Resultat av toppmötet den 7 maj 2010 och Ekofinmötet - Vilken politisk relevans har EU 2020-strategin inom ramen för den nuvarande finansiella och ekonomiska krisen? - Effekterna av den finansiella och ekonomiska krisen på EU 2020-strategin och på styrningen av denna - Vilken betydelse har EU 2020-strategin inom ramen för den rådande finansiella och ekonomiska krisen? (debatt) 
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om mekanismer för förstärkt ekonomisk styrning,
rådets och kommissionens uttalanden: Resultatet av toppmötet den 7 maj 2010 och Ekofinmötet [2010/269(RSP)],
en muntlig fråga till rådet och kommissionen: Vilken politisk relevans har EU 2020-strategin inom ramen för den nuvarande finansiella och ekonomiska krisen? - B7-0213/2010), - B7-0214/2010),
en muntlig fråga till rådet: Effekterna av den finansiella och ekonomiska krisen på EU 2020-strategin och på styrningen av denna - B7-0301/2010),
samt en muntlig fråga till rådet och kommissionen: Vilken betydelse har EU-2020-strategin inom ramen för den rådande finansiella och ekonomiska krisen - B7-0219/2010), - B7-0220/2010).
Diego López Garrido
Herr talman! Alla vet att vi lever i en period av ovanligt stor finansiell turbulens. Den har pågått under några månader och ursprunget går inte bara tillbaka några månader utan ett antal år, när subprime-krisen inträffade i Förenta staterna.
Ursprunget var därför en finansiell kris inom det finansiella systemets privata sektor som snabbt påverkade realekonomin i form av en djup depression som, tekniskt sett, var en djup recession. Detta medförde en minskning av produktionen och en betydande ökning av arbetslösheten, som var särskilt allvarlig i länder där fastighets- eller byggsektorn hade stort inflytande.
Medlemsstaterna och centralbankerna reagerade omedelbart för att hindra det finansiella systemet från att bryta samman och det kom också en reaktion som gällde realekonomin.
Denna reaktion hade naturligtvis följder för de offentliga ekonomierna och de offentliga finanserna. Vi talar nu inte längre om privata utan om offentliga finanser. För det första var det en kris som gällde den finansiella stabiliteten i de offentliga räkenskaperna som ett resultat av mycket tydliga underskott.
Det var också en kris för statsobligationerna. Detta har blivit påtagligt under de senaste månaderna och har underblåsts av åtgärderna på de mycket instabila marknaderna, som ibland till och med har varit klart spekulativa. Dessa åtgärder har också orsakat en betydande ökning av det intresse som marknaderna kräver av medlemsstaterna när de ska ge ut obligationer. Dessutom berördes hela euroområdet tydligt av detta och därför blev det ett problem som inte bara berörde ett eller några få länder utan stabiliteten i hela euroområdet.
Så ser verkligheten ut. Detta är de händelser eller en diagnos av de fakta som EU har tagit hänsyn till för att reagera och handla som svar på detta, och jag anser att EU under hela denna period har handlat riktigt. Unionen kan ha verkat långsam när det har gällt att fatta beslut. Ibland kan den ha verkat irriterande långsam när det har handlat om att fatta vissa beslut, men den har uppnått de rätta resultaten, resultat som beror på kloka åtgärder av EU och ännu viktigare, samordnade EU-åtgärder.
Trots att det kan verka som om olika åtgärder hindrar oss från att se helheten anser jag att EU har fastställt en med tanke på omständigheterna lämplig strategi som måste inbegripa vissa kortsiktiga åtgärder och i större utsträckning handla på medellång och lång sikt, eftersom det gäller att hindra att en sådan kris inträffar igen.
Som vi redan har sagt inbegriper de kortsiktiga åtgärderna en injektion från EU av allmänna medel och av samordning: Det som är känt som den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa med stöd av kommissionen, en plan där man samordnar dessa omedelbara åtgärder, den chockbehandling som medlemsstaterna godkänner för att begränsa skadorna av denna enorma kris utan få den att försvinna.
Ett uttryck för denna kortsiktiga åtgärd är utan tvivel hjälpen till Grekland, som redan hade varnats av kommissionen flera månader tidigare om ett svårt läge för landets offentliga räkenskaper. Rådet utfärdar en rad rekommendationer till Grekland i enlighet med artikel 126.9 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och rådet och kommissionen övervakar utvecklingen i landet.
Rekommendationerna ges inte bara i relation till likviditeten för landets offentliga räkenskaper, utan också när det gäller strukturella reformer i pensionssystemet och behovet att genomföra reformer av hälsovårdssystemet. Sedan kom den 23 april när man antog en åtgärdsmekanism för Grekland. I går kom denna mekanism för första gången till uttryck i form av medel som skickades av EU-länderna till Grekland genom systemet för denna överenskomna mekanism.
Detta är därför det första uttrycket för denna kortsiktiga åtgärd, som är viktig när en medlemsstat befinner sig i allvarliga svårigheter, vilket är fallet med Grekland.
Naturligtvis behöver vi också på kort sikt - och detta uttrycktes mycket tydligt i den muntliga fråga som ställdes av Joseph Daul, Guy Verhofstadt, Martin Schulz och andra - en strategi för att ta oss ut ur krisen. Det måste vara en anpassad, kontrollerad strategi och dess mål måste naturligtvis vara att undvika de mycket allvarliga svårigheterna med de offentliga räkenskaperna, men den måste också innebära att tillväxtmålet bibehålls.
Men det räcker naturligtvis inte med en kortsiktig strategi. Vi måste vidta åtgärder på medellång och lång sikt. Det finns strukturella problem i den europeiska ekonomin, strukturella problem som i slutändan bar ansvaret för att EU försvagades inför en synnerligen instabil situation med mycket stor finansiell turbulens.
EU vidtar och föreslår åtgärder på medellång och lång sikt, vilket är viktigt att påpeka. Det är särskilt viktigt efersom man genom dessa åtgärder ska reagera på den typ av kris som inträffade på grund av denna allvarliga ekonomiska situation som berör hela EU, och framför allt systemet inom euroområdet. För att kunna reagera på krisen inom finanssektorn har EU planerat en rad åtgärder som under de närmaste dagarna kommer att diskuteras i parlamentet: Ett tillsynspaket som jag hoppas kommer att antas så snart som möjligt. Jag hoppas också att rådet och parlamentet kommer att nå en överenskommelse i detta avseende. Som en del av detta paket, eller i anslutning till det, antog Ekofinrådet i går en åtgärd: reglering av hedgefonderna, de alternativa fonderna eller högriskfonderna. Jag hänvisar här till frågan från Rebecca Harms och Daniel Cohn-Bendit, som lägger stor vikt vid denna aspekt.
Man måste också ta hänsyn till åtgärdsperspektivet inom G20 samt se till att genomföra det som har överenskommits inom G20.
Likaså har vi sagt att EU har strukturella svagheter och att det behövs strukturreformer. Detta är syftet med EU 2020-strategin och den är baserad på medlemsstaternas åtagande att ta itu med vissa mål genom en rad integrerade riktlinjer. Dessa riktlinjer kommer också att åtföljas av nationella planer som kommer att utformas i det som är känt som reformplanerna. Det bör också sägas att de åtgärder som kommissionen, tillsammans med EU 2020-strategin, vidtar i relation till hela produktionssystemet också är viktiga. I sitt meddelande av den 12 maj föreslog kommissionen en samordning av den ekonomiska politiken.
EU 2020-strategin är därför ett sätt att reagera på de underliggande problemen i det produktiva ekonomiska systemet, att i framtiden förhindra dessa grundläggande svagheter i systemet och att göra unionens ekonomiska system konkurrenskraftigt och produktivt. Det är också ett sätt att inrikta sig på målen med tekniskt mervärde, att ta hänsyn till de sociala konsekvenserna och därmed behovet av specialisering på arbetsmarknaden, anställbarhet och även kampen mot klimatförändringarna.
Detta är emellertid inte bara ett problem som rör det privata finansiella systemet, med den produktiva strukturen och framför allt med den privata sektorn: Det är ett problem som rör de offentliga räkenskaperna, vilket också står i centrum för ytterligare en aspekt av EU:s medellångsiktiga och långsiktiga åtgärder. Det är åtgärderna i kommissionens förslag av den 12 maj, som Ekofinrådet började diskutera i går och som man kommer att fortsätta diskutera där. Syftet med dessa åtgärder är att upprätthålla budgetdisciplinen, garantera efterlevnaden av stabilitets- och tillväxtpakten och att vidta åtgärder för att lösa och förhindra kriser.
Med tanke på detta har en arbetsgrupp bildats som ska träffas för första gången fredagen den 21 maj under ordförande Herman Van Rompuys ordförandeskap. Målet är budgetdisciplin och man kommer att använda kommissionens dokument om samordningen av den ekonomiska politiken och budgetpolitiken, som har lagts fram av kommissionsledamot Olli Rehn.
Detta dokument handlar om de mera långsiktiga åtgärderna, där vi också måste inkludera den debatt som inleds i EU om skatt på förmåner inom finanssektorn och en skatt som till och med G20 börjar tala om, nämligen en skatt på finansiella transaktioner, som också diskuteras i EU. Detta är något som Rebecca Harms och Daniel Cohn-Bendit betonar i sin fråga.
Om denna fråga bör det sägas att alla EU-institutioner arbetar i denna riktning. Den diskuterades vid toppmötet i december förra året. Internationella valutafonden fick i uppgift att leda en undersökning om skatt på internationella finansiella transaktioner. Den diskuterades i Europeiska rådet i mars, kommissionen föreslog denna skatt den 1 april och den diskuterades också i Ekofinrådet.
Detta är därför ytterligare en åtgärd som utan tvivel kommer att diskuteras vid G20-mötet och som är av största vikt. Detta är vad jag har kallat de åtgärder på medellång och lång sikt som har föreslagits av EU. I går t.ex., på toppmötet mellan EU och Latinamerika/Karibien i Madrid, föreslog man också en reform av det finansiella systemet. Med andra ord tar EU upp dessa frågor i alla forum den deltar i.
Kort sagt vidtas åtgärder och villkoren är fastställda för att röra sig i riktning mot det som har beskrivits som en ekonomisk styrning av unionen. Europeiska rådet spelar en aktiv roll i detta tillsammans med kommissionen och parlamentet som de lagstiftande och kontrollerande organen.
Därför anser jag att vi avslutningsvis kan säga att krisen visserligen tydligt har visat bristerna hos den europeiska monetära unionen i avsaknad av en ekonomisk union, något som är fastställt i fördragen men inte existerar i verkligheten. Vi har stannat kvar i en monetär union, men vi är inte på väg mot en ekonomisk union. De åtgärder som har vidtagits av EU på kort, medellång och lång sikt gör att unionen på ett tydligt sätt går mot en ekonomisk union.
Genom denna kris har våra ekonomier försvagats och unionen har ställts på prov, men unionen har inte förstörts och har inte heller fragmenterats genom krisen. EU har reagerat och ibland har vi ansett att den har reagerat mycket långsamt, men den har handlat med fasthet. Ibland verkar det som om den har tvekat, men den har varit enad och dess reaktion har varit korrekt och anpassad till de utmaningar som vi just nu står inför.
Jag hoppas att Europeiska rådet i juni kommer att konsolidera denna förflyttning mot en europeisk ekonomisk styrning, mot en förenad reaktion på denna kris från EU. Jag hoppas därför också att rådet på ett lämpligt sätt kommer att förbereda EU:s gemensamma ståndpunkt inför det ytterst viktiga G20-mötet i Toronto om regleringen av det finansiella systemet och inför den viktiga debatten om beskattning av internationella finansiella transaktioner.
Olli Rehn
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Jag välkomnar denna debatt om EU:s krishantering och om de omedelbara och mera långsiktiga utmaningar av ekonomisk styrning vi står inför. Jag ska börja med de omedelbara utmaningarna och med krishanteringen.
För tio dagar sedan fattade EU djärva och nödvändiga beslut att skydda den finansiella stabiliteten i Europa. Det var ett dubbelt svar på den förvärrade kris som hade förvandlats till en systemisk utmaning mot euron. Det var ett svar som jag skulle vilja kalla en konsolideringspakt.
Först enades vi om en europeisk finansiell stabilitetsmekanism som innebär en ekonomisk räddningsaktion på upp till 500 miljarder euro vilken kommer att kompletteras med IMF-medel enligt ett förhållande av 2:1. För det andra gick vi med på att påskynda den finansiella konsolideringen i de medlemsstater där den behövdes mest.
Med dessa beslut skapade EU ett trovärdigt paket där vi visar våra medborgare, marknaderna och den övriga världen att vi kommer att försvara euron - vår gemensamma valuta - till vilket pris som helst.
Vi gör inte detta med tanke på de mystiska marknadskrafterna utan med tanke på hållbar tillväxt och skapandet av arbetstillfällen i EU, genom att se till att hoten mot den finansiella stabiliteten inte ödelägger den ekonomiska återhämtning som nu är på gång - trots att den fortfarande är ganska blygsam och bräcklig. Detta är vårt ansvar gentemot våra medborgare och vi infriar vårt löfte i mycket konkreta termer. I går, genom att samordna och förvalta på uppdrag av euroområdets medlemsstater, levererade kommissionen 14,5 miljarder euro till Grekland, som IMF har kompletterat med 5,5 miljarder euro. Vi sade att vi skulle vara redo att täcka de omedelbara återfinansieringsbehoven och vi levererade detta i tid.
Naturligtvis beror allt detta på ett fullständigt och komplett genomförande av det program som, tillsammans med den grekiska regeringen, har utformats av kommissionen tillsammans med ECB och IMF.
Europeiska centralbanken har också vidtagit extraordinära åtgärder för att ta itu med de attacker mot euron som vi nyligen har upplevt. Förutom detta har våra medlemsstater förstått den stora betydelsen av skattemässig konsolidering för att garantera hållbarheten för de offentliga finanserna och därigenom förutsättningarna för hållbar ekonomisk tillväxt.
I förra veckan lade Spanien och Portugal fram betydelsefulla skattemässiga konsolideringsåtgärder som är viktiga och svåra, men som samtidigt är nödvändiga för att minska de stigande offentliga underskotten 2010 och 2011. Kommissionen kommer under de närmaste två veckorna att lägga fram en omfattande utvärdering av lämpligheten av de nya målsättningarna och åtgärderna.
Låt mig understryka att en snabbare minskning av det offentliga underskottet verkligen är en viktig del av det finansiella stabilitetspaket som Ekofin gick med på den 10 maj. Det är också viktigt att båda länderna antar strukturreformer som kommer att bidra till ökad potentiell tillväxt, framför allt reformer av arbetsmarknaderna och pensionssystemen.
Medan en påskyndad skattemässig konsolidering är en omedelbar prioritering i hela Europa, måste vi samtidigt samordna vår ekonomiska politik och vår skattepolitik genom att tillämpa differentiering bland medlemsstaterna. Med andra ord måste ansträngningarna med skattemässiga överväganden differentieras enligt skatteutrymmet och den ekonomiska sårbarheten.
Länder med ringa eller inget skatteutrymme kommer att behöva prioritera och påskynda åtgärderna, medan andra med större skatteutrymme bör behålla sina mindre restriktiva skattepolitiska inriktningar med tanke på tillväxten och arbetstillfällena i EU.
Naturligtvis vore det ett misstag att hejda våra ansträngningar här. Låt oss komma ihåg att eurons första 10 år har varit en framgångshistoria: Detta är utgångspunkten. Men krisen har visat att vi måste erkänna dess systemiska brister. Påtryckningarna har varit uddlösa, goda tider har inte utnyttjats för att minska statsskulden och makroekonomiska obalanser har negligerats.
Det är just därför kommissionen i förra veckan, den 12 maj, lade fram en rad ambitiösa förslag för att förstärka den ekonomiska styrningen i EU. Vi vill stärka den preventiva budgetövervakningen, ta itu med de makroekonomiska obalanserna och införa en permanent och fast ram för krishantering. Jag räknar med parlamentets stöd för dessa viktiga förslag. De står i centrum för att göra EU 2020 till en framgång under de kommande åren.
Våra förslag bygger på två principer: För det första är det alltid bättre att förebygga än att rätta till - för att inte nämna att låta en situation utvecklas till en kris, vilket vi har sett. För det andra bör starkare finanspolitisk övervakning åtföljas av en bredare makroekonomisk övervakning, för att gå till rötterna och ursprunget för en hållbar ekonomisk utveckling.
Våra förslag består av tre byggstenar. Först måste vi förstärka både stabilitets- och tillväxtpaktens preventiva och korrektiva vapen. Den viktigaste hörnstenen för att förstärka ekonomisk styrning är att samordna finanspolitiken i förväg för att se till att de nationella budgetarna överensstämmer med den EU-politik och de EU-förpliktelser man gemensamt har kommit överens om, så att de inte innebär en risk för stabiliteten i hela euroområdet och de andra medlemsstaterna.
Låt mig tala klarspråk om detta: Det innebär inte att vi fingranskar de nationella budgetarna budgetpost för budgetpost. Vi har varken någon avsikt eller några resurser för detta. I stället innebär det att vi analyserar och expertgranskar de breda budgetriktlinjerna och balansen i de offentliga finanserna innan regeringarna lägger fram de nationella budgetförslagen inför parlamentet med den juridiska rättigheten, som bygger på EU-fördraget och pakten, för EU att göra rekommendationer och be de berörda medlemsstaterna om korrigeringsåtgärder.
Vissa har kritiserat detta genom att säga att det är ett brott mot den parlamentariska suveräniteten. Jag är själv före detta ledamot av ett nationellt parlament och av Europaparlamentet och jag är helt medveten om de känsliga aspekterna med de parlamentariska skattemässiga befogenheterna. Men var och en kan se att detta inte handlar om att bryta mot demokratin eller mot den parlamentariska suveräniteten utan om att se till att våra medlemsstater respekterar samma regler som de själva tidigare har beslutat om: Med andra ord, att leva som man lär.
Vi måste införa en verkligt europeisk dimension i den ekonomiska politiken i EU: Det räcker inte att först i efterhand titta på internationella beslut. I EU, framför allt inom euroområdet, vet vi bara alltför väl att nationella beslut får konsekvenser utanför de nationella gränserna, och därför måste det bli samordning på EU-nivå innan dessa nationella beslut fattas.
Den andra byggstenen innebär att vi måste gå längre än till budgetövervakning och vidga och fördjupa övervakningen för att ta itu med makroekonomiska obalanser. Varför är detta viktigt? Avvikelserna i konkurrenskraft och klyftan mellan överskotts- och underskottsländerna i euroområdet har vidgats under de senaste 10 åren. Detta har varit en grundläggande orsak till att den finansiella krisen drabbade EU så hårt, framför allt vissa av våra medlemsstater. Vi bör förhindra och ta itu med uppkommande problem innan de utvecklas till en kris.
Därför föreslår vi att man fastställer indikatorer och en måltavla, kommer överens om tröskelvärden och utfärdar rekommendationer och tidiga varningar vid behov. Dessa indikatorer skulle till exempel kunna inbegripa produktivitetstendenser, enhetsarbetskostnader och den aktuella kontoutvecklingen.
Självklart innebär inte detta att vi vill försvaga exportresultatet för något land. Syftet är i stället att återbalansera den ekonomiska tillväxten i hela Europa. Vi måste förstärka konkurrenskraften på exportmarknaderna där det är nödvändigt och den inhemska efterfrågan där det är nödvändigt och möjligt. Detta är bästa sättet att spela som ett europeiskt lag till gagn för hela Europa.
För det tredje måste vi var mycket tydliga inför alla som bevakar euroområdet med att vi aldrig kommer att besegras. För att avskräcka alla från att ens pröva vår styrka behöver vi en permanent och stabil ram för krishantering för medlemsstaterna i euroområdet. Den tillfälliga mekanism som fastställdes den 10 maj är ett djärvt första steg i denna riktning, men på medellång och lång sikt kommer kommissionen att föreslå en mer permanent mekanism, som är underkastad stränga politiska villkor och som naturligtvis bygger på lärdomarna från de senaste erfaranheterna. Ja, vi måste undvika moraliska risker. Därför måste vi göra mekanismen så ointressant att ingen ledare och inget land frivilligt frestas använda den. Men de senaste erfarenheterna har visat oss att det är bättre att ha en brandkår i beredskap för en eventuell löpeld än att börja bygga upp brandkåren när elden redan har utvecklats till en verklig skogsbrand. Det är bättre att vara på den säkra sidan.
Avslutningsvis innebär detta förslag från kommissionen att man förbereder ett kvalitativt språng mot ekonomisk styrning i EU, men jag vill också fästa er uppmärksamhet på ett annat synnerligen viktigt beslut - samma dag som vi föreslog dessa åtgärder - nämligen förslaget om att Estland ska bli medlem i euroområdet, på egna meriter. För att bara ge er en siffra: Medan den genomsnittliga statsskulden i EU för närvarande uppgår till omkring 75 procent, är den i Estland omkring 7,5 procent - inte 75 procent utan 7,5 procent - på en hållbar grund.
Detta förslag är en viktig signal till alla om att euroområdet med självförtroende kommer att stå emot påtryckningar och att en hållbar ekonomisk och finansiell politik kommer att bära frukt för medlemsstaterna. Sammanfattningsvis kommer kommissionens initiativ, när de har antagits, att leda till en väsentlig fördjupning av den ekonomiska styrningen i EU och till en försiktig utvidgning av euroområdet. I EMU är det verkligen hög tid att blåsa liv i ”E”.
Joseph Daul
för PPE-DE-gruppen. - (FR) Herr talman, mina damer och herrar! EU har äntligen reagerat. Stats- och regeringscheferna har äntligen börjat ta itu med problemen genom att för 10 dagar sedan fatta beslut om en stödplan för vår valuta, euron. Detta är en plan som på ett riktigt sätt speglar omfattningen av den europeiska solidariteten, och därför motsäger den alla som tvivlade på den. Men denna plan är fortfarande otillräcklig och måste åtföljas av åtgärder för att minska våra nationella budgetunderskott och av åtgärder för att nå en överenskommelse mellan de 27 om de sociala och skattemässiga budgetarna. Jag tror att alla säger detta denna förmiddag och vi har alla sagt samma sak under de senaste fjorton dagarna. Nå, låt oss göra det nu! Denna plan slutfördes i onsdags med kommissionens beslut, som jag välkomnar, att radikalt stärka tillsynen och genomförandet av en stabilitetspakt.
Mina damer och herrar! Vi kommer inte att klara situationen om inte alla dessa åtgärder genomförs. Vi kommer inte att klara situationen om vi inte har politiskt mod, eftersom de åtgärder som vi redan borde ha vidtagit kollektivt på EU-nivå och enskilt på nationell nivå måste vidtas nu. Detta gäller både höger- och vänsterregeringarna. Jag beklagar att de tyska socialisterna saknade detta mod när de röstade i Bundestag om den europeiska biståndsplanen.
Vi måste dra lärdom av allt detta. Första läxan: Vi måste veta hur det förhåller sig med de nationella offentliga räkenskaperna, precis som vi vet hur det förhåller sig med EU:s offentliga räkenskaper. Jag ber kommissionen att sträva efter att se till detta och att straffa, inte bara försynt kritisera, varje stat som inte uppfyller denna skyldighet. Som ni vet är alla rädda för fartkontrollerna, alla är rädda för påföljderna, för antalet prickar på sina körkort när de befinner sig på vägen. Eftersom vi är skapade på det sättet måste det finnas påföljder. Detta är a och o för varje allvarligt syftande politik inom detta område.
Andra läxan: De 27 medlemsländerna måste mycket tidigt under arbetet koncentrera sig på sin budgetpolitik. Kommissionen bad om detta förra veckan. Jag bad själv om det i parlamentet för några veckor sedan. Jag vet att det irriterar medlemsstaterna när vi ber dem koncentrera sig, men de måste från och med nu vänja sig vid att bli irriterade om de fortsätter att behandla sina offentliga finanser som om de levde på en öde ö, som om de inte var förenade med varandra av en valuta och följaktligen av en nödvändig gemensam disciplin.
Det som gäller för de nationella budgetarna gäller dessutom för social- och skattepolitiken. Å andra sidan förstår jag vreden hos vissa av våra landsmän när man ber dem göra uppoffringar för andra som arbetar mindre och går i pension tidigare. Detta kan inte heller fortsätta. Detta är den tredje läxan jag har lärt mig av denna kris. Euron kommer bara att bli livskraftig om vi tillsammans ger varandra resurser att förverkliga detta. Jag skulle inte vilja säga emot president Barack Obamas ekonomiske rådgivare Paul Volcker som sade att euron riskerar att kollapsa om vi inte ändrar vår kultur och vårt uppträdande. Vi måste se längre än till nationella hänsyn och i stället ta europeiska hänsyn. Vi måste övergå från kortsiktig politik, som är utformad för att hindra våra nationella regeringar från att förlora några poäng i opinionsundersökningarna, till planer på medellång och lång sikt, vilket också krävs av våra företagare så att de kan investera och anställa.
Min grupp uppmanar EU att vakna. Den uppmanar kommissionen att utföra sitt arbete som består i att tillämpa tekniken med moroten och piskan på medlemsstaterna. Att ekonomiskt belöna dem som rensar upp i sina offentliga finanser och straffar dem som vägrar göra det.
Kommissionen får inte vara rädd att göra detta, herr Rehn. Det skulle gagna EU-medborgarna och medlemsstaterna. Huvudproblemet för våra medborgare, som just nu tas upp vid alla våra möten, är om deras besparingar fortfarande är säkra. Jag förstår dessa medborgare som har arbetat i hela sitt liv för att ha en sparad slant. Det första lugnande besked vi bör ge dem är därför att deras besparingar är skyddade. Det är helt enkelt vad kommissionen måste göra. Den har inrättats i detta syfte.
Det är bara i detta sammanhang som 2020-strategin kommer att ha någon mening. Bara om vi åter är allvarligt målinriktade, om vi handlar gemensamt när det gäller de offentliga räkenskaperna kommer vi att kunna vinna slaget om arbetslösheten, utbildningen, yrkesutbildningen, forskningen och nyskapandet. Jag sade detta i går och jag säger det varje dag: Om man måste spara i alla våra medlemsstater måste även vi som parlamentsledamöter och EU-tjänstemän föregå med gott exempel, annars kommer vi att brista i trovärdighet.
Detta är allt jag har att säga och jag hoppas fortfarande - jag har upplevt några mycket allvarliga och djupa kriser - att denna kris åtminstone kan bli en ny utgångspunkt för EU och dess medborgare.
Martin Schulz
för S&D. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Denna debatt äger rum mot bakgrund av en mycket allvarlig situation som innebär ett hot mot EU. Vi har årtionden av laissez-faire-ideologi bakom oss och det har varit årtionden då alla som ifrågasatte den påstådda överlägsenheten av det kapitalistiska ekonomiska systemet förlöjligades. Detta ekonomiska system har dragit ned oss i den djupaste krisen på det finansiella, ekonomiska och sysselsättningspolitiska området och den djupaste krisen för institutionernas moral och legitimitet sedan slutet av andra världskriget.
Systemet är felaktigt. Det är i viss utsträckning omoraliskt och även snedvridet. Jag vill ge er ett exempel, eftersom många av våra medborgare inte förstår den jargong som används. Vad handlar handeln med kreditswappar och kreditförsäkring om? Det innebär att man kan teckna en försäkring som sedan kan köpas och säljas som en handelsvara. Låt mig uttrycka detta i praktiska termer. Jag är säker på att den vackra lantgård som Joseph Daul äger är skyddad genom en brandförsäkring. Om jag, Marin Schulz, kan köpa Joseph Dauls brandförsäkring och om jag får utbetalningen på försäkringen i stället för honom när hans hus brinner upp behöver jag helt enkelt någon, t.ex. Daniel Cohn-Bendit, som är beredd att sätta eld på huset för att jag ska bli en förmögen man.
Detta är ett snedvridet system. Det bör avskaffas och dessa metoder bör bannlysas. Det är exakt dessa mekanismer vi diskuterar och exemplen från det verkliga livet är inte lustiga. Ett exempel handlar om en pensionsfond som tillhör de kaliforniska lärarnas fackförening. De ville köpa ett tyskt flygbolag genom en hedgefond. Pensionsfonden hade ingen framgång men man köpte något annat i stället. Men då gick pensionsfonden i konkurs. Detta har lett till ruin för en hel generation lärare som har betalat in på fonden i 40 år. Så ser verkligheten ut för detta ekonomiska system som nu har nått sina gränser och måste hållas i strama tyglar.
Nu har turen kommit till regeringarna. Detta är vad ni, herr López Garrido och herr Rehn, har sagt. Det är gott och väl, men det är vi som reagerar, det är vi som har tvingats ingripa och jag anser att vi reagerar alltför sent. Regleringar borde ha införts inom många områden på ett mycket tidigare stadium och vi har ofta krävt detta här i parlamentet. Nu inför vi regleringar för hedgefonder, men när kommer man att inrätta ett europeiskt ratinginstitut? Är det verkligen normalt att ett amerikanskt ratinginstitut, just när spekulationerna mot Grekland nådde sin högsta nivå, tar sikte på nästa mål och sänker Portugals kreditbetyg? Vilken sorts institut är detta som kan avgöra hela nationers öde? De måste kontrolleras och regleras. Detta bör emellertid inte hända nu. Det borde ha ägt rum för flera år sedan och vi krävde det för flera år sedan, men våra krav avslogs. De avslogs av samma regeringar som i dag påstår att de hanterar denna kris.
(Protester)
Herr Langen! Jag vet att ni lägger fram ett ändringsförslag i eftermiddag för att se till att parlamentet inte sammanträder när det är karneval i Tyskland. Det är positivt. Det är bara det att när ni är här är det karneval varje dag när parlamentet sammanträder. Jag är mycket ledsen över detta.
Vi har strukturella underskott i EU som institutionerna är skyldiga att lösa. Vi har, enligt vad som påstås, skapat en ekonomisk och monetär union. I själva verket har vi en monetär union men ingen ekonomisk union. I Europa har vi ett lapptäcke av ekonomisk politik. Totalt 16 suveräna stater misslyckas med att samordna sin ekonomiska politik, som i vissa fall är oförenliga med varandra, inom ett enda valutaområde. Detta innebär en stor risk. Arnold Schwarzenegger och den vackra staten Kalifornien är helt ruinerade, men det påverkar inte alls dollarn, eftersom Kaliforniens ekonomiska politik är en del av Förenta staternas gemensamma valutaområde. Om 2,8 procent av euroområdets bruttonationalprodukt står på spel, som i fallet med Grekland, kommer detta att orsaka en allvarlig kris här. Vi måste göra oss av med detta underskott och därför behöver vi ekonomisk styrning. Alla som fortfarande är emot detta har inte hört varningssignalerna.
Vi befinner oss mitt i en ytterst allvarlig legitimitetskris. Människor inser att detta ekonomiska system har misslyckats och de har inte längre något förtroende för det. De har sett att de nationella och internationella institutionerna styrs genom detta system och därför litar de inte längre på institutionerna. Under denna fas tar många människor åter sin tillflykt till nationell retorik inför denna globaliserade, ”europeiserade” utmaning. Denna trefaldiga motsägelse mellan förtroendekrisen för vårt ekonomiska system och för våra statliga institutioner och många statliga institutioners sätt att åter inta en nationell strategi snarare än att söka efter lösningar inom de internationella strukturerna är en blandning som innebär en risk för hela EU.
Därför behöver vi ekonomisk styrning och i slutändan behöver vi också kraft att genomföra våra egna regleringar. Slutligen bör Joseph Daul, som är ordförande för den grupp som omfattar företrädare för Nea Dimokratia, vara lite mer återhållsam i sin kritik av andra partier.
Guy Verhofstadt
för ALDE-gruppen. - (FR) Herr talman! Jag tror inte att vare sig nationalistisk eller marxistisk retorik kommer att ge oss de lösningar vi behöver för den kris vi går igenom.
(Applåder)
Det vi för närvarande upplever är enligt min åsikt inte en monetär kris i unionen, det är inte ens en kris för vår gemensamma valuta, det är snarare en kris för EU-styrningen. Detta är den situation vi befinner oss i just nu. Jag skulle till och gå så långt som att säga att det är en kris som har uppkommit genom medlemsstaternas överdrivna tro att de kan lösa EU:s problem med sin mellanstatliga strategi, när ett monetärt område måste styras genom en enda metod, genom gemenskapsmetoden, på grundval av det europeiska intresset och inte genom ett syndikat av nationella intressen, vilket är vad Europeiska rådet och Europeiska unionens råd, helt naturligt, företräder.
För min del vill jag därför denna förmiddag sända ut tre budskap. Det första budskapet, herr López Garrido, är riktat till rådet. Vi kunde kanske be det spanska ordförandeskapet uppmana rådsmedlemmarna att visa lite försiktighet när det gäller eurokrisen. Varje gång man kommer på en lösning för att stödja euron känner sig nämligen en eller annan stats- eller regeringschef tvingad att framträda för att säga sin mening, och för att i själva verket sabotera den lösning man har funnit. Därför anser jag man i första hand måste be rådet vara lite återhållsamt och låta kommissionen och Europeiska centralbanken komma med lösningar.
Mitt andra budskap är riktat till kommissionen. Jag anser att ni, herr Rehn, fattade några modiga beslut i onsdags som är ett steg i rätt riktning, men att kommissionen måste gå längre. För närvarande har vi alltså en arbetsgrupp. Denna rådsarbetsgrupp kommer att sammanträda för att lägga fram lösningar någon gång i oktober eller mot slutet av året. Jag anser att detta är alldeles för sent. Det är en uppgift för kommissionen, som har initiativrätten, att sammanställa ett ambitiöst övergripande paket under de kommande veckorna och månaderna. Detta måste göras. Vi får inte vänta på att en rådsarbetsgrupp ska tala om för oss vad som ska göras. Det är kommissionen som ska ta detta initiativ. Det är kommissionen som ska utarbeta ett heltäckande paket, som den ska lägga fram inför rådet och parlamentet och som enligt min åsikt ska bestå av fyra delar.
Först en förstärkning av stabilitets- och tillväxtpakten. Detta innebär sanktioner. Personligen är jag för Olli Rehns idé och jag hoppas att alla andra också är det. Han säger att, som en del av detta paket, bör kommissionen få till uppgift att kontrollera budgetarna innan de godkänns av de nationella parlamenten. Det är inte en fråga om subsidiaritet eller brist på subsidiaritet. Det är en fråga om lojalitet mot stabilitets- och tillväxtpakten och euron. Vi kan inte å ena sidan säga att vi är medlemmar av denna stabilitets- och tillväxtpakt och av euroområdet och å andra sidan att vår budget inte har något att göra med euron, eller att detta enbart är en nationell behörighet.
För det andra anser jag att detta paket också måste innehålla en övertygande EU 2020-strategi. Den strategi som för närvarande ligger på rådets bord är inte alls övertygande. Kommer ni att nå en slutsats i juni? Men vilka slutsatser tänker ni dra i juni när det gäller 2020-starategin? Kommer det att bli samma slutsatser som när det gällde Lissabonstrategin, som misslyckades? Kommer det än en gång att bli den öppna samordningsmetoden? Om ni menar allvar måste ni nu ge kommissionen alla instrument den behöver för att hantera denna 2020-strategi, denna ekonomiska strategi genom vilken vi ska ta oss ur krisen.
Det tredje som absolut måste göras är att inrätta en europeisk valutafond som ska ersätta den stabilitetsmekanism som har inrättats, eftersom denna mekanism, som ni själv säger, inte kommer att klara jobbet. Detta är åter en mellanstatlig mekanism som har kokats ihop inom Ekofin och för vilken det krävs enhällighet. Varje lån som beviljas måste godkännas av alla medlemsstater. Detta är ett system som inte kan fungera på lång sikt, och därför krävs det en europeisk valutafond som förvaltas av kommissionen och om nödvändigt av ECB. Men den får inte ensam fatta de beslut som tillhör ansvarsområdet för alla medlemsstater i euroområdet. Slutligen måste vi ha en europeisk obligationsmarknad.
Detta, herr Rehn, är vad vi förväntar oss av kommissionen. Vi vill att ni ska vara ambitiösa och modiga nog att på förhandlingsbordet, både i rådet och i parlamentet, lägga fram ett ambitiöst paket som innehåller dessa fyra punkter.
(Applåder)
Rebecca Harms
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Min grupp har än en gång beslutat inta en positiv ståndpunkt när det gäller den finansiella stabiliseringsmekanism som man kom överens om under de krissamtal som ägde rum under veckoslutet i Bryssel för nästan två veckor sedan.
Vi kombinerar vårt stöd med ett tydligt engagemang för en mer enad ekonomisk och finansiell politik. Detta är inget nytt för vår grupp. Det har varit en tradition för oss i många år. Tillsammans med detta engagemang, herr Rehn och herr López Garrido, vill vi emellertid se att man fattar ett allvarligt beslut om att inte helt enkelt fortsätta bekämpa krisens yttringar utan i stället ta itu med den övergripande utmaning som den utgör.
Som vi ser det har vi försökt få bukt med dessa symtom sedan 2008. Vi har försökt rädda bankerna sedan 2008, när Lehman Brothers gick i konkurs. Jag vill än en gång säga att vi måste vara ärliga mot EU-medborgarna. Euron stabiliserades inte under det näst sista veckoslutet. I stället räddades åter ett stort antal tyska och franska banker. Aktiepriserna visade mycket tydligt vad som hade hänt. Emellertid måste vi ta oss ur denna rundgång som innebär att vi räddar bankerna, något som har kostat oss miljarder och åter miljarder. Vi vet inte längre varifrån pengarna kommer och vi vågar endast ta små steg mot en statlig reglering av finansmarknaderna, att döma av överenskommelsen i Ekofinrådet.
Den centrala aspekten i det vi kräver i dag är att staten måste återvända till finansmarknaderna och inta en mycket bestämd hållning. Staten får inte längre styras av bankerna och av spekulanter, vilket alla klagar över. Visserligen är bankerna en viktig del av systemet, men det måste finnas något mycket ruttet i detta system om det gör att våra stater oupphörligen kan ledas till ruinens brant och det politiska systemet tillåter att det händer.
Jag vill i korthet sammanfatta situationen. Vi måste nu fatta tydliga beslut i vissa frågor. Det finns tecken på att vissa av EU:s medlemsstater rör sig i rätt riktning, men vi anser att det bör finnas ett förbud mot ”giftiga” tillgångar och blankning i hela EU, att hedgefonderna bör kontrolleras mycket noga och att vi måste sluta tala om att införa en skatt på finansiella transaktioner och verkligen göra något åt det. Vi behöver denna skatt, bland annat för att refinansiera det vi gör med allmänna medel. Bankernas och spekulanternas deltagande får inte längre endast vara ett ämne för folktalare. Genom att införa skatten kan vi i grunden garantera att de engageras.
En annan fråga som bekymrar mig mycket är framtiden för en samordnad budgetpolitik i EU, med andra ord budgetdisciplin. Jag känner väl till denna term från ett tyskt sammanhang. Emellertid föreslår jag att vi, med tanke på krishanteringen och omröstningen om EU 2020-strategin, åter når en överenskommelse om vad vi faktiskt vill, om hur medlemsstaterna och EU bör förhålla sig till våra medborgare om fem eller tio år när det gäller statens ansvar. Bör EU-strategin användas som en murbräcka mot statens sociala ansvar? Jag vill gärna veta hur ni ser på allt detta: daghemmen, skolorna, universiteten, biblioteken, äldreomsorgen, sjukhusen, museerna och teatrarna.
För en vecka sedan sade min kollega Daniel Cohn-Bendit att Grekland behövde mer tid för att genomföra en återuppbyggnadsplan. Jag känner till den katastrofala ekonomiska situationen i många medlemsstater och jag anser att vissa av dem behöver tid att besluta vad som ska göras. Jag upprepar att det definitivt värsta som EU kunde göra just nu vore att slå sönder det sociala trygghetssystemet. Det hindrar oss emellertid inte från att mycket noga se på vår budgetpolitik för att se till att de olika generationerna får lika behandling. I egenskap av gruppen De gröna har vi otaliga gånger gett vårt stöd för budgetar av detta slag.
Jag skulle vilja göra en sista kommentar. Om vi nu skulle ge avkall på vår klimatpolitik och en hållbar utveckling, som vissa människor har föreslagit, skulle vi i sanning genomföra en djävulsplan. Vi får inte försumma nyskapandet inom industrin och företagen, en klimatvänlig strategi för produktionen och organisationen av kollektivtrafiken. Vi måste skydda arbetstillfällena genom nyskapande, framtida lönsamhet och hållbarhet, men detta kostar pengar. Införandet av nya skatter är ett tabubelagt ämne. Emellertid är jag övertygad om att vi bara kan komma ur den här krisen om vi kan bryta tabut med statliga ingripanden, statens roll och behovet av intelligenta skatter.
(Applåder)
Timothy Kirkhope
för ECR-gruppen. - (EN) Herr talman! Det har tyvärr blivit kännetecknande för vissa som talar för EU att anse att lösningen på varje problem ligger i mer integrering. Genom denna strategi missar man målet. Vad EU ofta saknar är inte ytterligare mekanismer för att genomföra politik som man har kommit överens om, utan snarare den politiska viljan att uppfylla åtaganden som redan har ingåtts men inte genomförts.
Jag hoppas därför uppriktigt att EU 2020-initiativet, som säkert är nödvändigt för att hantera den underliggande ekonomiska kris som EU står inför, inte kommer att misslyckas av samma skäl. Men när det gäller krisen inom euroområdet säger man oss att unionen, för att i framtiden undvika liknande kriser, behöver befogenheter för att kräva att suveräna regeringar i förväg lägger fram sina budgetförslag och för att införa hårdare sanktioner mot medlemsstaterna - men det var redan meningen att budgetinformationen skulle vara tillgänglig. Den var bara felaktig och dåligt kontrollerad.
Skulle kvaliteten på informationen och kompetensen hos dem som analyserar uppgifterna bli bättre bara därför att man införde ett mer krävande förfarande. Det fanns sanktioner tidigare, men de saknade helt enkelt trovärdighet. Att öka deras räckvidd gör det inte troligare att de införs. Skulle de nya åtgärderna tas på större allvar? Att ge ut skuldebrev, genom vilket man riskerar att öka EU:s budget och att direkt garantera EU-lån, är en stor avvikelse som gör att vi undergräver de principer för sunda offentliga finanser som det är meningen att vi ska förstärka.
Vi som tillhör ECR-gruppen vill att euron ska bli en framgång, både med tanke på dem som vill gå med och dem som tillhör den utvidgade EU-ekonomin, men för detta krävs det att medlemsstaterna tar sitt ansvar på allvar, att de är ärliga mot varandra och att de uppfyller sina överenskomna åtaganden.
Kommissionen har själv medgett att den anser att dess förslag kommer att leda till ett väsentligt fördjupande av den ekonomiska och monetära unionen. Man kan inte förundra sig över att, medan man i den engelskspråkiga versionen av texten från toppmötet i mars talade om ”styrning”, vilket också är vad kommissionen har talat om, talade man i den franskspråkiga versionen om ”förvaltning”. Det verkar som om en centraliserad europeisk ekonomisk ”förvaltning” är målet för somliga, men därigenom skulle vi inte klara av de problem vi står inför: Det skulle inte vara bra för våra medborgare, för våra medlemsstater och inte heller för EU.
Lothar Bisky
Herr talman! Enligt de senaste rådsmötena är långtgående förändringar på väg. Vi upplever för närvarande en process av ”governmentalisering” av EU-politiken. I Lissabonfördraget berömde man parlamentets roll och förstärkandet av denna roll. Vi har också yttrat oss berömmande om detta.
Man håller nu på att nå grundläggande överenskommelser mellan regeringarna och ofattbart stora penningbelopp ges ut. Hittills har parlamenten haft lite att säga till om i denna fråga och vi måste få slut på detta. Den metod som används av personer i regeringsställning har resulterat i att enorma summor ges ut för att rädda banker som själva bär ansvaret för att de har råkat i djup skuld. Dessa regeringar har räddat kasinokapitalismen genom att använda skattebetalarnas pengar. De har emellertid i mycket blygsam omfattning inriktat sig på att undsätta de stater som har råkat i skuld. Någonstans lyckades de hitta 750 miljarder euro. Frågan är om sedelpressarna kommer att innebära räddningen för den ekonomiska utvecklingen. Jag anser att det är mera troligt att de kommer att rädda bankernas kapital. Emellertid måste EU bli mer än bara en fri inre marknad med en gemensam valuta.
José Manuel Barroso har rätt när han säger att vi utan en ekonomisk union kan glömma den monetära unionen. Men jag kan ännu inte se några tydliga detaljer. Att envisas med den misslyckade stabilitets- och tillväxtpakten har relativt litet samband med en klok samordning av den ekonomiska politiken. Vad vi saknar är en social union. Vi saknar en bestående och effektiv omreglering av finanssektorn. Vi saknar en samordnad skatte- och lönepolitik och en skatt på finansiella transaktioner. Trots att vi har talat om denna skatt under lång tid är det fortfarande bara prat.
Det är dags att skydda socialstaten genom EU-institutionerna, inte att avveckla den. Grekland och andra nationer är rädda därför att de kan se att åtgärder vidtas på den sociala sidan. Det är dags att slåss för en harmonisering av en social standard på hög nivå.
Hedgefonderna måste förbjudas och skatteparadisen måste avskaffas. Vi gör mycket långsamma framsteg när det gäller att bekämpa krisen på finansmarknaderna. Med hänsyn till den hastighet spekulanterna använder när de handlar gör vi alldeles för lite. I nödsituationer som dem vi upprepade gånger står inför är det helt fel att nationalisera de miljarder som betalas ut i form av förluster och att privatisera vinsterna. Bankerna får inte tillåtas ha direkt tillgång till skattebetalarnas pengar med stöd av staten. För övrigt har jag klart för mig att vi, under nuvarande omständigheter, måste omdefiniera uttrycket ”bankrånare”.
Niki Tzavela
för EFD-gruppen. - (EL) Herr kommissionsledamot! Jag vill ta tillfället i akt att tacka er personligen för ert hårda och effektiva arbete i samband med den ekonomiska krisen i Grekland. Jag vill också tack alla partierna i parlamentet för det stöd och den solidaritet de har visat Grekland.
Jag har tre förslag och vill eftertryckligen be om stöd för dem. När det gäller antagandet av ett permanent instrument för ekonomisk styrning föreslår Bruegelinstitutet, som är en tankesmedja på ekonomiområdet, följande: Europeiska centralbanken bör garantera EU obligationer upp till 60 procent av varje lands BNP. Detta är de så kallade ”blåa obligationerna”. När obligationerna överskrider 60-procentgänsen bör överskottet lånas upp enligt marknadsvillkoren. Detta är de så kallade ”röda obligationerna”. Detta är ett förslag om ett permanent instrument för ekonomisk styrning. Vi behöver inte inrätta nya mekanismer och liknande och detta instrument kan antas mycket snabbt.
Jag har två ad hoc-förslag för Grekland: Internationella valutafonden skulle kunna utsträcka återbetalningsperioden för lånet till Grekland från tre till fem år. Om samma förlängning beviljades av våra europeiska penningutlånare skulle det bli mycket lättare och mer realistiskt för Grekland att betala tillbaka sin skuld och detta skulle vara ett bra budskap för marknaderna. Andra förslaget är följande: Stödbeloppet till Grekland skulle kunna användas för att återbetala våra obligationer. Det skulle vara en rationell hantering av frågan om EU skulle frigöra resurserna nu för att ge dem till Grekland i framtiden och användas av detta land för att utveckla den grekiska ekonomin. För ögonblicket är den grekiska regeringen på defensiven. Den försöker skrapa ihop pengar för att kunna minska sin skuld. Emellertid kan vi inte samtidigt försöka göra detta och stimulera tillväxten. Därför, herr kommissionsledamot, anser jag att det skulle vara en god idé om man gav stöd till en parallell ansträngning för att stimulera tillväxten.
Avslutningsvis vill jag säga att vi hoppas att den grekiska krisen kommer att bli det enda pris som EU måste betala för det brådstörtade inrättandet av den EU-styrning, som vi borde ha inrättat för tio år sedan. Låt oss hoppas att den grekiska krisen är det enda pris vi måste betala.
Talmannen
Jag avbröt er inte, fru Tzavela, för att ni är från Grekland och den här frågan är oerhört viktig, utan för att ni talade i mer än en minut. Försök hålla tiden nästa gång.
Nicole Sinclaire
(EN) Herr talman! När ni utsågs till talman i parlamentet förra året sade ni att ni skulle behandla alla grupper på samma sätt. Jag noterade att i denna intressanta debatt drog herr Schulz över tiden med två minuter - alla grupper drog över tiden - men ni pekade ut en enda grupp. Kan ni förklara varför?
Talmannen
Jag vill påstå att jag har koll på tiden. De här debattinläggen drog förvisso över tiden med några sekunder. Den ledamot som talade alldeles nyss drog över tiden mest, men jag tillät detta eftersom hon representerar Grekland och det var också synpunkter från någon som bor i Grekland och det ansåg jag vara viktigt. I regel tillåter jag inte talarna att överskrida den tilldelade tiden, men jag tror att vi alla är överens om att fru Tzavelas uttalande var särskilt viktigt för oss.
Francisco Sosa Wagner
(ES) Herr talman! Vi var tvungna att befinna oss på randen av en ekonomisk avgrund för att stats- och regeringscheferna skulle inse att den enda vägen framåt inte handlar om mer nationalism, utan om mer EU.
En del åtgärder har vidtagits i denna riktning, t.ex. att vetorätten i europeiska rådet har minskat eller fröet till en europeisk finansmyndighet.
Slutligen, om än senkommet, har vi insett att vi alla sitter i samma båt och att det är lönlöst att hantera enskilda situationer, framför allt på ett improviserat sätt.
Jag undrar dock om denna inställning är en avledande manöver eller om det tvärtom är början till en verklig europeisk ekonomisk styrning. Om det är något vi inte behöver är det styrning. Det vi behöver är en pålitlig regering, om vi vill leva upp till EU:s grundares intentioner.
Parlamentet måste därför främja alla reformer som syftar till att stärka Europa och se till att budget- och skattedisciplinen blir en realitet, samtidigt som man överger idén om nostalgisk suveränitet.
Att stärka Europeiska kommissionen och stärka parlamentet är det enda rätta receptet för att bygga EU. I annat fall kommer unionen att försvinna som en tjuv i natten.
Corien Wortmann-Kool
(NL) Herr talman! Jag har lärt mig att om herr Dauls bondgård brinner måste man först släcka elden. Därför stöder vår grupp, Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater), fullt ut det räddningspaket som rådet och kommissionen har fattat beslut om.
Att ett beslut om ett paket i storleksordningen hundratals miljarder euro oundvikligen måste fattas under en enda helg är en varningsklocka för att det krävs strängare och mer enhetliga budgetregler och de måste stärkas.
Herr talman! Rådets beslut var enhälligt. Låt oss också visa samma enhällighet. Om man lyssnar på herr Schulz, ordförande för gruppen Progressiva förbundet av socialdemokrater och demokrater i Europaparlamentet, noterar jag dock att det inte finns någon sådan enhällighet här i parlamentet. Alla i parlamentet vill ha ett Europa med en hållbar ekonomisk tillväxt, tillräckligt med arbeten för våra medborgare och sunda företag. Detta kan vi uppnå om vi har en stabil valuta och en stabil ekonomi.
En stabilitets- och tillväxtpakt som är tvingande är avgörande för en ambitiös EU 2020-strategi. När det gäller båda dessa delar krävs en sund europeisk styrning för att vi ska nå framgång. Detta är grunden för den resolution som vi diskuterade med grupperna i parlamentet i förra veckan. Kommissionsledamot Rehn förtjänar vårt stöd och jag anser att det är oansvarigt att våra parlamentskolleger från S&D-gruppen vägrar att ge sitt stöd.
Det är visserligen inte spekulanternas oansvariga beteende som är orsaken till eurokrisen, men det har fått lågorna att flamma upp. När det gäller vår grupp måste kommissionsledamot Michel Barnier arbeta energiskt med förslag för att stävja oansvarigt beteende på finansmarknaderna.
Hannes Swoboda
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Fru Wortmann-Kool har fel i två avseenden. För det första vill vi definitivt inte att herr Dauls bondgård ska brinna ned. Vi vill inte att någon bondgård ska brinna ned. Vi vill vidta försiktighetsåtgärder, det är vårt mål.
För det andra stödjer vi i högsta grad de åtgärder som kommissionsledamot Olli Rehn har föreslagit. Problemet är att dessa åtgärder i vissa fall inte går tillräckligt långt, eftersom majoriteten av åtgärderna har föreslagits först när herr Dauls bondgård redan står i lågor. Ni har rätt när ni säger att vi måste förhindra att bondgården överhuvudtaget börjar brinna och det är denna avgörande punkt som jag vill diskutera. Herr López Garrido sade i dag att det hade tagit fruktansvärt lång tid att fatta besluten. Det är också så att det har tagit fruktansvärt lång tid för oss att notera de förändringar som har inträffat inom EU under de senaste tio åren.
Kommissionsledamot Rehn har så riktigt pekat på att skillnaderna mellan olika euroländer vad avser konkurrenskraften har ökat och inte minskat. Det ni inte nämner, kommissionsledamot Rehn, är något som är mycket viktigt för oss, nämligen att klyftan mellan de rika och de fattiga i Europa håller på att vidgas. Om det låter som marxism för herr Verhofstadt är det för oss en fråga om social trygghet och socialpolitik. Detta är dock helt enkelt ointressant för vissa människor.
Frågan är hur ni har tänkt att ni ska få människor att acceptera de ekonomiska åtgärder och de stränga budgetkrav som ni med rätta föreslår när människor börjar inse att EU och euroområdet kännetecknas av en växande klyfta mellan rika och fattiga. Detta är oacceptabelt och det är skälet till att det förekommer fler protester mot de nödvändiga åtgärderna än som normalt skulle vara fallet.
Därför uppmanar vi kommissionen och rådet att agera. Vi måste minska skillnaderna i konkurrenskraft. Jag tror att ni har helt rätt när ni säger att vi måste lyckas med att öka konkurrenskraften hos länder som Grekland och Spanien. Det handlar inte om att försämra konkurrensförhållandena i Tyskland, Nederländerna, Österrike eller andra länder, utan om att förbättra konkurrensförhållandena i de ekonomiskt svagare länderna. Det är absolut rätt strategi, men ert förslag innehåller inga specifika åtgärder för att åstadkomma detta.
Ni talade i dag om reformeringen av arbetsmarknaden och pensionssystemet. Det är rätt väg, men det räcker inte att bara reformera arbetsmarknaden och pensionerna. Vi måste också titta på budgeten. Om vi inte utvecklar vår infrastruktur och om vi inte använder alla medel som står till buds i Europa 2020-strategin, vilket inkluderar grön teknik och så vidare, kommer vi inte att lyckas nå detta mål. Jag ber er därför att notera att konkurrenskraften och den sociala tryggheten i Europa måste stärkas.
Adina-Ioana Vălean
Herr talman! Jag vill ta upp situationen i de medlemsstater som inte är medlemmar i euroområdet, men som ändå delar samma problem. Politiska ledare i våra länder har försökt sälja in idén att ett EU-medlemskap ska betraktas som en garanti för att slippa hårda ekonomiska perioder, men verkligheten har visat sig vara en annan. Euron angrips hela tiden från alla håll, trots alla insatser, och vi vet alla att nya pengar bara är en snabb lösning på ett mycket djupare problem. Detta är en exceptionellt allvarlig situation och vi behöver exceptionella svar.
Låt oss inse att det inte finns något sätt att undvika djupare ekonomisk integration och detta förutsätter därför en närmare politisk union. Eftersom denna obalans leder till skrämmande skillnader mellan medlemsstaterna och för att säkerställa den finansiella disciplinen på europeisk nivå behöver vi god styrning, sanktioner och följsamhetsmekanismer. Vi måste hitta sätt att stimulera till investering, locka kapital och drastiskt minska de byråkratiska utgifterna. Regeringarna måste vidta intelligenta åtgärder. I exempelvis Rumänien sänker regeringen pensionerna och lönerna istället för att minska de byråkratiska utgifterna och pengarna till politiska klienter. I Rumänien finns det fler anställda inom underrättelsetjänsten än det finns inom FBI, men istället för att skära ned på det området minskar vi antalet läkare och lärare.
Jag uppmanar kraftfullt kommissionen att hålla fast vid de föreslagna åtgärderna och inte ge upp under medlemsstaternas tryck, eftersom endast några få av dem kan betraktas som förebilder i dag.
Philippe Lamberts
(FI) Herr talman, mina damer och herrar! Ja, vi behöver ansvarstagande när det gäller de offentliga utgifterna. Ja, vi måste balansera våra budgetar. Detta fordrar en ansvarstagande hantering av utgifterna och tillräckligt har sagts om detta för ögonblicket. Ja, självfallet fordrar detta ökad ömsesidig övervakning mellan jämbördiga parter. Men, nej, medlemmar av rådet - och detta kan jag tillägga är framför allt riktat till de manliga ledamöterna och inte lika mycket till de kvinnliga - det är en skam att låta människor tro att vi kommer att lösa de aktuella utmaningarna enbart genom att minska utgifterna, eftersom det med största sannolikhet kommer att driva in Europa i en recession som förmodligen kommer att förstöra den sociala balans, den sociala sammanhållning som är en del av EU:s identitet. Om vi därför vill återskapa balansen i de offentliga finanserna, vilket är det enda alternativet, och även kunna investera - eftersom det inte bara handlar om att minska underskotten, utan om att investera i vår framtid - måste vi hitta nya intäktsflöden. Detta innebär att få finanssektorn att bidra, detta innebär att införa en skatt på finansiella transaktioner, men också på bankerna, och det handlar inte om att välja det ena eller det andra. Det handlar om att få dem som gynnats av situationen att bidra - jag talar här om energisektorn. Det handlar om att upphöra med utdelandet av gåvor, t.ex. alla de skattereformer som har införts och som gynnar samhällets rikaste individer eller företag som utnyttjar skatteparadis och om att verkligen försöka utplåna skattebedrägerierna. Det handlar därför om att bryta ett annat tabu, mina damer och herrar: inte skattetabut utan suveränitetstabut, som ni, medlemmar av rådet - och tyvärr med stöd från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) - kommer att försvara in i döden. Bättre att ha skattesuveränitet och misslyckanden än att ta itu med grundproblemet.
När det slutligen gäller den finansiella övervakningen vill jag uppmuntra ...
(Talmannen avbröt talaren)
Derk Jan Eppink
(EN) Herr talman! Rådets tjänstgörande ordförande frågade just om det finns en utgångsstrategi ur denna kris och jag skulle svara att, ja, det finns det: det kallas en konservativ skattepolitik. Vårt strukturella problem har varit att överskridandet av den offentliga budgeten pågick för länge. Den offentliga sektorn var utanför all kontroll under många år. Också under goda tider spräckte den tyska regeringen under herr Schröders ledning 3-procentstaket och Grekland slog förstås alla rekord, eftersom den grekiska politiska klassen helt saknar förmåga att förvalta pengar.
Vi hade stabilitetspakten. Vad sade Romano Prodi om stabilitetspakten 2002? Ni vet: ni var ansvarig för Erkki Liikanens kabinett. Han sade att stabilitetspakten var dum. Så vi var tvungna att ändra den. Detta skyddade fördragen. Vi ändrade den och vi satte den på det sluttande planet - och i dag ser vi resultatet. EU kommer att hålla sig på till den konservativa skattepolitiken under många år och det kommer att vara mycket viktigt.
Det vi behöver är innovation, fler fria marknader och mer entreprenörsanda, herr Schulz. Rådets tjänstgörande ordförande (från Spanien): behöver vi beskattning? Nej, det förvärrar situationen ytterligare. Det driver in EU i stagnation och ni kommer att vara Robin Hood, fast tvärtom.
Jag förstår människors ilska - människor med pensioner, människor med besparingar. Jag förstår de tyska skattebetalarna. De vet att de måste betala, men tyska skattebetalare kan inte alltid betala. Jag anser att det är en smula pretentiöst av herr Verhofstadt (om han fortfarande är där) att säga åt Angela Merkel att sluta tala om euron. Det ska komma från en tidigare regeringsledare som ställde till det för sitt eget land. Vad är det han försöker bevisa?
Patrick Le Hyaric
(FR) Herr talman! Ni kan inte lugna finansmarknaderna utan att ge upp en helig princip som ni försvarar, dvs. kapitalets helt fria rörelse och den så kallade fria konkurrensen, vilket i praktiken innebär ojuste konkurrens.
I dag läggs mycket pengar upp på bordet, men syftet är faktiskt att lugna finansmarknaderna. Folket utlovas dock inget annat än lidande. Ni har hämtat tillbaka IMF till EU. Varför tillfrågades inte vi om det här beslutet? I en styrkeuppvisning vill ni nu faktiskt tillskansa er makt genom att försöka få de nationella budgetarna att övervakas av kommissionen själv.
Ni talar hela tiden om underskott och skulder. Varför talar vi däremot aldrig om befintliga intäktsalternativ? Vi har för närvarande ett underskott eftersom vi kontinuerligt har sänkt skatterna på kapital och skapat förutsättningar för en alltmer ojämlik fördelning av rikedomarna. Därför bör de åtgärder som ska vidtas inbegripa en ändring av Europeiska centralbankens stadgar och roll. Vi behöver verklig solidaritet ...
(Talmannen avbröt talaren)
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Hur länge kommer euron att finnas kvar i sin nuvarande form? Är vi kanske på väg mot en omstrukturering av valutan inom ett eller två år?
Jag anser inte att man ska skapa ett nytt underskott på 750 miljarder euro för att täcka ett tidigare underskott eller att de här åtgärderna är tillräckliga för att bygga den socioekonomiska framtiden för 500 miljoner européer, inte heller instämmer jag i dogmen om att bevara euron som den är. Detta ska istället göras genom att hålla euron så låg som möjligt och sänka räntorna för att tillföra kapital till produktiva investeringar för våra industrier, som kippar efter andan, istället för till offentlig finansiering.
Jag anser inte att kommissionen ska granska och revidera medlemsstaternas budgetar före de nationella parlamenten: farväl till suveräniteten. Jag stöder inte en ekonomisk och finansiell strategi som inte tar hänsyn till specifika behov.
Hans-Peter Martin
(DE) Herr talman! Jag är emot rådets oacceptabla anti-europeiska hållning. Ni beklagar er över krisen och inför nu ett ekonomiskt protektorat, medan ni bär det centrala ansvaret för många av krisens orsaker. Ni har inte tillåtit att regleringar införts när de har behövts. Ett exempel på detta är Eurostat. Tjänstemännen, som har varit föremål för så mycket fördömanden och som jag upprepade gånger har kritiserat på andra områden, lyfte tidigt fram problemen i Grekland och även i Spanien och Portugal. Kommissionen ville att Eurostat skulle ges tillräckliga befogenheter att genomföra undersökningar. Vem blockerade detta? Spanjorerna, britterna - herr Martin är inte här - tyskarna, herr Daul och hans kolleger från Frankrike och österrikarna, eftersom ni inte ville att er bokföring skulle granskas, då ni visste hur mycket som fanns dolt. Detta gäller även herr Grasser, den tidigare finansministern, som nu ständigt dyker upp i tysk TV istället för att ställas inför rätta i Österrike.
Det vi verkligen behöver är självfallet inte en ledning i en nödsituation. Ni kommer inte att göra vad amerikanerna så förnuftigt gjorde under en liknande kris, vilket var att anta Glass-Steagall Act, i syfte att öka bankernas kapital, kontrollera bankernas agerande och minska de systemiska riskerna. Det vi istället behöver är demokratisk legitimitet, ett tvåkammarsystem som slutgiltigt får slut på rådets nonsens - externt är rådet pro-europeiskt, men internt fattar man beslut utan demokratisk legitimitet - så att vi kan införa verklig demokrati i Europa.
Othmar Karas
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! För det första lyfter krisen på ett mycket tydligt sätt fram fördragens begränsningar, våra egna svagheter, dubbelmoralen när man agerar gentemot EU, underskotten, felen och bristen på seriositet.
För det andra visar det också att alla som inte gör sin läxa skadar sig själva och utsätter EU för risk. Detta gäller medlemsstaterna, men också kommissionen och oss.
För det tredje handlar det om att när EU ställer upp mål och regler för sig själv och kommer överens om förfaranden och sanktioner får kommissionen inte vara beroende av att medlemsstaterna är överens för att man ska kunna uppfylla sina åtaganden. Underskotts- och sanktionförfarandena måste vara automatiska.
För det fjärde vill jag uppmana rådet att upphöra med blockaden av Eurostat. Det måste vara möjligt för Eurostat att genomföra undersökningar i medlemsstaterna när man så önskar och medarbetarna måste kunna tala med rätt personer samtidigt som man vet att detta är det rätta att göra. Vi behöver information, men utan att först inhämta tillstånd.
För det femte har ni nämnt hedgefonder och vi har ännu inte fattat något beslut i denna fråga. Jag uppmanar rådet att mycket snabbt inleda förhandlingar med parlamentet så att vi kan genomföra den första behandlingen av hedgefondsregleringen före sommaren.
För det sjätte, när det gäller transaktionsskatten, får vi inte bara efterfråga den, utan vi måste förverkliga den. Kommissionen bör snabbt lägga fram ett förslag om den europeiska transaktionsskatten.
Min åttonde punkt riktar sig till rådet. Vi förbinder oss att göra en konsekvensbedömning av all nationell lagstiftning som är relevant för EU.
Min nionde punkt är att vi måste studera vilka effekter alla åtgärder har på realekonomin och vi behöver mer EU och mindre mellanstatlighet.
(Talmannen avbröt talaren)
Udo Bullmann
(DE) Herr talman, herr López Garrido, mina damer och herrar! Jag har en mycket specifik fråga som gör att vi kan gå från den position av maktlöshet och förvirring som krisen har lämnat oss i, där ingen vet hur krisen uppstod och hur vi kan ta oss ut ur den. Herr Schulz har nämnt de mycket avgörande spekulativa produkterna och kreditförsäkringar vid konkurs och det skadliga förfarandet med blankning, vilket förde Grekland till katastrofens brant och som skulle kunna utgöra ett stort problem för Portugal och många andra länder. Herr López Garrido! Ni har ofta deltagit i Ekofin-mötena under de senaste månaderna, varför var det inte möjligt för medlemsstaterna att agera tillsammans för att förbjuda dessa produkter?
Jag har ställt den här frågan i huvudstaden i mitt hemland under de senaste veckorna och månaderna och det har tagit er månader, faktiskt fram till i går kväll, att införa ett förbud mot det skadliga förfarandet med blankning. Jag undrar varför vi måste vänta tills saker gått fel innan vi utnyttjar lämpliga lagstiftningsåtgärder som redan finns, för att skydda Europas människor och ekonomier. Jag anser att det har en del att göra med rådets tröttsamma, nedslående långsamhet innan man agerar, som ni har hänvisat till. Låt oss ingå ett avtal. Vi i parlamentet presenterar konkreta förslag. När det gäller att reglera tillsynsmyndigheterna och diskussionen om hedgefonder har vi föreslagit att vi bör vidta lämpliga åtgärder på EU-nivå och vi kommer att anta samma resolution om derivat om ni, herr Langen, gör vad ni alltid säger.
Vi uppmanar er att omgående se till att rådet äntligen börjar arbeta med oss för att få till stånd en lagstiftning så att vi i Europa kan agera och inte längre behöver vänta för evigt innan rådet vidtar åtgärder. Vi måste ha tillgång till verktyg som gör att vi i Europa kan göra framsteg. Hjälp till att se till att detta sker i rådet. Avgörande är dock att rådet vidtar åtgärder vad gäller lagstiftningen.
Marielle De Sarnez
(FR) Herr talman! Detta är förmodligen den allvarligaste kris som Europa någonsin har stått inför och därför måste vi omgående agera. Vi måste fatta beslut och dessutom bra beslut och vi kan inte vänta till i oktober.
Räddningsplanen var det första beslut som fattades och det skedde sannolikt för sent, men bättre sent än aldrig. Nu måste vi omgående följa upp det genom att långsiktigt etablera en verklig europeisk valutafond, en europeisk obligationsmarknad och ett europeiskt kreditvärderingsinstitut, eftersom den gemensamma valutan, som vi alla vet, inte kan fungera utan budgetär, skattemässig, ekonomisk och politisk konvergens. Dessutom kan marknaderna och spekulanterna lätt ta över tyglarna om inte EU indikerar att man vill ha styrning. Det talas mycket om ekonomisk styrning, men vi borde kanske koncentrera oss på frågan om den faktiska styrningen av EU, som har saknats på senare tid.
Jag menar att vi borde ställa upp två mål. Ja, självfallet måste skulden minskas, men vi måste minska den på ett realistiskt och trovärdigt sätt och samtidigt måste vi skaffa de manövermarginaler och införa de reformer som behövs för att förbereda oss inför framtiden. Vi måste göra båda sakerna samtidigt. Därför är det viktigt att skapa synergier mellan medlemsstaternas nationella budgetar - och jag skulle ha föredragit att kommissionen uttryckte det i de här termerna - och av den anledningen är det sannolikt avgörande att reformera vårt skattesystem och inrikta det mot utveckling och tillväxt och att harmonisera det. Det kan inte finnas en valutaunion om det inte finns budgetär, ekonomisk och politisk konvergens.
Pascal Canfin
(FR) Herr talman, herr Rehn! Som ni känner till finns det två sätt att minska underskott. Man kan minska utgifterna eller höja skatterna. Alla stater kan minska utgifterna samtidigt, om än var för sig, utan något behov av samordning på EU-nivå. Men för att höja skatterna och, för att vara mer specifik, skatterna på kapital, företag, vinster och banker, krävs samordning på EU-nivå.
Ert meddelande i förra veckan innehöll absolut ingen information om den här frågan. Min fråga, som relativt många ledamöter från alla grupper ställer sig, lyder som följer: kommer ni under de kommande veckorna att föreslå en skattesamordningsplan för att ge medlemsstaterna ett sätt att återvinna manövermarginaler så att de kan höja vissa skatter, vilket är något de inte kan göra var för sig? Detta är det mervärde som kommissionen kan bidra med för närvarande. Tyvärr har ni inga planer på det här området. Herr Verhofstadt sade att ni hade rätt att ta initiativet. I den rådande situationen är ni skyldiga att ta initiativet på det här området.
Peter van Dalen
(NL) Herr talman! Det finns anledning att frukta att stödpaketet till Grekland inte kommer att fungera. Trots allt finns det inget land i världen som någonsin lyckats minska ett budgetunderskott på 14 procent till 3 procent på tre år. Grekland kommer inte heller att lyckas. Det finns mycket motstånd i Grekland mot åtstramningarna och det är mycket sannolikt att landet kommer att sugas in i en negativ tillväxtspiral, med kraftigt fallande konsumtion, trots att en ökad konsumtion faktiskt behövs för att betala av lånen plus ränta.
Därför kommer Aten vid något tillfälle på nytt att slå larm och säga ”vi klarar inte avbetalningarna”. Risken är stor att EU då kommer att skriva av lånen, med de välbekanta orden: ”vi har inget val, vi måste förhindra att det värsta händer”. Den lärdom vi kan dra av den här krisen är: var ärlig och håll ditt ord. Länderna i euroområdet måste få ordning på sina budgetar, offentliggöra ärliga siffror, följa kraven i stabilitets- och tillväxtpakten och sanera sina skulder. Länder som inte klarar detta måste lämna euroområdet.
Nikolaos Chountis
(EL) Herr talman! Den största arbetslöshetsdemonstrationen på de senaste tio åren kommer att genomföras i Grekland imorgon. Grekiska arbetstagare demonstrerar mot de åtgärder som regeringen vidtagit. Detta är arbetstagare som inte arbetar mindre eller har mer betalt än sina motsvarigheter i andra länder. Det är bara att titta på fakta.
Herr Rehn! Det är skenheligt att kalla denna tredelade finansieringsmekanism för en ”räddnings- och solidaritetsmekanism”. Det är en europeisk bestraffningsmekanism, där Internationella valutafonden fungerar som den elaka polisen. I sex månader har vi föreslagit att ni använder artikel 122 i Lissabonfördraget. I sex månader har vi uppmanat Europeiska centralbanken att ändra sin policy. I sex månader har vi uppmanat er att undersöka de oacceptabla amerikanska kreditvärderingsinstituten. Det gjorde ni inte. Ni lät spekulanterna löpa amok, ni drog in Internationella valutafonden i euroområdet och nu efterfrågar ni stränga åtstramningsprogram. Denna mekanism måste debatteras av Europaparlamentet i enlighet med artikel 218 i Lissabonfördraget. Vi behöver en verklig debatt om solidaritetspolitiken.
Marta Andreasen
(EN) Herr talman! Vi minns alla den pompösa presentation som den spanske premiärministern höll tidigare i år. Nu går dock Spanien i Greklands fotspår med ett underskott på 11 procent i BNP. EU-byråkratin ser sig genast om för att hitta någon att lägga skulden på, men i själva verket är det denna byråkrati som är ansvarig för krisen, eftersom den förde in länder i euroområdet med vetskap om att deras ekonomier inte höll måttet - eller har vi 1 000 medarbetare inom Eurostat som enbart samlar in data?
Hedgefonderna utnyttjar kanske situationen, men de orsakade inte krisen. EU kräver i dag kostnadsminskningar, men är det realistiskt att förvänta sig att kostnaden för den offentliga sektorn i Grekland kan minskas om 20 procent av den arbetsföra befolkningen är statsanställda och 50 procent av de små och medelstora företagen har staten som sin enda kund? Nu har ett räddningspaket lagts fram, men i praktiken har merparten av de länder som förväntas bidra till paketet inga pengar till detta, som t.ex. är fallet i Storbritannien.
I alla händelser tar EU alltid tillfället i akt ...
(Talmannen avbröt talaren)
Andreas Mölzer
(DE) Herr talman! En alltför snabb centralisering och europeisering, eventuellt också vad gäller införandet av en europeisk valuta, är en del av orsaken till de rådande problemen. Faktum är att den europeiska valutan helt enkelt inte kan vara en hårdvaluta på lång sikt, eftersom den har förenat mycket olika nationella ekonomier - varav vissa befinner sig i en mycket svag position - under samma paraply av valutapolitik.
Nu efterfrågas en gemensam, centralstyrd ekonomisk politik som ska åtfölja den gemensamma valutan - i praktiken nästan en europeisk ekonomisk styrning. Det är tveklöst sant att svaga nationella ekonomier måste omfattas av stränga kontroller av deras budgetar och deras skuldförvaltningsstrategi om de vill vara kvar i euroområdet. Det slags centralisering som innebär att Bryssel fungerar som budgetmyndighet för alla medlemsstater skulle dock, anser jag, vara ett betydande och olämpligt intrång i medlemsstaternas suveränitet. Det skulle bara innebära att man går från dåligt till sämre.
Krisen får inte användas som en ursäkt för att införa mer EU-centralisering, vilket är något som många människor har önskat redan innan Lissabonfördraget trädde i kraft. Om vi verkligen vill dra lärdomar av den rådande krisen kan vi behöva hitta en helt annan struktur för EU:s valutapolitik. Det kan handla om något som en europeisk hårdvalutaunion i ett kärn-EU, där de nationella ekonomier som inte uppfyller konvergenskriterierna skulle vara exkluderade från euroområdet.
Vi vet att åtstramningsprogram snart kommer att vara det som gäller i hela Europa. En sak är säker: om medlemsstaterna och Europas medborgare måste införa besparingar, då måste också EU göra det, kanske genom att undersöka de myndighetsområden som överlappar varandra och dubbelarbetet inom unionens snårskog av myndigheter och bringa ordning i sina budgetkontroller. Vi i parlamentet måste också överväga om vi, när vi ökar personalbudgeten och höjer sekretariatsersättningen, sänder ut rätt signal under en period då besparingar genomförs överallt.
Werner Langen
(DE) Herr talman! Den dag vi firade 60-årsjubiléet av Schuman-planen, den 9 maj 2010, lade rådet formellt Monnet-metoden till handlingarna, med hjälp av kommissionen. Exempelvis har en rättslig grund för det ekonomiska stödet valts som förhindrar att parlamentet blir delaktigt, nämligen artikel 122.2. Kommissionen har godtagit allt detta. Jag vill instämma i herr Verhofstadts kritik. Det är inte en kris i systemet eller för euron, utan en regeringskris. När jag ser rådets spanska tjänstgörande ordförande här måste jag fråga mig vad det spanska ordförandeskapet egentligen har åstadkommit. Man har inte presenterat några idéer eller initiativ. Samtidigt som vi diskuterar de svåraste problem som Europa står inför anordnar ni fantastiska toppmöten i Madrid - vi ska inte avundas er för det - men det fordrar att vi är här.
Kommissionen har accepterat allt som man föreslagit. Man har låtit sig förledas av rådet och efter svåra födslovåndor har man fött fram ett meddelande som inte innehåller ett enda konkret förslag. Jag kan bara hålla med herr Bullmann i det här avseendet. Var finns de konkreta förslagen? Kommer vi än en gång att ges en grund för diskussion under de kommande två eller tre åren? Det räcker helt enkelt inte. Vi vill att kommissionen ska ha modet att ta initiativet när det gäller Monnet-metoden, när det gäller gemenskapsmetoden och gemensamma institutioner och förslag.
Alla här vet att det är hög tid för ett samarbete i ekonomiska och finansiella frågor mellan medlemsstaterna. Det är orsaken till denna kris. Den beror på skuldsättningen i medlemsstaterna och att de förlorat kontrollen över situationen. Avledningstaktiken som är riktad mot olika delar av finansmarknaderna är fel metod. Herr Schulz har inte talat som om han vore lämpad för något annat än att bara vara ledare för sitt parti, men han har rätt på en punkt och det vill jag berätta för honom. Vi beklagade också att våra grekiska kolleger i den här gruppen inte stödde det här paketet i det grekiska parlamentet. Jag menar att det är oansvarigt. Vi bör dock också peka på att alla stater som befinner sig i kris i Europa, alla som blockerat de nya initiativen, vilket inkluderar Storbritannien, Ungern, Portugal och Spanien, har socialistregeringar.
Juan Fernando López Aguilar
(ES) Herr talman! Europaparlamentets nuvarande session började för ett år sedan och det har inte förekommit något enda sammanträde i plenum då vi inte har diskuterat krisen. Det stämmer att det inte finns något viktigare för oss att tala om än en kris som har utplånat 20 miljoner jobb i Europa. Det är dock mycket viktigt att vi definierar vår avsikt på ett korrekt sätt, eftersom en illa uttryckt ekvation är omöjlig att lösa.
Krisen är inte ”eurokrisen i Grekland”. Det är en kris som har visat på tre oacceptabla asymmetrier som måste åtgärdas.
Den första är asymmetrin mellan realekonomin och den finansiella ekonomin.
Den andra är asymmetrin mellan valutaunionen och avsaknaden av en skattemässig, budgetär och ekonomiskpolitisk union som håller jämna steg med valutunionen.
Den tredje är krisens kraft och dess utmaningar och, detta till trots, den irriterande långsamheten när det gäller respons och beslutsfattande som är typiskt för EU.
Vi ligger därför efter med att bemöta alla de miljoner arbetslösa som vänder sig till oss och vi skapar svårigheter som inte uppstår i andra länder som hanterar krisen med större förmåga att fatta beslut.
Vi har samtidigt sett extraordinära beslut: meddelandet från kommissionen, de extraordinära besluten från ministerrådet i förra veckan och självfallet 2020-strategin.
Dessa extraordinära åtgärder är dock inte gratis: de åtföljs av betydande krav, begränsningar och hot om bestraffningar för länder som inte lyckas begränsa utgifterna och som därför också skulle kunna äventyra tillväxten.
I går talade vi här i parlamentet om den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och handlingsplanen för Stockholmsprogrammet. Vi fick tillfälle att påminna oss om att Europa inte enbart kan byggas med en inre marknad och en valutaunion. EU bygger principiellt inte på detta, utan på medborgarskap. Det är därför dags att på nytt påminna om att dessa miljontals européer uttrycker sitt missnöje med det EU vi erbjuder dem, med det EU som uttrycker mer hot och bestraffningar för länder som inte följer reglerna än incitament för en tillväxtmodell som klarar att återställa sysselsättningen och den sociala sammanhållningen och bidra till fattigdomsbekämpningen.
Utan detta medborgarnas EU går denna kris inte att lösa.
Sylvie Goulard
(FR) Herr talman! Jag vill först tacka kommissionsledamoten och det spanska ordförandeskapet för allt man åstadkommit på sistone, även om det var senkommet. Det är inte lätt att segla ett fartyg genom en storm.
Ni har brutit ned fler hinder på fjorton dagar än under alla de föregående åren tillsammans och jag vill uppmuntra er att fortsätta på samma linje. Jag har ett budskap till var och en av er. Först vill jag säga till det spanska ordförandeskapet att i juni kommer ni att ansvara för att Europa 2020-strategin antas. Skriv inte under på detta skämt. Lissabonstrategin har inte fungerat. En del av de problem som södra Europa står inför beror på bristande konkurrens. Som herr Verhofstadt sade behöver vi en annan väg. Vi behöver också finansiell övervakning. Vi har just fått förklarat för oss att parlamentet går för långt. Jag är föredragande för det europeiska systemriskrådet. Jag noterar att under den mest turbulenta helgen de senaste veckorna användes ordet ”systemisk” flera gånger. Ert ordförandeskap är ansvarigt för detta paket. Var ambitiösa! Ni har vårt stöd. Lyssna inte på dem i rådet som utnyttjar bristen på reglering.
Mitt andra budskap riktar sig till herr Rehn, vars mod jag hyllar. Jag stöder fullt ut kommissionens förslag om att de nationella parlamenten ska arbeta betydligt tidigare i processen med EU. Detta måste dock ske mycket försiktigt. I annat fall kommer det att förse alla populister och alla EU-kritiker med ett gyllene tillfälle. Ni har vårt stöd, men låt oss försöka ha en mer inkluderande hållning till de nationella parlamenten, istället för att ge ett intryck av att ”Bryssel” dikterar allt. Jag noterar att det är samma nationella parlament som hävdar att de är demokratins beskyddare som har försatt EU i den rådande situationen genom att år efter år rösta igenom underskottsbudgetar.
Kay Swinburne
(EN) Herr talman! Vi befinner oss i en situation som vår egen regering skapat. Det är inte som att det saknats regler som skulle kunnat förhindra att de här kriserna inträffade. Om regler som stabilitets- och tillväxtpakten och Maastrichtkriterierna hade följts skulle vi inte ha haft den nivå av skuldkris som vi i dag har i många medlemsstater. Jag befinner mig i den mycket märkliga situationen där jag drar paralleller mellan våra medlemsstaters agerande och finansiella färdigheter och våra investeringsbankers dito.
Varje vecka sitter vi i utskottet för ekonomi och valutafrågor och diskuterar våra bankers olämpliga agerande och säger att de inte har följt reglerna eller har tillämpat dem på ett flexibelt sätt med finansiellt konstruerade bokföringsåtgärder. Det är exakt detta som våra regeringar också har ägnat sig åt. Vi kräver ansvarstagande företagsstyrning, men de finansiella instrument utanför balansräkningen, speciella finansiella instrument och oredovisade ansvarsförbindelser som våra regeringar ägnar sig åt är inga bra exempel på hur man bedriver ansvarstagande styrning.
I Storbritannien är vi chockade över skillnaden mellan den avgående regeringens redovisade underskott och vad vi faktiskt hittat när bokföringen öppnats. Det nya ledarskapet i Storbritannien ger oss ett tydligt mandat att på nytt bedöma finansernas verkliga tillstånd. Jag hoppas verkligen att övriga Europa kan göra samma sak, dvs. att omvärdera sina finanser och hitta vägar framåt.
Cornelis de Jong
(NL) Herr talman! Vi behöver en samordnad europeisk politik som tar itu med konsekvenserna av krisen. Europa måste dock sluta att låta sig ledas av storföretag, inte minst finaninstitut.
Olika regeringar har två gånger varit tvungna att stödja våra finansinstitut, utan att dessa institut har betalat ens en del av notan. Under de senaste två åren har stödet till dessa institut från enbart Nederländerna lett till en ökning med 2,5 miljarder euro i ränteutgifter. Under samma period har den största nederländska pensionsfonden, ABP, köpt grekiska statsobligationer för 1 miljard euro för att få en något högre ränta. Med andra ord fortsätter spekulationen som tidigare och snart måste vi kanske rädda pensionsfonderna också.
EU 2020 bör lägga räkningen utanför rätt dörr. Istället för att göra extrema nedskärningar i den grundläggande offentliga servicen borde kostnaden betalas av dem som tjänar mest och av spekulanter, med hjälp av en delvis skuldlättnad för länder som Grekland och t.ex. en skatt på banker. På så sätt bevarar vi den europeiska sociala modellen.
Nikolaos Salavrakos
(EL) Herr talman! Jag skulle vilja säga att jag i teorin absolut stöder de förslag som Olli Rehn lagt fram. Jag vågar säga att jag anser att han är den politiska ledaren för Europa och en person som förtjänar vår särskilda respekt.
Jag vill dock säga och peka på att hög feber är lika farligt som stark underkylning, både i människokroppen och i ekonomin. Vi får inte kasta oss från det långsamma införandet av Maastricht, genom vilket hela Europas ekonomi passerade under många år, till ett påtvingat och plötsligt införande som kommer att förlänga lågkonjunkturen. De rika blir rikare och de fattiga fattigare. Därför vill jag peka på att den fortsatta globala ekonomiska förvirringen främst beror på att man skapat stora oönskade reserver på global nivå och den ska bekämpas genom insatser för att stimulera tillväxten på europeisk nivå så att vi kan lösa denna kris på ett rationellt sätt.
Mario Mauro
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Herr Verhofstadt klagade över att nationalistisk och marxistisk retorik inte räcker för att leda oss ut ur krisen. Jag vill göra ett försök med pro-europeisk retorik. För bara några veckor sedan uttryckte många av oss här i parlamentet sin solidaritet med Grekland. Vad ska man ha EU till om inte för att stödja medlemsstater i kris?
Men till vilken nytta är euron och eurogruppen om de inte främjar en kultur av ansvarstagande och stabilitet? Vad kommer att hända om solidariteten blir synonym med ett EU som i strid med fördragen förminskas till att betala räkningen för de länder som offrar sitt ansvar för medborgarnas framtid till förmån för att tillfälligt nå konsensus?
Är det pro-europeisk retorik om vi vill att kommissionen ska vara oberoende och ha befogenheter och inte se milt på regeringar som fifflar med bokföringen? Är det pro-europeisk retorik om vi efterfrågar nya regleringar för finansmarknaderna? Är det pro-europeisk retorik om vi klagar på fel i eurons konstruktion, för vilken det fortfarande inte finns någon gemensam skatte- och pensionspolitik?
Det stämmer att vi befinner oss mitt i en kris, men denna kris skapades inte genom ett överskott eller för mycket EU, utan av en brist eller inte tillräckligt mycket EU. EU måste skarpt tillrättavisa staterna så att de blir ansvarstagande, stabila och lägger grunden för framtida generationer. Allt detta är inte retorik om de initiativ vi talar om helt enkelt skapas och införs och bildar en del av en politisk strategi som ligger steget före händelserna så att vi inte tvingas springa efter dem.
David-Maria Sassoli
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Ett EU av folket och inte ett EU av staterna. Den kris vi upplever är en kris i den europeiska politikens oförmåga att styra marknaden. För att kunna rädda euron måste de politiska institutionerna stärkas och den mellanstatliga logiken måste överges för att ge utrymme för europeisk styrning.
Detta är inte retorik, eftersom den tyska kanslern Angela Merkel för bara några minuter sedan i Berlin varnade för att euron är i fara. Att uttrycka oro utan att peka på starka och övertygande åtgärder riskerar att ytterligare försvaga den gemensamma valutan för investerare och marknaden och göra hela EU svagare. Föreställ er marknadens gensvar under de närmaste timmarna, med tanke på att euron för bara några minuter sedan kollapsade på nytt.
När vi går ut från parlamentet kan det visa sig att vi är fattigare och mera otrygga. Bara ny europeisk styrning låter oss försvara den gemensamma valutan, främja tillväxten, sysselsättningen och den sociala inkluderingen. Vi måste överge den gamla metoden att samordna nationell politik och utrusta oss med starka instrument för beslutsfattande.
Ny europeisk styrning måste garantera ingripanden på tre nivåer: en politik för tillväxt, lämpliga finansiella instrument och hantering av nödsituationer. Räddningspaketet på 750 miljarder euro var viktigt, men vi har insett att det inte räcker. I dag behöver vi ett starkt politiskt initiativ som kan vägleda marknaden för att ge utrymme för ökad rörlighet för resurser. Valuta- och budgetpolitiken har visat sig vara otillräcklig för att garantera produktivitet och konkurrenskraft. Vi får inte vara rädda för att investera i framför allt projekt av intresse för EU, t.ex. infrastruktur, energi, miljö, kunskap och humankapital.
Parlamentet har ett stort ansvar: att stärka medlemsstaternas förmåga att lämna den mellanstatliga politiken bakom sig och på nytt lansera den europeiska andan genom sitt eget oberoende.
Wolf Klinz
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Europas regeringar styrs av marknaderna. Äntligen reagerar de, men de reagerar efter händelsen och inte i förväg. Det är skandalöst att regeringarna och kommissionen endast reagerar när verkliga svagheter uppstår på marknaderna.
De skulle själva ha identifierat dessa svagheter på ett tidigt stadium. När euron infördes visste vi att vi inte skulle ha en gemensam valuta- och skattepolitik, som normalt är fallet i enskilda stater. Därför har vi vidtagit åtgärder för att hitta ett substitut för detta, men vi har inte följt dessa åtgärder särskilt nära. Man bröt mycket snabbt och omgående mot reglerna, också de större medlemsstaterna. Vi behöver en annan effektiv uppsättning regler med sanktionsmekanismer, inklusive en politik där man ställer medlemsstaterna till svars, där man förlorar rätten att delta i omröstningar och utbetalningar från EU-fonderna ställs in till dess att böterna betalats.
För det andra har det blivit uppenbart att det finns inre spänningar inom euroområdet som håller på att prova sin styrka och som tar sig uttryck i form av skillnader i konkurrenskraft. Kommissionen måste vidta åtgärder på detta område. Man måste undersöka de enskilda medlemsstaternas budgetar för att avgöra om de utgör en risk för euroområdet.
Självfallet vet vi att rätten att ta fram en budget är en central rättighet för de nationella parlamenten. Det är dock inget skäl för att inte lyckas utveckla en gemensam europeisk hållning. Det brådskar. Vi behöver mer EU och inte mindre EU. Detta kan mycket väl vara vår sista chans. Om kommissionen och rådet inte förhandlar med parlamentet är jag rädd att det kommer att leda till en större katastrof någon gång i framtiden.
Janusz Wojciechowski
(PL) Jag håller med Mario Mauro om att i kampen mot krisen har EU inte agerat tillräckligt kraftfullt. På senare år har vi koncentrerat oss på politisk integration - vi har varit upptagna av Lissabonfördraget och att stärka de politiska institutionernas kompetenser - men vi har försummat samarbetet om att bekämpa kriserna. Jag tänker på flera olika kriser som kräver samarbete och solidaritet. Jag tänker inte enbart på finanskriser.
När vi håller denna debatt har flera länder inom EU, inklusive mitt eget land Polen, drabbats av stora översvämningar. Människor har omkommit och det har förekommit stora materiella förluster. Människor förväntar sig att i sådana situationer ska EU komma och hjälpa dem, men det har inte förekommit mycket sådan hjälp. EU är svagt, eftersom budgeten är för liten och man har inte tillräckligt med pengar för specifika åtgärder. Politisk förstärkning åtföljs inte av lämplig finansiell förstärkning. Jag hoppas att som ett resultat av krisen att tendensen att minska budgeten inte stärks ytterligare, eftersom vi då kommer att vara svagare och mer hjälplösa.
Jean-Pierre Audy
(FR) Herr talman! Vi har nu nått det läge i denna kris - som inte bara är europeisk utan global - då vi måste ha sanning och klartänkthet och då ansvar måste tas.
Global styrning håller på att etableras. Vilket inflytande kommer européerna att få? Hur kommer vi att kunna påverka denna globala styrning om vi är oförmögna att etablera vår egen europeiska styrning? Ingen kan ha undgått att se att efter 50 år av integration utsatte en stigande nationell själviskhet oss för risken för 50 år av upplösning. Ingen kan ha undgått att se att vi försökte skapa medborgarskap utan medborgarna, att bedriva politik utan väljarna, att upprätta tilltro till rättsprinciper utan att följa dem.
Efter Berlinmurens fall återförenades vår kontinent med en tro på vår styrka, men vi var alltför stolta för att se våra svagheter. Och vad händer nu? Krisen drabbar oss hårt i en tid då vår europeiska integration är skör och utgörs av illa styrda och, i vissa fall, korrupta stater. Solidaritetskedjan inom unionen testas nu och vi vet alla att en kedjas styrka ligger i dess svagaste länk. Vi gör rätt när vi räddar de svagaste, eftersom det är tid för det, och det kommer att vara vår styrka som räddar dem. Det är inte EU:s regler som är otillräckliga, utan hur de införs av medlemsstaterna och kommissionen, som inte har övervakat staterna tillräckligt, som har varit bristfällig.
Det är inte mindre EU vi behöver, det är mer EU. Men det ska vara ett EU som är sant, klartänkt och ansvarstagande. Självfallet måste vi respektera stabilitets- och tillväxtpakten, som måste reformeras. Den uppgift som nu ligger framför oss handlar dock om att återvinna medborgarnas förtroende, vilket innebär att vi måste garantera tillväxt och jobb. Tillväxt innebär investeringar. Om den offentliga sektorn inte investerar kan vi inte förvänta oss att den privata sektorn ska göra det.
Utöver en mycket viktig industripolitik föreslår jag, under de 10 år som omfattas av EU 2020-strategin, en stor europeisk investeringsplan på 1 000 miljarder euro som har som mål att göra EU till den mest konkurrenskraftiga regionen i världen vad gäller nätverk som omfattar hela EU, infrastruktur, sammanlänkningar, höghastighetståg, bredbandstjänster, motorvägar, rymd, forskning, hälsa, energi och utbildning, och som ska uppnås genom en reformering av våra budgetära stödåtgärder, i samarbete med alla offentliga intressenter och framför allt EIB.
Elisa Ferreira
(PT) Herr talman, herr kommissionsledamot! När den ekonomiska och monetära unionen fyllde 10 år trodde kommissionen att euron var EU:s största framgång. I dag skulle det vara svårt att påstå det utan modifiera uttalandet, eftersom krisen har visat att den ekonomiska och monetära unionen är ett oavslutat projekt.
De minimiåtgärder som krävdes för att rädda unionen vidtogs i en nödsituation, men låt oss inte lura oss själva: de pressande omständigheterna, de största medlemsstaternas direkta intressen och det plågsamma och långsamma beslutsfattandet har lett till den sköra bild som allmänheten och världen har av euron och av EU.
Vi måste inse fakta. EU och euron är en process av integration, inte bara ett samarbete mellan länder: det är en oavslutad process som antingen måste stärkas nu eller som löper stor risk att försvinna. Man måste ta itu med tre frågor. För det första är det viktigt att konsolidera de instrument som har skapats i en nödsituation: en europeisk valutafond måste skapas, framsteg måste göras med euroobligationer, framsteg måste göras med den europeiska övervaknings- och regleringsarkitekturen och framsteg måste göras med en europeisk dimension för att hantera bankkriserna.
För det andra är det viktigt att förstå att valutan inte kan vara stark om ekonomin är svag: prognosen om en tillväxt på 1 procent för EU är inte hållbar, både vad gäller de demografiska förhållandena och vad gäller kampen mot arbetslösheten. 2020-strategin är inget annat än en samling goda idéer som det inte finns medel för att förverkliga.
För det tredje är skattekonsolidering viktigt, men det kan inte existera samtidigt som det finns växande skillnader mellan de medlemsstater som utgör unionen: konvergenspolitiken måste omgående gås igenom.
Mirosław Piotrowski
(PL) För tredje gången nu har parlamentet ägnat sin uppmärksamhet åt en centralt framtagen 10-årsplan med titeln Europa 2020. Planen har framkallat ovilja bland många ledamöter, inte enbart på grund av de associationer den väcker till historiska, föråldrade politiska system, utan också på grund av dess föregångares spektakulära fiasko - Lissabonstrategin.
Under den föregående huvuddebatten pekade jag på att den rådande finansiella och ekonomiska krisen inom EU inte tas upp i dokumentet. Sedan dess har både rådet och kommissionen vidtagit konkreta åtgärder för att stabilisera euroområdet och medlemsstaternas ekonomier. De hundratals miljarder euro som kommer att tillföras är avsedda att återställa ekonomierna i de västeuropeiska länder som kämpar med enorma budgetunderskott. Detta får dock inte ske på bekostnad av de finansiella stödprogrammen för nya medlemsstater, inklusive Polen - länder som inte struntade i att ta hänsyn till de ekonomiska indikatorerna.
Om Europa 2020 överhuvudtaget ska kunna upprätthållas då måste denna fråga lösas på ett balanserat sätt.
Jaime Mayor Oreja
(ES) Herr talman! Jag anser att den värsta krisen för oss inte endast är den som vi för närvarande går igenom, utan den vi kommer att tvingas genomgå om vi inte kan dra rätt politiska lärdomar om vad det är som sker.
Vi har levt över våra tillgångar, särskilt i vissa länder. Vi har övergett den reala ekonomin och anammat en fiktiv ekonomi, både i våra offentliga finanser och i våra familje- och privatliv.
Vi har inte förstått en sak som gäller varje levande organism, nämligen att växa inte är samma sak som att bli tjock. Tillväxt kräver ansträngning och proportioner, medan det är en brist på proportioner och balans i förhållande till det arbete vi uträttar och den välfärd vi åtnjuter, som leder till fetma.
Krisen är inte statisk. Krisen såg helt annorlunda ut för några månader sedan än den ser ut i dag. Om några månader kommer krisen att se annorlunda ut än i dag.
Krisen var ekonomisk och finansiell och kommer att ha en allt starkare social dimension som medför sociala konflikter. Det innebär att vi som sysslar med politik i detta skede innan krisen blir en social kris måste vara medvetna om att vår största kris är en förtroendekris. Det är inte bara euron som är i kris.
Låt oss analysera alla politiska processer och valprocesser under de senaste månaderna. Vi genomgår en förtroendekris. Det innebär att vi bör fundera på hur vi behöver förändras, hur vi behöver förändra vår inställning: vår politiska, institutionella och personliga inställning. I detta avseende bör parlamentet, i stället för att inrikta sig på andra institutioner, fundera över hur det självt kan bidra till att förändra sin egen institutionella och politiska inställning.
Efter att ha hört många orsaker till krisen - byråkrati, myndigheter, regeringar - vågar jag påstå att vi behöver förändras på två områden. För det första krävs det för EU:s skull en miniminivå av sammanhållning i parlamentet: det kan inte göra slut på krafterna i en så djupgående debatt om två olika föreställningar om det europeiska samhället. För det andra måste vi våga säga sanningen om vad som sker.
Anni Podimata
(EL) Först vill jag ägna tio sekunder åt att föra tillbaka sanningen i debatten. Werner Langen, som inte är närvarande i kammaren, sade att det är oacceptabelt att grekiska ledamöter röstade emot det treåriga stabiliseringsprogrammet i det grekiska parlamentet. Jag vill påpeka att det skulle vara bra om han upprepade sina rekommendationer vid nästa möte för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater), eftersom de ledamöter som faktiskt var ansvariga för landets styre fram till för några månader sedan tillhör PPE.
För att återgå till den mer allmänna frågan är det ju så att den nuvarande krisen har belyst kroniska sjukdomar och svagheter när det gäller den ekonomiska samordningen av euroområdet och när det gäller det globala systemet för ekonomisk styrning. Som en följd av detta har en enorm, okontrollerad makt samlats inom det globaliserade finansiella systemet. Så i dag måste vi först och främst ta itu med demokratifrågan. EU måste ta en ledande roll i fråga om detta, om unionen vill respektera sina värderingar och sin historia.
Beslutet att införa en stödmekanism för stabiliteten i euroområdet är utan tvivel ett viktigt steg. Det räcker dock inte med en krishanteringsmekanism. Vi måste ta itu med roten till problemet, inte endast på nationell nivå utan även på EU-nivå. Vi begår ett misstag och undergräver vår gemensamma framtid och efterföljande generationers framtid genom att endast inrikta oss på omedelbar finansiell återhämtning och underskatta inverkan av tillväxt, sysselsättning och välfärdsstatens grundläggande strukturer, som har tagit form under årtionden.
Herr kommissionsledamot! Era förslag från den 12 maj om stärkande av det ekonomiska samarbetet kan leda till mer sammanhållning i EU med mindre makroekonomisk obalans. Förutsättningen är att de inte begränsas till en rigid tillämpning av stabilitets- och tillväxtpakten samt att de helt införlivar specialiserade mål för genomförbar tillväxt och sysselsättning inom ramen för 2020-strategin.
Paulo Rangel
(PT) Herr talman! Flera kolleger från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) har redan beskrivit de flesta aspekterna av situationen. Vad som återstår är att ta upp medlemsstaternas roll.
De nationella regeringarna i varje medlemsstat har också en roll att spela när det gäller genomdrivandet av kraven och villkoren för att stärka den gemensamma valutan och föra vidare projektet med monetär och ekonomisk integration. Vi i det portugisiska socialdemokratiska partiet (PSD), som är kopplat till PPE-gruppen, stöder regeringens åtstramningsåtgärder, eftersom vi anser att de misstag som har begåtts under 15 års socialistiskt styre i Portugal och som alla olyckligtvis nu kan se, måste rättas till. PSD kommer att stödja åtgärder för att rätta till dem.
Men även om vi stöder åtstramningsåtgärderna kritiserar vi även den portugisiska regeringen, eftersom den inte skär ned på utgifterna. Detta är ett bra exempel för andra i liknande situationer. För att minska underskottet är det viktigt att inte endast höja skatterna, utan även skära ned på utgifterna. Regeringen måste ha modet att vidta åtgärder som minskar utgifterna, minskar underskottet och betalar av statsskulden.
Det gäller både Portugal och andra medlemsstater som befinner sig i svåra situationer. Vi som parlamentsledamöter är även ansvariga för att i våra länder försvara åtgärder som är nödvändiga för att stärka euron och för att detta integrerade område och denna dröm - PPE-gruppens dröm som vi alla delar - ska kunna förverkligas. Därför är vi kritiska mot regeringar som inte har modet att vidta nödvändiga åtgärder i sina länder.
Göran Färm
Herr talman! På några viktiga punkter har den här mera gemensamma ekonomiska politiken också effekter på EU:s budget. Det handlar om finansieringen av de strategiska flaggskeppsprojekten Europa 2020. Det handlar om en del kostnader och garantier och så vidare för lånemekanismen och finansmarknadskontrollen. Det handlar inte minst om en rad nya uppgifter som följer av Lissabonfördraget. I Europaparlamentet är vi djupt medvetna om att många medlemsstater nu befinner sig i ett ytterst svårt ekonomiskt läge, ofta med besvärliga nationella budgetproblem.
Å andra sidan är det uppenbart att EU i det här läget kan bidra med insatser som är viktiga för medlemsstaternas ekonomiska återhämtning och för att återigen få fart på tillväxt och jobb. Därför bör EU:s budget fokusera på områden där EU kan tillföra ett mervärde, ett ”european added value” och där medlemsstaternas och EU:s budgetar kan komplettera och stötta varandra. Men då kan inte heller medlemsstaterna ge EU nya tunga uppgifter utan att bidra med de nödvändiga resurserna.
Jag tänker på forskningspolitiken, på flaggskeppsprojekten, på utbildnings- och infrastrukturinvesteringar som krävs för att vi ska få en bättre ekonomisk framtid. Därför är det oerhört viktigt att andan i den här allt mer gemensamma ekonomiska politiken också avspeglas i en konstruktiv inställning i förhandlingarna om EU:s budget 2011, i halvtidsöversynen av långtidsbudgeten och debatten om den nya budgetramen efter 2013. Annars kommer vi inte framåt när det gäller de gemensamma insatserna för tillväxt och jobb.
Theodoros Skylakakis
(EL) Herr talman! I egenskap av grekisk ledamot av Europaparlamentet vill jag här upprepa något som jag har sagt offentligt i Grekland från första början och uttrycka min tacksamhet över hjälpen som mitt land har fått genom den europeiska stödmekanismen, som tillsammans med hårda men överlag oundvikliga åtgärder har förhindrat en omedelbar kollaps i den grekiska ekonomin.
Det skulle ha varit bra om mekanismen för Grekland hade antagits lika snabbt som stödmekanismerna för andra ekonomier antogs när EU slutligen insåg den fara som vi alla befann oss i. I dag har jag för första gången bevittnat verklig beslutsamhet, både i parlamentet och i de övriga EU-institutionerna, när det gäller att på ett direkt och realistiskt sätt bedöma de verkliga ekonomiska återvändsgränderna i EU. Hur kommer det sig att vi befinner oss i denna situation? Huvudskälet är att vi har levt över våra tillgångar och tagit på kredit. Vi spenderade när det inte var kris, vi spenderade under krisen och vi spenderar nu på väg ut ur krisen. Den som vill se vad som händer om man hela tiden spenderar mer än man har, behöver bara komma till Grekland.
Den europeiska valutafond och andra institutioner som föreslås i den resolution som är ämne för förhandlingar är steg i rätt riktning. Om fonden ska kunna ge verkliga incitament måste den dock inte endast ta hänsyn till skuldernas och underskottens absoluta storlek, utan även till hur snabbt skulderna och underskotten minskas. Vårt verkliga problem - och jag riktar mig här till vänsterflygeln - är att fyra miljarder människor i utvecklingsländerna som lever på 200 euro i månaden har upptäckt kapitalismen och vill ha en del av våra globala tillgångar och marknader, från oss som lever på 2 000 euro i månaden. Vi i Väst har inte något monopol på den kapitalism som var grundvalen för den gamla europeiska modellen. Om vi inte förändrar oss, om vi inte skyndar på med strukturella förändringar, konkurrenskraft och innovation, kommer vi helt enkelt att leva fattigare.
Danuta Maria Hübner
(EN) Herr talman! Det råder inga tvivel om den nuvarande krisens allvar. De aldrig förut skådade politiska åtgärdernas ”driftskostnad” är också mycket hög. Tillsynsmyndigheternas och de politiskt ansvarigas uppgift är att vidta åtgärder som gör det möjligt att både återställa den jämvikt som rubbades av marknadsmisslyckandet och att avhjälpa felslagna regeringsstrategier. Detta är på gång, men det återstår ännu att se hur snabbt och genom vilka politiska åtgärder EU:s medlemsstater kommer att återvända till sin tidigare tillväxtbana.
Fler regler är ingen garanti mot riskerna med den nuvarande krisen. Eftersom vi har valt alternativet med fler regler bör de gå hand i hand med förenkling och minskad komplexitet när det gäller finansmarknaderna. Vad som även står klart är att finans- och penningpolitiken inte kan ersätta strukturella reformer. De strukturella reformerna måste inriktas på de underliggande svagheterna i EU:s ekonomi: brant ökande skulder och underskott, åldrande, den högst sannolika nya inflationsökningen, risker förknippade med klimatförändringspolitiken, låg produktivitet och brist på konkurrenskraft.
Mer kommer att bli tvunget att göras med mindre offentliga medel. Därför måste de offentliga medlen, både EU-medel och nationella medel, användas mer ändamålsenligt. Företagsvänlig lagstiftning, effektiv styrning, skatter utan snedvridande effekt, hög sysselsättningsgrad, särskilt bland kvinnor, ett bra utbildningssystem, forskning och innovation - allt detta bildar ett minsta grundläggande åtgärdspaket för att skapa tillväxt, arbetstillfällen och konkurrenskraft. Utan tvivel måste EU:s vinnande strategi grundas på finanspolitisk åtstramning, men fokus bör ligga på innovation, vilket är enda sättet att öka produktiviteten och tillväxten på ett hållbart sätt.
Europeiska kommissionen och Europaparlamentet bör åter uppnå sin strategiska roll och satsa på djärva europeiska lösningar. Både medborgarna och marknaderna behöver mer av detta.
Gay Mitchell
(EN) Herr talman! Jag betraktar det som självklart att suveräna stater ställs till svars för sina åtaganden och att de måste uppnå överenskomna mål, så jag utgår från det. Men det är även dags att se sig om och avgöra vilka andra åtgärder som bidrar till den nyligen inträffade villervallan. På 1930-talet bidrog guldmyntfoten och protektionismen till att lågkonjunkturen fördjupades. I EU har vi däremot, genom Europeiska centralbanken och kommissionen, haft solidariteten och den institutionella kapaciteten att lära oss av misstagen.
Med tanke på att vi har 27 EU-medlemsstater, inklusive 16 euromedlemmar, har institutionernas arbete varit imponerande. Dessutom har våra institutioner samarbetat med den amerikanska centralbanken, Bank of England, den japanska centralbanken med flera. Trots detta har marknaderna - de så kallade marknaderna - intagit en negativ hållning till praktiskt taget varenda vidtagen åtgärd. Jag är för en fri marknad. Protektionism fungerar inte. Men är våra marknader fria? För det första manipulerades och påverkades marknaderna till att leda oss in i krisen. Finns det inte nu en rimlig misstanke om att mäktiga intressen har förmågan att utmana suveräna stater och segra, och att somliga av olika skäl använder denna makt för att främja sin egen dagordning och utnyttja marknaderna för sina egna syften?
En politisk dagordning kan innefatta en oro över att euron i framtiden exempelvis skulle kunna ersätta dollarn som valuta för prissättning av olja. En dagordning för företagsintressen och ekonomiska intressen kan innefatta att helt enkelt bygga upp större makt och rikedom genom att rasera suveräna rättigheter, inbegripet delade suveräna rättigheter inom EU. Det är dags att de politiska ledarna tänker över vad som håller på att ske. Jag upprepar: Medlemsstaterna, däribland den medlemsstat som jag kommer ifrån, måste vara disciplinerade. Självfallet måste detta ske. Men vi lägger all tonvikt på medlemsstaterna och mycket lite på vad som ligger bakom viss verksamhet på marknaden.
Jag skulle vilja höra vad rådets ordförandeskap och kommissionsledamoten har att säga. Vad görs för att kontrollera detta? Vi kan se resultatet av att vi inte kontrollerade dessa aktörer i det förflutna. Så skaffa en gaffel med två spetsar, inte bara med en.
Alajos Mészáros
(HU) EU 2020-strategin är en mycket viktig strategi, särskilt nu i en tid av växande finansiell och ekonomisk kris. Krisen har riktat uppmärksamheten på så grundläggande frågor och negativa skeenden att om vi inte integrerar dem i vår strategi kan det äventyra vår ekonomiska politik.
Vi får inte låta eurons anseende rubbas, men vi måste göra allt för att den monetära unionen ska tåla påfrestningen. Jag företräder det land som senast gick med i euroområdet. Slovakiens medborgare anser att eurons införande har varit en framgång. Därför bidrar även landet till att skydda euron med alla möjliga medel.
Vi måste öka medvetenheten om att den monetära krisen kan få allvarliga politiska konsekvenser. Dessa kan innefatta ökad skepsis mot euron och osäkerhet bland de länder som är på väg att gå in i euroområdet. Vi måste hjälpa och uppmuntra de länder som ännu inte har infört den gemensamma valutan.
När EU 2020-strategin utarbetas måste strategier som garanterar en hållbar utveckling ges en framträdande roll. Även om arbetet med lösningar för energidiversifiering i Centraleuropa framskrider måste även användningen av alternativa energikällor ökas för att minska klimatförändringarna. Vi måste även göra folk medvetna om att möjligheterna med de nuvarande alternativa energikällorna är begränsade. För vår långsiktiga energisäkerhet är kärnenergin den lösning som kan garantera en tillräcklig mängd energi med de lägsta nivåerna av koldioxidutsläpp. Därför bör vi lägga huvudvikten på den därmed förknippade frågan om säker förvaring och produktion av bränsle. Det är även nödvändigt att driva på ytterligare forskning om modern energiteknik, som innovationen med fusionsbaserade reaktorer. Det uppstår många viktiga frågor som vi vill infoga i vår strategi. Vi står inför den stora uppgiften att förbättra samordningen och integrationen av olika områden. Endast genom detta kan vi se till att förutom den monetära unionen även den allt överskuggande ekonomiska unionen kan förverkligas.
Marian-Jean Marinescu
(RO) Jag välkomnar helhjärtat de åtgärder som har lagts fram av kommissionen och rådet. Om dessa åtgärder hade antagits för en tid sedan skulle vi ha kunnat undvika många av de effekter av krisen som vi för närvarande går igenom. Brist på ekonomisk styrning ledde till att beslut fattades under tryck och utan samråd med Europaparlamentet. Dessutom finns inga mekanismer för att övervaka de antagna åtgärderna.
Förra året pumpades stora belopp in i bankerna. Det var en nödvändig åtgärd, men att rädda bankerna bidrog inte till att senare mildra krisen. Krisen har fortsatt. Stabilitets- och tillväxtpakten har inte följts. Oacceptabla underskott har byggts upp. Staterna har vidtagit olika åtgärder i liknande situationer. Vissa har bestämt sig för att säga sanningen till sina medborgare och införa åtstramningsåtgärder. Bristen på gemensamma regler leder till olika effekter för EU:s medborgare, även om alla medlemsstater har bidragit till att sätta igång krisen. Vi kan inte konsumera mer än vi producerar. Inte heller kan vi spendera mer än vi får in.
Vi behöver finansiell stabilitet. Det är skälet till att det är absolut nödvändigt att skapa en nya mekanism för finansiell stabilitet eller inrätta en europeisk valutafond. Dessa åtgärder måste dock stödjas av en sammanhängande strategi för ekonomisk återhämtning samt genom mekanismer för kontroll och sanktioner. Detta gör att vi kan säga att vi inför en verklig och ändamålsenlig ekonomisk styrning som är till gagn för alla medlemsstater.
Mairead McGuinness
(EN) Herr talman! Jag ska hålla mig till er regel. Jag välkomnar det spanska ordförandeskapets synpunkter om produktionssystem och inriktning på konkurrenskraft. Jag anser att vi behöver lite mer av de tankegångarna i parlamentet, rådet och kommissionen.
När det gäller era synpunkter om den långsamma reaktionen måste vi ta en titt på det, eftersom det är problem med långsamma reaktionstider i EU-systemet. Medlemsstaterna kunde ha reagerat snabbare när bankkrisen slog till. Vi har förmågan men tycks inte ha gjort det i detta bestämda fall.
Slutligen söker kommissionen efter fyra pelare till en ny strategi. Jag tycker att kommissionen ska undersöka sin egen roll under krisen. Jag anser att stabilitets- och tillväxtpaktens regler övervakades på ett ”mjukt” sätt som inte fungerade. Som sagt, om alla hade hållit sig till reglerna skulle vi inte ha haft detta problem. Att ge er mer makt kommer endast att fungera om ni faktiskt utnyttjar den makt ni redan har.
Elena Băsescu
(RO) I den nuvarande ekonomiska krisen tycks EU 2020-strategin utgöra en verklig utmaning. Å andra sidan utgör den även en möjlighet. Den kan ge viktig stimulans när det gäller att stödja de nödvändiga ekonomiska och sociala reformerna i det långa loppet. Den måste grundas på principerna om solidaritet och anpassningsförmåga.
Jag menar att anslagen till sammanhållningsfonderna måste behållas, eftersom de spelar en grundläggande roll för att minska skillnaderna i ekonomisk utveckling mellan EU:s regioner. Å andra sidan är det självklart att de mål som antas på EU-nivå inte automatiskt kan bli nationella mål. De måste anpassas efter varje lands möjligheter. Den rumänska regeringen har inrättat en högnivågrupp som ska sätta upp nationella mål. Samtidigt kommer den att hjälpa till att samordna utformningen av den nationella reformplanen.
Antigoni Papadopoulou
(EL) Marknadernas och bankernas beteende påminner om en vargflock, som Sveriges finansminister kallade dem, en vargflock som är redo att slita sönder ekonomiskt svaga länder. Det första offret var Grekland, följt av Spanien och Portugal. I Greklands fall bevittnade vi å ena sidan hur landet skoningslöst angreps av spekulanter och å den andra hur gemenskapens solidaritet uppvisades mycket sent och på mycket hårda villkor, vilket tvingade det grekiska folket till mycket obehagliga offer som ledde till berättigade strejker. Det verkar som om huvudaktörerna i den internationella ekonomiska krisen nu är staterna, inte bankerna.
Vi måste lära oss av denna motgång. EU behöver mer av gemenskapens solidaritet, stärkt tillsyn av det finansiella systemet, bättre nationell efterlevnad av stabilitetspakten, mer samordnad finanspolitik och åtgärder mot konkurrensmässig obalans. Europas folk vill ha ett mer humant EU, med mindre olikheter mellan medlemsstaterna. Tiden är mogen för ett mer realistiskt och människovänligt program för EU 2020, som är anpassat till dagens utmaningar.
Olle Schmidt
Herr talman! Europa behöver mer av samarbete och mer av solidaritet - inte protektionism och nationalism. Det vet vi. Historien har lärt oss.
Jag har svårt att förstå finansministrarnas rädsla inför förslaget om en förhandsgranskning av medlemsstaternas budgetar. De senaste månaderna förskräcker och borde förskräcka också förhärdade finansministrar. Nog kan man ana stråk av nationell självhävdelse. Granska gärna andra länder men inte mitt eget. Granska Grekland, Spanien och Portugal, men inte mitt hemland. Noli me tangere.
Vårt ömsesidiga beroende kräver öppenhet och förtroende. Också den svenska regeringen och den finska, båda med erfarenhet från 90-talets svåra kris, borde helhjärtat stötta Olli Rehns förslag.
Jaroslav Paška
(SK) En ansvarsfull budgetpolitik i alla EU:s länder är endast första steget i riktning mot att lösa den nuvarande situationen. Nästa steg, som säkerligen är svårare att genomföra, bör vara att sträva efter en genomtänkt förändring av arbetskraftens struktur. En stor del av EU:s medborgare är med andra ord anställda i sektorer som inte sysslar med tillverkning, särskilt offentlig förvaltning. Tillverkningssektorn klarar inte av att underhålla ett så stort antal byråkrater, som endast komplicerar tillvaron genom att hitta på allt fler regler och restriktioner.
Ta en titt på Asien. De har inte en så stor andel utbildade människor där eller så många universitet som vi har. De har dock en liten offentlig förvaltning och en okomplicerad företagsmiljö, vilket gör det möjligt att utveckla den naturliga konkurrensinstinkt som många människor har. En okomplicerad och öppen företagsmiljö, mindre administration och större utrymme för våra medborgares självständiga, entreprenörsinriktade och kreativa verksamhet: det är bästa vägen ut ur de nuvarande problemen.
Andrew Henry William Brons
(EN) Herr talman! Den ekonomiska krisen är inte en tillfällig sjukdom som EU:s medlemmar snart kommer att ha återhämtat sig från till full ekonomisk hälsa. Det finns systembrister i EU:s och dess medlemsstaters sätt att föra sin ekonomiska politik. Målet med en gemensam valuta, som i framtiden kommer att omfatta 27 länder eller fler, är grundat på det falska antagandet att en enda valuta kan passa många mycket olika ekonomier. En valutas värde måste spegla hälsotillståndet hos den ekonomi den tjänar.
Det finns dock andra påtagliga problem. Att EU och enskilda medlemsstater har anammat globaliseringen är ett recept på katastrof. Vi kan inte låta varor och arbetskraft från låglöneländer flöda in i EU. Vi kan inte konkurrera med deras varor utan att sänka våra löner till deras nivå. Lagstadgade minimilöner förhindrar inte att förutsättningarna för våra arbetstagare i det fördolda undergrävs av invandrade arbetstagare, outsourcing av våra invånares arbetstillfällen eller genom att vår tillverkning flyttas till tredje världen.
Tunne Kelam
(EN) Herr talman! Jag tackar kommissionsledamot Rehn för hans vänliga ord och förtroende för Estlands möjligheter att gå med i euroområdet. Jag försäkra er att Estland med dagens finansiella börda på 7,5 procent av BNP inte kommer att bidra till någon ökning av EU:s genomsnittliga skuldnivå. Jag är även förvissad om att kollegerna i euroområdet kan godta Estland som ett positivt exempel som även kan sända en positiv signal till Lettland och Litauen och övertyga deras befolkningar om att det är värt att anstränga sig och att alla sökande behandlas efter förtjänst.
Att gå med i euroområdet nu är inte endast ett privilegium. Det innebär att man åtar sig att vara solidarisk och bidra från början till stabilitets- och tillväxtpakten, men jag är övertygad om att det är rätt beslut. Vi bör inte betrakta EU endast som en möjlighet att få, utan främst som en chans att bidra för att främja vår gemensamma sak.
Danuta Jazłowiecka
(PL) Dagens debatt om ekonomisk styrning i EU är en grundläggande diskussion, eftersom den rör frågan om fortsatt stärkande av den europeiska integrationen. Med tanke på deras långtgående ekonomiska länkar bör medlemsstaterna alla känna lika stort ansvar för en europeisk stabiliseringsmekanism och för hela den ekonomiska situationen i EU.
Jag tycker inte att någon bör tvivla på att noggrann övervakning av de offentliga skulderna och utgifterna (talmannen avbröt talaren), samordning av budgetarbetet och reformplanerna i medlemsstaterna i ett tidigt skede och en mekanism för krishjälp är åtgärder som går i rätt riktning. En samvetsgrann tillämpning av principerna i stabilitets- och tillväxtpakten bör prioriteras. Detta är centralt för att säkra budgetmässig och makroekonomisk stabilitet i EU. Även om en uppsättning straff och principen att offentliggöra namnen är nödvändiga för att se till att medlemsstaterna inför paktens principer och nödvändiga reformer, är jag tveksam till användningen av böter. Sådana böter, som används i fall med medlemsstater som redan befinner sig i en svår finansiell situation, kan få motsatt verkan, en skadlig verkan på dessa länders ekonomier ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Därför vill jag att vi planerar EU:s framtid på ett ansvarsfullt sätt.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Herr talman! När det inträffar en kris är den psykologiska reaktionen antingen att kura ihop sig, skylla på andra, leta efter fiender eller försöka hitta en lösning. I EU kan vi nu bevittna dessa olika sätt att förhålla sig: å ena sidan tilltar nationalismen och protektionismen i många länder, å andra sidan söker man efter nya lösningar, som kommissionen gör. Vi måste sätta högt värde på det som kommissionen gör. Ju starkare det politiska systemet är i EU och på nationell nivå, desto bättre kan vi tämja marknadskrafterna. Annars kommer det att gå illa.
Jag anser att vi bör sluta med en sak, och det är att förlöjliga Grekland. Det grekiska folket, landets premiärminister och politiker förtjänar nu vår respekt, eftersom de fattar mycket svåra beslut. Som Olle Schmidt nämnde befann sig Finland och Sverige i Greklands situation i början av 1990-talet. Vi var tvungna att fatta beslut som var lika svåra, men vi lyckades.
Talmannen
Jag måste tyvärr avbryta er. Lägg märke till att jag, även om talaren anförde mycket positiva saker om Grekland, avbröt henne efter exakt en minut, så jag försöker vara så objektiv som möjligt.
Michael Theurer
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Enligt mig försummas det långsiktiga perspektivet i dagens debatt om ett fungerande system för ekonomisk styrning i EU. Nu är rätt ögonblick att arbeta in de kortsiktiga stabiliseringsåtgärderna i en långsiktig strategi. Vi behöver en vision av en marknadsekonomi. Den grundläggande principen i en social marknadsekonomi är redan fastslagen i Lissabonfördraget. Vi måste nu gjuta liv i den.
Den sociala marknadsekonomin var den framgångsrika modellen bakom Tysklands ekonomiska under. Walter Eugen, som vägledde det ekonomiska undret, anmärkte så tidigt som 1950 att staten bör inrikta sin verksamhet inom det ekonomiska området på att utforma regelverket för ekonomin, inte att styra de ekonomiska processerna. Därför efterlyser jag en lagstiftningsstrategi, med andra ord åtgärder som vidtas av staten för att påverka de grundläggande villkoren för den ekonomiska verksamheten genom allmän lagstiftning. Det är inte staten som skapar arbetstillfällen, men den måste upprätta ett regelverk för skapande av arbetstillfällen. Detta är vad vi måste inrikta oss på. Konkurrenskraft är inte början på utan resultatet av den ekonomiska verksamheten.
Franz Obermayr
(DE) Herr talman! I EU 2020-strategin måste vi ta itu med roten till den nuvarande krisen. Vore det klokt att införa en monetär union enligt amerikanskt mönster, utan den nödvändiga centrala kontrollen av finanspolitiken? Svaret är nej. Vi får inte låta euron förvandla EU till en stor omfördelningsmekanism grundad på obligatorisk solidaritet. Om vi ska ha en monetär union ska det vara en fast monetär union.
Dessutom får inte de fria finansmarknaderna i framtiden betraktas som avskilda från den reala ekonomin. Därför behöver vi tydliga regler i EU 2020-strategin för att ta itu med spekulanter och hedgefonder. Den väg som har föreslagits av Österrike och som föreslogs av Tyskland i går, i riktning mot en skatt på finansiella transaktioner, vilket innebär beskattning av bankernas och finanssektorns vinster, är helt klart rätt tillvägagångssätt. Låt oss föregå med gott exempel för skattebetalarna och äntligen påminna finanssektorn om dess plikter. Vi måste även vara djärvare när vi tillämpar reglerna på medlemsstaterna. Alla stater som avsiktligt förfalskar sin statistik måste helt enkelt kastas ut från euroområdet. Länder som gör sig skyldiga till bedrägeri måste bort.
Paul Rübig
(DE) Herr talman, herr Rehn, mina damer och herrar! EU 2020-strategin ställer oss inför en bestämd utmaning. Överlag måste vi inrikta oss på de små- och medelstora företagen. Vi bör se till att de små- och medelstora företagen senast 2020 har en genomsnittlig minimikapitalkvot på 20 procent.
Vi behöver starka små- och medelstora företag i EU, eftersom de sysselsätter två tredjedelar av arbetsstyrkan, producerar 50 procent av bruttonationalprodukten och betalar 80 procent av skatterna. Kommissionen har helt enkelt glömt att ta med mål i programmet genom vilka små- och medelstora företag stärks.
Herr Rehn! Jag uppmanar er personligen att vidta åtgärder för de små och medelstora företagen och utarbeta mål för att stärka ställningen för dessa företag och deras anställda.
Milan Zver
(SL) Dagens debatt har varit en av de bättre som vi har haft om den finansiella och ekonomiska krisen, särskilt om hur den har utvecklats i Grekland. De flesta av anförandena har väsentligen inriktats på frågan om hur vi ska styra EU i framtiden. Jag instämmer dock även med vad de talare som vill ge någon skulden för situationen har påpekat. I mina ögon är detta rätt väg framåt och det är viktigt att vi följer den vägen. Vi måste undersöka vissa EU-institutioners ansvar. Inte bara institutionernas kollektiva ansvar, utan exakt vem som är ansvarig för vad.
Jag föreslår därför att vi exempelvis frågar Joaquín Almunia, tidigare kommissionsledamot för ekonomiska och monetära frågor, eftersom han var rätt kritisk mot vissa länder under sin mandatperiod. Sedan dök problemet i Grekland upp. Jag uppmanar honom att klargöra sin roll i det hela. Om han inte klarar det bör han avgå.
Seán Kelly
(EN) Herr talman! Under de senaste veckorna har vi vidtagit åtgärder för att ta itu med en finansiell kris som redan har inträffat - en finansiell kris orsakad av brist på regler, brist på tillsyn och brist på styrning. I dagens åtgärder försöker vi förekomma dessa situationer så att de inte inträffar i framtiden. Dessa åtgärder bör välkomnas.
Alla presterar bättre när någon kontrollerar vad vi gör. Det gäller både regeringar och individer. Så jag uppskattar vad som har gjorts här i dag. Jag anser att vi från och med nu även bör gå vidare och ta itu med de finansiella terroristerna i kreditvärderingsinstituten och spekulanterna som ödelägger människors liv och försöker störta suveräna regeringar. Genom detta dubbla angreppssätt - att ta itu med styrningen på politisk nivå och att ta itu med de finansiella terroristerna - kan vi kanske se fram emot en bättre framtid.
Karin Kadenbach
(DE) Herr talman, herr Rehn, herr López Garrido! I dag diskuterar vi gemensam europeisk ekonomisk styrning. Det är dags att inse att marknaden inte har ett värde i sig. EU:s medborgare behöver inte tjäna marknaden, utan marknaden är till för att tjäna dem, Europas 500 miljoner invånare.
Jag är övertygad om att vi behöver konsolidering och tillväxt, men båda begreppen är alltid kopplade till en annan aspekt, med andra ord socialt ansvarsfull konsolidering, å ena sidan, och hållbar tillväxt, å den andra. Vi behöver tillförsikt för att kunna åstadkomma detta och EU:s befolkning behöver framtidsperspektiv. Vi kommer dock endast att kunna erbjuda dem dessa framtidsperspektiv om vi kan lova att de kommer att leva i ett Europa där de kan få del av välståndet, eller om vi vidtar åtgärder för att säkerställa detta. I framtidens EU bör tillväxten inte bara gynna några få.
Rachida Dati
(FR) Herr talman! Det är sant att den plötsliga uppkomsten och djupet av den grekiska krisen har skapat en hel del rädsla bland våra medborgare, en rädsla som jag anser vara befogad. För att upprepa vad en annan ledamot just sade innebär det inte att vi ska peka finger på Grekland. Det är dock både viktigt och brådskande - som vi har konstaterat ett bra tag nu - att dra de nödvändiga lärdomarna så att vi kan bygga upp ett mer politiskt EU och röra oss i riktning mot ekonomisk styrning. Ekonomisk styrning bör nu föreslås som en akutåtgärd.
Kommissionen föreslår tydligen att vi ska granska de nationella budgetarna på förhand. Personligen anser jag inte att vi ska byta häst. Vad som i grunden och brådskande behövs är ekonomisk styrning i EU och inte att kommissionen granskar de nationella budgetarna på förhand. Jag tror att detta förslag inte endast skulle avslöja konstitutionella problem utan även skapa förseningar och komplikationer, vilket definitivt inte är vad EU behöver just nu. Vad som brådskande behövs är ekonomisk styrning i EU och inte granskning av de nationella budgetarna på förhand.
Vasilica Viorica Dăncilă
(RO) Vi vet alla att EU 2020-strategin fördes fram för att hjälpa EU att ta sig ur den nuvarande ekonomiska krisen och förbereda sin ekonomi på det nya årtiondet. Det är dock allvarligt att EU 2020-strategin inte ens ger tydlig vägledning om översynen av ett av de viktigaste gemensamma politikområdena, nämligen reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Vad som gör saken ännu allvarligare är att hänvisningen till jordbruket som ett centralt politiskt instrument för att uppnå målen i EU 2020-strategin endast gjordes i sista minuten. Därför är vi inte heller överraskade av att jordbrukspolitiken nämns alldeles för sällan i detta dokument. I detta hänseende innehåller EU 2020-strategin vissa idéer om den framtida gemensamma jordbrukspolitiken. Den ges dock inte någon strategisk nyckelroll som del av en större, global strategi i vilken man tar hänsyn till de enorma utmaningar vi står inför i form av en möjlig fördubbling av den globala efterfrågan på livsmedel och klimatförändringen.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Mina damer och herrar! Vi har inga detaljerade analyser av krisens orsaker i euroområdet och den ekonomiska kollapsen i Grekland eller av de faror som hotar andra länder. Är den globala finanskrisen, som blev en ekonomisk kris, orsaken till situationen, eller har vi här att göra med våra egna misstag, vår egen försummelse och brist på åtgärder?
Låt oss vara tydliga och ärliga med att finanspolitiken inte samordnades i unionen. Man höll sig inte till stabilitets- och tillväxtpakten, och den finansiella disciplinen upprätthölls inte. De nationella budgetarna hade ofta inget med verkligheten att göra: höga kostnader, låga inkomster och brist på ansvarstagande för statens styre. Får jag fråga var Europeiska centralbanken var någonstans? Eller kommissionen?
Låt oss vara ärliga med att problemet ligger i att medlemsstaterna inte tillåter att EU-institutionerna övervakar, utvärderar och analyserar deras budgetar. På senare år har vi främst inriktat oss på Lissabonfördraget. Vi har ägnat mindre uppmärksamhet åt den ekonomiska unionen, särskilt den monetära unionen.
Diego López Garrido
Herr talman! Vi kan verkligen säga att EU står inför en situation som liknar andra situationer i dess smärtsamma historia, vilka har lösts på ett bra sätt. EU står vid ett vägskäl precis som efter andra världskriget, då fröna såddes till det som i dag är känt som Europeiska unionen. EU stod vid ett vägskäl när Berlinmuren föll, när Europa enades på nytt, när det uppstod en kris i det europeiska monetära systemet. Reaktionen var att gå framåt och anta ett nytt fördrag. Det är vad vi har gjort i början av detta århundrade med Lissabonfördraget. Det är enda vägen ut ur en svår situation, som den vi befinner oss i för närvarande.
De andra alternativen är naturligtvis ren populism eller protektionism. De är inte tänkbara. Det uppenbara valet består i att sträva efter ett EU som åtgärdar de brister som kom till synes när denna ytterst allvarliga kris inträffade, en kris som vi här i parlamentet inte har upplevt tidigare.
Därför behöver vi inte mindre utan mer av EU, för att kunna svara på en situation med avreglerade marknader, brist på konkurrenskraft i tillverkningssystemet med allvarliga effekter och sociala följder ur arbetslöshetssynpunkt, problemet med underskott som gör att 20 av de 27 länderna har inlett förfaranden som används vid alltför stora underskott, samt en tydlig brist på ekonomisk styrning i EU. Det är så vi bör svara på situationen just nu.
Det har skett en reaktion, EU har reagerat. Jag hänvisar till de tidigare anförandena av kommissionsledamot Olli Rehn och av mig, där vi förklarade hur EU har reagerat. För ögonblicket går dock utvecklingen allt snabbare. Vi måste därför vara snabbare i vårt svar, som måste bidra till att lösa de grundläggande problem som fortfarande finns i EU, som har satts på prov genom krisen.
Jag föreslår därför att EU-institutionerna, och naturligtvis parlamentet, samarbetar på de fem områden där vi enligt min uppfattning måste gå snabbare fram. Vi måste skynda på, fullborda eller avsluta den uppgift som planerades och inleddes korrekt.
Det första området är solidaritet. Vi måste stärka solidariteten i euroområdet. Det är skälet till att hjälpen till Grekland var helt riktig och varför beslutet var helt riktigt att för en treårig period, så den är ännu inte helt permanent, inrätta denna fond på 750 miljoner euro för att förhindra möjliga problem med de offentliga finanserna eller med obalans i de offentliga finanserna. Detta är en grundläggande åtgärd. Det var riktigt av rådet att föreslå och anta detta den 9 maj. Parallellt har Europeiska centralbanken vidtagit åtgärder. Banken ingriper fortfarande genom att köpa skulder från medlemsstaterna genom de kanaler som Lissabonfördraget medger.
Det andra området är det paket för finansiell tillsyn som parlamentet har gått igenom i dag. Vi har i viss utsträckning fått en försmak av detta genom antagandet av en reglering av hedgefonderna vid gårdagens möte i Ekofinrådet. Därför kan det åstadkommas, självfallet kan det åstadkommas. Regleringen ligger på bordet, men vi måste så snart som möjligt slutföra förhandlingarna mellan rådet och parlamentet om hela paketet för finansiell tillsyn. Angående ett av förslagen eller en av frågorna från ledamöterna regleras även kreditvärderingsinstituten genom paketet, eftersom dessa kommer att bli föremål för tillsyn av den europeiska myndigheten
Det tredje området gäller stärkande av konkurrenskraften. Det är därför mycket viktigt att 2020-strategin antas och inleds vid Europeiska rådet i juni samt att målen kvantifieras, bland annat i fråga om fattigdom och social inkludering, som ännu inte har kvantifierats. Det bör handla om en strategi med sin egen styrning. Denna styrning bör vara mycket mer krävande än den praktiskt taget icke-existerande styrningen i Lissabonfördraget, som Guy Verhofstadt anförde tidigare. Positiva incitament bör även användas för att se till att målen nås, exempelvis genom att använda europeiska fonder eller strukturfonderna.
Det fjärde viktiga området är paketet om samordning av den ekonomiska politiken, som lades fram av kommissionsledamot Olli Rehn den 12 maj och i går togs upp i Ekofinrådet. Det är absolut nödvändigt att vi följer Lissabonfördraget och artikel 5 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget), där det fastslås att medlemsstaterna ska - inte att det är att föredra eller önskvärt utan att de ska - samordna sin ekonomiska politik och sysselsättningspolitik, samt att de även kan samordna sin socialpolitik. I linje med detta anser vi att det är mycket viktigt att genomföra artikel 136 i EUF-fördraget, vilket fastslås i kommissionens förslag, och påskynda dess förverkligande i praktiken.
Slutligen anser jag även att vi måste påskynda debatten eller beslutet, som enligt mig måste avhandlas inom G20, om en skatt på internationella finansiella transaktioner.
Jag uppmanar parlamentet att stödja dessa mycket betydelsefulla och viktiga punkter, så att ett beslut kan fattas så snart som möjligt. Det skulle utgöra ett steg i riktning mot vad som beskrivs som en ekonomisk styrning av unionen eller en ekonomisk regering. Vi kan inte vänta mycket längre på detta.
EU:s enighet har aldrig varit så väsentlig som nu, och jag talar inte endast om enighet mellan EU-medlemsstaterna, utan även mellan institutionerna. Parlamentet är en EU-institution, kommissionen är en EU-institution och rådet är också en EU-institution. Institutionerna måste samarbeta i detta läge så att utvecklingen i riktning mot en regering för unionen och lösning av de grundläggande problem som har uppstått kan konsolideras. Detta kan bli ett uttryck för vårt åtagande att inleda en ny politisk fas i EU som gynnar medborgarna. De förväntar sig detta av oss. Förvänta er inget annat. Förvänta er att vi ska göra just detta.
Olli Rehn
Herr talman! Mitt tack till ledamöterna för en mycket seriös och verklighetsförankrad debatt som speglar den allvarliga situation vi nu står inför i Europa. Jag uppskattar till att börja med det breda stöd som Europaparlamentet har gett ett stärkande av den ekonomiska styrningen. Jag lyssnade även mycket uppmärksamt på minister Diego López Garrido och tackar det spanska ordförandeskapet för dess stöd och det utmärkta samarbetet i denna fråga samt i andra frågor.
Jag instämmer helhjärtat med dem som har efterlyst en ekonomisk union som komplement till den monetära unionen. Detta är vägen framåt, och detta är den avgörande lärdom vi måste dra av krisen. Vi måste arbeta på tre styrkor. För det första krävs vaksamhet för att omedelbart kunna lösa krisen i Grekland och på andra håll i EU. Vi har lyckats undvika en upprepning av Lehman Brothers på EU:s territorium, men det är verkligen inte dags att blåsa faran över. Därför måste vi vaksamt och beslutsamt fortsätta skydda den finansiella stabiliteten i EU och därigenom skydda kontinentens fortfarande bräckliga ekonomiska återhämtning.
För det andra måste vi påskynda, intensifiera och avsluta reformen av regelverket för finansmarknaderna, bankavgifter, blankning och kreditvärderingsinstitut. Det är mycket bättre att agera på EU-nivå och agera så snart som möjligt.
Vi måste upprätta en ram för att rätta till systemfelen i finansmarknaderna. I fråga om detta instämmer jag i hög grad med Liisa Jaakonsaari och Hannes Swoboda. Marknaden kan vara en bra tjänare men är en dålig herre. Som Michael Theurer anförde måste vi verka för grundidén med en social marknadsekonomi för att upprätta en trovärdig rättslig ram för finansmarknaderna genom att reformen av regelverket slutförs.
För det tredje måste vi fatta beslut om att stärka den ekonomiska styrningen i EU. Vi måste stärka stabilitets- och tillväxtpakten genom förebyggande budgetövervakning. Vi måste införa genomförbara sanktioner som är regelbaserade, som Siim Kallas sade. Och vi måste ge Eurostat revisionsbefogenheter ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Talmannen
Kolleger! Detta är avslutningen på en mycket viktig debatt. Jag ber er att begränsa era samtal till ett minimum i kammaren och respektera kommissionsledamotens slutanförande. Kommissionsledamoten har ordet.
Olli Rehn
Herr talman! Jag är ganska van vid detta, men skulle uppskatta om parlamentet visade lite intresse för det jag har att säga.
Omedelbar krislösning, fullständig reform av finansmarknaderna och stärkande av den ekonomiska styrningen: dessa är de tre huvuduppgifterna som vi måste börja arbeta på så snart som möjligt.
Jag håller med Marian-Jean Marinescu, som hänvisade till kommissionens meddelande. Det är verkligen mer än någon hade vågat hoppas på för bara ett halvår sedan. Läs de tio sidorna i meddelandet om ett stärkande av den ekonomiska styrningen i EU. Tio sidor låter lite, men de innehåller massor av konkreta initiativ. Det här är tunga saker, vilket är vad vi behöver i EU. Jag ska inom kort lägga fram konkreta förslag, lagstiftningsförslag.
Vi har tagit initiativet och ska gå vidare. Guy Verhofstadt menade att vi inte ska invänta någon arbetsgrupp. Nåväl, vi bidrar aktivt och konstruktivt till arbetet i den arbetsgrupp som leds av EU:s ständige ordförande Herman Van Rompuy, men visst, vi ska använda vår initiativrätt och ska snart lägga fram konkreta lagstiftningsförslag om ett stärkande av den ekonomiska styrningen.
Det är kärnan i gemenskapsmetoden och det är även vad ni med rätta har efterlyst i dag. Vi har inte så gott om tid. I stället måste vi handla utan dröjsmål. Det är nu absolut nödvändigt att gå vidare med dessa initiativ.
Jag vill därför avsluta med att säga att vi behöver ett förbund av institutioner som kan söka nå dessa mål. EU har alltid uppnått bäst resultat genom ett förbund mellan parlamentet och kommissionen, så jag räknar med ert stöd i detta hänseende. Det är även viktigt att de nationella parlamenten får medverka genom en inkluderande strategi, som Sylvie Goulard föreslog.
Men det viktigaste är att ni håller i minnet att Europaparlamentet kan hjälpa alla i EU genom att agera snabbare och med beslutsamhet. Så övertyga era väljare och hjälp oss att övertyga medlemsstaterna - inte endast det spanska ordförandeskapet, som är helt med på noterna. Jag litar på att ni kan och kommer att göra era röster hörda. Jag räknar med att ni kommer att inta en mycket stark och beslutsam hållning i EU 2020-resolutionen under denna sammanträdesperiod.
Kära vänner! Vi behöver ingenting mindre än full fart framåt för att stärka den ekonomiska styrningen i EU.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
George Sabin Cutaş  
Om det är något man kan lära sig av den nuvarande ekonomiska krisen så är det solidaritet. Det är inget nytt att vi lever i en globaliserad värld där staternas ekonomier är beroende av varandra. Vissa länder har dock inte övergett sitt isolationistiska sätt att tänka när lösningar på ekonomiska utmaningar tillämpas på nationell nivå, utan hänsyn till deras inverkan i större skala.
Lissabonstrategin misslyckades på grund av en brist på politiskt engagemang från medlemsstaternas sida när det gäller att stå i spetsen för att uppnå dess mål. I syfte att se till att EU 2020-strategin lyckas där Lissabonstrategin misslyckades måste de nationella reformprogrammen övervakas mer effektivt på EU-nivå. Social inkludering måste också vara huvudmålet för bra ekonomisk styrning. Statliga leverantörer måste lära sig att sätta människan i centrum, inte vinsten.
João Ferreira  
Lite mer än ett årtionde efter införandet av euron besannas våra varningar från den tiden. Integreringen av ekonomier som befinner sig i mycket olika utvecklingsskeden, med krav på nominell konvergens och individuella monetära strategier och växelkursstrategier - allt för att tillfredsställa stormakternas behov - har förvärrat divergenskrisen i EU och lett till att ekonomierna i randområdena ifrågasätts.
Inför den kris som de själva har skapat har det spekulativa finanskapitalets beslutscentrum - liksom deras institutionella förlängningar i EU:s institutioner och i regeringarna - inlett ett nytt och annorlunda angrepp på Europas folk och arbetare. EU:s herrar har bestämt sig för att tillskansa sig medlemsstaternas budgetbefogenheter. De har inte gjort detta i solidaritetens namn, eftersom solidaritet är ett begrepp som är allt mer okänt för dem, utan i namn av den stabilitet som stormakterna kräver för eurons skull. Detta är en oacceptabel skymf mot demokratin och folkens suveränitet. Denna skymf åtföljs av åtgärder som är ren social terrorism och som de nationella regeringarna eftergivet har underkastat sig. Svaret på EU:s så kallade ekonomiska regering och på den pågående integrationens allt mer antidemokratiska karaktär ges av kämpande arbetare i hela EU. Den nödvändiga förändringen kommer att spira ur denna kamp och dess strävan efter framsteg.
Ilda Figueiredo  
Det är beklagligt att Europeiska rådet och kommissionen har kommit hit för att tala om att de vidtar åtgärder för att lösa de finansiella och produktionsmässiga problemen inom ramen för budgetdisciplin, och att de presenterar inrättandet av arbetsgruppen som en stor triumf i fråga om långsiktiga åtgärder.
Trots att det spanska ordförandeskapets och kommissionens företrädare erkänner att de vacklande åtgärder som har vidtagits är fördröjda, har de på nytt bekräftat att de tänker fortsätta längs samma väg av kapitalistisk integration och driva den vidare. De virrar omkring som huvudlösa hönor. De föredrar att ignorera att den så kallade tillfälliga stabiliseringsåtgärden och tillhörande fonden inte kommer att vara något mer än ett medel för att mildra verkan av den finansiella krisen. Den används för att dölja det faktum att endast ett brott med den nuvarande politiken och en kursändring kan leda till sociala framsteg. I detta syfte är det centralt att prioritera tillverkning, offentliga tjänster av hög kvalitet, skapande av arbetstillfällen med rättigheter, löner, pensioner, social inkludering samt en rättvis fördelning och distribution av inkomsterna.
Allt detta kräver dock verklig ekonomisk och social sammanhållning, med ett tydligt stärkande av unionens budget, solidaritet, fler politikområden och övervakning av de centrala sektorerna i ekonomin av staten.
Edit Herczog  
Vägen ut ur den ekonomiska krisen är ojämn och dessutom har de finanspolitiska problemen i Grekland och andra medlemsstater skakat om euroområdet. Dessa problem har gett upphov till frågan om EU kan konkurrera med Förenta staternas eller Kinas ekonomiska styrka. Med sin EU 2020-strategi måste därför EU ge ett effektivt svar på den ekonomiska och finansiella krisen och se till att den ekonomiska kapaciteten hos detta block med 500 miljoner människor förblir konkurrenskraftigt, med andra ord att EU27 inte halkar efter sina ekonomiska och politiska rivaler. Komplexiteten i dagens utmaningar kräver en integrerad uppsättning politiska instrument. EU måste fästa den största vikt vid forskning och innovation när man tar itu med utmaningar som klimatförändringen och när man hittar lösningar på den ökande globala konkurrensen. Eftersom det efter krisen har blivit viktigare än någonsin att stimulera tillväxt och nya arbetstillfällen genom forskning och innovation, föreslår jag att detta fastställs som huvudmålet i EU 2020-strategin. Vi hyser dock en berättigad oro över att den nuvarande budgeten inte tillräckligt täcker de monetära behoven för att kunna möta 2000-talets utmaningar. I egenskap av ledamot i budgetutskottet uppmanar jag Europeiska kommissionen att föreslå en ny budgetmodell som är djärv och ambitiös men även praktiskt genomförbar, för att garantera EU 2020-strategins framgång.
Anneli Jäätteenmäki  
Det är utmärkt att man i EU 2020-strategin ska ta hänsyn till ungdomar. Den går dock inte tillräckligt långt. Innehållet är begränsat och pessimistiskt. Det finns inte tillräckligt många konkreta mål. Fler behövs. Statistiken över arbetslösheten bland ungdomar är oroande. Arbetslösheten är mer än dubbelt så hög där än den är i andra arbetslöshetskategorier. Nästan hälften av ungdomarna i Lettland och Spanien är arbetslösa. Ju längre tid människor är arbetslösa, desto större är risken för både fattigdom och utestängning. Ungdomar med liten arbetslivserfarenhet har ett sämre läge på arbetsmarknaden, särskilt när det blir aktuellt med personalnedskärningar. Enligt prognoserna kommer det att bli brist på arbetstagare. Vi kan dock inte förutsätta att de ungdomar som i dag är arbetslösa kommer att kunna fylla detta framtida behov av arbetskraft. Det är inte nödvändigtvis så enkelt att åter integrera långvarigt arbetslösa ungdomar i samhället. Vi behöver konkreta åtgärder. Ungdomarna behöver arbete, inte löften. Det är av största vikt att vi tar ansvar för framtiden och att barnen och ungdomarna står i centrum för alla våra planer.
Lívia Járóka  
Att sjösätta EU 2020-strategin, som är avsedd att harmonisera medlemsstaternas ekonomiska politik och sysselsättningspolitik enligt gemensamma principer, är kanske den viktigaste uppgiften vi har framför oss. Jag välkomnar att man i strategin, förutom de aspekter som rör en hållbar social marknadsekonomi, miljöskydd och innovation, även lägger stor tonvikt på kampen mot fattigdom och utestängning, med andra ord på att stärka en sociala sammanhållningen, vilket är en förutsättning för nämnda mål och en av de grundläggande pelarna i den spansk-belgisk-ungerska ordförandetrojkans program. Det är ett viktigt steg framåt att Europeiska kommissionen i den andra hälften av sina integrerade riktlinjer om strategin i detta avseende har fastslagit ambitiösa, kvantitativa mål. Två av dessa mål är att 75 procent av befolkningen i arbetsför ålder ska ha arbete och att antalet människor som lever under den nationella fattigdomsgränsen ska minskas med 25 procent. För att övervaka och kontrollera framstegen i att uppnå dessa mål och bedöma kampen mot social utestängning kan man använda de så kallade Laeken-indikatorerna, som antogs av Europeiska rådet i Laeken 2001, tillsammans med de delar som sedan dess har utvidgats och mer ingående preciserats. Laeken-indikatorerna ger en detaljerad och pålitlig bild av olika sociala gruppers ställning i vissa segment av det offentliga livet. De har framgångsrikt använts av ett flertal EU-institutioner under de senaste åren, inklusive Eurostat.
Danuta Jazłowiecka  
Huvudmålet med den EU 2020-strategi som vi diskuterar bör vara att säkra ekonomisk tillväxt i EU och öka sysselsättningen. De åtgärder som vidtas bör inriktas på att öka den ekonomiska verksamheten och på detta sätt uppnå varaktig ekonomisk tillväxt på lång sikt. De indikatorer som har föreslagits av kommissionen bör kompletteras med en indikator för vad infrastrukturen kan klara på området för telekommunikation, transport, energi, miljö och sociala frågor. En välutvecklad infrastruktur bildar grunden för att den inre marknaden ska fungera på ett ändamålsenligt sätt, vilket i sin tur leder till ökad inre efterfrågan och ekonomisk verksamhet. Dessutom är en välutvecklad infrastruktur nödvändig för att minska skillnaderna i utveckling mellan olika regioner, vilket leder till större konkurrenskraft och starkare ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. Dessutom vill jag hänvisa till sysselsättningsindikatorn, som bör behandlas som en prioritet. De åtgärder som vi vidtar bör inte endast vara inriktade på strukturella reformer, utan även på att EU:s arbetsstyrka och intellektuella kapital ska förberedas och utnyttjas bättre. Jag antar att ingen av oss tvivlar på att vi förutom genomförandet av EU 2020-strategin kommer att behöva starkare ledarskap och större politiskt ansvarstagande av både medlemsstaterna och Europeiska kommissionen när det gäller strukturella reformer. I detta sammanhang skulle det vara till stor hjälp att göra en ingående utvärdering av EU 2020-strategin ungefär fem år efter starten, med andra ord i slutet av den nuvarande kommissionens mandatperiod. Detta skulle stärka den politiska ansvarigheten och göra det möjligt att sätta åtgärderna i relation till resultaten.
Sandra Kalniete  
Vid genomförandet av EU 2020-strategin bör den ekonomiska sammanhållningen betonas, vilket innebär att det fortfarande är centralt att minska de ekonomiska skillnaderna mellan regioner som ligger efter och regioner som är mer välmående. Jag anser att EU i huvudsak bör inrikta sig på solidaritetsprincipen och instrument som utjämnar inkomstskillnaderna. De regioner i EU som har drabbats hårdast av den ekonomiska och finansiella krisen bör även fortsättningsvis stå i centrum. Den specifika situationen i var och en av dessa regioner bör bedömas och lämpliga åtgärder för de fastställda utmaningarna vidtas.
I EU 2020-strategin betraktas jordbrukssektorn som vilken annan sektor som helst i vår moderna ekonomi. Jag välkomnar detta. Jag stöder helhjärtat en gemensam jordbrukspolitik som leder till lika villkor för alla medlemsstater. Rättvis konkurrens på den inre marknaden är en nyckelfaktor för det europeiska jordbrukets konkurrenskraft på den globala marknaden. Det måste finnas samverkan mellan 2020-strategin och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken efter 2013. Både måste inriktas på att främja intelligent grön tillväxt.
Filip Kaczmarek  
Bogdan Zdrojewski, den polske ministern med ansvar för kultur och nationellt kulturarv, har påpekat att en aspekt som bör tas med i EU 2020-strategin är kulturen. Enligt mig är ministerns argument övertygande. Vad han vill göra är att betona behovet av att utnyttja den fulla potentialen hos kulturen och den kreativa industrin - EU:s intellektuella och sociala kapital.
Den kreativa industrin kan behandlas som något som gör det möjligt för EU att bygga upp en konkurrensfördel. EU 2020-strategin diskuterades vid ett informellt kulturministermöte i mars i år. Som ett resultat av den diskussionen uppmanade det spanska ordförandeskapet rådet att erkänna och utnyttja EU:s kreativa potential genom kultur och dess närliggande industrigrenar i 2020-strategin, samt medlemsstaterna och kommissionen att på sina områden sträva efter att uppnå målen genom representativa initiativ kopplade till innovation, konkurrenskraft, den digitala agendan och social inkludering.
Jag hoppas att de lyssnar på och omsätter dessa uppmaningar i handling.
Iosif Matula  
De senaste årens storskaliga ekonomiska kris har bidragit till att de mål som EU satte upp i början av seklet har gått i stöpet. Det är skälet till att det är viktigt för oss att fastställa bristerna i Lissabonagendan och fokusera på de positiva resultat som har uppnåtts samt undvika misstag från det förflutna. Det är viktigt för oss nu att kunna lära oss en läxa av Lissabonstrategins misslyckande och att vi har förmågan att vidta åtgärder för att dämpa inverkan av detta i framtiden. Enligt mig har vi en stor fördel genom att vi känner till orsakerna till misslyckandet och hur vi bäst kan undvika dem inom ramen för den nya EU 2020-strategin. I detta skede skulle jag särskilt vilja fokusera på att stärka flernivåstyrningen. Vi måste låta både lokala och regionala myndigheter samt det civila samhället medverka i styrningen, eftersom lokala och regionala myndigheter enligt EU-statistiken har det största förtroendet bland vanligt folk. Samtidigt finns stärkandet av den regionala aspekten med på listan över prioriteringar i EU 2020-strategin. I detta avseende anser jag att den framtida sammanhållningspolitikens roll ska vara att identifiera och utnyttja bestämd lokal potential.
Rareş-Lucian Niculescu  
I rapporten redogörs detaljerat för struktur- och sammanhållningsfondernas viktiga bidrag till EU:s ekonomi och uppnåendet av de mål som har presenterats för oss som en del av EU 2020-strategin. Vissa idéer är värda att betona: den centrala roll som spelas av städerna för att uppnå dessa mål samt forskningens och utbildningens roll.
Samtidigt måste jag uttrycka min bestörtning över att meddelandet inte är mer vittfamnande. Den roll som spelas av fonderna för landsbygdens utveckling tas inte med. Genom att ge ny livskraft åt landsbygdens ekonomi, modernisera jordbruket i EU, hjälpa unga jordbrukare att komma igång och sprida bästa metoder, bidrar fonderna för landsbygdens utveckling själva på ett viktigt och välkommet sätt till de generella ekonomiska framstegen i hela EU.
Kristiina Ojuland  
Herr talman! När kommissionen utformade EU 2020-strategin lyckades den verkligen uttrycka mycket av det vi önskade oss. Ändå tycks de ha glömt bort dagens verklighet. Flera medlemsstater, inklusive Estland, har gjort stora nedskärningar för att få balans i den nationella budgeten. Estland har lyckats stabilisera sin egen budget och samtidigt uppfylla Maastrichtkriterierna för euroområdet. Samtidigt kommer följderna av flera medlemsstaters oansvariga budgetpolitik uppenbarligen att plåga EU under många år framöver. Med hänsyn till den nuvarande komplicerade ekonomiska situationen förblir det oklart hur kommissionens strategi och de stora projekt som ingår i den avser ta itu med detta. Vi skulle kunna lära oss av våra misstag så att vi till skillnad från den misslyckade Lissabonstrategin får en klar förståelse av hur vi kan uppnå de uppsatta målen, vilken typ av finansiella resurser vi kommer att kunna använda och om våra resurser kommer att göra det möjligt för oss att uppnå något av målen. Vi behöver inte stora ord på EU-nivå. Varje enskild medlemsstat måste även sträva efter att få balans i sin budget och uppnå ekonomisk tillväxt. Mot bakgrund av de strukturella förändringarna i världsekonomin, framför allt den hårdnande konkurrensen, samt de demografiska förändringarna i Europa, måste vi i stället för på högstämda men tomma ord inrikta oss på att radikalt förändra EU:s hela ekonomiska och sociala system. Det finns i dag ingen annan flyktväg från ett välfärdssamhälle som, även om det fortfarande är bekvämt, snabbt håller på att mista sin konkurrenskraft och därför förfaller. Vi står nödvändigtvis inför impopulära beslut, men genom att fatta dessa beslut i dag kommer vi att mycket snabbare kunna anpassa oss till den nya verkligheten.
Sirpa Pietikäinen  
Den ekonomiska kris vi bevittnar består av tre kriser som följer på varandra och hänger samman. De är den finansiella krisen, den efterföljande krisen i den reala ekonomin samt krisen i samhällsekonomin som nu följer.
Dessa kriser belyser problemen i den europeiska och globala kontrollen och tillsynen: den ekonomiska krisen är i stor utsträckning en kris i det system som en gång rådde och en politisk kris. Varken finansvärlden eller näringslivet känner sina begränsningar. Det är omöjligt att styra verksamhet som överskrider sina gränser endast genom nationella verktyg: vi behöver regionala och globala regler.
Som det slås fast i Mario Montis rapport, som lades fram i förra veckan, räcker det inte längre med en ad hoc-lösning för varje ny kris. Vi behöver förutsägande och långsiktiga lösningar och verktyg för att kunna hantera framtida kriser på ett bättre sätt än i dag. Medlemsstaternas villighet och förmåga att samarbeta är avgörande. Det lämnar fortfarande mycket övrigt att önska. Rådet ska ha beröm för sina beslutsamma åtgärder för att lösa den kris som har hotat hela unionen, men åtgärderna var inte snabba: verkliga åtgärder från medlemsstaternas sida följde endast på grund av nödtvång. Sölet ledde antagligen till att situationen förvärrades.
En uppenbar form av åtgärd i framtiden är behovet av att reformera EU:s budget och se till att de nationella budgetarna ligger mer i linje med de gemensamma målen. Den finansiella kontrollen och regleringen håller redan på att göras mer effektiv, men vi behöver fortfarande fler åtgärder för att se till att alla finansiella produkter omfattas av effektiv och genomförbar reglering.
Rovana Plumb  
Att uppnå minst 25 procents minskning av EU:s fattigdomsnivå fram till 2020 är ett mål som nära hänger samman med ökning av befolkningens sysselsättning, vilket prioriteras i politiken för social inkludering. Detta är skälet till att det krävs en ambitiös långsiktig strategi för att bekämpa fattigdomen, med storskaliga mål för fattigdomsminskning vars huvudpunkter måste innefatta en ökning i sysselsättningsgraden och i arbetstillfällen av hög kvalitet, inklusive för kvinnor, ungdomar, de äldre och fattiga arbetstagare.
Strategin måste innefatta åtgärder som är inriktade på att uppnå balans mellan arbetsliv och privatliv samt större delaktighet i en öppen arbetsmarknad, vilket även innebär att slopa begränsningarna för rumänska och bulgariska arbetstagares tillträde. Ett annat mål för att minska fattigdomen är att fastställa en minimiinkomst på minst 60 procent av genomsnittet, en minimilön på minst 60 procent av snittlönen inom relevanta sektorer på nationell nivå, tillsammans med en samordnad bostadsstrategi i EU. Alla dessa åtgärder måste åtföljas av en tydlig tidsplan som är lätt att genomföra och övervaka.
Joanna Katarzyna Skrzydlewska  
Ett av målen i EU 2020-strategin är att öka sysselsättningsgraden till 75 procent bland personer i åldersgruppen 20-64 år. Ett annat mål är att bekämpa fattigdomen, vilket syftar till att förbättra situationen för 20 miljoner människor. Dessa effekter är mycket önskvärda och ambitiösa. Vårt mål är en moderniserad arbetsmarknad med en starkt specialiserad, exakt inriktad och mycket effektiv arbetsstyrka. Jag tror dock att detta blir svårt att uppnå. För närvarande avslutar inte 15 procent av ungdomarna hela sin sekundärutbildning. Mer än 30 procent avslutar sin tertiära utbildning, men trots detta hittar de inte jobb eftersom deras kvalifikationer inte efterfrågas på arbetsmarknaden. I programmet för livslångt lärande tar man inte hänsyn till den speciella situationen för personer utan universitetsutbildning. När det gäller fattigdomen är det samma sociala grupper som löper störst risk: arbetslösa, lågutbildade och äldre. Den höga arbetslösheten är onekligen en följd av krisen. Krisen har bland annat lett till en minskning av industriproduktionen till den nivå som rådde för 20 år sedan. Jag stöder kommissionen i dess konsekventa strävan att göra EU:s ekonomi konkurrenskraftig i förhållande till Förenta staterna och Japan, men jag föreslår ett mer realistiskt tillvägagångssätt i denna ytterst svåra finansiella situation.
Csaba Sógor  
Den ekonomiska och finansiella krisen har tvingat många medlemsstater att vidta besparingsåtgärder och förändra de befintliga strukturerna. Det har åter besannats att en kris kan påskynda större förändringar och reformer. EU måste även tänka över i vilken riktning den ska gå för att möta de nya utmaningarna och öka konkurrenskraften samt om den kommer att kunna harmonisera medlemsstaternas intressen på ett mer framgångsrikt sätt och därigenom stärka den inre sammanhållningen. Jag anser att det är av central betydelse att öka granskningen av den speciella situationen i de nya medlemsstaterna vid genomförandet av reformerna, inte endast för att EU 2020-strategin ska bli framgångsrik utan för unionens framtid i sig. Jag uppmanar rådet att ägna större uppmärksamhet åt denna fråga, särskilt när det gäller strukturella förändringar inom den gemensamma jordbrukspolitiken och sammanhållningspolitiken.
Nuno Teixeira  
Det går att fastställa olika sidor av Lissabonstrategin som var föga framgångsrika. På grund av olika faktorer uppnåddes få av de uppsatta målen, bland annat på grund av bristen på politisk vilja och politiska instrument - inte minst finansiella. Lokala och regionala myndigheter har också påpekat att de inte fick medverka tillräckligt, varken i att definiera eller genomföra strategin, samt att de europeiska och nationella målen inte passade ihop så bra.
Allt detta fläckade Lissabonstrategins program med ett trovärdighetsunderskott, vilket även är en följd av att programmet ingående beskrevs men inte utfördes på ett tillräckligt ansvarsfullt sätt. I en tid av ekonomisk osäkerhet, bräckliga offentliga finanser och hög arbetslöshet måste den nya 2020-strategin betraktas som en möjlighet att fundera över i vilken riktning allmänheten vill att EU ska gå. Det kommer emellertid att bli svårt för alla att gå i samma riktning när medlemsstaterna och deras regioner - särskilt de yttersta randområdena - är så olika som i dag.
Kanske är det även dags för oss att utveckla nya typer av ekonomiska, finansiella och till och med statsfinansiella förbindelser, särskilt i euroområdet. Jag är övertygad om att sådana förbindelser kan bidra på ett avgörande sätt till att vi uppnår de mål som nu sätts upp, särskilt de mål som avser den territoriella sammanhållningen.
Jarosław Leszek Wałęsa  
I mars lade Europeiska kommissionen fram en ny plan för den ekonomiska utvecklingen i EU. Efter Lissabonstrategin utgör EU 2020 nästa försök att åter sätta fart på den europeiska ekonomin. Denna gång är dock utmaningen större, eftersom planen måste sättas i verket under en ekonomisk kris. Smart tillväxt, hållbar tillväxt och inkluderande tillväxt är de prioriteringar som föreslås i den nya strategin. Genom dem fastställs var EU vill befinna sig 2020.
Innan vi börjar agera efter dessa prioriteringar måste vi dock dra några lärdomar av den ekonomiska kollapsen, som har spridit sig på ett varaktigt sätt i hela världen. Europas ekonomier är starkt sammanlänkade. Ingen av medlemsstaterna kan göra effektivt motstånd mot globala hot på egen hand. När vi agerar tillsammans är vi starkare. För att framgångsrikt ta oss ur krisen och förverkliga EU 2020-principerna behöver vi därför en nära samordning av den ekonomiska politiken i samtliga EU-länder. Om detta inte sker kan det leda till ytterligare ett förlorat årtionde, bestående stagnation i tillväxten och massarbetslöshet.
Den nya strategin bygger på mycket ambitiösa idéer. I förhållande till detta måste vi göra allt för att detta försök att utveckla en ny ekonomisk strategi för EU inte endast ska visa sig vara önsketänkande och ta sin ände som Lissabonstrategin, som skulle ha omvandlat EU till den mest dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen fram till 2010, men som blev ett spektakulärt misslyckande. Tack.
