
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0210/2006) av Marie-Arlette Carlotti för utskottet för utveckling om utveckling och migration (2005/2244(INI)). 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns 175 miljoner migranter i världen och den siffran har nästan tredubblats under de senaste 40 åren. Detta är inte någon ny företeelse, men den har blivit särskilt utbredd i samband med globaliseringen och framförallt gör den att vi ställs inför mänskliga dramer. Varje dag driver fattigdom och förtvivlan dussintals afrikaner till Medelhavets norra stränder eller till Kanarieöarna, och den enda reaktionen från Europas stater är att öka kontrollerna och patrullerna som tvingar de människor som försöker komma hit att ta ännu fler risker.
Men denna migrationspolitik från unionens sida bygger på en illusion! Illusionen att vi kan göra våra gränser ogenomträngliga, en illusion som härrör från en i grunden defensiv och säkerhetsinriktad strategi och som innebär att hela ansvaret läggs på staterna i syd. Till och med på EU–Afrika-konferensen i Rabat, som äger rum den 10 juli, kommer frågan också att behandlas utifrån synvinkeln upprätthållande och gränskontroll, och vi kommer fortfarande inte att höra Afrikas röst. Denna ensidiga och självupptagna strategi återspeglas nu i de argument som förs fram och i de politiska åtgärder för ”vald immigration” som är så i ropet i Europa. ”Vald” immigration för länderna i nord, men snarare ”genomliden” av länderna i syd, och från och med nu måste därför en annan strategi följas i Europa. Det är helt och hållet i den andan som jag har utarbetat mitt betänkande. Det är i linje med dessa principer som jag vill föreslå en ny strategi, nya instrument, och att göra migration till ett incitament för utveckling.
Först och främst måste vi använda de existerande verktygen på ett bättre sätt, men framförallt måste vi stå fast vid våra åtaganden på området utvecklingsbistånd, och som vi vet kommer det inledande skedet av utveckling att innebära en ökning av migrationen snarare än en nedgång. Att öka biståndet är naturligtvis inte i sig en lösning. Det är en nödvändig förutsättning, men det är inte nog i sig.
Jag vill att vi därefter ägnar vederbörlig uppmärksamhet åt Aeneas-programmet i syfte att helt omorientera det mot utvecklingsaspekten, och även det program som kommer att avlösa det år 2007, men det är långt dit! För närvarande används det programmet framförallt för åtgärder som syftar till att skydda gränserna för länderna i nord. Under 2005, till exempel, avsåg endast sju av de trettionio finansierade projekten länder i syd. Dessutom anser jag att vi, om vi ska inrätta ett finansiellt instrument, bör skapa en fond för att garantera att mikroprojekten i de fattiga länderna blir bestående.
Europeiska unionen måste också agera på de platser där migranterna finns, på de platser där migrationen börjar. Det är lätt att inrikta sig på de viktigaste invandringsregionerna – det är oftast de fattigaste regionerna – och att finansiera upprättandet av infrastrukturer där genom riktat budgetstöd: dricksvatten, elektricitet, vägar, hälsocentraler och skolor i syfte att förhindra att medellösa befolkningsgrupper ger sig av.
Det är också lätt att lokalisera migrationscentrum. Vi känner till dem: det är stater eller stora städer med moderna transport- och kommunikationsmedel och som är platser både för mottagande och avresa mot de stora migrationsrutterna, från Sahel mot länderna i nord till exempel. När de väl har lokaliserats kommer vi att kunna genomföra fler åtgärder där än vad vi gör idag, för att stödja befolkningarna – särskilt de mest utsatta, som är kvinnorna och barnen – och hjälpa dem att uppnå självständighet på andra sätt än genom rörlighet. Ett program för information om dessa områden som riktar sig till migranter skulle också kunna inrättas.
Jag anser att Europa också måste se till den potential som invandrargrupper i de rika länderna utgör i fråga om vad de kan göra för utvecklingen i sina ursprungsländer. Jag anser att detta är en lovande väg som erbjuder möjligheter att göra invandrare till främjare av utveckling för solidaritet och ömsesidig hjälp. Detta är vad som är känt som gemensam utveckling. I detta sammanhang måste vi gynna överföringen av medel till ursprungsländerna, göra dem öppnare, mindre kostsamma och överväga en ny finansiell produkt som skulle kunna ta formen av en ”sparplan för utveckling”.
Unionen, men särskilt dess medlemsstater, måste anta innovativa politiska åtgärder så som att stå för löneskillnaden för vissa invandrare som vill återvända till sina ursprungsländer, eller system med dubbla tjänster för forskare eller läkare inom ramen för institutionella partnerskap mellan forskningsinstitut, universitet och sjukhus.
Vi måste också uppmuntra cirkulär migration för att göra det möjligt för invandrare att åka fram och tillbaka, naturligtvis i samarbete med ursprungsländerna, och trygga överföringen av sociala förmåner. Jag anser att detta slags åtgärder kommer att göra det möjligt att ersätta den nuvarande kompetensflykten med en kompetenscirkulation. Vi är väl medvetna om att för många länder i syd innebär migration att de bäst utbildade och mest företagsamma medborgarna ger sig av. Detta får dramatiska följder för de fattiga länderna eftersom denna företeelse ofta inverkar på viktiga sektorer som hälsovård och utbildning. Ur denna synvinkel är jag glad över att kommissionen lägger fram förslag som syftar till att ta itu med dessa utmaningar.
Men vad jag skulle vilja se oftare är att Europa helt ändrar sitt tänkesätt och att det nya tänkesättet försvaras. Vi har ett gynnsamt tillfälle eftersom FN i september för första gången kommer att behandla frågan om migration och utveckling.
Jag vill tacka de ledamöter som har gett mig sitt stöd för att utarbeta detta betänkande. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, fru föredragande, mina damer och herrar! Jag vill lyckönska utskottet för utveckling, och särskilt Marie-Arlette Carlotti, till deras arbete.
Jag kan försäkra er att kommissionen fäster stor vikt vid denna mycket aktuella fråga om sambanden mellan immigration och utveckling, och jag kan också försäkra er att kommissionen kommer att ta era förslag på största allvar. Detta är ett ytterst ingående betänkande som går in på en mängd olika ämnen. Med tanke på tidsbegränsningarna ska jag därför inrikta mig på två mycket viktiga slags frågor.
Det första slaget av frågor har att göra med sammanhanget i gemenskapens åtgärder. Jag vill påminna er om att kommissionen för första gången har etablerat ett mycket tydligt samband mellan migration och utveckling. Den ville förmedla ett mycket tydligt budskap om det mervärde som kan uppnås genom att förbättra samspelet mellan migrationsfenomen och utveckling. Som det mycket riktigt påpekas i ert betänkande finns det två aspekter av detta samspel.
Å ena sidan kan utvecklingspolitik spela en viktig roll när det gäller migrationsströmmar. Förra året upprepade Europeiska unionen med beslutsamhet sitt åtagande för en ambitiös utvecklingspolitik som syftar till att främja ekonomisk och social utveckling och gott styrelsesätt. Denna politik kan därför bidra till att undanröja de underliggande orsakerna till migration. Detta är uppenbarligen ett projekt på lång sikt och vi kan inte vänta oss att se resultat på kort sikt. Jag har sett att ert betänkande innehåller några intressanta förslag på detta område och vi ska titta noggrant på flera av dem. Kommissionen har till exempel redan integrerat migrationsfrågor i landstrategidokumenten.
Å andra sidan kan vissa fenomen i samband med migration utgöra ett effektivt bidrag till ursprungsländernas utveckling. Detta är något som kommissionen påpekade förra året i sitt meddelande om immigration och utveckling. I det dokumentet föreslås riktlinjer som kan användas i våra förbindelser med ursprungsländerna i fråga, vilka kan vara berättigade till gemenskapsfinansierat bistånd.
Jag välkomnar särskilt er rekommendation på området gemensam utveckling, ett område som även kommissionen undersöker. Jag citerar: ”Det prioriterade syftet bör vara att främja ’kompetenscirkulation’, för att kompensera för ’flyktens’ negativa konsekvenser. Ett av de mest lovande spåren på denna väg är systemen med dubbla tjänster, så att forskare, lärare och anställda inom läkarkåren i syd kan ägna hälften av sin tid till en inrättning i sitt hemland”. Detta förefaller mig vara en ytterst intressant rekommendation. Jag anser att just denna rekommendation i betänkandet, som har att göra med hur man kan engagera migrantgrupper i ursprungsländernas utveckling, är ett mycket viktigt förslag.
På detta område erbjuder Marie-Arlette Carlottis betänkande verkligt mervärde. Ståndpunkten i betänkandet är tydlig: den bygger till stor del på erfarenheter av gemensam utveckling. Kommissionen har mycket få erfarenheter på detta område och jag är fullt beredd att bygga kommissionens övervägningar på de erfarenheter och exempel på god praxis som utvecklats av vissa medlemsstater.
I betänkandet föreslås skapandet av två fonder – jag talar om rekommendation 15 – den första är tänkt att finansiera gemensam utveckling, den andra är avsedd för en mekanism som garanterar att mikroprojekt blir bestående. Om jag har förstått det hela riktigt så är er avsikt att skapa dessa fonder under de nya temainriktade strategierna för migration. Personligen föredrar jag att skapa två poster av detta slag inom det tematiska programmet. I vilket fall som helst måste jag diskutera mer med mina kolleger Franco Frattini och Benita Ferrero-Waldner.
Jag måste också på kommissionens vägnar tacka er för stödet i ert betänkande för de flesta riktlinjerna som ingår i kommissionens meddelande om migration och utveckling, inklusive förflyttningen av migranter, migrantgruppers roll som faktorer i utvecklingen av ursprungsländer och främjandet av cirkulär migration och andra former av ”kompetenscirkulation”. Men jag måste ställa som villkor att kommissionen endast kan överväga åtgärder på detta område i strikt överensstämmelse med principen om frivilliga överenskommelser från migranternas håll och om den oberoende karaktären av dessa överenskommelser. På samma sätt kan de pengar som överförs av migranter helt klart inte betraktas som ersättning för offentligt utvecklingsbistånd, vilket är mer behövligt än någonsin, och för den ökning som Europeiska unionen bestämt har tagit ställning för.
Slutligen vill jag bekräfta att kommissionen lägger stor vikt vid politiska åtgärder som syftar till att lindra följderna av kompetensflykten. I detta avseende vill jag påminna er om att kommissionen i december förra året antog ett meddelande om krisen med humanresurser inom sjukvårdssektorerna i utvecklingsländerna. Detta meddelande innehåller också ytterst precisa och specificerade riktlinjer.
Kommissionen har inrättat ett mycket ambitiöst arbetsprogram som den avser att genomföra i nära samarbete med medlemsstaterna, av vilka några också har lanserat sina egna initiativ. Alla dessa initiativ genomförs, eller kommer att genomföras, i partnerskap med ursprungsländerna.
Det andra slaget av frågor som jag vill diskutera kort med er – och detta torde inte komma som en överraskning för er – är den alldeles särskilda ställning som Afrika har i detta övervägande. På denna punkt är ert betänkande mycket tydligt. Problem som kompetensflykten, de höga kostnaderna för att överföra pengar och bristerna i den finansiella infrastrukturen på plats är av alldeles särskild betydelse i de afrikanska länderna söder om Sahara. Kanske är det på detta område som engagemanget av migrantgrupper skulle ha bäst utsikter att göra en stor skillnad, förutsatt att vissa villkor uppfylls.
I sina slutsatser från december förra året påpekade Europeiska rådet tydligt och klart att de två komplementära aspekterna av att förbättra sambanden mellan migration och utveckling som jag just nämnde måste få en särskild plats på alla diskussionsnivåer i det partnerskap som vi håller på att bygga upp tillsammans med Afrika på migrationsområdet. Sambanden mellan migration och utveckling kommer därför att vara centrala på dagordningen för Rabat-konferensen där företrädare för Europa, Maghrebländerna och länderna i Central- och Västafrika nästa vecka kommer att träffas för att diskutera migrationsfrågan.
Sambanden mellan migration och utveckling är också en av huvudpunkterna i den dialog som kommissionen håller på att utveckla tillsammans med en rad afrikanska länder söder om Sahara på grundval av artikel 13 i Cotonouavtalet. Kommissionen anser att dessa diskussioner ger tillfälle att föra en dialog om det särskilda stöd som gemenskapen kan ge sina afrikanska partner för att hjälpa dem att organisera migrationsströmmar bättre och särskilt att utnyttja sambanden mellan migration och utveckling bättre. Slutligen är dessa samband också centrala för vår dialog med Afrikanska unionen. Detta borde leda till en ministerkonferens som kommer att föra samman företrädare från Europeiska unionen och hela Afrika.
Det är därför genom att skapa fler kanaler för kommunikation som kommissionen strävar efter att utveckla vad vi avser ska bli ett exemplariskt partnerskap med Afrika på migrationsområdet. Det råder inget tvivel om att Europeiska unionen på detta sätt kan lämna ett viktigt bidrag till den dialog på hög nivå om migration och utveckling som Förenta nationerna ska arrangera i New York i september. Om några få dagar kommer kommissionen att anta ett meddelande som utgör dess skriftliga bidrag till detta evenemang. 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Marie-Arlette Carlotti. Jag gratulerar henne till ett väl genomfört betänkande och tackar för att hon tog upp yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, på vars vägnar jag talar här i dag. Jag noterar särskilt att sambandet mellan migration och utveckling är en integrerad del av EU:s utrikespolitiska dagordning. Så har det varit sedan Barcelonaprocessen infördes, men det sambandet har funnits kvar i alla andra frågor i våra förbindelser med ursprungs- och transitländerna. Det är viktigt att vi tar itu med invandringsfrågan och reglerar migrationsströmmarna när vi uppnår samförstånd och samarbete med ursprungs- och transitländerna.
Som FN:s ställföreträdande generalsekreterare tidigare sagt uppgår penningförsändelserna runtom i världen till utvecklingsländerna till 232 miljarder US-dollar, vilket är dubbelt så mycket som det offentliga utvecklingsbiståndet. Det är därför det är så viktigt att underlätta penningöverföringar, underlätta cirkulär migration och därmed vinna förtroende från de länder som vi önskar samarbeta med. Vi strävar inte efter den kompetensflykt som de är så rädda för. Vi talar heller inte bara om olaglig invandring, men vi vet hur vi bäst ska kunna dra fördel av invandringen med tanke på vår åldrande befolkning och de framtida behoven.
Avslutningsvis vill jag säga att genom att bringa ordning och reda i finansinstituten, både när det gäller avsändar- och mottagarsidan, kan vi också ta itu med frågan om finansiering av terroristorganisationer som man misstänker sker via välgörenhetsorganisationer etc. inom EU. 
Ona Juknevičienė (ALDE ),
   . – Jag vill gratulera Marie-Arlette Carlotti till utarbetandet av detta betänkande och jag vill tacka kollegerna i mitt utskott för att ha utarbetat vårt yttrande.
Jag talade också om denna fråga i går kväll men jag kom inte in på en viktig sak – frågan om kvalificerade migranter eller kompetensflykten, som kan ha en negativ inverkan på ett lands utveckling. Men jag anser inte att vi måste stoppa denna process utan istället sträva efter ömsesidiga fördelar. Således vill jag betona att det enligt min mening är mycket viktigt att införa ett så klart och enkelt förfarande som möjligt för att erkänna kvalifikationer. Vi behöver också införa en motsvarighet till Förenta staternas gröna kort vilket skulle stimulera cirkulär migration. Vi måste erkänna att utan lämpliga förutsättningar för integration är migration skadlig för båda sidor.
Kolleger! I går vann Frankrike – jag gratulerar dem, och särskilt därför att Frankrikes ära till stor del försvarades av spelare som själva är eller vars föräldrar var migranter. Nu är de fransmän. Detta är ett utmärkt exempel på integration. Gratulerar! 
Feleknas Uca (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Jag vill uttrycka mitt uppriktiga tack till Marie-Arlette Carlotti för hennes utmärkta betänkande som har mitt fulla stöd.
Fenomenet migration är lika gammalt som själva mänskligheten. Sedan urminnes tider har vi sökt efter en plats som vi kan kalla vårt hem och där säkerhet och fred råder. Vissa personer lämnar sitt hemland frivilligt men de flesta män, kvinnor och barn flyr från våld, hunger, fattigdom och förföljelse. Fattigdom är en överväldigande drivkraft. Vi kan bygga murar runt Europa men de kommer inte att stoppa människor som söker ett bättre liv långt hemifrån.
Enligt Förenta nationerna finns det ungefär 191 miljoner migranter i hela världen. Hälften av dessa är kvinnor. Kvinnliga migranter och flyktingar lever med den oerhörda risken att bli offer för sexuellt utnyttjande och våld. Kopplingarna mellan migration och människohandel i detta avseende måste framförallt undersökas utifrån ett jämställdhetsperspektiv. När en garantifond för mikroprojekt som omfattar migranter efterlyses måste könsspecifika projekt få särskild uppmärksamhet.
Jag frågar mig själv hur vi kan vara stolta över en Europeisk union där kvinnor som har flytt från sina hemländer på grund av fattigdom och våld blir offer för diskriminering och utnyttjande. Migranter ger ett oerhört bidrag till utvecklingen av sina hemländer. Varje år överförs 150 miljarder via banker. Detta är tre gånger mer än det utvecklingsbistånd som lämnas i hela världen. Utöver detta erhålls 300 miljarder via andra kanaler. I detta avseende efterlyser jag särskilt mer insyn och hjälp när det gäller ekonomiska överföringar till ursprungsländerna.
I september har FN för avsikt att för första gången behandla temat migration och utveckling i samband med en dialog på hög nivå. Genom sin delegation bör Europaparlamentet visa att denna tysta kris för de mänskliga rättigheterna, som Kofi Annan kallat den, drar skam över oss och att vi vill engagera oss för en rättvisare situation för migranter och flyktingar. 
Fernando Fernández Martín,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Marie-Arlette Carlotti för det utmärkta samarbetet mellan oss när vi förhandlade om de ändringsförslag som kommer att göra det möjligt för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att stödja detta betänkande.
Men trots att vi länge har talat om denna fråga – kommissionsledamoten har påmint oss om alla de gånger vi behandlat den – har hittills mycket lite uppnåtts. Detta är ett tydligt exempel på den handlingsförlamning som vi lider av och illustrerar den rådande situationen inom europeisk politik i förhållande till ett av våra allra allvarligaste problem.
Rådet har inte kunnat komma fram till en gemensam ståndpunkt, och det verkar inte som om det kommer att göra det. I stället antar varje medlemsstat unilaterala åtgärder som ofta är oförenliga, och ber sedan rådet om hjälp, som om rådet inte hade något att göra med dem.
Kommissionen säger – liksom den kommissionsledamot som är här i dag sa för två veckor sedan i Wien – att den gör vad den kan, men att detta är medlemsstaternas ansvar, och den har helt rätt. Dessutom saknar den för närvarande en operativ och tillräcklig budget eftersom vi nu arbetar med förlängningen av en budget som löpte ut för nästan ett år sedan. Under tiden korsar tusentals olagliga immigranter våra gränser och i vissa länder händer detta varje dag.
Det råder inget tvivel om att vi kan göra många saker, så som det visas i Marie-Arlette Carlottis betänkande. De pengar som skickas av immigranter tredubblar — inte fördubblar, så som det har sagts — den totala mängden av officiellt utvecklingsbistånd i hela världen, men dessa investeringar utgör inte en ekonomiskt produktiv inkomst i ursprungsländerna.
Cotonouavtalet tillämpas i de flesta fall mycket lite och ibland inte alls. Artikel 42 i EU-fördraget skulle medge att åtgärder för att bekämpa människohandel antas. Efter tre år talade kommissionen för två veckor sedan i Wien också om för oss att den analyserar frågan och att den kommer att lägga fram förslag i framtiden.
Jag skulle kunna fortsätta att ge exempel, men dessa torde räcka. Jag anser att det är dags att handla och att spara avsiktsförklaringar för senare tillfällen och mindre viktiga frågor. 
Margrietus van den Berg,
   . – Herr talman! Migration är ett internationellt fenomen. Europa befattar sig med visum, med övervakning av kuster, med tullpolitik, med att bekämpa människohandel, med arbetsmarknadspolitik och med integration: detta är i stora drag vad kommissionsledamot Franco Frattini gör med Aeneas. Vi anser att säkerhetsarrangemangen, som ofta är riktade mot invandrare eller är avsedda att minska invandringen, måste bekostas av sin egen oberoende budget, snarare än genom att man stjäl från utvecklingsmedel.
Vår angelägenhet i dag rör alltså medaljens baksida – utvecklingsaspekterna av migration: migration från en del av syd till en annan, migration som en orsak till underutveckling och instabilitet. Frågorna här är utbildning, hälsovård och Marie-Arlette Carlottis genomförbara och goda förslag; migranterna som drivs från ett land till ett annat, de som är flyktingar i sitt eget land, ECHO, samordningen av UNCHR, icke-statliga organisationer, regionala organisationer, att förhindra att etniska grupper förföljs eller isoleras, antingen detta är i Asien, Latinamerika eller Afrika; hemlösa befolkningsgrupper, sårbara grupper, bland dem framförallt kvinnor och barn.
Kommissionsledamoten hade rätt när han sa att dessa frågor passar utomordentligt bra in i utvecklingspolitiken eftersom de är typiska saker som officiellt utvecklingsbistånd används till, men alla de saker som har att göra med migrationspolitik, på grundval av Europas helt legitima intresse av att den ska vara välorganiserad och säker, går förvisso längre än officiellt utvecklingsbistånd och syftar inte i första hand till att ta itu med fattigdom. Vi måste bevaka våra egna intressen, men vi får inte ordna våra affärer eller betala för detta på bekostnad av fattiga länder i instabila regioner eftersom detta påverkar de grundläggande orsakerna till fattigdom.
Syftet med Carlotti-betänkandet är att de nya geografiska och tematiska utvecklingsinstrumenten bör inriktas på just dessa underliggande orsaker. Från Indien till Bangladesh, från Bolivia till Ecuador kan det nya instrumentet bli ett verktyg för EU att lämna ett bra bidrag med. Därför är det av betydelse att vi av de 17 miljarder som vi kommer att använda under de kommande sex åren anslår minst 50 procent till de omtalade millennieutvecklingsmålen medan vi fördubblar våra insatser till förmån för grundläggande utbildning och hälsovård genom att höja det belopp som avsätts för dem till 20 procent. Som Bono skulle säga: ”Lägg era pengar där ni har munnen; förpassa fattigdomen till det förgångna”. Jag tror inte att kommissionsledamoten har för avsikt att göra något annat. 
Danutė Budreikaitė,
   . – Migration, särskilt ekonomisk migration, har en historia på mer än tre århundraden. Men i dag uppmuntrar länderna i den utvecklade delen av världen migration av arbetskraft från utvecklingsländer. Vi försöker lösa problemet med en åldrande befolkning och brist på arbetskraft i våra egna länder på bekostnad av tredje länder. Vi hoppas kunna tillgodose den förväntade efterfrågan på arbetskraft i framtiden, inte genom att gynna innovationer mer aktivt – ett av de viktigaste sätten att öka produktiviteten för arbete, utan genom migration.
Å ena sidan stöder Europeiska unionen ökningen av kvalificerad arbetskraft i utvecklingsländerna genom att fullfölja utvecklingspolitik och förse utvecklingsländer med mer än 55 procent av världens bistånd. Men å andra sidan försöker unionen locka till sig de bästa arbetstagarna för att lösa sina ekonomiska problem. Mycket ofta har dessa arbetstagare förvärvat sina kvalifikationer i Europa eller med EU-medel.
Således används en del av de EU-medel som anslagits till utvecklingsbistånd för att finansiera EU:s egen arbetsmarknad. Migranter understöder sina familjer med pengar de tjänat i EU, men deras bidrag till sina ursprungsländers utveckling skulle bli mycket större om de arbetade och skapade välstånd i sina egna länder, inte utomlands.
Migrationspolitik är inte endast en EU-fråga. Avtal med tredje länder och inrättandet av en migrationspolitik, framförallt i tredje länder, är en av förutsättningarna för ekonomisk tillväxt i utvecklingsländerna.
Förutom migrationspolitiken bör utvecklingsländernas egna prioriteringar vara strategier för etablerandet och utvidgningen av deras ekonomi och skapandet av arbetstillfällen för deras arbetskraft. Under tiden måste Europeiska union hjälpa till med att genomföra dessa strategier, annars kommer utvecklingsländerna alltid att förbli fattiga. 
Marie-Hélène Aubert,
   . – Herr talman! Även jag vill tacka Marie-Arlette Carlotti för detta betänkande med förslag på många intressanta initiativ, även om det, som kommissionsledamoten påpekade, tycks råda en brist på samordning mellan olika politiska åtgärder i Europeiska unionen. Under denna sammanträdesperiod har vi behandlat ett antal betänkanden om frågor såsom asyl, immigration och utveckling, som i en del fall för oss i rakt motsatta riktningar.
Vi måste erkänna att den rådande allmänna tendensen i våra länder är säkerhetsrelaterad. Det finns en överdriven tendens att koppla samman immigration och säkerhet, och de politiska åtgärder som har antagits syftar i huvudsak till att skicka tillbaka immigranter till deras ursprungsländer, särskilt olagliga immigranter. Intrycket är att människor bara visar ett äkta intresse för immigranter när dessa vill åka hem. Detta innebär i praktiken att inte erkänna friheten för de människor som vill bosätta sig och leva i ett annat land än sitt hemland.
Som ni vet är subsidiaritetsprincipen också mycket viktig på detta område, och medlemsstaterna genomför sina egna politiska åtgärder som varierar från land till land. I Frankrike är målet för regeringens nuvarande politik att utvisa och skicka hem olagliga immigranter. Just idag hålls det framför Europaparlamentet en demonstration till stöd för skolbarn som hotas av utvisning. Detta slags politik har inte anammats i Spanien eller på andra håll, och i en del länder överväger man hur man ska reagera på olaglig immigration. Subsidiaritetsprincipen är därför bara alltför viktig på detta område.
Även om gemensam utveckling tycks vara en intressant idé anser jag inte att den kan ersätta de erforderliga allmänna åtgärder från Europeiska unionens sida som är ytterst kraftfulla när det gäller att främja rättsstatsprincipen och demokrati.
Trots alla svårigheter som vi kan stöta på så är detta målet för unionens åtgärder i Demokratiska republiken Kongo, där tonvikten läggs på allmänna politiska åtgärder på områdena hälsovård, utbildning och miljö. Men detta har beklagligt nog under de senaste åren äventyrats av andra politiska åtgärder från unionens och medlemsstaternas sida, särskilt på de ekonomiska och kommersiella områdena.
Vi behöver därför sammanhållning och en global strategi så att vi kan koppla immigration till frågor om hållbar utveckling och inte bara behandla den som en fråga om säkerhet. 
Gabriele Zimmer,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Två ståndpunkter står alltid mot varandra när det gäller temat migration. På ena sidan det frihetliga perspektivet, som fokuserar på de mänskliga rättigheterna och millennieutvecklingsmålen, på andra sidan dominerar den ståndpunkt som omfattas av inrikesministrarna som istället ser ett yttre hot. Med tanke på de tilltagande och gängse dramerna som förknippas med migration domineras EU-debatten olyckligtvis av kommissionsledamot Franco Frattini och inrikesministrarna. Resurser för gränsskydd och insatsgrupper utgör en del av denna bild. Men i ert mycket bra betänkande, fru Carlotti, analyseras orsakerna och läget i fråga om migration i det 21:a århundradet mycket mer djupgående och där föreslås också en hel rad mycket kloka åtgärder som jag dock inte kan belysa här på de två minuter som jag har till mitt förfogande.
Ert krav på kontrollerad migration bör ändå inte innebära att EU i framtiden till exempel förvandlar Lampedusa till Ellis Island eller kanske till något ännu värre, såsom kombinerade flyktings- och rekryteringsläger för EU i öknen i Libyen, vilka därför också drivs utom EU:s rättsliga normer.
Naturligtvis beklagar jag också bristen på förslag för att lösa situationen för de migranter som lever utom officiell rättslig status i EU. Den största svårigheten med hela migrationspolitiken förblir den växande ekonomiska och sociala skillnaden mellan Europeiska unionen och de regioner i Afrika som håller på att utarmas, och EU bidrar självt till denna utarmning med sitt mål att konkurrera om ledningen i den globala ekonomin.
Var goda och ta betänkandet om rättvis handel som ska debatteras längre fram här i parlamentet på allvar om ni vill minska migrationen på grund av ekonomisk nödvändighet. Bekämpa det bidrag som Europa lämnar till migrationen av krigsflyktingar genom sin vapenexport och minska utsläppen från Europa och dess handelspartner om er önskan är att minska den migration som framförallt är en följd av klimatförändringen och öknarnas utbredning. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialdemokratiska partiets vägnar. Jag är tacksam mot kommissionen och mot föredraganden för att de har tagit upp denna fråga.
De föreslagna strategierna, som framför allt är avsedda att underlätta ekonomiska transaktioner och överföringen av pensionsrättigheter, utgör två åtgärder som är genomförbara i praktiken och som skulle ha en betydande effekt på många immigranters osäkra tillgångar. Men förslaget att kanalisera de inkomster som skapas till åtgärder avsedda att främja utveckling i ursprungslandet förefaller mig också ytterst viktigt och rimligt.
Om det är sant, som det påstås i betänkandet, att bättre organisation av migration främjar utveckling, så är det faktiskt också sant att vi borde se till att de mest kompetenta mänskliga resurserna under alla omständigheter hittar attraktiva möjligheter i sina ursprungsländer och uppmuntras att föra tillbaka de tillgångar som de har samlat, tillsammans med sina rika erfarenheter, till dessa länder till förmån för deras folkgrupper. Jag syftar särskilt på läkare, fackmän, lärare och forskare.
Det är faktiskt ganska idealistiskt att i vår tid tro att en tredjelandsmedborgare som i åratal har studerat och arbetat i Europa spontant skulle bestämma sig för att återvända till ett land som saknar tillfredsställande sociala strukturer och system.
Med detta i åtanke måste vi därför ägna ytterst stor uppmärksamhet åt förvaltningen av de medel som kan skapas, så att insatserna från enskilda och det internationella samfundet inte förspills. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förutom att tacka Marie-Arlette Carlotti för hennes grundliga arbete vill jag fästa er uppmärksamhet på tre punkter. Globalisering inbegriper människor som bryter ner skiljemurar i sitt sökande efter normala levnadsvillkor. Men skillnader i nivåer av ekonomisk utveckling och politiska modeller hindrar människors fria rörlighet. Om vi inom ramen för WTO inte kan komma överens om fri rörlighet för varor, förefaller det som om det är en ännu svårare uppgift att komma överens om fri rörlighet för människor, fastän dessa två frågor är vitt åtskilda.
Även om vi saknar en sådan överenskommelse så migrerar människor, särskilt till rikare länder. Europeiska unionen, som ett mål för migranter, kommer i allt större utsträckning att nödgas komma fram till lösningar på denna fråga. För närvarande står vi inför problemet med Malta. En annan problematisk fråga är fenomenet vald immigration, som framförallt gynnar rika länder. Vi talar om kompetensflykten, som är omoralisk med avseende på fattiga länder. Vi behöver en god politik för att förhindra att situationen förvärras på platser som Afrika på grund av flykten av utbildade människor, och vi måste istället hjälpa dessa länder att utvecklas. Exempel på en sådan politik är projekt för återintegrering, som jag hade nöjet att diskutera med kommissionsledamot Louis Michel.
Eftersom vi redan har immigranter inom Europeiska unionen, i länder som Skottland, som redan är ett lockande mål för polacker och slovaker och som troligen kommer att bli allt mer lockande för medborgare i länder som Togo eller Jamaica, måste vi skapa ett program för utbildning, sociala och rättsliga åtgärder som bidrar till att integrera immigranter så fort som möjligt i deras värdländer. Immigranterna har verkligen anpassat sig. Tidsperioden för integration är både en psykologisk och en ekonomisk faktor. Ju kortare och ändamålsenligare denna tidsperiod är, desto bättre kommer resultatet att bli för båda sidor: för immigranterna och för värdländerna. Som ett resultat av dessa åtgärder kommer vi att kunna undvika företeelsen med ”kompetensslöseri”, det vill säga en förlust av färdigheter. Slutligen vill jag bara tillägga att problemet med huvudsakligen ekonomisk immigration inte bara drabbar Frankrike, Sverige eller Malta. Det är ett gemensamt, allvarligt problem som de 25 medlemsstaterna i Europeiska unionen står inför. 
Elena Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera min vän och kollega Marie-Arlette Carlotti till det arbete hon har utfört, framförallt därför att jag tror att det gör utvecklingspolitiken gällande inom unionens utrikespolitik även när vi behandlar fenomenet migration.
Det råder inget tvivel om att vi i framtiden snarare än att bli tvungna att bromsa migration kommer att behöva reglera den, så att dagens förflyttningar av människor gynnar ursprungs-, transit- och destinationsländer, så som de alltid har gjort.
Staterna vet att deras mål och intressen kan uppfyllas bättre om de samarbetar och om deras åtgärder samordnas. EU–Afrika-toppmötet kommer att äga rum i Rabat nästa vecka. Utvecklingssamarbete står högt på dagordningen där.
Vi vill be om att detta tillfälle tas i akt för att fastställa konkreta åtgärder som syftar till utveckling av de afrikanska länderna och vi uppmanar unionen att göra ett bestämt åtagande för demokrati, fred och säkerhet i ursprungsländerna för migration, och upphöra med den alltför vanliga realpolitiska strategin
Vad vi kanske borde göra är att främja utbildning, som alltid för frihet och utveckling med sig. Vi måste stärka och öka unionens närvaro på politiska och institutionella nivåer.
Men rätten till utveckling är mångfasetterad och den innebär ekonomiskt utbyte, kulturellt utbyte, konflikthantering, bekämpande av terrorism, miljöskydd och politiska åtgärder för att främja jämställdhet mellan könen.
Det råder ingen tvekan om att migration medför fördelar, men fördelarna med den internationella migrationen, inte bara för migranter utan även för de samhällen som tar mot dem, kommer bara att kunna vara möjliga om vi upprätthäller respekten för arbetstagarnas rättigheter, som är den universella garantin mot utnyttjande. Alla arbetstagares rättigheter måste skyddas, antingen arbetstagarna är lagliga eller inte.
De åtgärder som vi vidtar måste till fullo respektera rättigheterna för de människor som kommer till våra gränser, däribland asylrätten. I detta avseende måste Europeiska unionen garantera att asylsökande inte nekas det internationella skydd som de behöver.
Som vi alla känner till, herr talman, kan migration och människors rörlighet inte hejdas. Låt oss garantera respekten för migranternas rättigheter. 
Jan Jerzy Kułakowski (ALDE ).
   – Herr talman! Det faktum att Europaparlamentet diskuterar utveckling i förhållande till migrationsfrågan visar att vi är öppna för utvecklingsländernas problem. Vi vill att migration ska bli en del av utvecklingsprocessen. Beklagligtvis är detta för närvarande bara en from önskan. Om denna önskan ska bli verklighet måste vissa villkor uppfyllas. Jag tänker nämna två av dem. För det första måste migration bli cyklisk för att i så stor utsträckning som möjligt undvika fenomenet ”kompetensflykt”. För det andra måste internationella konventionen om skydd för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar ratificeras av alla medlemsstater.
Slutligen inverkar frågan om migration och utveckling påtagligt på förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Därför måste Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen, som jag är ledamot av, på allvar undersöka denna angelägenhet.
För att avsluta mitt tal vill jag rikta mitt varma tack och mina hjärtliga gratulationer till min kollega Marie-Arlette Carlotti. 
Miguel Portas (GUE/NGL ).
   – Marie-Arlette Carlottis betänkande är ett steg i rätt riktning. Utvecklingsbistånd är nödvändigt, men det är inte i sig självt tillräckligt. Man har föreslagit nya verktyg och åtgärder som kommer att förbättra livet för invandrare och deras relation till sina ursprungsländer. Detta är ett rättvist och intelligent tillvägagångssätt som ersätter den nuvarande politiken, där man fokuserar på gränskontroller med en tvåvägsstrategi för migrationsströmmarna.
”Fästning Europa” har fördömts, med dess oundvikliga kostnad av liv i Medelhavet. Allt som saknas nu är engagemang och ett klart ställningstagande när det gäller förvarsenheter, vilka är oacceptabla. Föredraganden erkänner också att på ena sidan av en osynlig gräns finns medborgarna och på den andra finns människor utan papper som tvingas ta till olagliga metoder. Vilken slutsats ska man dra av detta? Invandrare utan papper? Nej. Tillfälliga arbetstillstånd? Ja. Det är dit principen om medborgarskap för oss. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Mina damer och herrar! Redan när detta betänkande behandlades i utskottet för utveckling och samarbete insåg jag vad det huvudsakligen var med detta betänkande som gjorde mig besviken. Jag finner samma sak här i denna debatt i parlamentet. Ingenstans förefaller det finnas någon som stannar upp för att överväga de oundvikliga sociala konsekvenserna av migration för de länder i EU som redan brottas med de problem som skapas av gettobildning, kriminalitet, rotlöshet och islamism. Efter vad som hände i de franska förorterna förra hösten skulle jag ha väntat mig lite reflektion över detta, i synnerhet från en fransk föredragande 
Vi får inte i denna debatt peka ett anklagande finger åt de människor som flyr sina ursprungsländer på jakt efter ett bättre liv. De gör bara vad vem som helst skulle göra, men Michel Rocard, som för övrigt är före detta ordförande för parlamentets utskott för utveckling och samarbete och medlem av samma parti som föredraganden, beskrev situationen när han i egenskap av socialistisk premiärminister i Frankrike sa att: ”Frankrike kan inte ta på sig allt elände i världen” – och det kan EU inte heller göra, för den delen.
Det är vidare främst de svagaste människorna i ursprungsländerna i Afrika, de som inte har medlen eller inflytandet för att ta sig ut, som är offren för migrationsströmmarna, offren för öppna gränser, för de lämnas kvar, fattigare än någonsin. Idéer som rörlighet för kvalificerad arbetskraft och cirkulär migration kan verka attraktiva, men de är orealistiska och gör inget för att förändra situationen. Mer invandring i våra egna länder innebär mer elände i utvecklingsländerna, i motsats till vad som påstås i betänkandet.
Vad EU behöver är ett totalt stopp för invandring. Vad utvecklingsländerna behöver är effektivt stöd på plats. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! I kammaren har vi särskilt debatterat frågor som gäller migration. Vi har tagit upp flera dimensioner och aspekter som huvudsakligen rör hanteringen av migrationsströmmar vid våra gränser och inom medlemsstaterna.
Genom detta betänkande av Marie-Arlette Carlotti får vi en ny och mycket viktig dimension och jag tackar henne för detta. Denna dimension är förhållandet mellan migration och utveckling, förhållandet mellan EU och utvecklingsländerna vilka huvudsakligen är ursprungsländer för invandrare och politiska flyktingar.
Våra externa åtgärder på gemenskapsnivå och nationell nivå ger oss många möjligheter att skapa villkor för hållbar utveckling i länder och samhällen som lider av total fattigdom. De ger oss möjligheter att skapa arbetstillfällen, demokratiska institutioner och strukturer och skydd för mänskliga och sociala rättigheter. Dessa villkor kommer att inge den lokala befolkningen hopp och utsikter om ett bättre liv på hemmaplan.
Regionalfonderna, EU-samarbete, stabilitetsavtal, våra utvecklingsåtgärder inom ramen för FN, den goda grannskapspolitiken och allt annat som man refererar till är exceptionella verktyg, men de är verktyg som vi måste använda bättre, med bättre samordning och med en seriös och riktig utvärdering av vår politik och våra mål, både från våra centrala enheter och från våra representationer, vilka har ett ökat, decentraliserat ansvar och bättre kunskap om lokala behov.
Vi behöver också uppnå bättre samarbete med lokala aktörer på alla nivåer. Dessutom, herr kommissionsledamot, när det gäller öppenhet och förvaltning av offentliga angelägenheter måste våra kontrollmekanismer verka för att klargöra ansvaret både för nationella och lokala förvaltare i mottagarländerna.
För utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män skulle jag vilja betona vikten av att man beaktar genusdimensionen inom alla politiska områden, eftersom kvinnor är de största offren för alla former av diskriminering i utvecklingsländerna och de första offren för illegal invandring när de kommer in i vårt samhälle. 
Marie-Line Reynaud (PSE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera Marie-Arlette Carlotti till hennes utmärkta arbete.
Som föredragande för yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män var jag mycket nöjd över att se att merparten av våra förslag har införlivats i den slutliga texten, särskilt skyddet för migrerande kvinnor mot diskriminering och våld och förbättringen av deras tillgång till hälso- och sjukvård, till utbildning och till arbetsmarknaden, samt behovet av att ägna särskild uppmärksamhet åt barnen till dessa migrerande kvinnor, och åt situationen för kvinnor på flykt undan konflikter.
Det enda jag beklagar är att ett av mina förslag som syftade till att ge migrerande kvinnor i olagliga situationer tillgång till hälso- och sjukvård och till rättsligt och psykologiskt stöd inte har tagits med. Dessa kvinnor som befinner sig i en olaglig situation utgör en särskilt utsatt grupp vars grundläggande rättigheter måste skyddas, precis som rättigheterna för dem som har en rättslig ställning. Jag hoppas att man kan ta upp denna fråga i samband med betänkandet av Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, i vilket situationen för migrerande kvinnor specifikt behandlas. 
Toomas Savi (ALDE ).
   – Herr talman, fru Carlotti, herr kommissionsledamot! Migration, särskilt olaglig migration, har hittills varit ett problem för koloniserade länder och för moderländerna, vilket ledde till införandet av stränga krav på visum och gjorde det nödvändigt med lagar för migration och en internationell diskussion av frågan. Problemets komplexitet illustreras tydligt av den aktuella situationen där 60 000 människor väntar på Afrikas nordkust på en möjlighet att komma till Spanien. Genom globaliseringen kommer troligen migrationsfrågan också att nå de nya medlemsstaterna.
Herr talman! EU har en moralisk skyldighet att hjälpa åtminstone några få emigranter att nå i-länderna så att de kan bryta sig ut ur sina nuvarande villkor och finna ett anständigt liv, så att det blir möjligt för dem att få en utbildning och ett yrke och senare återvända till sina ursprungsländer och därmed åstadkomma cirkulär migration.
För att genomföra de ovan nämna förslagen kommer det att vara nödvändigt att uppdatera och reformera medlemsstaternas och EU:s invandringspolitik. Kanaliseringen av laglig invandring kommer att kräva långsiktigt samarbete mellan ursprungsländer och mottagarländer, men det sistnämnda förslaget kommer att kräva ökad finansiering.
Alltså är det inte omöjligt att vi snart kommer att behöva tala om EU:s gemensamma migrationspolitik, för att inte hamna i samma komplicerade läge som vi nu befinner oss i när det gäller EU:s gemensamma energipolitik. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes arbete med detta betänkande och för de tydliga slutsatser som dras i det. Dessa inkluderar medgivandet att EU ännu inte har funnit en gemensam, sammanhängande lösning på invandringsfrågan. Detta är en värdig utmaning i stor skala: 3 procent av världens befolkning, nämligen 175 miljoner människor, är migranter och 40 procent av dessa människor lever i utvecklingsländerna.
EU kritiseras ibland för att öronmärka alltför få resurser för integreringen av invandrare och flyktingar. Under de senaste sju åren har man spenderat 15 miljoner euro. Detta motsvarar en halv euro per invandrare. Emellertid förefaller det också som om en effektiv användning av dessa resurser också är ett problem. Vi har sett många oroväckande tecken på detta och vi hör rapporter om slöseri och korruption i fördelningen av anslagen.
Stöd till invandrare har en moralisk och även en politisk dimension eftersom vi behöver utarbeta en ny, öppen EU-politik inom detta område. Faktum är att EU:s migrationspolitik under de senaste 10 åren har varit betydligt mer restriktiv än den tidigare varit. Låt oss inte lura oss själva att tro att denna politik kommer att bli mindre restriktiv under de kommande åren. Motsatsen är mer trolig. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Över hela världen finns det nästan 10 miljoner flyktingar och 25 miljoner människor på flykt inom sina egna länder, särskilt i sydliga länder. Med tanke på att jag en gång själv var flykting och passerade genom flyktingsystemet – ett flyktingläger – skulle jag vilja ägna detta anförande åt migranters situation i flykting- och transitområden. För mig råder det inget tvivel om att levnadsvillkoren för migranter i värd- och transitländer, särskilt i Sahel-länderna, måste förbättras. Tiden är inne att bygga en mängd informationscentrum och centrum för utlandsbistånd och rättshjälp. Program riktade mot att förebygga och behandla olika sjukdomar, inklusive sexuellt överförbara sjukdomar och aids, bör inrättas. De mest utsatta delarna av samhället, inklusive kvinnor och barn, bör vara den högsta prioriteten för stödet. Jag vill därför uppmana kommissionen att utveckla en integrerad strategi som syftar till att stödja värd- och transitländerna. Man bör stärka dessa sydliga länders kapacitet och man bör respektera sådana länders rätt att föra en egen oberoende migrationspolitik. 
Francesco Enrico Speroni (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja belysa detta betänkandes ofullständighet. I betänkandet talas om invandrares rättigheter, dock utan att man berör deras skyldigheter. Där sägs heller ingenting över huvud taget om den fara som vissa former av extrema religiösa övertygelser för med sig till vårt Europa.
Jag kan inte förbise det faktum att människor har mördats – den senaste av dessa var Theo Van Gogh – och att vissa attityder bland invandrare väsentligt inskränker vår frihet så mycket att det har blivit rent ut sagt farligt eller omöjligt att bära en satirisk t-shirt som den som jag har med mig här. Denna fråga berörs inte alls i betänkandet. 
Kader Arif (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att rikta ett varmt tack till Marie-Arlette Carlotti för hennes utmärkta arbete, där hon ger uttryck för ett synsätt som jag till fullo stöder.
I syd innebär migration alltför ofta att de bäst utbildade medborgarna reser iväg, ett verkligt utflöde av kompetens, vilket berövar dessa länder inkomster och äventyrar tillhandahållandet av väsentliga tjänster och kvaliteten på dessa tjänster, vilka är nödvändiga för att dessa länder ska ha en verklig utveckling.
Låt oss tala klarspråk: Denna kompetensflykt uppmuntras av den politik av selektivt mottagande av migranter som förs i nordliga länder under beteckningen ”selektiv migration” eller ”selektiv invandring”. Selektiv invandring i nord innebär alltid invandring som drabbar syd, en politik som effektivt berövar syd varje rätt till utveckling.
I kontrast till detta tillvägagångssätt, som har sådana skadliga effekter, förefaller mig den allmänna filosofi och de konkreta åtgärder som föreslås i detta betänkande, såsom cirkulär invandring som ett alternativ till kompetensflykten, ”cirkulationen” av kompetens, vara intressanta. Vi har här idén om delad invandring, där varje part berikar den andra. Vi talar om att främja samutveckling, om att införliva detta i EU:s texter, utan att glömma den finansiering det kräver, om att erkänna och stödja migranternas roll i deras ursprungsländers utveckling. Den verkliga intentionen skulle vara att göra invandring till en hävstång för utveckling och för ömsesidigt stöd folkgrupper emellan.
Jag hoppas att denna väsentliga solidaritet kommer att dominera diskussionerna vid den kommande EU–Afrika-konferensen i Rabat. Vi är alla medvetna om den historiska tendensen att resa murar under illusionen att de kommer att skydda folk från varandra. Dessa murar är alltid dömda att brytas och att slutligen förstöras. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Även jag skulle i min tur vilja gratulera Marie-Arlette Carlotti till hennes betänkande. Det har verkligen kommit vid rätt tid, mot bakgrund av att FN:s generalförsamling ska hålla en session i september där man kommer att undersöka sambandet mellan migration och utveckling.
Jag anser att tiden nu har kommit för oss att gå från ord och önskningar till handling. Vi talar alla om att uppnå millennieutvecklingsmålen, men ingenstans finns det någon uttrycklig referens till problemet med migration. Jag anser att mötet i FN:s församling i september kommer att vara ett bra tillfälle att uttryckligen knyta samman utvecklingsmålen med migrationen och, vilket är viktigare, se till att svaret på detta globala problem blir ett kvantifierbart mål inom ramen för en särskild tidtabell.
EU måste snabba på införlivandet av migrationen i alla externa åtgärder och i utrikespolitiken, och framför allt måste vi undersöka sätt att införliva den i den nya strategin för utvecklingssamarbete, EU:s nya grannskapsstrategi.
Jag anser att EU–Afrika-toppmötet kommer att vara ett tillfälle att diskutera alla dessa problem, men vad vi framför allt behöver är en integrerad och sammanhållen EU-strategi. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden och uppmärksamma en aspekt av frågan om utveckling och migration som ökar rikedomarna och den intellektuella potentialen hos redan välmående stater, men utarmar utvecklingsländerna. Jag talar om kompetensflykten.
Utvecklingspolitiken kommer inte att leda till några resultat om inte denna process åtminstone bromsas upp. För närvarande erbjuder Europeiska unionen utvecklingsbistånd med ena handen, som är synlig, och tar tillbaka det med den andra, som är osynlig. Först och främst föreslår jag att vi städar upp här hemma i EU, där vi kan se en liknande kompetensflykt från de nya till de gamla länderna. Processen är än smärtsammare, eftersom inre gränser och hinder minskar och håller på att försvinna. Europeiska unionen måste skapa en särskild fond för att reglera kompetensflykten och dämpa dess effekter.
Efter att ha löst situationen här hemma kan vi använda oss av det som en grund för samarbetet med utvecklingsländerna och med Förenta staterna, som tjänar mycket på kompetensflykten. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Naturligtvis håller jag i stort med om vad som har sagts. På den korta tid som står till mitt förfogande skulle jag vilja nämna några punkter som kommer att hjälpa mig klarlägga min hållning när det gäller ett antal frågor och förslag.
Först skulle jag vilja lugna Margrietus Van Den Berg angående hans mycket viktiga fråga om behovet av att göra en klar åtskillnad mellan säkerhetsrelaterade och utvecklingsrelaterade utgifter. Det är uppenbarligen inte fråga om att använda utvecklingsresurser för att finansiera säkerhetsåtgärder. Utvecklingsbudgeten bör inte finansiera dessa åtgärder. Det kan kommissionen försäkra er.
Den andra frågan som jag bedömer som viktig är den gamla knäckfrågan kompetensflykten. Som kommissionsledamot med ansvar för utveckling vill jag att det inte ska råda något tvivel om mitt engagemang i denna fråga. Jag motsätter mig vissa medlemsstaters politik, vilken faktiskt uppmuntrar, och lockar människor med, selektiv invandring. Enligt min åsikt är selektiv invandring en cynisk uppfattning av utveckling och jag godkänner den inte. I detta hänseende är jag misstänksam mot förslag och idéer som kretsar kring idén om ett ”green card”. Jag upplever att det är mycket farligt att leka med idéer som uppenbart hänger ihop med ”selektiv invandring”. Jag tycker inte om detta synsätt och jag upplever att det är rätt att vara tydlig i denna fråga.
Jag måste säga, fru Aubert, att jag varmt välkomnar er uppmaning till investeringar i offentlig politik. Ni talar om EU:s offentliga politik, men man bör egentligen fokusera främst på partnerstaternas och utvecklingsländernas offentliga politik. Detta är en av mina hjärtefrågor eftersom den utgör själva grunden för återuppbyggnad och utveckling. Det är extremt svårt att uppmuntra medborgare från utvecklingsländer som lever utan framtidsutsikter, som känner att de inte har några möjligheter och som lever utan tillgång till de grundläggande tjänster som varje normalt samhälle bör tillhandahålla, att stanna hemma och bidra till sina länder.
Med andra ord bör allt som rör sig kring staternas förmåga att garantera grundläggande tjänster – nämligen tillgång till utbildning, hälsa, administration, rättvisa, kultur, grundläggande förnödenheter – utgöra en central del av våra utvecklingsstrategier. För mig råder det inget tvivel om att de slutliga svaren på invandringsproblemen ligger här. Statens grundläggande uppgifter, som värdesätts så högt av personer som jag själv, som sätter staternas sekulära karaktär främst, måste utvecklas. Detta är något som jag bedömer som viktigt.
Jag skulle vilja berömma alla talare utan att nämna alla vid namn. Jag håller helt och hållet med Jan Kułakowski, som lade tonvikten vid den extremt nära kopplingen mellan migration och utveckling. Det rätta svaret på migration är helt enkelt utveckling. Svaret är inte att stänga gränserna, att skicka tillbaka människor eller ”selektiv invandring”. Det rätta svaret ligger i utvecklingsprojekt som syftar till att stärka, förbättra och återuppbygga de berörda länderna. I ett antal utvecklingsländer kan man säga att det inte längre finns någon stat och jag vill uppmana EU, våra institutioner och de AVS-länder som särskilt berörs att samlas kring förhandlingsbordet.
Slutligen skulle jag vilja säga till Koenraad Dillen att han har citerat Michel Rocard helt ryckt ur sammanhanget. Självklart kan EU inte ta på sig all världens elände. Jag skulle emellertid vilja säga honom att den välbärgade världen utan större svårighet skulle kunna göra det, så det finns ingen ursäkt.
Detta, herr Dillen, är helt enkelt en fråga om politisk vilja. Jag vet att ni inte har någon sådan inom detta område. 

Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0207/2006) av Frithjof Schmidt för utskottet för utveckling om rättvis handel och utveckling (2005/2245(INI)). 
Frithjof Schmidt (Verts/ALE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Genom betänkandet om rättvis handel och utveckling reagerar vi som parlament på den anmärkningsvärda ekonomiska och politiska framgångssaga som rättvis handel är.
Under de senaste åren har tillväxttakten för rättvis handel inom EU ökat genomsnittligen med 20 procent, och trenden fortsätter. I enskilda länder har vi marknadsandelar på upp till 20 procent såsom i fallet med kaffe i Förenade kungariket. Allt detta illustrerar framgången hos ett initiativ från civilsamhället under marknadsvillkor som hittills har klarat sig utan betydande statligt stöd och statlig finansiering. Samtidigt har detta också en direkt effekt på bekämpningen av fattigdom eftersom rättvisa priser garanterar en rättvis inkomst. Det är också ganska väsentligt när det gäller social utveckling i de sydliga staterna att producenter i dessa länder får en skälig inkomst.
Samtidigt påvisar det hela den höga graden av medvetenhet från de europeiska konsumenternas sida och deras intresse för socialt ansvarstagande i samband med internationell handel samt en hög produktkvalitet. Detta ämne gäller därför också skydd av konsumenternas intressen. Rättvisa priser, rättvisa villkor för arbetstagare och producenter, uppfyllande av ekologiska normer, alla dessa saker är lika viktiga för producenternas livskvalitet i syd som för konsumenterna i nord.
Det fanns också en bred enighet i utskottet för utveckling, något som jag är mycket glad över. Därför skulle jag nu vilja rikta mitt uttryckliga tack till alla mina kolleger i utskottet för utveckling, till skuggföredragandena och till samordnarna för deras konstruktiva råd. Betänkandet antogs enhälligt i utskottet. Detta föregicks av en intensiv diskussion mellan rörelsen för rättvis handel och ett flertal sammanslutningar om problemen med rättvis handel. I utskottet upprättade vi och förde tillsammans fram kriterier som måste uppfyllas för produkter som är rättvisemärkta, så att man inte förleder konsumenterna.
I detta betänkande uppmanas därför kommissionen att utfärda en rekommendation som gäller rättvis handel. Detta inbegriper främjandet av en politisk och ekonomisk princip och inte till exempel främjandet av ett varumärke. Inte heller inbegriper det en rättsligt bindande och detaljerad förordning eller en rättsakt om rättvis handel för hela EU. Det är inte, och ska heller inte vara, vår avsikt att överreglera och på grund av detta kanske hämma denna framgångsrika, spirande marknad. Det inbegriper dock att man definierar de kriterier som utgör själva substansen i principen ”rättvis handel”.
Nyckelkriterier som har förts fram i detta syfte i betänkandet inkluderar bland annat producentpriser som tryggar producenternas existens, att kunder informeras om de priser som producenterna håller, dvs. öppenhet, att Internationella arbetsorganisationens grundläggande konventioner om hälsa och säkerhet i arbetet och barnarbete efterlevs i produktionen, att miljönormer efterlevs, att tillgång till produktion och marknad stöds genom producentorganisationer och att respekten för dessa kriterier övervakas. Det är viktigt att dessa frågor inkluderas i kommissionens rekommendation.
Här skulle jag även uttryckligen vilja tacka kommissionen. Särskilt inom generaldirektoratet för bistånd och generaldirektoratet för handel har det funnits en tydlig öppenhet för och, skulle jag kunna tillägga, även en uppskattning för detta betänkande. Vi hade ett mycket konstruktivt utbyte.
Ytterligare en personlig observation: Kommissionsledamot Mandelson! Jag vet att ni älskar choklad och jag har ofta sett att ni föredrar rättvisemärkt choklad från Oxfam. Detta är två preferenser som vi båda delar. Därför är jag redan, genom era konsumtionsvanor, medveten om att ni har en öppen inställning i den här frågan.
Jag skulle än en gång vilja rikta en särskild vädjan till er, om att ni i programmet för handelsbistånd, vilket nu diskuteras inom WTO, skapar ett avsnitt om bistånd till rättvis handel. Om vi bara hade möjlighet att använda 10 procent av anslagen inom detta område för sektorn för rättvisemärkta produkter så skulle det ge ett enormt incitament för denna fina princip. Hjälp oss genom att privilegiera rättvisemärkta produkter vid offentliga anbudsinfordringar, och blås nytt liv i artikel 23 i Cotonouavtalet enligt vilken samarbete med AVS (stater i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet) ska ges en viktig ställning och stödjas.
EU behöver en väl samordnad politik om rättvis handel. Jag hoppas att parlamentet i dag kommer att ta ett viktigt steg i denna riktning och det är sedan upp till kommissionen att ta ytterligare ett viktigt steg. Vi behöver den här rekommendationen, kommissionsledamot Mandelson. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Jag vill först av allt tacka Frithjof Schmidt för detta betänkande och för att han uppmärksammade mina allt tydligare konsumtionsvanor, som jag är rädd håller på att bli alltför tydliga i takt med att jag växer in i arbetet som EU:s kommissionsledamot med ansvar för handel. Jag vill uppriktigt och varmt tacka honom för detta betänkande, som jag anser vara väldigt värdefullt och som kommer att bli väl mottaget.
Rättvis handel är ett centralt verktyg för att stärka en hållbar utveckling och förbereda oss på att bättre kunna bekämpa fattigdomen i världen och som koncept håller det på att utvecklas snabbt. Det är utan tvivel en väldigt populär affärspraxis. Den ökar i utbredning, blir attraktivare för den allmänna opinionen och bidrar till att öka allmänhetens medvetenhet och intresse för frågor som rör hållbarhet.
Man utför inte bara en bra konsumtionshandling när det gäller innehållet i den vara man konsumerar. Det är också en stimulans för hjärnan. Det får en att tänka och därför är det till och med ännu värdefullare. Konsumenterna tar faktiskt hänsyn till produktionsvillkoren. Folk bryr sig, det handlar inte bara om att de vill äta, och rättvis handel har banat väg för detta på ett mycket attraktivt sätt.
Kommissionen stöder aktivt rättvis handel. Vi ingick åtaganden för rättvis handel i Cotonouavtalet med AVS-länderna, liksom i vårt meddelande om en konsekvent utvecklingspolitik.
Mycket av stödet till handels- och utvecklingsprojekt går till rättvis handel: utvecklingsprojekten fick över 4 miljoner euro under 2003 och den siffran ökar. Detta bestod huvudsakligen av stöd till icke-statliga organisationer, men också av direkt stöd för att harmonisera gällande standarder. Vi deltog också i branschmässor om rättvis handel.
Man skulle kunna säga att rättvis handel hjälper till att hålla samvetet rent för dem som köper dessa produkter, men trots det fortsätter andra att exploatera de behövande. Jag är inte nöjd med argumentet att rättvis handel varken är en patentlösning för de fattiga producenternas alla problem eller innebär att man exploaterar de fattiga om man inte köper eller konsumerar rättvisemärkta produkter.
Det som krävs för att utrota fattigdomen och stärka utvecklingen är en allmän och konsekvent politisk ram. Det är det konceptet vi behöver utveckla, och detta betänkande hjälper oss med detta.
Rättvis handel är privat och begränsad till de deltagande producenterna medan FN:s millennieutvecklingsmål är till för alla. Rättvis handel är speciell och specifik och FN:s millennieutvecklingsmål är allmänna och omfattande, men det finns en tydlig samverkan mellan de två. Målen är olika för individen och för EU:s politiska beslutsfattare.
En individ gör ett personligt val. Han eller hon har rätt att utöva denna rättighet. Man kan inte automatiskt omvandla detta till en mer omfattande politik. Den enskilde konsumenten beslutar mycket riktigt om ett paket kaffe. Politiska beslutsfattare däremot måste se till hela sektorn och våra skyldigheter gentemot sektorn som helhet.
Vi behöver en komplett och offentlig lösning – en lösning som därför inte bör begränsas till endast rättvis handel. Som det mycket riktigt påpekas i betänkandet kan organisationer som inte sysslar med rättvis handel uppnå liknande resultat som dem som gör det, som har likadan tillväxt och som kan påverka konsumentens val samt de internationella handelssystemen. Vi bör använda hela spektrumet av trovärdiga initiativ för att stödja hållbarheten. Detta bör vara vårt test. Hjälper de, stöder de eller utvecklar de hållbarheten? Om de gör det ska det vara detta som styr vårt svar och vår attityd.
Genom att bygga på åtaganden som vidtagits tidigare vill vi tillsammans med våra partner utforska tillämpningen av ekonomiska partnerskapsavtal med AVS-länderna liksom andra handelsavtal för att kunna skapa särskilda incitament inriktade på att förbättra marknadens tillgång till rättvisemärkta produkter. Det är där jag anser att vårt intresse och åtagande kommer bäst till nytta.
Det är därför väldigt konstruktivt att man i betänkandet pekar ut riskerna med olämplig nationell lagstiftning om rättvis handel. Jag är medveten om att en del av de initiativ som tas kan skada den status som rättvis handel redan har uppnått. Vi måste uppmärksamma detta och se om det inte är bättre att tillämpa en mer konsekvent och kollektiv strategi för att kunna få ut mesta möjliga av den rättvisa handeln.
Om man omvänt håller fast vid den särskilda strategin för rättvis handel alltför strängt riskerar man att diskriminera andra system, av vilka några uppmärksammas i ert betänkande, som har liknande krav och som vi kan och bör stödja.
Ni har rätt när det gäller behovet av att skydda konsumenterna, frågan är bara hur. Jag anser att politikens roll är att se till att de budskap som ges till konsumenterna är korrekta och ger möjlighet till insyn, och det gläder mig att även detta betonas i betänkandet. Vi är redan skyddade mot vilseledande krav, men vi skulle kunna överväga att gå längre och bidra till att aktivt engagera konsumenten i produktionsetiken.
Jag anser att det finns utrymme för bättre information om kravsystem i allmänhet och arbete pågår kring detta. Jag ska be mina tjänsteenheter undersöka hur hållbarheten stärks av olika garantisystem och märkning, inklusive rättvis handel.
Vi kommer att undersöka alla förslag som presenterats i detta betänkande och självklart hålla Europaparlamentet informerat om den fortsatta utvecklingen. Vi behöver ha en löpande dialog med Europaparlamentet. Det gläder mig därför att detta betänkande ger oss en ram, både för denna dialog och för det sätt som vi kan, bör och kommer att fortsätta vårt åtagande inom detta område.
Avslutningsvis vill jag återigen tacka föredragande för kvaliteten på detta betänkande. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle först vilja gratulera föredraganden Frithjof Schmidt, som behandlade problemet på ett mycket målorienterat sätt och framgångsrikt lade fram det för omröstning. Även om ämnet har behandlats av kommissionen och parlamentet vid ett flertal tillfällen finns det alltid behov av ytterligare insatser så att rättvis handel kan fortsätta att utvecklas effektivt och framgångsrikt. Vad som är viktigt här är att centrala standarder och kriterier införs och att marknaden utvecklas utifrån dessa. När det gäller denna nya sektor måste man dock ständigt överväga det faktum att förhastade direktiv alltid medför en risk för schematisk harmonisering och överreglering.
Med en siffra på 60–70 procent av den totala försäljningen är Europa den största försäljningsmarknaden för rättvisemärkta produkter och erbjuder, grundat på min uppskattning, ytterligare möjligheter till tillväxt. I detta hänseende är det en särskilt viktig fråga för mig att kommuner, städer och mindre samhällen, de tyska delstaterna och andra regionala administrativa organ om och om igen påminns om och uppmanas att överväga rättvisemärkta produkter vid sina anbudsinfordringar samt att använda dem vid olika evenemang och liknande.
Givet det smala utbudet i produktionen av rättvisemärkta produkter är kunden ofta osäker på om den produkt som är rättvisemärkt över huvud taget är en sådan produkt. Ju större denna marknad är, desto större är osäkerheten. Därför kanske vi måste överväga en europeisk logo för rättvis handel i framtiden.
För producenterna av rättvisemärkta produkter vädjar jag om en prisstruktur som tryggar deras existens, rättvisa produktionsvillkor och efterlevnad av miljönormer i samband med hållbar utveckling. Rättvis handel måste vara oskiljaktigt knuten till grundläggande arbetsnormer. Nu när vi som européer har lyckats skapa positiva ramvillkor för att utveckla och främja rättvis handel kan vi inta en mycket viktig roll som tongivande inom detta område. 
Filip Kaczmarek,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja gratulera och tacka Frithjof Schmidt för detta betänkande och för hans intressanta anförande om rättvis handel. Rättvis handel kan ge ett positivt bidrag till fattiga länders utveckling genom att säkra bättre villkor för producenter och för deras familjer, samt att säkra bättre tillgång till världsmarknader och att främja hållbar utveckling. Jag skulle vilja uppmärksamma er på ett antal punkter i texten som är problematiska med tanke på betänkandets innehåll.
För det första blandar man, enligt min åsikt, i betänkandet ihop idén om rättvisemärkta produkter med rättvis handel i allmän bemärkelse. Texten kommer att vara den första under den europeiska lagstiftningens historia att behandla området rättvisemärkta produkter, i form av ett betänkande om varor som är rättvisemärkta och marknadsförda som sådana. Ämnet för betänkandet borde ha varit märkningen av produkter så att de vägledande principerna för rättvis handel inte förvrängs på bekostnad av de konsumenter som vill köpa rättvisemärkta produkter.
Betänkandet gäller sektorn för rättvis handel. Emellertid, och jag vill betona detta, är det betänkande som debatteras här inte ett betänkande om rättvis handel i betydelsen att göra internationell handel mer rättvis. Det är tydligt att rättvis handel är något annat. Det är ett försök att göra all handel mer rättvis och detta ämne har berörts i många andra resolutioner och betänkanden från Europaparlamentet.
Det är därför, enligt min åsikt, olämpligt att hänvisa till Cotonouavtalet i detta sammanhäng, eftersom detta avtal berör rättvis handel och inte rättvisemärkta varor. Jag anser också att frågan om att stabilisera priser är ett tveksamt ämne och att kommentarer om detta inte kommer att hjälpa oss att bedöma betänkandet som helhet. 
Linda McAvan,
   . – Fru talman! I går kväll blev jag hemkörd av en taxichaufför från Ghana. Jag tror att han var en av de få som arbetade med tanke på fotbolls-VM. Jag frågade honom om han trivdes i Frankrike. Han sa att det var okej att bo här men han saknade Ghana. Här i Frankrike kan tre av hans barn gå på universitetet, något som skulle varit omöjligt att ens föreställa sig i Ghana.
Jag var i Ghana förra året. Det som taxichauffören sa bekräftade vad jag redan hade sett där. Jag åkte till norra Ghana för att träffa tomat- och risodlare. De tjänade inte tillräckligt för att ha råd att skicka sina barn till skolan eller få tillgång till sjukvård. Samtidigt såldes det amerikanskt subventionerat ris och tomatprodukter tillverkade i Europeiska unionen på marknadsplatserna i norra Ghana som kostade mindre än den lokala produktionen.
Under samma resa besökte vi jordbrukare som producerade rättvisemärkt kakao i centrala Ghana. De var inga rika människor, men de hade ett hållbart pris och ett långsiktigt kontrakt för sin produkt. Därför kunde de få tillgång till sjukvård, hade en skola dit de kunde skicka sina barn och premien för rättvis handel innebar att det investerades i vattenförsörjning i deras lokala byar. Jag såg skillnaderna mellan jordbrukare som sysslade med rättvis handel och de som inte gjorde det i bananplantagerna på Windwardöarna.
Vi vill ha rättvisa priser för jordbrukare i alla utvecklingsländer. Vi hoppas att Världshandelsorganisationen (WHO) kommer att utforma ett rättvisare system, men under tiden behöver vi Rättvis Handel, med stort ”R” och stort ”H”. Det gläder mig att kommissionen kommer att stödja detta.
När det gäller frågan om andra varumärken är svaret ja, andra etiska varumärken håller på att utvecklas. Några av dem är väldigt bra, men vi måste vara försiktiga här. Vi kan inte ha rättvis handel till ett billigt pris. I takt med att marknaden blir större finns det en frestelse för alltfler aktörer att vilja ha ett etiskt varumärke, fast de inte vill betala vad det kostar. Därför ska vi vara försiktiga med vilka vi stöder och se till att varumärkena verkligen är etiska. Rättvis handel handlar om pris och hållbarhet. Det handlar om millennieutvecklingsmålet att bekämpa fattigdomen. 
Sajjad Karim,
   . – Fru talman! Jag vill börja med att tacka vår föredragande Frithjof Schmidt för att ha höjt standarden och med det våra ambitioner. Jag är säker på att vi alla kommer att gynnas av att följa hans rekommendationer. Jag välkomnar också kommissionens åsikter. Jag är säker på att vår partnerskapsstrategi kommer att föra mycket gott med sig.
Detta är särskilt viktigt eftersom en stor del av våra livsmedel i dag kommer från utvecklingsvärlden, där jordbrukare och arbetstagare får allt svårare att tjäna ihop till ett drägligt liv. På vår globala marknadsplats lämnar användningen av internationellt erkända varumärken eller märken som hederliga konsumenter kan få förtroende för, ett logiskt och betydelsefullt bidrag till ekonomiska och sociala förbättringar runtom i världen. Genom tydlig varumärkning håller de enskilda individerna på att inse att deras val kan få betydelse när det gäller att hantera problemet med fattigdomen i världen. Det enkla beslutet att köpa rättvisemärkta produkter kan få stora konsekvenser, garantera att producenter och arbetstagare gynnas genom rättvisare löner och bättre arbetsvillkor samt få en avgörande betydelse för deras möjlighet att tillgodose sina familjers grundläggande behov.
Under de senaste fem åren har Förenade kungariket visat sig ha den mest dynamiska strukturen för rättvis handel av alla EU:s medlemsstater och har den snabbast växande marknaden för rättvis handel i hela världen. Häpnadsväckande 87 procent av den brittiska befolkningen skulle hellre köpa från företag som gör någonting positivt för samhället. När de tillfrågades om vilka produkter som hamnar inom denna kategori svarade 27 procent specifikt rättvisemärkta produkter. Denna siffra skulle kunna och bör bli mycket högre och det är ledamöternas skyldighet att öka medvetenheten kring detta nödvändiga projekt.
I min egen nordvästra valkrets är vi beslutna att främja jämlik och hållbar utveckling där det är möjligt. Garstang i Lancashire var den första staden som uppnådde rättvis handelsstatus 2001. Tretton andra städer i nordväst, inklusive industriella kraftcentrum som Manchester, Lancaster och Liverpool, har följt efter. Kendal blev den första kommunen för rättvis handel och nu har Lancashires regionstyrelse åtagit sig att göra Lancashire till det första grevskapet med rättvis handel.
Liksom i Europaparlamentet är rättvisemärkta produkter tillgängliga i flera kommunala byggnader. Te och kaffe som serveras på mötena är rättvisemärkt och temadagar har hållits för att informera personalen om fördelarna med rättvis handel. 
Miguel Portas,
   . – Vid en tidpunkt då Världshandelsorganisationens förhandlingar har kommit i ett nytt dödläge är det trevligt att se parlamentet debattera ett betänkande om rättvis handel. Vi vet att detta ändå är en droppe i havet i den globala ekonomin och att en miljon jordbruksarbetare har nytta av det i dag. Detta kanske låter som ett stort antal, men det är faktiskt inte alls många. EU måste därför göra ett åtagande om rättvis handel, om än bara för att stilla samvetet för en gemensam jordbrukspolitik som sprider hunger och fattigdom i länderna i syd. För er skulle rättvis handel kunna vara en fjäder i hatten, herr kommissionsledamot. Andra människor, jordbruksföretagare, handelsnätverk och krävande konsumenter skulle kunna blåsa nytt liv i den.
Frithjof Schmidt har kommit med några bra förslag, särskilt att minska mervärdesskatten och att avskaffa importtullar, men betänkandets främsta värde ligger i att det visar vägen framåt och ger prov på en hoppfull princip. Med rättvis handel skulle världen kunna bli en bättre plats. 
Eoin Ryan,
   . – Fru talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till ett utmärkt betänkande som är mycket efterlängtat.
Rättvis handel handlar om att betala fattiga producenter ett rättvist pris och hjälpa dem att få de nödvändiga kunskaperna för att utveckla sina verksamheter och arbeta sig ur fattigdomen. Jag håller med kommissionsledamoten. Detta är inte hela lösningen, men en del av den.
Köpare som väljer rättvisemärkta produkter spelar en central roll för att motverka fattigdom och stöder marginaliserade producenter på ett sätt som främjar värdighet och självständighet. Nya siffror som släpptes i dag avslöjar att den globala försäljningen av rättvisemärkta produkter nådde 1,1 miljarder under 2005. Detta innebär en ökning på 37 procent under 2004. Budskapet är tydligt: konsumenterna stöder gärna rättvis handel. För att generera större försäljning genom villkoren för rättvis handel till förmån för fler marginaliserade producenter är det viktigt att engagera kommersiella producenter och uppmuntra leveranser av rättvisemärkta produkter till de snabbköp där de flesta människor handlar.
Den betydande tillväxten av rättvisemärkta produkter under 2005 visar också att alltfler producenter, aktörer och leverantörer litar på den certifierade rättvisemärkningen och skulle vilja delta i systemet. Den framtida utmaningen blir att se till att hålla uppe standarden i denna märkning.
Jag reste nyligen till Guatemala med Trocaire, en irländsk icke-statlig organisation. Där besökte vi kaffeplantagen Claremont, där 50 familjer som levt och arbetat på plantagen under vad som närmast kan beskrivas som feodala förhållanden i tre generationer kastats ut, eftersom ägaren, som även råkade vara svägerska till landets sittande president, beslutade sig för att hon inte längre ville ha dem kvar på plantagen. Detta är en grupp människor som nu vill starta ett kooperativ för att producera rättvisemärkt kaffe. De kan, som sagt, producera kaffe. De har ju gjort det i flera generationer. Jag vill bara att det läggs till protokollet att jag har tagit upp den svåra situationen för dessa människor i Guatemala inför parlamentet, eftersom jag anser det vara fullkomligt vidrigt att folk kan bli behandlade på det här sättet i dag.
Rättvis handel handlar inte bara om att sälja och köpa, utan också om att skapa allmän rättvisa för människor. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ).
   – Fru talman! Herr kommissionär! Jag är för rättvis handel. För mig är det fri handel, en handel utan tullar och kvoter i en miljö där fri företagsamhet och äganderätt respekteras. Detta betänkande har i vissa delar ett annat perspektiv, och i stycken verkar det nästan sträva efter motsatsen.
I betänkandet blandas två olika sorters rättvis handel. När företag och organisationer själva definierar vad de tycker är rättvist och sedan erbjuder konsumenten produkter som tillverkas enligt dessa kriterier är det konsumentmakt och någonting mycket bra.
Det andra är när politiker går emellan i en frivillig affärsrelation och slår fast villkor och priser som de betraktar som rättvisa för att sedan kalla just detta för rättvis handel. Det är för mig socialism och något riktigt dåligt. I betänkandet föreslår man att ge företagens rättvisa handel en egen rättslig grund och sätta politiska mål och kriterier. Det är att förvandla den viktiga konsumentmakten till någon typ av socialistisk planekonomi. Det förvånar mig att så många av kammarens ledamöter tycker att detta är något önskvärt.
Trots att rättvisemärkning är uttryck för konsumentmakt och någonting mycket gott vill jag ändå avsluta med att uppmana alla, politiker och medborgare, att fortsätta att vara kritiska konsumenter, särskilt i relation till varor som är rättvisemärkta. Ofta ger de mer pengar och inflytande till organisationer som styrs av vänsterideal och frihandelsmotstånd än till de riktigt fattiga i underutvecklade länder. Tropicana och Doles apelsinjuice gör troligtvis mer för att bidra till utveckling och fattigdomsbekämpning än till exempel den här från Oxfam.
Just Europaparlamentets huvudlösa omfamning av Oxfam är ett bra exempel på hur galet det kan bli när vi är okritiska när vi omfamnar rättvisa produkter. Apelsinjuicen från Oxfam som säljs här i huset, till exempel, kommer från Kuba. Till dess att någon har förklarat för mig hur det kan kallas för rättvis handel när jag köper statlig juice och mina pengar går till en kommunistisk diktatur så kräver jag att Oxfams produkter tas bort från hela parlamentets sortiment, för det är inte rättvis handel. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill lyckönska både talmannen och föredraganden för yttrandet. Det är ett mycket bra betänkande. När det gäller vissa talare får man intrycket att de inte har läst betänkandet och att de föreläser om sådant som de har fört med sig från andra politiska forum.
Oberoende av om rättvis handel skrivs med stora eller små bokstäver är det för mig mycket viktigt att man uppmärksammar att märkningen ”rättvis handel” under motsvarande villkor kan bli en förebild för den globala marknaden. Jag undrar varför parlamentsledamöterna är så rädda för rättvisa inom världshandeln. Vi skulle bespara oss många diskussioner om utvecklings- och invandringspolitik om världshandelssystemet var konstruerat på ett rättvisare sätt.
Vi talade med företagare från AVS-länderna (Afrika, Västindien och Stillahavsområdet), när ett parlamentariskt möte ägde rum i Wien för två veckor sedan. Företrädare för dessa små företag och arbetsgivare berättade för oss om den viktiga roll som märkningen ”rättvis handel” har i deras regioner. De nämnde också att det skulle tjäna som ett gott exempel och en lösning på problemen i deras regioner, om den internationella handeln i sin helhet rörde sig i denna riktning. Det hänvisades också till den enorma betydelse som rättvisemärkt produktion har för att bekämpa fattigdomen i allmänhet och i synnerhet för kvinnornas liv.
Det är viktigt att vi tydligt fastställer detta. Jag hoppas att vi antar föredragandens betänkande utan ändringar för att stödja både rättvisemärkningen och rättvis handel på ett energiskt sätt. 
Fiona Hall (ALDE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka Frithjof Schmidt för hans utmärkta betänkande. Rättvis handel är en framgångssaga. Värdet av det totala antalet rättvisemärkta produkter som såldes i Förenade kungariket dubblerades från 2002 till 2004 och rättvisemärkt kaffe och te har blivit vardagsnamn.
Det dricks tre miljoner rättvisemärkta heta drycker i Förenade kungariket varje dag. Den största organisationen för rättvis handel i Förenade kungariket, Tradecraft, är baserad i Gateshead i min valkrets. Jag är stolt över den pådrivande kraft för rättvis handel som i dag existerar i nordöstra England, med alltfler platser som anmäler sig som städer för rättvis handel.
Även om rättvis handel ökar på många håll är den mindre utvecklad i vissa medlemsstater. EU:s stöd för rättvis handel via konsumentmedvetande och informationskampanjer kan hjälpa den rättvisa handeln att växa i hela Europeiska unionen. Ett blygsamt belopp för främjande av rättvis handel skulle kunna leda till en avsevärd tillväxt på marknaden för rättvisemärkta varor och leda till betydande fattigdomsminskning i producentländerna. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Fru talman! Att uppnå millennieutvecklingsmålen, en rättvisare fördelning av globaliseringens fördelar och en effektivare integrering av utvecklingsländerna i det globala ekonomiska systemet är de främsta utmaningarna för den globala gemenskapen.
Ingen kan tvivla på att initiativen för rättvis handel och program är ett positivt bidrag till utvecklingsländernas hållbara ekonomiska och sociala utveckling.
Det är ett välkänt faktum att EU är en av världens öppnaste marknader, i synnerhet som en följd av initiativet ”Allt utom vapen” till förmån för de mindre utvecklade länderna och förmånsbehandlingen av andra utvecklingsländer.
Ändå behövs det inte bara fritt tillträde. Vi behöver också mer balanserat tillträde och en omfördelning av resurserna mellan konkurrenskraftiga exportörer och små producenter. Vi måste också bekämpa den sociala och ekologiska dumpningen.
De eftergifter som EU har gjort och dess utvecklingspolitik måste framför allt inriktas mot sårbara länder, i synnerhet mot dem som är i störst behov. Med andra ord är det ingen idé att öppna den europeiska marknaden för att gynna stora exportörer i utvecklingsländerna, till nackdel för de små och medelstora europeiska producenterna. Utvecklingen av rättvisa handelssystem och främjandet av produkter som motsvarar höga sociala normer och miljönormer är ännu viktigare mot bakgrund av att det saknas sådana frågor i de nuvarande WTO-förhandlingarna.
Avslutningsvis vill även jag gratulera föredraganden, Frithjof Schmidt, till hans kvalitativa bidrag till debatten om lagstiftningen om internationell rättvis handel. 
Glenys Kinnock (PSE ).
   – Fru talman! Jag välkomnar det engagemang som kommissionsledamoten har visat i dessa frågor och för att så tydligt ha visat att det handlar om mer än att bara njuta av chokladen från Oxfam.
Liksom Linda McAvan har jag många erfarenheter från utvecklingsländer som exempelvis Uganda, där jag förra året träffade en jordbrukare som hade ett kilo kaffebönor att sälja för 150 ugandiska shilling. Därefter betalade jag 1000 ugandiska shilling för en kopp kaffe. Det är denna typ av orättvisa som rörelsen för rättvis handel försöker bekämpa.
Mitt eget land Wales har nu röstat för att bli en ledstjärna inom rättvis handel. Denna vecka presenterade vår statsminister ett förslag som ska göra Wales till en rättvis handelsnation. Vi arbetar nu för att öka medvetenheten kring frågor om rättvis handel bland befolkningen i Wales. Det innebär att vi arbetar på högskolor och skolor, bland volontärer, i affärsnätverken och på andra ställen och ökar medvetenheten hos vår befolkning.
Jag tror Wales kommer att bli en rättvis handelsnation under 2007 och vårt stöd till rättvis handel kommer som tidigare sagts också att innebära en otrolig skillnad för ett oräkneligt antal fattiga människors liv. Detta kommer i sin tur innebära att vi kan bidra till att utrota fattigdomen. 
Wiesław Stefan Kuc (PSE ).
   – Fru talman! Jag stöder helt Frithjof Schmidts betänkande och Europaparlamentets resolutionsförslag.
Genom att sammanfatta dokumenten kan jag konstatera att rättvis handel inte bara handlar om att uppnå rättvisa priser och tillträde till marknader. Det innebär inte heller enbart arbete för att öka den sociala standarden, utrota fattigdomen, bidra med teknisk hjälp och öka kunskaperna. Det innebär också att uppmärksamma den socioekonomiska situationen för producenterna och deras lokala samhällen. Därför vill jag, för ledamöterna i Europaparlamentets arbetsgrupp för förstörandet av föråldrade bekämpningsmedel och de icke-statliga organisationer som samarbetar med oss, fästa er uppmärksamhet på problemet med de tiotusentals ton föråldrade bekämpningsmedel som finns i lager i de afrikanska länderna, före detta Sovjetstaterna, EU:s medlemsstater och i de länder som ansöker om medlemskap i Europeiska unionen. Dessa bekämpningsmedel är ett allvarligt hot mot utvecklingen. Genom dem begränsas produktionen av hälsosam mat, vilket påverkar dessa länders förmåga att delta i handeln.
Låt oss hjälpa dessa länder att utrota källan till detta hot. 
Peter Mandelson,
   . – Fru talman! Detta har varit en viktig och upplysande debatt som kommer att skicka ett tydligt budskap till de EU-medborgare som vill att handeln ska bidra mer effektivt till utvecklingen.
Programmen för rättvis handel är ingen patentlösning, men detta innebär inte att vi ska låta bli att stödja dem. För även om de inte är en fullständig lösning får vi inte bortse från att de bidrar på ett väldigt viktigt sätt till den övergripande lösning som vi vill se när vi ställer handeln i utvecklingens tjänst för att kunna utrota fattigdomen i världen. Det är därför som detta betänkande och denna debatt gör det möjligt för oss att ta ställning och sända ett budskap, inte minst med tanke på det växande intresset och oron från allmänhetens sida. Jag anser att Sajjad Karims anförande särskilt belyste den ökade aktiviteten, allmänna opinionen och medvetenheten. Vi politiker behöver uttrycka och återspegla den åsikten och finna vägar för att stärka den.
Konsumenterna blir alltmer medvetna och vill göra ett informerat val, vilket i sin tur leder till påtryckningar på ledande operatörer, producenter och aktörer att öka insatserna för att svara mot allmänhetens högre förväntningar och skärpta krav. Detta förvandlas då också till påtryckningar på regeringar att agera för att hjälpa till att skärpa kraven och öka konsumentens medvetenhet. På så vis skapar vi en ”rättvis” cirkel som vi alla bör bidra till.
Det som fungerar i ett privat sammanhang och för den enskilde konsumenten behöver naturligtvis inte automatiskt förvandlas till en generell politik. Det är självklart. På samma sätt som ett särskilt program för rättvis handel eller rättvisemärkning inte ger det systemet eller det varumärket en exklusiv rätt till godkännande. Det finns andra organisationer och icke-statliga organisationer, som exempelvis Rainforest Alliance, som ger likadana miljömässiga och sociala förmåner genom att samarbeta med ledande företag. Den stora politiska utmaningen blir att få ut mesta möjliga från alla dessa insatser i stället för att identifiera några få och på så sätt omedvetet och oavsiktligt diskriminera andra.
Jag vill upprepa kommissionens åtagande för att samarbeta med icke-statliga organisationer inom detta område och vi välkomnar Europaparlamentets stöd. Louis Michel leder ett bredare arbete med hela varukedjan som är tänkt att leda fram till skapandet av en webbportal som ska fungera som en clearingcentral för information om alla typer av konsumentgarantisystem.
Det finns andra idéer och förslag som jag vill ta med mig tillbaka till kommissionen och överväga med mina kolleger. Vi behöver upprätta bra modeller som kan bidra till skärpta normer. Detta är vad vi gemensamt åtar oss, och jag ser fram emot att fortsätta detta arbete med Europaparlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (0-0036/2006/rev.1 – B6-0314/2006) till kommissionen från Enrique Barón Crespo för utskottet för internationell handel om resultaten av WTO:s möte i Genève i slutet av april samt framtidsperspektiv. 
Barón Crespo (PSE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Resultatet av WTO:s ministermöte i Genève den 29 juni–1 juli är helt klart en besvikelse. Förra veckan reste vi till Genève för att hålla ett möte i styrkommittén i WTO:s parlamentariska församling, som vi har skapat med den interparlamentariska unionen. Generaldirektören, Pascal Lamy, meddelade oss att det var sanningens ögonblick och att, som han uttryckte det, det resultat vi står inför visar att vi befinner oss i en kris.
Kineserna har ett tecken för att illustrera begreppet kris, som enligt min åsikt kan tillämpas på den nuvarande situationen i WTO. Den övre delen betecknar ”dödlig fara” och den nedre delen ”möjlighet”. Jag anser att vi befinner oss i en situation där det som står på spel är WTO:s överlevnad som en multilateral plattform, vars syfte är att befästa världshandeln och globaliseringsprocessen, för att se till att WTO inte faller sönder och att vi inte återvänder till bilaterala strategier. Dessa kan vara användbara inom en multilateral ram, men det skulle bli ytterst förödande på lång sikt, om de blir ett alternativ till de multilaterala strategierna.
Detta är den situation vi befinner oss i. Dessutom löper tiden snart ut för det bemyndigande från den amerikanska kongressen som Förenta staternas president har när det gäller att förhandla, och som är känt under namnet Trade Promotion Authority (bemyndigande att främja handel).
I detta avseende är jag övertygad om att det blir förhandlingar vid dessa möten. Den metod som har valts av Förenta staternas nyligen utnämnda handelssändebud, Susan Schwab, är inte den bästa metoden: Att mötas på Capitol Hill och låta sig fotograferas innan man kommer ut med 56 senatorer och med företrädarna för den amerikanska Farm Bureau Federation, som är den viktigaste intressegruppen för jordbruk. Det skulle kunna vara lämpligt om man ska delta i världsmästerskapet i fotboll, men det är inte den bästa metoden att inleda en förhandling av detta slag. Jag anser att vi måste påpeka detta för våra kolleger i den amerikanska kongressen.
Faktum är att detta är den situation vi befinner oss i, och generaldirektören, Pascal Lamy, har fått ett mandat att försöka fastställa metoderna för att tillämpa de överenskommelser som uppnåddes i Hongkong. I detta sammanhang tror jag att Pascal Lamy har ombetts att genom resediplomati – inte genom något sonderande uppdrag – hitta en lösning med hjälp av det vi inom EU:s institutioner kallar biktsystemet. Det innebär att med bilaterala möten med samtalspartner försöka tala om saker som ingen vågar ta upp vid ett förhandlingsbord, varken i Gröna rummet eller under det allmänna mötet. Framför allt därför att ett förslag som har lagts fram inte längre ingår i förhandlingen utan snarare är något som har uppnåtts. Jag anser att vi måste fortsätta att stödja denna process.
Ur parlamentets synpunkt följer vi, som kommissionsledamot Mandelson vet, processen mycket noggrant. En delegation från parlamentet reste till Genève efter att bevistat den parlamentariska församlingen veckan innan.
Jag måste påpeka att vi har fått en intervju med rådets ordförandeskap, såväl med det avgående som med det tillträdande ordförandeskapet, trots att detta inte är vad vi uppnådde i Cancún, vilket var ett samtal med kommittén för artikel 133. Vårt samarbete med kommissionen har också varit mycket positivt, både när det gäller kommissionsledamot Mandelson och kommissionsledamot Fischer Boel. De har inte bara försett oss med värdefulla upplysningar. Vi har också kunnat samarbeta, bygga broar och föra samtal. Jag måste också berätta att vi fick utmärkt kaffe i rådets byggnad.
Det är nu kommissionsledamotens sak att förklara varför det inte gick att göra framsteg, framför allt när det gäller jordbruket och marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter, samt i vilken utsträckning vi kan nå framsteg när det gäller tjänster. Dessutom anser jag att det vore lämpligt om kommissionsledamoten förklarade hur länge han har haft sitt mandat. Det är nämligen en del av den kritik som har riktats mot honom och som enligt min åsikt kommer att upprepas.
Jag anser att ni har skött er bra, men detta är ändå de frågor jag vill ställa på Europaparlamentets vägnar. 
Peter Mandelson,
   . – Fru talman! Mellan den 29 juni och 1 juli deltog Mariann Fischer Boel och jag i ministermötet i Genève om förhandlingarna inom ramen för Doharundan. Vi träffade också och behöll kontakten med de parlamentsledamöter som var närvarande i Genève under de dagarna. Jag vill tacka parlamentets ledamöter för deras ansträngningar och åtaganden. Det är mycket uppskattat av kommissionen.
Deltagarna i ministermötet kunde inte enas om riktlinjerna för minskade avgifter och subventioner när det gäller jordbruks- och industrivaror, de så kallade modaliteterna, i den överenskommelse som krävs för att kunna gå vidare till det avslutande skedet i förhandlingarna.
Vi hade flera möten med ministrarna från gruppen De sex, dvs. vi i EU samt Förenta staterna, Brasilien, Indien, Japan och Australien. Vi hade även möten i Gröna rummet med 30 ministrar och i förhandlingskommittén där samtliga WTO-medlemmar är företrädda. Det rådde ingen brist på ministermöten och andra möten, men mötena höll i ärlighetens namn bättre kvalitet än de förhandlingar som ägde rum inom ramen för dessa möten.
Vi deltog i diskussionerna och betonade den princip för avtalet som Pascal Lamy hade uttryckt i förväg, om att plattformen för en överenskommelse skulle kräva konkreta nedskärningar i jordbrukssubventionerna för alla och ordentliga nedskärningar i marknadstillträdet för jordbruket och övrigt marknadstillträde – verkliga avgiftsnedskärningar. Vi specificerade sedan att vi, för att kunna lägga grunden till en sådan överenskommelse, från vår sida skulle vara beredda att förflytta oss mot och lägga oss i närheten av nivån för de genomsnittliga nedskärningarna av jordbruksavgifterna som föreslagits för utvecklingsländerna av G20, under förutsättning att andra enades om en liknande ambitionsnivå inom andra förhandlingsområden.
Vi klargjorde för våra partner att vi inte var beredda att uppfylla varje krav från G20, särskilt inte när det gällde nedskärningarnas struktur. Vi ansträngde oss hårt för att skapa en tydlig överensstämmelse mellan den ansträngning som vi skulle göra när det gällde marknadstillträdet för jordbruket och den ansträngning som Förenta staterna i sin tur skulle behöva göra för att minska de inhemska subventionerna till i närheten av de nivåer som G20 ville se för våra genomsnittliga nedskärningar, som skulle motsvaras av nedskärningar av de amerikanska subventionerna som snedvrider marknaden, och som skulle närma sig G20-nivåerna.
Förenta staterna var den enda stora aktören som vägrade agera utifrån denna princip och avböjde att signalera något utrymme för vidare handlingar inom denna plattform. I stället begärde de fler åtgärder från andra, endast för att själva kunna stödja ett erbjudande som alla andra anser vara otillräckligt.
Om en förhandlingsplattform skulle fastställas inom jordbruket klargjorde vi också att vi endast skulle kunna sträcka oss så långt som till gränsen av vår flexibilitet inom denna pelare om vi fick ett rättvist resultat i marknadstillträdet för icke-jordbruksprodukter, något som krävde kraftiga nedskärningar i tullarna för industriländerna och de mest utvecklade länderna bland utvecklingsländerna. Detta är ekonomiskt genomförbart och, vill jag hävda, önskvärt för dessa utvecklingsländer och politiskt oumbärligt för oss och för andra industriländer. Förenta staternas ovillighet att engagera sig hindrade utvecklingsländerna från att agera eller visa någon egen flexibilitet.
Slutsatserna ifrån mötet fokuserades därför på hur vi ska hantera vårt misslyckande med att nå ett politiskt genombrott. Alla medlemmar bekräftade återigen en vilja att uppnå en överenskommelse till sommaren. I detta sammanhang bad först G6-medlemmarna, som sedan backades upp av förhandlingskommitténs medlemmar generellt, generaldirektör Pascal Lamy att intensifiera samråden och agera katalysator för att lägga en grund för en överenskommelse under de närmaste veckorna. Han har inte tillfrågats om att utarbeta en slutlig överenskommelse eller lägga fram en text som Dunkeltexten, som den tidigare generaldirektören gjorde vid slutet av Uruguay-rundan. I stället har man bett honom om att använda sina resurser till att agera medlare för att en slutlig överenskommelse ska uppnås. Detta kommer att kräva ett väldigt aktivt engagemang från vår sida gentemot honom och de ledande aktörerna under de närmaste tio dagarna till två veckorna.
Beroende på vilka framsteg som görs är det troligt att ministrarna kommer att behöva träffas på ett liknande sätt mot slutet av juli för att ta de avgörande besluten om modaliteter och för att bekräfta de framsteg som gjorts på de andra nyckelområdena inom ramen för rundan, det vill säga förhandlingarna om tjänster, regler och utvecklingspaketet.
Möjligheten till ett möte mellan stats- och regeringscheferna i någon form för att föra förhandlingarna framåt i samband med G8-mötet om tio dagar är inte helt avskriven. Det är mycket som står på spel här och vi kommer att behöva arbeta väldigt hårt och väldigt fort under de kommande dagarna och veckorna. Ett misslyckande för utvecklingsagendan från Doha skulle få allvarliga konsekvenser, inte minst för utvecklingsländerna. Detta är en möjlighet som inte kommer att upprepa sig för att ytterligare öppna upp marknaderna, minska subventionerna, stärka reglerna kring världshandeln samt göra en ordentlig insats för tillväxten i världens fattigaste länder. Detta är anledningen till att dessa multilaterala förhandlingar fortsätter att vara Europeiska unionens topprioritering på handelsområdet. Bilaterala avtal, oavsett antal, skulle aldrig kunna ge samma omfattande effekter eller förmåner.
Med detta sagt går vår handelsagenda längre än att enbart uppnå en framgångsrik överenskommelse i Doharundan. Under de kommande månaderna kommer kommissionen att definiera sitt åtagande för att öka vår konkurrenskraft här hemma och utomlands. Detta kommer att stakas ut efter sommaren i ett övergripande meddelande från kommissionen om de yttre aspekterna av Europeiska unionens konkurrenskraft. Det kommer att innehålla en undersökning om hur en framtida handelspolitik kan bidra till vår interna konkurrenspolitik och vilka prioriterade uppgifter vi har för att kunna bygga nya och säkra globala marknader för våra investeringar och vår handel.
Detta kommer att innebära en ny strategisk inställning till marknadstillträde, inklusive handel utan tullar och kvoter, beaktande av nya bilaterala och regionala politiska strategier och granskningen av våra politiska och ekonomiska band med Kina. Detta är dock inte ett alternativ till utvecklingsagendan från Doha: det är resultatet av ett framgångsrikt avslutande av denna runda. Våra omedelbara prioriteringar förblir därför att skapa det nödvändiga politiska engagemanget hos alla regeringar för att förhandla om en balanserad och ambitiös avslutning av utvecklingsagendan från Doha.
Vi kommer självfallet att titta närmare på globaliseringens sociala dimension. Moderna sociala system och bättre livskvalitet är inte valfria bonusar utan en integrerad del av en lösning för att ge ett bestående politiskt svar på globaliseringen och det är detta mål som framför allt förblir det centrala i mitt mandat. 
Talmannen.
   – Jag vill be ledamöterna att sänka ljudnivån. Vi kommer nu att återuppta sammanträdet. Eftersom vi har många omröstningar ber jag om er förståelse.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Konrad Szymański (UEN ),
   . – Herr talman! ENPI-förordningen är av stor betydelse. Den utgör en viktig grund för Europeiska unionens arbete och partnerskap med grannländerna för att främja och bidra till politiska och ekonomiska reformer.
Dagens omröstning följer efter en lång förhandlingsprocess om många detaljerade och komplexa frågor som alla sidor närmade sig på ett konstruktivt sätt. Det gläder mig att kunna säga att flera viktiga ändringsförslag från Europaparlamentet har godtagits. Som ett resultat av detta är förordningen mer komplett och mer heltäckande.
De ändringsförslag som jag har lagt fram tillsammans med skuggföredragandena från PPE-DE-gruppen och PSE-gruppen återspeglar den gemensamma avsikten att säkra en överenskommelse efter första behandlingen. De återstående textändringarna bör kunna åtgärdas under den normala rättsliga och språkliga kontrollprocessen. Det finns smärre textmässiga variationer i artikel 3.1 och i vissa ändringsförslag. Dessa behandlas enbart språkligt eller tekniskt och rör inte innehållet. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! För föredragande Angelika Beers räkning – som inte kan närvara just nu och vars ursäkt för detta jag vill framföra – vill jag ge en kort förklaring före omröstningen om hennes betänkande.
Angelika Beer bad mig framföra ett tack till de olika politiska gruppernas samordnare och till rådet samt kommissionen för deras goda samarbete under de givande kompromissförhandlingarna. I dag kommer vi att rösta om en kompromissöverenskommelse efter förstabehandlingen. Det finns dock fem viktiga överenskommelser som nåddes under förhandlingarna, som inte återspeglas i ändringsförslagen som ni har framför er, men som ändå bildar en integrerad del av den uppnådda överenskommelsen.
De har dokumenterats i ett brev från kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner. I ändringsförslagen 108 till 112 tar man hänsyn till olika dokument som handlar om följande frågor. För det första reagerade kommissionen på Europaparlamentets krav att stärka engagemanget på politisk nivå, vilket ligger närmare utarbetandefasen. Kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner gav en formell försäkran om att kommissionen skulle inleda en regelbunden dialog med Europaparlamentet om innehållet i utkasten till strategidokument för enskilda länder, regionala och temainriktade strategier, samt ta vederbörlig hänsyn till Europaparlamentets ståndpunkt vid genomförandet av föreslagna strategier, ”förklaringen om demokratisk kontroll”.
För det andra, och när det gäller särskilda stödåtgärder, garanterade kommissionen att den ska behandla Europaparlamentet på samma nivå som rådet, vilket innebär att Europaparlamentet informeras skyndsamt om särskilda stödåtgärder som antagits.
För det tredje lovade kommissionen att åtgärder för bekämpning av terrorism kommer att baseras på en fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna och humanitär lagstiftning och att den åtar sig att se till att dessa principer följs genom noggrann övervakning.
För det fjärde gick kommissionen med på att upprätta ett fredsskapande partnerskap, som svar på Europaparlamentets och det civila samhällets krav på bättre samordning av EU:s fredsskapande kapacitet. Kommissionens skriftliga förklaring återspeglar också det långvariga kravet från Europaparlamentet om att påskynda inrättandet av en europeisk civil fredsstyrka.
I anslutning till de stora ekonomiska nedskärningar som drabbade stabilitetsinstrumentet i samband med förhandlingarna om den nya budgetplanen bekräftade kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner även skriftligen kommissionens engagemang för att säkra extra resurser vid behov via olika budgetalternativ, inklusive reserven för katastrofbistånd och flexibilitetsinstrumentet.
Rättstjänsten har bett oss förklara att det fortfarande finns några rent språkliga och tekniska skillnader mellan texterna som antagits av rådet och den text som rekommenderas för antagande i dag. Detta är en rent teknisk fråga, som har att göra med det faktum att vi har enats i första behandlingen, vilket innebär att det normala förfarandet för rättslig översyn och kontroll inte kan genomföras förrän efter omröstningen. Parlamentets avsikter bör emellertid beaktas i samtliga variationer. 
István Szent-Iványi (ALDE ),
   . – Herr talman! Syftet med föranslutningsinstrumentet är att säkerställa en effektiv och öppen ram för ekonomiskt stöd och att tillhandahålla ett verkligt europeiskt perspektiv för kandidatländerna.
Vi har beaktat erfarenheterna från tidigare utvidgningsrundor och har övervägt EU:s intressen och kandidatländernas specifika krav och problem. Det är särskilt viktigt att anta detta instrument vid en tid då vi alla känner likgiltighet inför en utvidgning av EU. Genom antagandet av detta instrument kommer vi att sända ut en signal om att arbetet inte har upphört, utan att det fortsätter. Ett bra instrument kräver emellertid en passande budget. Budgetramen är mycket ogenerös mot kandidatländerna. Vi hoppas att översynen 2008–2009 kommer att innebära en möjlighet att rätta till detta.
Jag vill tacka medföredragandena Giorgos Dimitrakopoulos, Véronique De Keyser och Joost Lagendijk för deras hjälp och konstruktiva samarbete. Jag ber er att anta detta instrument. 
Elmar Brok (PPE-DE ),
   Herr talman! Jag vill betona en viktig punkt som är ett resultat av förhandlingarna, och om det inte finns några invändningar, vill jag att detta ska tas till protokollet.
Kommissionen och rådet har enats om att dessa tre instrument ska underställas en översyn före valet till Europaparlamentet 2009. När det gäller denna översyn bör parlamentets rättigheter, inklusive medbeslutandemakten, bevaras för att därigenom underlätta en praktisk, flexibel och snabb förvaltning, och för att se till parlamentet har möjlighet att genomföra kontroller. Samtidigt bör man se till att parlamentets inflytande säkerställs när det gäller ett projekt som under denna räkenskapsperiod, inklusive utvecklingsinstrumentet, har uppgått till totalt 43 miljarder euro.
Jag vill rikta ett särskilt tack till föredragandena, kommissionen, kommissionsledamoten och deras medhjälpare för deras samarbetsvilliga inställning.

Alexander Alvaro (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag vill framför allt ta tillfället i akt att uttrycka min tacksamhet mot Udo Bullmann och professor Kurt Joachim Lauch i utskottet för ekonomi och valutafrågor, som såg till att samarbetet med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor blev gott och fruktbart, och samtidigt rikta ett varmt tack till rådet och kommissionen för deras samarbete.
För min grupp vill jag också upprepa att vi, trots innehållet i detta betänkande, kommer att lägga ned våra röster. Anledningen är att det finns ett mycket nära samband mellan den fråga vi har att göra med och den pågående debatten om systemet SWIFT. De beror framför allt på att många människor är oroade över inblandningen i de grundläggande rättigheterna och över program som människor inte är informerade om. Därför anser jag att det ur politisk synpunkt vore klokt att vänta och se vilka resultat som kommer fram av SWIFT-undersökningen. Av denna anledning rekommenderar jag att min grupp lägger ner sina röster.
När det gäller själva betänkandet har Kurt Joachim Lauch och Udo Bullman mitt stöd. Jag vill tacka båda grupperna för deras goda samarbete.

Udo Bullmann (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill även jag tacka Alexander Alvaro och Joachim Lauch för deras goda samarbete. Vi har i hög grad enats om hur en riktig rättslig grund bör skapas, trots att vi, när det gäller EU, anser att det är bäst att utforma lagar som alla måste följa och som var och en kan förstå. Det är om denna lilla punkt – den enda som skiljer oss – som vi ska rösta i dag.
Jag vill bara att detta förfarande ska bli tekniskt korrekt. Det finns ett visst samband med Corbettbetänkandet, som just har antagits, och i anslutning till vilket ett ändringsförslag av Alexander Radwan blev antaget. Avsikten var att påverka en enda teknisk detalj, på samma sätt som vi ska rösta nu. Det ändrar inte resultatet, men de ändringsförslag som gäller kommittéförfarandet har ett minus i alla omröstningslistor, eftersom vi alla är eniga om dem. De borde inte tillåtas glida i väg, utan vi måste rösta om dem.
Låt mig nu informera parlamentet om vilka dessa ändringsförslag är. Jag ber er tillåta att vi röstar om dem. Alla grupper som har övervägt dem har markerat dem med ett minus. Ändå behöver vi ett korrekt förfarande, om kommittéförfarandet och Corbettbetänkandet ska anpassas till den rättsakt som vi nu antar.
Ändringsförslagen i fråga är nr 20, 22, 24, 103, 124 och 125. Vi ska rösta om dem även om det finns ett minus mot dem. Det är den politiska kompromiss som föredragandena har enats om. 

Jas Gawronski (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja ändra rubriken före punkt 6. I stället för ”av vilka de flesta är påstådda” bör det stå ”av vilka några är påstådda”. Det förekom ett språkligt misstag i originalversionen. 

Giusto Catania,
   . – Herr talman! Om mina kolleger tillåter vill jag lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 6, som har lagts fram av vår grupp. Så sent som i går, efter att tidsfristen för att lägga fram ändringsförslag hade gått ut, fick vi reda på att den italienska undersökningen av bortförandet av Abu Omar hade tagit en allvarlig vändning. Vi anser att det är logiskt, riktigt och nödvändigt att uppdatera ändringsförslagets text. Sålunda måste i ändringsförslag 15, efter
följande tillägg göras:
Jag uppmanar mina kolleger, inklusive dem som inte håller med i denna fråga, att inte förhindra att detta muntliga ändringsförslag läggs fram, som vi gjorde tidigare med Jas Gawronski, eftersom det helt enkelt beskriver den nuvarande rättsliga situationen. 

Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Trots att man räknar med att originaldokumentet ska översättas till alla språk, föreslås det i ändringsförslag 1 att vi inskränker oss till engelska och franska. Jag förslår att dokumentet som en kompromiss översätts till språken i de EU-medlemsstater som berörs av undersökningarna.
Jag anser att det är rättvist att vi gör detta, inte bara med tanke på parlamentet, utan också med tanke på andra undersökningskommittéer, till exempel i andra parlament.

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Christoph Konrad (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Med mitt betänkande lämnar vi ett viktigt förslag när det gäller att bekämpa bedrägeri med mervärdesskatt inom Europeiska unionen, som gör att de europeiska skattebetalarna luras på ungefär 60 miljarder euro varje år. Jag betraktar mitt betänkande som ett viktigt steg när det gäller att bekämpa denna form av bedrägeri, eftersom det innehåller ett förslag om förfarande med omvänd betalningsskyldighet, en strategi som också skulle vara genomförbar på nationell nivå. Det är något som kommer att behöva diskuteras, men nu är det rådets och kommissionens tur, eftersom parlamentet har visat stor enighet genom att ta detta steg, vilket jag är mycket tacksam för. 
Margie Sudre (PPE-DE ),
   . – Partnerskapet för tillväxt, stabilitet och utveckling mellan EU och Västindien, ett ömsesidigt gynnsamt partnerskap som baseras på gemensamma värden, är ett tillfälle för båda sidor att samarbeta för demokrati och mänskliga rättigheter och för att bekämpa fattigdomen och hoten mot fred och stabilitet.
Jag stöder kommissionens förslag till åtgärder som syftar till att hjälpa länder i regionen som redan är på väg mot regional integration tack vare Caricom, Cariforum och MEUC.
Länderna i Västindien, som i allmänhet är små och ekonomiskt sårbara, har gjort stora ansträngningar i fråga om ekonomisk diversifiering, omstrukturering och reformer och bör nu med EU:s hjälp kunna utnyttja de tillfällen som erbjuds genom globaliseringen och undvika dess fallgropar.
Jag vill tacka ledamöterna i parlamentet för att de har antagit mitt ändringsförslag om att de franska utomeuropeiska departementen i regionen, dvs. Franska Guyana, Guadeloupe och Martinique, ska bli delaktiga i den framtida politiska dialogen om samarbetet mellan EU och Västindien med tanke på deras uppenbara roll som ”Europas brofäste” i den delen av världen. 
David Martin (PSE ),
   . – En nålsticksskada inträffar när huden oavsiktligt punkteras med en nål som kan ha smittats med en patients blod. Smittade nålar kan överföra över 20 farliga blodburna patogener, däribland hepatit B, hepatit C och hiv. De flesta av dessa skador drabbar sjuksköterskor och läkare, men även annan sjukvårdspersonal är utsatta för betydande risker, liksom städ- och tvättpersonal och andra arbetstagare i efterföljande led.
Jag välkomnar detta betänkande, där man anger de förebyggande åtgärder som bör vidtas inom vård- och veterinärinrättningar för att skydda arbetstagarna från skador som orsakas av nålar och andra vassa medicinska instrument. Detta inkluderar skrivna instruktioner på arbetsplatsen och att alla arbetstagare – särskilt de som utför kanylering – ska få utbildning.
Effektiva åtgärder och uppföljningar anges också i betänkandet. Bland annat ska snabb profylax efter exponering utföras vid olyckor eller tillbud. Dessutom ska alla arbetstagare som kan komma i kontakt med nålar och andra vassa medicinska instrument erbjudas vaccinering mot hepatit B. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Ett förtroende är något positivt, men ett förtroende kan inte vara villkorslöst. Även om vi i dag röstade för ett antal paket om finansiella förslag är stabilitetsinstrumentet det minst insynsvänliga av dessa. Åtgärdens själva syfte är uppenbart komplicerat. En sådan allmän definition skulle kunna omfatta praktiskt taget vad som helst, till exempel ett försvar för en neutralitetspolitik vid högerorienterade statskupper, såsom den kupp som genomfördes av general Francisco Franco. För två dagar sedan uppgav Maciej Marian Giertych att det, i enlighet med instrumentets andra delmål, även skulle ha varit möjligt att stödja general Francisco Franco med EU-medel. Han påpekade då att han endast var intresserad av att förnya och befästa traditionella katolska värderingar i Spanien. Fastän dokumentet inte innehåller några siffror har kommissionen lovat att tillhandahålla dessa inom kort. För närvarande är bara en sak säker: parlamentet befinner sig helt och hållet utanför systemet. Parlamentets utskott för utrikesfrågor framhöll slutligen detta i trepartssamtalen mellan rådet, parlamentet och kommissionen, och krävde att dessa förhållanden skulle ändras. Parlamentet borde inte ge någon en oinskränkt fullmakt. Vissa avsnitt i dokumentet är tvivelaktiga och otydliga, och riskerar uppenbarligen att missbrukas. Jag röstade således mot föreliggande förslag. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   . – I likhet med föredraganden välkomnar jag kommissionens förslag att förenkla hanteringen av EU:s externa bistånd genom att minska de omkring 30 befintliga instrumenten till sex stycken, däribland det europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet. Detta skulle leda till ökad effektivitet, och ”vara helt och hållet i sin ordning”.
Jag stöder flera av de ändringar som har föreslagits i betänkandet, däribland förstärkandet av parlamentets funktion när det gäller att planera och övervaka programmen inom ramen för det europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet, det civila samhällets ökade deltagande i samrådsförfarandet, samt en större roll för parter som t.ex. lokala och regionala myndigheter och det civila samhället.
Jag beklagar emellertid att den fråga som gäller de yttersta randområdena med anknytning till grannskap, såsom Kap Verde, inte införlivades i det europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentets tillämpningsområde. En åtgärdsplan för utvidgat grannskap har föreslagits i syfte att underlätta samarbetet mellan de yttersta randområdena och deras grannskapsländer. Detta utgjorde en del av den strategi för hållbar utveckling för de yttersta randområdena som kommissionen föreslog i syfte att fullfölja ett av sina prioritetsområden, nämligen att föra in dessa regioner i deras egna regionala miljö.
Trots detta röstade jag för betänkandet. 
David Martin (PSE ),
   . – Som föredragande för betänkandet från utskottet för internationell handel om externa åtgärder för finansiellt, ekonomiskt och tekniskt bidrag till tredjeländer som återhämtar sig från kriser var mitt huvudsyfte att detta stabilitetsinstrument skulle ge ett verkligt mervärde genom att leverera ett effektivt, omedelbart och integrerat svar.
Även om det ursprungligen fanns frågetecken kring den rättsliga grunden för detta instrument, kom man till slut överens om att det skulle grundas på både samarbetsutveckling och ekonomiskt, finansiellt och tekniskt samarbete. Jag stöder kollegerna i utskottet för utveckling i deras oro över att införlivandet av fredsbevarande åtgärder i detta instrument inte bör åderlåta utvecklingsbudgeten på medel.
Men ännu viktigare är överenskommelsen mellan rådet, kommissionen och Europaparlamentet om detta betänkande som återspeglar Europaparlamentets initiativ om en granskningsklausul, som kommer att ge möjlighet till ändringar och bättre rapportering: ett viktigt hänsynstagande eftersom detta instrument är nytt och omfattande. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – Det så kallade stabilitetsinstrumentet utgör en del av det allmänna paket av finansiella instrument (utveckling och ekonomiskt samarbete, föranslutningsstöd, grannskap och partnerskap) som har utformats för att skapa ett integrerat verktyg. Därigenom kan EU utöva sin imperialistiska politik i kandidatländer, i länder inom EU:s omedelbara och vidsträckta grannskap, samt över hela världen. Genom att ge ”ekonomiskt stöd” till tredjeländer förvärvar EU rätten att intervenera i dessa länder, under förevändning av att åtgärda instabila situationer, ”kriser” och ”hotande kriser”, situationer som utgör ”hot” mot rättssäkerhet, lag och ordning, skyddet för mänskliga rättigheter samt främjandet av de folkrättsliga principerna, däribland stöd till särskilda nationella och internationella brottmålsdomstolar.
Detta stöd kommer samtidigt att användas som ett medel för att tvinga tredjeländer att rätta sig efter EU:s imperialistiska ambitioner och för att EU fritt ska kunna ingripa i oberoende länders inre angelägenheter. Härigenom skulle regeringar försvagas och EU:s kandidatländer finansieras, förutsatt att det införs en möjlighet att använda medel för att stödja och ordna det civila samhället, och däribland främja oberoende, pluralistiska och professionella medier.
Det grekiska kommunistpartiet röstade mot betänkandet eftersom man däri stöder grundsatsen i kommissionens förslag till förordning, och i vissa avseenden till och med låter den anta en ännu mer reaktionär utformning. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Tvärtemot min inrådan antog Europaparlamentet ändringsförslaget från Alexander Radwan, för PPE-DE-gruppen, i mitt betänkande om kommittéförfarandet.
I sitt anförande i gårdagskvällens debatt intog kommissionen hållningen att detta ändringsförslag effektivt undergräver och saboterar de överenskommelser som vi har förhandlat fram. Detta kan faktiskt ha varit Alexander Radwans avsikt – det vet jag inte – men ändringsförslaget avser en resolution som antagits av Europaparlamentet, i syfte att införa tidsfrister för delegering av lagstiftning som tillämpas systematiskt på all lagstiftning som vi antar inom sektorn för ekonomiska tjänster.
Jag skulle dock råda kommissionen att inte överreagera. Det antagna ändringsförslaget – oavsett hur mycket jag beklagar det – var endast ett ändringsförslag till ett skäl där vi refererar till en tidigare resolution. Europaparlamentet bekräftar inte på nytt sitt godkännande av resolutionen. Denna nyans bör göra det möjligt för kommissionen att godta vår text och anse att den överenskommelse som vi har förhandlat fram fortfarande är giltig. 
Ivo Strejček (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja återvända till Corbettbetänkandet. Jag kan bara anta att min begäran om en röstförklaring hamnade på villovägar i den förvirring som uppstod då ledamöter lämnade kammaren. Jag vill säga ett par ord om kommittéförfarandet. Precis som mina kolleger från det tjeckiska medborgardemokratiska partiet (ODS) röstade jag mot detta betänkande. Det gjorde jag eftersom vi anser att detta är en kontroversiell fråga såtillvida att den medför att mer makt flyttas från medlemsstaterna till kommissionen. Vi anser att väljarna i Frankrike och Nederländerna klart och tydligt talade om för EU:s institutioner vad de ansåg om att flytta över dessa befogenheter till kommissionen. Vi anser inte att deras beslut ska kunna kringgås. 
David Martin (PSE ),
   . – År 1993 fick Europaparlamentet och rådet i och med ett nytt medbeslutandeförfarande (nästan) jämbördiga lagstiftande befogenheter. Europaparlamentet ansåg att ett medbeslutandeförfarande där rådet och Europaparlamentet gemensamt kan delegera tillämpningsåtgärder kan ske under förutsättning att de båda gemensamt får fastställa förfarandena för utövandet av delegerande befogenheter och att de bör ha lika rättigheter när det gäller återställande eller återkallande. Rådet menade dock att artikel 202 i EG-fördraget, som gav rådet rätt att (ensamt) fastställa genomförandebefogenheter, förblev oförändrad.
Det viktiga steg framåt som Europaparlamentet nu kan ta är ett resultat av förhandlingarna med rådet och kommissionen. Europaparlamentet kommer nu att kunna blockera antagandet av ”kvasilagstiftande” tillämpningsföreskrifter som det motsätter sig. Om det väljer att göra det kan kommissionen utarbeta ett nytt förslag eller lägga fram förslag till en rättsakt.
Jag välkomnar detta betänkande, eftersom det bidrar till att utvidga Europaparlamentets befogenheter och gör det möjligt för parlamentet att bli en ännu mer effektiv och demokratisk institution. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   – Bör vi vara glada eller oroade över den överenskommelse som har nåtts mellan rådet, parlamentet och kommissionen beträffande de förfaranden som ska tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter?
Man kan bli tillfreds över att se att det finns viss kontroll, om än begränsad, över denna oproportionerliga makt som är unik för en demokrati, och som praktiskt taget gör det möjligt för tjänstemän i Bryssel att ändra rättsakter utan lagstiftarens godkännande.
Det finns emellertid många anledningar att vara oroad. För det första måste man återigen peka ut kardinalsynden inom EU:s institutionella struktur – kommissionen är den institution som har minst legitimitet men störst makt. För det andra har EU:s lagstiftning ännu inte förenklats. Initiativet för ”bättre lagstiftning”, som parlamentet debatterade för femtioelfte gången förra månaden – denna tvistefråga om ”eurokratin” – är definitivt inget annat än en tom fasad. För det tredje gäller denna överenskommelse genomförandet – som visserligen är ofullständigt, men som förvisso sker – av en bestämmelse i den europeiska konstitutionen; ett dokument som – vilket parlamentet säkert är trött på att höra – inte längre är aktuellt till följd av att invånarna i två av EU:s medlemsstater förkastade det med stor majoritet när det hölls folkomröstning.
Det bästa sättet att begränsa kommissionens maktbefogenheter är att omarbeta fördragen och att skapa ett nationernas EU, som skulle kunna klara sig utan denna institution i dess nuvarande form. 
Alexander Alvaro (ALDE ),
   . – ALDE-gruppen finner sig tyvärr nödsakad att avstå från att rösta i den slutliga omröstningen om detta betänkande. ALDE-gruppens begäran om att omröstningen skulle skjutas upp har inte beviljats och vi anser att betänkandet inte kan antas förrän oklarheterna i samband med SWIFT-skandalen nyligen har utretts. Det föreliggande lagförslaget måste antas på grundval av ett internationellt avtal (FATF), som både EU och USA har undertecknat. USA:s ståndpunkt måste klargöras innan EU kan gå vidare och fullgöra sin del av avtalet. Ett klargörande från ECB och de nationella centralbankerna är andra viktiga förutsättningar för antagandet.
Med hänsyn till den växande oron för de civila rättigheterna och skyddet av EU-medborgarnas personuppgifter, anser ALDE att ytterligare garantier krävs inom detta område. Vi konstaterar att en mängd säkerhetsbestämmelser antagits under senare år, medan åtgärderna för att stärka de civila rättigheterna och skydda personuppgifter har gått i stå, och beslutsfattandet på detta område sker till stor del utan någon målinriktad parlamentarisk kontroll eller rättslig översyn. Fallet SWIFT ger anledning att betvivla att EU:s instrument för skydd av personuppgifter är adekvata. En djupgående diskussion måste först genomföras. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Under det senaste decenniet har det skett en väldig ökning av terroristdåd över hela världen. Kampen mot detta gissel har därför blivit en av de främsta politiska prioriteringarna i EU och i världen.
Förslaget utgör en del av en serie åtgärder som unionen har vidtagit i syfte att minska terroristers tillgång till finansiella och andra ekonomiska resurser. Förslagets ändamål är att införliva den särskilda rekommendationen nr VII om överföringar på elektronisk väg, som har utarbetats av arbetsgruppen för finansiella åtgärder, i gemenskapslagstiftningen.
Förslaget är avsett för de myndigheter som ansvarar för att bekämpa penningtvätt och finansiering av terrorism, och där fastställs regler om kravet att tillhandahålla information om betalaren vid överföringar av medel.
Detta kommer att bli en användbar, effektiv åtgärd för att förhindra, upptäcka, utreda och åtala terrorister och andra brottslingar, samt för att spåra deras tillgångar.
Jag instämmer med de föreslagna undantagen som syftar till att beakta medlemsstaternas särskilda förhållanden gällande betalningsöverföringar.
Jag stöder Mihael Brejcs åsikt att det måste finnas en upphävandeklausul, varigenom denna förordning kan upphöra efter fem år om den visar sig vara oanvändbar. Jag stöder också den kompromiss som har ingåtts mellan Mihael Brejc och föredraganden. 
Lena Ek (ALDE ),
   . – Vi avstår från att rösta om detta betänkande eftersom det ställer parlamentet inför ett olösbart dilemma. Å ena sidan gäller betänkandet genomförandet av ett internationellt fördrag, och att rösta emot det skulle helt enkelt vara att stärka kommissionens ståndpunkt. Å andra sidan kan vi inte stödja införandet av ständigt mer lagstiftning som inkräktar på den personliga integriteten utan ytterligare belägg för att en omfattande övervakning av oskyldiga medborgare ökar säkerheten eller bidrar till att förhindra terrorhandlingar. Det har visat sig att penningflödena för att finansiera terrorism i allt högre grad sker i det fördolda, genom användning av kontanter och genom överföring av pengar med kurirer.
Vilka åtgärder som än vidtas för att skydda personuppgifter är dessutom frestelsen stor för myndigheterna att använda uppgifterna för andra syften, och hittills har ingen konstruerat ett register som inte läcker information.
Vi är också starkt oroade över effekterna för icke-statliga organisationer som arbetar för demokrati och de mänskliga rättigheterna i odemokratiskt styrda länder. En omfattande registrering kommer utan tvekan att skada deras verksamhet, även om man sagt oss att registren inte kommer att användas på det sättet.
Genom att avstå från att rösta uppmanar vi också parlamentet att börja diskutera en heltäckande politik för skydd av personuppgifter och civila friheter. Den nuvarande kursen där friheterna inskränks steg för steg måste upphöra. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Syftet med ändringsförslaget till budgetförordningen är att förenkla reglerna om externa uppdrag och bidrag, samt att göra dem mer öppna för insyn. Texten saknar för närvarande skärpa och struktur, och är som sådan svår att läsa för potentiella användare.
Denna byråkratiska regelsamling, som endast gäller inom vissa områden inom kommissionens generaldirektorat, är en mycket kostsam procedur för de producenter och organisationer som ansöker om dessa bidrag. Detta utestänger många mikroföretag, små och medelstora företag, såväl som mindre föreningar, institut och icke-statliga organisationer.
Kommissionen har dessutom utrymme för skönsmässig bedömning under processen, och därför är bara ett fåtal företag och organisationer – som ständigt är desamma – insatta i processens arbetsgång. Detta kan i sista hand leda till att val görs utifrån politiskt stöd eller annat.
Som revisionsrätten emellertid har klarlagt är den presenterade revideringen inte tillräcklig för att minska bördan och förenkla förfarandena för vare sig kommissionen eller de potentiella användarna. I parlamentets förslag förbättras situationen, men man underlåter att uppfylla det trängande behovet av en allmän översyn av budgetförordningen när det gäller dessa frågor. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Jag har redan under tidigare debatter om ömsesidigt informationsutbyte rörande asyl och invandring haft anledning att ställa ett antal frågor till kommissionsledamot Franco Frattini, eftersom jag själv undrar vilket mervärde detta system har när det gäller att bekämpa olaglig invandring. Jag påstår inte att det är dåligt, men jag anser att det alltjämt gör lika stor nytta som att fästa ett plåster på ett träben.
Trots allt är det verkliga problemet att den legaliseringspolitik som har införts i Italien, Spanien och Belgien har resulterat i en tillströmning av hundratusentals nya ekonomiska invandrare, som tack vare vår politik för öppna gränser har möjlighet att utan svårigheter sprida sig över hela EU. Om EU verkligen avser att åtgärda problemet med den olagliga invandringen måste unionen börja från början. Det är underförstått att ett faktiskt förkastande av dessa fördärvliga legaliseringar är det enda sättet att neutralisera denna politiks mäktiga dragningskraft, och förkastandet bör omedelbart följas av en konsekvent politik som innebär att alla olagliga och brottsliga invandrare skickas tillbaka till sina ursprungsländer. 
Martine Roure (PSE ),
   . – Vi behöver genomföra en lämplig gemensam asyl- och invandringspolitik. Det är avgörande för unionen att vi inför mekanismer som gör det möjligt för medlemsstaterna att utbyta information.
Om medlemsstaterna kan få en bättre uppfattning om varandras lagar och ha ett regelbundet utbyte av bästa praxis kommer de förvisso att bli bättre på att identifiera de områden där det behövs EU-lagstiftning, och successivt nå en överenskommelse som är godtagbar för alla.
Det skulle vara naivt och felaktigt att påstå att detta instrument skulle kunna göra det möjligt för medlemsstaterna att förbjuda en legalisering, vilket i vissa nationella omständigheter är nödvändigt. Utbyte av information om dessa åtgärder kan bidra till att de förstås bättre. Kraftåtgärder mot laglig invandring skulle dessutom kunna leda till att migrationsströmmarna flyttar till en annan medlemsstat. Sådana kraftåtgärder måste således också anmälas. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Giuseppe Gargani gör rätt i att kräva att parlamentet ska rådfrågas angående ändringen av protokollet om immunitet och privilegier. Han gör också rätt när han i sitt betänkande kräver att parlamentet ska ha rätt att överklaga till EG-domstolen i händelse av att någon medlemsstat underlåter att respektera principen om ledamöters immunitet. Denna princip infördes för att försvara parlamentets rättigheter, och i synnerhet för att skydda parlamentsledamöter från åtgärder som en fientligt inställd överordnad kan vidta via en åklagare. Detta är helt i sin ordning, särskilt efter denna ytterst bedrägliga handling – vilket inte är ett alltför starkt ord – från Frankrikes högsta domstol i målet rörande vår tidigare ledamotskollega Jean-Charles Marchiani.
Herr talman! Utskottet för rättsliga frågor måste också stödja den grundläggande lagstiftningen om att inte behandla en begäran om skydd av den parlamentariska immuniteten på uppenbart olämpliga grunder. I det här fallet gäller det artikel 9, medan det är artikel 10 som tillämpas. Utskottet bör anta samma rättsliga ståndpunkt när det gäller att försvara yttrandefriheten då det uppenbarligen har varit fråga om som i mitt fall. Avslutningsvis bör inte parlamentets rättstjänst sträva efter att urvattna parlamentets resolutioner, eller de regler som parlamentet har infört i sin egen arbetsordning, när en talan har väckts vid EG-domstolen. 
Alexander Alvaro, Wolf Klinz, Silvana Koch-Mehrin, Holger Krahmer, Alexander Lambsdorff och Willem Schuth (ALDE ),
   . – Herr talman! Ledamöterna från det Fria demokratiska partiet röstade mot resolutionen om de ekonomiska och sociala följderna av omstruktureringar i företag i Europa, eftersom vi är övertygade om att företag inom EU:s marknadsekonomier ska vara fria från politiska påtryckningar när de beslutar om var deras produktionsanläggningar ska ligga. På vår gemensamma marknad fyller konkurrensen – däribland konkurrensen mellan regioner – en avgörande funktion för det europeiska näringslivets fortsatta utveckling och för det sätt på vilket det kan bibehålla sin livskraft. Den slutliga effekten av politiska påtryckningar är att de hindrar marknadens funktion, och av denna anledning bör de inte tillämpas som ett medel för att avskräcka företag från att handla efter eget skön. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade mot resolutionen av följande skäl:
– Det talas överhuvudtaget inte om någon solidaritet med de anställda inom Opel/GM, framför allt inte med de mer än 1 700 anställda (och deras familjer) vid Opels fabrik i Azambuja, i Portugal, vars arbetstillfällen hotas på grund av GM-styrelsens likgiltighet inför de potentiella ekonomiska, sociala och regionala följderna. Denna ståndpunkt har drivits igenom av högern, med delaktighet av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, som har undertecknat den gemensamma resolutionen.
– Man försvarar företagens rätt att fatta sådana beslut om ledningen av verksamheten som syftar till att främja den egna ekonomiska tillväxten oavsett de potentiella sociala konsekvenserna.
– Man nämner inte de ekonomiska och sociala följderna av utlokaliseringar, som oftast äger rum enbart i syfte att minska kostnaderna och maximera vinsterna. Faktorer såsom ekonomisk livskraft och produktivitet spelar heller ingen roll för beslutet. Man underlåter oftast att respektera de kontraktsenliga skyldigheterna i samband med dessa utlokaliseringar, men ändå kan de berörda företagen, på det mest vinningslystna sätt, åtnjuta lokala och nationella offentliga stöd samt gemenskapsstöd samtidigt som de lämnar efter sig arbetslöshet och undergräver lokala ekonomier. Enbart förra året ledde utlokaliseringar till att en halv miljon människor avskedades inom EU.
– Resolutionen når inte upp till slutsatserna i resolutionerna från mars månad om följderna av utlokaliseringar och omstruktureringar för sysselsättning och regional utveckling. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Företagarandan och företagens roll är av central betydelse för ekonomisk tillväxt och utveckling, och de stora ekonomiska förändringar som vi har erfarit medför att många företag är tvungna att omstrukturera sin verksamhet. Det är emellertid också sant att det finns två högst relevanta punkter i förslaget som inte bör förbises. Den första är företagens sociala ansvar och deras skyldighet att respektera avtal och kontrakt, inte minst när de har mottagit bidrag och stöd för en särskild verksamhet. De synpunkter, problem och förslag som finns med i resolutionen anser jag är värda att stödja.
Jag anser emellertid att förslaget att upprätta en europeisk fond för justering för globaliseringseffekter är en läglig påminnelse om omfattningen av detta problem, som vi måste hitta en långtgående lösning på. Den pågående processen med att omstrukturera EU:s företagsstruktur, inte minst inom tillverkningsindustrin, kommer förhoppningsvis att få positiva konsekvenser. Den kan emellertid också få negativa sociala följder, särskilt i inledningsskedet. EU, de enskilda regeringarna och gemenskapsinstitutionerna har en skyldighet att i detta nu förbereda sig för den närmaste framtiden. Utöver denna fond bör vi diskutera andra lösningar och investera i andra mekanismer. 
Marco Cappato (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att vi, genom att rösta för detta betänkande, ska ge vårt erkännande åt något som kanske är en positiv utveckling. Parlamentet har nämligen börjat undersöka hur EU och medlemsstaterna följer lagstiftningen, i stället för att ideligen lägga skulden på Förenta staterna. När vi tidigare har ställts inför olagliga handlingar och missbruk, till exempel i samband med överföringar av personuppgifter eller inom flygtrafiken, har vi i själva verket alltför ofta dolt vår egen bristande laglighet – oförmågan att efterleva våra egna regler – bakom Förenta staternas.
Det är dags att vi erkänner vårt ansvar, och jag anser att Favabetänkandet är ett första steg i denna riktning. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag röstade mot Favabetänkandet eftersom det är ett typiskt exempel på vänstervridna fördomar. Det tillfälliga utskottet har redan beslutat allting i förväg, så allt som behövdes var att hitta bevis.
Det har emellertid framgått att man inte har upptäckt några bevis på tortyr eller annan olaglig verksamhet från CIA:s sida i Europeiska unionen, så det man gör i detta betänkande är att samla ihop uppgifter som i själva verket är hypoteser och indikationer, och därefter systematiskt presentera dem som fakta, vilket är intellektuellt ohederligt.
Detta symboliserar en särskild mentalitet som finns i parlamentet. Det kan, för att tala klarspråk, påpekas att det finns ledamöter i parlamentet som i själva verket inte vill ta itu med terrorismen. 
Petr Duchoň (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min bittra besvikelse över antagandet av Favabetänkandet. Det finns sammanlagt fyra anledningar till varför jag säger detta. För det första är betänkandet grundat på ensidig, generell information, och inte på exakta uppgifter som har verifierats av olika källor.
För det andra är betänkandet fyllt av motsägelser. Om det förekom obestridliga uppgifter som visade att CIA hade använt europeiska länder för transport och illegal internering av fångar så borde ordet ”påstådda” ha avlägsnats ur titeln. Å andra sidan, efter alla insatser från ledamöterna i det tillfälliga utskottet och från andra intresserade parter, är föredragandens användning av ordet ”påstådda” i betänkandets titel ett indirekt erkännande av att utskottet inte har kunnat bevisa att någon olaglig verksamhet har ägt rum.
För det tredje är det möjligt att några av de misstankar som har uttalats så småningom visar sig bottna i handlingar som strider mot lagen, eller så uppdagas nya fall. Mot bakgrund av terroristbekämpningens omfattning och komplexitet borde detta inte komma som någon överraskning. Det viktigaste är att vi då skulle tala om detaljer, och inte om systemfel. De personer som anser sig ha fått sina rättigheter inskränkta kan gå via de vederbörliga, välfungerande kanalerna för att hävda dessa rättigheter och kräva upprättelse.
För det fjärde, och avslutningsvis, måste vi undersöka noga hur mycket tid parlamentet ägnar åt att utreda ett påstått problem, och hur mycket tid det ägnar åt det verkliga problemet med terrorismen. Genom att anta betänkandet av Giovanni Claudio Fava riskerar vi att mötas av tvivel om huruvida vi är i stånd att bedöma enskilda problems relativa betydelse, samt huruvida vi kommer att kunna åtgärda dessa problem på ett vederbörligt sätt. 
Hynek Fajmon (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Under dagens plenarsammanträde valde parlamentsledamöterna från det tjeckiska medborgardemokratiska partiet (ODS) att inte stödja interrimsbetänkandet från Giovanni Claudio Fava om CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar. Betänkandet grundar sig enligt vår åsikt på rådande antiamerikanska stämningar, där man inte tar hänsyn till det allvarliga hot som den internationella terrorismen utgör. Amerikas förenta stater och dess allierade, däribland Republiken Tjeckien, har kanaliserat alla sina insatser under de senaste fem åren mot att bekämpa detta fruktansvärda hot. Sedan 2001 har vi bevittnat terroristattacker i Förenta staterna, Förenade kungariket, Spanien och en mängd andra länder. Terrorismen utgör en mycket stor fara, och i Favabetänkandet bortser man helt och hållet från behovet av att bekämpa den. I betänkandet tar man heller ingen hänsyn till att det är den strategi som har antagits gemensamt av Förenta staterna och dess allierade från ett antal europeiska länder som har gjort det möjligt för oss att väsentligt minska den internationella terrorismen, och att således garantera större säkerhet för EU:s medborgare. I betänkandet fokuserar man i stället på ett antal obekräftade fall av tvivelaktigt beteende från underrättelsetjänsterna inom Förenta staterna och dess allierade, och svepande slutsatser dras av dessa fall. Parlamentsledamöterna från det tjeckiska ODS kan inte stödja en sådan ståndpunkt. 
Jas Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Trots att vissa av våra ändringsförslag har godtagits är Favabetänkandet, som vi idag har röstat om, fortfarande partiskt, ensidigt och genomsyrat av förutfattade meningar, samt inriktat på att stödja fullkomligt grundlösa teorier.
Detta är en text med ett ensidigt innehåll, som också strider mot den italienska regeringens ståndpunkt. Det var premiärminister Romano Prodi själv som i ett offentligt meddelande opponerade sig mot Giovanni Claudio Fava beträffande Abu Omar-affären. Trots att Giovanni Claudio Fava förkastade ett av mina ändringsförslag, där jag hävdade att det inte fanns några bevis för inblandning från regeringens sida eller från den italienska underrättelsetjänstens sida, bekräftade premiärministerns kansli i går kväll sitt förtroende för vår underrättelsetjänst.
Giovanni Claudio Favas inställning visar hur stor misstro som finns inom den italienska vänstern, där man vare sig vill ge upp den tidigare antiamerikanismen, eller sluta upp med att använda EU:s institutioner för att attackera sina motståndare. 
James Hugh Allister (NI ),
   . – Jag röstade mot att ge Giovanni Claudio Favas utskott i uppdrag att fortsätta att utreda de så kallade extraordinära överlämnandena eftersom utskottet hittills inte har lagt fram några styrkta bevis som motiverar en fortsättning. Utskottet används snarare som språkrör för rabiat antiamerikanism och är redo att inlåta sig i löst skvaller samtidigt som man agerar med en förutfattad mening om CIA:s skuld. 
Gerard Batten, Roger Knapman och Thomas Wise (IND/DEM ),
   . – UKIP har röstat för ändringsförslag 13 eftersom det där betonas att EU:s höge kommissarie och EU:s höge representant inte har behörighet att begära information om denna sak från medlemsstaterna. UKIP avvisar bemyndigandet och motsätter sig att dessa båda befattningar inrättas och välkomnar därför att en begränsning av deras befogenheter erkänns. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Detta betänkande innehåller säkra faktorer som bekräftar det som vi under lång tid har känt till och talat om, nämligen att CIA och andra nordamerikanska myndigheter ”har varit direkt ansvariga för olagliga gripanden, avlägsnanden, bortföranden och internering” av medborgare – vilket i förmildrande ordalag omnämns som ”extraordinära överlämnanden” – samt överföring av medborgare till tredjeländer för att förhöras eller utsättas för tortyr, och att de därigenom med brutala metoder har brutit mot internationell lag och mänskliga rättigheter.
Bland andra viktiga aspekter anser man i betänkandet att det är ”osannolikt” att vissa europeiska regeringar inte haft kännedom om denna brottsliga verksamhet, och att det är ”fullkomligt osannolikt” att flera hundra flygningar inom europeiskt luftrum har kunnat äga rum utan att de relevanta myndigheterna har vidtagit några åtgärder.
Betänkandet bör bidra till att avmystifiera den verkliga innebörden av begrepp som ”förebyggande krig” och ”kampen mot terrorismen”, som Förenta staterna och dess allierade har använt för att försöka dölja sina angrepp på befolkningar och på länders suveränitet, i strid mot internationell rätt och mänskliga rättigheter.
Genom att man klargör innehållet i Natos överenskommelser och i överenskommelserna mellan EU och Förenta staterna om denna fråga bör betänkandet också bidra till att grundligen utreda vad som hände samt att ställa de ansvariga till svars. Betänkandet kommer dessutom att garantera att de nationella parlamenten genomför egna utredningar. 
Jean Lambert (Verts/ALE ),
   . – Jag röstade för detta betänkande eftersom jag anser det vara ett viktigt praktiskt steg framåt varigenom Europaparlamentet nu är berett att ta itu med allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna inom EU:s gränser och EU:s förbindelser med USA. Vi kan inte bara godta garantier från vänligt sinnade regeringar om förbud mot tortyr och mot grym och förnedrande behandling; vi är skyldiga att försäkra oss om att vi och våra allierade handlar i enlighet med internationell lag. I politiska termer behöver vi undersöka om EU och dess medlemsstater har de nödvändiga instrumenten för att söka sanningen om vad som händer på vårt territorium och i vårt namn samt tillräckliga skyddsåtgärder för att skydda våra medborgare och människor som är bosatta här. Jag välkomnar en parlamentsmajoritet för att detta tillfälliga utskott ska fortsätta sitt arbete. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   . – Jag röstade inte för förslaget till resolution från det tillfälliga utskottet för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar.
För det första anser jag att det tillfälliga utskottet inte borde ha inrättats överhuvudtaget, med hänsyn till att Europarådet redan har genomfört en utredning av ärendet i enlighet med artikel 52 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Varför upprepa uppdraget? Varför inkräkta på Europarådets befogenheter och ansvarsområden?
Varför ge en premiärminister – oberoende av storleken på det land han företräder – i uppgift att utarbeta en omfattande rapport om samarbetet mellan parlamentet och Europarådet om vi, vid första bästa tillfälle, tänker slösa bort vår tid genom att skapa en ny resolution, vars enda syfte tycks vara att ge fritt utlopp åt en rabiat antiamerikanism?
Jag delar minoritetens uppfattning att det tillfälliga utskottet, som hittills har misslyckats med att konstatera några säkra belägg för påståendena om att vissa EU-medlemsstater skulle ha begått brott mot europeisk och internationell rätt, är överflödigt i förhållande till våra behov, och att det inte bör fortsätta sitt arbete. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Gårdagens plenardebatt om Förenta staternas hemliga flygningar och hemliga interneringsläger påvisade två ytterst motsatta ståndpunkter. Det finns vissa regeringar som låter människors fri- och rättigheter stå tillbaka för kampen mot den som har en avvikande åsikt och som därför kan misstänkas för terrorism. De som tänker så inbillar sig att frihet och demokrati kan skyddas genom att inskränkas eller till och med avskaffas. De har en benägenhet att känna starka band till Förenta staterna, och en särskild lojalitet gentemot Förenta staternas nuvarande administration och politik som har lett till ockupationen av Irak och Afghanistan, samt till en situation där man har överseende med den ohållbara situationen i de av Israel ockuperade palestinska områdena.
Jag förkastar fullständigt denna inställning. Terrorismen måste bekämpas genom att i största möjliga utsträckning krympa, snarare än att utvidga, den grogrund som den har uppstått ur. En motsatt inställning medför inget annat än att de alltmer desperata människorna drivs till att sympatisera med vettlösa terrorister som påstår sig ha den bästa lösningen och känna till det bästa sättet att förbättra sina livsvillkor.
Vad som sker mitt framför våra ögon är en grov kränkning av de mänskliga rättigheterna. Enskilda människors friheter har uppenbarligen inte längre någon betydelse i kampen mot terrorismen. EU:s medlemsstater måste erkänna sin del av ansvaret för detta. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – EPLP kommer att rösta för Favabetänkandet eftersom vi anser att det är fortsatt viktigt för Europaparlamentet att undersöka CIA:s påstådda användning av EU-länder för transporter och olaglig internering av fångar.
Interimsbetänkandet är viktigt av två skäl. För det första är Europaparlamentets ledamöter till skillnad från medlemmarna av Europarådet direkt valda av medborgarna och ansvariga inför dem. Vi utreder alla slags frågor på deras vägnar och vi kan inte ignorera uppgifter om att medlemsstater har åsidosatt sina fördragsenliga förpliktelser enligt artikel 6 i EU-fördraget, där grundprinciperna om demokrati, de mänskliga rättigheterna och respekt för lagen föreskrivs. Europaparlamentet är det enda organ som kan införa sanktioner mot medlemsstater som åsidosätter sina fördragsmässiga skyldigheter. Parlamentets betänkande är också viktigt eftersom utskottet till skillnad från Europarådet också kunde inkalla vittnen. Utskottet lyssnade till starka personliga vittnesmål, som gav övertygande bevisning för betänkandet. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – Interrimsbetänkandet om CIA:s verksamhet med bortföranden, transporter, utfrågningar och tortyr i Europeiska länder bekräftar det som redan har avslöjats av organisationer och i medierna.
De upprörda protester som följde på dessa avslöjanden tvingade den konservativa socialdemokratiska gruppen att inrätta en undersökningskommitté för att erkänna redan kända fakta, så att de kunde framstå som ”oskyldiga duvor” i folkets ögon, och därigenom skapa en falsk föreställning om EU:s roll.
Ledamöterna från det grekiska kommunistpartiet avstod från att rösta eftersom man vägrade att medverka i den absurda teater som spelades upp i parlamentet av följande anledning: en överenskommelse mellan EU och Förenta staterna undertecknades i Aten, där CIA tilläts agera ostraffat, och nu ”protesterar” de krafter som stödde denna överenskommelse över resultaten.
Medlemsstaternas regeringar, med partier från både center-höger och center-vänster, kände till och tog del av CIA:s utsvävningar, och medlemmarna i de partier som har stött dessa handlingar – som många kände till – förefaller nu fördöma dem. De driver med folket.
De konservativa och socialdemokraterna har tagit parti för Förenta staternas antiterroriststrategi. De har accepterat ett ”förebyggande krig” och en utplåning av folkets friheter och demokratiska rättigheter, och de tvår nu sina händer likt Pontius Pilatus.
Inget betänkande från Europaparlamentet kan användas för att tvätta bort det politiska ansvaret hos de partier som stöder imperialismen, eller för att lura människor att tro att Förenta staternas och EU:s terroriståtgärder kommer att upphöra. De kommer istället att öka allteftersom gräsrötterna och den antiimperialistiska rörelsen växer och förskjuter maktförhållandet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Innehållet i detta betänkande kan inte beröras flyktigt. Mänskliga rättigheter och kampen mot terrorismen, tillsammans med förbindelserna med våra huvudallierade, kräver särskild uppmärksamhet och särskilt övervägande. Vad som framkommer av detta interrimsbetänkande är ett antal tvivel och misstankar som inte har klarlagts, samt några motsägelsefulla uttalanden från vissa instanser. Därför är det förståeligt att påskynda kommissionens arbete, men oförnuftigt att lägga fram obevisade hypoteser som slutsatser.
Vad viktigare är, förkastandet av ett antal ändringsförslag, som syftade till att i betänkandet införa vissa betydelsefulla detaljer som motvikt till anklagelserna och insinuationerna, tyder på en önskan att bete sig stridslystet gentemot en allierad, snarare än att vilja avslöja sanningen. Jag vill inte kännas vid denna tolkning av parlamentets roll och av EU:s externa förbindelser. Jag anser att både EU:s länder och våra allierade kan göra misstag och genomföra handlingar som strider mot lagen. Dessa handlingar bör erkännas och bestraffas, men jag är inte beredd att framföra anklagelser utan utredning, eller att döma utan bevis. 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Mina brittiska konservativa kolleger och jag kan inte stödja Favabetänkandet eftersom vi anser att betänkandet är rikt på anklagelser men fattigt på nya bevis eller belägg. Vi motsatte oss detta tillfälliga utskott från början och anser att det är slöseri på pengar eftersom det överlappar senator Dick Martys insatser i Europarådet.
Dessutom finns det inte något som helst belägg för att det skulle finnas CIA-interneringsläger i vare sig Rumänen eller Polen, inte heller tror jag att det har varit en systematisk amerikansk politik vid extraordinära överlämnanden att tortera bortförda personer i tredjeland. 
John Whittaker (IND/DEM ),
   . – UKIP (Förenade kungarikes delegation i IND/DEM-gruppen) röstade för ändringsförslag 13 eftersom det där betonas att EU:s höge kommissarie och höge representant inte har befogenhet för att begära information av det slag som avses från medlemsstaternas regeringar.
UKIP motsatte sig inrättandet av dessa befattningar och erkänner inte dess behörighet. Vi välkomnar därför ändringsförslag 13 eftersom man där erkänner vissa inskränkningar av deras befogenheter. 
Marco Cappato (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När banktransaktioner genomförs i främmande länder handlar det i själva verket om handelstransaktioner, och de personuppgifter som framgår av dessa transaktioner är uppgifter som inte bör användas systematiskt för säkerhetsändamål.
Även om jag röstade för denna resolution vill jag betona att problemet inte bara handlar om att uppgifter olagligen överförs till ett tredjeland, utan också om att uppgifter som samlas in för kommersiella ändamål istället används för säkerhetsändamål.
Enligt Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna är detta en fråga om generell övervakning, vilket strider mot EU:s direktiv och medlemsstaternas lagstiftning. Det är av denna sista anledning som vi stöder betänkandet om Swift. 
Gérard Deprez och Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Vi röstade för resolutionen från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, men förkastade den gemensamma resolutionen om Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunications (SWIFT), på grund av dess bristande jämvikt, vilket inte ens ett antal ändringsförslag skulle kunna rätta till.
Vi känner alla till svårigheterna med att bedöma hur kampen mot terrorismen, liksom den grundläggande respekten för våra individuella rättigheter, bör prioriteras. Debatten har regelbundet påverkats av nyheterna om villkoren för de internerade på Guantánamo, frågan om CIA:s hemliga flygningar, interneringen av fångar i Europa, och nu senast SWIFT. Det är svårt att veta var linjen ska dras, men detta är en viktig debatt i en värld där terrorismen skär tvärs över de nationella gränserna.
En utredning har inletts i Belgien för att utröna om det finns några kryphål i vår uppgiftsskyddslagstiftning. Vi anser inte att denna oförsonliga resolution – som är kraftigt antiamerikansk i sin utformning, vars innehåll är naivt (4 och 13: vilken utmärkt idé – underrättelsetjänsten ska göra sin verksamhet offentlig!) och som ofta är oläslig – förbättrar vårt anseende bland européerna. Vi kunde ha använt andra metoder för att uttrycka vår beslutsamhet att belysa eventuella överträdelser, samtidigt som vi upprepade vårt orubbliga åtagande att bekämpa dem vars ideologi öppet trotsar våra värderingar. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Även om det finns vissa aspekter i resolutionen som vi inte samtycker till, anser vi att den borde bidra till att framhäva den så kallade kampen mot terrorismen i skarp relief, samt den säkerhetspolitiska trend som den kännetecknas av.
Inom ramen för programmet för att spåra finansiering av terrorism har Förenta staterna, med hjälp av en hemlig överenskommelse, fått tillgång till alla finansiella uppgifter som lagras hos Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunications (SWIFT), en kooperativ organisation med 8 000 anslutna banker och institutioner från 200 länder, däribland Europeiska centralbanken.
Förenta staterna har således fått tillgång till en ytterst stor mängd uppgifter om banköverföringar och transaktioner som genomförts av medborgare och företag runt om i världen. Tillgång till detta slags information har garanterats i strid mot de rättsliga förfarandena när det gäller uppgiftsskydd, och utan någon rättslig grund. Detta bryter mot människors rättigheter, friheter och säkerheter, samt mot varje lands oinskränkta ansvar när det gäller att skydda sina medborgare.
Följaktligen måste sanningen uppdagas, och de som är ansvariga för denna oacceptabla situation ställas till svars, inbegripet Europeiska centralbankens roll.
Detta är ingen isolerad företeelse, utan ännu en synlig del av den verkliga innebörden av denna säkerhetspolitiska trend som undergräver medborgarnas rättigheter, friheter och säkerheter. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – Förenta staternas övervakning av miljontals oskyldiga människors kontorörelser, med samtycke från EU och medlemsstaternas regeringar, visar på omfattningen av och målen med den så kallade antiterroriststrategin. Den utgör en del av imperialisternas globala och integrerade strategi för att registrera uppgifter i syfte att kontrollera, undertrycka och terrorisera dem som bekämpar dem.
Övervakningen avslöjar den funktion som banksystemet, de privata företagen och de statliga bolagen fyller i de kapitalistiska länderna samt inom Europeiska centralbanken, som till och med överträder sina egna regler för systemets allmänna bästa.
De resolutioner om, och krav på, skydd för medborgarnas privatliv samt på att det ska finnas en balans mellan kampen mot terrorismen och de mänskliga rättigheterna, som kommer från de konservativa och socialdemokratiska partier som är dominerande inom EU, är ett enormt hyckleri.
Det var de som undertecknade dessa överenskommelser. Det är lika förolämpande att de vid samma tidpunkt och vid samma möte godkände ett betänkande och ett förslag till förordning för att kunna registrera samtliga EU-medborgares finansiella banktransaktioner.
Parlamentsledamöterna från det grekiska kommunistpartiet avstod från att rösta, eftersom man vägrade att delta i försöket att ge felaktiga intryck samt att rättfärdiga EU och de krafter som stödjer unionen. Det grekiska kommunistpartiet kommer att bidra till att avslöja mer om den roll som EU spelar, för hur mycket unionen än försöker framstå som känslig och demokratisk, kommer den att vidta hårdare antifolkliga och antidemokratiska åtgärder och samtidigt känna hur det folkliga motståndet växer. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Hur mycket det än påstås i Lambrinidisbetänkandet att integrationen i princip är en dubbelriktad process har jag, i den text som godkändes, i själva verket funnit så gott som ingenting av det slaget. Tvärtom är det återigen samma gamla visa om en mängd rättigheter och knappt några skyldigheter.
Återigen uppmanas EU:s medlemsstater att engagera sig för en positiv särbehandling av invandrare, vars logiska konsekvenser är att den inhemska befolkningen försätts i ett ofördelaktigt läge eller diskrimineras. Dessutom ska invandrare beviljas samtliga politiska rättigheter utan att det ställs några frågor huruvida de är villiga att integreras. Det påstås till och med att vissa kulturella och religiösa sedvänjor inte ska hindra utländska medborgare från att åtnjuta rättigheter, eller från att integreras i samhället. Detta påstås trots att vi alla är fullständigt medvetna om att det här bara är ett förtäckt sätt att nämna de så kallade kulturella och religiösa islamiska sederna, som är den verkligt omstridda punkten här. Dessa seder strider i själva verket fullständigt mot det som vi, i våra europeiska demokratier, har uppnått samt mot de rättigheter som vi kan åtnjuta här.
Det är bland annat av denna anledning som jag givetvis har röstat mot ett antagande av detta betänkande. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag röstade mot Lambrinidisbetänkandet på grund av att det inte innehåller någon som helst lösning på dessa problem. Tvärtom utgör betänkandet i sig en del av problemet. Att man i betänkandet t.ex. nämner att de 40 miljoner utlandsfödda medborgarna i EU skulle kunna betraktas som den 26:e medlemsstaten är i sig ett talande bevis för detta. För femtioelfte gången görs EU:s väljare till syndabockar, och man kommer med en inlindad förevändning för att ytterligare begränsa rätten att fritt uttrycka sin åsikt.
I betänkandet kräver man att det införs rösträtt för utländska medborgare samt positiv särbehandling, vilket är ett annat sätt att uttrycka att européer ska diskrimineras till förmån för utländska medborgare. Det handlar inte bara om att vi av praktiska erfarenheter vet att detta slags orealistiska regler inte fungerar, det finns dessutom inte någon demokratisk grund för dem. Detta slags betänkande är det senaste i raden av otaliga exempel på EU:s demokratiska underskott, och på de ingripanden från EU-nivå som bara ytterligare kommer att undergräva européernas förtroende för EU. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   – Om det krävdes bevis för den proeuropeiska politiska pseudoelitens sammanbrott, den mentala förvirring som de lever i, deras brist på referenspunkter och de bakvända värderingar som de lider av, så har Lambrinidisbetänkandet gett oss dessa bevis. Det han föreslår är detsamma som en allmän, institutionaliserad positiv inställning till icke-européer, och en form av diskriminering gentemot européer på deras eget territorium. Detta åtföljs, på det ekonomiska planet, av ett slags Marshallplan för det han kallar ”EU:s 26:e medlemsstat” och, på det politiska planet, av ett ensidigt beviljande av rättigheter som endast borde gälla för en stats medborgare.
Det är dags att ni vaknar, herr Lambrinidis! Ett officiellt erkännande för 40 miljoner invandrare från länder utanför EU skulle utlösa en störtflod. Medlemsstaterna avsätter redan nu hundratals miljarder euro varje år till den så kallade integrationspolitiken, som man totalt har misslyckas med. Detta är kostsamt för samhället och ett hinder för samhällsekonomierna. Glöm inte konflikterna mellan de olika etniska grupperna i Förenade kungariket. Glöm inte orsaken till Theo Van Goghs död. Glöm inte upploppen i Frankrike, där unga människor skrek ut sitt hat mot våra institutioner, våra värderingar och allt det vi står för. De multikulturella samhällen som ni vill skapa är rena krutdurkarna.
Miljontals européer är dömda till arbetslöshet, sociala problem och svårigheter med att hitta bostad. Det är dem som vi i första hand borde oroa oss för. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Mina brittiska kolleger och jag själv välkomnar den breda uppläggningen av Lambrinidisbetänkandet och stöder de många positiva och balanserade inslagen i betänkandet för att främja integreringen av invandrare i samhället i Europeiska unionen.
Vi vill dock ännu en gång framhålla att stor uppmärksamhet behöver ägnas åt att se till att subsidiaritetsprincipen respekteras fullt ut i varje enskild aspekt av politiken inom detta viktiga område.
Dessutom anser vi att asylpolitiken måste förbli de nationella regeringarnas behörighetsområde och kan inte tänka oss en alleuropeisk uppläggning av det slag som anges i skäl L.
Av dessa skäl beslöt vi oss för att avstå från att rösta om detta betänkande. 
Carl Lang (NI ),
   . – I dag finns det omkring 50 miljoner invandrare i EU, varav merparten kommer från Afrika och Asien, och den siffran stiger med en eller två miljoner varje år. Utbrotten av etniskt våld, islamiseringen av flera av våra städer, samt de utmaningar som våra sociala trygghetssystem står inför, där man inte klarar av alla dessa nyanlända personer, är de allvarligaste konsekvenserna av invandringen. Assimileringen blir dessutom allt svårare eftersom invandrarna kommer från kulturer som skiljer sig från vår civilisation.
Den integrering som föredraganden föreslår är långt ifrån en lösning på problemen, utan i själva verket förvärrar den dem. De upplopp som ägde rum under tre veckor i Frankrike i november 2005 ledde till att dussintals byggnader, däribland offentliga samlingslokaler, gymnasieskolor och andra skolor, som hade byggts som en del av denna politik, förvandlades till aska. Andra förslag, såsom ”att uppmuntra invandrarnas politiska deltagande”, med andra ord att ge dem rätt att rösta, vilket Nicolas Sarkozy vill göra i Frankrike, kommer att upplösa våra samhällen ytterligare.
Istället för att låta tusentals människor slukas upp av en falsk integration bör våra regeringar först och främst upprätta en verklig samarbetspolitik med ursprungsländerna, grundad på ömsesidighet, och för det andra bör de inleda en omfattande familjepolitik i syfte att garantera en långsiktig överlevnad för våra nationer. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Stavros Lambrinidis till hans framstående betänkande om strategier och metoder för att integrera invandrare i EU, vilket jag ger mitt fulla stöd.
I detta hänseende vill jag belysa behovet av att garantera ett effektivt genomförande av gemenskapens direktiv när det gäller integration av invandrare.
För detta ändamål bör EU övervaka införlivandet av direktiven om integration, samt effektiviteten av de administrativa förfaranden varigenom den relevanta lagstiftningen genomförs i invandrarnas dagliga liv. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Även om jag delar föredragandens oro kan jag inte instämma i alla de förslag som han har lagt fram för att lösa ett av invandringens främsta problem, nämligen integrationen.
För att bara nämna några exempel: föredraganden förväxlar invandringen från anslutningsländerna (särskilt under tidigare år) med invandringen från andra länder, vilket är ett bedömningsfel som framgår av slutsatserna; han gör ett felaktigt påstående om att de mer än 40 miljoner medborgarna från tredjeländer utgör ”EU:s 26:e medlemsstat (och den femte största)”; och slutligen är idén – som gruppen Europeiska enade vänstern senare backade om – att medlemsstaterna ska bevilja medborgarskap åt invandrare, utan att nämna att denna fråga omfattas av olika regler och har olika existensberättigande, ett alltför förenklat sätt att behandla ett sådant komplicerat ärende.
Att det för tillfället finns ett problem med att integrera vissa invandrargrupper i EU visar att det för närvarande saknas en europeisk modell som fungerar helt och fullt. Integrationen är en dubbelriktad process. Den behöver främjas av värdlandet (av myndigheter och medborgare) och utgöra något som invandrarna själva vill och omsätter i handling. Ett misslyckande med att erkänna detta är liktydigt med att överlämna initiativet till extremistiska krafter på båda sidor. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   – Invandringen är en alltför viktig fråga för att bara överlämnas åt opinionsinstituten, eller för att fastställas vara en viktig fråga endast under nationella val. Invandringen har blivit ett faktum: mer än 40 miljoner människor lever inom Europeiska unionens territorium, och EU tycks ha stora svårigheter med att samordna sina åtgärder. Unionen måste agera snabbt för att fastställa en konsekvent och effektiv invandringspolitik. I syfte att bekämpa människohandeln och den olagliga invandringen avser det finländska ordförandeskapet att gå vidare med denna ömtåliga fråga genom att bryta ner barriären av enhällighet i ministerrådet som hejdar alla framsteg på det kritiska området för rättsligt och polisiärt samarbete.
Jag hoppas innerligt att denna nordiska önskan snart kommer att omsättas i handling, genom att det genomförs en human gemensam politik om rätten till asyl, eller genom ett samarbete mellan de 25 medlemsstaterna för att kunna tilldela kvoter till varje land. En annan utmaning som måste antas är integrationen av invandrare. Som framhålls i Lambrinidisbetänkandet krävs det fortfarande att man gör stora framsteg i EU:s 25 medlemsstater om integrationen ska kunna lyckas, i synnerhet när det gäller tillgång till sysselsättning, icke-diskriminering, kvinnors utbildning, språkundervisningsprogram och politiskt deltagande. Om vi lyckas med detta kommer vi att befinna oss ett steg närmare en social sammanhållning. 
Martine Roure (PSE ),
   . – EU:s invandringspolitik kan inte begränsas till att enbart omfatta kampen mot olaglig invandring: vi måste snarast fastställa en EU-politik för integration av tredjelandsmedborgare.
Kommissionens meddelande om en gemensam agenda för integration utgör således ett viktigt steg framåt, och inrättandet av en europeisk fond för integration av tredjelandsmedborgare ligger också i linje med detta. Invandrare måste kunna dra direkt nytta av denna fond, och därför tillåtas att delta mer aktivt på alla nivåer inom områdena utbildning, kultur och politik.
Vi behöver främja ett utbyte av bästa integrationspolitiska praxis mellan medlemsstaterna, för att jämna vägen för en verkligt europeisk integrationspolitik.
Jag stöder också föredragandens förslag om att fastställa snabba och mänskliga förfaranden för beviljande av ställning som varaktigt bosatt, för familjeåterförening och för naturalisering av varaktigt bosatta invandrare. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   EU tar endast upp frågan om invandringen inom ramen för Lissabonstrategin, i syfte att öka ekonomins konkurrenskraft, med andra ord i avseende att öka lönsamheten för EU:s storföretag. Därför är unionens uttalanden om den sociala integrationen av invandrare ingenting annat än en allmän önskelista, utan praktiskt stöd för att lösa de förvärrade problemen. Dessa uttalanden är förolämpande och hycklande mot bakgrund av att invandrare över hela unionen blir våldsamt utnyttjade av storföretagen inom dåligt betalda, oförsäkrade arbeten där de saknar tillgång till grundläggande sociala och politiska rättigheter. Invandrarna är dessutom en permanent gisslan inom EU-medlemsstaternas reaktionära institutionella strukturer, som olagligen håller miljontals invandrare fångna.
Det grekiska kommunistpartiet stöder invandrarnas rimliga ansökningar om rättslig status, avskaffandet av illegala, oförsäkrade anställningar, höjda löner, lika lön för lika arbete, förbättrad och gratis utbildning och hälso- och sjukvård, samt fullständiga politiska rättigheter för alla. Sättet att lösa invandrarnas problem är att integrera dem i arbetarklassrörelsen och motståndsrörelsen, samt genom att utveckla kampen mot den antifolkliga politik som bedrivs av EU och av regeringarna. Det är nämligen de som är ansvariga för den fattigdom och de motgångar som drabbar både lokala och invandrade arbetstagare i EU och i hela världen. 
Nirj Deva (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska kolleger välkomnar den breda uppläggningen av Carlottibetänkandet och stöder de många positiva och balanserade inslagen i betänkandet.
Vi är dock emot idén att integrera migrationsfrågan i EU:s utrikespolitik, så som anges i punkt 6. Vi anser inte att en gemensam strategi är det bästa sättet att hantera frågan. Vi anser att politiken inom detta område måste fortsätta att höra till de nationella regeringarnas behörighetsområde och kan inte tänka oss en alleuropeisk uppläggning av invandringspolitiken. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   – Marie-Arlette Carlottis största svaghet, som framgår av parlamentets samtliga betänkanden om denna fråga, är att hon tror att invandring – som för tillfället döpts om till ”människors rörlighet” – är en mänsklig rättighet. Nej, vi har inte någon oförytterlig rättighet att bosätta oss permanent i vilket land vi vill: stater måste kunna besluta vem som kan resa in på deras territorium, vem som kan stanna där samt hur lång tid vistelsen kan vara.
Föredragandens kvasireligiösa filosofiska förutfattade meningar har således fört henne till felaktiga svar. Det är helt uppenbart att det finns en förbindelse mellan utveckling och migration: hundratusentals människor tvingas migrera på grund av fattigdom, och det är tydligt – som Front National har sagt under flera års tid – att det behövs en utvecklingspolitik som kan göra det möjligt för dessa människor att stanna kvar i sina hemländer genom att ge dem medel att leva där i värdighet.
En faktor i detta hänseende är att organisera en repatriering för invandrare tillbaka till ursprungsländerna, så att dessa länder kan dra nytta av den erfarenhet och de kunskaper som invandrarna har förvärvat under sin vistelse i EU. Detta är det enda alternativ som Marie-Arlette Carlotti helt och hållet har ignorerat, och därför kommer vi att rösta mot betänkandet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Vi stödde detta betänkande eftersom det innehåller ett antal punkter som vi välkomnar. I betänkandet kritiserar man emellertid inte den invandringspolitik som bedrivs i EU, och inte heller fördöms de underliggande orsakerna till att miljontals män och kvinnor över hela världen migrerar.
I betänkandet låter man bli att kritisera EU:s invandringspolitik, vars huvudsakliga mål är att utnyttja billig arbetskraft som förvägras sina rättigheter, samtidigt som man genomför repressiva åtgärder som syftar till att kriminalisera invandrare. Dessa invandrare är män och kvinnor som helt enkelt vill åtnjuta rätten att leva, dvs. tillgången till livsmedel, hälsa, vatten, bostäder, utbildning och kultur – rätten till sysselsättning och rätten till inkomst.
I betänkandet undviker man också migrationens underliggande orsaker, som har sin grund i en allt djupare ojämlikhet. Denna ojämlikhet har framkallats av den nyliberala, militaristiska politik som är grundläggande för den kapitalistiska globaliseringen. Denna liberaliserings- och privatiseringspolitik är avsedd att främja en koncentration av välståndet och ägandet inom de stora ekonomiska och finansiella grupperna, samt att manipulera medlemsstaterna att uppmuntra deras intressen, vilket visar att de inte behöver en konflikt eller ett krig för att göra sina idéer gällande. 
Martine Roure (PSE ),
   . – Inför Rabatkonferensen är det mycket viktigt att vi kommer ihåg att samarbete mellan EU och immigranternas ursprungsländer inte måste begränsas till att hjälpa dem att stärka sina gränser.
Vi måste föra en dialog för att ta itu med de grundläggande anledningarna till att människor riskerar livet för att färdas över havet och söka ett bättre liv i Europa. Vi måste underlätta en utveckling som mer fokuseras på människorna, för att minska fattigdomen och bristen på jämlikhet, vilka är de främsta skälen till utvandringen. Inrättande av en gemensam utvecklingsfond inom EU kommer att befästa denna princip.
Slutligen måste vi komma ihåg att migration måste utgöra en möjlighet för ursprungsländerna: vi kan uppmuntra migranterna att investera i sina egna länder, för att optimera deras inverkan på utvecklingen i ursprungsländerna. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Jag röstar för detta betänkande då det inte är lagstiftande och kommer med många goda förslag. Det betonar jämställdhet, rättigheter för asylsökande och hjälp till integrering och samarbete. Jag är dock emot dess förslag till ökad EU-makt över migrationspolitik då detta leder till försämringar både praktiskt och demokratiskt. Jag är emot de ineffektiva nya fonder som föreslås som EU inte kommer klara av att administrera. Jag är dessutom emot det kostandsineffektiva förslaget att betala mellanskillnaden i lön för höginkomsttaggare som flyttar tillbaka. 
Jean-Claude Fruteau (PSE ),
   – I Schmidtbetänkandet har Europaparlamentet försökt redogöra för behovet av att ge den rättvisa handeln en verklig europeisk politisk ram.
Detta tillvägagångssätt är mycket viktigt, eftersom trycket nu från världsmarknadernas ökande öppenhet utgör ett allvarligt hot mot den ekonomiska, miljömässiga och sociala livskraften hos de olika jordbruksmodellerna i hela världen. Genom att tvinga jordbrukarna att sälja sina produkter till allt lägre priser riskerar man att deras intäkter undermineras, och detta är delvis orsaken till de försämrade arbetsförhållandena för jordbruksarbetarna och till miljöförstöringen.
Den fria handeln kan och måste bidra med ett alternativ till denna situation, som genom att gynna den minsta gemensamma nämnaren underminerar millenniemålen. Mot denna bakgrund måste kommissionen nu sända en stark politisk signal om prioritering av ett handelssystem som ger producenterna en rimlig inkomst och bidrar till att avlägsna alla frestelser till social och miljömässig dumpning. Den ökande populariteten bland EU:s konsumenter för rättvisemärkta produkter kommer utan tvekan att fungera som en sporre för denna typ av initiativ.
Även om jag beklagar att parlamentet inte ansåg sig vilja rekommendera särskilda tariffåtgärder (en differentierad metod liknande GSP+) för att gynna rättvisemärkta produkter, kommer jag att rösta för Schmidtbetänkandet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Trots att betänkandet är skrivet med de bästa avsikter, misslyckas det slutligen med att nå problemets rötter.
Producenten måste naturligtvis få en rimlig inkomst – för att kunna täcka produktionskostnaderna och ge sig själv ett hållbart levebröd – och måste dessutom engagera sig för att få ut sina produkter på marknaden, för att bara nämna två av de många positiva punkterna i betänkandet.
Detta får inte dölja det faktum att de huvudsakliga idéer som ligger till grund för den så kallade rättvisa handeln står i motsatsställning till politiken för att avreglera världshandeln, till exempel inom WTO (för att inte nämna de frihandelsavtal som stöds av EU och Förenta staterna), som söker manipulera produktionssystemen i de ekonomiskt minst utvecklade länderna för att uppfylla de expansionsbehov som de stora ekonomiska och finansiella grupperna i de ”nordliga” länderna har.
Det som krävs är en politik som respekterar människornas rätt att använda naturresurserna och utnyttja sitt lands produktion och ekonomiska tillgångar för att förbättra sina levnadsförhållanden. Det är en politik som uppmuntrar till ömsesidigt gynnsamt samarbete och som ger livsmedelssuveränitet, en politik varigenom naturresurserna och ekonomins strategiska sektorer förblir allmän egendom och lyder under offentlig kontroll. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta balanserade betänkande där man undersöker hur den växande populariteten för och antalet rättvisemärkta produkter skulle kunna bidra till våra försök att sätta stopp för sociala orättvisor och höja produktionsnormerna i utvecklingsländerna.
Jag stöder flera av slutsatserna i betänkandet, nämligen att det måste finnas tillräckligt med konsumentinformation, ett rättvist producentpris och tillräcklig insyn genom hela leveranskedjan. Jag försökte få betänkandet ändrat för att se till att produktionsvillkoren får fullt genomslag i begreppet rättvis handel genom kravet på att ILO:s åtta grundläggande konventioner ska respekteras.
Jag lade också fram ett ändringsförslag där kommissionen uppmanas att samarbeta med den internationella rörelsen för rättvis handel för att stödja klara och allmänt tillämpliga villkor som systemen för konsumentgarantier kan utvärderas mot för att stärka konsumenternas förtroende för dessa system. Eftersom det finns flera nationella system som är kända bland konsumenterna vill jag inte för närvarande stödja ett EU-omfattande system för rättvisemärkta produkter. Jag anser dock att alternativet bör övervägas om allt för många standarder och märkningar gör det förvirrande för konsumenterna. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Det är allmänt bekant att fler än 65 miljoner människor i världen har smittats med hiv, omkring 25 miljoner människor har dött och ungefär 15 miljoner barn har blivit föräldralösa på grund av aids. Detta är särskilt allvarligt i utvecklingsländerna, eftersom mer än 95 procent av de 40 miljoner människor som nu lever med hiv-smittan bor i utvecklingsländerna, med över 70 procent enbart i Afrika söder om Sahara.
Mot denna skrämmande bakgrund vill jag belysa kvinnornas svåra belägenhet. De utgör mer än hälften av de aidssmittade, och 60 procent av de aidssmittade i Afrika. Kvinnor är mellan två och fyra gånger mer mottagliga för sjukdomen än män.
Även om vi vill framhäva deklarationen från FN:s generalförsamlings särskilda sammanträde den 2 juni 2006, särskilt hänvisningarna om att främja tillgång till läkemedel för alla människor, vilket inkluderar produktion av generiska antiretrovirala mediciner och andra viktiga läkemedel mot aids-relaterade infektioner, kan man beklaga att deklarationen saknar alla globala mål och tidsgränser för behandling, resurser och förebyggande åtgärder, och att den inte heller erbjuder någon genomförbar handlingsplan för att stödja målet att alla hiv-smittade människor senast 2010 ska ha allmän tillgång till ...


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om Enrique Barón Crespos muntliga fråga om resultaten från WTO:s sammanträde i Genève i slutet av april samt framtidsperspektiv. 
Robert Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att de flesta av våra talare önskar att Peter Mandelson ska vara här när de talar. Vet ni om han kommer? 
Talmannen.
   – Jag har fått veta att kommissionsledamoten är på väg, och jag tror att han just kommit in i kammaren, så jag tycker vi kan låta Peter Mandelson slå sig ned medan den första talaren får ordet för sin grupp. 
Georgios Papastamkos,
   – Herr talman! Jag vill komma med ett seriöst förslag som tillägg till det som helt riktigt sades av ordföranden för utskottet för internationell handel, Enrique Barón Crespo. Resultaten från mötet i Genève borde inte avleda vårt engagemang för mångsidighet, organiserade internationella ekonomiska förbindelser och en balanserad och rättvis förvaltning av världshandeln.
Icke desto mindre har jag svårt att förstå varför EU fortsätter att vara i underläge inom jordbrukssektorn. Vi vet alla att EU har visat en konstruktiv hållning i förhandlingarna. Tyngdpunkten i förhandlingarna, med eftergifter, dikteras av andra ledande utvecklade och dynamiskt utvecklande aktörer. Vi måste avlägsna de illusioner som vissa av våra handelsparter anstränger sig för att bibehålla.
För det första är avreglering av jordbruket inte ett universalmedel för utveckling. Tvärtom kan det bara förväntas gynna några få konkurrerande exportörer, t.ex. Australien, Nya Zeeland, Brasilien och Argentina. I alla de senaste ekonomiska undersökningarna fastslås det att de största fördelar man förväntar sig av den nuvarande rundan kommer från öppnandet av marknaderna för industriprodukter och handelns tjänstemarknader.
För det andra är avregleringen av industriprodukter och tjänster inte bara enormt intressant för de utvecklade länderna. Gradvis avreglering, med nödvändigt tekniskt stöd, kommer att gynna utvecklingsländerna själva.
För det tredje är en särbehandling av utvecklingsländerna mycket positiv. Men samtidigt är det genom att vända blickarna utåt som dessa länder kan hjälpa sig själva att integreras mer effektivt i det globala handelssystemet. När det gäller dilemmat med multilaterala eller bilaterala/regionala förbindelser, är vi helt och hållet för multilaterala handelsförbindelser.
Följaktligen krävs det ytterligare förhandlingar, samtidigt som man bibehåller principen om enhetligt engagemang. Jag anser att det fortfarande finns marginaler för avtal. Doharundan får inte gå under. Till den knyts stora ambitioner och förväntningar.
Avslutningsvis vill jag särskilt tacka kommissionsledamot Peter Mandelson för hans detaljerade redogörelse från sammanträdet i Genève och tacka honom uppriktigt för hans ståndpunkt i förhandlingarna. 
Panagiotis Beglitis,
   – Herr talman! Jag vill i min tur tacka ordföranden för utskottet för internationell handel, Enrique Barón Crespo, för hans betänkande och kommissionsledamot Peter Mandelson för hans rapport.
Jag menar att sammanbrottet för förhandlingarna i Genève förra veckan spred panik, det var det klimat man skapade. Men jag anser att detta klimat inte under några förhållanden får pressa kommissionen eller kommissionsledamot Mandelson att fortsätta att bevilja eftergifter, framför allt inte inom jordbrukssektorn.
Herr kommissionsledamot! Jag befarar att vi inom EU eller inom Europeiska kommissionen har förlorat slaget om våra ståndpunkter. Vi har förlorat i fråga om kommunikation, och jag menar att vi måste vara särskilt försiktiga här. Vårt budskap måste vara kristallklart. Vi vill ha en balanserad och logisk kompromiss som täcker alla områden i Doharundan. Men sådana kompromisser får inte göras på bekostnad av EU:s jordbrukssektor. Det vi rättar oss efter är alltså mandatet från ministerrådet och den reviderade gemensamma jordbrukspolitiken.
Herr kommissionsledamot! Till sist skulle jag vilja att ni förklarar något som ni sagt vid flera tillfällen nyligen: Vad betyder det när ni säger att Europeiska kommissionen kommer att visa villkorlig flexibilitet? Jag befarar att detta utnyttjas av våra handelspartner för att utöva större påtryckningar på kommissionen. 
Marian Harkin,
   . – Herr talman! Jag välkomnar kommissionsledamot Peter Mandelson hit i dag.
Jag lyssnade på vad kommissionsledamoten hade att säga i förmiddags. Han talade om verkliga nedskärningar av jordbruksstödet för alla och om att verka så flexibelt vi kan. Jag vill fråga Peter Mandelson om den flexibiliteten och om det mandat han har från ministerrådet i fråga om handelskoncessioner inom jordbruket. Har det förhandlingsmandat som fastställdes i rådets slutsatser och i Luxemburgavtalet ändrats? Jag väntar mig visserligen inte att han ska ge mig exakta upplysningar om sin förhandlingsståndpunkt, men jag skulle vilja veta vilka de generella ramarna är för den flexibiliteten och om det finns en gräns.
Kommissionsledamoten sa också att han förhandlade tillsammans med kommissionsledamot Mariann Fischer Boel i Genève i förra veckan. Instämmer han i hennes uttalande i förra veckan där hon sa att om vi godkänner G20-förslagen i dess helhet skulle vi förlora upp till en halv miljon arbetstillfällen i distributionskedjan, varvid nötköttsproduktionen i länder som Irland och Frankrike skulle utraderas och fjäderfäproduktionen skulle försvinna helt och hållet?
Slutligen vill jag uppriktigt be kommissionsledamoten om ursäkt för att jag måste lyssna till hans svar på Internet eftersom debatten dragit över tiden i flera timmar och jag måste passa ett plan som inte kommer att vänta. 
Carl Schlyter,
   . – Herr talman! Det är uppenbart att WTO-krisen håller på att fördjupas. Det finns risk för att förra veckans misslyckande vid WTO:s ministermöte med att föra medlemmarna närmare handelsuppgörelser är ännu ett steg mot det slutliga sveket mot själva tanken med utvecklingsrundan. Somliga har sagt att mötet var ett bakslag med ett ännu svårare förhandlingsklimat än tidigare, men ljusglimten var kanske att utvecklingsländerna är eniga i sitt krav på att de rika länderna som en självklarhet sätter utveckling i centrum för processen och uppfyller de löften som de gav för så länge sedan.
Mer än två tredjedelar av WTO-medlemmarna – utvecklingsländer och de minst utvecklade länderna – förklarade att de var beredda att träffa avtal men att de industrialiserade länderna måste bidra mest till att visa verkligt ledarskap. Jag är glad över att EU visade tecken på att vara redo att närma sig G20-ståndpunkten, särskilt genom att sänka det inhemska stödet, men det finns fortfarande kryphål i EU:s erbjudande som undergräver möjligheterna till ett verkligt utvecklingsavtal. Förenta staternas erbjudande är förstås fortfarande långt ifrån vad som krävs för att stoppa dumpning och skydda livsmedelsförsörjningen.
När det gäller särskild och differentierad behandling inom jordbruket, den s.k. Development Box, är det inte klart huruvida kommissionen kommer att stödja G33-gruppens begäran om att en betydande andel av produkterna ska omfattas för att garantera livsmedelsförsörjningen. Jag skulle vara tacksam om kommissionsledamot Peter Mandelson kunde beskriva EU:s ståndpunkt och förhoppningsvis särskilja den från Förenta staternas ytterst graverande förslag.
I fråga om NAMA-paketet (marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter) kräver kommissionen fortfarande alltför mycket extrem avreglering, som kommer att hota överlevnaden för en del utvecklingsländers lokala tillverkning. Det är knappast i utvecklingsrundans anda att kräva åtgärder mot tillämpade tullsatser i stället för att som vanligt vidta åtgärder mot fasta tullsatser.
Det ser knappast ut som om vi kommer att få ett avtal i juli och tidsplanen är alltför forcerad. Vi borde ha en tid av eftertanke om varför Doharundan har misslyckats. Vi måste dra lärdom av detta och se till att frågorna behandlas bättre genom ett starkt reformerat WTO, få ett klart begrepp om handelns betydelse och skapa hållbar utveckling. På så sätt kan vi kanske utforma en utvecklingsrunda som verkligen är värd sitt namn. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Det vi diskuterar under eftermiddagen är inte bara det som framkom vid WTO-mötet i Genève, utan också WTO:s framtid som institution. Krisen inom WTO gör det troligt att institutionen inte längre kommer att kunna agera som något mer än en medlare och inte ta några initiativ för att föreslå nya bestämmelser. Konsekvensen av detta blir att världshandeln återigen riskerar att förslavas under oräkneliga bilaterala avtal. Jag har tre frågor som jag vill ställa till kommissionsledamot Mandelson.
För det första: är alla parter som deltar i handelsdiskussionerna fullt medvetna om hur brådskande det är att man vid Doharundan kommer fram till ett bra resultat? Min andra fråga hänger samman med den första: Vad är kommissionsledamotens åsikt om Förenta staternas roll och G-20, och i vilken utsträckning anser ni, herr kommissionsledamot, att de är villiga att vidta åtgärder? Min tredje fråga är den viktigaste. Är kommissionen själv klar över vad man vill göra om Doharundan misslyckas, och vilken typ av program har man förberett för denna eventualitet?
Jag vill komma med två förslag till kommissionen rörande denna handelsagenda. Framför allt måste möjligheten till multilaterala avtal hållas öppen så länge som möjligt. Bilaterala avtal innebär alltid att världshandeln får oräkneliga handelsbestämmelser som gör handeln mindre lätthanterlig och mindre effektiv. Dessutom ligger däri också hotet om en ny ekonomisk protektionism.
Mitt andra förslag har att göra med rollen för utvecklingsländerna, som inte får falla offer för några kommande bilaterala avtal. Kommissionen måste erbjuda sådana länder tekniskt bistånd så att de inte förlorar mot de stora länderna i förhandlingarna. 
Robert Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten, inte bara för att ha kommit hit i dag för att lyssna på debatten utan också för den hjälp jag anser att han gav parlamentsledamöterna i Genève i förra veckan. Jag kunde inte vara där själv men ledamöterna uttryckte sin tacksamhet över hur han höll dem informerade.
Herr kommissionsledamot! Av ert anförande, som jag fann ganska uppriktigt, fick jag intrycket att ni var ganska trött – för att uttrycka mig försiktigt, jag kunde använt starkare ord – på Förenta staternas sätt att delta i förhandlingarna. Det tycks faktiskt som om Förenta staterna är ganska omedgörligt. Man bör visserligen inte tro på allt som står i tidningen, men enligt ett pressmeddelande lär ni ha frågat den amerikanska företrädaren i handelsfrågor, Susan Schwab, vad hon skulle kunna erbjuda om EU gav Förenta staterna allt de önskar sig när det gäller marknadstillträde. Uppenbarligen kunde hon inte svara på det. Jag undrar om Förenta staterna har något förhandlingsmandat. När vi var i Hongkong verkade Rob Portman aldrig kunna förhandla. Så fort jag lyssnade på honom var det något särskilt problem med den västafrikanska bomullen. När producentlobbyn ansatte honom i Hongkong blev han mycket upprörd och verkade inte kunna kommentera saken. Det var inte någon stor fråga för Förenta staterna och inte heller en stor fråga i handelstermer, men den var mycket viktig.
Vilken är reservståndpunkten om inget händer under den närmaste månadens förhandlingar? Vart går vi? Vad är läget?
I en smärre fråga nämnde Marian Harkin jordbruket. Vad är ståndpunkten? Oron är stor, särskilt i Storbritannien men också i hela Europeiska unionen det är jag övertygad om, för att hormonbehandlat nötkött ska komma in i EU enligt ett handelsavtal med Förenta staterna. Finns det verkligen risk för att det kan hända, eller kan vi stoppa det? 
David Martin (PSE ).
   – Herr talman! Det är uppenbart att WTO-samtalen befinner sig i en allvarlig kris, men jag hoppas att medlemmarna inte kommer att tala oss in i ett givet fiasko. Det är klart att en framgångsrik samtalsrunda är beroende av att jordbruksfrågorna tacklas. Eftersom upp till 85 procent av befolkningen i världens fattiga länder bor på landsbygden är det föga överraskande att dessa länder kommer att bedöma varje paket efter dess konsekvenser för deras jordbrukare.
Det som jag finner mer förbryllande, för att inte säga obegripligt, är uppfattningen att samtalen skulle kunna stranda på Förenta staternas, och i viss mån EU:s, ståndpunkter i fråga om jordbruket. Jordbruket representerar endast två procent av vårt välstånd och därför verkar det överdrivet att låta jordbruket sätta en käpp i hjulet när vi har så mycket att vinna på förbättrat marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter och särskilt på avreglering av tjänster.
Sedan Doharundan inleddes har EU genomfört en omfattande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. I Hongkong erbjöd vi oss att upphöra med exportsubventionerna av jordbruksprodukter senast 2013. Vår plan ”Allt utom vapen” erbjuder tullfritt tillträde för produkter från de fattigaste länderna. Jag anser dock att vi kan och bör gå längre och jag lovordar kommissionsledamoten för hans flexibilitet, särskilt den flexibilitet han visade i Genève. Det är en flexibilitet som våra förhandlings- och handelsparter tyvärr saknar.
Min fråga till kommissionsledamoten är om han, mot bakgrund av sina omfattande kontakter med andra förhandlare, kan tala om för oss i kammaren vilket slags paket han anser att Förenta staterna måste lägga fram för att bryta detta dödläge.
Susan Schwab har sagt att hon fortsätter att arbeta för ett framgångsrikt resultat. Vad behöver hon ta med sig till förhandlingsbordet för att visa att Förenta staterna är berett att lägga sitt jordbruksstöd där munnen finns? 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi tycks ha förlorat Doharundans utvecklingsaspekt ur sikte medan den mal på. Det har inte blivit några nämnvärda vinster för de minst utvecklade länderna. Det har blivit märkbara förluster för länder som Mauritius, som nu löper risk att bli nedflyttat till de fattigaste ländernas kategori.
Det har också blivit stora förluster för det irländska jordbruket. Nyligen tog en jordbrukare – som är fårfarmare av tredje generationen – med mig för att se hans sista fårhjord. I vår blomstrande sockerindustri har ljusets släckts och dörrarna stängts i vår sista fabrik. Även om jag vill se påtagliga framsteg för de fattigaste nationerna antar jag att jag ska vara tacksam för att inte mer av det irländska jordbruket har skänkts bort i den senaste samtalsrundan.
Om kommissionsledamoten dock behöver ett slagkraftigt argument för att kunna rubba Förenta staternas ståndpunkt, föreslår jag att han arbetar för att genmanipulerade grödor ska klassificeras skilt från sina naturliga motsvarigheter. Detta skulle ge oss och de minst utvecklade länderna en klar fördel över Förenta staterna, som skulle ha svårt att särskilja genmanipulerade grödor och deras naturliga motsvarigheter. När kommissionsledamoten gör detta, skulle han också vilja ha vänligheten att tala med kommissionsledamot Mariann Fischer Boel om att tillåta EU-länder att ha status som fria från genmanipulerade grödor. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionär Peter Mendelsohn för den öppenhet du visade oss fyra som utgjorde parlamentets delegation i Genève förra helgen. Det var mycket givande och jag tycker vi hade ett mycket gott samarbete. Det ligger ett egenvärde i att vi får ett nytt WTO-avtal. Tilltron behöver det, både till WTO och till multilaterismen som sådan. Det är ändå det enda system som har levererat reella liberaliseringar av världshandeln.
Jag tycker dock att vi har rätt att kräva mer än bara ett avtal av alla parter. Vi förtjänar ett ambitiöst avtal, ett avtal som ger ökat marknadstillträde för både jordbruksprodukter och industrivaror för alla – såväl industriländer som utvecklingsländer – och som inte hoppar över tjänster. Detta är avgörande för att de fattiga länderna ska få utveckling, men också för att våra europeiska företag ska få tillgång till nya marknader. I det långa loppet finns det bara förlorare på ett ”Doha light” eller ett fullständigt misslyckande för Doharundan. Därför tycker inte jag att det finns några skäl som kan försvara de låsta positioner som vi ser hos flera parter just nu.
Det är lätt att se problemen i förhandlingarna. Den ekonomiska realiteten borde vara tillräcklig för att övertyga alla parter att anstränga sig lite ytterligare, inte minst den triangel av EU–Brasilien–USA som under helgen i Genève stod helt i fokus. Alla dessa länder har starka pragmatiska skäl att ta ytterligare ett steg. I USA, till exempel, borde även de mest dogmatiska jordbruksprotektionister inse att det är bättre att ge upp sina jordbruksstöd inom förhandlingarna och få marknadstillträde inom viktiga områden i utbyte, i stället för att tvingas ge upp dem efter ett sammanbrott i en tvistlösningspanel, där de inte kommer att få någonting alls i utbyte. Den sockerpanel som vi drabbades av och som gav oss själva en sockerreform av vårt stöd till producenter av socker borde ha gett oss samma insikt.
EU borde också förstå det orimliga i att gå miste om långt viktigare marknadsöppningar för industrivaror och tjänster på grund av försvaret av ett jordbruksstöd som vi alla vet är i grunden ohållbart. Därför är det glädjande att kommissionen förefaller ha närmat sig de avancerade utvecklingsländerna G20:s krav om att minska de höga jordbrukstullarna. Det är avgörande för att rädda möjligheterna att hitta ett avtal. Nu måste vi se till att ta itu med flexibiliteten så att den gäller bara de riktigt känsliga produkterna, och inte ge flexibilitet för att tillfredsställa högljudda särintressen. Vi i Europa borde om några borde förstå vikten av handel utan tullar och hinder. Vi som genom den inre marknaden drar nytta av detta varje dag.
Elisa Ferreira (PSE ).
   – Jag deltog i parlamentets delegation i Genève och jag vill delge er ett par positiva punkter. Den första var det positiva samarbetet mellan kommissionen och de parlamentsledamöter som var där. Som föregående talare har sagt hade vi daglig kontakt med Peter Mandelson och Mariann Fisher Boel. Detta medgav ett konstant informationsflöde, vilket innebar att parlamentsledamöterna kunde uträtta mer. Den andra punkten är bilden av EU som ett aktivt block som är berett att förhandla, i motsats till andra parter, särskilt Förenta staterna.
Det negativa är att det inte råder något tvivel om att förhandlingarna inte bidrog till särskilt mycket, vilket är illa för världen och för Europa. Inom EU måste vi stärka konkurrensförmågan, tillväxten och sysselsättningen. Därför måste vi garantera effektivt tillträde för industriföretagen – marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter (NAMA) – och mer dynamiska tjänster på marknaderna. Vi måste garantera respekt för immateriell äganderätt och träffa överenskommelser om miljömässigt och socialt sett lika villkor som reglerar den internationella konkurrensen.
Jag har ett par frågor. Vilken förmåga har EU för det första att nu finna en lösning, även en dellösning, på dessa problem i Doharundan? För det andra: vilken strategi kommer EU att anta om man, som vi förväntar oss, inte når någon överenskommelse i juli? 
 Ni nämnde en ny omgång förslag i september. Kan ni ge oss lite upplysningar om det? 
 Den tredje frågan: Beror den stora svårigheten att nå resultat i den pågående Doharundan på rutinproblem, eller måste den multilaterala modellen för en världsomfattande harmonisering av handeln, som jag personligen förespråkar, moderniseras helt och kanske ökas ut? 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Som kommissionsledamot Peter Mandelson vet går ökad handel och välstånd hand i hand. Ökad handel och välstånd innebär en minskad migration, ett mer stabilt samhälle och fred. Tredje världen behöver en lika stor andel av världshandeln som alla andra, men det rådande systemet med tullsatser och subventioner lägger hinder i vägen. Varför inte avskaffa handelshindren mot tredje världen i utbyte mot inhemska, rättsliga och infrastrukturella framsteg?
EU kommer inte att se över tullsatserna igen före 2013 och värdefull tid kommer att gå förlorad. Så till globaliseringsfrågan. Varför tillämpas så höga tullsatser på skor från Kina? Är vi rädda för att produktionen från Kinas gigantiska befolkning ska slå ut Europeiska unionens? Vi måste tänka om. Handel är något som går i båda riktningarna. Genom att köpa från Kina får 500 miljoner européer tillträde till en marknad bestående av 1,3 miljarder kineser. Detta är en enorm möjlighet för EU:s producenter.
Jag vädjar därför till kommissionsledamoten att ha modet och djärvheten att drastiskt sänka tullsatserna och subventionerna och stimulera frihandel över hela världen. Låt oss inte bara tala om att minska fattigdomen och förvisa fattigdomen till historien, utan låt oss tala om konkreta steg för att främja handel, som erbjuder den enda verkliga lösningen. 
Daniel Caspary (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det jag vill säga till kommissionsledamot Peter Mandelson och hans personal är följande: hjärtliga gratulationer till framgångarna med förhandlingarna under de senaste veckorna! Det visade sig att det är möjligt att en gång för alla vältra över ansvaret på Förenta staterna. EU har till slut lyckats frigöra sig från den roll som maratontalare som man har tilldelats, och alla kan nu se att tiden har kommit för de andra att sätta igång. En annan bra sak är att deltagarna i förhandlingarna skildes åt inför veckoslutet i en lugn anda, i stället för att högröstat anklaga varandra som de gjorde efter Hongkong, och det inger hopp för de kommande veckorna. Realistiskt sett bör man inte kunna förvänta sig något resultat i juni eller att förhandlingarna avslutas till dess.
Men flera saker kommer att vara viktiga under de kommande veckorna. Till att börja med kräver vår ekonomi att marknaderna är helt öppna, det gäller särskilt de framväxande ekonomierna. För det andra får det inte förekomma några ensidiga eftergifter i fråga om jordbruket. För det tredje får det inte göras några förtida politiska överenskommelser, inte ens under de närmaste veckorna. För det fjärde skulle ett dåligt resultat vara till och med sämre än inget resultat alls, för det skulle vara en katastrof för våra nationella ekonomier om vi måste erbjuda generella sänkningar av tullavgifter och subventioner inom jordbrukssektorn eller NAMA utan att få några verkliga förbättringar i gengäld i fråga om marknadstillträde för industriprodukter. För det femte är det väsentligt att EU:s företrädare vid G8-toppmötet tar upp frågan om Doharundan och sätter den högst upp på dagordningen där. Det är mycket viktigt för alla inblandade att denna runda inte misslyckas, utan i stället ökar välståndet för alla WTO:s medlemmar på grundval av klara och entydiga resultat.
Mot denna bakgrund önskar jag alla EU:s förhandlare allt gott under de kommande veckorna, i form av orubblighet, tur och framgång. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Tack för en mycket konstruktiv och nyttig debatt. Jag vill tacka alla som har stött kommissionen i dess förhandlingsposition och förhandlingsstrategi. Det är aldrig lätt att exakt bedöma vad som är bäst att göra vid ett givet tillfälle, men vi gör vårt bästa och jag anser att det är rätt att säga att EU har betydande stöd för sin strategi bland de viktigaste parterna i förhandlingen. Detta är inte lika viktigt som det stöd vi har från vår egen sida, från våra medlemsstater och från ledamöterna i denna kammare.
Jag ska göra en anmärkning omedelbart. Vi har en rad intressen i dessa förhandlingar –jordbruksprodukter, icke-jordbruksprodukter, frågor som gäller avreglering av tjänster och regler. Vår uppgift som förhandlare är att få ett resultat som är balanserat över hela bredden av dessa förhandlingsfrågor. På vissa punkter kommer vi att ge efter mer än på andra. Det kommer att bli både gungor och karuseller. Vi kommer att vinna och vi kommer att förlora.
Ingen kan slutgiltigt bedöma vad Europeiska unionen kommer att vinna av dessa samtal förrän alldeles på slutet – inte när bara huvudvillkoren är antagna, vilket jag hoppas kommer att ske i sommar, utan när alla andra förhandlingar har genomförts om enskilda länders tidsplaner och när alla förhandlingar om regler också är genomförda.
Det är mycket viktigt att de som är särskilt oroade över jordbruket inom Europeiska unionen förstår och godtar att vi inte kommer att betala något utöver våra fastställda gränser inom jordbruket för det vi vill nå på andra håll under förhandlingarna. Vi kommer att göra det som är skäligt. Vi kommer att göra det som är rimligt. Vi kommer att göra det som vi har mandat för när det gäller jordbruket. Det är självklart för mig. Det bör också vara självklart för våra medlemsstater.
Med detta sagt är det viktigt att ha ett förnuftigt perspektiv i dessa förhandlingar. Vi måste akta oss så att vi inte ägnar så mycket kraft åt att skydda våra defensiva intressen inom jordbruket under förhandlingarna att vi missar att prioritera vårt offensiva intresse av marknadstillträde för andra produkter än jordbruksprodukter och för tjänster. Det behövs en känsla för proportioner och balans när det gäller hur vi väger de olika ekonomiska och sociala intressen som står på spel här.
När det gäller Förenta staterna, låt mig bara säga detta som svar på ett inlägg: Om förhandlingarna skulle misslyckas anser jag inte att vi som förhandlare för Europeiska unionen tävlar med Förenta staterna om vem som bäst kan skjuta över skulden på den andra. Jag betraktar Förenta staterna som en verklig partner, som ett land och en ekonomi som delar våra intressen men som samtidigt betonar andra saker än vad vi gör inom olika områden för dessa förhandlingar. Vi kommer inte att kunna avsluta förhandlingarna framgångsrikt om inte EU och Förenta staterna arbetar tillsammans som ett lag – men inte på bekostnad av andra förhandlingsparter, inte i stället för förnuftiga förhandlingar och förbindelser och överenskommelser med våra förhandlingsparter inom olika förhandlingsområden.
Om dock EU och Förenta staterna till slut är oense och helt enkelt inte kan komma överens om en gemensam grund för att se till att överläggningarna oss emellan avslutas på ett framgångsrikt sätt, kommer det inte att bli något lyckligt slut på dessa förhandlingar. Vi kommer att förlora på det, Förenta staterna kommer att förlora på det, den globala ekonomin kommer att förlora på det och särskilt utvecklingsländerna kommer att förlora på det.
Jag vill tacka de ledamöter som har talat, däribland dem som har frågat mig om hur min plan B ser ut om samtalen misslyckas. Jag är rädd att jag inte gör några förberedelser för ett misslyckande: Jag kommer att fortsätta förhandla enbart med sikte på framgång, oavsett om det gäller hormonbehandlat nötkött, som inte ingår i förhandlingarna – det är av hälsoskäl vi inte välkomnar amerikanskt hormonbehandlat nötkött i Europeiska unionen, inte av handelsskäl – eller när det gäller genetiskt modifierade organismer, som inte heller de ingår i förhandlingarna och där vår politik dels måste stämma med det regelverk som vi antog inom EU för ett par år sedan, dels med WTO:s bestämmelser. Det är detta som styr vårt förhållningssätt, snarare än något jag förhandlar om i dessa samtal.
Jag är glad över att vi – kommissionen och parlamentsledamöterna – kan samarbeta i Genève och på andra håll. Det är inte av generositet som jag samarbetar med parlamentet. Det finns inget altruistiskt över detta. Anledningen till att jag samarbetar är därför att jag vill att parlamentsledamöterna ska vara med vid dessa tillfällen. Ni ger mig värdefulla insikter, ni samlar in information och kunskap, ni kan utnyttja olika opinionskällor som jag inte alltid enkelt har tillgång till, och ni kan också en vacker dag hjälpa till att framföra ett budskap till våra förhandlingsparter. Det är därför som jag välkomnar parlamentsledamöternas närvaro och det är därför som jag mycket starkt vidhåller mitt samarbete med er. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om Enrique Barón Crespos muntliga fråga (O-0065-2006 – B6-0316/2006) till kommissionen för utskottet för internationell handel om angivande av ursprungsland för vissa produkter som importeras från tredjeländer (”ursprungsmärkning”). 
Enrique Barón Crespo (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag noterar det som kommissionsledamoten just har sagt om det utmärkta samarbetsklimatet mellan parlamentet och kommissionen, men vill samtidigt för Europaparlamentets utskott för internationell handel här uttrycka beklagande över en liten händelse som rör den formella informationen om detta förslag till parlamentet och som hindrade oss från att reagera som vi skulle, även om vi trots allt hann i tid.
Jag är medveten om att förslaget sändes tillsammans med dokumenten från kommitté 133, vilka som vanligt vidarebefordrades av kommissionens sekretariat till sekretariatet för utskottet för internationell handel. Jag vill ändå påpeka att informell kommunikation, både av praktiska och principiella skäl, inte ersätter ett formellt meddelande till parlamentet med information. Herr kommissionsledamot! Jag vill hur som helst klargöra att vi inte anser att kommissionen har handlat avsiktligt, och vi kan därför börja behandla själva frågan, som är mycket viktig för européerna.
När det gäller den grundläggande frågan vill jag för det första påpeka att jag är för ert förslag att inrätta ett obligatoriskt system med ursprungsmärkning inom gemenskapen. Jag anser att detta initiativ går åt rätt håll. Kort sagt kommer det föreslagna systemet med ursprungsmärkning att informera EU:s konsumenter om exakt vilket land de produkter som de köper kommer ifrån. Detta går i samma riktning som frågor som vi tidigare har godkänt, till exempel spårbarheten för jordbruksprodukter.
Kommissionen betraktar helt riktigt konsumenternas rättigheter som en viktig, ja till och med konstitutionell, prioritering. Icke desto mindre är det meningslöst att ha rättigheter om man inte har den information som krävs för att dra nytta av dem. Valfrihet finns inte om konsumenterna inte är i stånd att utöva den på rätt sätt.
Om konsumenterna ska hysa något förtroende måste de vara nöjda med den grad av information och det skydd som de får. Det kan i själva verket inte finnas någon handel utan förtroende. En exakt ursprungsmärkning kommer inte bara att gynna konsumenterna – denna föreslagna förordning kommer också att få gynnsamma effekter för EU:s industri.
Våra produkter måste allt mer förknippas med en hög kvalitet och stil. Det kommer att göra det möjligt för oss att överleva i den globaliserade världen, på områden med så höga nivåer av kvalitet och design som till exempel textilier, kläder, juveler och skodon, och även bilar, som är en annan känslig sektor.
Konsumenterna i hela världen är ofta beredda att betala mer när de vet att en produkt har tillverkats inom EU, och det är en av de ”naturliga” fördelar som vi måste skydda. När det gäller förhandlingarna i WTO under veckoslutet vill jag också säga att jag anser att en fråga som är så känslig för EU som geografiska angivelser är relevant för detta sätt att tänka. Vi måste skydda det som karakteriserar oss på världsnivå.
Detta är därför en punkt där vi fullständigt stöder kommissionen: Vi förstår inte den attityd som många av EU:s medlemsstater har, som för närvarande blockerar beslutet i rådet. Vi anser att detta är ett viktigt framsteg för att öka vår närvaro och konkurrenskraft på världsnivå, och jag anser att det faller inom vårt kollektiva ansvarsområde.
Kommissionen och medlemsstaterna bör inte bara lyssna till de importörer, grossister eller företag som redan har flyttat sin produktion till andra kontinenter, hur respektabla deras åsikter än må vara. De bör också lyssna till de legitima kraven från konsumenterna och från industrin inom EU, som måste godta denna ursprungsmärkning. Det är också en fråga om rättvisa. Våra viktigaste handelspartner kräver detta ”Made in Europe” av oss, så varför ska vi å vår sida inte bidra till att öka prestigen för denna märkning?
Globalisering innebär inte att vi ger upp vår erfarenhet och kapacitet, utan att vi stärker dem. Jag hoppas att de medlemsstater som motsätter sig detta rimliga initiativ i rådet ska förstå det. 
Peter Mandelson
   , . – Herr talman! Jag vill börja med att säga att kommissionen och jag själv, som kommissionsledamot med ansvar för handelsfrågor, är helt inriktade på att samarbeta mycket nära med parlamentet i enlighet med ramavtalet om förbindelserna mellan de två institutionerna.
Som så riktigt påpekas i denna fråga föreskrivs det inte särskilt i den rättsliga grunden – artikel 133 i EG-fördraget – för detta förslag om ett system för ursprungsmärkning att Europaparlamentet ska höras. I enlighet med vårt åtagande att hålla Europaparlamentet fullt informerat, jämbördigt med rådet, om genomförandet och slutförandet av internationella förhandlingar, samt om lagstiftningsförslag, överlämnades dock detta förslag tillsammans med den åtföljande konsekvensbedömningen till Europaparlamentet den 12 januari 2006 via utskottet för internationell handel.
Jag vill ta upp punkt 2 i det resolutionsförslag som ni har framför er. Formuleringen av denna punkt är något olycklig eftersom den i den nuvarande lydelsen kan tolkas som att kommissionen inte har skickat något dokument alls om ursprungsmärkning till parlamentet. Som jag sa skickade vi ett dokument i enlighet med artikel 133 till utskottet för internationell handel. Jag anser att det helt klart skulle vara mer rättvist mot mig och mot kommissionen – och mer rättvisande – om lydelsen justerades.
Vår avsikt har varit och fortsätter att vara att handla i enligt med både bokstaven och andan i ramavtalet. För att uppfylla vårt åtagande i avtalet, och förutom de många formella och informella kontakter som jag har med er, anstränger sig kommissionen att delge parlamentet så mycket information som möjligt, precis som jag gjorde i förra veckan i Genève.
I synnerhet skickade vi kopior av alla policydokument som diskuteras i rådets artikel 133-kommitté till utskottet för internationell handel. Om ett mer formellt interinstitutionellt förfarande borde ha använts vid detta tillfälle för att ge er kännedom om ärendet var det helt säkert inte avsiktligt att den möjligheten missades.
Jag välkomnar varmt det intresse ni redan har visat för förslaget genom flera frågor om ämnet, som vi har besvarat. Nåväl, låt mig nu gå över till vårt förslag.
Vi har föreslagit ett system för obligatorisk ursprungsmärkning för att göra vissa importerade varors ursprung bekant enligt en enhetlig standard för hur ursprunget ska fastställas. Systemet kommer att göra det möjligt för konsumenterna att fatta informerade beslut: det kommer att minska förekomsten av bedräglig eller missvisande ursprungsmärkning. Jag anser att detta kommer att bidra till att förbättra EU-varornas anseende och också vår konkurrenskraft. Ursprungsmärkningen i sig ger visserligen ingen information om de sociala, arbetsrättsliga eller miljömässiga förhållandena i produktionslandet, men ursprungsinformationen kan hjälpa konsumenterna att välja mellan olika tillgängliga alternativ enligt sina preferenser och den bakgrundsinformation de redan har.
När det gäller förenligheten med WTO anser kommissionen att dess förslag överensstämmer med internationella regler, särskilt med artikel 9 i GATT. Där föreskrivs att WTO-medlemmar får anta och genomföra lagar och bestämmelser om ursprungsmärkning av importerade varor, särskilt för att skydda konsumenterna mot bedrägerier eller missledande angivelser.
I fråga om genomförandet av förslaget anser kommissionen att tullmyndigheterna är väl lämpade att övervaka att kraven i det föreslagna systemet uppfylls, precis som de gör med många andra bestämmelser som gäller miljö, folkhälsa eller tekniska frågor. Den delen av tullens arbete är av avgörande betydelse för att garantera att våra företag kan bedriva handel på jämställda villkor och att konsumenterna fullt ut kan dra fördel av globaliseringen.
Jag vill lägga till att förutom eventuella kontroller som genomförs innan produkterna släpps ut på den inre marknaden, innehåller förslaget till förordning föreskrifter om medlemsstaternas kontroll av ursprungsmärkningen av varor som redan finns på marknaden. Detta ska göra det möjligt för medlemsstaterna att utnyttja annan expertis för att övervaka systemet, exempelvis genom att samarbeta med dem som för närvarande är engagerade i genomförandet av nationella bestämmelser om frivillig ursprungsmärkning.
Herr talman! Som ni kommer att märka diskuteras kommissionens förslag i rådet och jag är naturligtvis beredd att hålla er informerad om utvecklingen av diskussionerna om förslaget. 
Robert Sturdy,
   . – Herr talman! Jag håller helt med om det som kommissionsledamoten sa. Det jag aldrig kan förstå i dessa situationer är varför ett land – och jag tänker särskilt på ett, eftersom vi hade det här problemet i Hongkong – har en så stor rädsla för att ha sitt eget namn på en produkt. Om man exempelvis ser på Kanada verkar detta land ha en rädsla för att ha sitt namn på produkter. Dessa länder bör vara stolta över det och se det som en fantastisk möjlighet. Det handlar inte om att skydda handeln inom EU, om att skydda arbetstillfällena inom EU – det handlar tveklöst om att skydda konsumenterna världen över. Jag anser därför att dessa icke-EU-länders inställning är svår att förstå.
Med detta sagt bör vi kanske först och främst skapa ordning i vårt eget parlament och ha en ursprungslandsmärkning inom EU, vilket vi inte verkar ha för närvarande. Det kan hjälpa avsevärt.
Kommissionsledamoten nämnde kort en fråga som är särskilt viktig – förfalskningar och bedrägerier. Ursprungsmärkning skulle vara till stor hjälp här. Jag säger dock ännu en gång att samtidigt som frågan kanske inte hamnar inom detta ansvarsområde – och kommissionsledamoten hade rätt när han sa att det var fel av mig att anta att hormonbehandlat kött omfattas av handelsförhandlingarna – hör allt detta samman med världshandeln och det är detta slags frågor som kommer att tas upp.
Jag vill inte se ursprungsmärkningen som ett icke-handelsrelaterat hinder. Jag vill se den som en möjlighet för länder utanför Europeiska unionen att kunna vara stolta över det som de producerar, förutsatt att det produceras – och här håller jag helt med kommissionsledamoten – enligt samma standarder som vi har inom Europeiska unionen. 
Francisco Assis,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Förslaget till förordning om angivande av ursprungsland för vissa produkter som importeras från tredjeländer är utan tvekan mycket viktigt, och utgör en beaktansvärd framgång när det gäller att genomföra principerna om rättvisa och öppenhet i den internationella handeln.
Ursprungsmärkning ger konsumenterna inom EU mycket information som gör att de kan göra mer medvetna val. Detta förbättrar genast deras rättigheter avsevärt. Dessa nya arrangemang kan och bör få en extra verkan, såtillvida som man kan göra en bättre jämförelse mellan produkternas förväntade kvalitet, och de processer som ingår i tillverkningen av produkten. När EU-medborgarna köper de produkter som täcks av detta förslag kommer de bland annat att kunna jämföra olika tillvägagångssätt när det gäller miljö, säkerhet och sociala frågor, och andra liknande viktiga områden.
Det är rimligt att detta kan få en mycket positiv kedjereaktion på produktionen inom EU, särskilt bland de små och medelstora företagen och de områden som är mest känsliga för konkurrens utifrån. Sådana effekter bör inte betraktas som resultatet av att man antagit en protektionistisk hållning, utan som frukten av att man ökat öppenheten och rättvisan.
Ett fast beslut om att agera på så vis kan enligt den europeiska allmänheten leda till en gradvis avreglering av den internationella handeln, så att man därigenom ser till att den inte hotas av protektionistisk, anti-liberal retorik, vilken alltid kan uppträda på båda sidor av det politiska spektrumet.
Detta är därför ett rättvist förslag som ligger rätt i tiden, och som bör genomföras så snart som möjligt. De som motsätter sig förslaget har inte lagt fram några starka argument mot det. Kommissionen bör genomföra de initiativ som kan bidra till att besegra det motstånd som ännu finns, så att EU kan ta detta livsviktiga steg för att främja en verkligt fri och rättvis handel. 
Gianluca Susta,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den obligatoriska ursprungsmärkning som kommissionen föreslagit måste vi stödja eftersom den har ett dubbelt syfte: att göra EU:s medborgare som konsumenter mer välinformerade och optimera industrisystemet i de EU-länder som gör stora investeringar i innovation, i syfte att omvandla sin produktionsapparat till något verkligt bra.
Vi måste sträva efter jämställda bestämmelser med de handelsområden – Kina, Förenta staterna, Kanada och Japan – som redan har beslutat att ursprungsmärkningen ska återställas till miniminivå, i medvetande om att ett sådant steg inte medför någon risk för olagligt handlande. En öppnare marknad och fler kontroller behövs, den legala osäkerheten måste minskas, och förfalskningar och ohederlig konkurrens måste bekämpas. Den obligatoriska ursprungsmärkningen av importerade varor kan indirekt eller direkt vara lämplig för allt detta. Det skulle inte medföra extra kostnader för producenterna, exportörerna eller de europeiska konsumenterna, och på så vis göra det lättare att åstadkomma samma villkor som för de handelspartner som redan genomfört standarden, i linje med det politiska och kulturella beslut som syftar till att inrätta, utvidga och stärka en allt större och friare världsmarknad.
Obligatorisk ursprungsmärkning gör det också möjligt att främja den hög-kvalitativa, och jag betonar hög-kvalitativa, tillverkningsindustrin i många EU-länder, som felaktigt betraktas som obetydlig. Denna attityd är i sig själv också en stor social fråga som EU inte får ignorera om Lissabonmålen ska kunna uppfyllas praktiskt, snarare än genom abstrakta uttalanden.
Slutligen är detta ett tillfälle att ställa några frågor till kommissionen. Vilken är kommissionens strategi när det gäller att stärka den europeiska konkurrenskraftens externa aspekter, med tanke på den extremt täta förbindelsen mellan industri och handel, mellan produktion och marknadsföring? Vilka resurser tänker kommissionen utnyttja för att stärka dessa aspekter? Varför har kommissionen begränsat sig till att i förslaget inkludera endast produkter från de sektorer som ville inkluderas, och inte utvidgat det till alla industriprodukter, som Förenta staterna har gjort? Detta är några frågor som det är naturligt att ställa i en alltmer globaliserad värld, som måste utvecklas fritt, utan protektionism, medan man samtidigt respekterar de bestämmelser som styr det allmänna intresset, framför allt medborgarnas och konsumenternas intresse. 
Cristiana Muscardini,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Genom dagens debatt kan vi förmedla två kontrasterande iakttagelser till kommissionen.
Å ena sidan fördömer vi faktiskt att kommissionen inte informerade parlamentet om de initiativ som tagits i fråga om ursprungsmärkning. Detta är en överträdelse av det interinstitutionella ramavtalet av den 26 maj 2005, och jag anser inte att det kan urskuldas genom att man citerar artikel 133 i fördraget.
Men å andra sidan gör innehållet i förslaget, som parlamentet ändå i dag har lyckats ge sina synpunkter på, att jag kan uttrycka hela min grupps stöd för ett efterlängtat initiativ som redan har prisats högt av Italiens center-högerregering. Ändå är det ett initiativ som vissa personer fortfarande envisas med att inte stödja, och de visar därvid politisk kortsynthet och brist på intresse för konsumenterna.
Ursprungsmärkning för vissa kategorier av mycket viktiga produkter, från skodon till klädesplagg, betraktas av vissa människor och i vissa sektorer felaktigt som en åtgärd med samma effekt som handelshinder. Så är det inte. Man behöver bara noggrant peka på den berömda artikel 133 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, artikel 9 i GATT och yttrandet nyligen från rådets rättstjänst.
Dessutom har EU:s större handelspartner och konkurrenter, till exempel Förenta staterna, Kina, Japan och Kanada, införlivat lagstiftning om detta. Genom att anta en förordning om ursprungsmärkning skulle även EU till slut hamna på jämställd nivå med de ovannämnda länderna, och förhindra orättvis diskriminering som skulle drabba inte bara EU:s tillverkare hårt, utan i synnerhet alla konsumenter, även utanför EU.
Ursprungsmärkningen för produkter utgör en garanti för konsumenterna att de slutligen kan göra sitt val efter att ha gjort säkerhets- och kvalitetsbedömningar, förutom att bedöma de sociala och miljömässiga förhållanden som råder i ursprungslandet. Vi måste fortsätta med öppenhet och klarhet, kriterier som alla begär men som alltför ofta lämnas utan avseende.
Vi uppmanar kommissionen att göra allt som står i dess makt för att se till att medlemsstaterna går beslutsamt tillväga när det gäller konsumentskydd, vilket bara kan garanteras av de bestämmelser som är i kraft inom EU, bestämmelser som skyddar kvalitet och säkerhet, och av ursprungsmärkningen, som garanterar att ingen, vare sig inom eller utanför EU, kan kringgå dessa kriterier.
Vi kommer sedan att uppmana kommissionen att övervaka att bestämmelserna tillämpas, både när det gäller ursprungs- och innehållsmärkningen, och vi är tacksamma mot kommissionen för dess snabba åtgärder, för ju snabbare detta sker, desto större blir skyddet för våra medborgare. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Protektionister erkänner ogärna att deras förslag är protektionistiska, utan döljer ofta sina avsikter. Obligatorisk ursprungsmärkning är ett exempel. Nu tycker jag det är dags att avliva några av de myter som protektionisterna sprider om just detta förslag.
Den första myten är att konsumenterna kräver detta, men sanningen är att de flesta inte bryr sig. Förespråkarna stöder sig på kommissionens internetkonsultation i frågan, men de nämner inte att 96,7 procent av svaren kom från ett enda land – Italien, där industrin driver frågan.
Den andra myten är att märkning ger konsumenterna relevant information, men på den globala marknaden har produkter och komponenter oftast sitt ursprung i olika länder. Det kan vara direkt missvisande att ange ett ursprungsland.
Den tredje myten är att märkningen stärker den europeiska konkurrenskraften, men nya tekniska handelshinder för att skydda europeisk industri har ingenting med konkurrenskraft att göra. Den stärks bara av öppna marknader i ett gott företagsklimat.
Den fjärde myten är att obligatorisk märkning skulle ge mer konsumentskydd, som om säkerhet vore en fråga om geografi. Det kan på sin höjd vara relevant för jordbruksprodukter, som är undantagna från detta förslag.
Den sista myten det är att det är ett billigt förslag, men kommissionens egen konsekvensanalys konstaterar exempelvis att importerade kläder i genomsnitt blir 1–1,5 euro dyrare, och ett par skor 2 euro dyrare. Kostnaden blir i miljonklassen, om inte miljardklassen.
Ursprungsmärkning är enligt min mening illa dold protektionism som kommer att bli dyr – och allting bara för att tvinga på utländska konkurrenter nya icke-tariffära handelshinder. Varför skulle man annars ha det tydliga avståndstagandet från att införa ”made in EC”-märkning, någonting som man avfärdar med att det skulle skapa onödiga kostnader för europeiska producenter? Det är idag förbjudet att kräva ursprungsmärkning av andra medlemsstater, eftersom det är protektionism. Att nu kräva det av tredjeland utan att erkänna att det är just protektionism tycker jag är hyckleri. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Enrique Barón Crespo, som regelbundet påpekar rådets bristande takt när man inte tillräckligt engagerar parlamentet i besluten om internationell handel.
Vi har lång väg att gå innan vi får regeringarna att förstå behovet av att få medborgarna, alltså deras legitima företrädare här i parlamentet, engagerade i viktiga beslut om den internationella handeln. Jag vill också gratulera Robert Sturdy till hans klokhet att arbeta för denna kompromiss. Jag kommer att rösta för den gemensamma resolutionen, även om den tyvärr begränsar sig till att notera förslaget till förordning om ursprungsmärkning. I framtiden kommer det att krävas ett tydligare politiskt stöd, med tanke på de utpräglade motsättningarna inom Europeiska rådet.
Tyvärr innehåller texten i förslaget till förordning vissa redaktionella felaktigheter, och skulle behöva klargöras på vissa praktiska punkter. Till exempel hänvisar artikel 3.2 i den franska versionen av förslaget till förordning till den medlemsstat ”(”där varorna skall saluföras”). Det är tydligt att denna referens ska gälla den mottagande medlemsstaten, eftersom varorna märks i det land där de tillverkas, inte i den stat där de säljs. Beträffande det praktiska måste vi till exempel absolut klargöra tanken bakom ”den sista väsentliga bearbetningen”, som bestämmer ursprunget för varor där produktionen omfattar mer än ett land, i enlighet med artikel 24 i gemenskapens tullkodex. Slutligen måste vi se till att få konsekvens i tullagstiftningen, särskilt när det gäller de kontrollförfaranden som planeras för den kommande reformen av gemenskapens tullkodex, där utskottet för internationell handel, herr talman, skulle vilja informeras.
Mina damer och herrar! Spårbarheten för produkter och, i mer allmänna termer, mindre påtagliga delar som ger produkterna mervärde, är nödvändig i kampen mot bedrägerier och förfalskningar, och den är slutligen ett viktigt redskap i den ekonomiska och sociala kamp som förestår. Denna ekonomiska, sociala och miljömässiga kamp är, som ni vet, en kamp för respekt för våra värderingar. Om vi vill att våra övertygelser ska respekteras, både när det gäller sociala och miljömässiga klausuler i internationella handelsavtal, måste vi kräva att importerade produkter ska vara spårbara, och vår inre marknad kommer att vara ett viktigt vapen i denna kamp. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Jag är glad över att nästan alla ledamöter som har bidragit till denna debatt har uttryckt sitt stöd för kommissionens ursprungliga förslag. Det är mycket bra att en del viktiga frågor om vår förmåga att följa ny tullagstiftning osv. har tagits upp. Detta är viktiga tekniska frågor som vi kommer att fortsätta att diskutera med parlamentets ledamöter.
Det finns dock ett överväldigande stöd för kärnan – principen – i vårt förslag. Om vi kan komma över vår oenighet med parlamentet om metoden eller sättet eller kanalen för att överlämna detta förslag, kan vi börja koncentrera oss på förslagets innehåll sedan.
Enkelt uttryckt har förslaget till syfte att återskapa lika villkor med våra handelspartner, varav många redan har inlett olika former av ursprungsmärkning. Detta skapar öppenhet kring varors ursprung och upprättar en enda norm för att fastställa ursprunget. Det möjliggör informerade konsumentbeslut. Det minskar risken för falsk eller vilseledande ursprungsmärkning och bidrar till ökad konkurrenskraft.
För att konsumenten ska kunna vara kung – eller drottning – behöver denne fullständig information, eller så mycket information som möjligt. Jag anser inte att det är orimligt att ursprungsplatsen för produktionen eller leveransen av en viss vara finns med bland den information som konsumenterna får.
Låt mig bara betona att detta inte är en säljkampanj för att handla europeiskt. Produkterna kommer inte att stämplas med ”Den här är utländsk – köp den inte!”. Det ingår inte bland kommissionens motiv. Ju mer människor vet om varors ursprung och förknippar detta ursprung med vissa egenskaper eller kvaliteter hos dessa varor desto mer kan det uppmuntra dem att köpa dessa varor från dessa källor och ursprungsplatser. Varför inte?
Det är dock inte poängen. Poängen är inte att vi vill uppmuntra människor att köpa varor från vissa ursprungsplatser eller avskräcka dem från att göra det, utan att ge dem den information som de behöver för att göra en objektiv bedömning om var de köper varor.
Jag hoppas att parlamentets ledamöter kommer att se förslaget om ”ursprungsmärkning” som ett alternativ till protektionistiska instinkter och inte som att det banar väg för sådana känslor. Jag anser inte att vi löper någon risk att ställa upp nya icke-tariffära hinder för handeln. Jag skulle definitivt ha ett stort motstånd mot det.
Människor i Europa har rätt att uttrycka eller visa vilka preferenser de har. Dessa preferenser kan innefatta dessa varors ursprung eller produktionskälla. Detta är inget annat än ett enkelt sätt att underlätta för dem att göra det. 
Talmannen.
   –Jag har avslutningsvis mottagit sju resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Jag vill påpeka att utskottet för internationell handel har dragit tillbaka sitt resolutionsförslag B6-0381/2006.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter eftermiddagens debatter. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sex resolutionsförslag om Somalia(1).
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Det är en glädje för mig att inleda denna debatt, som säkert som vanligt kommer att mötas av stort bifall från alla sidor i parlamentet. Jag törs påstå att vi även har stort bifall från kommissionsledamoten, även om jag vill påpeka att kommissionen vanligtvis håller med oss och det är uppmuntrande.
Som landsman från de brittiska öarna – även om jag kommer från den skotsk-europeiska och inte den anglosaxiska politiska traditionen – vill jag be kommissionsledamot Peter Mandelson att föra en diskussion med oss i dag, till skillnad från hans kolleger i kommissionen. Skulle han särskilt kunna beskriva vad kommissionen anser om punkterna 8 och 6 i detta förslag till resolution och särskilt vad kommissionen kommer att göra åt dem?
Det är svårt att se på Somalia och känna något annat än sorg och frustration. Detta ställer oss inför ett grundläggande dilemma. Om lokalbefolkningen ska klara sig själva och gör fel, åtminstone i våra ögon, vad kan vi då egentligen göra utom att gå in och styra deras land?
Ett militärt engagemang är inte vårt sätt att göra saker. Vi har varken lust eller håg att göra detta, eller faktiskt ens medel för ett sådant ingripande. Vad kan vi då göra? Som skotte ser jag med beundran på den roll som Sverige och Norge, små självständiga nordeuropeiska länder, har spelat för att främja dialogen med Somalia och parterna där. Som människovän ser jag med stolthet på det humanitära stöd som vi har gett. Diskussionerna i den nybildade internationella kontaktgruppen för Somalia kommer att bli avgörande för den strategi som anges i detta förslag. Diskussionerna i denna grupp är den enda vägen att gå för att hitta en lösning. Fortsatta diskussioner, som sockras med bistånd till de mest behövande, är det europeiska sättet och på lång sikt är detta det klart bästa sättet.
Just nu har Somalia gjort en vändning till det sämre. Förhoppningsvis kan parlamentet, tillsammans med kommissionen och rådet, bidra till att få landet på rätt spår igen. Jag ser fram emot att få höra från vår kommissionsledamot att kommissionen kommer att gå i spetsen för detta arbete, och jag försäkrar honom om att han har parlamentets stöd. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! När vi diskuterar Somalia anser jag att det är bra att se tillbaka lite grand på dess historia. Det västländerna gjorde Somalia omfattade tillämpning av all tänkbar dålig politik. Låt oss minnas interventionen 1993, som slutade med ett fiasko. Tyskland hade stationerat trupper där, som skulle stödja indiska trupper, men dessa dök aldrig upp. Vi måste inse att så snart som trupperna drogs tillbaka återstod det knappast något intresse för Somalia.
Förhållandena i Somalia har nu ändrat sig. Koalitionen, vars ledamöter beskrivs som islamister, har sakta men säkert fått militär dominans, och de trupper som pressen beskriver som stödda av Förenta staterna – det vill säga krigsherrarnas allians – har drivits allt längre tillbaka. Det är uppenbart att särskilt Förenta staternas administration har satsat på fel häst och nu ser sin egen politik ligga i ruiner. Nu uppstår frågan vad EU kan göra åt detta förhållande. Det skulle vara helt fel att stödja ett av de lokala partierna i konflikten, och det måste framför allt framhävas att eftersom Etiopien och Eritrea för närvarande har ett påtagligt intresse av att utnyttja Somalias territorium för att där lösa sina problem med vapenmakt, är det mycket viktigt att EU genom diplomatiska kanaler gör det fullständigt klart för dem båda att detta är oacceptabelt.
Som sakerna nu ligger till kan jag inte se någon som helst mening i en utländsk militär intervention i Somalia. I Somalia finns det vissa områden som är stabila, och Somaliland är ett av dem. Av den anledningen bör inga trupper sändas dit, och inte heller får vi stödja grupperingen av dem. Annars kommer vi att hamna i något som redan har hänt alltför ofta, nämligen att vi skapar ett Frankensteins monster därför att vi stödde den ena eller andra gruppen, som sedan gjorde just det som vi avsåg att förhindra. Jag insisterar därför på att alla åtgärder från EU:s sida ska vara diplomatiska. 
Simon Coveney (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Somalia har inte haft en effektiv regering på mer än 15 år nu. Vi har i stället sett ett bittert och tragiskt inbördeskrig mellan krigförande fraktioner, islamiska miliser och fraktioner som kontrolleras av rivaliserande krigsherrar.
Den 4 juni 2006 tog den islamiska domstolsmilisen till mångas förvåning kontrollen över stora delar av södra Somalia, däribland huvudstaden Mogadishu – som nu delvis är förstörd – när de drev ut de mäktiga fraktionsledarna som hade haft kontrollen sedan 1991, då den centrala administrationen störtades. Detta har på ett dramatiskt sätt förändrat det politiska landskapet i regionen och maktskiftet har försatt omvärlden i en osäker ställning när det gäller vem den bör eller kan förhandla och utveckla förbindelser med.
Det som krävs från EU är att inse vad som har hänt och exempelvis stödja det arbete som hittills har utförts av Arabförbundet, som inledde en dialog i Khartoum den 22 juni mellan den federala övergångsregeringens institutioner och De islamiska domstolarnas förbund, som kontrollerar södern. De har enats om att inte strida mot varandra just nu och att föra en dialog för att uppnå fred och försoning.
Vi måste även stödja Afrikanska unionens arbete för att övervaka och, om så är nödvändigt, tvinga fram fred för att skydda civila.
Sanningen är att det finns en allvarlig oro på många nivåer. Först och främst handlar det om vad man ska tro om De islamiska domstolarnas förbund. Är det ett organ som man kan lita på och en partner som kan föra en fredlig diskussion? Jag vet att Förenta staterna nyligen har inlett en dialog med olika parter om utsikterna till förtroendeuppbyggande åtgärder. Det andra, och mer verkliga, orosmomentet är att sträng och fundamentalistisk islamisk rätt kommer att genomdrivas för stora befolkningsgrupper för att nå stabilitet och ett slut på våldet. Det är mycket oroande och denna oro är välgrundad.
Gårdagens rapporter i massmedierna om kraftåtgärder mot en biograf i Galgadud-regionen i Somalia, där två personer sköts efter protester mot stängningen av en biograf där, är mycket oroande. I går lovade De islamiska domstolarnas förbund även att praktisera Sharialag i hela landet och särskilt i Mogadishu.
Sheikh Abdullah, en av unionens grundare, sa i går: ”Den som inte ber kommer att betraktas som otrogen och enligt vår Sharialag ska denna person dödas.” Detta språkbruk är inflammerat och farligt. EU måste noggrant övervaka vad som händer och vara noga med vilken sida man stöder. 
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Somalias folk har lidit av inbördeskrigets plågor i många år nu och parlamentet, som är allvarligt oroat, särskilt över kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, har tidigare antagit ett antal resolutioner om detta land.
Den långsiktiga bristen på en effektiv regering i detta land har lett till ett arkaiskt tomrum när det gäller den centrala makten. Till följd av detta strider islamiska domstolsmiliser och olika radikala fraktioner om kontrollen över delar av Somalia, på bekostnad av oskyldiga civilas säkerhet och välbefinnande, vilket är oundvikligt under sådana omständigheter.
Särskilt oroande och värt att fördöma är de senaste striderna i och omkring Mogadishu och i Jowhar-regionen. Samtidigt som FN, Afrikanska unionen, Arabförbundet och den mellanstatliga utvecklingsmyndigheten Igad uttrycker stöd för initiativen för att skapa fred och försoning i Somalia, uppmanar vi i detta gemensamma resolutionsförslag alla parter som är inblandade i detta cancerartade inbördeskrig i denna nation att stäva efter att följa dialogens och fredens väg och samarbeta på lämpligt sätt med den federala övergångsregeringen och parlamentet som legitima centrala myndigheter i Somalia, som styrs av den ram som ges genom den federala övergångsstadgan. Samtidigt uppmanas världssamfundet och EU att utöka sin hjälp, särskilt genom humanitärt bistånd till Somalia.
Man hoppas att detta fattiga utvecklingsland gradvis kommer att börja hitta en bestämd väg mot den fred och välgång som behövs så väl, för alla medborgarnas skull. 
Ana Maria Gomes (PSE ),
   . – Herr talman! Afrikas horn plågas av katastrofala politiska misslyckanden, som inte bara har orsakats av lokala makthavare, utan som även består av en rad missriktade internationella åtgärder och till största delen brist på åtgärder.
Staten Somalias misslyckande är bara det mest påtagliga exemplet. Den etiopiska regimens förhalande av lösningen av gränsfrågan med Eritrea och den förfärliga meritlista som regimerna i både Asmara och Addis Abeba har när det gäller mänskliga rättigheter, demokrati och utveckling är ett annat sorgligt exempel på det internationella försummandet av regionen. Det är därför inte konstigt att internationella terrorister utnyttjar alla dessa konflikter i en så laglös region. Det ser ut som att de får mer av det de vill ha för sina mordiska syften.
Rykten sprids om att premiärminister Meles Zenawis regering drar in Igad i överträdelser mot det vapenembargo som har införts av FN:s säkerhetsråd i Somalia. Han skickar hundratusentals trupper till Baidoa. Förra veckan var jag i Washington och New York och fick en bekräftelse från viktiga källor inom administrationen och FN att den etiopiska armén förbereder sig för att marschera ännu närmare Mogadishu. De har Förenta staternas stöd och välsignelse i en mycket missriktad politik. Det är som om man inte har dragit någon lärdom av det senaste fiaskot som drev de islamiska domstolarna till makten i Mogadishu.
Detta kommer att ge ännu fler skäl för al-Qaidas terrorhandlingar. Gränskonflikten mellan Eritrea och Etiopien skulle kunna blossa upp igen, och inte bara i Somalia utan i hela regionen. Fler uppror skulle kunna ske inom Etiopien, vilket skulle kunna leda till upplösning. EU måste inta en ståndpunkt mot detta, och jag vill uppmana rådet och kommissionen att varna mot denna inblandning och se till att kontaktgruppen för Somalia får allt stöd den behöver för att arbeta mot en politisk lösning som inte misslyckas, såsom de tidigare 14 försöken har gjort. 
Cristiana Muscardini (UEN ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! EU har inte varit tillräckligt övertygande när man stödde insatserna för att återställa fred och demokrati inom de institutioner som inrättades av nationella försoningskonferensen, som hölls i Nairobi i september 2003. Det var vid den konferensen som den federala övergångsstadgan antogs.
Installationen av det federala parlamentet, valet av parlamentets talman och hans vice talmän, parlamentets utnämning den 10 oktober 2004 av Abdullah Yusuf Ahmed som republikens president och den federala regeringens utnämning av premiärministern var viktiga steg, men den hjälp och det stöd som EU lämnade var alltför halvhjärtade, och bristen på snabba åtgärder för att hjälpa befolkningen lämnade dörren öppen så att den radikala fundamentalismen kunde återuppstå. Sådan fundamentalism utgör en allt större risk därför att den är allierad med terrorismen.
Sedan 1991 har inbördeskriget dränkt Mogadishu och dess omgivning i blod, med förödande följder för befolkningen. Tidigare var den globala och regionala terrorismen, med träningsläger i Somalia, ansvarig för attackerna i Nairobi, Dar es Salaam och Mombasa, och de senaste dagarna har De islamiska domstolarnas förbund i Mogadishu avrättat åtminstone 350 civilpersoner.
Vi här i parlamentet har i många år fortsatt att framhäva behovet av att EU ägnar mer uppmärksamhet åt Somalias problem och dess ambition att återigen bli en demokratisk stat. En stor majoritet av det federala parlamentet har under de senaste dagarna gett sitt stöd till att internationella fredsbevarande styrkor ska få ingripa i Somalia som en del av den nationella säkerhetsplanen. Detta är ett försök att reagera på de islamiska domstolarna.
Vi måste vara uppmärksamma på den risk som utgörs av den politiska destabiliseringsplan som genomförs i hela Afrika av det stora internationella extremistiska nätverket, och på den risk som utgörs av Usama Bin Ladins meddelande där han stöder högsta rådet för Somalias islamiska domstolar och motsätter sig republikens lagliga president. EU och det internationella samfundet måste stödja och skydda den roll som president Abdullah Yusuf Ahmed spelar i sitt land genom en konstant dialog mellan institutionerna och det civila samhället. Syftet är att inrätta federalism i Somalia, och samtidigt respektera minoriteternas identiteter och rättigheter.
Vi uppmanar säkerhetsrådet att delvis häva vapenembargot i Somalia så att de nationella säkerhetsstyrkorna kan stärkas på ett lagligt sätt. Vi uppmanar också det internationella samfundet att konsolidera de östafrikanska presidenternas initiativ för anti-terrorism, som inrättades 2003. Åtgärder för att motverka terrorismens farliga dominoeffekt på hela Afrikas horn måste göras effektiva.
EU måste utse ett särskilt sändebud för Afrikas horn och formellt etablera en somalisk diplomatisk representation i Bryssel. Det finns ett brådskande behov att skynda på våra ansträngningar för att stödja presidenten, parlamentet, regeringen, rättssystemet och säkerhetsstyrkorna och för att skydda den somaliska befolkningens liv och hälsa. 
Józef Pinior,
   – Herr talman! De islamiska domstolarnas förbund har etablerat sitt herravälde i södra Somalia. Från och med början av juli i år har radikala styrkor fått ökat inflytande i det område som kontrolleras av unionen. Den nya ledaren för de islamiska domstolarnas förbund är schejk Hassan Dahir Aweys, en 60-årig radikal muslimsk präst. Schejk Aweys misstänks arbeta tillsammans med al-Qaida. Efter den 11 september 2001 lade Förenta staterna till schejk Aweys i den svarta listan över internationella terrorister.
Schejk Aweys erkänner inte den FN-stödda somaliska regeringen, med vilken schejk Sharif Ahmed, den första ledaren för De islamiska domstolarnas förbund, som betraktades som relativt måttfull, undertecknade ett fredsavtal efter att den övertog makten i Mogadishu. Islamiska fraktioner har tillkännagett sin avsikt att gripa makten i hela Somalia, och det finns en verklig risk för att De islamiska domstolarnas förbund kommer att angripa den norra delen av landet, som hittills har betraktas som en relativt fredlig region. Den består av provinser som är uppdelade i två autonoma regioner, Somaliland och Puntland, som har strategiska hamnar längs sina kuster. Detta skulle innebära att Somalia blir till ett nytt talibanstyrt Afghanistan.
Situationen för de mänskliga rättigheterna i det område som kontrolleras av De islamiska domstolarnas förbund har försämrats dramatiskt. Förra veckan mördades Martin Adler, en oberoende svensk journalist, vid ett möte som organiserats av schejk Aweys supportrar. Ett av de första dekret som utfärdades av de islamiska radikalerna i Mogadishu var en befallning att stänga de biografer och lokaler där världsmästerskapen skulle visas. Pressagenturer rapporterar att den islamiska militärpolisen sköt två personer och sårade ytterligare fyra under matchen Tyskland–Italien. Biografägaren och en ung kvinna dödades när biografen där matchen visades besköts. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Om radikaliseringen av konflikten i Somalia ska kunna undvikas vore det bra om de islamiska domstolarna kunde delta i landets federala övergångsinstitutioner. Det är mycket viktigt att stärka de somaliska institutionerna genom att erkänna att domstolarna, åtminstone hittills, har stött systemet med hårdare tag mot de så kallade krigsherrarna, som tolererades och sedan stöddes av Förenta staternas regeringar.
EU bör återigen spela en ledande roll i Afrika, på samma sätt som Italien bör göra i Somalia och på Afrikas horn på grund av sitt historiska förflutna. Vi bör till exempel häva förbudet för somaliska invandrare att resa in i Italien, vilket var något som Lamberto Dini önskade. Förbudet försvagade enbart de goda förbindelserna mellan Italien och Somalia och åstadkom att somalier spred sig till länder i hela Europa, med undantag för Italien, som historiska band och det historiska ansvaret borde ha uppmuntrat dem att resa till. Italien tar emot invandrare från många länder med vilka de vare sig delar historiskt ansvar, som går tillbaka till kolonialtiden, eller kulturell samhörighet, medan man ignorerar Somalia.
Det vore mycket förnuftigare om varje europeiskt land ägnade sig åt de behov som deras respektive tidigare kolonier har, och varje land skulle självklart också anförtros ett mandat för ett internationellt protektorat över dessa länder. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min stora oro beträffande det pågående inbördeskriget i Somalia.
Somalia har inte haft en effektiv nationell regering på mer än 15 år. Denna situation är ett allvarligt hot mot freds- och försoningsprocessen i landet. Det är också ett hot mot säkerhet och stabilitet på hela den somaliska halvön. Vi måste entydigt fördöma de pågående striderna i Mogadishu och händelserna i Johwar och i andra delar av landet, där många somalier har bragts om livet. Samtidigt måste vi vädja om att inga åtgärder ska vidtas som skulle kunna få spänningen att öka. Vi måste vädja om att dialogen ska fortsätta och om att den federala interimsregeringen och interimsparlamentet, som är de centrala myndigheter som regerar Somalia på grundval av en temporär federal akt, ska engageras i samarbetsinsatserna.
Vi får inte heller glömma att förse det somaliska folket med humanitär hjälp, för att hjälpa flyktingarna och de behövande grupperna. Vi bör därför stödja alla åtgärder som vidtas för att upprätthålla internationell humanitär rätt och garantera humanitära hjälporganisationer tillträde till folkgrupper som begär hjälp, samt garantera säkerheten för personal som arbetar för humanitära organisationer. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Parlamentet och kommissionen är tveklöst enade i strävan efter en fredlig och demokratisk existens för Somalias folk. Detta har förts fram i eftermiddagens debatt, efter Alyn Smiths första introduktion av detta ämne. Jag hoppas att jag kommer att kunna svara, särskilt när det gäller punkterna 6 och 8, om styrelseformer och uppbyggande av institutioner i Somalia och skydd för humanitära hjälparbetare, som han bad mig göra.
Dagens diskussion om Somalia kommer i rätt tid, eftersom situationen för landet och regionen som helhet fortfarande är mycket bräcklig. Kommissionen är mycket oroad över risken för att Somalia återgår till krig och kaos.
Ända sedan övergångsinstitutionerna inrättades 2004 har kommissionen gått i spetsen för världssamfundets arbete för att stödja de somaliska federala övergångsinstitutionerna. Min kollega Louis Michel följer situationen mycket noga och står i regelbunden kontakt med Somalias president Abdullahi Yusuf och premiärminister Ali Muhammed Gedi, samt med ledarna i regionen.
Jag vill fokusera mitt anförande på tre huvudaspekter – för det första det rådande läget i dialogen mellan de federala övergångsinstitutionerna och De islamiska domstolarnas förbund, för det andra den regionala dimensionen av krisen i Somalia och för det tredje omfattningen av kommissionens stöd för fredsprocessen och det mest värdefulla sättet att främja respekten för demokratiska principer, mänskliga rättigheter och rättsstatliga principer.
När det gäller den första aspekten – det rådande läget i dialogen mellan institutionerna och De islamiska domstolarnas förbund – sammanträdde den federala övergångsregeringen och företrädare för De islamiska domstolarnas förbund den 22 juni i Khartoum och nådde en principöverenskommelse om att föra en dialog, för att ömsesidigt erkänna varandra och samlas för ytterligare överläggningar om sakfrågor den 15 juli, än en gång i Khartoum. Denna överenskommelse välkomnades av höge representanten Javier Solana och av kommissionen. Kommissionen anser att detta är en lämplig tidpunkt för en inrikespolitisk dialog i Somalia och det är avgörande att engagera De islamiska domstolarnas förbund i syfte att nå en politisk lösning inom ramen för de federala övergångsinstitutionerna.
Att konfrontera De islamiska domstolarnas förbund är inte rätt lösning – det skulle inte bara radikalisera alla inblandades positioner, utan även öppna möjligheter för extremisterna att fortsätta med sitt program för att skapa en islamisk stat, införa Sharialag och ge en tillflyktsort för al-Qaida-cellerna.
För den andra är den regionala dimensionen av krisen i Somalia avgörande. Det är av största vikt att alla regionala partner visar att de har ett gemensamt syfte och engagerar sig på ett konstruktivt sätt i den somaliska fredsprocessen. Destabiliserande ingripanden i Somalias angelägenheter av andra länder i regionen måste förkastas och fördömas.
Vi är fast beslutna att samarbeta nära med och stödja initiativen från Igad, Afrikanska unionen och Arabförbundet för att nå en politisk lösning på krisen, såsom Simon Coveney bad oss att göra. Kommissionen har för avsikt att förankra Somalia i en bredare regional strategi för fred, säkerhet och utveckling för Afrikas horn. Huvuddragen i denna strategi presenterades av kommissionsledamot Louis Michel för statscheferna i Igad i februari i år.
Slutligen är kommissionen den största biståndsgivaren till Somalia, med ett pågående övergripande biståndsprogram på 300 miljoner euro. Vi har gett vårt stöd till den somaliska nationella försoningskonferensen och inrättandet av de federala övergångsinstitutionerna och är nu fast beslutna att ytterligare förbättra övergångsinstitutionernas funktion.
Den 28 maj 2006 undertecknade kommissionens ordförande José Manuel Barroso och kommissionsledamot Louis Michel ett samförståndsavtal med den federala övergångsregeringen. Jag kan bekräfta att kommissionen har för avsikt att omedelbart göra 22 miljoner euro tillgängliga till stöd för den kortsiktiga styrningen och de prioriteringar för kapacitetsuppbyggnad som har fastställts av den federala övergångsregeringen.
Vårt engagemang för att stödja fredsprocessen är fortfarande lika starkt. Kommissionens humanitära gren, ECHO, erbjuder också direkt bistånd till den civilbefolkning som har drabbats av striderna, samt av följderna av torkan. Alla har ett ansvar för att garantera ett säkert genomförande av detta humanitära bistånd och erbjuda säkerhet och trygghet till de humanitära arbetarna, som alla är involverade i detta mycket värdefulla arbete. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter eftermiddagens debatter. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sex resolutionsförslag om Mauretanien.(1).
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Trots att det är ett AVS-land är Mauretanien ett av världens bortglömda länder. Alltför länge har de europeiska länderna blundat för den diktatur som utövas av president Ould Tayas, som har fängslat, torterat och landsförvisat motståndare till sin regim. Parlamentet och EU:s institutioner teg när vi lade fram en begäran om att valobservatörer skulle sändas till 2003 års presidentval, trots att vissa kandidater hölls fängslade. EU var överförsiktigt när man följde händelserna den 3 augusti 2005, då diktatorn störtades utan att en enda blodsdroppe utgöts, trots att man visste att landet var på väg att explodera. Det gläder mig att jag organiserade den första diskussionsplattformen 2004 i Europaparlamentet, och på neutral mark samlade mauretanier från det civila samhället, politiska partier och offentliga representanter i ett försök att bereda väg för demokrati.
Vi hyllar i dag EU, som stöder den demokratiska process som Mauretanien har inlett, på grundval av ett allmänt samförstånd bakom det militära rådet för rättvisa och demokrati. Denna övergångsmyndighet har redan gjort utfästelser genom att skapa en oberoende nationell valkommission, genom att avskaffa mediacensur och genom att organisera en folkomröstning den 25 juni 2005, vars smidiga genomförande hyllades av internationella observatörer. Det gläder mig också att unionen har lovat att sända valobservatörer under längre tid till valet som äger rum i november, och på så sätt se till att alla mauretanska medborgare kan utöva sin rösträtt.
Slutligen måste oljeintäkterna användas för utbildning, hälsovård och utveckling för folket i Mauretanien. Exploateringen av oljan, som inte kommer att vara för evigt, får inte göras på ett sätt som skadar den marina och kustnära biologiska mångfalden, utan måste skydda till exempel Banc d’Argouin från alla typer av föroreningar och garantera att fiskeresurserna, som är så viktiga för Mauretaniens folk, behandlas på ett hållbart sätt.
Det gläder mig att myndigheterna, tillsammans med EU, har påbörjat en mera öppen debatt om fiskeavtalen, i syfte att uppnå ett rättvist avtal. Förbud mot fabriksfartyg som till exempel ”Atlantic Dawn” är en förutsättning för att ett sådant avtal ska kunna uppnås. Sammanfattningsvis måste slutligen samarbetsprojektet för anti-immigration hjälpa till att skapa arbetstillfällen i Mauretanien och ge migranterna ett välkomnande som är värdigt de värderingar som EU omfattar. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Pressen talar nu om Mauretanien som en modell för demokrati i Afrika, och EU har officiellt återupprättat förbindelserna med landet, men är situationen verkligen så bra? Nej, det är den förvisso inte! Att det ska hållas en folkomröstning i Mauretanien om en ny konstitution, och särskilt att den ska begränsa presidentens makt, är positivt, men enligt den information vi har fått förekommer det fortfarande slaveri i Mauretanien, och detta är fullständigt oacceptabelt, och något måste göras åt det, inte minst från EU:s sida. Namnet Mauretanien dyker också upp varje gång diskussionen handlar om hur EU behandlar flyktingar, av vilka många sänds dit, där de lämnas åt sitt öde. EU gör sitt värn mot flyktingar allt mer militärt till sin karaktär – Frontex (enheten för kontroll av de yttre gränserna) är ett exempel på detta.
Större militärmanövrer ägde nyligen rum i Cap Verde. Planen var ursprungligen att de skulle hållas i Mauretanien, och anledningen till att detta inte skedde var Frankrikes invändningar mot det. Jag har haft inblick i scenariot för dessa manövrer, vilka verkligen handlar om att avvisa flyktingar. UNHCR har sedan dess noterat att inga kontroller av individers flyktingstatus nu genomförs på sådana platser som Lampedusa, där flyktingar från Mauretanien lever. Nu införs begreppet ”säkra tredjeländer” och den slutliga effekten av detta blir att flyktingarna över huvud taget inte kommer in i EU.
Vi måste därför insistera på att hjälp delas ut till personer som behöver den. Det EU för närvarande gör är att bygga upp något som är en deportationsmaskin, och det får man inte lyckas med. Hjälp måste också ges till den pågående demokratiseringen av Mauretanien. 
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Tillsammans med Marocko utgör Mauretanien en gammal kultur, som i århundraden haft utvecklad handel med Europa och som kan skryta med högt utvecklad litteratur och traditioner med välorganiserad handel, riddarväsen, storskaligt jordbruk och tidiga former av industri och hantverk. Landet har alltid haft en blomstrande kultur, som man ännu i dag kan uppleva där.
Detta gör det allt värre att vissa av oss européer totalt har glömt bort detta land. Jag hoppas att vi nu kommer att ägna större uppmärksamhet åt Mauretanien, och inte bara på grund av flyktingsituationen, hur svår den än är, eller på grund av att fiskeavtalet har upphört att gälla.
Jag anser att detta land förtjänar vårt fulla stöd. Folkomröstningen var en stark indikation på en demokratisk trend i ett land som är en viktig bro mellan Medelhavet och Västafrika och som har tillräckligt att brottas med i form av naturkatastrofer och utmaningar. I samband med dessa har man utvecklat en förvånande innovativ fallenhet för jordbruk.
Jag är också ense med dem som säger att detta land, med sina naturtillgångar och maritima resurser, är ett land som måste behandlas med stor försiktighet, men det får inte innebära att vi plundrar vattnen på dess tillgångar, som landet är beroende av samtidigt som man är beroende av att kunna utvinna vissa råvaror som förekommer där och som utgör så gott som landets enda inkomstkälla.
Den politik vi tillämpar här måste vara mycket återhållsam – den måste bygga upp Mauretaniens förmåga till självhjälp, hjälpa landet att utvecklas från att ha varit ett ofta svårt exploaterat land till att återgå till sin stolta och gamla tradition med oberoende i en ny och demokratisk form. Detta kan bara uppnås om presidentens makt begränsas, om registreringen av väljare och invånare förbättras, och om verkligt demokratiska val kan hållas där alla Mauretaniens medborgare deltar på lika villkor. 
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman! Äntligen verkar republiken Mauretanien gradvis och försiktigt röra sig mot ett slutligt återställande av demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna. Hittills verkar övergångsmyndigheterna i landet ha hållit sina löften när det gäller tidtabellen för valet, och den folkomröstning som genomfördes förra månaden visade, trots de stora praktiska problemen, att en överväldigande majoritet av väljarna var för snabba och omfattande konstitutionella förändringar.
Övergången till demokrati får fullt stöd av de nybildade politiska partierna och av det civila samhället och det verkar åtminstone i princip råda enighet om att tillåta att flyktingar återvänder från de grannländer som de har flytt till, då de med rätta fruktade för sin säkerhet.
Om de nya oljeresurser som utvinns i Mauretanien hanteras på rätt sätt och korruptionen hålls på avstånd erbjuder de möjligheten att ge ekonomiska rikedomar till förmån för den allmänna befolkningen, särskilt inom områden som sjukvård och utbildning.
Syftet med detta gemensamma förslag till resolution är främst att erbjuda stöd till Mauretaniens folk i deras svåra och hett efterlängtade övergång till demokrati, i hopp om att detta hedervärda mål ska uppnås på ett vänskapligt och fredligt sätt, och inom de planerade tidsgränser som tidigare har avtalats med alla berörda parter. 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ),
   . – Herr talman! Den 3 augusti 2005 störtades den tidigare presidenten Ould Tayas regering, och ett militärt råd förklarade att man hade för avsikt att få ett slut på det totalitära styret och inrätta demokrati. Man kan tänka sig att detta enbart vore förklaringar som syftar till att rättfärdiga det som det internationella samfundet kallade en statskupp.
Sedan framgick det tydligt att inte en blodsdroppe hade spillts, att övergångsmyndigheterna har påbörjat samtal med alla politiska partier och det civila samhället, sammanställt en tidtabell för valet och tagit det ovanliga steget att besluta att delta i nästa val. Man får därför en känsla av att något håller på att hända i Mauretanien, och att detta kan vara ett tillfälle att befria landet från diktatur.
Från och med nu är vår roll att stödja den pågående demokratiska processen, och samtidigt respektera den tidsplan som folket i Mauretanien självt har fastslagit. I detta sammanhang är jag glad över hur det senaste konstitutionella valet hölls. Jag stöder INEC, som ändå måste se till att alla mauretanska medborgare kan få sina identitetshandlingar så att de kan rösta i nästa val, och att mauretanier som lever utomlands kan delta i kommande val. Jag stöder också att de politiska partierna har möjlighet att uttrycka sig och att föra kampanjer på valplattformar som fungerar som ett medel för förslag som är utformade för att förbättra förhållandena för folket i Mauretanien. 
Michael Gahler,
   – Herr talman! När man återigen hör talas om en statskupp i Afrika tänker man gärna att det handlar om en envåldshärskare som ersätter en annan och som fortsätter att plundra landet. Lyckligtvis tycks det som skedde i Mauretanien efter statskuppen den 3 augusti 2005 vara något annat.
Det handlar inte bara om att saker och ting gick efter en tidtabell, med en lagenlig folkomröstning i juni efter statskuppen, och val som nu förväntas hållas i november, utan också om att allt har gjorts i överenskommelse med alla politiska intressenter, det militära rådet, övergångsregeringen och de institutioner – till exempel den oberoende valkommissionen – som har inrättats. Detta i sig självt betraktar jag som tämligen anmärkningsvärt, och en gemensam delegation från AVS och EU reste dit för att granska vad som skedde, och gav ett bra exempel på hur nord och syd tillsammans kan behandla problem och konfliktsituationer.
När vi nu har avslutat förfarandet enligt artikel 96 med Mauretanien, vill jag se att vi lämnar fullständigt bistånd igen, men vi måste se till att intäkter från oljereserverna, som plundrades som resultat av ett kontrakt med ett australiensiskt företag, tas upp som intäkter i landets budget, så att de resurser som landet har verkligen kan komma befolkningen till del.
Vi har redan hört vilka nyckelfrågorna är. Det finns flyktingar som måste hitta tillbaka hem. Det finns andra som måste återgå till sin näringsverksamhet på olika områden, och jag hoppas att vi alla gemensamt ska stödja detta land i dess fortsatta ansträngningar. Särskilt nu, vid en tidpunkt när landet förefaller vara på rätt väg, får vi inte glömma bort behovet av att uppmuntra alla intresserade parter att inte avvika från denna väg. 
Alain Hutchinson,
   – Herr talman! Med risk för att upprepa det som andra redan sagt vill jag också, på min grupps vägnar, betona vikten av det som för närvarande äger rum i Mauretanien, och påpeka att alltsedan statskuppen, vilket flera ledamöter har talat om här i kammaren, har parlamentet aldrig fokuserat på situationen i landet, som på något vis har övergetts av oss alla. Jag anser därför att denna resolution kommer vid rätt tidpunkt, när en viktig demokratisk process just har påbörjats i landet.
Det som i dag framför allt måste påpekas genom denna resolution, är EU:s vilja, och särskilt parlamentets vilja, att uppmärksamma situationen i Mauretanien och det sätt den utvecklas på, och att hjälpa till så mycket vi kan med att sträva efter och genomföra den demokratiska processen, eftersom det faktiskt var möjligt att hålla den konstitutionella folkomröstningen den 25 juni 2005. Det finns naturligtvis fortfarande flera uppgifter som Mauretanien måste genomföra, som Marie-Arlette Carlotti nämnde för ett ögonblick sedan. I synnerhet måste valregistret kompletteras, en uppgift som vi hänvisar till i resolutionen. Parlamentet, å sin sida, måste också stödja en begäran som kommer från de mauretanska myndigheterna, nämligen att kommissionen ska sända valobservatörer till Mauretanien till det kommande valet, parlamentsvalet och kommunalvalet i november och presidentvalet i mars. Jag anser att detta är viktigt och att parlamentet och kommissionen måste ta de nödvändiga initiativen i denna fråga. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Efter förra årets statskupp beslutade EU att inleda överläggningar med Islamiska republiken Mauretanien i enlighet med artikel 96 i det reviderade Cotonouavtalet.
Det inledande mötet var hjärtligt och konstruktivt. Där deltog företrädare för de mauretanska politiska partierna och det civila samhället, som fick möjlighet att uttrycka sina åsikter, och en grupp ambassadörer från AVS-länderna. Mauretanien gjorde 23 åtaganden inom områdena respekt för demokratiska principer, grundläggande friheter och rättigheter, rättsstatliga principer och god förvaltning. Ytterligare ett åtagande gjordes om övervakning och rapportering.
Vid det inledande mötet uppmuntrade kommissionen de mauretanska myndigheterna att garantera en så bred väljarregistrering som möjligt i landet och utomlands samt deltagande i den konstitutionella folkomröstningen och i flera val som ska genomföras under en övergångsperiod.
Kommissionen uppmuntrade även myndigheterna att skapa lika villkor för valen genom att införa rättvisa mekanismer för finansiering av partier och en garanti för att militären, övergångsregeringen, administrationen och domarna kommer att agera opartiskt. Kommissionen uppmanade övergångsmyndigheterna att ta hänsyn till tidigare problem, varav de viktigaste är följderna av slaveriet och konsekvenserna av det våld mellan 1989 och 1990 mellan olika etniska grupper som ledde till förlust av liv och egendom och till att tusentals mauretanska medborgare flydde till grannländerna.
Samtidigt som kommissionen erkände att övergångsperiodens längd inte kommer att ge de nya myndigheterna möjlighet att lösa alla problem uppmuntrade kommissionen dem att vidta bestämda åtgärder inom alla dessa områden. Mauretaniens åtaganden omfattar enligt kommissionen alla de huvudproblem som landet står inför. Deras inrättande av myndigheterna grundade sig till stor del på slutsatserna från de nationella samråd som hölls i oktober 2005, där alla aktörers deltagande utnyttjades och ett brett nationellt samförstånd avspeglades.
Mauretanien gjorde stadiga framsteg med sina åtaganden, vilket erkändes av EU, som avslutade samrådet i slutet av maj 2006. Med tanke på de åtgärder som fortfarande måste vidtas kommer EU dock att föra en förbättrad politisk dialog med regeringen under en 18 månader lång övervakningsperiod. I detta sammanhang är avsikten att utnyttja valobservationsuppdragen för det kommande valet, och kommissionen kommer faktiskt att genomföra ett första utvärderingsuppdrag nästa vecka. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter eftermiddagens debatter. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sex resolutionsförslag om yttrandefrihet på Internet(1).
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill börja med att påminna er om deklarationen från världstoppmötet om informationssamhället, som ägde rum i Tunis i november 2005, där man fäste stor vikt vid att mänskliga rättigheter och grundläggande friheter skulle höra till informationssamhället, särskilt yttrande- och åsiktsfrihet, samt frihet att motta och ha tillgång till information.
Därför är det så sorgligt och beklagligt att vi i dag måste påpeka att dussintals människor är fängslade i olika länder i världen, och särskilt i Kina, helt enkelt därför att de har velat kommunicera och uttrycka sig via Internet.
Men trots att det inte råder något tvivel om att det är de censurerande regeringarna som huvudsakligen är ansvariga, måste vi alltid komma ihåg att företag från västvärlden, många av dem europeiska, i många fall stöder dessa regeringar med instrument och kapacitet för att de ska kunna genomföra sin kontroll och sin censur. Detta gäller företag som Yahoo, Google, Microsoft, Cisco Systems, Telecom Italia, Wanadoo och vissa dotterföretag till France Telecom.
På grund av alla dessa skäl är avsikten med denna resolution att oförblommerat fördöma de begränsningar av yttrandefriheten som vissa regeringar inför via Internet, och särskilt den förföljelse och internering som vissa av dem genomför. Vi uppmanar därför uttryckligen rådet och kommissionen att ta upp denna fråga vid sina bilaterala möten med de länder som nämns i resolutionen, särskilt Kina.
För det andra vill vi uppmana rådet och medlemsstaterna att genom en gemensam kommuniké offentliggöra sin utfästelse att skydda Internetanvändarnas rättigheter och yttrandefriheten på Internet.
För det tredje begär vi att restriktioner ska åläggas vissa företag som gör vinster i vissa länder, på bekostnad av inskränkningar av de mänskliga rättigheterna.
I dagens värld kan man sammanfattningsvis främja och respektera de mänskliga rättigheterna genom att garantera yttrandefrihet på Internet och förhindra censur, förföljelse och internering. Vi måste därför uppmana kommissionen och rådet att ta hänsyn till behovet att uppmärksamma dessa särskilda frågor, också när de sammanställer sina biståndsprogram. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Tillgång till de olika medierna är inte möjlig för alla personer överallt i världen. Det är ofta så att Internet ger oppositionella den enda chansen att vidarebefordra sina ståndpunkter till allmänheten, och skäl C i denna resolution uttrycker detta mycket bra, även om vi naturligtvis måste fråga oss varför det är så. Allt detta har till stor del att göra med mediekoncentrationen. Det finns till exempel många människor för vilka det är absolut omöjligt att få tillgång till tv eller tidningar.
I resolutionen är man kritisk mot den censur av Internet som pågår i vissa länder, och det är i stor utsträckning korrekt, men det finns ett annat exempel på vad som ofta förekommer här i parlamentet, när vi pekar finger endast åt de andra, utan att fundera över situationen i EU. Censur av Internet är inte bra någonstans, inte ens i EU:s medlemsstater.
Låt mig ge några exempel på vad jag talar om. I Tyskland har Chaos Computer Club utsatts för återkommande repression de senaste åren, och sekter som till exempel scientologerna har vidtagit rättsliga åtgärder för att stänga webbplatser som kritiserat dem.
De två särskilda förevändningar för censur som anförs här är å ena sidan barnpornografi och å andra sidan högerextremism, men även om båda förtjänar ett skarpt fördömande är barnpornografi kriminaliserad i hela världen, och de som går in på sådana webbplatser kan åtalas, var de än befinner sig, medan högerextremism – ett exempel som Maciej Marian Giertych nämnde här i kammaren för ett par dagar sedan – är något vi måste ta itu med politiskt.
Det är också mycket viktigt när vi diskuterar Internet att påpeka att sökmotorer nu anpassar sin förmåga efter reglerna, så att visst material inte längre visas när man använder det. Det som pågår här är en gradvis kommersialisering, så att endast visst innehåll – som har betalats för – kan hittas på webbplatserna. Det som måste sägas rent ut är att det inte får förekomma någon censur av Internet inom EU, och det innebär också att kommissionen måste göra något åt det och förbjuda sådan censur inom EU. 
Simon Coveney (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Detta är en bred resolution som syftar till att hantera den globala åtkomsten till Internet, vilket är en mycket viktig fråga. I resolutionen välkomnas uttalandet från världstoppmötet i Tunis i november förra året om informationssamhällets stora betydelse för demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, särskilt yttrande- och åsiktsfriheten, samt friheten att ta emot och ge åtkomst till information.
Verkligheten är förstås att Internet utgör ett fantastiskt verktyg för förändring i länder som hittills har undertryckt yttrandefriheten och motverkat demokratin. Därför är Internet en verklig huvudvärk för totalitära diktatorer och regeringar, som gör sig stort besvär för att begränsa och förhindra dess fria användning. Denna resolution har ett starkt språkbruk och ett antal länder fördöms, vilka öppet försöker begränsa och censurera information över Internet, och de kallas yttrandefrihetens fiender.
I många av dessa länder fängslas fortfarande personer som kallas ”Cyberdissidenter”, och vi kräver att dessa omedelbart friges. Det gäller särskilt Kina, och vi har namngett en lång rad inblandade personer.
Resolutionen är också ett försök att hantera den mer känsliga frågan om inblandning från teknikföretag från väst, särskilt Förenta staterna och Europa, för att ge vissa regeringar kapacitet att censurera och filtrera Internetmaterial. Den kinesiska brandväggen är kanske det tydligaste exemplet på denna censur. De kinesiska myndigheterna har lyckats övertala företag som Yahoo och Google att tillåta filtrering av deras sökmotorer. Om man till exempel skriver in ”Himmelska fridens torg” får man troligen en arkitektonisk historia om byggnaderna runt torget.
Vi uppmanar kommissionen att sammanställa en frivillig uppförandekod, som fungerar som ett samarbetsverktyg i stället för att vara en straffpredikan för företag som verkar i länder med förtyckarregimer, i en strävan att minska möjligheten att förhindra yttrandefriheten. 
Jules Maaten (ALDE ),
   . – Herr talman! Länder som Kina, Kuba, Burma och Vitryssland – och i resolutionen nämns dussintals andra – utsätter Internet för allt större begränsningar, och det är förståeligt att de gör det, för om det finns någonting som är ett medel för fri åsiktsfrihet, som tjänar oppositionen och utvecklingen av oppositionen i totalitära stater, så är det Internet, och Internetleverantörerna har alltid framhållit den frihet, särskilt informationsfriheten, som Internet erbjuder.
Ändå är det ganska ofta amerikanska och europeiska Internetleverantörer som gör det lättare att ingripa mot åsiktsfriheten, genom att till exempel samtycka till att deras tjänster censureras. Amerikanska företag, till exempel Google, Microsoft, och särskilt Yahoo, har i Kina rört upp ett getingbo. Flera andra företag har naturligtvis gjort samma sak: Secure Computing and Fortinet i Tunisien och Burma, och även Cisco Systems, men europeiska företag finns också bland dem, till exempel Telecom Italia i Kuba och Wanadoo – som tillhör France Telecom – i Tunisien.
Det är naturligtvis oacceptabelt att västerländska företag hjälper förtryckarregeringar att trampa på de mänskliga rättigheterna. Det första som ska göras är att EU:s institutioner sammanställer en uppförandekod där de åtar sig att inte delta i åtgärder som syftar till att undertrycka det som sker online. Det måste också betonas att företag som erbjuder sökning, chattande, publicering eller andra tjänster på Internet måste göra allt de kan för att se till att konsumenternas rätt att använda Internet är helt garanterade.
I Kina finns det nu 48 cyber-dissidenter i fängelse, endast därför att de avvikit från den väg genom Internet som myndigheterna föreskrivit. Enligt min åsikt är det otänkbart att företag i väst skulle stödja dessa repressiva och auktoritära regimer genom att upprätthålla censur. Denna typ av kollaboration strider mot grundläggande värderingar inom EU, till exempel åsiktsfrihet och informationsfrihet. Åsiktsfrihet måste förbli en prioritet på Internet, och särskilt på Internet. Amerikanska lagstiftare arbetar på en , och det behöver inte sägas att EU inte får stå som åskådare.
Även om vi insisterar på lagstiftning skulle jag föredra ett försök att utarbeta en uppförandekod för att se vad vi kan åstadkomma med de aktuella företagen. Vi måste också göra det fullt klart vad vi står för. I slutändan ligger problemet naturligtvis inte hos Internetföretagen, utan hos förtryckarregeringarna. Handel och kommunikation med sådana länder kan ofta få en gynnsam verkan, och det är jag generellt för, men naturligtvis inte om vi tillåter regimerna att topprida oss när det gäller vad vi handlar med eller vilken information vi ger. 
Catherine Trautmann (PSE ),
   . – Herr talman! I vårt globaliserade samhälle är Internet ett snabbt och användarvänligt medel för kommunikation mellan individer eller i en grupp, för att köpa och sälja, för att få tillgång till information och för att skapa material. Internet har blivit ett öppet globalt allmänt utrymme där alla i princip är fria att röra sig och uttrycka sig.
Världstoppmötet om informationssamhället placerade de grundläggande mänskliga rättigheterna som en kärna i informationssamhället. Faktum är att vi inte alla är jämställda när det handlar om yttrandefrihet på Internet, och vissa stater har börjat förbjuda medborgare, journalister och andra att uttrycka sig. Det som är värre är att Reportrar utan gränser har gjort oroande upptäckter när det gäller undertryckande av Internet, och rapporterar att många Internetanvändare är fängslade, särskilt i Kina.
Vår resolution gör det möjligt för oss att inta en fast ståndpunkt mot dessa angrepp på människors frihet och fördöma de stater som utför dem.
Vi uppmanar rådet och kommissionen att visa samma styrka i sina internationella förbindelser och sina bistånds- och samarbetsprogram. Men vi vill också vädja till företagens ansvar, särskilt europeiska företag, som genom att erbjuda teknik eller tjänster är mer eller mindre inblandade i dessa förehavanden. De borde lova att skriva under en uppförandekod, som hindrar dem från att delta i censur, undertryckande och förföljelse. Vi kan inte förespråka fri handel när vi samtidigt vägrar skydda individens frihet.
Internet Governance Forum (IGF) i Aten, som planeras till november, måste ge EU möjlighet att omsätta rekommendationerna i resolutionen i praktiken. 
Tadeusz Zwiefka,
   – Herr talman! Den resolution som EU ska anta i dag är verkligen en resolution om att försvara yttrandefriheten, som utgör grunden i varje demokratiskt samhälle.
Vi vågar säga att Internet skyddar denna frihet bättre än något annat medium. Men regeringarna i många stater försöker påverka innehållet. Internet betraktas som en vild och farlig flod, och det finns lagstiftningsinitiativ i många stater som syftar till att reglera dess strömvirvlar. Men av samma skäl löper dessa stater tyvärr en allvarlig risk att begränsa yttrandefriheten. När allt kommer omkring kan en dator och en skrivare bli en tryckpress som skulle kunna användas för att trycka pamfletter, offentliga kungörelser eller rentav hela böcker som är avsedda för inofficiell cirkulation. En dator som är ansluten till Internet är varken mer eller mindre än en radio som är inställd på . Dessutom är det en interaktiv radio, där alla kan uttrycka sina åsikter och göra kommentarer. Den är ett allvarligt hot mot varje totalitärt land eller vilket land som helst som i någon mån begränsar tillgången till information.
Det är bara möjligt att censurera enskilda sidor på Internet. Det är omöjligt att censurera hela nätet, men frestelsen eller hotet att göra det finns fortfarande. Den kinesiska regeringen har till exempel inrättat en Internetpolisstyrka som kontrollerar om några av de cirka 12 miljoner kinesiska Internetanvändarna har överträtt reglerna för nätanvändningen. Alla överträdelser kan få till följd upp till 10 år i arbetsläger. Ägarna till Internetkaféer använder sig av övervakningspersonal för att kontrollera om något förbjudet innehåll dyker upp på användarnas skärmar. Detta innehåll filtreras med hjälp av nyckelord. Om orden ”Tibet”, ”oliktänkande” eller ”Kina och mänskliga rättigheter” dyker upp, blockeras sidan.
Internet, som till sin natur är grundläggande anarkistiskt, är en nagel i ögat på regeringar och byråkrater, som finns även i demokratins vaggor, såsom Europa och Förenta staterna. Vi bör komma ihåg att den långvariga kampen mellan frihet och censur aldrig slutar, och att det också är en kamp mellan gott och ont. Vi måste komma ihåg att den frihet som Internet ger oss också för med sig faran av att sprida antidemokratisk och omoralisk information. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg,
   – Herr talman! Yttrande- och åsiktsfrihet är grundläggande värderingar som är inskrivna i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Yttrandefriheten bör garanteras, oberoende av hur åsikterna uttrycks. Internet har de senaste åren blivit ett nytt universalmedel för kommunikation. Enligt nya uppskattningar finns det omkring 600 miljoner Internetanvändare, och denna siffra ökar varje dag. Internet är ett medium som tillåter att man uttrycker sig fritt. Denna frihet utsträcks också till grupper som förkämpar för mänskliga rättigheter, demokratiaktivister, politiska dissidenter och oberoende journalister.
Eftersom det är ett öppet forum bidrar det också till ökningen av demokrati, något som kunde iakttas under världstoppmötet i Tunisien i november förra året. Men det är inte alla som gillar ett sådant öppet medium. Regeringar som är vana att kontrollera pressen, radion eller televisionen vill nu kontrollera det enda oberoende medium som hela tiden undgår dem, nämligen Internet. Kina, Iran, Nordkorea, Syrien, Nepal, Kuba och Vitryssland använder sig av allt mer sofistikerade metoder för att kontrollera och begränsa yttrandefriheten. Vad värre är: företag som Yahoo, Google och Mikrosoft går med på censur efter krav från regeringarna, vilket för närvarande är fallet i Kina.
Denna situation är oacceptabel. Yttrandefriheten är en oförytterlig rättighet. Vi måste agera för att förhindra alla försök att begränsa den, också på Internet. Vi måste inrätta ett näthanteringssystem där endast olaglig verksamhet, till exempel spridning av barnpornografi eller andra former av missbruk, begränsas. Att begränsa yttrandefriheten på Internet är att sätta munkavle på dem som uttalar obekväma sanningar, vilket är en del av just de värderingar som vi särskilt måste försvara. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! Jag anser att det finns olika typer av kontroller. Vi antar lagstiftning varje månad om kontroller och begränsningar som skyddar de sårbara. En begränsning av pornografi där barn utnyttjas eller utgör målgruppen bör inte betraktas som en skymf mot den verkliga friheten. Som mor anser jag att det är brottsligt att beröva barn deras oskuld. I de kristna evangelierna står det faktiskt att det är värt en kvarnsten om halsen.
För ett barn blir övergreppet, vare sig det utförs av en vuxen pedofil eller sker via Internet, en psykologisk kvarnsten som skadar barnet för livet. Tack vare teknik som MRI och kemiska undersökningar vet vi nu att pornografi förändrar barns hjärnor i utveckling och stimulerar produktionen av starkt beroendeframkallande kemikalier i hjärnan. Forskare har till och med liknat en långvarig användning av Internetpornografi vid de förödande effekterna av heroin.
Vi måste göra vad vi kan för att göra Internet säkrare. Om Yahoo och Google kan censurera nätet för att passa en totalitär kinesisk regering kan de tveklöst censurera nätet till förmån för våra barn. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – När vi diskuterar censur på Internet är det lätt och tillfredsställande att kunna fördöma ett dussin länder på flera kontinenter. Men jag befarar att det vi gör kommer att förbli rent symboliskt, förutom att få oss själva att må bättre.
Kanske bör vi titta på fakta, särskilt för europeiska länder och företag. Låt oss ta Vitryssland som exempel. Landet är granne till EU och en typisk fiende till online-frihet. Om vi nämner Vitryssland i samma andetag som Maldiverna eller Nepal, hjälper vi inte något av dessa länder i praktiken.
Om det italienska företaget Telecom Italia är nätoperatör i Kuba, då censurerar kommunistregimen yttrandefriheten med detta europeiska företags godkännande. Om en filial av France Telecom beslutar att införa bredbandstjänster tillsammans med en tunisisk operatör, sker detta vid en tidpunkt då den tunisiska regeringen skär av tillgången till alla oppositionella Internetsidor i landet.
Detta är fakta. Låt oss inte använda oss av någon undvikande taktik, som till exempel att diskutera frågor där vi bara kan uppbjuda moralisk påverkan. Låt oss fokusera på frågor som vi kan påverka praktiskt. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Tack vare vetenskap och teknik har mänskligheten börjat erövra rymden och har landstigit på månen. Vi har också skapat underbara kommunikationsinstrument som Internet. Men vi bör komma ihåg att tekniken också har använts för att begå miljontals mord, moraliskt korrupta handlingar och handlingar som förstör den mänskliga värdigheten. Fastän vetenskapen och tekniken utan tvekan är bra i sig själva, bör de alltså, liksom alla mänskliga aktiviteter, hela tiden övervakas, gränser bör sättas och etiska principer bör följas. Dessa principer gör att vi kan skilja gott från ont, vilket inte måste betyda att vi begränsar yttrandefriheten.
Moderna teknikproblem går mycket längre än tekniken i sig, och blir moraliska problem. Vi bör uppmuntra till verklig frihet, nämligen frihet från ondska, och inte egensinne och laglöshet som förstör och förnedrar mänskligheten. Det finns många exempel på faror med Internet. De som orsakar mest harm och som är allvarligast är Internetsidor med barnpornografi och sidor med pedofilinriktning. De återspeglar hur snabbt och hur lågt mänskligheten kan sjunka. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! I förslagen till resolutioner om yttrandefrihet på Internet föreslås sätt att främja tillgången till Internet utan förtryck av nationella myndigheter. Dessa förslag är inriktade på åtgärder för att förbättra styrningen av Internet och bekämpa brott mot de mänskliga rättigheterna.
Vid världstoppmötet om informationssamhället i Tunis i november 2005 bekräftades på nytt kopplingarna mellan utvecklingen av informationssamhället och respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, inklusive yttrande- och åsiktsfriheten, samt friheten att ta emot och få åtkomst till information.
Detta samförstånd som nåddes under toppmötet är en grund för oss ”att förhindra och motverka hot mot, risker för och begränsningar av de mänskliga rättigheterna som en felaktig användning av informations- och kommunikationsteknik innebär”, vilket beskrevs i kommissionens meddelande från april 2006 om uppföljningen av toppmötet.
I detta meddelande ”uppmuntrar kommissionen de berörda företagen att i nära samarbete med icke-statliga organisationer ta fram en uppförandekod om denna viktiga fråga”. Denna uppförandekod skulle vara ett viktigt steg mot att inspirera dessa länder att upprätta respektive etiska normer.
Främjandet av yttrandefriheten står högt på dagordningen för gemenskapens motsvarande program för yttre bistånd, särskilt det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Det kommer att förbli oförändrat under de kommande åren under det nya finansieringsinstrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter.
Vidare har vi som policy att överbrygga den digitala klyftan mellan rika och fattiga länder. Ju mer Internetanvändningen breder ut sig desto svårare blir det för undertryckande regeringar att kontrollera det, trots hela arsenalen av censureringsmetoder. Kommissionen främjar aktivt toppmötets rekommendationer inom detta område.
Innan jag avslutar vill jag tillägga några ord om styrning av Internet. I Tunisdagordningen krävdes upprättandet av ett forum för en politisk dialog med flera aktörer, Internet Governance Forum, som kommer att sammanträda i slutet av oktober i Aten.
EU bör spela en central roll i denna process. Jag hoppas därför att Europaparlamentet kommer att ta detta tillfälle i akt att inleda denna dialog med företrädarna för det europeiska civila samhället före forumet i Aten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter eftermiddagens debatter, det vill säga om ett ögonblick.
Hannu Takkula (ALDE ).
   – Först vill jag berömma detta förslag för att det kommer i rättan tid. Eftersom elektronisk kommunikation sprids snabbt är det verkligen mycket viktigt att fästa uppmärksamheten vid yttrandefriheten också på Internet. Yttrandefrihet är en viktig fråga. Den måste gälla under alla förhållanden, fast vi samtidigt bör komma ihåg att yttrandefrihet medför ett särskilt ansvar. Vi måste se till att Internet inte innehåller material som strider mot mänskligheten, mänskliga rättigheter och demokrati.
Vi måste särskilt bekymra oss om barn och ungdomar, som är vårt samhälles mest värdefulla tillgång. De representerar samtiden, och beslutsfattarna måste försöka se till att de kan använda Internet för att få relevant och lämplig information och undvika allt som strider mot de värderingar som råder och som skyddar det mänskliga livet.
Frihet medför ansvar. Det är värt att komma ihåg vid en tidpunkt när det huvudsakliga temat i samhället ofta förefaller vara meningslöshet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Simon Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mitt muntliga ändringsförslag handlar om att undvika tvetydighet i skäl C. Jag föreslår att orden ”Dessvärre har Somalia” införs i stället för ”Somalia har” samt att orden ”i syfte att återinföra ordning” ersätts med orden ”i syfte att överta ansvaret”. Syftet med detta är att se till att ingen skulle kunna tolka skäl C som ett rättfärdigande av inrättandet av radikala islamiska domstolar i syfte att återställa ordningen.
Jag hoppas att de andra grupperna håller med PPE-DE-gruppen i denna fråga. Jag anser att det är ett förnuftigt och begripligt muntligt ändringsförslag. 

Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det har att göra med den sista punkten, och gäller både Somalia och Mauretanien. Jag vädjar om att de resolutioner som vi antar, och som gäller Afrika, ska läggas fram även för Panafrikanska parlamentet. 


Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det som just har sagts om Somalia bör gälla på exakt samma sätt för Mauretanien. 


Enrique Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Det vi i själva verket måste göra, efter att ha lyssnat till kommissionsledamotens förklaringar, och för att visa parlamentets goodwill och den vilja till samarbete som finns hos utskottet för internationell handel, är att ta bort adjektivet från punkt 2, där kommissionen nämns. Jag kommer att läsa upp det på engelska eftersom det är ursprungsspråket: 
 ”ens”.
Vi vill även införa ordet ”formellt”, så att den aktuella texten får följande lydelse: ”(...) kommissionen inte översände den föreslagna förordningen till parlamentet (...)”. 
 Texten ”formellt till parlamentet” läggs därför till. Jag menar att det kommer att förbättra våra förbindelser med kommissionen. 

Omröstningen är avslutad. 
Luca Romagnoli (NI ),
   . – En produkts ursprungsmärkning visar produktens kvalitet och den insyn man får i produkten och är en garanti för konsumenten och ett nödvändigt skydd med hänsyn till en nations arbete och dess företag.
Skyddet av EU-produkter (åtminstone när detta hänger samman med tydlig märkning, tillverkningsförfaranden och alla de produktgarantier som en konsument har rätt att få och som, om ni så vill, också är etiskt nödvändiga) är också mycket viktigt för den ”rättvisa konkurrens” som just de viktigaste kriterierna på ”den fria marknaden” (som därför bör vara fri, men rimligt konkurrenskraftig) kräver.
Ursprungsmärkningen är inte i sig själv någon tillräcklig garanti för ovanstående, men den utgör åtminstone ett första steg.
Att göra ursprungsmärkningen obligatorisk, som vi här diskuterar, är endast ett första viktigt steg för att skydda oss mot de produkter som översvämmar EU-marknaden och som konkurrerar orättvist med våra produkter och skadar våra företag och vårt arbete. En produkts spårbarhet – fullständig öppenhet i produktionen skulle vara bättre – och ett lämpligt erkännande av kvaliteten och forskningen, och även av hantverks- och industritraditionerna i EU:s medlemsländer, är också garantier som avser att skydda konsumenterna och EU:s företag och industrier.
Därför röstade jag för den nya förordningen, även om jag måste betona att jag bara betraktar den som ett första steg. 
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 17.20.)
