare varandra.

Lindqvist
Tack så mycket, kommissionär de Silguy, för svaret på min fråga. Jag håller med om att den var litet utmanande ställd, men det var kanske också det som var syftet.
Det som jag vill försöka spegla med frågan är att vi som är för en breddning av Europasamarbetet - då utgår jag från att även kommissionär de Silguy själv är det - framför oss ser att det kan ta väldigt lång tid för många av de öst- och centraleuropeiska länderna att kunna bli medlemmar i ett breddat samarbete, dvs. medlemmar i EMU. Det beror dels på att kraven är höga på nya medlemsländer i EMU, dels på att deras ekonomi är så långt efter i utvecklingen efter en lång tid av kommunism. Därför finns en risk att det tar lång tid att få in dessa länder i ett breddat Europasamarbete och att de under lång tid kommer att vara utanför. Jag skulle gärna vilja att vi ser på detta problem utifrån ambitionen att skapa ett breddat Europasamarbete.

De Silguy
Mycket kort vill jag, eftersom jag inte vill förlänga sammanträdet, säga att Lindqvist snarare lämnade en kommentar än ställde en fråga.
Det är ett sätt att se på saken, det är kanske faktiskt ett sätt att fästa uppmärksamheten på riskerna med en viss situation. Men även den här medaljen har en baksida. Det hindrar inte att den andra sidan innefattar en dynamisk process.
Maastrichtfördraget innehåller principer för en ekonomisk politik som visat sig positiv för Europeiska unionen, och jag tror att de länder som ansöker om medlemskap i Europeiska unionen, bl.a. länderna i Central- och Östeuropa och Malta, i slutändan drar fördel av de tillämpningar som givit goda resultat hos oss.
För övrigt tror jag inte att man skall blanda ihop sakerna: anslutningen till Europeiska unionen och övergången till euron. Jag tror att det kloka just låg i att inte kräva att dessa länder måste uppfylla villkoren för en övergång till euron när de blir medlemmar i Europeiska unionen. Distinktionen mellan dessa två punkter är ett framsteg och den får en dynamisk inverkan på det fortsatta byggandet av Europa.

Ordföranden
Fråga nr 63 från Wayne David (H-0757/98):
Angående: Framtiden för det brittiska kungliga myntverket
Den brittiska regeringen tillkännagav nyligen att ett nytt statligt/privat partnerskap skulle inledas vid det kungliga myntverket, som ligger i Llantrisant i södra Wales. Har kommissionen några synpunkter på den framtida utvecklingen vad beträffar det kungliga myntverket med hänsyn till dess betydelse för nuvarande och potentiella kunder runtom i Europeiska unionen? Herr kommissionär, jag ber er att ta in på slutsträckan och besvara den sista frågan. Ni har ordet för att lugna David angående framtiden för det brittiska kungliga myntverket.

De Silguy
Jag vet inte om jag kan dämpa Davids oro. Det jag kan säga är att hans fråga resulterar i följande kommentarer från min sida.
För det första kommer framställning och utgivning av mynt, även efter införandet av euron, att fortfarande att falla under nationerna, dvs. staternas befogenheter. Det enda som egentligen faller under gemenskapens befogenheter är definition eller förändring av tekniska aspekter och den europeiska sidan av mynten. I dessa två ämnen har vi för övrigt fört en debatt och ni har yttrat er.
För den inledande framställningen av euron har man dessutom beslutat att bibehålla nuvarande princip: varje medlemsstat framställer själv de mynt den ger ut och, om inte en medlemsstat i euro-området självständigt beslutar att anförtro Royal Mint tillverkningen av de mynt som skall ges ut, kommer det brittiska kungliga myntverket inte att direkt beröras av eurons införande.
Kommissionen har för övrigt inte befogenhet att uttala sig om den möjliga utvecklingen för Royal Mint eller för något annat nationellt valutainstitut. Man kan emellertid notera att om de statliga myndigheterna har företrädesrätt när det gäller utgivning, anförtros den offentliga sektorn tillverkningen, medan den i andra stater sköts av den privata sektorn, och det är respektive medlemsstat som fattar beslut om det.

David
Jag hoppades en smula att kommissionären skulle dämpa mina farhågor, men tyvärr är så inte är fallet. Det finns en verklig farhåga här, inte bara vad gäller den lokala ekonomin i South Wales utan också, skulle jag fömoda, vad gäller Europeiska unionen som helhet. För ögonblicket har vi indikationer på att fem av de elva medlemsstaterna som ansluter sig till EMU i den första omgången, låter prägla åtminstone en del av sina mynt i Llantrisant, South Wales. En av orsakerna till att de beslutat vända sig till South Wales är produktionssäkerheten och det mycket konkurrenskraftiga pris som erbjuds här. Om ägandeförhållandena ändras, vare sig det gäller privatisering eller något slags offentligt/privat partnerskap, måste det, vill jag påstå, sättas ett frågetecken för de kostnadsarrangemang och den leveranssäkerhet som finns idag.
Jag menar därför att det inte bara är en inhemsk fråga, den har också en europeisk dimension.

De Silguy
Jag kan kanske försöka dämpa den ärade ledamotens oro. Ni har rätt när ni säger att det kan finnas problem med att jämföra kostnader mellan olika institut för utgivning, eller mellan olika företag som tillverkar mynt och sedlar.
Det beslut som fattats är att varje medlemsstat tillverkar den mängd mynt och sedlar den behöver för sitt område. Om det t.ex. gissningsvis finns tre miljarder mynt och 200 000 sedlar i omlopp i en stat kommer denna stat att framställa tre miljarder mynt och 200 000 sedlar i euro. Sedan bestämmer staten självständigt hur den låter framställa dessa mynt och trycka sedlarna. Åtminstone när det gäller lanseringen av euron och tillverkningen av den första omgången mynt och sedlar är alltså var och en fri att göra som den vill, och på ett strikt ekonomiskt plan har man inte beaktat de jämförande fördelarna eller den ena eller den andras konkurrenskraft. Ur en strikt ekonomisk synvinkel kan man kanske beklaga det, men på ett politiskt plan, i sakernas nuvarande tillstånd, anser jag personligen att er oro borde ha dämpats.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Silguy, för er närvaro och era svar.
Ärade ledamöter, vi har kommit till slutet på frågestunden med 13 minuters försening mot tidsschemat, vilket har gjort att vi förlängt arbetstiden för våra medarbetare och speciellt för tolkarna. Jag tackar alla dessa och ber om ursäkt för den bristande synkronin i vårt arbete.
Eftersom tiden för frågor till kommissionen är slut, kommer frågorna 69 till 107 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar frågestunden för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.15. och återupptogs kl. 21.00.)

Kommittéförfarandet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens förklaring beträffande sina förslag till kommittéförfarandet.

Oreja Aguirre
Om det i gemenskapens system finns någon fråga som är föremål för kontroverser och debatter i de interinstitutionella relationerna, är det, utan tvivel, kommittéförfarandet, även om systemet har fungerat bra ur en rent teknisk synvinkel.
Fallen med svårigheter att fatta beslut och, således, med återförvisning till rådet, har inte varit vanliga. I föreskriftsförfarandet gäller det bara 32 av 3 000 handlingar under de senaste fem åren; och andelen fall med beslut som slutligen godkänts av rådet och inte av kommissionen ligger klart under 0, 5 procent.
Att jag nämner dessa siffror betyder inte att jag är nöjd med resultatet. Det är inte den slutsatsen jag vill att man skall dra, jag begränsar mig bara till att konstatera vissa uppgifter.
Men det finns helt klart två aspekter som man inte alltid har tagit tillräckligt i beaktande.
För det första, insynen. Av grundläggande skäl i systemets komplexitet, olika varianter av kommittéer, osäkerheten i kommitténs beslut som skall tillämpas inom olika områden, har det brustit i insynen.
Å andra sidan, den demokratiska kontrollen. Särskilt detta parlaments kontroll av de fattade besluten, ett problem som har blivit mycket allvarligare efter införandet av medbeslutandeförfarandet.
Nåväl, de möjliga bristerna i förfarande - som uppenbarligen existerar - bör inte få oss att glömma kommittéförfarandets funktion, som är viktig för unionens arbete.
Det handlar om att bättre förbereda de många och viktiga verkställighetsbesluten som anförtros kommissionen genom rådfrågning av representanter för de nationella förvaltningarna.
Historiskt sett skapades kommittéförfarandet för att kommissionens verkställighetsbeslut på ett effektivt sätt skulle kunna integreras i de nationella systemen. När allt kommer omkring är den fysiska tillämpningen av dessa beslut genomförs in fine inom de nationella förvaltningarnas område.
Denna samarbetslänk mellan förvaltningarna har fått ännu större betydelse till följd av utvidgningarna och tilldelningen av nya befogenheter.
På så sätt, har kommittemötena blivit fora för utbyte, utan tvivel till stor nytta för såväl kommissionens avdelningar som för medlemsstaterna.
För det andra, i enlighet med fördraget, delegerade rådet - och jag erinrar om att fram till 1993 var det praktiskt taget den enda verkliga lagstiftaren - befogenheter till kommissionen, genom vilket det skulle kunna kontrollera dess verksamhet. Den enda viktiga fråga som ställdes var, i vilken grad detta ifrågasatte Europaparlamentets politiska kontroll, i enlighet med fördraget.
Jag anser fortfarande att den första integrationsfunktionen i de nationella systemen är oumbärlig, eftersom det, gör att unionens bestämmelser skall accepteras, krävs en ännu större öppenhet och ett mycket bredare samråd. Kommissionen försöker möta detta behov på bästa möjliga sätt, inom förfarandets begränsningar, vilket uppvisar - jag betonar det -en stor komplexitet.
Å andra sidan, en större öppenhet har varit det centrala temat för det informationsutbyte som har pågått mellan kommissionen och parlamentet sedan 1988, liksom dess modus vivendi från den 20 december 1994.
Vad gäller den andra funktionen, har den varierat delvis på grund av unionens ökade befogenheter och Europaparlamentets makt, och nu diskuteras, tillsammans med relationen till medlemsstaterna, det avgörande problemet i den demokratiska kontrollen av verkställighetsbesluten på europeisk nivå. Detta är det grundläggande problem som behandlas, speciellt inom medbeslutandeområdet, eftersom det är uppenbart att varje förfarande som utesluter denna demokratiska kontroll, skulle vara oacceptabel.
Detta är just ett av de grundläggande problem som diskuteras i detta parlament.
Jag erinrar också om att i dag, i många fall där man tvingas anpassa sig till de tekniska framstegen och marknadens snabba förändringar, har kommissionen tillförts funktionen, inom ramen för kommittéförfarandet, att förnya och tillämpa vissa viktiga aspekter i gemenskapslagstiftningen.
Jag är medveten om den villrådighet som vidden av sådana beslut ibland väcker i parlamentet, men jag anser att denna normativa flexibilitet utgör en viktig fördel i en värld som förändras mycket fort, och med vilken man kan undvika den normativa föråldring som sker så fort i våra dagar.
Jag skall nu redogöra för kommissionens förslag.
I enlighet med Europeiska rådets beslut i Amsterdam, och de avtal som uppnåtts mellan Europaparlamentet och rådet vad gäller avfattandet av detta modus vivendi , har kommissionen just lagt fram ett reformförslag för rådets beslut av 1987.
Vi har huvudsakligen försökt att lösa tre problem: för det första, att förenkla uppdelningen av kommittéförfarandena till tre varianter, i stället för de fem aktuella; för det andra: att rationalisera användandet av förfarandena genom att, i beslutet om kommittéförfarande, fastställa vilken typ av kommitté som skall används till vilken typ av beslut; och slutligen, att garantera information och demokratisk kontroll i de fattade besluten, med beaktande av parlamentets nya befogenheter, men utan att glömma distinktionen mellan den verkställande och den lagstiftande makten.
Den första punkten är förenklingen. En förenkling som inte kan genomföras utan problem för kommissionen, som har accepterat att se över vissa metoder som man är mycket van vid, men som har blivit så komplexa och svårförståeliga att det är nödvändigt att förändra dem radikalt.
Förfarandena reduceras, således, till tre huvudsakliga beståndsdelar utan de nuvarande varianterna. Detsamma kan sägas om skyddsförfarandet vilket - som bekant - är unikt nu.
Jag skulle vilja betona den djupgående reform som föreskriftsförfarandet underställts. Om man inte uppnår en överenskommelse mellan kommittén och kommissionen, kan bara åtgärden i fråga godkännas av lagstiftaren, det vill säga, inom ramen för medbeslutandet mellan Europaparlamentet och rådet.
Jag vill också, i korthet, kommentera rationaliseringsaspekten. Vi anser att en rationalisering uppnås, eftersom man för första gången föreslår att koppla valet av förfarande till den typ av beslut som skall fattas.
Förfarandet i förvaltningskommittén garanterar ett snabbt beslut, även om det ger kommittén en viktig kontrollrätt, i frågor om jordbrukets förvaltning och finansiell förvaltning.
Regelverkskommittén, mycket striktare för kommissionen, är tänkt att handha frågor av en allmän omfattning som tar upp grundläggande aspekter i lagstiftningen. Och just detta, är fallet med anpassningen till de tekniska framstegen. Det är logiskt att förfarandet blir mycket mer strikt för kommissionen och ger lagstiftaren en viktig interventionsmöjlighet.
Slutligen skall rådgivande kommittén handha alla övriga frågor, som inte betraktas som problematiska av lagstiftaren.
Vi anser att den föreslagna indelningen underlättar en större öppenhet och bekräftar och stärker Europaparlamentets information, särskilt för medbeslutandet. Jag menar också att vi därför måste omdefiniera hur informationen skall överföras och tas emot, en mycket omfattande information och - som ofta - inte särskilt användbar för Europaparlamentet.
Slutligen vill jag ta upp en tanke jag anser vara väsentlig. Förslaget ålägger kommissionen och övriga institutioner en anpassning av existerande förfaranden till de som finns med i det nya beslutet från och med att det trätt i kraft.
För att sluta, fru ordförande, är den fråga som vi uppenbarligen ställer oss - jag ställer mig den - hur blir parlamentets roll? om det uppenbarligen lämnar därhän den rådgivande rollen det spelar i godkännandet av förslaget till beslut.
Kommissionen har, i sitt förslag, velat bekräfta och stärka informationsförfarandena som förutses i modus vivendi . Kommissionen väntar på parlamentets förslag, för att kunna komma fram till ett avtal som utgör en del av själva beslutet, eller ingår som en del av avtalet mellan parlamentet, kommissionen och rådet eller i förekommande fall, mellan Europaparlamentet och kommissionen.
Förslaget till uttalande som kommissionen har delat ut, och som ger en relevant roll till Europaparlamentet, försöker få igång förhandlingar för att uppnå detta avtal.
Vi anser att det är uppenbart att Europaparlamentets roll måste vara viktigare inom de områden där den grundläggande rättsakten har antagits genom medbeslutande. Europaparlamentets kontroll får inte uteslutas i någon del av förfarandet.
Det vi anser vara givet är att parlamentet inte skall spela en verkställande roll. Och jag är säker på att det inte avser att förvandlas till någon slags ställföreträdande medverkande makt, i en verksamhet som, för att vara användbar och effektiv, bör höra enbart till kommissionen.
Till kommissionen hör att utöva initiativrätten och sitt ansvar genom en bedömning, från fall till fall, av legitimitet och möjlighet att anta ett verkställighetsbeslut. Enligt dessa principer är det också kommissionens sak att bedöma om det, tvärtom, är nödvändigt att inleda ett nytt lagstiftningsförfarande.
Vad gäller relationerna mellan Europaparlamentet och kommissionen anser jag, eftersom ingen ständig konflikt mellan parlamentet och kommissionen är att förutse, förutom i den förutsatta misstroendeomröstningen, att invändningar mot kommissionens förslag bör ske endast genom strikta förfaranden som garanterar att hela parlamentet är inbegripet.
Enligt min mening, vore idealet att finna förfaranden vars syften är att stärka förtroenderelationen mellan parlamentet och kommissionen i stället för att utöva en ibland minutiös, och i slutändan byråkratisk, kontroll av kommissionens verksamhet.
En skriftlig och öppen tillämpning av dessa förfaranden, tjänar insynen, eftersom den allmänna opinionen, eller en specialiserad opinion, på det sättet har möjlighet att göra sin röst hörd.
Jag slutar, fru ordförande. Kommissionen hoppas att debatten och de förhandlingar som skall genomföras fram till det nya beslutet om kommittéförfarande, vilket föreslogs i juli, kommer att underlätta uppföljningen av tre mål vad gäller åtgärder för att tillämpa Amsterdamfördraget, nämligen: att intensifiera och förbättra de interinstitutionella relationerna; att öka insynen för medborgarna och de nationella institutionerna i vårt beslutsfattarsystem - och möjligheten för dem att acceptera detta -; samt behåll och anpassa ett verkställighetssystem med mer demokratiska och effektiva bestämmelser till den aktuella situationen.
Jag hoppas att era beslut och förslag, liksom de diskussioner som kommer att äga rum för att komma fram till ett avtal, får denna inriktning, och sätter stopp för de ständiga svårigheter vi har haft fram till nu, för att uppnå en väldefinierad relation för institutionerna inom ett så komplext område som utövandet av gemenskapens bestämmelser är.

Aglietta
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det verkar som om kommissionär Oreja i sin inledning var överdrivet optimistisk när det gäller det förslag som presenterats av kommissionen. Även vi anser det vara viktigt att förbättra lagstiftningsmekanismen och förslagsmekanismerna till rådet, men jag tycker att, även om man har gjort vissa framsteg i det aktuella förslaget, så har de viktigaste påpekandena och förslagen från Europaparlamentet i viss mån åsidosatts.
Europaparlamentets initiativ när det gäller kommittéförfarandet har sitt ursprung i problem vad gäller öppenhet och respekt för lagstiftningsförfarandet i det nuvarande systemet, desto mer oacceptabla som vi nu har ett Amsterdamfördrag som har omdefinierat Europaparlamentets roll i samband med det gemensamma beslutsförfarandet och placerat parlamentet på jämbördig fot med rådet. Det är med andra ord uppenbart att, även i avsaknad av en ändring av artikel 202, tidigare artikel 145, - som rör de rättsakter som antas av rådet och inte de akter som antas gemensamt av Europaparlamentet och rådet - så är kommittéförfarandet en gråzon, praktiskt taget utan regler. När nya regler utarbetas är det nödvändigt att ta hänsyn till Europaparlamentets ökade ansvar, som för övrigt erkänns av kommissionären. Framför allt anser jag att behörigheten när det gäller att delegera den verkställande makten till kommissionen och kontrollen över det verkställande arbetet skall delas lika mellan den lagstiftande myndigheten, dvs. Europaparlamentet, och rådet i samband med gemensamma beslut.
När kommissionären säger att det enda som blir bättre tack vare parlamentets kontroll är informationen, så tror jag att han undervärderar kontrollfunktionen en aning. Europaparlamentet har beslutat att agera vid två tillfällen: att snarast inleda förhandlingar med rådet och kommissionen med utgångspunkt i den resolution som vi diskuterar i dag och - när förhandlingarna har inletts eller, ännu bättre, avslutats och helst så snart som möjligt - avge ett definitivt yttrande om kommissionens förslag.
Ett lyckligt slut på förhandlingarna beror också på kommissionens, och framför allt rådets, goda vilja att öppet och utan förutfattade meningar diskutera parlamentets krav, samt parlamentets vilja att förstå kommissionens och rådets motiv. Det verkar som om det saknas vissa grundläggande principer i kommissionens förslag, principer som utskottet för institutionella frågor har för avsikt att föra fram i förhandlingarna.
Den första principen är att garantera en fullständig respekt för lagstiftningsprocessen för att undvika att en rättsakt antas vid sidan av den överenskomna förfarandet med gemensamma beslut. Detta är något som borde vara centralt för alla dem som vill att processen skall vara öppen och demokratisk. Ur denna synpunkt är den definition av begreppet exekutiv rättsakt som ges i kommissionens förslag alarmerande, eftersom den går stick i stäv med kravet på en mer exakt begränsning av de respektive rollerna: kommissionens verkställande roll å ena sidan och rådets och Europaparlamentets lagstiftande roll å den andra. I motsats till kommissionen hävdar vi därför att en exekutiv rättsakt inte får förändra, genom tillägg eller uppdateringar, de viktigaste inslagen i de grundläggande rättsreglerna, inklusive bilagor, och när vi talar om " tekniska anpassningar" så vet vi mycket väl att man ofta ändrar, inte bara bilagorna, utan också de grundläggande begreppen i rättsakterna. Om man i kommissionen låter den rådande förvirringen befästas i det nya beslutet så kommer oundvikligen den grundläggande lagstiftningen att bli allt mer generell - detta är en risk som gäller all sådan lagstiftning - inte bara för Europaparlamentet och utskotten kommer att se sin roll när det gäller att definiera de grundläggande inslagen i rättsakterna allt mer förstärkt, vilket är vad vi vill undvika.
Den andra viktiga principen i en korrekt och demokratisk balans mellan de olika institutionerna är att Europaparlamentet har en möjlighet att utöva en reell kontroll över reglerna för verkställandet, dvs. att parlamentet kan ingripa under en begränsad tidsperiod för att bestrida legitimiteten eller innehållet i samband med ett visst lagstiftningsförfarande. Detta skulle innebära att kommissionen kanske kan bli tvungen att dra tillbaka eller ändra en viss rättsakt, men man kan naturligtvis diskutera det lämpligaste sättet för parlamentet att utöva sin kontroll, utan att det innebär att man inkräktar på kommissionens verkställande roll eller fördröjer verkställighetsförfarandet till men för medborgarnas rättigheter. Vi är mycket medvetna om att dessa två punkter är av avgörande betydelse när det gäller att utarbeta det nya förslaget och i förfarandet att utarbeta tillämpningsföreskrifter.
När det slutligen gäller principen om Europaparlamentets reella kontroll så anser jag att den ligger fast och att den måste ligga fast även i fortsättningen. Vi hoppas att kommissionen och rådet är öppna för en dialog och att de inte undervärderar den roll och det ansvar som Europaparlamentet har tilldelats, det parlament som bygger sin legitimitet på direkta val från de europeiska folken. Jag hoppas att dialogen skall få en lycklig utgång och jag tror att det är Europaparlamentets fasta avsikt att se till att dess argument beaktas.

De Giovanni
Fru ordförande, herr kommissionär! Det verkar riktigt, framför allt efter Amsterdam, att hävda att rådet och Europaparlamentet skall vara jämbördiga när det gäller lagstiftningsarbetet. Med utgångspunkt i en sådan jämbördighet måste vi nu definiera inslagen i en ny balans mellan de lagstiftande organen. Detta är det stora politiska, historiska och juridiska sammanhang som vi skall röra oss inom. Vi måste framför allt undvika - det formulerades väl av vår fördragande Aglietta - att kommittéförfarandet blir ett hinder eller minskar jämbördigheten i lagstiftningsfrågor. Detta är den politiska springande punkten.
Jag tror att Amsterdamfördraget även har åstadkommit något annat, något som kan underlätta definitionen av problemet. Det nya fördraget har genom en förenkling av förfarandena ökat effektiviteten och gett mer ansvar åt samtliga institutioner som deltar i lagstiftningsarbetet. Detta är den ram vi rör oss inom. Det finns en text från kommissionen. Jag tror att jag i stort kan instämma i det omdöme som har redovisats av vår föredragande, som gör ett så utmärkt arbete i vårt utskott, men jag skulle vilja ytterligare understryka ett par punkter. Vi är övertygade om att kommissionens text kan inleda en ny dynamisk utveckling och vi vill också rikta en uppmaning med den innebörden till såväl kommissionen som det sittande österrikiska ordförandeskapet för att så snabbt som möjligt komma fram till ett interinstitutionellt avtal.
Låt mig peka på ett intressant faktum: Det finns vissa gemensamma ståndpunkter där ändringarna av vissa bilagor har skett genom gemensamma beslut snarare än genom ett kommittéförfarande och detta är något som inte har många förlöpare. När kommittéerna agerar måste vi naturligtvis arbeta mot en förenkling - vi stöder till exempel vissa av de förenklingsförslag som förekommer i texten som presenterats av kommissionen - och, givetvis, mot ökad kontroll. Förenkling innebär öppenhet, kommittologin är vetenskapen om hur kommittéer fungerar, men en kommittésystemet kräver naturligtvis regler och regler måste vara tydliga. Ordet kommittologi, som man många gånger ironiserar över, får inte göra så vi glömmer bort att vi faktiskt diskuterar institutionernas roll och en öppning av lagstiftningsprocessen mot medborgarna. Med andra ord rör det sig, även om kärnan är av teknisk natur, om en viktig politisk fråga som rör medborgarna eftersom relationerna mellan lagstiftning, öppenhet och medborgare knappast behöver ytterligare understrykas.

Herman
Fru ordförande! Det handlar egentligen om ett maktproblem, med tekniska aspekter. När stiftarna - så kallar jag dem som utarbetat fördraget - beslutade att införa medbeslutande i Maastrichtfördraget skulle man omedelbart tekniskt ha ändrat artiklarna 145 och 155. Det gjordes inte.
Parlamentet hade inget att säga till om. Ärendet sköttes av kommissionen och rådet. När jag oroade mig för det sade man att det var för sent, att ämnet var för tekniskt, att det inte fanns något yttrande att lämna i frågan. Då gick vi till EG-domstolen. Och där hände något ganska förvånande. Genom att strunta i trettio års tradition, enligt vilken domstolen alltid tolkat texterna utifrån stiftarens eller lagstiftarens avsikt, grundade sig EG-domstolen för första gången - inte allra första gången, men nästan - på en rent formalistisk tolkning. Det är också en av konsekvenserna av utvidgningen, men jag bortser från det nu. Det innebar alltså ett stort misstag, eftersom det överallt i alla konstitutionella system är så att den som fastställer normen, den som bestämmer lagen, också är den som anger villkoren för verkställande. Här var det inte så. Här är det parlamentet och rådet som stiftar lagar men rådet som ensamt fastställer villkoren för genomförande.
När man genom Maastricht gjort framsteg beträffande avsikterna lät man samtliga medborgare tro att man hädanefter skulle ge Europaparlamentet större makt, och det skulle alltså hamna på samma nivå som rådet. Det är inte alls vad som händer. Vi är inte alls på samma nivå som rådet, för när det gäller verkställande ingriper inte parlamentet, utan rådet bestämmer ensamt. När det gäller kommissionen anpassar den sig mycket bra efter situationen. I hela texten finns inte ett ord om detta, utom för att säga att eftersom rådet inte önskade ändra artikel 147 nöjer sig kommissionen med detta. Kommissionen accepterar alltså detta förnekande av en rätt som man proklamerar överallt. Man säger att ni är jämlika i princip, men i verkligheten är ni det inte, och vi vill inte ändra artikel 147. Det är grunden till hela problemet.
Varför protesterar vi då så starkt? Det är inte bara p.g.a. frågan om lika rättigheter. Om man bara nöjde sig med rådfrågningen eller förvaltningen såsom ni föreslagit, skulle det inte ha varit några problem. Men ni upprätthåller förordningen. Och vad sägs i denna förordning? Man säger att om kommissionens förslag inte överensstämmer med utskottets yttrande kan det inte accepteras. Vem fattar beslutet att inte acceptera dem? Vad är det? Det är tjänstemän i de nationella myndigheterna, som är fullständigt oansvariga. De behöver inte stå till svars för något, inte inför sina nationella parlament, inte inför Europaparlamentet. Ingenting. Det är det som är så förskräckligt och det är därför vi är så upprörda.
Vid första anblicken var ni inte mottagliga för detta argument och det är anledningen till att det är så svårt för oss att acceptera sakernas tillstånd, och samtidigt objektivt erkänna att det faktiskt handlar om framsteg jämfört med den nuvarande situationen. Men ni nöjde er med att stanna kvar inom den ram som fastställdes av EG-domstolens beslut, och av att Amsterdamfördragets förhandlare vägrade att ändra artikel 145. Då sade ni: " vi skall nöja oss med det." . Ni gjorde så mycket det gick inom denna ram. Men jag beklagar, om ni hoppas att på så sätt få slut på svårigheterna blir det inte så, eftersom parlamentet med rätta kommer att kräva alla rättigheter det formellt tilldelats, men som man i verkligheten förvägrar det.

Spaak
Fru ordförande, herr kommissionär! I betänkandet från utskottet för institutionella frågor, som utarbetats mycket bra av Aglietta, erinras om att Amsterdamfördraget, genom att utvidga området för Europaparlamentets medbeslutande och genom att avskaffa den tredje behandlingen, utan någon som helst tvetydighet visat på den paritet som råder mellan Europaparlamentet och rådet, när det gäller att anta dessa gemenskapsakter.
Amsterdamfördraget skulle ha kunnat fullfölja sin logik genom att förstärka kontrollen av genomförandebestämmelserna, för att fullständigt respektera lagstiftningsförfarandet. Nu gjorde inte fördraget det, utan kommissionen anförtroddes i stället ansvaret att lägga fram förslag när det gäller kommittéförfarandet. Kommissionen besvarade denna begäran inom utsatt tid - det tackar vi för. Målsättningen är framförallt att avsevärt förenkla och tydliggöra och införa ett mer demokratiskt system, genom att ge parlamentet insyn i den verkställande makten för de rättsakter som antagits genom medbeslutande.
Emellertid, och det är beklagligt, är bibehållandet av regelverkskommittéer i kommissionens förslag - och Herman betonade det nyss - mer än oroande, då detta innebär en möjlighet för Europaparlamentet att protestera mot en verkställande akt, i strid med Amsterdamfördraget som anger att kontrollen av kommissionens verkställande verksamhet skall delas lika mellan den lagstiftande myndigheten, dvs. Europaparlamentet och rådet.
Det finns alltså en risk att medbeslutandeförfarandet urholkas och begränsas till rättsakter med ett mycket allmänt innehåll, och det är helt logiskt att texten från utskottet för institutionella frågor anger som en av sina prioriteringar att garantera fullständig respekt för lagstiftningsförfarandet, för att undvika att en lagstiftningsakt, inbegripet uppdatering av de rättsakter som antagits enligt medbeslutandeförfarandet samt ändring av bilagor, inte antas som verkställande åtgärder och därmed faller utanför medbeslutandets ram.
Alla inlägg pekar åt samma håll, herr kommissionär. Ni har försökt förbättra. Ni har till viss del gjort det, men vi tycker inte att ni gått så långt som vi hade hoppats.

Crowley
Fru ordförande Jag vill tacka kommissionären och föredraganden för deras engagemang i denna fråga.
I varje demokrati finns en idé om fördelning av makten, så att en enskild institution inte har fullständig makt över en annan. Det finns ett system för granskningar och balansräkningar. Parlamentet har därför alltid varit något skrämd av kommittéförfarandet.
Jag var därför en aning road av att höra att kommissionären, i sitt öppningsanförande, betonade den vikt han skulle lägga vid parlamentets roll för att garantera att dess makt som medbeslutsfattare och medlagstiftare, respekteras och garanteras. Det finns ett ordspråk: " Du känner igen mig på mina handlingar, inte på mina ord" . Kommissionärens handlingar är en smula ohederliga.
I morgon kommer vi i parlamentet att diskutera Millers betänkande om punktskatter. Mot bakgrund av att alla vet att Amsterdamfördraget kommer att träda i kraft, mot bakgrund av att alla känner till det motstånd som finns i parlamentet mot vissa rättsakter och beslut som antogs på rådsnivå, har en tvist uppstått gällande den skattefria försäljningen och vilka punktskattelagar som skall gälla. Vad beslutade kommissionen göra när detta problem uppstod? Kommissionen beslutade att hänföra det till kommittén för punktskatter, och på så sätt utesluta det från allt inflytande i beslutsprocessen.
Därför måste vi i parlamentet vara mycket försiktiga med varje utsträckt hand från kommissionen. Vi måste vara säkra på att vi, såsom det enda direktvalda, demokratiskt ansvariga organet inom Europeiska unionen, står upp för vår rätt att vara de slutliga skiljedomarna och beslutsfattarna. Vi måste fjärma oss från dessa idéer med föreskrivande kommittéer och verkställande kommittéer som inte är något annat än förskönade officiella utredningsorgan - icke-valda, icke-representativa och icke-ansvarsskyldiga. Låt oss föra tillbaka makten till folket, tillbaka till parlamentet, där den bör ligga; för att kritisera utredningar; för att kritisera beslut. Ge oss makten nu att förändra och förbättra lagarna.

Saint-Pierre
Fru ordförande, herr kommissionär! Låt mig till att börja med lyckönska Aglietta till det arbete hon utfört i ett ämne som är mycket komplext och svårt att förstå för medborgarna. Men bortom detta tekniska yttre har kommitéförfarandet i högsta grad politiska effekter.
Just när alla medger att det behövs insyn i de europeiska institutionerna kan man konstatera att kommittésystemet är allt utom just ett öppet system. Detta system för kontroll som utövas av rådet över kommissionens verkställande funktion är ogenomträngligt och komplext och medför risker för förlamning, bl.a. i regelverkskommittéerna.
Det handlar inte om att vi skall erkänna samma befogenheter som rådet har i dag. Det handlar om att förebehålla en befogenhet till prövning, när två institutioner delar den lagstiftande makten.
Rådets fientliga inställning till all ny översyn av frågan blir irriterande, men det som är oroande är att kommissionen i sitt förslag från juli tycks glida mot ståndpunkter som ligger långt ifrån Europaparlamentets, och det är allvarligt. Enligt förslaget vill kommissionen behålla regelverkskommittéerna och det innehåller ingen möjlighet för parlamentet att bestrida en verkställande akt.
Vi måste därför snarast inleda seriösa förhandlingar för att kunna sluta ett interinstitutionellt avtal på området, ett avtal som går betydligt längre än det modus vivendi som, det måste erkännas, lämnar allt kommittéförfarande till staten.
Jag vill inte sluta utan att säga att ärendet om kommittésystemet är nära förbundet med en av de stora olösta frågorna för Europeiska unionen, nämligen normernas hierarki.
Jag är fortfarande övertygad om att det blir mycket svårt att finna varaktiga lösningar på detta problem, så länge vi inte har någon ordentlig klassificering av de europeiska rättsakterna. Frågan fanns på föredragningslistan under regeringskonferensen, men kunde inte lösas. Det är innehållet i det ändringsförslag som lämnats in i min grupps namn. Jag hoppas att kammaren kan stödja det.

Bonde
Fru ordförande! Det finns väl omkring tusen kommittéer i EU. Vi känner till listan från budgeten, men vi är inte bekanta med alla kommittéer. Min grupp kräver att det inte skall utbetalas en krona i bidrag till kommittéer som vi inte har eller kan få kännedom om. Vi kräver att alla pengar till sammanträden noteras i budgetens reserver, så kan ju medlen härifrån hämtas ut när vi fått tillräckliga besked. Kommittéerna bör finnas till för väljarna, och därför bör deras föredragningslistor, arbetsdokument och protokoll också finnas tillgängliga för väljarna. Om berättigade berörda kräver sekretess, så kan dessa berörda anges, och så kan man begränsa tillgången till t.ex. utskottets ordförande, föredragandena och en enskild talesman från varje grupp. Men principen måste vara att varje dokument också finns tillgängligt för de folkvalda, när dokumenten finns utanför kommissionen, och jag ser gärna att Oreja bekräftar att det också är hans princip att när ett dokument har lämnat kommissionen, så skall det också finnas tillgängligt för en av de folkvalda här i kammaren.
Det bör också bli en princip att frågor från en kommitté kan tas upp på ministerrådets föredragningslista. Kommissionen och en kommitté skall inte kunna hindra folkvalda från att lagstifta. Kärnan i demokratin är att vi kan gå till val och få nya lagar, och det kan vi ju alltså inte när makten flyttas över till antingen kommissionen eller en kommitté. Så kan bara kommissionen ta upp saken igen på rådets föredragningslista. Det är därför avgörande att ministerrådet och parlamentet får en allmän rätt att ta upp en fråga på föredragningslistan när de så önskar.

Schäfer
Fru ordförande, kära kolleger! Kommittésystemet handlar varken om en hemlig vetenskap eller om en ny religion. Snarare handlar det väsentligen om demokratisk legitimitet och den övernationella prägeln på integrationen. Jag vill försöka göra detta tydligt i två punkter: Den första är att Europaparlamentet är medlagstiftare och jämställd budgetmyndighet. I det kommittésystem, som utformades före Maastrichtfördraget, tar företrädare för medlemsstaterna i sina särskilda utskott en rad beslut gällande Europaparlamentets lagstiftnings- och budgetkompetenser. Detta måste ändras. År 1987 fanns inget medbestämmande, och genom Amsterdamfördraget har medbestämmandeförfarandet reglerats i gemenskapslagstiftningen. I protokollförklaringen har man därför föreskrivit att rådet skall lägga fram en ändring före utgången av 1998, där parlamentet medverkar endast med ett ställningstagande. Det räcker inte för oss. Därför vill vi nu inleda förhandlingar med rådet för att eftertryckligen göra vår position gällande i tillräcklig utsträckning. Det är också syftet med resolutionen i slutet av dagens debatt.
Det andra är att den övernationella integrationsprocessen alltid befinner sig i spänningsfältet mellan de enskilda medlemsstaternas intressen och det övernationella tillvaratagandet av gemenskapens intressen. Hittills har lagstiftnings- och budgetförfarandena i huvudsak motsvarat detta spänningsfält, men på verkställande beslutsnivå har denna jämvikt ännu inte uppnåtts. Medlemsstaternas intressen måste naturligtvis bli företrädda här, eftersom genomförandet av gemenskapsakterna mestadels är en fråga för länderna. Om dock de verkställande besluten av generell natur inte i allmänhet representerar den övernationella nivån, får vi en renationalisering på indirekt väg. Hela subsidiaritetsdebatten visar på denna problematik.
För att motverka denna fara kräver Europaparlamentet en politisk kontrollrätt parallell med ministerrådets. Förvisso är, herr kommissionär, tillvaratagandet av gemenskapsintressen på övernationell nivå i första hand er angelägenhet, alltså en fråga för kommissionen. Men eftersom förvaltningskommittéförfarandet ofta ger ministerrådet en möjlighet att rösta ner kommissionens ståndpunkt är det motiverat att skapa en politisk motvikt på parlamentarisk nivå. På denna grundval vill och måste vi nå ett interinstitutionellt avtal.

Lenz
Fru ordförande, herr kommissionär, ni är ju bland annat ansvarig för informationen. Därför lär ni inte bli förvånad när jag säger att jag inte kan se något sammanhang i kommittésystemets labyrinter i de visserligen ambitiösa förklaringarna, utan detta uttryck tror jag snarast förekommer medborgarna som hokus pokus. De kan knappast genomskåda det. Om man skall nämna något konkret, då måste man ändå säga att den för närvarande gällande praxis av uppskattningsvis flera hundra förvaltnings- och regelverkskommittéer, som är sammansatta av företrädare för medlemsstaterna och som bistår kommissionen i verkställandet av rättsakter, har lett till en omotiverad blandning av lagstiftande och verkställande funktioner, och har bidragit till att det klassiska maktdelningssystemet i ännu högre grad har blivit satt ur spel i EU. Det handlar ju inte bara om medbestämmande, utan därutöver t.ex. vad gäller yttre förbindelser om program som över en viss nivå kontrolleras av dessa förvaltningskommittéer.
Problemet är inte att parlamentet blandar sig i den verkställande maktens funktion, utan i stället att rådet på detta sätt i högre utsträckning obefogat blandar sig i kommissionens verkställande makt. Jag menar att kommissionen och parlamentet verkligen borde anstränga sig för att skapa en kontrollfunktion, som ni i och för sig just efterfrågat men vilken vi egentligen inte kan finna tillräckligt med hänvisningar till.
Medborgarna kommer under kommande månader att inför europavalet begära insyn, klar ansvarsfördelning och demokratisering. Då är det vi som måste ta över detta och inte era tjänstemän eller rådets. Det är det som är kruxet, och därför är vi mycket angelägna om att avtala om ett förnuftigt interinstitutionellt avtal som på ett tydligare sätt innehåller dessa element. Såtillvida ställer vi oss bakom tanken i Agliettas betänkande i hela dess komplexitet.

Corbett
Fru ordförande! Alla lagstiftande system har ett förfarande för att tilldela genomförande makt till den verkställande makten. Detta innebär ofta att den verkställande makten har befogenheter att genomföra detaljerad teknisk lagstiftning, och ibland gå längre och under strikta villkor modifiera den grundläggande lagtexten inom vissa gränser. Dett är inte ovanligt. Vad som är ovanligt i det europeiska systemet är att kommissionen som vår verkställande makt måste arbeta i samverkan med kommittéer bestående av nationella tjänstemän. Det kan tyckas logiskt. Det är, trots allt, medlemsstaterna som ska tillämpa den europeiska lagstiftningen när den väl införts. Det är måhända rimligt att låta dem vara delaktiga i godkännandet av detaljerade åtgärder i genomförandet.
Varför är då parlamentet emot kommittéförfarandet? Det finns tre eller fyra huvudorsaker. För det första beror det på att dessa kommittéer av nationella tjänstemän - och endast dessa kommittéer - har rätten att hindra kommissionens åtgärder och hänvisa dem tillbaka till den lagstiftande församlingen eller delar av den lagstiftande församlingen. Parlamentet har ingen motsvarande rätt. Vi har ingen möjlighet att fingranska den verkställande makten och dra i nödbromsen.
För det andra, om någonting återförs på detta sätt, är det bara till en gren av den lagstiftande myndigheten - rådet - inte till båda grenarna - rådet och parlamentet - såsom det borde i ett jämlikt system av medbeslutande som vi nu har i Europeiska unionen.
För det tredje, hela systemet är så komplicerat med så många kommittéer, och föredragningslistor och förfaranden som är svåra att få tag på, att det är dunkelt och ogenomträngligt för den breda allmänheten. För det fjärde, vi ogillar förfarande 3 och speciellt förfarande 3b som kan leda till blockader. Samtliga förfaranden 3 kan leda till ett system som är nästintill identiskt med lagstiftningsförfarandet. Kommissionen lägger fram ett förslag, den behöver en kvalificerad majoritet av nationella företrädare för att stödja det, sittande i en av dessa kommittéer men parlamentet står helt utanför systemet. Det är ett sätt att undanta parlamentet, ofta från mycket viktiga beslut. Detta är varför vi inte kan acceptera detta system.
Kommissionens förslag går en bit på vägen för att rätta till detta, men det gör oss inte helt nöjda på samtliga fyra punkter. Det är inte bra nog. Vi vill inte ha interinstutionella förhandlingar och den resolution som vi kommer att godkänna kommer att fungera som ett mandat för våra förhandlare. Låt de övriga institutionerna förstå detta. Parlamentet menar allvar och kommer att vara mycket tufft i dessa förhandlingar. Vi har redan sett medbeslutandeförfaranden stranda på frågan om kommittéförfarandet, och genomförandeåtgärder. Detta kan mycket väl hända igen.
Vi har sett många timmar slösas bort i förlikningskommittéer, där denna fråga diskuterats, medan det egentliga lagstiftningsarbetet kunde ha avklarats lättare och snabbare. Detta kommer att hända igen och igen tills denna fråga är löst. Detta betyder att samtliga institutioner - rådet, kommissionen och parlamentet - måste arbeta på en kompromiss. Men vi vill ta detta tillfälle till att reda ut systemet en gång för alla.

Donnelly, Alan
Fru ordförande! Jag vill tacka kommissionen för dess uttalande och förslag i denna fråga. Som kommissionären vet, står vi inom Europaparlamentet inför konstanta attacker. Vi har anklagats för att vi för in mängder av byråkrati och nya förordningar som tynger medborgarna i Europeiska unionen.
Faktum är, herr kommissionär, som ni vet, att 1996 fanns 330 kommittéer i arbete inom kommittésystemet i Europeiska unionen. Som min kollega Corbett och andra kolleger sagt, har ingen av dessa kommittéer vederbörlig ansvarsskyldighet inför Europeiska unionens institutioner. I en enda fråga, nämligen tullar och indirekta skatter, arbetar 43 kommittéer inom kommittésystemet.
Så, när det speciella toppmötet hålls i slutet av oktober för att se på hur Europeiska unionen ska fungera i framtiden, är vad vi som ett parlament och ni som en kommission måste framföra, att rådet är seriöst beträffande att skapa öppenhet i det sätt på vilket Europa fungerar och om vi försöker lyfta bördan av förordningar och byråkrati från axlarna på medborgarna i Europeiska unionen, låt oss inte se på Europaparlamentets roll på ett negativt sätt. Låt oss se på kostnaderna och omfattningen av de kommittéer inom kommittéystemet som i allt högre grad för in smådetaljer i regler och förordningar.
Vi talar ofta om de nationella parlamentens " förgyllning" av regler och förordningar. Vi bör också titta på den " förgyllning" som uppstår som ett resultat av att nationella tjänstemän regelbundet konfererar med påstådda experter, eftersom jag måste säga att dessa experter ofta representerar grupper med egenintressen som för in sina egna regler och förordningar.
Om vi menar allvar med att skapa ett folkens Europa, om vi menar allvar med öppenheten i vårt system, bör era förslag givetvis stödjas. Men de bör endast vara ett första steg i den fortsatta utvecklingen för att skapa en verklig öppenhet i den lagstiftande processen.

Barton
Fru ordförande! Jag vill uttrycka mina sympatier till kommittén. Jag är uppriktigt ledsen över att den försatts i en situation där den tvingats lägga fram ett förslag i denna fråga. Vi trodde verkligen vid tidpunktens modus vivendi att saken hade lagts åt sidan, och vid nästa revision av fördraget, misslyckades de skyldiga personerna med att prestera ett förslag som kunde lägga denna fråga till handlingarna, trots att de försäkrat vid tidens modus vivendi , att detta var det enda tekniskt genomförbara sättet för att överbrygga klyftan tills frågan kunde lösas.
Vid fördragets nästa revision kunde frågan ha lösts helt, genom att rådet accepterade principen om att medlagstiftaren inte endast kan vara delaktig i primär lagstiftning utan också vara medlagstiftare på andra områden. Våra kollegers betänkande om denna fråga tar upp och gör det bästa av en mycket allvarlig situation. Jag hoppas att vi kan sluta skylla på kommissionen och lägga skulden där den hör hemma. Rådet tog inte upp sina skyldigheter vid den senaste revisionen av fördraget och det måste göra detta antingen genom ett interinstitutionellt avtal eller vid nästa revision av fördraget.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Barton!
Jag meddelar att jag i enlighet med artikel 37 andra stycket i arbetsordningen har mottagit ett resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tillsyn över försäkringsföretag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0286/98) av Mosiek-Urbahn för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp.

Mosiek-Urbahn
Fru ordförande, mina högst ärade damer och herrar! Det hittillsvarande lagstiftningsförfarandet har visat att den grundläggande målsättningen i direktivförslaget vinner brett gillande av alla deltagare. Europeiska unionens tillsynsmyndigheter kommer hädanefter att på ett effektivare sätt kunna ta reda på vilken solvens försäkringsföretag som ingår i en försäkringskoncern verkligen har. Det syftar till att garantera en så hög skyddsnivå som möjligt för konsumenten, försäkringstagaren. Denne skall skyddas från en tänkbar oförmåga att få ut sin försäkringsersättning.
Det är omstritt vilka åtgärder som är erforderliga och proportionerliga för att uppnå detta mål. Rådets gemensamma ståndpunkt och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i Europaparlamentet intar på viktiga punkter, som syftar till att begränsa den finansiella belastningen beroende på omständigheterna, tydligt skiljaktiga hållningar.
För att gå in på enskildheter: Europaparlamentet välkomnar att rådet övertagit flertalet av de ändringar som syftade till större klarhet. Likaledes välkomnar Europaparlamentet bestämt att rådet i sin gemensamma ståndpunkt åtminstone har kommit närmare parlamentets krav att erkänna alla solvensposter som är tillåtna för tillsynen av enskilda försäkringsföretag också för ytterligare koncernöversyn. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt är inte överens med den gemensamma ståndpunkten, försåvitt den föreskriver att finansiering av försäkringsandelar för försäkringsholdingbolag numera till viss del kan erkännas också av andra tillåtna poster, enligt solvenskrav för försäkringsföretag. I praktiken gäller det i huvudsak oprioriterade skulder och nyttjanderättskapital, dock inte andra finansiella instrument såsom lån, konvertibla lån och annat främmande kapital.
Denna inskränkning av finansieringsmöjligheterna tycks åtminstone för holdingbolag inte vara lämplig. Aktieägarna är inte försäkringsbolag. Målgruppen för det höjda skyddet i direktivet är försäkringstagarna och inte aktieägarna, som inte är underkastade någon enskild översyn. Ändringsförslag 5 som antagits i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt syftar till att föra tillbaka det överdimensionerade skyddet till en nivå i enlighet med sakens beskaffenhet.
Men huvudfrågan i diskussionen är hur stort användningsområdet skall vara för den koncerntillsyn som anges i direktivet. Den gemensamma ståndpunkten omfattar numer varje ägarintresse av försäkringsbolag i andra försäkringsbolag eller återförsäkringsbolag, medan parlamentet i första behandlingen föreskrev användning endast över en tröskel på 20 procent och vid bestämmande inflytande. Detta utgör en skärpning jämfört med den första behandlingen och kommissionens förslag.
Om direktivet skulle antas i sin nuvarande skrivning skulle det få tydliga negativa konsekvenser på kapitalstrukturen i Europa och på den europeiska försäkringsverksamheten. De befintliga försäkringskoncernerna skulle vara tvungna att låna avsevärda belopp på kapitalmarknaderna för att finansiera det ökade behovet av eget kapital. Eget kapital är dyrt och försäkringsbolagen skulle försöka eller bli tvungna att kompensera de uppkomna kostnaderna antingen i form av höjda premier eller genom rationaliseringsåtgärder. Premiehöjningen skulle belasta försäkringstagarna själva, och rationaliseringsåtgärderna skulle äventyra arbetstillfällen.
Direktivet skulle föranleda ytterligare problem med kapitalanskaffningen för försäkringsbolagen, som på grund av sin rättsliga status inte har tillgång till kapitalmarknaderna, och försäkringsorganisationerna skulle få problem med ömsesidigheten. Dessa problem kan säkerligen få avsevärd inverkan på konkurrensen. Det skulle därigenom på sikt vara risk för att grunden för medlemsländernas traditionella försäkringsområden drogs undan.
En kompromiss beträffande användningsområdet skulle kunna vara att differentiera tröskelvärdena beroende på vilket område som är aktuellt för reglering. Därmed skulle tillsynskravet på öppenhet och transaktionskontroll kunna säkras över hela linjen. Samtidigt skulle också parlamentets krav från första behandlingen beaktas, vilka föreskriver att de ytterligare solvenskrav som beror på koncerntillhörighet enligt praxis skall inskränkas till de fall, då riskhöjande inflytanden mellan företag faktiskt kan bli möjliga, nämligen när ett bestämmande inflytande utövas. På grundval av detta lämnades ändringsförslagen 3 och 4 in.
Mot att hålla fast vid att minoritetsandelar skall omfattas av reglerna talar framför allt, att dessa minoritetsandelar utan bestämmande inflytande inte medger några möjligheter till förlustaffärer inom koncernen. De innebär inga faromoment. Risk kan däremot mycket väl utgå från en otillräckligt utövad tillsyn på grundval av befintlig reglering.
I samband med detta vill jag göra en anmärkning till: Direktivet respektive den gemensamma ståndpunkten harmoniserar, avvikande från de europeiska föreskrifterna om solvens i enskilda försäkringsbolag, endast tillsynsrättsliga kriterier för ingripande och inte de tillsynsrättsliga åtgärderna i sig, för att inte tala om att de olika tillåtna beräkningsmetoderna för en jämkad solvens utan vidare bara förklaras vara lika mycket värda. Det kan få till följd att vid fastläggande av ett underskott i den genom direktivet föreskrivna beräkningen av den jämkade solvensen, tillsynsmyndigheten i ett medlemsland ställer krav på hög grad av eget kapital, medan tillsynsmyndigheten i ett annat medlemsland inte fordrar mer än en rapport. Detta leder automatiskt till snedvridningar av konkurrensen, vilket var det som skulle motverkas med direktivet.
Slutligen vill jag påtala att kompetensen att bedöma om ett bestämmande inflytande föreligger skall åligga ansvariga myndigheter.

Oddy
Fru ordförande! Jag talar å den socialdemokratiska gruppens vägnar.
Först vill jag tacka föredraganden för hennes hårda arbete med denna fråga. För det andra vill jag att protokollet noterar ursäkten från vår skugg-föredragande, Rothley, som tyvärr är upptagen av andra viktiga frågor. Han har som vanligt varit samvetsgrann och trägen i sitt arbete.
Tillsynen av försäkringsbranschen är en viktig fråga. Livskraften och likviditeten hos försäkringsbolagen är en viktig fråga för konsumenternas säkerhet på en rad områden.
Min grupp välkomnar detta betänkande. I kommissionens första förslag fanns betydande problem. Vi anser att den gemensamma ståndpunkten är en avsevärd förbättring jämfört med ursprungsförslaget. Trots att min grupp inte är enhällig i sin syn, anser vi att på det hela taget, med tanke på förbättringen i den gemensamma ståndpunkten, jämfört med det ursprungliga förslaget, bör den gemensamma ståndpunkten godkännas utan invändningar. Därför anser majoriteten av socialistgruppen att den gemensamma ståndpunkten skall godkännas utan ändringar.
Tyvärr, kan vi därför inte godta de ändringsförslag som lagts fram för denna behandling. Emellertid tackar vi än en gång föredraganden för hennes hårda arbete, ger vårt erkännande åt ämnets betydelse och hoppas att kommissionen påskyndar ett lyckat slutförande av detta betänkande.

Ullmann
Fru ordförande! Föredraganden har helt och hållet rätt när hon pekar på skillnaden mellan försäkringsbolag och banker eller kreditanstalter avseende den risk de har att bära. Å andra sidan vet hela världen vad som sker på finansmarknaderna, och därför behöver man inte vidare motivera hur viktiga ett sådant direktiv och ett engagemang i frågan är, och för det tackar jag förstås föredraganden.
Men jag vill använda resten av min talartid, fru Mosiek-Urban, till att motivera varför jag inte kan gilla era ändringsförlag. Det har en enkel förklaring, nämligen den erfarenhet jag fick i samband med osund holding-verksamhet i DDR. På grund av det är jag på detta område snarare för mer än mindre kontroll. Osund holding-verksamhet är ju ingalunda ett avslutat kapitel, och tyvärr inte bara i det före detta DDR. Tyvärr styrker mig det ni skrivit i ert ändringsförslag 5 och nu upprepat i att det finns ett avsevärt kontrollbehov här.
Alltså tack en gång till för det åstadkomna arbetet. Synd att jag inte kan acceptera era förslag och därför föreslår jag på min grupps vägnar samma inställning som kollegan Oddy.

Buffetaut
Fru ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Mina lärare vid juridiska institutionen, som levde av Thomas av Aquinos tankar, sade att för att kunna bedöma en text måste man först fastställa syftet med den och sedan granska vilka medel som använts för att uppnå detta mål. Vilken är då målsättningen med denna text? Att bättre skydda försäkringstagarna och undanröja snedvriden konkurrens. Vilka medel har använts? Förebygga dubbelt utnyttjande av egna medel, se till att stora operationer mellan grupper anmäls till kontrollmyndigheterna och slutligen organisera myndigheternas tillgång till nödvändig information.
Om man betraktar dessa målsättningar förefaller den gemensamma ståndpunkten tillfredsställande, såsom man lagt fram den för oss. Den innefattar, vilket föredraganden också betonade, en stort antal av parlamentets ändringsförslag och är alltså en relativt balanserad text. Det är anledningen till att vi tyvärr inte kan rösta för era ändringsförslag, fru Mosiek-Urbahn. Bl.a. ändringsförslag 4 förefaller minska kontrollmöjligheterna alltför mycket. När det gäller ändringsförslag 1, skulle det i princip ha varit acceptabelt, för man skulle kunna tro att uppskattningen av den dominerande inverkan inte borde lämnas till behörig myndighet utan fastställas mer objektivt. I den nuvarande skrivningen förefaller det oss emellertid inte möjligt att rösta för det, eftersom det är alltför restriktivt och begränsar kontrollen till enbart moderföretaget.
Avslutningsvis vill jag säga att vi kommer att rösta för den gemensamma ståndpunkten i dess nuvarande utformning.

Caudron
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Också jag vill börja mitt inlägg med att tacka vår kollega Mosiek-Urbahn för hennes viktiga arbete.
Hon har gjort stora ansträngningar för att uppnå en bred överenskommelse och därför innehåller rådets gemensamma ståndpunkt, som antogs av en bred majoritet stater - 14 av 15, låt oss komma ihåg det - helt eller delvis, bokstavligen eller bildligen 18 av de 24 ändringsförslag som parlamentet röstade för vid den första behandlingen. Vi anser därför att de franska socialisterna stöder en god kompromiss.
Föredraganden föreslår i kväll ändringsförslag vid den andra behandlingen, och jag måste säga att vi inte tycker att vi kan instämma på den punkten. Om dessa ändringsförslag röstas igenom kommer balansen i den gemensamma ståndpunkten att allvarligt ifrågasättas, på bekostnad av skyddet för de försäkrade och området för ömsesidiga försäkringar, en sektor som är särskilt viktig för oss.
Jag vill tillägga att i Frankrike i dag är de som omfattas av ömsesidiga försäkringar redan chockade över det besvär som Europeiska kommissionen anfört mot Frankrike inför EG-domstolen. Därför kommer de franska socialisterna, liksom majoriteten av den socialistiska gruppen, att acceptera den gemensamma ståndpunkten utan ändringsförslag. De bad mig säga det till er i kväll.

Monti
Fru ordförande! Som mycket riktigt Mosiek-Urbahn underströk i sitt mycket viktiga betänkande, så är direktivet om försäkringsgrupperna en mycket betydelsefull faktor när det gäller att fullborda den inre marknaden på försäkringsområdet. Som bekant måste försäkringsbolagen hålla vissa reserver för att kunna garantera den egna solvensen. Denna solvensmarginal utgör en garanti för försäkringstagarna. Avsikten med direktivet är att förhindra att denna regel kringgås av grupper av försäkringsföretag som skulle kunna utnyttja samma fonder flera gånger för att beräkna de egna reserverna.
Rådets gemensamma ståndpunkt om direktivet bekräftar huvudinslagen i kommissionens förslag och upptar, med eller utan anpassningar, 19 av de 24 ändringsförslag som Europaparlamentet har framfört vid första behandlingen.Detta är en balanserad och välformulerad text som samtliga medlemsstater utom en har godkänt i rådet. Jag är rädd för att eventuella modifieringar av den gemensamma ståndpunkten kan komma att göra texten mindre slagkraftig och avsevärt minska konsumenternas skydd och det skulle kunna äventyra den kompromiss som uppnåtts i rådet kring en såpass komplex text som det här rör sig om. Jag vill därför starkt rekommendera parlamentet att acceptera den gemensamma ståndpunkten i dess nuvarande utformning.
Låt oss se på ändringsförslagen. Samtliga ändringsförslag, med undantag av förslag 5, verkar ha samma inriktning: att begränsa direktivets tillämpningsområde eller göra tillämpningen mer selektiv. Den gemensamma ståndpunkten innebär att direktivet skall tillämpas vid ett ägande som motsvarar minst 20 procent. Ändringsförslag 4 begränsar uttryckligen tillämpningsområdet till moder- och dotterbolag (ägande minst 50 procent), vilket innebär att varje försäkringsbolag med ett delägande av mellan 20 procent och 50 procent kan späda ut de egna fonder som krävs, och som alla anser vara nödvändiga för varje enskilt bolag som inte ingår i en grupp.
Ändringsförslag 1 och 2 har en liknande effekt, eftersom de skulle göra det frivilligt och inte obligatoriskt för medlemsstaterna att inkludera de företag som de facto utövar ett dominerande inflytande över andra försäkringsbolag. Karaktären av frivillighet, som är acceptabel när det gäller bokföringsföreskrifter som till exempel de i det sjunde direktivet om bolagsrätt, verkar opassande i en lagstiftning av skyddskaraktär som det här rör sig om och som skall garantera att kraven på reserver respekteras även bland grupper av företag. Ändringsförslagen skulle göra det enklare att kringgå direktivet och göra tillämpningen selektivare.
Ändringsförslag 3, slutligen, är avsett att ändra den automatiska tillämpningen, med början vid tröskelvärdet 20 procent, till ett enkelt antagande. Försäkringsbolagen och de övervakande myndigheterna skulle på det viset ha en möjlighet att utesluta från direktivets tillämpningsområde ägande som överstiger 20 procent. Jag måste därför informera parlamentet om att kommissionen inte kan uppta ändringsförslagen 1, 2, 3 och 4. När det gäller ändringsförslag 5 anser kommissionen att det är överflödigt, eftersom det mål som man vill uppnå med det ändringsförslaget redan är uppnått i den gemensamma ståndpunkten. Den gemensamma ståndpunkten klarlägger redan detta genom att ange att varje hänvisning till tidigare direktiv om försäkringar skall uppfattas som en hänvisning till den modifierade versionen av det tredje direktivet och till de direktiv som kommer senare.
I debatten om ändringsförslagen kan det vara lätt att glömma skälen till att detta direktiv är oumbärligt och att de skälen gör ändringsförslagen oacceptabla. Slutsatsen är att direktivet fyller ett tomrum i lagstiftningen när det gäller kontrollen av försäkringsföretagen; grupper av banker och investeringsföretag omfattas redan av gemenskapslagstiftningen. Direktivet skyddar konsumenterna och, här kan jag tyvärr inte hålla med Mosiek-Urbahn, eftersom direktivet inte innehåller ytterligare krav på tillgångar och helt enkelt syftar till att eliminera den dubbla bokföringen och därmed inte medför några extra kostnader för konsumenterna, eftersom det inte medför några extra krav på tillgångar, samtidigt som det medför fördelar för konsumenterna i form av bättre garantier. Direktivet jämställer de företag som ingår i försäkringsgrupper med individuella försäkringsbolag, utan att ställa ytterligare krav på grupperna, och skapar likvärdiga förutsättningar för de försäkringsbolag som definitionsmässigt inte kan korsägas.
Slutligen en fråga som ofta kommer i skymundan: om direktivet antas i sin försvagade form så skulle gemenskapens arbete med finanskonglomeraten som ligger i linje med G7-gruppens joint forum allvarligt skadas. Som bekant utgör tillväxten av dessa finanskonglomerat på internationell nivå en av de viktigaste utmaningar som vi står inför om vi vill garantera finansiell stabilitet i en global ekonomi och, fru ordförande, jag behöver knappast påminna om betydelsen av finansiell stabilitet och de finansiella aktörernas stabilitet i ljuset av den senaste internationella utvecklingen. Att försvaga innehållet i detta direktiv skulle utan tvekan vara en felaktig signal, framför allt just nu.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Islam och den europeiska Averroësdagen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0167/98) av Mohamed Alí för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och medier om Islam och den europeiska Averroësdagen.

Mohamed Alí
Fru ordförande, ärade ledamöter! Utan tvivel är firandet av den europeiska Averroësdagen det lämpliga tillfället för att reflektera över den nuvarande betydelsen av den store filosofen Aristoteles liv och verk.
Averroës sade att sökandet efter sanningen är en plikt hos varje mänsklig varelse. Detta förefaller oss så mycket mer nödvändigt som Averroës, i detta betänkandes anda, är en förevändning och ett tillfälle att tala om dagens islam och dess plats i Europa; ett företag som är besvärligt och komplicerat, framför allt för att man ofta - tyvärr, alltför ofta - brukar slå samman islam med islamismen och dess dragning till fundamentalism och våld.
Vilka exempel skulle vara mer lämpade för att förklara denna sammanslagning, än det politiska läge som upptas av de avskyvärda handlingarna från talibanerna och de fruktansvärda nyheterna som når oss från Algeriet där blodet oavbrutet flyter. Ett politiskt läge som, samtidigt ställer i skuggan andra barbariska handlingar, som inträffar i Kosovo nu och som tidigare inträffade i Bosnien.
Det är på detta sätt vi gör en sparsam reflektion, i sökandet efter sanningen, vilken också i hög grad villkoras av de ständiga spänningar som genereras av den sociala kris som Europa genomlider, på grund av det olösliga mänskliga drama som arbetslösheten ger upphov till, eller utslagningen och det urbana våldet. Detta, bland annat, gör att debatten om den muslimska närvaron i Europa, är uppriktigt sagt besvärlig, liksom att man snabbt och lättvindigt associerar islam med invandring.
Det är inte rätt tillfälle, och det finns inte heller tid att kommentera det intressanta innehållet och slutsatserna i Runnymede-kommissionens rapport, som genomförs i Storbritannien för att studera fenomenet islamofobi, som skapar attityder, som demoniserar muslimerna, vilket försvårar en klar och realistisk analys. Dragningar till tankar som Huntingtons, som är besatta av att ha en motståndare att bekämpa som substitut för den utplånade kommunistfienden, framhärdar i att övertyga oss om att krocken mellan civilisationer är oundviklig.
Men det lyckade viljan att fira minnet av Averroës, är just för att framhålla betydelsen av hans ideal med tolerans, framsteg och mänsklig utveckling. Det kan också tjäna för att vi skall fördjupa oss i reflektioner om de sociala, politiska och ekonomiska orsaker som underblåser okunskap, fördomar och bildningsfientlighet, vilket allierar dem med utslagning och den sociala krisen. Bara kultur och utbildning kan hjälpa oss att bli medvetna om dessa risker och försöka finna lösningar.
Ibland träffar vi människor av olika ursprung och kulturer, vars världar är strukturerade på ett annat sätt än våra, med andra värden, andra tecken som låter dem komma ut och tolka omvärlden. Vi måste, å ena sidan, visa en vidsynthet och, å andra sidan, ödmjukhet, eftersom vi står inför en person som, även om hon kommer från andra kulturer, utgör en del av en annan kultur som vi skulle få möjlighet att lära känna och uppskatta med en minimal ansträngning genom att lyssna och tala på ett respektfullt och ärligt sätt.
Ingen kan vara främmande för nästan, när denna strävar efter att få sin mänskliga värdighet erkänd, för det är, som Javier de Lucas hävdar, nödvändigt att relativisera den egna livsformen för att legitimisera existensen av andra former av existens, inte att projektera sin egen identitet som universell, inte att marginalisera det som skiljer sig från denna. Kort sagt handlar det om att ständigt försöka höja toleransen; att föra ett uppriktigt, strängt och konsekvent resonemang, att betrakta islam som kultur, civilisation och religion, inte bara som ytterligare en beståndsdel i vårt mångkulturella samhälle, utan också som en sak som hör ihop med de värden som ger form och gestalt åt det demokratiska och toleranta Europa.
Den schweiziske teologen Hans Kung har sagt att varje religion, fenomenologiskt sett, fyller tre viktiga funktioner, nämligen att ge en mening, skapa normer och bilda samhällen. Därför kräver denne teolog möjlighet för islam att införlivas i det moderna, och bevara sin trippelfunktion under samma villkor som kristendomen eller annan tro.
Troligen är det inte min sak att bekräfta eller upphäva den förutsägelse som redan Malraux gjorde när han uttalade att nästa sekel skulle bli religiöst eller inte existera. Så mycket mer som jag, som muslim, måste erinra om att fjortonhundratalet efter Hégira nätt och jämt har inletts. Jag bara lovordar, och resolutionen i betänkandet bevarar ett avlägset spår av detta - majoritet förpliktigar uppenbarligen -, att myndigheterna i våra stater, liksom välvilliga män och kvinnor, väl känner till följderna av att islam är den andra religionen i våra samhällen.
Å ena sidan bedyrar Chevènement - som vi i förbigående sagt önskar en uppriktig och snabb återhämtning - att cous cous är en fransk maträtt, och å andra sidan ser vi att muslimerna i Bryssel, för att avbryta fastan i ramadan, ibland tillagar räkfyllda tomater och pommes frites.
Är allt detta symptom på en avkulturifiering, symptom på förändring eller tillblivelse av nya identiteter? Otvetydigt är det, enligt min blygsamma mening, nya muslimska livsföringar, och tiden och omständigheterna kommer att införa ännu fler förändringar. Det är mer än troligt att vi står inför ett integrationsprojekt som logiskt nog, inte vill försumma den egna karaktären allt för mycket.
Därför är det möjligt att anta att vi står inför de första dragen av ett europeiskt islam, och kanske tar inte vissa experter så fel, som i Olivier Carrés fall, när de säger att vi kan påstå att muslimer och icke-muslimer går mot samma vanor.
Därför, ärade ledamöter, skulle jag önska att Mohamed, Fátima, eller vilken annan muslim som helst som varje dag, upptagna av sitt arbete, serverar oss vårt kaffe, såväl i Bryssel som här i Strasbourg, ånyo i våra ögon skulle bli män och kvinnor som man kan tala med, nästan som man respekterar och accepterar för att vi har lärt känna den andre inför oss själva. Kort sagt, att i dem se våra dagliga kamrater med vilka vi, hand i hand, på ett ansvarsfyllt sätt kan gå mot framtiden.
De europeiska muslimerna, eller vi som bor i Europa, framhärdar i att tillföra det bästa av oss själva till det europeiska bygge, som Jacques Delors sade att alla skulle bidraga till för att förläna det en själ. Jag är övertygad om, fru ordförande, att den muslimska närvaron i det europeiska samhällets landskap är en betydelsefull berikning på många sätt, men framför allt för att bidra till en reflektion om vilken plats andligheten bör ha i sekulariserade samhällen i en värld som är allt mer dominerad av den mest hejdlösa och destruktiva konsumtion.
Där ser ni, fru ordförande, att även jag, utan någon avsikt att vara pretentiös, bär på en dröm.

Hautala
Fru ordförande! Jag vill tacka kollegan Mohamed Alí för ett djupsinnigt betänkande, speciellt motiveringen är en intressant läsning. Jag tror att ni borde hålla ett viktigt inledningsanförande på det symposium som ni och sannolikt även parlamentet vill arrangera Averroësdagen till ära. Ni skall verkligen ha ett tack för ett mycket ovanligt betänkande.
Utskottet för kvinnors rättigheter har tagit ställning i den här frågan eftersom invandrarkvinnor ofta är muslimer. Vi har betonat att de ofta har ovanligt svårt att fullödigt delta i vårt samhällsliv. Vi efterlyser att kommissionen och rådet skall förbättra de muslimska invandrarkvinnornas situation.
Jag är nöjd med det sätt som föredraganden har tagit upp observationer som utskottet för kvinnors rättigheter har framfört. Man betonar i betänkandet att jämställdheten mellan kvinnor och män måste till exempel beaktas i Europeiska unionens umgänge med islamiska stater. Där efterlyses att man skall upphöra med diskriminering av kvinnor, och man fördömer att de underkuvas i familjerna, till exempel att deras könsorgan fortfarande stympas trots att det i de flesta länder är kriminaliserat.

Tongue
Fru ordförande! Jag vill tacka Mohamed Alí för det arbete och tålamod han lagt ner i detta betänkande. Jag talar inte bara å socialistgruppens vägnar utan också de många muslimer i östra London som jag representerar och vilka berikar min valkrets mycket.
Betänkandet kommer rätt i tiden med tanke på den olyckliga händelse nyligen som riskerar att skapa ytterligare konflikter mellan islam och den västliga kulturen. Med tanke på den mångkulturella prägeln hos våra samhällen, måste vi försöka uppmuntra deras fredliga samexistens.
Detta är var vi kan lära av den store filosofen Averroes. För det första, om ni inte redan har gjort det, rekommenderar jag att ni ser filmen Le Destin . Det är en briljant exposé av Averroës liv och arbete. Om den bara kunde visas i varje skola och varje samhälle över hela Europeiska gemenskapen, skulle den göra så mycket för att öka förståelsen.
Det är otroligt att jag skulle komma hit till Europaparlamentet innan jag hörde namnet Averroës. Våra barn borde få lära känna Averroës som en förebild. Han var en modig och radikal filosof med breda kunskaper om vetenskap, uppriktig i sitt tal, konsekvent i sin argumentation och en förespråkare för samexistens mellan olika religiösa uppfattningar.
Inte oväntat avrättades han. Hans arbete bannlystes ofta. Och ingenting har förändrats genom seklerna; Salman Rushdies böcker bränns fortfarande. Vi måste använda Averroës arv för att förespråka pluralism, yttrandefrihet och respekten för mänskliga rättigheter. Dessa är de grundpelare på vilka demokratin vilar.
Vi bör insistera på att detta uppnås bäst genom en delning av kyrka och stat, vilket inte har uppnåtts helt i alla våra medlemsländer; införandet av lagar som förbjuder religiös diskriminering, något vi kommer att ingripa mot i Förenade kungariket; och minimal censur, alltid med tonvikten på rätten att uttrycka sig. I synnerhet tycker jag om artikel 10, som förespråkar principen om sekularisering inom utbildningen. Vi måste emellertid arbeta för mer än bara tolerans av andra kulturer; vi måste uppskatta och hylla mångfalden i vårt samhälle. Vi måste fördöma kränkningar av kvinnors rättigheter kopplade till extremistiska islamska rörelser och garantera att kvinnor är medvetna om sina rättigheter, inklusive vår politik i Europa. Vi måste underlätta för människor att lära sig arabiska som ett levande språk och gynna studier av islamsk kultur, historia och politik. Centret för islamska studier i Oxford är ett mycket bra exempel.
Jag ber kommissionen och medlemsstaterna att studera rekommendationerna och föreslå åtgärder med detta betänkande som underlag. Ännu en gång tackar jag föredraganden. Vi ser fram emot att få fira Averroës-dagen många år framåt.

Monfils
Fru ordförande! Detta initiativbetänkande, som ursprungligen gällde granskningen av kulturella samband mellan islam och Europa i samband med 800-årsminnet av Averroës död, möts av en rad motgångar och svårt tankearbete, nära två år efter utformningen.
Problemet är att betänkandet tvekar mellan flera målsättningar, såsom det läggs fram idag. Olika punkter fördömer alla diskriminering - och det upprepar då innehållet i de resolutioner som Europaparlamentet röstar igenom på torsdagen varje månad om problemet med mänskliga rättigheter. Andra avsnitt behandlar religionsproblemet, som inte faller under Europeiska unionens befogenheter. Det var för övrigt det som orsakade att vår kollega Oostlanders betänkande förkastades, vilket behandlade likartade problem.
Flera förslag respekterar dessutom inte subsidiaritetsprincipen, bl.a. det som betonar nödvändigheten att låta islamiska samfund uttrycka sig under samma förhållanden som andra konfessioner.
Vi vet att dessa frågor är mycket känsliga och i olika länder ges särskilda lösningar, bl.a. beroende på hur stor den islamiska gruppen är och hur stort utrymme varje stat lämnar för olika konfessioner, enligt respektive konstitutionella rättigheter.
Slutligen vill jag påpeka att betänkandet som jag sagt inte längre motsvarar den ursprungliga målsättningen, som var att behandla kulturella frågor, och inte heller tar upp grundläggande politiska frågor, såsom integration av invandrare, rösträtt, sociala problem eller medborgarskap, som i de olika staterna för närvarande alla är föremål för fördjupade diskussioner.
Europa har skyldigheter i Medelhavsområdet. Vi måste uppfylla dem, med respekt för vår nästa och för andra människor. Vi måste också ta fram lämpliga åtgärder för att integrera invandrare från tredje land. Vi tycker inte att betänkandet fastställer några exakta åtgärder när det gäller immigrationsproblematiken och att det nöjer sig med att ytligt granska flera möjligheter.
Av dessa anledningar, liksom på grund av behörigheten, kommer ELDR-gruppen att avstå från att rösta.

Guinebertière
Fru ordförande! Detta initiativbetänkande har frångått sina kulturella målsättningar vilket min kollega Monfils också nyss påpekade.
Att förespråka en Averroësdag passade oss utmärkt, men att behandla religiösa problem faller inte under parlamentets befogenheter.
Jag beklagar desto mer att behöva säga detta som föredragandens motivering innehöll en intressant analys av det inflytande Averroës kan ha haft genom sitt arbete. Jag citerar: " En lektion i intelligens genom att visa hur intoleransen uppkommer" . Tyvärr övergick lektionen i intelligens snabbt till en lektion i islam, och angav vad vi borde göra för att vara toleranta.
Jag har inte alls för avsikt att fördöma betänkandet, utan bara säga till författaren att även om jag är en ivrig anhängare av införlivande och integration av stora befolkningsgrupper i det europeiska samhället, har jag inte för avsikt att vare sig aktivt uppmuntra inrättandet av ett europeiskt-islamiskt universitet på europeiskt territorium eller gynna yrkesutbildning av imamer, eller bedriva annan verksamhet avseende religiösa riter.
Jag beklagar att betänkandet tar en sådan vändning, trots att jag för övrigt instämmer i idén att en interkulturell dialog är berikande och bör utvecklas, och att det är vi som måste vara aktörerna.
Trots vissa rekommendationer som jag instämmer i, har jag inte heller någon känsla av att denna resolution kan ändra kvinnornas situation, inte mer än tillämpningen av konfessionsfriheten i skolan, även om jag stöder denna strävan.
Jag tror att vår grupp kommer att avstå från att rösta för denna text.

Ullmann
Fru ordförande, ärade kolleger! Namnet Averroës står för Islams andel i upplysnings- och emancipationstraditionen i Europa. När Thomas av Aquino ville citera den för honom viktigaste auktoriteten i kommentarerna till Aristoteles behövde han bara två ord: commentator dicit . Hans samtida visste att man därmed avsåg Averroës. I skolan lärde jag mig att den europeiska kulturen vilade på den antika, kristna och germanska traditionen.
Det viktiga betänkande som här läggs fram och vartill jag bara kan gratulera författaren erinrar om att vi här har en minnesförlust och fragmentarisk bild av historien. Därför anser jag - till skillnad från föregående talare - att det är särskilt viktigt att tanken på ett europeiskt-islamiskt universitet fullföljs. Förvisso är det naturligtvis också en erinran om att det föreslagna programmet bara kommer att kunna utveckla sin verksamhet om islams och dess trosutövares författningsrättsliga ställning i Europeiska unionen inte bara håller sig till en tolererad existens i utkanten, utan utvecklas i riktning mot en erkänd och säkrad position.

Seillier
Fru ordförande! Det betänkande som vår kollega Mohamed Alí i dag lägger fram för oss är resultatet av ett stort antal diskussioner och debatter, som ägt rum sedan det för första gången lades fram för oss förra året.
Det innehåller nu viktiga förtydliganden och preciseringar. Kära kolleger! Jag måste emellertid ändå säga - liksom flera av de föregående talarna - att tvetydigheter kvarstår, bl.a. när det gäller demokratin. Jag ifrågasätter inte alls era avsikter att respektera friheterna såsom vi uppfattar dem i våra demokratier, men jag måste ändå ställa frågan. Kan Koranen som sådan - dvs. i bokstavlig mening, eftersom det är just det utmärkande för Koranen sedan århundraden att inte ägna sig åt tolkning och teologiska diskussioner - innebära annat än teokrati?
Vi måste ställa oss denna grundläggande fråga. Jag ifrågasätter inte era avsikter, men jag kan konstatera att vi måste visa prov på enhetlighet. Om firandet av Averroës minne tvingar oss att ställa alla dessa frågor, låt oss då ställa dem tydligt. När det gäller ett universitet föredrar jag absolut, framför ert förslag, ett europeiskt universitet där vi på högsta nivå och helt ärligt, sanningssökande och under ömsesidig uppskattning kan ta upp problemen kring förhållandet mellan religionen och politiken, mellan tro och förnuft, i islam, judendomen och kristendomen i dess olika former.
Ni konstaterar att det är en mycket stor uppgift. Jag vill hedra det arbete vi utfört tillsammans i utskottet, men jag kan inte utan förbehåll instämma i de förslag ni lämnar, om inte vissa tvetydigheter undanröjs.

Baldi
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Utan tvekan har detta betänkande drabbats av svåra födslovåndor. Det har gått flera månader sedan det diskuterades i kommissionen och svårigheterna har varit många.
Jag anser att firandet av 800-årsjubiléet av Averroës bortgång är ett viktigt tillfälle för att presentera omfattande kulturella program, för att förstärka dialogen och uppvärdera kunskaperna om Medelhavsbäckenets samhällen och kultur. Den ömsesidiga kunskapen om folken utgör grunden för varje form av mänsklig samlevnad och vilket sätt är bättre för att nå denna kunskap än genom litteraturen? I Europa har mycket översatts från arabiskan och andra islamiska språk med i allmänhet goda resultat. Vi måste fortsätta att ställa de klassiska arabiska och islamiska texterna till de europeiska läsarnas förfogande. Det är emellertid nödvändigt att vara uppmärksam på översättningarna. Jag har här den italienska översättningen av Averroës - " Mötet mellan den gudomliga lagen och filosofin" - som kan tolkas på olika sätt, eftersom de fraser som den innehåller kan få en annan innebörd om de citeras lösryckta ur sitt sammanhang.
Ur symbolisk synvinkel kan alltså detta jubileum vara rätt tillfälle att framhålla, vid sammankomster och andra evenemang, hur modern Averroës tanke är och den utmaning som det tredje årtusendet innebär, kampen mot utstötning och främlingsfientlighet som föds av okunnighet och fördomar, även i denna gemenskap som alltid framhåller respekten för demokratin, pluralismen och de mänskliga rättigheterna.
Dialogen med den islamiska världen måste därför förstärkas, och därmed också dialogen med länderna runt Medelhavet, även genom Meda-programmet, när det gäller inte bara de socioekonomiska aspekterna, utan i första hand de kulturella och utbildningsaspekterna, som ligger till grund för varje civiliserat samhälle och varje demokrati. Endast genom att känna till det egna ursprunget, den egna historien och de egna traditionerna kan vi inse betydelse av fred, solidaritet och tolerans som utgör grundpelarna i den europeiska konstruktionen. De grundläggande rättigheterna och den mänskliga värdigheten, såväl vad gäller män som kvinnor, i lika hög grad, måste respekteras och beaktas i mötet med den islamiska världen, utan fördömanden och diskriminering, framför allt när det gäller kvinnorna, Jag anser, slutligen, att det verkligen krävs en seriös dialog inom detta område, men att det också är nödvändigt att det inte förekommer några fördömanden, eftersom vi kan berika vår kultur, vår kunskap, vår erfarenhet endast om vi lyckas uppnå det som vi anser vara viktigt, det som vi alltid har hävdat, dvs. ett möte i en öppen och balanserad anda av information och dialog.

Féret
Fru ordförande! Fyrtio år efter profeten Muhammeds död år 632 gick islam vid fem tillfällen till storms mot Konstantinopel, vilket innebar början på ett mer än tusenårigt krig mot Europa, eftersom konflikten ännu inte upphört.
Genom att som förevändning ta 800-årsminnet av Averroës död, en spansk medeltida filosof som, genom att försvara en tvetydig teori, blev mycket ifrågasatt både då och nu, skulle vår kollega Mohamed Alí vilja inleda en fredsperiod mellan islam och de europeiska nationerna. Jag respekterar den islamiska religionen, som är de trognas affär. Men kan man tala om fred när vår ärade kollega till Europaparlamentets kulturutskott lät bjuda in den tidigare direktören för centrum för arabisk filosofi vid Université catholique de Louvain, vilken samtidigt i Beirut publicerade en skrift där han hyllade massakern av sju kristna munkar i Tibérhirine?
Kan man tala om fred när man 1995 i Rom, mitt bland påvar och kejsare, inviger Europas största moské, liksom för att bättre håna vår Gud, medan man vilt mördar dess präster på andra sidan Medelhavet? Kan man tala om fred när Cypern, som är en del av Europa, och Konstantinopel, klassisk stad i Europa, ännu inte befriats?

Oostlander
Fru ordförande! Det här betänkandet av vår kollega Mohamed Alí får mig att tänka på de mest intressanta filosofiföreläsningar som jag kunde följa på det protestantiska universitet där jag läste. Föreläsningar som anger i hur hög grad det finns paralleller mellan europeisk och arabisk teologi och filosofi. Hur kommer det sig? Det kommer sig av att det funnits människor som t.ex. Averroës som tolkat och förklarat Aristoteles och översatt honom åt Europa för det är via den omvägen som vi kommit dit.
Jag anser att det är mycket viktigt att det i ett betänkande som detta även ges en signal av respekt för den muslimska och den arabiska världens, men särskilt den muslimska, bidrag till den europeiska kulturen. Jag anser att den respekten måste synas, eftersom muslimernas bidrag till det europeiska samhället är mycket stort, både inom vetenskapen, filosofin och kulturen och på senare tid naturligtvis även inom det sociala och ekonomiska livet.
På grund av vissa muslimers beteende får naturligtvis islam även skulden för olika saker som gått fel. Det gäller naturligtvis även dåd som begåtts av kristna, socialister och liberaler. Alla de dåden får inte heller tillskrivas kristendomen, socialismen och liberalismen. Jag tycker det är helt riktigt att Alí tar initiativet till att här försvara den saken.
Det finns två allvarliga saker i betänkandet som väcker vårt motstånd och de har båda två att göra med skillnaden mellan trosgemenskapens och statsgemenskapens befogenheter. Den ena är tydlig, det är artikel 11 f), där handlar det om ett islamiskt vetenskapligt centrum. Jag har i flera år varit en ivrig förespråkare för det och lyckligtvis så är något sådant just nu på gång i Nederländerna. Det passar också alldeles utmärkt in i den nederländska grundlagen eftersom religionerna där har samma rättigheter. Det är mycket bra eftersom de muslimska gemenskaperna därvid kan engagera sina imamer, som sociokulturellt har en viktig funktion i vårt eget samhälle. Vi kan dock inte från politiskt håll tala om vilken typ av teologi som skall undervisas där. Att det kommer att vara en modern, liberal eller europeisk sådan får vi hoppas men vi kan absolut inte bestämma det. Det skulle vara en allvarlig överträdelse av åtskillnaden av befogenheter.
Den andra är artikel 10 där ett anti-personalelement läggs in som inte heller överensstämmer med muslimernas situation i dag. Till och med den nederländska regeringen, där det inte sitter några kristdemokrater, har erkänt att nederländsk undervisning, ända upp till gymnasienivå, på islamitisk grund är en utmärkt form av undervisning för emanciperingen av muslimer. Där passar också det universitet in som jag nyss nämnde. Jag tycker det är helt fel och det tillfogar muslimerna väldigt mycket skada om de genom det här betänkandet begränsas i sin valfrihet. Det får vi inte göra och vi får inte väcka någon misstro genom att förmyndaraktigt bestämma vilken sorts synsätt som skall utarbetas för deras institutioner, det kommer nämligen inte att gå. Jag uppmanar alltså Mohamed Alí att se till att de här två punkterna tas bort i enlighet med våra förslag, annars kan han inte få våra röster. Det vore otroligt synd.

Antony
Fru ordförande, kära kolleger! Jag är rädd för att vi behandlar Averroës mycket illa i kväll. Jag tror faktiskt att han i verkligheten står mycket långt från den oro som tidigare talare tycks hysa. Averroës bana inom islam är minst sagt mystisk och överensstämmer i vilket fall som helst inte med islams ortodoxa religion. Averroës är lite grann för islam motsatsen till vad Maimónides är för den judiska religionen. Jag för min del vill säga till Mohamed Alí att han inte skall oroa sig. Jag gör mig inte här, om ni tillåter, till anhängare av utslagning och främlingsfientlighet och jag har arbetat mycket på Averroës. Men vet Mohamed Alí, t.ex. att när det gäller " De Anima" , som är Averroës viktigaste verk, har vi inte originaltexten på arabiska, utan bara en mycket medelmåttig latinsk översättning, som utfördes av Michel Scot vid Palermos hov, på begäran av Fredrik II? Många av Averroës oersättliga verk har för övrigt försvunnit i sin grekiska originaltext.
Det jag också skulle vilja säga är att Averroës är en man av en viss tid, en tid som vi skulle behöva studera, inte med ideologiska skygglappar, utan med så mycket objektivitet som möjligt. Den store historikern Jean Dumont, direktör för förlaget Amiot-Dumont, har tagit upp det i sin fantastiska bok " Eglise au risque de l'histoire" , och även den stora israeliska judiska historikern Bat-Ye-Or. Det är historien om islams kolonisering av Spanien. Den är ingen idyll, vilket de som berättar sagor för oss i ämnet försöker få oss att tro. Judarnas ställning vittnar om det. Frågan är ovedersäglig på samma sätt som massakern av kristna. Det var historien om en kolonisering, och den spanska återerövringen var historien om en avkolonisering. Skulle vi här vara emot avkoloniseringar?
När det gäller moskéer, där Mohamed Alí beklagar att vi inte bygger fler av dem i Europa, skulle jag vilja fråga honom om ömsesidighet skulle intressera honom? Var finns kyrkorna i Saudiarabien? Finns det 1500, lika många som det finns moskéer i Frankrike? Finns det 100, finns det 10, finns det om så bara en enda i Saudiarabien? Den wahhabitiska islam förföljer de kristna och ger dem ingen plats för att utöva sin religion. Och hur är det med Algeriet, och med den helige Augustinus land? Hur är det i dag med kristendomen i den islamiska världen? Det finns naturligtvis inom islam intelligenta människor som skulle vilja sätta stopp för sharian, vilken i dag innebär en teokrati som minst av allt är anpassad till den moderna världen, något som min utmärkta kollega Seilier också påpekade.
Alltså Averroës tankar ja, men i så fall Averroës i alla hans aspekter! Och om vi vill arrangera en Averroësdag i Europa, visst, låt oss då också arrangera den vid Al Azharuniversitet i Kairo. Låt oss arrangera en Averroësdag i Tunis och i Saudiarabien. Jag skall säga er att de kommer inte att acceptera det, eftersom Averroës fördöms av islam, en islam som inte ger oss kristna någon som helst frihet i de länder där den härskar, utom när det gäller en så öppen man som Saddam Hussein som accepterar att vi bygger katedraler i Irak, vilka tyvärr bombas av de amerikanska planen.

Oreja Aguirre
Fru ordförande, ärade ledamöter! Jag kan inte neka till, herr Mohamed Alí, att jag blev rörd av att hör namnet Averroës i denna kammare - en personlighet var liv och tänkande vi lärde oss i skolan - och jag vill mycket innerligt gratulera till ert initiativ.
Ni har genomfört ett lyckat initiativ. Jag skall inte gå in i en debatt om historiska frågor, men jag vågar säga - jag kan inte göra annat - att närvaron av islam i Spanien inte bara var en kolonisering. Det var mycket mer. Det var ett ömsesidigt berikande vilket vi i dag kan njuta frukterna av, och just en spanjor känner utan tvivel i dag - jag känner det - att han kan gå i borgen för vad islam innebär, vad den judiska världen innebär och vad den kristna världen innebär. Jag tror att dessa tre kulturer sammanvävs till det den kulturella verkligheten betyder för varje spanjor som känner sig som sådan.
Jag vill gratulera er för ert betänkande, herr Mohamed Alí. Jag vill gratulera er för att ni föreslår firandet av en europeisk dag tillägnad Averroës, vilken innebär, inte enbart en hyllning till en stor tänkare, en försvarare av tolerans, av kunskaper och rationalism, utan också, och jag anser att detta är innebörden av ert betänkande, en interkulturell dialog för att hindra utslagningen, och för att göra det möjligt att övervinna situationer av intolerans och främlingsfientlighet. Jag har förstått det på det sättet, och det är den tolkning jag har gjort av ert betänkande.
Kommissionen är medveten om den islamiska civilisationens bidrag till den europeiska kulturen, liksom problemen med social och kulturell integration hos befolkningarna i ett europeiskt islam, vilka vi bör ta emot i vårt samhälle och respektera deras egen identitet. Därför är kommissionen övertygad om giltigheten och betydelsen av att främja en fri och öppen dialog, riktad framför allt till de nya generationerna.
Jag vill påminna om att det har funnits många initiativ som har genomförts för att aktivera denna dialog: i Euromed-programmen bedrivs ett samarbete mellan programmen " Ungdom för Europa" och Medelhavsprogrammen; inom yrkesutbildningsområdet finns Turinstiftelsen, som förutser att utvidga programmen och öppna dem för länder i Central- och Östeuropa; med anledning av Stockholmskonferensen, som hölls i april, har man genomfört en dialog om kulturer och civilisationer, inom ramen för uppföljningen av Barcelonadeklarationen; inom några dagar - och jag är ledsen över att inte kunna delta -, kommer en Medelhavskonferens att äga rum med kulturministrarna på Rhodos, den 25 och 26 september; och i relation till den kulturella sektorn har kommissionen presenterat ett nytt ramprogram för parlamentet och rådet, som för närvarande diskuteras i våra institutioner, vilket just understryker vikten av interkulturell dialog som fredsfaktor och som en faktor för den sociala sammanhållningen.
Jag vill säga att kommissionen konstaterar att detta betänkande kanske kommer litet sent för att göra ett genomförande av den manifestation ni föreslår möjligt. Det måste vidtas vissa åtgärder, såväl vad gäller organisation som finansiering, och det finns knappt tid eller tillgängliga resurser kvar. Men kommissionen - som Baldi sade på ett briljant sätt - anser att hänvisningen till verken och värdena hos de stora islamiska tänkarna, som Averroës, kan utgöra en privilegierad grund för att gynna en ömsesidig kännedom och en anda av tolerans och förståelse, vilka bör utgöra grunden i en verklig dialog mellan så rika och varierade civilisationer som våra. Därför vill jag säga att vi kommer att ta det i beaktande, och göra vad vi kan för att vi, inom en nära framtid, skall se på vilket sätt vi kan hedra Averroës person och tänkande och det aktualiteten i hans reflektioner.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Oreja!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.00.)

