Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Corbett
Herr talman! Punkt 6 i protokollet, där vi ändrar arbetsplanen för veckan, är riktig, men nämner inte, vilket antagligen är i sin ordning, att omröstningarna på torsdag har tidigarelagts till kl.11.30 på grund av det stora antal ändringsförslag som lagts fram till vissa betänkanden. Jag vill därför ifrågasätta huruvida artikel 139.1 i arbetsordningen har tillämpats på ett riktigt sätt.
Som ni vet, ägnar vi ofantligt mycket tid åt omröstningarna vid lunchtid på tisdagar, onsdagar och torsdagar. Vi antog en rad ändringar till arbetsordningen förra året för att försöka rationalisera vårt arbete. I dessa ändringar gav vi varje parlamentsledamot rätt att lägga fram ändringsförslag som enskild ledamot på utskottsstadiet, men vi begränsade rätten att lägga fram ändringsförslag i plenum till 32 ledamöter eller en politisk grupp.
Men om man tittar på de ändringsförslag som lades fram på torsdagen, Dimitrakopoulos-Leinen-betänkandet till exempel, så finner man att över 100 ändringsförslag uppenbarligen har lagts fram av enskilda ledamöter å sin grupps vägnar, men detta behöver inte alls vara fallet.
Jag noterar, till exempel, att PPE-DE-gruppen har över 100 ändringsförslag å sina vägnar, men dessa är undertecknade av 18 olika ledamöter, av vilka ingen är samordnare eller ledare för gruppen. Över 20 av dessa ändringsförslag är motstridiga, så de kan inte möjligen utgöra PPE-DE-gruppens ståndpunkt. En del är identiska, men har framlagts av olika ledamöter; och det finns till och med ett fall där två identiska ändringsförslag har lagts fram av samma ledamot. Skulle PPE-DE-gruppen vänligen kunna rycka upp sig?
Vi ägnar och slösar så mycket tid på omröstningarna redan nu och detta är ett sätt att kringgå rationaliseringen av den arbetsordning vi antog som parlament förra året. Ändringsförslag skall antingen framläggas å 32 ledamöters vägnar eller å en politisk grupps vägnar och faktiskt företräda denna grupps politiska ståndpunkt, inte ståndpunkten för den individ som råkar lägga fram det å sin grupps vägnar för att kringgå begränsningarna för framläggandet av ändringsförslag i plenum.
Jag skulle vilja be sessionstjänsten att man i framtiden kontrollerar att sådana ändringsförslag verkligen lagts fram å en grupps vägnar.

Provan
Herr talman! Jag skulle bara vilja berätta för Corbett att inom PPE-DE-gruppen kan inte ett ändringsförslag läggas fram för kammaren om det inte har antagits av gruppen och har gruppens stöd. Han borde känna till detta förfarande inom vår grupp.
För det andra så pågår det som han vet för närvarande en process för att reformera parlamentet. Om han har några förslag om omröstningsförfarandet som han vill lägga fram för presidiet, så borde detta vara det rätta sättet att gå till väga.

Talmannen
Jag kommer att vidarebefordra era synpunkter till talmannen och presidiet kommer att granska det som gäller vårt arbete som helhet under maj månad.

McNally
Herr talman! Jag var närvarande i går och jag skrev in mig, men mitt namn förekommer inte i protokollet. Jag skulle vilja att detta rättades till.

Talmannen
Det skall vi göra, ledamot McNally.

Van den Berg
Herr talman! Som föredragande för utskottet för utveckling och samarbete om ansvarsfriheten för år 1998 skulle jag vilja meddela att det i går hölls ett delvis gemensamt utskottssammanträde angående Rühlebetänkandet mellan budgetkontrollutskottet och utskottet för utveckling och samarbete, vid vilket det i princip avtalades om ett kompromissförfarande som sedan också utarbetades. I praktiken innebär det att vi byter ut den nuvarande texten mot ett nytt gemensamt förslag som leder till ett uppskjutande och en ny behandling i juni. Den texten lämnas utan tvivel in av de gemensamma partigrupperna under förmiddagen och debatten kan äga rum som planerat, men det är bra om ledamöterna vet att det sammanträdet ägde rum i går kväll och att det egentligen uppstått en ny politisk situation, i vilken ledamöterna i budgetkontrollutskottet och utskottet för utveckling och samarbete har kommit överens om något som vi ser som en positiv hållning.

Theato
Herr talman! Jag vill bara säga beträffande van den Bergs yttrande att betänkandet om att skjuta upp ansvarsfriheten för utvecklingsfonden har lagts fram och även blir föremål för omröstning, på de premisserna att det bara handlar om att skjuta upp den och inte om att avvisa eller godkänna den, och att allt som vi i går tillsammans utarbetade sedan kommer med i den slutliga versionen, dvs. att vi trots detta diskuterar och röstar om Rühles betänkande.

Rübig
Herr talman! Jag har en bön till er. Varje ledamot har en mycket exakt tidsplanering. I medborgarnas intresse slår vi ju fast väldigt många tidpunkter. I dag har vi återigen ett tidigarelagt sammanträde, första gången kl. 8.30. Jag tror att det vore betydligt effektivare för vårt arbetssätt, om vi här i kammaren håller fast vid ett ramprogram och inte alltid ändrar tidpunkter med kort varsel. Tack för er förståelse.

Talmannen
Tänk på att detta var ett speciellt beslut, som fattades mot bakgrund av vissa krav från det portugisiska ordförandeskapet.
(Parlamentet justerade protokollet.)

Kirkhope
Herr talman! Beträffande en ordningsfråga. Det gäller de förändringar i arbetsplanen denna vecka som talmannen nämnde i går. Jag är verkligen mycket oroad över det talmannen sade beträffande vilka som skall närvara från rådet när Österrikes president besöker parlamentet i morgon. Det fanns, och finns fortfarande, en oro bland många människor att förändringarna innebär att rådet kommer att vara frånvarande vid denna viktiga händelse. Jag skulle vilja få några garantier att rådet kommer att vara företrätt på en tillräckligt hög nivå för att visa den respekt som denna kammare traditionellt visar när detta slags gäster förekommer.

Talmannen
Jag skall framföra detta påpekande till talmannen, ledamot Kirkhope.

Omröstning om brådskande förfarande
Wynn
. (EN) Herr talman! Då rådet har framfört denna begäran och vi är glada att göra det vi kan för att se till att det hela skyndas på, så finns det inget behov av att ha en omröstning om detta brådskande förfarande i dag. Det har planlagts för vår arbetsplan i maj. Så som det förhåller sig med ekonomin för närvarade så kommer det inte vara något problem att finansiera den högre representanten i Bosnien-Hercegovina, vars medel är garanterade fram till årets slut, vilket också är fallet med de betydande resurser som finns tillgängliga för UNMIK-operationen där. Vi kan skjuta upp detta till nästa månad.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande.)   

Ansvarsfrihet 1998, budgetkontroll
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0087/2000) av Stauner för budgetkontrollutskottet om uppskjutandet av beslutet om ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1998 (SEK(1999)0412 - C5-0006/1999 - 1999/2050(DEC))
(A5-0089/2000) av Rühle för budgetkontrollutskottet
. om uppskjutande av beslutet om ansvarsfrihet för kommissionen avseende den finansiella förvaltningen av sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden för budgetåret 1998 (KOM(1999) 227 - C5-0003/1999 - 1999/2004(DEC))
. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor, Dublin för budgetåret 1998 - (C5-0150/2000 - 2000/2094(DEC))
. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning, Thessaloniki för budgetåret 1998 (C5-0149/2000 - 2000/2093(DEC))
. om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1998
Avsnitt IV - Domstolen
Avsnitt V - Revisionsrätten
Avsnitt VI - Del B: Regionkommittén
(SEK(1999)414 - C5-0008/1999 - 1999/2166(DEC))
. om uppskjutande av beslutet om ansvarsfrihet avseende genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1998
Avsnitt VI - Del A: Ekonomiska och sociala Kommittén
(SEK(1999) 414 - C5-0008/1999 - 1999/2166(DEC))
(A5-0092/2000), av Khanbhai för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska kol- och stålgemenskapens budget för budgetåret 1998 (C5-0153/2000 - 2000/2077(DEC))
(A5-0097/2000) av Kuhne för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av den allmänna budgeten för budgetåret 1998
Avsnitt I - Europaparlamentet/Bilaga: Ombudsmannen (SEK(1999) 414 - C5-0008/1999 - 1999/2051(DEC))
(A5-0095/2000 av Mulder för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för besluten avseende avslutningen av räkenskaperna för EUGFJ-garantisektionen för budgetåren 1993, 1994 och 1995 (C4-0128/1998 - C4-0372/1998 - C5-0167/2000 - 1997/2167(DEC))
(A5-0079/2000) av Casaca för budgetkontrollutskottet om förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 723/97 om genomförande av medlemsstaternas åtgärdsprogram på området för kontroll av utgifterna för EUGFJ:s garantisektion (KOM(1999) 169 - C4-0225/1999 - 1999/0091(CNS)).

Stauner
Herr talman, ärade kolleger! Nolltolerans i fråga om bedrägerier och andra former av olämpligt uppträdande är en förutsättning för att man skall återvinna förtroendet för den europeiska offentliga tjänsten - så säger kommissionens vice ordförande, Kinnock, som är ansvarig för kommissionens reform, i kommissionens samrådsdokument av den 18 januari i år. Med denna insikt och det sublima anspråket att inte upprepa tidigare synder - när allt kommer omkring föll den förra kommissionen för knappt ett år sedan på grund av bedrägerier och oriktigheter - tillträdde Prodis kommission i september. Det är detta anspråk och den självklara plikten att som fördragens väktare garantera deras giltighet gentemot tredje part i den egna kammaren som kommissionen måste bedömas efter.
Med tillämpning av denna måttstock har budgetkontrollutskottet som ansvarigt utskott kommit fram till beslutet att rekommendera att man skjuter upp beviljandet av ansvarsfrihet till den 15 maj 2000 och begär 17 åtgärder av kommissionen. Dessa åtgärder rör i huvudsak fyra områden, där vi väntar på ett klargörande respektive på den mångomtalade nystarten.
För det första: Den av revisionsrätten under många år fastslagna felkvoten om mer än 5 procent måste sänkas betydligt fram till år 2001 och en positiv tillförlitlighetsförklaring måste uppnås till år 2003. För det andra: De särskilt iögonenfallande bedrägerierna och oriktigheterna i samband med Fléchard, ECHO, Med och avtalen beträffande gästforskare måste klargöras fullständigt, och sanktioneras. För det tredje: Parlamentet måste få obehindrad tillgång till information och dokument för sin kontrollverksamhet, vilket krävdes redan i beslutet om ansvarsfrihet för 1997. För det fjärde: Information skall ges om de hithörande disciplinära förfarandena och en grundläggande reform skall genomföras.
Utskottet har inte gjort det enkelt för sig med detta beslut, men antog till slut med stor majoritet, nämligen med 19 röster mot en, det nu framlagda förslaget. Att detta förslag kom till stånd som en kompromiss mellan de fyra stora grupperna visar tydligt att man i parlamentet i denna så viktiga fråga arbetar i samma riktning och visar på nya vägar bortom gruppgränserna och de eventuella nationella intressena och den nationella egoismen. Det borde kommissionen ta efter, så att den förblir trovärdig vid hanteringen av de europeiska medborgarnas skattepengar och i det demokratiska umgänget med Europas folkvalda representation.
Funktionsdugligheten och integriteten i det europeiska förvaltningsorganets kommission, speciellt mot bakgrund av EU:s utvidgning, ligger mig särskilt varmt om hjärtat, ty denna kommission måste ha händerna fria för uppgiften att utforma politiken, och får inte sitta fast i tidsödande och nervpåfrestande kampanjer för att rättfärdiga sig. Parlamentet tar allvarligt på den kontrollfunktion det fått sig anvisad i de europeiska fördragen. Alla i resolutionen påpekade bedrägerier och oriktigheter relaterar direkt till budgetåret 1998, även om de delvis går långt tillbaka i tiden. Alla krävda åtgärder kan uppfyllas inom den satta tidsfristen. Alla fallen är mogna för beslut.
Det är klart att den nya kommissionen, även om inte alla ledamöter är nya, inte direkt kan ställas till svars för de nämnda fallen. Men den är absolut ansvarig för hur man hanterar dessa gamla bördor, ty det är bara genom en skoningslös och fullständig bearbetning av dessa fall som kommissionen kan särskiljas från sin föregångare. Kommissionen bör dessutom också noga granska hur den behandlar sina medarbetare, och där kan jag bara uttrycka min absoluta högaktning för dess civilkurage när det gäller att ta itu med oriktigheterna.
Trots otaliga mångordiga aviseringar kan man ännu inte konstatera någon verklig nystart. Kommissionär Kinnocks åtminstone med tanke på sin omfattning tungt vägande reformdokument sätter i gång alla larmklockor just när det gäller finanskontrollen. En decentralisering får faktiskt inte leda till att den interna finanskontrollen avskaffas helt. Man bör snarare se till att reformen koncentreras till det som är väsentligt, och där gäller fortfarande principen att kvalitet är viktigare än kvantitet.
Mitt facit: Vi har växlat tillräckligt många ord, låt mig nu äntligen också se någon handling. Medan ni svarvar till komplimanger skulle något nyttigt kunna göras. Ni ser att den gamle gode Goethe fann de rätta orden också för detta. I den bemärkelsen ser jag resolutionsförslaget som en chans för kommissionen att rättfärdiga det förtroende som parlamentet gav kommissionen och dess ordförande vid utnämningen i september förra året, och som det upprepat vid beslutet om ansvarsfrihet för budgetåret 1997.
Förslaget skall också tydligt visa kommissionens ordförande, som tyvärr inte är närvarande, på det stöd han har från parlamentet, varken mer eller mindre. Jag vill säga till ordföranden: Utnyttja denna möjlighet, och använd er, om så behövs, av era befogenheter att utfärda direktiv!

Rühle
. (DE) Herr talman, kära kolleger! Denna vecka står vi inför svåra beslut. Att kontrollera det verkställande organet är en central rättighet för parlamentet, och budgetkontrollen utgör dess kärna. Det är ändå svårt att bevilja ansvarsfrihet för en budget som ligger två år tillbaka i tiden, och, vilket är ännu mer problematiskt, som inte den nuvarande kommissionen utan dess föregångare är ansvarig för, en kommission som tvingades träda tillbaka eftersom den inte iakttog detta ansvar i tillräcklig omfattning.
Vår prövosten måste därför vara den centrala frågan, hur det i dag står till med den nya kommissionens hantering av ansvaret. Ett bra exempel på detta anser jag vara ansvarsfriheten för utvecklingsfonden. Vårt utskott hade fått konfidentiell information om dålig förvaltning, om oriktigheter, till och med en misstanke om korruption. Under lång tid fick vi bara otillräckliga svar på våra frågor. Därför beslöt utskottsmajoriteten att skjuta upp beviljandet av ansvarsfriheten, för att få mer information.
Nu kan man dock rapportera om en glädjande händelse. Tillsammans med företrädarna för kommissionen och parlamentets utskott för utveckling och samarbete fastslog vi i går en handlingsplan som kan genomföras fram till den 15 maj. Jag kan därför ändra mitt betänkande i denna fråga, dvs. vi kommer att ersätta mitt betänkande med denna konkreta åtgärdsplan och föreslå att man skjuter upp beviljandet av ansvarsfrihet till den 15 maj, för att sedan den 15 maj, efter kommissionens rapport om handlingsplanen, bevilja ansvarsfrihet. Jag tror att denna utveckling mycket tydligt visar i vilken riktning vi bör gå. Kommissionen och parlamentet måste arbeta tillsammans, och måste visa mer öppenhet när det gäller budgeten och genomförandet av budgeten.
Jag tvingades i mitt betänkande tyvärr meddela ytterligare en ajournering, som gäller Ekonomiska och sociala kommittén. Det är återigen problem med Ekonomiska och sociala kommittén när det gäller avräkningarna för resekostnader och omkostnader. Kommittén dröjde mer än 15 månader innan den vidarebefordrade bevisade misstankar om korruption till OLAF. Ansvarsfriheten måste därför uppskjutas tills vi har fått resultaten av OLAF:s undersökning.
Det finns ytterligare ett problem när det gäller Ekonomiska och sociala kommittén, nämligen problemet med byggnaderna. Vi betalar fortfarande hyra för byggnaderna Ardenne och Ravenstein. Vi betalar dessutom hyra för Belliardbyggnaden, och parlamentet måste betala den nya parlamentsbyggnaden, dvs. den europeiska skattebetalaren måste för ögonblicket betala hyra för tre byggnader. Vi vill här utöva press så att Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén kan flytta in i Belliardbyggnaden. I denna sak har vi emellertid inte begärt någon ajournering, utan vi hoppas att man här kommer fram till en tillfredsställande lösning, så att vi för budgeten 1999 också kan medge ansvarsfrihet för byggnaderna och inte längre behöver utöva någon press.
Men just när det gäller byggnaderna vill jag säga att det på europeisk nivå behövs en bättre förvaltning. Det finns liknande problem hos EG-domstolen. Här finns det en särskild rapport från revisionsrätten, som kommer att få effekt när det gäller ansvarsfriheten för 1999. Som föredragande vill jag föreslå att vi när det gäller byggnader och hyror kommer fram till ett bättre samarbete mellan de olika europeiska institutionerna, att vi gemensamt lär oss av felen, för att också här komma fram till en ansvarsfull hantering av pengarna gentemot den europeiske skattebetalaren. Som ny ledamot anser jag att jag måste påpeka att det absolut finns brister på detta område.
Eftersom jag har ont om tid vill jag dra resten av mitt betänkande mycket snabbt och koncentrerat. Vi föreslår att man beviljar ansvarsfrihet för EG-domstolen och revisionsrätten. De kritiska påpekandena i mitt betänkande har båda institutionerna gett mycket tillfredsställande svar på, och därför anser vi att våra frågor och anmärkningar besvarats i rätt tid och på ett omfattande sätt. Likaså föreslår vi ansvarsfrihet för byråerna i Dublin och Thessaloniki. Vi vill dock att det inkonsekventa förfarandet när det gäller de centraliserade enheterna skall förkortas i framtiden. Vi är positiva till att de decentraliserade enheterna har beslutat att företa en utvärdering, och vi avvaktar framläggandet av denna utvärdering i december 2000.
Totalt sett vill jag som ny ledamot än en gång konstatera att jag anser att utarbetandet av ansvarsfriheten för 1998 var ett viktigt steg framåt för att åter stärka skattebetalarnas förtroende för de europeiska institutionerna.

Kuhne
. (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Under de senaste dagarna, kort före samrådet om detta betänkande, fick man här och där i pressen ett intryck av att vi måste uppmärksammas utifrån på bristerna i våra egna institutioner, som om parlamentet skulle mäta med två måttstockar, när den å ena sidan häftigt kritiserar kommissionen, men å andra sidan blundar inför de egna bristerna.
Jag vill rapportera att så inte är fallet, och det vill jag säga helt tydligt. Mitt förslag till betänkande förelåg för utskottet den 10 februari i år i samtliga språkversioner, och alla brister, som rapporteras om i pressen, exempelvis i European Voice för ca 10 dagar sedan, har redan tagits upp på ett öppet och kritiskt sätt i detta betänkande. Det är inte så att det har gjorts några bortförklaringar. I detta betänkande, som i dag föreligger för parlamentet, finns det förutom beskrivningen av bristerna också klara ålägganden för parlamentets förvaltning, inklusive tidsramar, som klargör vad som bör göras för att vi skall kunna undanröja dessa brister.
I motsats till vad som var fallet vid ansvarsfrihetsförfarandet för kommissionen kan vi inte beklaga oss över att vi inte skulle ha fått vissa dokument. Några fick vi kanske litet sent, men vi fick samtliga. Även detta utgör en skillnad jämfört med ansvarsfrihetsförfarandet. Vi har som parlament visserligen helt säkert på vissa områden dålig förvaltning som bör kritiseras och ordnas upp, men vi har inga gamla bördor, exempelvis bedrägerier, att klara upp.
Jag säger detta för att betona en viktig skillnad, eftersom det från berört håll har antytts att parlamentet egentligen måste - om det använder samma måttstock - komma fram till samma resultat och inte å ena sidan skjuta upp ansvarsfriheten för kommissionen, och å andra sidan vara villig att ge sig själv ansvarsfrihet. Jag anser att man skall ha samma måttstock, men samma måttstock behöver inte leda till samma resultat. Vi bör inte stå här med samma strategiska överblick som trädgårdsdvärgar och säga att vi nu måste buga för dem som har antytt att vi bör gå klädda i säck och aska, för att vårt beslut att skjuta upp ansvarsfriheten för kommissionen skall se mera trovärdigt ut. Om vi gjorde det kan jag försäkra er att ni på torsdag, senast en halv timme efter omröstningarna, från Bryssel till Strasbourg skulle höra knallen av sektkorkarna i åtskilliga kontor i Bryssel, där många skulle vara nöjda om parlamentet skulle göra sin egen ansvarsfrihet till en variabel som är beroende av ansvarsfriheten för kommissionen. Om vi gör detta, behöver ingen kommission under de närmaste 20 åren längre vara rädd för parlamentets ansvarsfrihetsförfarande, möjligen för dess obarmhärtiga opportunism!
Nu kommer jag till frågan vilka brister vi måste avhjälpa. Vi måste exempelvis ordna upp tendensen att antalet direktavtal i jämförelse med antalet offentliga anbudsinfordringar har tilltagit dramatiskt. Det har huvudsakligen att göra med utrustningen av denna byggnad. Det är inte heller något förfarande som i sig vore illegalt. Det vore fel att anta det. Men vi måste ändå insistera på att denna trend vänds igen för att vi skall få en sund förvaltningskultur. Det får inte accepteras att detta förfarande med direktavtal blir det dominerande förfarandet. Det skulle på sikt innebära att vi godtar kostnadsökningar för uppdragen, utan att kunna granska om det inte kan göras billigare. Därför måste denna trend ändras.
Den andra punkten: Vi har som parlament under de senare åren förlorat flera processer inför EG-domstolen när det gäller personalfrågor, och EG-domstolens språk är bryskt och tydligt. Det talas entydigt om att uppenbarligen de egna, tidigare offentligt framställda kriterierna för anbudsinfordringar för vissa enheter inte har iakttagits, i avsikt att tillsätta dessa tjänster med bestämda personer. Vi måste som parlament och som ledamöter se till att sådant inte griper omkring sig i vårt eget maskineri. Vi måste se till att våra medarbetare bibehåller motivationen, och att de kan vara säkra på att befordringar och tillsättandet av tjänster sker efter förtjänst och i enlighet med kvalifikationerna, och inte på grund av nepotism.
Ytterligare en viktig punkt gäller byggnaderna, det har redan berörts. Vi har konstaterat att vi som parlament befinner oss i en ytterst svår situation, som vi till stor del har rådet att tacka för, vilket finansierar sin egen byggnad genom de obligatoriska kostnaderna i budgeten och har förbjudit parlamentet en direktfinansiering.
Jag är emot - det säger jag helt tydligt, trots alla problem som vi måste lösa - att man skickar rådet ytterligare en kartong praliner till dess byggnad, som vi sedan också fäster ett band runt och säger att ja, vi vidgår att hela förfarandet är juridiskt problematiskt. Vi har rent av diskuterat detta utförligt. Vi har fått en hel mängd dokument om detta. Jag vill säga att den som sedan fortfarande har problem, han skall vara så vänlig och gå till EG-domstolen och få det uppklarat där, men han skall inte i stället göra parlamentets plenum till ett juridiskt reservseminarium, och han bör överväga politiskt vilken betydelse det får om vi också ger rådet denna karamell.
Man har nämnt inventarierna. Seppänen berörde det i går. I själva betänkandet har problemen tagits upp med den stora mängden försvunna - jag säger helt tydligt stulna - föremål. Vi har nu gudskelov ett elektroniskt system för inventering i parlamentet. Vi förväntar oss att vi här får upplysningar om hur detta elektroniska system fungerar.
Jag återkommer till måttstockarna och resultaten. Om majoriteten av detta parlament inte beslutar på basis av detta betänkande, utan på grund av orsaker som har att göra med att vissa grupper har mindre rent mjöl i påsen än andra vad beträffar hanteringen av gruppmedlen och partifinansieringen, om alltså en majoritet använder detta betänkande som en lekboll, då hamnar vi som parlament själva i en situation där vi redan nästa vecka måste fråga oss vilken framtid ett ansvarsfrihetsförfarande för kommissionen och parlamentet fortfarande har, som uteslutande blir till lekboll för partipolitiska manipulationer och manövrer. Ett sådant parlament skulle jag inte vilja ha!

Mulder
. (NL) Herr talman! Den ansvarsfrihet som vi, när det gäller jordbruket, diskuterar i dag gäller åren 1993, 1994 och 1995 och ni undrar säkert: varför är vi så sena? Skälet till det är att vi sköt upp ansvarsfriheten för 1992 så länge eftersom vi hade ställt vissa krav till kommissionen och dessa hade inte uppfyllts förra året. Vi är glada att det nu verkligen har gjorts. Vilka var då parlamentets krav?
I första hand skulle 15 extra poster behöva skapas i kontrollsektionen för jordbruk och de finansiella korrigeringarna borde, om något gick fel med jordbruksutgifterna, höjas med högst 10 till 25 procent. Under tiden har det hänt. Det erkänner vi. Det är ytterligare en källa till bekymmer för parlamentet att de posterna ännu inte ifyllts och att det är mycket svårt att göra.
I allmänhet kan man säga, när det gäller jordbruk, att felprocenten ligger under budgetens totala felprocent. Om det totalt sett är 5 procent, den siffran har redan nämnts, så är det 3 procent för jordbruket och det går alltså i rätt riktning. Det kommer sig kanske delvis av att jordbrukspolitiken förändrats under årens lopp. Jag tror att det är lättare att kontrollera en inkomstpolitik än en prispolitik. Under tiden har det blivit så att utgifterna är större för landsbygdsutveckling än för jordbruk, men det återkommer jag till senare.
Särskild uppmärksamhet måste också ägnas Europas inkomster. De egna medlen minskar men är fortfarande en viktig inkomstkälla och under tiden har det beslutats att vissa medlemsstater får behålla 25 procent. Det måste vara ytterligare ett skäl för kommissionen att noggrant kontrollera att alla pengar som Europeiska unionen har rätt till också samlas in.
Vad är det som budgetutskottet i första hand vill? I första hand tror vi att kommissionen snabbt måste jobba för att minska felprocenten. Jag tror att vi på några få år skulle kunna komma ner på en felprocent på 1 procent. Något som kan hjälpa i det avseendet är att en säkerhetsgrad, en uppskattning görs per sektor. Det är något som kommissionen själv skulle kunna göra. Vad är felprocenten inom mjölksektorn, i mejerisektorn, i spannmålssektorn, och så vidare. Då kan det uppstå en hälsosam rivalitet mellan avdelningarna. Var och en vill vara bättre än de övriga och jordbruket skulle kunna överträffa de andra delarna i budgeten.
Vi har också i flera år talat om ett integrerat förvaltnings- och kontrollsystem för jordbruket och att det fortfarande finns länder som inte uppfyller kraven. Jag tycker att det måste bli ett slut på det. I resolutionen står det att kommissionen får två år på sig att lösa det, och man har försäkrat mig om att det måste gå.
En del av jordbruksbudgeten kontrolleras visserligen, men kan inte kontrolleras på samma sätt som garantiutgifterna, och det är utvecklingssektionen. Vi anser att kommissionen måste lägga fram förslag om att även tillämpa systemet med finansiella korrigeringar för jordbrukets strukturutgifter. Ytterligare en källa till bekymmer för utskottet, och där får vi stöd av revisionsrätten, är att det fortfarande begås stora fel i exportbidragssystemet.
Budgetutskottets slutsatser är alltså att rekommendera beviljande av ansvarsfrihet. Ett par problem återstår dock. Ett av de problemen är, som jag redan nämnt, exportbidragen. Vi väntar på en rapport om dem. Vi väntar också på en rapport från OLAF om bedrägerier med stödet för linodling i vissa länder och då särskilt i Spanien. Slutligen, och det återkommer jag nog till, väntar vi också på revisionsrättens rapport angående fallet Fléchard. Utan dessa tre kan vi bevilja kommissionen ansvarsfrihet.
Det var en sak till. Sedan 1995 finns det en förlikningskommission för jordbruksutgifterna. Om det förekommer meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna och kommissionen angående de finansiella korrigeringarna så finns det alltså ett medlingsorgan. Hittills har vi inte blivit ordentlig övertygade om att det här medlingsorganet gör ett nyttigt arbete. Kommissionen har lovat att utvärdera det. Det väntar vi på med intresse eftersom vi vill minska antalet rättsfall vid domstolen i Luxemburg avsevärt.

Casaca
Herr talman! Tack vare Amsterdamfördraget stärktes i hög grad skyddet för Europeiska unionens ekonomiska intressen genom att Maastrichtfördragets bestämmelser omarbetades och förankrades i en ny artikel 280. Bortsett från den princip som introducerades med Maastricht, enligt vilken medlemsländerna är förpliktade att vidta samma åtgärder som när man bekämpar skadliga bedrägerier mot egna ekonomiska intressen, förde Amsterdam med sig två nya aspekter: Europaparlamentet fick rätt till medbeslutande, skyddet för gemenskapens ekonomiska intressen skall vara effektivt och likvärdigt. Amsterdamfördragets ikraftträdande innebär följaktligen att principen om medborgarnas jämlikhet skall tillämpas, och att alla handlingar inför lagen skall betraktas som likvärdiga när det gäller skyddet för ekonomiska intressen.
Herr talman, vi står nu inför en utvärdering av den första förebyggande lagstiftningen mot bedrägeri och andra oegentligheter efter Amsterdamfördragets ikraftträdande. Det gäller att ändra de lagar som var ämnade att förebygga bedrägeri och andra oegentligheter inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Den gemensamma jordbrukspolitiken kom att stå för 87 procent av gemenskapsbudgeten 1970, under de senaste tre årtiondena har siffran dock sjunkit och upptar numera cirka 45 procent av gemenskapsbudgeten. Därför är det fullt förståeligt att den förebyggande lagstiftningen och bedrägeribekämpandet har utvecklats på egen hand inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken i stället för att följa allmänna regler tillämpliga på hela budgeten. Tills för några år sedan bekämpades bedrägerier inom jordbruket av generaldirektoratet för jordbruk i stället för den avdelning som borde ha haft hand om det, UCLAF. I dag, när Amsterdamfördraget är i kraft, är detta inte längre godtagbart. Vi kan inte låta gemenskapens ekonomiska intressen fortsätta att skyddas av en lösryckt, fragmentarisk och motsägelsefull lagstiftning, en lagstiftning där angrepp mot gemenskapens ekonomiska intressen hanteras beroende på vilka konkreta kostnader som åsyftas i stället för att följa rättviseprinciper.
För att skydda våra ekonomiska intressen så måste vi se till att ta bort de ogenomträngliga fack som finns mellan gemenskapskostnadernas kapitel och se till att man använder sig av samma vikt och mått inom varje område. Att reformera kommissionen kan inte längre bara gå ut på att recitera urholkade klichéer och föra en metafysisk diskussion om för- och nackdelar vad gäller kontrollmodeller ex ante och ex post samt om decentralisering, i stället för att beslutsamt göra slut på byråkratiska förläningar och girlander.
Därför uppmanar vi kammaren att begära att den rättsliga grunden i artikel 37 i den förebyggande lagstiftningen mot bedrägerier och andra oegentligheter flyttas till artikel 280. På samma sätt som kommissionen och alla europeiska institutioner har fått acceptera och förstå att bedrägeribekämpandet måste vara effektivt och likvärdigt, och att detta ingår i OLAF:s behörighet, så måste kommissionen acceptera att den förebyggande lagstiftningen mot bedrägerier och andra oegentligheter också måste vara effektiv och likvärdig i enlighet med Amsterdamfördraget. Vi är övertygade om att kommissionen till slut kommer att acceptera den principen.

Khanbhai
Herr talman! Mitt betänkande handlar om Europeiska Kol- och Stålgemenskapen och hur denna förhåller sig till Stauners betänkande och ansvarsfriheten.
Vi har beslutat att ge ansvarsfrihet på tre villkor, och dessa villkor har angetts klart och tydligt. Vi hoppas att de berörda parterna kommer att ge den information som begärts till den 15 augusti. Det jag tycker är förvånande är att denna kvarleva handhar 2 miljarder euro - den sista resten av Europeiska Kol- och Stålgemenskapen, som naturligtvis var historiskt mycket viktig, men som inte har någon betydelse längre. Den håller på att avvecklas nu och det är anmärkningsvärt att ett sådant organ kan fortsätta med en sådan budget och 145 anställda. Jag anser att ett sådant organ borde avvecklas så snart som möjligt så det kanske kan införlivas i en reformerad europeisk investeringsbank: en europeisk investeringsbank som är öppen och ansvarig. Sådana investeringar kan och skall göras av professionella banker snarare än den lilla enhet vi har för närvarande. Antalet anställda står i ett oproportionerligt förhållande till de pengar som investerats. Jag hoppas att det kan avvecklas skyndsamt och kan införlivas i antingen Europeiska investeringsbanken eller Europeiska investeringsfonden, därför att detta skulle vara ett bättre sätt att använda pengarna och resurserna.
Detta gäller social- och forskningsfonden, men dessa målsättningar skulle tillfredställas ännu bättre av en bank som kan be andra banker att ta hand om investeringarna, så att vi får högsta möjliga avkastning.
Jag hoppas att dessa tre villkor, den villkorliga ansvarsfriheten och skyldigheten att ta itu med dessa villkor kommer att tas på allvar. Tidigare har vi alldeles för ofta funnit att löften har getts men inte hållits. Så jag hoppas att svaren kommer att ges till kammaren och till budgetkontrollutskottet.
Jag tror att det var allt jag behövde säga. På grundval av detta rekommenderar jag kammaren att ge ansvarsfrihet.

Deprez
Herr talman, kära kolleger! I egenskap av föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor kan jag med viss tillfredsställelse meddela att revisionsrätten inte har riktat någon kritik vad gäller genomförda betalningar inom vårt behörighetsområde för budgetåret 1998. Jag har för övrigt inte mottagit något klagomål från någon tjänsteman. Jag har varken fått kännedom om någon hämndartikel av en undersökande journalist eller någon undersökning av OLAF, och jag har för egen del inte upptäckt något bevisat fall av misskött förvaltning, bedrägeri eller förskingring inom vårt område. Kort sagt, när det gäller vårt utskotts behörighetsområde finns det ingenting som talar emot att kommissionen beviljas ansvarsfrihet.
Jag vill nu uttrycka mig personligen och på ett mer allmänt plan, och säga att jag stöder slutsatserna i betänkandet av Stauner, vilket syftar till att beslutet om ansvarsfrihet för kommissionen för året 1998 skall skjutas upp. Medborgarnas främsta rättighet är att deras pengar förvaltas och används på ett korrekt sätt, och så länge det inte är klart och tydligt fastslaget bör ansvarsfrihet inte beviljas. Jag vill ändå komma med två synpunkter. Man bör inte förväxla kampen mot en illa skött förvaltning, oegentligheter och bedrägerier med en uppgörelse om politiska mellanhavanden eller attacker ad hominem. I det här sammanhanget bör man undvika att det skapas ett politiskt hämndklimat mellan unionens främsta institutioner.
Den andra synpunkten: enligt min mening måste man vara lika skoningslös mot sig själv som mot andra. Därför funderar jag över effekten - som jag tror kan bli katastrofal - av att skjuta upp beslutet om ansvarsfrihet för kommissionen, samtidigt som parlamentet beviljar ansvarsfrihet för sin egen del, trots erkända förvaltningsproblem och trots att de politiska grupperna stänker välsignat vatten över sig själva vad gäller deras egen förvaltning. Jag skulle personligen sträva efter att inta en mer kritisk attityd gentemot oss själva.

Plooij-Van Gorsel
Herr talman, kolleger! Forskningsutgifterna står för nästan två tredjedelar av budgeten för inrikespolitiken. Utskottet för industrifrågor ger därför hög prioritet för en grundlig utredning av revisionsrätten angående betalningarna inom forskningsområdet. Utskottet för industrifrågor beklagar felaktigheterna vid en tredjedel av betalningarna.
Europeiska kommissionen betalade oftast för mycket på grund av att förmånstagarna inte hade deklarerat subsidierade kostnader. Otillräcklig kontroll genom kommissionens avdelningar och avsaknaden av i kontrakt fastlagda böter vid för höga deklarationer har dessutom lett till uppsåtlig överfakturering vid nästan två tredjedelar av betalningarna. Vad tänker kommissionären göra åt detta? Har kommissionen någonsin vidtagit rättsliga åtgärder? Eller planerar den att göra det? Det skulle jag gärna vilja ha svar på.
Forskningsprogrammens framgång och nytta står utom allt tvivel. För ett ändamålsenligt genomförande krävs dock bättre förvaltning, samordning och kontroll av de olika generaldirektoraten.
Utskottet för industrifrågor anser dessutom att det är mycket viktigt att uppgifterna med avseende på finansiell förvaltning utförs av tjänstemän som har fullständig ansvarsskyldighet gentemot institutionen för genomförandet av sina uppdrag. Om det ges ut pengar från Bryssel skall ansvaret i Bryssel inte vila på externa tjänsteleverantörer. Under dessa villkor vill vi bevilja ansvarsfrihet.

Koch
Herr talman! Mina damer och herrar! Ack, två hjärtan bor i mitt bröst! Det ena skulle vilja och borde väl också rekommendera för utskottet för regionalpolitik, transport och turism att kommissionen får ansvarsfrihet på grund av det tillfredsställande procentuella utnyttjandet av de budgetposter som gäller oss, och detta trots talrika anmärkningar. Det andra kan egentligen på grund av ouppklarade förfaranden inom kommissionen, vilka innebär belastningar som hotar existensen för regionala projekt, vilka jag som företrädare för min hemregion har kämpat för att klargöra i flera månader, inte rekommendera någon ansvarsfrihet.
Det räcker inte om den nuvarande kommissionen erkänner den gamla kommissionens fel, men inte kommer på några sätt att lösa dem. Men sådana personliga erfarenheter hör väl inte hit. Tillåt mig snarare som företrädare för och föredragande av yttrandet från utskottet för regionalpolitik, transport och turism att visa på följande kritiskt bedömda fakta.
För det första: Fortfarande återstår det att avsluta vissa åtgärder från tiden före 1989. För det andra: De av revisionsrätten konstaterade regelvidriga händelserna gäller i synnerhet fel vid utgiftskontrollen, för vilka medlemsstaterna är ansvariga. Här är kommissionen i någon mån indirekt medskyldig därför att den borde ha utfärdat klarare bestämmelser för bidrag respektive bidragsberättigande. För det tredje: Kommissionens fördröjda betalningar, som gör våra medborgare osäkra och delvis är ruinerande, som antingen beror på överträdelser respektive ineffektiva byråkratiska strukturer och överskylande manövrer eller på likviditetsproblem på grund av rådets nedskärningar av betalningsbemyndiganden.
Det tidsmässigt begränsade uppskovet av ansvarsfriheten, förbundet med villkor, som krävs av Stauner, kan välkomnas. Personligen önskar jag mig för framtiden bättre möjligheter till en kvalitativ kontroll av användningen av EU:s budgetmedel, och detta direkt på platsen!

Van den Berg
Herr talman! Utskottet för utveckling och samarbete har varit mycket kritiskt i sin bedömning av det som hänt med utgifterna för år 1998 inom området utveckling och samarbete. Vi har omsatt den kritiken i en serie konkreta frågor, svar och förslag om en drastisk förändring av hur politiken skall föras under det kommande året. Till vår stora tillfredsställelse står vi inför en drastisk reform av utvecklingspolitiken. Den politik som fördes 1998 med Europa som en av de största aktörerna i världen på det här området, hade egentligen ingen tydlig inriktning på fattigdom, hade inga tydliga, resultatinriktade målsättningar och kunde därför svårligen utvärderas genom frågan: har vi nått resultat?
De överenskommelser som vi nu träffat är att hela budgeten på nytt skall ordnas upp i ett antal tydliga sektorer, i enlighet med internationella avtal med avseende på bekämpande av fattigdom och att en årsrapport om resultaten inom de olika sektorerna varje år skall läggas fram för parlamentet. Samtidigt har det avtalats att tydliga målsättningar skall formuleras för de olika sektorerna och att särskilt grundläggande hälsovård och grundläggande undervisning som del av social utveckling skall få en mycket starkare plats i dessa målsättningar. Och det inte endast begränsat till antingen budgeten för Europaparlamentet eller till budgeten för Europeiska utvecklingsfonden (EUF) utan för hela budgeten. Då kommer vi till en önskan och överenskommelse om att EUF, även om det bara är i siffror, åtminstone tas med i budgeten för år 2001 så att vi i parlamentet verkligen kan se vart våra pengar tar vägen. För skattebetalarna i Europa handlar det ju egentligen om ett mycket stort belopp som de förväntar sig skall användas för att bekämpa fattigdom. Om vi ser efter vad som egentligen händer så handlar det emellertid ofta inte om ett barn som kan gå till skolan eller spannmål som lokalt odlas på ett effektivare sätt utan om saker som ofta har mer att göra med våra ekonomiska intressen här, i de olika medlemsstaterna i Europa, än med fattigdomen i de berörda länderna. I kontrolltermer går det naturligtvis att återfinna i bokföringen men innehållsmässigt är det inte rätt. Den inriktningen på fattigdom är avgörande för att verkligen få "value for money".
Vi hoppas att vi i och med att EUF tas med i budgeten för år 2001, även om vi formellt sett inte har någon budgetbefogenhet, skall kunna föra en mer resultatinriktad politik genom att dela upp budgeten i tydliga sektorer. Då kommer vi också till personalfrågan. Många av underskotten, åtagandebemyndigandena som ibland till 80 procent inte har givits ut, har att göra med en organisationsform som inte är adekvat, har spridits ut för mycket i de olika berörda länderna, med en form av reglementering som innebär att man kontrollerar för litet i efterhand och medför för mycket byråkrati i förväg. Därför är det absolut nödvändigt att genomföra stora reformer på den punkten. Utskottet för utveckling och samarbete är övertygat om att vi kan göra det genom överenskommelserna med kommissionen. Genom det avtal som vi träffat med budgetkontrollutskottet förväntar jag mig också att handlingsplanen den 15 maj skall hjälpa oss som parlament att slå in på en ny väg, tillsammans med kommissionen. Därför vill jag också betona det förtroendet i kommissionen och alla dess kommissionärer.

Schreyer
Herr talman! Mina damer och herrar ledamöter! I dag diskuterar vi för andra gången i år kommissionens ansvarsfrihet för förvaltningen av ett tidigare budgetår. För två och en halv månad sedan medgav ni kommissionen ansvarsfrihet för budgetåret 1997, och ni hade knutit denna ansvarsfrihet till många och mycket långtgående krav på kommissionen, vilka utgjorde en mycket stark impuls och sporre till kommissionens reform, och införlivades i kommissionens vitbok. Jag vill i kommissionens namn än en gång framföra vårt tack, särskilt till den dåvarande föredraganden, fru van der Laan, och i detta sammanhang också till föredraganden av reformen, herr van Hulten.
I dag debatteras ansvarsfriheten för budgetåret 1998. Parlamentet är i enlighet med Fördraget om Europeiska unionen skyldigt att för detta ändamål granska bokföringen och balansräkningen liksom revisionsrättens årsrapport tillsammans med svaren från respektive kontrollerade organ. I sin rapport om budgetåret 1998, som den lade fram i november förra året, tilldelade revisionsrätten kommissionen en revisionsförklaring beträffande intäkterna samt hanteringen av åtagandebemyndigandena.
Revisionsrätten har inte gett kommissionen någon bekräftelse om att betalningarna var korrekta och utförda i vederbörlig ordning. Antalet fastställda fel eller brister anser revisionsrätten vara för högt. Som budgetansvarig kommissionär delar jag fullt och fast åsikten att bristerna i förvaltningen på vissa områden helt enkelt inte är acceptabla. Det är anledningen till att jag genast tillsammans med mina enheter tog initiativet till att utarbeta en handlingsplan, där konkreta åtgärder skall listas sektor för sektor på grundval av en konkret tidtabell, för att minska antalet funna fel.
Nästan 90 procent av de totalt av revisionsrätten fastställda respektive prognostiserade felen gäller medlemsstaterna. Den absolut största delen av betalningarna ur EU:s budget sker ju inte direkt från förvaltningen i Bryssel, utan från förvaltningsenheter i medlemsstaterna. Denna decentralisering av förvaltningen har många fördelar, men kräver å andra sidan naturligtvis ett mycket bra och nära samarbete.
Kuhne har som föredragande av åtgärderna beträffande SEM 2000 och den decentraliserade förvaltningen utförligt ägnat sig åt dessa frågor, och jag tackar för hans arbete på detta område. Rådet har i sin diskussion om ansvarsfriheten för 1998 - rådet rekommenderade att kommissionen beviljas ansvarsfrihet - tagit med frågorna om shared management , och man föreslog att medlemsstaterna kanske själva skulle sätta upp ett mål för reduceringen av brister i verkställandet av EU-betalningar - ett mycket intressant förslag.
Kommissionen kommer att öka sina ansträngningar för att å sin sida också formulera finansiella bestämmelser för förvaltningarna i medlemsstaterna på ett mera hanterligt sätt, och ge råd och information i synnerhet om kontrollsystemen, eller, om så krävs, använda finansiella korrigeringar vid ersättningen till medlemsstaterna som en monetär hävstång, vilket ju är fallet inom jordbruket. Att felprocenten i fråga om jordbruksutgifterna till exempel ligger långt under felprocenten för strukturfonden kanske beror på detta instrument för finansiella korrigeringar. Min kollega Franz Fischler kommer strax att utförligare gå in på detta, men jag vill här tacka herr Casaca för hans betänkande och uttala min respekt till herr Mulder för hans betänkande.
Revisionsrätten hade inga anmärkningar beträffande budgeten för Europeiska kol- och stålgemenskapen, och jag vill tacka föredraganden, herr Khanbhai, för hans betänkande, som han också föredragit. Förvaltningen av Europeiska utvecklingsfonden har också av revisionsrätten tilldelats en revisionsförklaring, men man har även gjort kritiska påpekanden. Totalt sett konstaterades för fonden en tydlig minskning av felprocenten i jämförelse med tidigare år.
Detta ger dock inte på något sätt kommissionen anledning till självbelåtenhet. Snarare vill även kommissionen i fråga om detta för utvecklingspolitiken så viktiga finansieringsinstrument uppnå mer tillfredsställande resultat, och detta gäller särskilt frågan om hur snabbt hjälpen ges. Herr van den Berg, ni berörde detta. Det är också föredragandens önskan på detta område, och jag vill tacka er så hjärtligt, fru Rühle, för er beredvillighet att ta upp argument från utskottet för utveckling och samarbete och även från kommissionen i ert betänkande och föreslå en åtgärdsplan, och här vill jag också tacka herr Blak för hans förarbeten på detta område.
Inom Europeiska unionen överlappar de enskilda institutionernas lagstiftande befogenheter, budget- och kontrollbefogenheter varandra i högre mån än i medlemsstaterna. En samverkan är därför absolut nödvändig för att den europeiska politiken skall fungera, vilket förutsätter en klar och tillförlitlig rollfördelning. Därför är de nuvarande samtalen och förhandlingarna mellan parlamentet och kommissionen om överenskommelsen, som också omfattar frågan om tillgång till och hantering av konfidentiell information, synnerligen viktig. Här har ordföranden i budgetkontrollutskottet, Theato, en mycket ansvarsfull roll. Det ligger i allas vårt intresse att dessa förhandlingar snart avslutas med ett resultat som möjliggör en bra politik och ett bra samarbete just i så viktiga frågor som ansvarsfriheten.
Kommissionen har åtagit sig att iaktta insyn och öppenhet. Det är inte någon tom formel för kommissionen. Därför har jag inom ramen för ansvarsfrihetsförfarandet överlämnat alla begärda konfidentiella granskningsrapporter till budgetkontrollutskottet respektive till föredraganden. Därför har kommissionen också utförligt svarat på frågeformulär, även om detta avvikit från hittillsvarande praxis i föredragningen.
Kommissionen har ingenting att dölja, och denna kommission betraktar det som sin plikt att fullständigt stödja parlamentet när det utför sina plikter. Men vi behöver ett förfarande som bevarar konfidentiell information och framför allt en rättsprincip, som utesluter att personer döms i förväg. Detta måste gälla även för kommissionens personal, på samma sätt som det måste gälla för dem som tillhör de andra europeiska institutionerna och för alla medborgare.
I det av budgetkontrollutskottet beslutade betänkandet uppmanas kommissionen att fram till den 15 maj besvara olika frågor respektive vidta direkta åtgärder. Jag vill tacka budgetkontrollutskottet för denna resolution och även för den tidspress som den förknippat den med. En del av punkterna omfattar behandlingen av s.k. gamla fall, dvs. oriktigheter eller misstankar om bedrägerier under tidigare år.
Jag vill här helt klart säga: Kommissionen gör allt som står i dess makt för att bekämpa bedrägerier, och detta gäller inte bara framtiden, utan också uppklarandet av tidigare fall. Denna kommission är inte rädd för några som helst avslöjanden. Det har kommissionen bevisat genom att när det gäller det s.k. Cresson/Barthelot-fallet överlämna underlag till domstolarna, genom att ett disciplinärt förfarande inleddes, genom att immuniteten för en tidigare kommissionsledamot upphävdes, genom att undersökningsdomaren självklart medgavs tillträde till kommissionens lokaler och genom att de EU-medel som flutit ut krävts tillbaka av kommissionen.
Men jag vill än en gång säga: För kommissionen gäller rättsprinciperna, dvs. att den naturligtvis inte kan påverka domstolsförfaranden, även om det är otillfredsställande att exempelvis i fråga om ECHO-fallet ännu ingenting gjorts av ifrågavarande domstolar, som för länge sedan fick tillgång till dokumentationen. Men det betyder också att i fråga om straff och återbetalningskrav gäller budet om proportionalitet också kommissionens krav eller medlemsstaternas återbetalningskrav. Det klargjorde ju än en gång EG-domstolen med sin senaste dom för några veckor sedan om halveringen eller rent av upphävandet av böterna när det gäller cementkartellen.
Min kollega Franz Fischler kommer strax att gå utförligare in på frågorna om jordbruksbudgeten i samband med ansvarsfriheten. Men jag vill här också säga att jag inte betraktar varje brev, som påpekar för kommissionen att företaget i händelse av en viss åtgärd från kommissionens sida skulle kunna gå i konkurs eller att arbetstillfällen skulle gå förlorade, som ett illegalt interventionsförsök, oavsett om breven kommer från parlamentet eller från en medlemsstat, och oavsett om de kommer från Frankrike, Irland eller Bayern.
Naturligtvis måste dessa beslut fattas i enlighet med klara bestämmelser och på ett öppet vis just där det finns bedömningsspelrum. Inom ramen för budgetförordningen kommer jag att arbeta för att dessa bestämmelser också skall vara tydliga. Naturligtvis kommer kommissionen att mycket noga notera vad revisionsrätten vid granskningen av det s.k. Flechar-fallet rekommenderar respektive avslöjar, och jag kan bara säga att jag för min del är mycket tacksam mot revisionsrätten för att den tagit på sig denna uppgift.
Jag kan här ännu inte gå in i detalj på de enskilda punkterna i resolutionen. Men kommissionen kommer genast att låta OLAF få kännedom om er uppmaning, och vad gäller den administrativa undersökningen har jag inlett åtgärder för att reda upp detta.
I resolutionen insisterar ni först och främst på att felprocenten i budgethanteringen skall sänkas. Jag kan försäkra er att kommissionen verkligen fullt och fast strävar efter detta mål. Därför har vi lagt fram handlingsplanen, där konkreta åtgärder med konkreta tidpunkter har listats. Därför gör vi en helt ny version av budgetförordningen, och jag kommer inom kort att informera parlamentet om det. Därför kommer den europeiska byrån för bedrägeribekämpning att stärkas. Därför har kommissionen tagit itu med reformen av hela finansförvaltningen och ökar ansvaret för alla som hanterar de europeiska skattebetalarnas pengar, samt förbättrar effektiviteten och syftar klart till att återvinna förtroendet för de europeiska institutionerna.
Kommissionen kommer att göra allt för att reformen skall bli framgångsrik, och det vore bra om alla europeiska institutioner skulle vara öppna för sådana reformer.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag vill inskränka mina utläggningar till det s.k. Mulderbetänkandet och till Casacas betänkande. Ärade ledamot Mulder, jag vill å kommissionens vägnar till att börja med tacka så hjärtligt för ert betänkande om beviljande av ansvarsfrihet för besluten om avslutningen av räkenskaperna för EUGFJ-garantisektionen för budgetåren 1993, 1994 och 1995. Andemeningen i betänkandet går i den riktningen att man med avslutandet av räkenskaperna för de av EUGFJ-garantisektionen finansierade utgifterna gjort ett gott arbete. Det framgår också av de finansiella korrigeringarna i punkt 1.
Jag betraktar detta som ett visst beröm, men samtidigt också som ett uppdrag att i framtiden göra ännu mer. Jag förklarar mig också uttryckligen införstådd med punkt 4. Tidpunkten april 2002 krävs för att äntligen kunna garantera att det integrerade förvaltnings- och kontrollsystemet fungerar fullständigt i alla medlemsstater. Det är också förutsättningen för att vi skall kunna fortsätta att minska felprocenten. Vad gäller frågan om uppbyggnaden av en central databas, som skall innehålla uppgifter om alla betalningar till de slutliga mottagarna, vill jag påpeka följande. Interaktionen mellan den gemensamma jordbrukspolitiken och de slutliga mottagarna löper nu via de godkända utbetalningsställena till medlemsstaterna. Dessa förfogar över samtliga uppgifter om alla slutgiltiga mottagare, vilka kommissionens enheter naturligtvis också har obegränsad tillgång till. Men jag vill påpeka att kommissionen i sig inte behöver någon central databas för att kunna utöva sin kontroll. Därför ber jag er överväga om man inte här skulle göra en analys av kostnaderna och nyttan av detta.
Det görs nu en undersökning om huruvida det är tekniskt möjligt att upprätta en central databas för att registrera samtliga betalningar och därigenom också de slutgiltiga mottagarna. Även om detta inte är rättsligt föreskrivet, skulle det naturligtvis kunna underlätta många åtgärder, och inte bara för kommissionen, utan också för revisionsrätten eller OLAF. Kommissionen är medveten om att för Europaparlamentet spelar i denna fråga också det önskemålet en roll, att man vill känna mottagarna av de högsta beloppen till namnet. Men jag måste här påpeka att på grund av dataskyddet på unionsnivå och nationell nivå skulle ett offentliggörande av sådan information vara otillåten, även om den vore tekniskt möjlig.
Med tanke på den personal som krävs för enheten för avslutning av räkenskaperna kan jag bekräfta för er, herr Mulder, att det bara är de tre tjänsterna med nya chefer för enheten som måste offentliggöras. Anställningsförfarandena för de övriga sex posterna kommer inom kort att avslutas, eller är redan avslutade. Vid den i punkt 16 i betänkandet nämnda förlikningskommittén handlar det om en av de åtgärder som skall säkerställa att ansträngningarna för att påskynda förfarandet inte minskar kvaliteten på granskningen av underlagen. Det handlar dock därvid bara om ett samråd. Avgörandet ligger i samtliga fall hos kommissionen själv. Jag kan också försäkra er, att bidragen och stödåtgärderna för lin och hampa kommer att granskas mycket noggrant. Bland annat företogs vid ersättningarna för budgetåren 1994 - 1998 totalt korrigeringar med ca 249,8 miljoner euro. Men innan vi kan göra ytterligare korrigeringar för de kommande budgetåren, måste vi först genomföra kontrollbesöken i enlighet med programmet.
Tillåt mig avslutningsvis att göra ytterligare ett par påpekanden om revisionsförklaringen. I resolutionen föreslås att det skall göras en separat revisionsförklaring för EUGFJ och de enskilda sektorerna. Denna fråga riktar sig i första hand naturligtvis till revisionsrätten. Kommissionen noterar förslaget med intresse. Ett första steg i denna riktning skulle säkerligen vara en revisionsförklaring för de enskilda politiska områdena, alltså skilda förklaringar för jordbruksfonden, strukturfonderna osv. Därigenom skulle man redan ha uppnått en väsentlig förbättring av detta instrument. Avslutningsvis i detta sammanhang också ett tack till budgetkontrollutskottet för det goda samarbetet vid utarbetandet av betänkandet.
Nu helt kort till Casacas betänkande. Jag vill också hjärtligt tacka er, herr Casaca, för ert betänkande. Enligt förordning 723/97 från rådet skall gemenskapen bidra till de kostnader som uppstår för medlemsstaterna i samband med genomförandet av de nya åtgärdsprogrammen för att förbättra strukturen eller effektiviteten av kontrollen av EUGFJ-garanti, vilka uppstår på grund av gemenskapens nya åtaganden som godkänts av kommissionen. Med den nu föreliggande föreslagna ändringen åstadkommer man en förbättring av kontrollerna. Dessutom planeras också ett ekonomiskt deltagande från gemenskapens sida, även för de fall där kommissionen uppmanar medlemsstaterna att genomföra extra kontroller beträffande de i förordningarna nämnda minimibeloppen.
Beträffande ändringsförslagen vill jag säga följande. Kommissionen kan tyvärr inte godta ändringsförslag 1 därför att föredraganden där föreslår att den rättsliga grunden till förordningen skall ändras från artikel 37 till artikel 280. Kommissionen anser dock att artikel 37 i fördraget utgör den riktiga rättsliga grunden, eftersom det viktigaste syftet med förslaget är att skydda mot oriktigheter i samband med EUGFJ-garantisektionens utgifter.
Vad gäller ändringsförslag 2 kan kommissionen inte godta den del som gäller det andra stycket i artikel 5a, där det handlar om de förvaltnings- och personalkostnader som uppstår för kommissionen när den tillämpar dessa bestämmelser. Jag delar visserligen tanken bakom detta förslag, nämligen att se till att kommissionen har tillräckliga medel för att utföra sina uppgifter, men i detta förslag förväxlas kommissionens förvaltnings- och personalkostnader, som ju uteslutande skall täckas från del A i budgeten, med de operativa kostnaderna i del B i budgeten. Det kan jag inte godkänna.

Theato
Herr talman, kära kolleger, högt ärade fru Schreyer, käre herr Fischler! Jag vill ta det viktigaste först: Att vi skjuter upp beviljandet av ansvarsfriheten är inte lika med att vi vägrar bevilja den, som det alltid helt felaktigt påståtts. Å andra sidan är beviljandet av ansvarsfrihet en allvarlig procedur som är behäftad med följder, ty kontrollinstansen övertar därigenom ansvaret för att alla aktiviteter och ekonomiska åtgärder har genomförts på rätt sätt av dem som kontrolleras, både på det rättsliga, ekonomiska och politiska området. Detta parlaments ansvar gentemot de europeiska medborgarna och skattebetalarna är av stor vikt. Därför kan beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionens förvaltning inte bagatelliseras till ett årligt, snarast tröttsamt obligatoriskt förfarande, och jag beklagar att kommissionens ordförande inte kan vara närvarande i dag.
Snarare krävs det en noggrann granskning med hjälp av vittnesmål från alla tillförlitliga informationskällor och en samvetsgrann bedömning av resultaten. Det har vi gjort under de gångna veckorna i budgetkontrollutskottet. Föredraganden Stauner liksom föredragandena av de övriga betänkandena om ansvarsfrihet och författarna till arbetsdokumenten, som jag gratulerar till deras arbete, har i första hand stött sig på revisionsrättens årsrapport och särskilda rapport, men också på de svar som lämnats av kommissionen.
Källorna till den information och de dokument vi behövde från kommissionen porlade å andra sidan bara sparsamt eller inte alls, trots många dokument, tyvärr utan klara uttalanden i de frågor som ställts. Om då kommissionen i ett besvärsbrev kritiserade budgetkontrollutskottets ledamöters frågeformulär och arbetsdokument, så visar det sig att något inte stämmer i informationsflödet mellan kontrollören och den som kontrolleras. Detta måste snarast rättas till. Vi arbetar på det. Schreyer har också nämnt det här. Men jag varnar kommissionen för att åter ramla in i samma fälla som sin föregångare.
Enligt artikel 276 i fördraget har parlamentet, och därmed det utskott som den ger uppdraget till, rätt att få all information och alla dokument det behöver och begär för att kunna förbereda beviljandet av ansvarsfrihet. Till detta räknas också slutförandet av de gamla fallen. Föredraganden nämner fyra exempel. Det torde finnas fler fall på listan, som kommissionen tyvärr fortfarande inte har förmedlat till oss - trots att tidpunkten i ansvarsfriheten för 1997 sattes till mars 2000. Även här missförstår kommissionen vårt grundläggande önskemål. Föredraganden och budgetkontrollutskottet håller inte på något sätt den nuvarande kommissionen ansvarig för de beklagliga missförhållandena under de gångna åren.
Det räcker emellertid inte med att den förra kommissionen trädde tillbaka. Tvärtom kände den nya kommissionen redan innan den tillträdde sitt ämbete väl till alla utestående anklagelser och åtog sig att agera öppet och ta över ansvaret. Detta betyder i mina ögon att den fullständigt måste klara upp de gamla fallen och - där så krävs - överlämna dem till domstolarna. Att dölja något, eller rent av sopa det under mattan, är inte någon lösning. Lösningen ligger snarare i att man är beredd att dra konsekvenserna av de beklagliga händelserna, så att något sådant inte kan upprepas i framtiden. Den sträcker sig alltifrån noggranna arkiveringsföreskrifter, så att dokument inte helt enkelt försvinner, ända till en grundläggande reform av det disciplinära förfarandet och mycket annat.
Detta lyser också igenom i den av Kinnock framlagda vitboken om reform av kommissionen. I Stauners betänkande listas våra kortfristiga krav beträffande sådana konsekvenser, som vi alla anser vara möjliga att genomföra till den bestämda tidpunkten. Utskottet har diskuterat detta vid flera sammanträden och slutligen röstat för det, med en röst emot. Här skall man särskilt tacka föredraganden å ena sidan för hennes ärlighet, och å andra sidan för hennes stora beredvillighet att göra kompromisser. Ett av de viktigaste målen, som vi anser att kommissionen måste uppnå, är att minska felprocenten beträffande betalningarna som fortfarande ligger över 5 procent. Jag är mycket väl medveten om att ni, fru Schreyer, har lagt fram en handlingsplan. Men felprocenten har varit lika hög under fem års tid. Detta måste vi diskutera.
Men vi vet också att de flesta felen begås i medlemsstaterna, och vi är som utskott gärna beredda att också här tala med er. Dessutom är kommissionen i våra ögon och i enlighet med fördraget ansvarig för genomförandet av hela budgeten. Ursäkter och löften hjälper inte längre. Vi behöver klara bevis på en förbättring. Sammantaget blir facit för mig att vi behöver en stark, handlingskraftig kommission, som arbetar öppet tillsammans med parlamentet och ställer all nödvändig och begärd information till förfogande.
Om vi nu för att påskynda detta sätter press på det genom att vi skjuter upp beviljandet av ansvarsfriheten, så innebär detta en konstruktiv press. Ty kommissionen har därigenom fått möjlighet att snarast undanröja brister som har sin orsak i långsamhet, tröghet eller ovilja, så att parlamentet snarast - och, hoppas jag, redan före sommaruppehållet - kan medge ansvarsfrihet för 1998. Jag anser att kommissionens ordförande Prodi här kraftfullt bör se till att hans personal bidrar till att öppenheten i Europa kommer ett gott stycke på väg.

Morgan
Herr talman! Budgetkontrollutskottet har behandlat flera betänkanden den senaste tiden, de flesta hade att göra med ansvarsfrihetsförfarandet 1998. Det är en underlig tidpunkt för oss att granska hur kommissionen sköter sig efter det att den tvingades avgå förra året på grund av de frågor som uppmärksammades kring 1996 års ansvarsfrihet.
Ansvarsfrihetsförfarandet är naturligtvis ett tillfälle för Europaparlamentet att utöva sin ansvar vad beträffar övervakandet av kommissionen och de andra institutionernas uppträdande. Vi kontrollerar deras räkenskaper. Vi ser till att politiken skötts väl.
Kommissionen ägnade sig förra året åt att förbereda genomgripande reformer, vilka skisserades i vitboken som lades fram den 1 mars och vi uppskattar att det kommer att ta mer än ett par månader att vända denna massiva tanker. Parlamentet och budgetkontrollutskottet är emellertid angelägna att se till att reformerna sker i ett högt tempo, vilket är skälet till att vi beslutat att skjuta upp ansvarsfriheten i avvaktan på att kommissionen kommer att uppnå de målsättningar vi har satt upp för dem inom de nästa två månaderna.
Betänkandet är i sin nuvarande form mycket annorlunda från det ursprungliga betänkande som lades fram av Stauner å PPE-DE-gruppens vägnar. Det användes uppenbarligen som en politisk murbräcka. Stauner citerade Goethe. Jag kommer att citera Shakespeare. Betänkandet var fullt av buller och bång utan någon som helst betydelse. Det är därför som motiveringen som bifogats till detta betänkande inte har godkänts av budgetkontrollutskottet. Det är obegripligt mot bakgrund av uppskjutningsbetänkandet och det är fullständigt orimligt och hysteriskt i tonen.
Det gläder oss att det emellertid fanns ett nästan enhälligt samförstånd om det nya praktiska förhållningssättet till det allmänna beviljandet av ansvarsfrihet. Vi skulle vilja tacka föredraganden för hennes samarbete beträffande detta. Vi förväntar oss och hoppas att kommissionen kommer att göra sitt och att föredraganden kommer att inta ett mera övervägt förhållningssätt i sitt slutliga betänkande. Men en sak som blivit alldeles uppenbart för mig under denna process är att vi behöver en översyn av ansvarsfrihetsförfarandet för att undvika detta slags konfrontation igen.
Detta ansvarsfrihetsförfarande borde vara en möjlighet att studera systemfel inom kommissionen. I den bästa av världar skulle det grundas på revisionsrättens rapport, men detta innebär att både budgetkontrollutskottet och revisionsrätten måste utveckla en mycket närmare relation. Det finns en enorm sakkunskap inom revisionsrätten , en sakkunskap som parlamentet borde dra nytta av för att komma fram till sina egna politiska slutsatser. Ansvarsfrihetsförfarandet borde inte vara tidpunkten att ta hem politiska poäng eller jaga individer utan, när systemet brister och leder till ineffektivitet eller - ännu värre - till bedrägeri, så är det parlamentets plikt att tillrättavisa dem.
Vi måste också se till att vi finner en mekanism inom detta system för att se till att vi tar hänsyn till inte bara de betänkanden som läggs fram av budgetkontrollutskottet, utan också de som ledamöterna från andra parlamentariska utskott lägger fram.
Genom att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet så har vi ställt upp klara punkter efter vilka vi förväntar oss att kommissionen kommer att handla. Vi kommer aldrig mer att acceptera en situation där vi inte kan gå till botten med ett fall eftersom dokument saknas. En klar ansvarsfördelning måste upprättas så att om problem uppstår kommer disciplinära åtgärder att vidtas. Vi kommer aldrig mer att acceptera en situation där tjänstefel eller en dålig administratör kommer att bedömas av sina jämlikar. Vi förväntar oss att ett externt inslag kommer att finnas med, vilket kommittén med oberoende experter har förordat. Detta är bara två exempel på hur kommissionen kan rycka upp sig på kort sikt utan att vänta på genomförandet av rekommendationerna i vitboken.
Det har ifrågasatts huruvida den nuvarande kommissionen borde eller kan ta ansvar för den tidigare kommissionens misstag och problem. Vi får inte glömma att vi nu tar ställning till ansvarsfrihet för 1998. Om vi tog detta till sin logiska slutsats så skulle det innebära att parlamentet bara kan bedöma en sittande kommission under de tre år som den innehar sitt ämbete. Det är just därför vi måste ta itu med systemfel snarare än att attackera individer eller individuella kommissionärer som kanske inte längre är inblandade. Vi vill inte ha några häxjakter. Vi vill veta hur vi bäst använder de europeiska skattebetalarnas pengar.
Jag skulle vilja beröra i all korthet de andra betänkanden vi har behandlat i utskotten, först och främst Kuhnes betänkande om Europaparlamentet. Kuhne har gjort ett utmärkt jobb som föredragande för frågan om parlamentets ansvarsfrihet. Det råder inget tvivel om att stora förbättringar har skett i parlamentets arbete. Vårt finansiella kontrollsystem har inte samma mängd utbetalningar som kommissionens och är därför mer lätthanterligt. Vi har förstås varaktiga problem med byggnaderna, ofta utan egen förskyllan, utan för att beslut rådet har pådyvlat oss sina beslut. Om rådet överhuvudtaget bekymrade sig om budgetkontrollen, så skulle vi alldeles säkert inte sitta i denna byggnad just nu.
Det har talats en hel del om ett betänkande om de politiska gruppernas utgifter. Faktum är att vår grupp inte har sett detta betänkande. Det har ännu offentliggjorts, så det är svårt för oss att kommentera det. Men insyn är en princip vi måste slå vakt om i detta sammanhang. Det gläder mig att Rühle har gjort ett sådant bra arbete om EDF-betänkandet. Mulder har gjort ett bra arbete han med och stoltserar med sin sedvanliga skicklighet med EUGFJ:s räkenskaper. Vi stöder Casaca i hans hållning, även om vi inte hade förväntat oss att kommissionen skulle stödja oss förstås. Vi förväntar oss verkligen inte att rådet kommer att stödja vår hållning till Casacas betänkande.
Vi röstar för uppskjutande av flera skäl. De viktiga betänkandena kommer förstås att komma senare. Vi hoppas att vi kommer att kunna utveckla ett bättre angreppssätt i nästa skede av detta ansvarsfrihetsförfarande. Det är viktigt att vi finner ett nytt sätt att göra det på.
Tack, herr talman, för allt ert benägna stöd till budgetkontrollutskottet under årens lopp. Det är alltid mycket välkommet.

Mulder
Herr talman! Andra har redan sagt det: efter händelserna förra året måste den här kommissionen verkligen vara mycket bra om den skall kunna låta bli att lyssna till det som parlamentet säger i sina resolutioner. I början av denna första debatt kan jag bara säga att kommissionen gör mycket klokt i att noga studera alla punkter och kommatecken i resolutionerna, den här gången menar parlamentet nämligen allvar.
Staunerbetänkandet: den liberala gruppen kan stödja kompromissresolutionen. Vi stöder att kommissionen för den 15 maj lägger fram en utförlig rapport om alla de punkter som vi begär. Vi hoppas med Theato att vi skall ha allt klart före sommaren. Jag måste tillägga att vi som partigrupp mindre kan uppskatta föredragandens motivering till sitt eget betänkande. Det talade vi om redan i går. Vi anser att en motivering skall återspegla själva resolutionen och att inga andra saker bör blandas in.
Kortfattat något om betänkandet av Kuhne. Även vi uppskattar och beundrar det sätt på vilket Kuhne gjort sitt betänkande. Innan vi kritiserar kommissionen måste vi kanske först städa framför vår egen dörr. Det är svårt att kontrollera någon annan om vi inte ser till att vi som parlament har ett fullständigt oklanderligt rykte. Jag tror också att det skulle vara klokt av parlamentets administration att strikt hålla sig till de många datum och tidsfrister som nämns i Kuhnebetänkandet.
Tillbaka till Staunerbetänkandet och några punkter som tas upp i det. Inom kort kommer revisionsrätten att offentliggöra en rapport om den så kallade Fléchard-affären. Det har spekulerats en hel del kring den i pressen, här i parlamentet och på andra håll. Vi kan inte föregå den rapporten. Några saker är dock tydliga, oberoende av själva bedrägeriaffären.
I första hand, hur är det möjligt att det försvinner handlingar från de fyra generaldirektorat eller direktörer som har med saken att göra? Överallt försvinner handlingar samtidigt. Den stora frågan till kommissionen är: vad har den gjort på den här punkten sedan dess? För det andra, proportionalitet, en förklaring. Måste stora företag betala mer böter än små företag? För det tredje, vad är kommissionärernas ansvar? I vilken utsträckning kan tjänstemän själva besluta något? En mycket politisk punkt.
Allmänt borde gälla för den här kommissionen: felmarginalen är för hög. Det räcker inte att säga att den måste sänkas. Vi behöver en handlingsplan. År si eller så är det kommissionens målsättning att felmarginalen skall ligga på den eller den nivån. Då vet parlamentet var det står. Då kan kommissionen arbeta mot ett mål och vi kan bättre tala för varan inför allmänheten. Det är ju egentligen det som det handlar om. Europas ideal måste bevaras.

Rühle
Herr talman, fru kommissionär, herr kommissionär! Även jag vill än en gång bekräfta att ajourneringen inte innebär att vi vägrar bevilja ansvarsfrihet. Tvärtom! Vi bedrev i vårt utskott inte heller något partipolitiskt spel, utan vi kom fram till en bred kompromiss från alla grupper, med en enda röst emot.
Vi ser bra initiativ från den nya kommissionens sida, men det handlar om ansvarsfriheten för 1998, och vi måste ta denna på synnerligen stort allvar. Vi måste ju återställa förtroendet för de europeiska institutionerna bland den europeiska allmänheten. Vi måste förnya förtroendet, och det betyder att vi som utskott kritiskt måste granska budgeten för 1998. Det handlar varken om att bagatellisera problemen eller om sensationsmakeri; snarare måste det från vår sida utövas ett positivt tryck, och vi betraktar beslutet som en chans och inte som ett straff.
Måttstocken har varit hanteringen av ansvaret, öppenheten samt den öppna hanteringen av bristerna och felen. Vi hoppas att förvaltningens handlingsplan nu kommer att bidra till en bättre administration. Men vi anser också att samma måttstock måste tillämpas på parlamentet, och här motsäger vi absolut Kuhne, vars kritiska betänkande vi välkomnar.
Kritik är dock den ena sidan, och konsekvens den andra, och vi förväntar oss att det nu också finns en majoritet i parlamentet för att skjuta upp beslutet, med det klara villkoret att även parlamentets förvaltning måste lägga fram en handlingsplan för en bättre administration. Det gäller upphandling, byggnader och personal. Vi känner till den tidspress som har rått fram till beviljandet av ansvarsfrihet. Styrekonomens interna rapport lades exempelvis fram relativt sent. Uppenbarligen var det inte möjligt att lägga fram denna handlingsplan före dagens beslut. Vi vädjar dock till parlamentet att här förorda en ajournering, så att det ändå blir möjligt att gemensamt ställa upp en handlingsplan fram till den 15 maj. Också här ser vi en stor möjlighet för parlamentet att återställa förtroendet och klargöra att det tar sin egen förvaltning och bristerna i den egna förvaltningen på allvar.
Jag måste komma med en ytterligare kommentar eftersom det lät på Kuhne som om grupperna skulle ha intresse av ett hemlighållande. Jag kan som ny kassör för De Gröna bara säga att jag redan i november-december gick både till förvaltningen och revisionsrätten och påpekade att jag, när jag tillträdde ämbetet, hade funnit vissa fel i hanteringen av ekonomin, att det där fanns felaktigheter i förvaltningen, att jag skulle ta itu med dessa felaktigheter under nästa kvartal, att jag på detta område är för en stor öppenhet och tillgänglighet och att vi snarast måste ta itu med finansieringen av europeiska partier, så att vi kan vederlägga de invändningar rörande indirekt partifinansiering som med all rätt har rests mot parlamentet. Vi behöver klara kriterier och klara riktlinjer. Det måste bli slut med gråzonerna på europeisk nivå, eftersom vi alla vet att gråzoner alltid kan missbrukas och att de missbrukas; det behövs alltså öppenhet.
Öppenhet betyder - och detta är min klara vädjan - att vi måste använda samma måttstock för alla institutioner. Överallt där vi anser att man inom en månad kan göra upp en handlingsplan, som klargör för allmänheten att vi tar våra fel på allvar och försöker korrigera dem, bör vi vara positiva till en ajournering, och jag vill än en gång betona att det inte alls betyder att vi vill demontera några institutioner, utan tvärtom, vi vill stärka dem, och vi vill återskapa förtroendet bland den europeiska allmänheten.

Theato
Herr talman! På anslagstavlan står: "Décharge 1998 COBU". Men här handlar det om budgetkontrollutskottet. Kanske skulle man kunna rätta det vid tillfälle, och jag det säger jag inte utan anledning, ty budget och budgetkontroll förväxlas alltid med varandra. Här handlar det faktiskt om kontrollen.

Talmannen
Det är svårt att förväxla dessa, fru ordförande, men hur som helst skall vi försöka ändra det på tavlan. Man har talat om för mig att utrymmet är begränsat. Vi skall försöka hitta en förkortning som tydligt anger att det rör sig om COCOBU. Kanske kan CCB, en förkortning som används av andra instanser vara lämplig.

Seppänen
Herr talman! Europeiska unionen har ingen moralisk auktoritet. Detta är särskilt problematiskt när det gäller finansiella frågor. Parlamentet skulle kunna ha en sådan, men viljan finns där, vilket framgår av de betänkanden som nu är under behandling. Men parlamentet saknar trovärdighet i den här frågan. För att bevara sin egen oförvitlighet måste parlamentet skyndsamt godkänna stadgan för ledamöterna. Parlamentet måste utreda de politiska gruppernas missbruk av medel. Vår grupp accepterar inte att partistöd bestående av skattebetalarnas pengar används för att skyla över dessa oegentligheter. Parlamentet måste utreda sin egen slappa övervakning i de frågor där parlamentets egendom försvinner till ett värde av flera miljoner euro. Jag kan inte riktigt förstå varför parlamentet skulle bevilja ansvarsfrihet för sin egen verksamhet just nu när Europeiska gemenskapernas revisionsrätts rapport om finansiella och ekonomiska frågor 1998 är på väg att färdigställas och offentliggöras.
Jag påminner om hur svårt det var i Europaparlamentet att lyfta fram oegentligheterna i kommissionens räkenskaper för 1996. Jag påminner om hur i synnerhet socialdemokraterna försvarade Santers komission och hur vi var tvungna att samla ledamöters namnunderskrifter för att kunna behandla frågan om misstroendevotum. De parlamentsledamöter som samlade dessa namnunderskrifter hade uppenbarligen rätt. Räkenskaperna och uppgifterna för år 1998 bekräftar de tidigare slutsatserna: det ser ut som att Santers kommission accepterade en sådan budgetdisciplin som gjorde det möjligt att begå oegentligheter. Kommissionens ledamöter har i många fall inte själva gjort sig skyldiga till att sträva efter egen vinning, men det finns tjänstemän som gjort det och tjänstemännen sitter kvar på sina gamla tjänster, och det är den här kommissionen som måste tukta dessa tjänstemän. Bakom dem står ett femtiotal fackliga ombudsmän, avlönade av EU, som försvarar dessa människor som gjort sig skyldiga till oegentligheter; de utgör hemvärnet för tjänstemän som uppfört sig på ett ohederligt sätt. Majoriteten av EU:s tjänstemän är flitiga och hederliga människor. I detta fall måste man öka kontrollen, och den uppgiften kunde inte Santers kommission klara av. Det ser ut som om inte heller Romano Prodis kommission i detta hänseende har påbörjat sitt arbete på ett bra sätt, och i synnerhet kommissionens ordförande har gjort uttalanden som tyder på att offentligheten och öppenheten inte står särskilt högt i kurs hos den här kommissionen. Det är ändå motiverat och en riktig åtgärd i den här situationen att skjuta upp beslutet om beviljande av ansvarsfrihet. Vi vill ge kommissionen en chans att bättra sig och visa att den kan sköta den uppgift som den fått ärva efter den förra kommissionen.

Camre
Uppskjutandet av beslutet om ansvarsfrihet är i sig självt ett resultat av en helt otrolig situation. Även om det vid nuvarande tidpunkt inte handlar om ett avvisande, är uppskjutandet ett resultat av att budgetkontrollutskottet inte har kunnat få tillräcklig information i rätt tid, att handlingar försvunnit och att så många förhållanden i den ekonomiska och administrativa förvaltningen är så angripbara att man mer har känslan av att det rör sig om en sydamerikansk bananrepublik än en överstatlig europeisk organisation. Dessa otroliga resultat av en förslappad förvaltningskultur går tillbaka till 1998 och är inte denna kommissions direkta ansvar, men det är denna kommissions ansvar att visa att det maktmissbruk, det bedrägeri och väljarsvek som skett verkligen hör till det förgångna. Det har vi ännu inte fått bevis för på alla områden; vi har hört bortförklaringar, ofta i en avvisande ton från kommissionen, som om det var kommissionen som skulle ge oss ansvarsfrihet och inte tvärtom. Vi har sett en uttalad ovilja mot att utdöma ansvar från de tjänstemän som är ansvariga för den dåligt skötta förvaltningen. Det förhåller sig ju inte på så sätt att det inte finns bestämmelser, det är tvärtom så att bestämmelserna åsidosätts fullständigt uppsåtligt inom många områden.
Det är viktigt att vi, som Kuhne helt riktigt nämnde, också riktar kritiken mot parlamentets egen ekonomiska förvaltning. Jag vill särskilt lyfta fram den helt oacceptabla byggnadsförvaltningen och förbigåendet av bestämmelserna om användning av anbudsförfaranden. Man kan inte undvika att få intrycket av att order går till olika släktingar och vänner, och det är ju precis det som anbudsförfarandet skall förhindra. Vi vill därför rösta emot ett beviljande av ansvarsfrihet för parlamentets budget för år 1998. Om det inte sker dramatiska förbättringar av den ekonomiska förvaltningen, kommer de europeiska skattebetalarna att reagera mot detta oansvariga missbruk av skattepengarna. Kommissionen måste förstå att den inte är Europas härskare, utan de europeiska medborgarnas tjänare. Jag vill gärna betona den breda enigheten i budgetkontrollutskottet om att skjuta upp ansvarsfriheten för de viktigaste budgeterna, och jag vill tacka föredragandena för ett omfattande och omsorgsfullt arbete. Jag vill i synnerhet lyfta fram Stauners och Rühles mycket väl utförda arbete, och jag vill gärna tacka Theato för en mycket seriös och effektiv ledning av budgetkontrollutskottet. Theato skall veta att vi värdesätter hennes vilja att kalla tingen vid deras rätta namn.

Vanhecke
Herr talman! Innan jag tar upp kollega Stauners betänkande vill jag bekräfta det som redan sagts här, nämligen att Europaparlamentet med rätta tillrättavisar Europeiska kommissionen och åtminstone skjuter upp beviljandet av ansvarsfrihet för budgeten år 1998. Det sker i ett läge då det här cirkulerar en preliminär rapport från revisionsrätten av vilken det framgår att inte heller vårt parlament använder skattebetalarnas surt förvärvade pengar på ett riktigt sätt. Det är alltså bra att redan nu i all ärlighet konstatera att samma beskyllningar som vi i dag med all rätt riktar mot Europeiska kommissionen, i morgon kanske med lika stor rätt riktas mot parlamentet. Om det som står i den preliminära rapporten stämmer så använder partigrupperna de många miljonerna, som de av Gud vet vilken anledning får sig tilldelade, på ett väldigt slarvigt och till och med bedrägligt sätt och i så fall går inte heller parlamentets förvaltning fri, långt därifrån, för att uttrycka det milt.
Det här kommer endast ovanpå de situationer som hängt med i flera år nu, till exempel den mycket nonchalanta hanteringen av de bidrag som vi parlamentariker får, i princip för att anställa medarbetare, eller parlamentets byggnadspolitik som är så märkvärdig att det är svårt att inte tänka på bedrägeri i stor skala. I korthet så agerar vi i dag mycket riktigt som åklagare, men vi måste vara medvetna om att vi i morgon själva som parlament kommer att sitta på de anklagades bänk. Men det faktum att vi båda är lika goda kålsupare får inte bli ett skäl och får för vissa inte bli ett alibi för att acceptera bedrägeriet, stölden av skattepengar, eller för att låta dem som under flera år skott sig på det sättet nu gå fria.
Jag ville bara göra den anmärkningen eftersom jag är helt övertygad om att bedrägerier och slarvig förvaltning egentligen är inbyggt i systemet, att det egentligen har ett orsakssamband med ett system där vi knappast kan se något samband mellan inkomster och utgifter, mellan skatter å ena sidan och en politik som finansieras genom dessa skatter å den andra sidan. Jag känner till exempel i mitt eget land till projekt som finansierats med så kallade europeiska medel och som aldrig skulle accepteras eller vara önskvärda hos medborgarna om det för dessa medborgare tydligare skulle framgå att det är deras egna skattepengar som används till detta. De så kallade europeiska medlen alltid och överallt mindre sparsamt än skattepengar som inte tagit omvägen via Europa. Det sker då under mottot: om inte vi kan göra av med de där europeiska medlen så gör någon annan det. Det kanske låter hårt, det kanske till och med låter enkelt, tycker jag, men det är faktiskt sanningen.
Då har jag ändå inte talat om att det i väldigt många av de europeiska anslagen döljer sig dubletter. De nationella staterna ger bistånd, Europa också. De nationella staterna ägnar sig åt bekämpning av rasism, det gör Europa också. De nationella staterna stöder kvinnorörelsen, Europa också. De nationella staterna stöder fackföreningarna och partierna, Europa också. De nationella staterna stöder diverse rörelser för den tredje vägen, det gör Europa också. Och så vidare. Mannan kommer från himlen och ingen vet om medlen verkligen används på ett meningsfullt sätt, eller rättare sagt, vi vet mycket väl att de inte används på ett meningsfullt sätt men det klagas det inte över eftersom man med EU-pengar systematiskt köper sig en sorts pro-europeisk goodwill i diverse intressegrupper.
För att slutligen övergå till dagens ämne så skulle jag framför allt vilja gratulera föredraganden, kollega Stauner, till hennes betänkande. Motiveringen till resolutionen kan man verkligen läsa som en kriminalroman med uppräkningen av de nu välkända skandalerna med slöseri, svågerpolitik, stöld, Fléchard-affären, ECHO-affären och andra, för att inte tala om kommissionär Cressons direkta inblandning. Vi behöver inte här och nu upprepa allt det som står att läsa svart på vitt i betänkandet. Jag vill bara tillägga att jag som företrädare för hundratusentals skattebetalare är chockad att höra att även den nuvarande kommissionen utför diverse manövrer, diverse försök för att skydda ett antal personer som är ansvariga för den här vanskötseln. Jag tror att vi verkligen måste tala ett tydligt språk och att vi måste sanktionera ett fortsatt framhärdande med en ny förtroendekris efter den 15 maj, med ett nytt misstroendevotum om det behövs, om man går för mjukt fram blir det nämligen bara värre.

Bonde
Herr talman! Budgetkontrollutskottet har lagt fram ett väl utfört arbete som färdigställts under Theatos, van der Laans, Bösch och Blaks kunniga ledning. Jag vill också gärna berömma Stauner för ett bra betänkande. Min grupp vill inte bevilja ansvarsfrihet för en budget som döljer mer än den visar, och som läggs fram av en kommission som föraktar öppenhet, närhet och demokrati. Vad är skillnaden mot den kommission som avgick? Får våra föredragande numera fullständiga svar på det de frågar om? Nej. Har det inletts fövaltningsmässiga förfaranden mot de som förskingrade medel eller skyddade de som förskingrade medel? Nej. Har Poul van Buitenen belönats för sin modiga insats för att göra kommissionen till en ansvarskännande institution? Nej, han har förflyttats till Luxemburg och måste acceptera en munkavle, och alla blivande van Buitenen vet att de blir avskedade om de uppträder som alla rättrådiga personer förväntar sig att kommissionens tjänstemän skall uppträda. Prodis kommission bär inte ansvaret för synder som begåtts tidigare, men alla 20 bär nu ett gemensamt ansvar för att det inte skett en upprensning för att sedan starta om på nytt. Det är ni 20 som bär ansvar för att kommissionens förslag till förordning om öppenhet kommer att göra handlingar otillgängliga, som i dag är tillgängliga. Det är ni 20 som bär ansvaret för att vi som parlamentsledamöter ännu inte får det vi ber om. Ni följer enväldets principer. Träd fram ur mörkret och inse att det inte längre är möjligt att styra genom ålderdomlig slutenhet! Inse att ni måste avgå om ni fortsätter med att sopa smutsen under mattan! Snart har ni suttit i ett år, så vi kan konstatera att ni också blir skyldiga när ni åsidosätter ansvaret. Och vi måste också använda denna kritiska måttstock på oss själva. Vi bör inte godkänna parlamentets budget, så länge vi har assistenter som inte betalar skatt och får social trygghet, och så länge reseersättning betalas ut utan samband med de faktiska utgifterna.

Elles
Herr talman! För ett par år sedan brukade ansvarsfriheten debatteras på ett rutinmässigt sätt och verkligen inte på tisdagsmorgnar. Nu har vi dock mycket större befogenheter att diskutera detta ämne och under de senaste åren har man kommit till insikt om att ansvarsfriheten är en mycket viktig del i Europeiska unionens liv. Artikel 276.2 i EG-fördraget föreskriver att kommissionen för parlamentet skall framlägga alla nödvändiga uppgifter om verkställigheten av utgifterna och hur de finansiella kontrollsystemen fungerar. Artikel 276.3 i fördraget föreskriver att kommissionen skall vidta alla lämpliga åtgärder för att rätta sig efter parlamentets iakttagelser beträffande verkställigheten av utgifterna.
Det bör därför inte vara någon överraskning för utomstående iakttagare, eller för dem som finns inom systemet, att sedan parlamentet har fått mer auktoritet att garantera institutionernas ansvarsskyldighet, så kommer det inte längre hålla tillgodo med uteblivna svar på frågor som ställts, hur långt tillbaka i tiden de än går.
Jag lyckönskar alla föredragande inför beviljandena om ansvarsfrihet denna morgon. Jag har ett par kommentarer beträffande Kuhnes och Stauners betänkanden.
Först beträffande frågan om parlamentets ansvarsfrihet. Det har skett betydande framsteg på en rad obesvarade frågor, men det är tydligt från Kuhnes betänkande i dag att det fortfarande finns en rad andra frågor som måste klargöras: frågan om anbudsinfordringar; frågan om finansieringsplanen för byggnaderna; frågan om en säkerhetstjänst för denna kammare och inte minst frågan om personalpolitiken, som tas upp i punkt 15 i Kuhnes betänkande. Här slår den fast, och jag citerar, att den: "beklagar att dessa mål indirekt gav intryck av att det förekommer favorisering vid tillsättningen av höga tjänster inom parlamentets förvaltning".
Om man ser till sammanhanget i detta betänkande inser man att det måste bedömas utifrån sina egna förtjänster. Om man till detta lägger revisionsrättens rapport om de politiska gruppernas sätt att fungera, så har vi i vår politiska grupp kommit till slutsatsen att vi måste skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet på grund av frågans särskilda beskaffenhet. Detta handlar inte om att öppna champagneflaskor mellan Strasbourg och Bryssel, det är helt ovidkommande om jag skall uttrycka mig hövligt. Detta handlar inte om överensstämmelser, utan om substans.
Vad beträffar ändringsförslagets antagbarhet, vill jag fästa parlamentsorganens och er, herr talman, uppmärksamhet på det faktum att bilaga V i vår arbetsordning inte tillämpas på parlamentets ansvarsfrihet, utan gäller kommissionens ansvarsfrihet, varför våra ändringsförslag bör anses som tillåtliga.
För det andra vill jag övergå till Stauners utmärkta betänkande och motiveringen. Det är synd att Morgan inte längre är här i kammaren, ty jag uppfattade att hon sade att man inte kan överlåta beviljandet av ansvarsfrihet till systemet endast; det är en fråga om tillgång till uppgifter, så att vi som parlament kan bevilja ansvarsfrihet. Man kan be om tillgång till uppgifter, men om man inte får den, så måste man anta en viss stränghet och skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet. Motiveringen ställer mycket tydligt upp skälen för att göra på det sättet.
Det här handlar om två saker. Det första är tillgången till uppgifter. Vi har i nuläget inget ramöverenskommelse mellan kommissionen och parlamentet - denna fråga har fortfarande lämnats olöst inom sammanhanget för bilaga III. Varför? Därför att parlamentet och kommissionen inte kan komma överens om vilken tillgång vi har till uppgifterna. Man får intrycket att vi släpar benen efter oss, men faktum är att vi inte fått fullständiga svar på de frågor Bösch och Blak ställt. Parlamentet får inte de svar det kräver.
Det andra är frågan om det disciplinära förfarandet. Det är ett godtyckligt förfarande. Det verkar som om höga tjänstemän går fria och att f. d. parlamentariker som arbetar i kommissionens organ, flyttas ned utan klara skäl och i strid med tillgänglig information. Jag tänker i synnerhet på Zavvos fall.
Därför skall vi som parlament se till vart och ett av dessa fall som de nu ser ut. Min grupp är för ett uppskjutande av ansvarsfrihet både för kommissionen och parlamentet ända till dess att alla uppgifter är tillgängliga för oss.

Bösch
Herr talman, kära kolleger! För denna kommission hör denna debatt förmodligen till de viktigaste frågor som den nu måste komma överens med parlamentet om, inte bara av de anledningar som redan har tagits upp. Man har nämligen i dag helt glömt bort att finansministrarna i unionen, såvitt jag vet för första gången, inte enhälligt har rekommenderat att man skall bevilja denna kommission ansvarsfrihet. Sakerna blir alltså inte bättre, kommissionär Schreyer, utan de går uppenbarligen åt andra hållet, och därför måste vi, tror jag, så noga som möjligt följa de rekommendationer som Stauner här i budgetkontrollutskottet har gett impuls till. Här ansluter jag mig fullständigt till min kollega Elles, vad informationspolitiken beträffar.
Vi håller er inte ansvariga för de fel som begåtts i det förflutna, men enligt min åsikt kan vi helt pragmatiskt förvänta oss två saker av er. För det första: Se till att oriktigt utbetalade pengar, eller, som i Fléchard-fallet, oriktigt efterskänkta belopp återbetalas. Reparera alltså skadan som åsamkats skattebetalaren, såvida det fortfarande är möjligt. För det andra: Se till att de som är ansvariga för missförhållandena och den felaktiga utvecklingen bestraffas konsekvent, i förekommande fall också genom att låta dem gottgöra en del av den uppkomna skadan ur egen ficka. Det vore två nyheter för kommissionen, ty såvitt jag vet har hittills aldrig någon berörd tjänsteman behövt betala tillbaka pengar till EU:s budget. De ifrågavarande finansreglerande föreskrifterna behöver inte ändras. Vi behöver här inga reformer, utan det vi behöver är att man tillämpar dessa föreskrifter, annars förblir de verkningslösa.
Med tanke på dessa aspekter tror jag att ni också kan förstå att vi har allvarliga tvivel på vissa förslag som ni lagt fram för allmänheten i samband med den stort aviserade reformen av kommissionen. Jag vill bara nämna er avsikt att avskaffa förhandskontrollerna genom en oberoende - jag betonar oberoende - ekonomistyrning, eller er avsikt att ur budgetförordningen stryka föreskrifter om det ekonomiska ansvaret för dem som har befogenheter att göra utanordningar.
Här märker man att många damer och herrar har suttit mycket länge i ett glashus i Bryssel. Om någon av oss kommer hem till sin valkrets och säger till de egna väljarna att man, efter det att en kommission för första gången måst träda tillbaka på grund av bedrägerier och olämpligt uppträdande, kommer att stryka den oberoende ekonomistyrningen och tjänstemännens ansvar ur ifrågavarande föreskrifter, då har vi verkligen gjort Europa en björntjänst. Fru Schreyer och kära ledamöter av kommissionen, tag ajourneringen av ansvarsfriheten för budgetåret 1998 som ett tillfälle att som ett nytt manskap visa på ledarkraft och handlingsförmåga!

Van der Laan
Herr talman! Europaparlamentets viktigaste uppgift är och förblir att återupprätta de europeiska medborgarnas förtroende för det europeiska projektet. Vårt starkaste vapen i det sammanhanget är beviljandet av ansvarsfrihet. Därför stöder den liberaldemokratiska gruppen det föreslagna uppskjutandet av beviljande tills kommissionen uppfyllt våra konkreta villkor. På det sättet behåller vi trycket och kan vi genomföra verkliga reformer.
Tyvärr följde rådet inte heller i år parlamentets förebild och beviljade ansvarsfrihet för år 1998 som ingenting. Det är extra synd eftersom de nationella regeringarna är ansvariga för 80 procent av de europeiska utbetalningarna och alltså även för motsvarande del av oegentligheterna. Det börjar nu verkligen bli dags att rådet följer vårt exempel och rannsakar sitt eget samvete.
Att våra resolutioner angående ansvarsfrihet fungerar visar sig i de reformer som kommissionen nu genomfört. Jag skall ge ett aktuellt exempel. Genom våra påtryckningar har Europeiska kommissionen gjort en första ansträngning att drastiskt reformera utrikespolitiken. Jag vill därför inte heller undanhålla er min första reaktion. Planerna för att ändra den så kallade project cycle och även ombildandet av SCR till en europeisk byrå är ett gott steg. Jag saknar dock fortfarande den verkligt politiska prioritering som vi behöver för att använda våra mycket begränsade medel.
Uppmärksamheten kring beviljandet av ansvarsfrihet för Europeiska kommissionen är överväldigande men jag tycker att samma förfarande för Europaparlamentet borde få minst lika mycket uppmärksamhet. Inom Europeiska kommissionen har ett dramatiskt reformprogram inletts efter våra påtryckningar. Tyvärr har det ännu inte visat sig möjligt att vidta samma drastiska åtgärder i den här kammaren.
Kuhnebetänkandet är det första betänkande från parlamentet i vilket ansvarsfriheten tas på allvar. Inte bara har Kuhne på alla områden lyckats sätta fingret på en känslig punkt utan konkreta deadlines har avtalats också. På den grunden skall parlamentet bedömas och för det här arbetet förtjänar han vår uppriktiga uppskattning.
Vissa säger att Europaparlamentet borde dömas efter samma stränga mått som Europeiska kommissionen. Det håller jag inte med om. Jag tycker att vi måste lägga ribban ännu högre för oss själva. Vi är kontrollinstansen. Vi har ett direkt band med medborgarna. Vi är huvudansvariga för att återupprätta förtroendet för det europeiska projektet. Därför räcker det inte att jämföra oss med de icke-folkvalda tjänstemännen i kommissionen. Vi borde befinna oss långt före dem, men tyvärr är det alls inte så.
Ansvaret för parlamentets dåliga framtoning vill jag här med tydlighet lägga hos dem som alltid varit i majoritet. De två stora partierna är ansvariga för den atmosfär av svågerpolitik och inbördes avtal som genomsyrar detta hus. Även de mindre partier som hanterat partifinansieringen på ett slarvigt sätt har dock försatt oss alla i en dålig dager.
Kuhnebetänkandet kommer att bli ett viktigt vapen som kan användas av de reformvänliga här i parlamentet. Frågan är nu bara om det kommer att antas. Det finns nämligen risk för att vi, om vi beviljar oss själva ansvarsfrihet utan att göra det för kommissionen, på det sättet gör betänkandet kraftlöst och det är just det vi inte vill göra. Det måste vi tänka över riktigt noga så att vi verkligen kan återvinna medborgarnas förtroende.

Staes
Herr talman, ärade kommissionärer, bästa kolleger! Räta inte ut det som är krokigt. Det är den hållning vi måste inta vid den svåra övning som det årliga beviljandet av ansvarsfrihet verkligen är. Beviljande av ansvarsfrihet är en allvarlig sak. Theato sade det mycket riktigt också. Beviljande av ansvarsfrihet är detsamma som att utfärda en attest för gott styre. Jag vill tacka alla föredraganden, men även kollegerna i budgetkontrollutskottet, för det seriösa arbete som utförts. Staunerbetänkandet, inbegripet motiveringen - som jag för övrigt står helt bakom - är mycket kritiskt mot Europeiska kommissionen. De fyra största partigrupperna nådde en kompromiss enligt vilken ett uppskjutande av beviljandet rekommenderas och enligt vilken Europeiska kommissionen får en lista med 17 konkreta frågor. Jag stöder det här tillvägagångssättet och jag uppmanar er att anta betänkandet av Stauner i oavkortat skick.
För det andra vill jag ta upp Kuhnebetänkandet. Räta inte ut det som är krokigt! Det är min ledstjärna. Jag vill här tydligt förklara att det gör inte Kuhnebetänkandet. Kuhne har gjort ett utmärkt arbete. Hans betänkande är en snärtande anklagelse mot det som går fel i våra institutioner. Morgan talade alldeles nyss om för oss att vi inte får börja jaga spöken. Fru Morgan, det gör vi väl inte? Det vi anklagar står svart på vitt i den modiga rapporten av vår finansiella kontrollant O'Hannrachain. Anklagelserna är överväldigande. En bristfällig inventering, många stölder. Det har jag tidigare själv fallit offer för när min dator och min skrivare blev stulna.
För det andra, alldeles för många kontrakt som tilldelats med selektivt eller förhandlat förfarande. Förhandlade kontrakt borde vara undantag, men vad kan vi konstatera? År 1998 används förhandlat förfarande i 50 procent av fallen. Det är inte längre något undantag.
För det tredje, byggnadspolitiken. En salamipolitik. En politik där beslut måste fattas steg för steg. En politik av fullbordade faktum. Bästa kolleger, vi behöver en långsiktig byggnadspolitik, så att politiken inte bara förs på ett korrekt sätt utan även så att meningslösa utgifter förebyggs. Ett sådant exempel är anläggandet av en underjordisk tunnel här i Strasbourg mellan tryckeriet i IPE-I-byggnaden och den här byggnaden. En underjordisk tunnel som skall binda samman tryckeriet med vår distributionstjänst. Pris 27,4 miljoner franska franc. Det är ju vansinnigt! Kuhne har i pressen och även här i dag farit ut mot den hållning som min grupp av gröna och regionalister antagit. Han anklagar oss för att spela ett partipolitiskt spel. Nej, herr Kuhne! Vi spelar inget partipolitiskt spel. Vi intar en konsekvent hållning. Är det förresten ett politiskt spel att begära att vi behandlar våra egna avdelningar på samma sätt som kommissionen? Därför har vi lagt fram vårt ändringsförslag, i vilket vi rekommenderar ett uppskjutande av beviljandet av ansvarsfrihet för parlamentsbudgeten och ger generalsekreteraren en lista som skall besvaras före den 15 maj. Jag konstaterar med glädje, bästa kolleger, att Deprez också nyss intog samma förhållningssätt. Jag konstaterar med glädje att PPE-gruppen har lagt fram ett liknande ändringsförslag genom Elles. Jag hoppas alltså på litet mer stöd för vårt ändringsförslag. Det röstades ner i budgetkontrollutskottet. Jag räknar nu med en majoritet i plenarsammanträdet.

Caullery
Herr talman, mina kära kolleger! Betänkandet av Stauner, som vi debatterar i dag, är viktigt i mer än ett avseende. Det berör direkt medborgarna i våra respektive länder, eftersom man här redogör för Europeiska unionens finanser, och de europeiska folken har rätt att kräva en förklaring för att få reda på vad det blir av deras pengar.
Betänkandet är också intressant för att det behandlar allvarliga funktionsbrister när det gäller Europeiska kommissionens genomförande av budgeten - funktionsbrister som avser ansenliga finansiella summor.
Vår grupp ställer sig definitionsmässigt positiv till allt som kan företas för att bekämpa bedrägerier och delar följaktligen föredragandens ståndpunkt att det absolut krävs en mer högpresterande och effektivare förvaltning inom Europeiska kommissionen.
Vi är ytterst bekymrade över de oegentligheter som har begåtts inom ramen för Med- och Echo-programmen, såväl som över vissa uppgifter rörande Fléchard-affären. Gruppen Union för Nationernas Europa är övertygad om att sådana metoder inte gör annat än allvarligt skadar trovärdigheten och därmed anseendet för Europeiska unionen i sin helhet.
Man bör också erinra om, mina kära kolleger, att vi tvingades konstatera bristerna under en dialog med kommissionen, som inte tycktes ha kunnat eller velat svara på förväntningarna hos och frågorna från ledamöterna av det parlamentariska kontrollorganet.
Med hänsyn till de många oavgjorda tvisterna - vare sig det gäller oegentligheter eller summor i budgeten som står på spel - anser vår grupp att det för närvarande är nödvändigt att vägra ansvarsfrihet för året 1998. Vi kan endast uppmana Europeiska kommissionen att inom avtalad tid översända samtliga upplysningar som efterfrågas av budgetkontrollutskottet, när det gäller åtgärder som kommissionen vidtagit, och som kan avlägsna hindren mot ett beslut om ansvarsfrihet.
Att bevilja ansvarsfrihet utan att begära ytterligare klargöranden från Europeiska kommissionen skulle uppenbart vara ett tecken på maktlöshet från Europaparlamentets sida. Kammaren skulle tappa ansiktet och få dåligt anseende i allmänhetens ögon: det vill vi inte.
När det gäller Europeiska kommissionens förslag, kan det för Gruppen Unionen för nationernas Europa inte komma i fråga att acceptera en uppdelning av beslutet om ansvarsfrihet. Fördragen fastslår klart och tydligt parlamentets exklusiva befogenheter i fråga om budgetkontroll.

Van Dam
Herr talman! Ansvarsfriheten 1998 visar återigen tydligt att Europeiska unionens dåliga framtoning inte är helt gripen ur luften utan grundar sig på fakta. Revisionsrätten anmäler i sin årsrapport 1998 en oacceptabelt hög felprocent och ser sig tvungen att avlägga en negativ förtroendeförklaring. Så länge kommissionen inte åtar sig själv att drastiskt minska felprocenten från och med nästa år så kan vi inte bevilja kommissionen ansvarsfrihet. På den punkten förtjänar Staunerbetänkandet allt stöd det kan få.
Parlamentet ställer höga krav på kommissionen. Men ställer vi också så höga krav på oss själva? Vi yrkar med rätta på att kommissionen skall grunda sin budget på noggranna beräkningar. Hur noggranna är dock parlamentets egna beräkningar? År ut och år in skapas enorma överskott i flera av parlamentets budgetposter, överskott som genom en kollektiv överföring används för köp av byggnader. Jag kan inte låta bli att tycka att många administrativa utgifter medvetet beräknas allt för högt för att ha extra pengar i reserv för byggnaderna. Sådana dolda trick måste det absolut vara slut med.
Även när det gäller offentliga upphandlingar måste parlamentet rannsaka sitt eget samvete. Det är oacceptabelt att antalet förhandlade kontrakt under 1998 steg till hälften av alla kontrakt. Var kommer den enorma ökningen sig av? Generalsekreteraren nämner ett antal procedurskäl men är det hela sanningen? Den enorma ökningen måste snabbt klaras upp.
Föredraganden Kuhne sätter också fingret på problemen med finansieringen av Spinelli-byggnaden. Det är den femtioelfte affären med de nya byggnaderna. Börjar det inte så sakteliga bli dags för en oberoende utredning av beslutsprocessen kring byggprojekten?
Dessa saker får vi inte längre dra en barmhärtighetens slöja över. Vi måste utöva påtryckningar från parlamentets sida för att genomföra de reformer som behövs. Därför skall vi också stödja ändringsförslag om att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet tills generalsekreteraren lagt fram konkreta planer.

Pomés Ruiz
Herr talman! Jag välkomnar de två kommissionärer som är starkast engagerade i utarbetandet av budgeten, och jag betvivlar inte att kommissionens ordförande kommer att delta i den debatt som skall äga rum om två månader.
Om vi börjar med godkännandet av den främsta förvaltningen, godkännandet av kommissionens räkenskaper - det i politiskt avseende mest relevanta och det viktigaste kvantitativt sett - så är vi medvetna om att kommissionens ansvar för kostnaderna är begränsat och att en stor del av kostnadsansvaret åligger medlemsstaterna. Vi måste i första hand eftersträva att kommissionen blir ett föredöme för staterna, så att de därigenom förstår att vi kräver mer av dem, om det är möjligt; och någon gång måste man på allvar börja diskutera de fall som ständigt upptäcks, inte i kommissionen, utan i rådet.
Jag vill dessutom uppmana er att betrakta vår kollega Stauners betänkande från en så positiv synvinkel som möjligt. Samtliga grupper har kommit överens om att ta upp 17 frågor som gäller vissa fall. De är inte de enda. Vi hade också kunnat nämna andra problem som härrör sig från Tacis- och Phare-programmen. Efter den tidigare kommissionens kris som ni har börjat åtgärda, vill vi - för vi tror på era intentioner och vi vill ha en stark och oberoende kommission och ger er därför tid - att ni ger oss positiva besked i vissa mycket konkreta fall. Jag kan försäkra er om att ni i alla de fall vi tar upp kommer att kunna ge positiva svar. Det innebär att vi före sommaren kan ha ett sammanträde för att godkänna räkenskaperna. Vi är inte bara i likhet med er intresserade av att räkenskaperna godkänns, utan vi vill mer än så. Jag skulle därför vilja att ni funderade över det betänkande som Gabriele Stauner har lagt fram och som alla grupper är eniga om.
Detta är en politisk debatt och ni måste förstå att vi vill att ni uträttar saker och ting. Handlingar får inte försvinna. Ni måste vidta åtgärder, oberoende av att jag vill att vi snart kommer överens om hur vi skall behandla handlingar som är sekretessbelagda. I egenskap av föredragande av kommissionens budget för budgetåret 1999 skulle jag i mitt arbete vilja ha klart för mig vilka handlingar vi har tillgång till och vilka inte och i så fall varför.
Jag kan ge er ytterligare information. Vi bör inte koncentrera oss för mycket på en debatt som endast handlar om räkenskaperna. Som ni märker av denna budget, är debatten en politisk debatt som överskrider den strikta granskningen av det man har gjort med budgeten för budgetåret 1998. Det är en allmän debatt. Dessutom bör ett ramavtal upprättas om hur vi kan låta denna debatt - som blir allt viktigare - förutom räkenskapsfrågor även omfatta frågor från tidigare år som rör kostnader eller förvaltning.
Ni vet att en stor summa pengar går förlorade på grund av bedrägeri eller förskingring. Ni står inför en stor utmaning, för det är fler resurser än så som går till spillo på grund av bristande motivation, detta virus som har invaderat hela kommissionens förvaltning och som ni måste sätta stopp för. Den bristande motivationen leder i större utsträckning än förskingringen till att stora resurser går förlorade. Detta är kvalitativ information som man bör ta allt större hänsyn till i denna debatt.
Slutligen kommer jag nu in på Europaparlamentets budget och vill svara den som säger att eftersom vi är hårda eller krävande gentemot er, måste vi även vara det gentemot oss själva. Givetvis. Men vi kan inte jämföra så olika saker. Granskaren av budgeten har till exempel inte funnit några oegentligheter i parlamentets budget. Därför måste vi vara försiktiga och rättvisa och behandla var och en för det den är. Vi måste kräva samma sak av parlamentet som av de övriga, men det här är vårt fäste, vi har fler uppgifter och därmed andra kriterier när vi som i Kuhnes betänkande föreslår ett villkorligt beviljande av ansvarsfriheten och inte ett uppskjutande av detta.
Jag vill avsluta med att säga att ni nu kan besvara de 17 frågor vi har lagt fram. Vi vill gärna att ni gör det, och vi anser att vi därigenom bidrar till att ni, som just har börjat i kommissionen, verkligen kan kontrollera ert fäste och ta tjuren vid hornen - som vi säger i Spanien - och då kan vi innan sommaren nå dithän att en majoritet i parlamentets grupper godkänner förvaltningen för detta år.

Blak
Herr talman! Den nya kommissionen bär inte ansvaret för gamla ärenden, men den skall dömas enligt viljan att rensa upp. Det har den hittills inte haft stor lust till. Kommissionen har lagt locket på och det har varit omöjligt att få ut nödvändig information. Kommissionen påstår att det inte har att göra med frågan om ansvarsfrihet för år 1998. Det stämmer inte. Allt har hänt under 1998 och skall naturligtvis därför också behandlas i samband med ansvarsfriheten för 1998. Kommissionen har på det hela taget gjort många krumsprång för att undvika att svara på våra frågor, och det är helt oacceptabelt. Fördraget är tydligt: Parlamentet har enligt artikel 276 rätt att få ta del av alla nödvändiga uppgifter i samband med ansvarsfrihetsförfarandet. Låt mig ge ett exempel. Enligt allmän praxis skickade jag i egenskap av ständig föredragande för utvecklingsbistånd ett frågeformulär till kommissionen om ECHO. Det skickades till kommissionen i november. Först i mars får jag ett svar, där det för övrigt står att jag kan dra åt skogen. Någon gång mellan november och mars får Fontaine ett brev från Prodi, i vilket det står att kommissionen är trött på att svara på alla dumma frågor från budgetkontrollutskottet. Ursäkta mig, men antingen har mannen fått solsting eller så har han vissa oerhört dåliga rådgivare. Det är kommissionens plikt att svara på våra frågor, oavsett om de tycker om innehållet eller inte. Fram till dess att de förstår detta, tycker jag att vi skall skjuta upp ansvarsfriheten. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta våra krav på allvar. Om de inte gör det måste vi vara beredda att skicka dem på en mycket lång semester i maj.
Jag vill gärna förklara vad ECHO-frågan handlar om. Jag vill först och främst betona att det inte handlar om personhets, men vi måste rensa upp ordentligt. Vilken signal skickar man till nuvarande och kommande ledare i kommissionen när de ansvariga slipper stå för följderna? ECHO-skandalen har ännu inte fått några konsekvenser. Saken behandlas för närvarande vid domstolen i Luxemburg, som erkänner att den förmodligen inte kommer att göra något åt saken och att den förmodligen kommer att skicka den vidare till de belgiska myndigheterna om ett par år. Problemet är att ECHO-fallet inte handlar om att det är någon som försökt sko sig. Det handlar om grov försummelse och en tjänsteman som fattat beslut utanför budgetförordningens ramar. Beslutet om att frikänna den tidigare tjänstemannen fattades av den förra kommissionen, och det var ett rent politiskt beslut. Nu har kommissionen tiden fram till den 15 maj på sig att lösa problemet. Om de inte lägger fram tillfredsställande svar kommer jag att kämpa för att vi får en parlamentarisk undersökningskommitté som kan granska fallet. Jag tycker också att det är en god idé att titta litet mer på ansvarsfriheten för utvecklingsfonden. Det finns fortfarande olösta krav, men om vi skjuter upp ansvarsfriheten skall detta åtföljas av tydliga krav på kommissionen. Kommissionens delegationer har svikit. Det finns flera exempel på att de skulle kunnat förhindra bedrägeri om de varit litet mer uppmärksamma. Det finns tyvärr för många champagnedelegationer. Jag har därför också bett om tillåtelse att få utarbeta ett initiativbetänkande, så att dessa frågor kan klaras upp. Det sista jag vill säga, herr talman, är att det bör vara obligatoriskt för kommissionen att skicka bedrägeriuppgifterna till OLAF. Jag fick 11 rapporter under Pentagonliknande betingelser, men OLAF känner fortfarande inte till något om dessa och jag tycker därför att det är på tiden att det rensas upp i denna fråga, och det gläder mig att kommissionär Nielson har tagit initiativ till detta. Jag ser fram emot att få ta del av resultaten.

Virrankoski
Herr talman! Att bevilja EU:s olika institutioner ansvarsfrihet är en omfattande procedur. Av betydelser är nu att man i många fall föreslår att beslutet om ansvarsfrihet skall skjutas upp. När det gäller kommissionen är det redan femte året i rad som revisionsrätten inte entydigt uttalat sig för ansvarsfrihet. Eftersom medlemsstaterna, dvs. rådet, tillstyrkt ansvarsfrihet handlar det om en nära nog strukturell konflikt. Uppenbarligen borde revisionsrätten mer noggrant definiera bristerna och oegentligheterna och i mindre utsträckning förlita sig på matematik.
Även om jag säger så här minskar detta ingalunda kommissionens ansvar, som är stort. Betänkandena om ansvarsfrihet visar hur skriande behovet av att reformera förvaltningen är. Kommissionär Kinnocks reformpaket måste drivas igenom utan dröjsmål. Huvudvikten ligger vid reformeringen av den interna kontrollen av varje institution. Förvaltningen och kontrollen måste bindas samman på så sätt att det personliga ansvaret bibehålls och ökar. Det nuvarande systemet, där utbetalningar kräver flera underskrifter, utplånar det personliga ansvaret. De som bär ansvaret går över huvud taget inte att finna. Att förbättra kvaliteten på förvaltningen är en grundläggande förutsättning för en ansvarskännande och effektiv förvaltning. Att öka kontrollen visar bara att man misslyckats med att organisera förvaltningen.
De centrala finansiella svårigheterna gäller budgetens största rubrik, jordbruk. Detta beror på att jordbruksstöden till stor del grundar sig antingen på arealen eller på antalet husdjur och att de betalas ut av medlemsstaten. Denna utveckling beror till stor del på Världshandelsorganisationens, WTO:s, avtal där man fastställer olika slags stödformer till jordbruk, deras klassificering och önskade utvecklingsriktning. Systemet har lett till en jättelik byråkrati, en väldig ökning av kontrollen och på lång sikt kan man anta att det också kommer att leda till ineffektivitet och till att jordbrukets företagarkaraktär försvinner. Samtidigt har de europeiska jordbrukarna blivit världsdelens hårdast bevakade befolkningsgrupp, och därför hoppas jag att jordbrukets stödsystem klart kan förtydligas vid de kommande WTO-förhandlingarna.
Herr talman! De senaste dagarna har vi fått läsa i tidningarna om att Europaparlamentet är tjuvarnas paradis. Detta är både snöpligt och fult. Vi måste agera så att EU:s egendom behandlas med samma respekt som all annan egendom. I detta sammanhang måste vi ställa frågor om parlamentets förvaltning. I EU:s budget för innevarande år har man avsatt ett anslag på 300 000 euro för en utredning av parlamentets förvaltning. Den här utredningen skall enligt budgeten utföras av en utomstående sakkunnig. Var dröjer utredningen, varför har den inte inletts och vad avser man att göra till förmån för den?

Nogueira Román
Herr talman! På grund av omfattande bedrägerier inom vinproduktionen och annan produktion är vi mera medvetna om att anslagen från EUGFJ ofta används för att främja större producenter, producenter vars enda praktiska mål är att erhålla bidrag utan att intressera sig för om det finns en marknad för det man producerar. Det är så det går till när små familjeproducenter, till exempel mjölkbönderna, hamnar utanför bidragscirkeln och får se sitt levebröd gå upp i rök.
Därför menar vi att kommissionens förslag att ändra förordning nr. 723/97 samt flytta den rättsliga grunden i den förebyggande förordningen om bedrägerier och andra oegentligheter från artikel 37 till artikel 280 i fördraget kommer mycket lägligt, precis som föredragande Casaca föreslår. Därmed kommer jordbrukskostnaderna att handläggas på samma sätt som övriga resurser inom unionen, vilket kommer att stärka parlamentets inblandning.

Langenhagen
Herr talman, herr kommissionär! I vår kollega Gabriele Stauners betänkande har jag tagit på mig ansvaret för den del som handlar om den interna politiken, forskningsområdet. Jag var mycket väl medveten om betydelsen. Men det gick inte att förutse att det vid omröstningen om hela betänkandet än en gång skulle uppstå nästan samma tumult som vid förvägrandet av ansvarsfrihet för 1996. När jag hänvisar till de delar som handlar om forskningen, talar jag också om det som då och då nedsättande betecknas som gamla fall. Gamla fall betyder dock inte samma sak som avfall, utan är en gammal börda som kommissionen äntligen måste befria oss från.
Revisionsrätten har på forskningsområdet påpekat en mängd brister under 1998. Den anmärkte på antedateringen av kontrakt liksom en totalt sett stor felprocent vid granskningen av betalningar, på grund av inkorrekta kostnadsredovisningar respektive kostnadsuppgifter, en felprocent som kommissionen kanske inte är 100-procentigt ansvarig för, men åtminstone 90-procentigt. Hit räknas de just nämnda gamla fallen, exempelvis fallet med gästforskaren B liksom hur hans avtal slöts. Hit räknas också den interna revisionsberättelsen från den dåvarande forskningskommissionären Cressons område. Denna rapport låg i en skrivbordslåda fram till slutet av 1999/början av 2000. Samtidigt inträffade den s.k. europeiska nukleära affären. Vem kan då förvånas över att det fortfarande i slutet av 1999 konstateras ett samband mellan styrekonomens skrivbordslåda och det omkringirrande plutoniumet?
Vi var nöjda med en del förklaringar som kommissionen gav till dessa händelser. Av många samtal, det säger jag gärna, med pålitliga tjänstemän från kommissionen har jag fått det intrycket att man absolut är beredd att göra korrigeringar. Det är vi också. Men fel har begåtts, och granskningen utfördes lika hövligt som den skulle ha gjorts av en auktoriserad revisor som besöker företaget. Men det är revisionsrätten som har gjort granskningen, en instans som inte har något som helst personligt intresse i saken. Då tjänar det inget till att bagatellisera felen. När föredraganden i dag trots allt anser att dessa fall inte har lösts på ett bra sätt, ansluter jag mig fullt och förbehållslöst till hennes åsikt, vilket också budgetkontrollutskottet gör, med endast en röst emot.
Jag har ett förslag till kommissionen. Ge oss ofördröjligen uttömmande svar, som står sig inför allmänheten. På så sätt kan var och en göra sig en sann bild. Frågor kan göra ont. Frågorna ställdes från vår sida eftersom misstroende och kritik har brett ut sig efter att det inte beviljades någon ansvarsfrihet för 1996. Men det som är avgörande är de resultat som presenteras den 15 maj.

Ferreira
Herr talman, mina damer och herrar kommissionsföreträdare, kära kolleger! Förfarandet för ansvarsfrihet är en komplex uppgift. Vi skall utvärdera en budget två och ett halvt år efter det att kommissionen genomförde den, samtidigt som vi skall ta hänsyn till den budget som just nu utarbetas, de förbättringar som krävs för budgetens genomförande såväl som en konkretisering av Europeiska unionens politiska mål.
Förutom detta komplicerade sammanhang tillkommer i dag den särskilda situation som vi befinner oss i sedan nästan ett år tillbaka, nämligen att Europeiska unionen förlorade en del av sin trovärdighet efter Santer-kommissionens avgång förra året; att vi har en ny kommission, där de flesta kommissionärerna inte fanns bland dem som tvingades avgå; att parlamentet är nytt, med nya ledamöter som för första gången konfronteras med förfarandet för ansvarsfrihet, och att det föreligger reformer eller förslag till reformer som direkt berör Europeiska unionens finanser. Jag tänker på strukturfonderna när det gäller det som redan har gjorts, och på budgetförordningen vad gäller det som återstår att göras.
Det är mot denna bakgrund som vi behandlar Staunerbetänkandet, ett betänkande som tyvärr endast i ringa utsträckning utvärderar kommissionens genomförande av budgeten för budgetåret 1998 i förhållande till de mål som Europeiska unionen har ställt upp. Eftersom det är otänkbart och oacceptabelt att offentliga medel används för oegentligheter och bedrägerier, och eftersom vi måste rasera de mekanismer som tillåter ett sådant missbruk och kritisera dem som ligger bakom det, kan vi också fundera över den metod som användes när detta betänkande utarbetades.
Den ursprungliga versionen av detta betänkande var inte möjlig att acceptera, eftersom den inte gjorde det möjligt att skapa sig en uppfattning om kommissionen genomförde 1998 års budget på ett bra sätt eller inte. En kompromiss har kunnat antas, men det faktum kvarstår att vi inte är nöjda med motiveringen. Den återspeglar inte betänkandets nya inriktning, eftersom den i ett betänkande präglat av misstro skapar en stelhet i förbindelserna mellan våra institutioner, samtidigt som vi och unionsmedborgarna önskar att ett fruktsamt samarbete utvecklas för en bättre sammanhållning mellan våra stater. Innehållet och argumenteringen i övriga mer specifika betänkanden ger inte större anledning att skjuta upp beslutet om ansvarsfrihet.
Som ett exempel kan jag hänvisa till betänkandet av Khanbhai, vilket visade på vissa problem när det gäller EKSG:s räkenskaper, samtidigt som kommissionen och den höga myndigheten är i färd med att lösa dem med hänsyn till att EKSG-fördraget löper ut 2002, bland annat i fråga om likviditetskvoten och avyttringen av fastigheter. I denna särskilda situation verkar det som om det aktuella förfarandet för ansvarsfrihet är en riskfylld uppgift. Borde inte förfarandet kräva mer precisa ramar för ledamöternas arbete i budgetkontrollutskottet?
Jag skall avsluta genom att ta upp kommissionens interna reform. Kommissionen har bland annat ställt upp målet att förbättra den finansiella kontrollen med olika medel: nya strukturer, utanordnarnas ansvar och finansiella kontrollanter inom varje generaldirektorat. Vi måste vara vaksamma på att reformen gör det möjligt att uppnå det fastställda målet och att den tar sig uttryck i ett verkligt ansvar för de olika finansiella aktörerna inom generaldirektoraten. Det förefaller lika viktigt att reformen, tillsammans med en vilja att verkligen minska antalet oegentligheter och bedrägerier, skall avse medlemsstaternas genomförande av våra politiska åtgärder, då ett av deras problem rör sena betalningar och att vissa betalningsbemyndiganden inte räcker till.

McCartin
Herr talman! Detta är ett nyttigt och ett mycket nödvändigt förfarande. Jag har dock ett problem med det och det är den naturliga benägenheten att koncentrera sig mer på de 4 procent av budgeten som kan ha förlorats, eller de 2 procent som antagligen förlorades, än de 98 procent av budgeten som användes på ett riktigt sätt. Det är nödvändigt att erkänna att 98 procent användes på ett riktigt sätt. Det är också viktigt att försöka rätta till den situation där saker har gått fel, men när man gör det avstå från att överdriva det på ett sådant sätt att man ger den europeiska allmänheten en bild av en europeisk union som är omöjlig att kontrollera, som är ett hav av korruption och inte kan anförtros skattebetalarnas pengar.
Det förekommer bedrägeri på varje myndighetsnivå som jag tjänstgjort på - lokal, nationell, europeisk och regional. Det finns alltid där, men det är möjligen så att lokala och nationella organ kan trotsa kritik på ett sätt som denna mycket yngre, och mindre accepterade, institution - Europeiska unionen - kanske inte klarar av. Samtidigt som det är viktigt att ställa saker till rätta och inge folk förtroende, så är det icke desto mindre inte särskilt förtroendeingivande att överdriva omfattningen av missbruket och försvunna pengar.
Jag tackar Stauner för hennes betänkande. En del har kritiserat det för att vara litet för strängt. Stauner är ny i budgetkontrollutskottet, men hennes redogörelse är en verklig avspegling av stämningen och den debatt som pågått. Jag håller inte med om allt, förstås, men icke desto mindre godtogs det av majoriteten. Jag kan inte acceptera motiveringen helt och hållet. Det är Stauners egen motivering, men det är det förslag till resolution som vi som parlament skall fatta beslut om.
En annan sak som jag skulle vilja påpeka är att när vi försöker se till att alla hålls ansvariga, vare sig de är tjänstemän eller ledamöter av kommissionen, så borde vi, som Deprez sade, undvika denna vendetta mellan institutionerna. Vi borde i synnerhet undvika vendettor mellan en institution och individuella kommissionärer. Vi borde se denna kommission som en enhet och medan individuella kommissionärer måste hållas ansvariga, så måste vi icke desto mindre ha ett objektivt synsätt av vad som pågår och akta oss för att låta vare sig europeisk partipolitik eller internationell politik färga vårt omdöme.
Det sista jag vill ha sagt är att vi har inte bara en skyldighet att se till att räkenskaperna sköts på ett bättre sätt och att pengarna redovisas bättre. Vi har också en skyldighet att se till att när vi skapar bestämmelser så är det bestämmelser som kan genomföras. Under årens lopp har jag bevittnat skapandet av alla de bestämmelser som ger upphov till problemen och min erfarenhet i detta parlament är att vi har velat vädja till den allmänna opinionen. Vi har aldrig försökt se till att våra bestämmelser är genomförbara.

Van Hulten
Herr talman! Förra året ledde parlamentets vägran att bevilja ansvarsfrihet för budgetåret 1996 till Santer-kommissionens fall. Parlamentet använde då sina befogenheter under mycket speciella förhållanden och på ett klokt sätt. Nu har en kommission tillträtt som lagt fram ett ambitiöst reformprogram. Förra året motarbetades parlamentet av kommissionen, men nu har det vuxit fram en bra arbetsrelation.
Naturligtvis måste parlamentet följa kommissionen med kritiska ögon. Att använda förfarandet med beviljande av ansvarsfrihet som vapen i en partipolitiskt motiverad kamp håller däremot inte och leder dessutom på sikt till en urholkning av parlamentets inflytande. Det första resolutionsförslaget från Stauner var i det avseendet obalanserat och onyanserat och verkade bara ha till syfte att skada den nya kommissionen. Resolutionsförslaget innehöll allvarliga beskyllningar mot kommissionen, vilka dessutom inte hade något att göra med budgetåret 1998. Under tiden har resolutionsförslaget ändrats rejält och nu föreslås ett uppskjutande av beslutet om beviljande av ansvarsfrihet. Kommissionen får möjlighet att före den 15 maj svara på ett antal brådskande frågor och uppmaningar från parlamentet.
Jag vill gärna ta upp en punkt. Det senaste året har det tydligt visat sig att kommissionens bestraffningsförfarande inte fungerar som det skall. I flera fall vidtogs inga åtgärder eller ledde de inte till något resultat. Förfarandet måste genomgå en genomgripande reform. Kommissionen har också lagt fram sådana förslag i sin vitbok. De här förslagen är emellertid inte tillräckligt långtgående. Den oberoende expertkommittén har rekommenderat att låta en oberoende utomstående ingå i förfarandet, helst som ordförande för den disciplinära nämnden. Parlamentet gav det förslaget sitt stöd i januari och gör det igen i detta resolutionsförslag. Jag vill uppmana kommissionen att ompröva sin ståndpunkt.
De senaste veckorna det i media förekommit utförlig rapportering om Europaparlamentets egna finanser. Kollega Kuhne har utarbetat ett betänkande i det ämnet som jag verkligen gratulerar honom för. Kuhne har inte låtit sig förledas att under påtryckning från ibland mycket hetsiga publikationer ändra sitt balanserade handlingssätt. I Kuhnebetänkandet föreslås beviljande av ansvarsfrihet för parlamentet men under ett antal tydliga villkor. Parlamentets kontrakt förväntas till exempel i fortsättningen till den allra största delen tilldelas genom öppet förfarande.
Dessutom skall parlamentet ange när den reformprocess som inletts i kommissionen skall börja införas i parlamentet. Ett av de viktigaste förslagen är att skilja på revisionen och finansiella kontrollfunktioner. Kommissionen har redan angivit att den kommer att lägga fram förslag angående detta före sommaruppehållet. Jag anser att en sådan åtskillnad även måste göras inom parlamentet. Så snabbt som möjligt bör en oberoende revisionsavdelning inrättas i parlamentet, vilken skall ha till uppgift att kontrollera ändamålsenligheten i parlamentets användning av offentliga medel. En sådan avdelning bör årligen, eller oftare om det behövs, lägga fram rekommendationer angående arbetssättet på parlamentets avdelningar. Först när parlamentet fått ordning på sin egen ekonomiska hushållning är det riktigt trovärdigt när det bedömer och ibland fördömer kommissionen och medlemsstaterna.

Bourlanges
Herr talman! Jag har inte för vana att vara en lätt, eftergiven och medgörlig motpart till kommissionen, det är kommissionen väl medveten om. Trots det är det ingen svårighet för mig att i dag uttrycka mina farhågor angående förfarandet för ansvarsfrihet, på det sätt det har skötts.
Jag ifrågasätter inte resolutionens kompromiss som har förhandlats fram av föredraganden och de politiska grupperna. I förhållande till föredragandens ursprungliga förslag har kompromissen tre påtagliga fördelar. För det första överges den häftiga och aggressiva tonen i det ursprungliga förslaget till betänkande, en ton à la Kenneth Starr som jag inte tyckte passade kammaren. Det var en ton som snarare var värdig kvällspressen och som under alla omständigheter inte bör prägla förbindelserna mellan en ansvarsfull institution som vår och en kommission som vi för några månader sedan uttryckte vårt förtroende för. Ur den synvinkeln är förslaget bättre.
För det andra avstår man från det oberättigade ifrågasättandet av tjänstemän som har kunnat fatta mer eller mindre lämpliga beslut, men som inte på något sätt förtjänar att ställas vid skampålen och märkas med en sorts vanärans blomma i ett förfarande som inte står under rättslig kontroll.
För det tredje framför betänkandet frågor till kommissionen som den kan svara på inom rimliga tidsramar. Därmed blir det möjligt att genomföra omröstningen om ansvarsfrihet inom en tid som stämmer överens med fördragets krav på oss. Dessa är således de tre fördelarna.
Min oro får däremot näring av tre olika avsteg. Det första avsteget: för närvarande glömmer vi vad förfarandet för ansvarsfrihet är. Vi måste erinra oss att detta förfarande består i och endast skall bestå i att godkänna budgetårets räkenskaper och utgifternas regelmässighet, och inte i att företa en post-mortem och enformig uppgrävning av kadaver som sedan flera år ligger och multnar i de olika institutionernas garderober. Det är paradoxalt och till och med märkligt att betänkandet i fråga handlar så litet om budgetåret 1998.
Det andra avsteget: det som består i att glömma motiveringen, att särskilja det från betänkandet. Vi har å enda sidan ett klart och objektivt betänkande, utan tvekan enträget, men enträget med goda grunder, och å andra sidan en motivering som visserligen endast förpliktar föredraganden, men som pressen välkomnar som manna från himlen. Vilken journalist vet att det endast är resolutionen som förpliktar plenarkammaren, medan motiveringen endast förpliktar föredraganden? För oss är den därför en anledning till oro.
Tredje och sista anomalin: den åtskillnad som görs mellan parlamentets hantering av sina egna problem och parlamentets behandling av andras problem. Dygden är inte en plikt med variabel geometri. Vi tar en stor politisk risk genom att ge prov på en större eftergivenhet gentemot oss själva än andra.
Herr talman! Jag tackar er för att ni låter mig avsluta, och jag skall bara påminna om en grundregel: "Seriemördare blir alltid tagna av polisen när de börjar begå fler brott". Vi fällde kommissionen för ett år sedan - det är dags för kammaren att hålla tillbaka sina mordiska instinkter.
(Applåder)

Talmannen
Herr Bourlanges! Ni talade litet grand för länge, men ni är en så engagerad kämpe, att man verkligen inte kan stoppa er!

McAvan
Herr talman! Jag skall koncentrera mig på en enda fråga: tillgång till uppgifter. Många av mina kolleger har tagit upp denna fråga denna morgon. Vi behöver bättre tillgång för att kunna gå framåt. I mitt utskott, utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, är vi sannerligen fast beslutna att ta vårt ansvar som ledamöter av Europaparlamentet. Vi har bett parlamentsledamöter att anmäla sig som frivilliga att följa vissa budgetposter. Dessa parlamentsledamöter tar nu kontakt med kommissionens organ för att tala med de tjänstemän som är ansvariga för dessa budgetposter. Vi har problem och vi har problem med att få reda på vem som är rätt person; de vi talar med vet inte riktigt vad de har ansvar för, vilka uppgifter de borde ge oss. Vissa organ samarbetar mycket bra; en del har börjat ha genomgångar med parlamentsledamöterna - medan andra inte har gjort det.
Vad vi behöver från kommissionen är ett nytt system. Vi behöver en bättre mekanism för rapportering till parlamentsutskotten, utgiftsutskotten, så att vi vet vilka uppgifter den kommer att ge oss. En början vore att ha en lista på vilka som är ansvariga för vad i vilka budgetposter i varje utskott. Bara på detta sätt kan vi göra det som det är meningen att vi skall göra och återställa allmänhetens förtroende som Schreyer talade om i morse. Vi behöver veta att pengarna används på ett riktigt sätt. Om vi har det förtroendet kan vi framföra det budskapet till allmänheten i Europa.
Min kollega Morgan talade tidigare om behovet att se över hela ansvarsfrihetsförfarandet. Det är riktigt. Beviljandet av ansvarsfrihet sågs länge som något byråkratiskt och ganska onödigt - något som skulle klaras av mycket snabbt. Nu måste vi röra oss ifrån detta, vi måste se över det, och jag hoppas att bättre mekanismer för rapporteringen till utskotten blir en del av denna översyn.

Pronk
Herr talman! Jag talar nu främst som föredragande för utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Jag vill i första hand tacka föredraganden så hjärtligt för hennes betänkande. Jag är också mycket glad att vi nu kommit fram till en bred kompromiss om beviljandet av ansvarsfrihet som gör det möjligt för kommissionen att göra framsteg och samtidigt lösa ett antal problem som förekommit tidigare.
Jag vill ta upp några punkter som står i yttrandet från utskottet för sysselsättning. För det första delar vi revisionsrätten kritik på de bristande möjligheterna att mäta vilka effekter åtgärder inom ramen för strukturfonderna har på sysselsättningen. Jag skulle gärna vilja be kommissionen att ägna mer uppmärksamhet åt det. Vi har långsamt men säkert gjort jättelika framsteg på det området, men det verkar inte ännu märkas i vår hantering av de fonderna.
En annan punkt är finansieringsfrågan. När det gäller anslag från den socialfonden har det den gångna perioden förekommit problem. Dessa problem finns tyvärr kvar. Det bör också uppmärksammas.
Slutligen är det problemen med Leonardo-programmet. Ni vet att Leonardo-programmet har spelat en mycket viktig roll i de händelser som ledde till den förra kommissionens avsked. Vi vill dock betona att det nu måste komma en tydlig avslutning på det där och att tillräcklig uppmärksamhet måste ägnas åt de lärdomar som dragits med avseende på BAT (kontoren för tekniskt bistånd). Det är de viktigaste punkterna och dem skulle jag vilja betona. Naturligtvis har budgetkontrollutskottet inte kunnat införliva de här punkterna helt och hållet men jag skulle ändå vilja ta tillfället i akt att bifoga dessa punkter till den lista som redan lagts fram.

Sakellariou
Herr talman, mina damer och herrar, kära kolleger! I utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har vi diskuterat kollegan Stauners betänkande, mot bakgrund av ett yttrande från kollegan Thieleman, och enhälligt kommit fram till slutsatser som innehåller en annan politisk bedömning för ansvarsfriheten för 1998. Tre påpekanden om detta:
För det första: Vi anser att vi visserligen kan dra lärdom av det som skett i det förflutna och naturligtvis fullständigt måste klara upp allt som vi har nya bevis för. Men vi vill ge kommissionen uppgifter som har med framtiden att göra, och inte med att klara upp det förflutna, som den inte en gång är ansvarig för.
För det andra: Vi har under den gångna mandatperioden i en unik kraftprestation överlämnat straffbara missförhållanden till rättsväsendet. Vi har sett till att OLAF får struktur och möjligheter att undersöka varje misstanke och varje oriktighet. Vi vill äntligen ge rättsväsendet, OLAF och de avslutade disciplinära åtgärderna och besluten vårt förtroende, och arbeta tillitsfullt tillsammans med ordförande Prodis nya kommission just på grundval av de nya bestämmelser och förpliktelser som skapats i detta avseende.
För det tredje: Hit hör att också notera och acceptera sådana resultat - kollegan Bourlanges gick tidigare in på det - som exempelvis det avslutade disciplinära förfarandet när det gäller ECHO, även om kollegan Blak med näbbar och klor - som han sade tidigare - vill agera mot det. Det måste äntligen bli klart för varje kollega att vi som parlamentsledamöter visserligen måste iaktta våra kontrolluppgifter så noga som möjligt, men varken är detektiver eller allmänna åklagare och absolut inte några hämndens änglar, så att säga black vengeance angels,.
Att begära en förnyad granskning av förfaranden, utan att lägga fram nya bevis eller fakta, bidrar föga till vårt parlaments trovärdighet!

Heaton-Harris
Herr talman! Jag välkomnar alla betänkanden om ansvarsfrihetsförfarandet, i synnerhet Stauners betänkande. Innan jag ger mina första kommentarer vill jag bara välkomna det McAvan sade om tillgång till uppgifter från kommissionen. Jag har funnit att det synnerligen svårt att få viktiga handlingar och uppgifter från den vid en rad tillfällen, i synnerhet beträffande olika budgetposter som har med kultur att göra. Det vore till stor nytta om kommissionen kunde ge oss mer uppgifter och de rapporter vi ber om.
Jag välkomnar Stauners betänkande av en rad skäl. Ett av dem är att vi när vi behandlar 1998 bör undersöka det som förevarit och försöka finna svar på de frågor vi har ställt om problemen med Fléchard, ECHO och MED. Allt detta är relevant nu då vi måste dra lärdomar från det. Varje nytt bevismaterial som uppstår ur dessa fall måste undersökas. Dessa undersökningar måste vara mycket rigorösa och måste rapporteras tillbaka till oss. OLAF måste komma till användning.
De tre fallen jag nämnde är också mycket viktiga eftersom de ställer fyra nuvarande kommissionärer i en synnerligen dålig dager. Alla fyra måste undersöka sitt förflutna noggrant, säga som det är och visa denna nya kommission var reformer behövs. Jag hoppas att kommissionär Kinnock lyssnar på denna debatt och reflekterar över den. Det finns många lärdomar att dra och många frågor att besvara, och han är den man som har ansvaret för att vi får svar på dessa frågor nu.
Jag skulle också vilja påpeka ett par saker beträffande Kuhnes betänkande om beviljande av ansvarsfrihet för parlamentets genomförande av sin egen budget. Vi kastar regelbundet sten på kommissionen, men när det ibland handlar om att se över våra egna finanser så är vi litet långsamma med att fatta galoppen. Även om vi rekommenderade beviljande av ansvarsfrihet för vår egen budget denna gång, så finns det ett antal punkter i betänkandet om ansvarsfrihet som vi borde ta en titt på, i synnerhet inventeringsorganen och det nya systemet. Jag välkomnar det faktum att Kuhnes betänkande kräver ett betänkande om parlamentets nya inventeringssystem.
Jag hoppas att kommissionen tar sig tid att följa denna debatt på allvar. Detta parlament är mycket seriöst i det sätt på vilket det beviljar ansvarsfrihet till olika budgetar. Jag håller med Morgan att vi kanske borde reflektera över hur vi beviljar ansvarsfrihet för budgetarna i framtiden. Men just nu har kommissionen en rad frågor att svara på och jag hoppas att den börjar omedelbart.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag får ta till orda för andra gången här i dag, och jag vill tacka för den mycket konstruktiva atmosfären i denna synnerligen utförliga debatt. Med tanke på tiden kan jag naturligtvis inte gå in på alla talarinlägg, utan skall försöka samla de olika frågorna.
I de olika talarinläggen spelade frågan om tillgång till den information som krävs för att kunna genomföra ansvarsfrihetsprocessen med nödvändigt allvar, med det erforderliga underlaget för denna process, en stor roll.
I detta sammangång vill jag än en gång påpeka att kommissionen har överlämnat alla begärda konfidentiella rapporter till föredragandena respektive till budgetkontrollutskottet. Jag måste därför helt enkelt be er att när ni förebrår oss för att något inte skulle ha överlämnats, så måste ni också namnge detta konkret, ty bara på den grundvalen kan vi här undanröja missförstånden eller ge er ytterligare information; detta skall inte misslyckas på grund av kommissionen. Det finns i själva verket en tvistefråga som också måste lösas för det framtida förfarandet, och det är frågan om protokollen över de disciplinära förfarandena respektive de administrativa undersökningarna. På grund av personliga intressen, som bör skyddas, omfattas denna fråga fortfarande inte av avtalet, och jag vill påpeka att särskilda bestämmelser gäller även för parlamentet vid disciplinära förfaranden.
Jag vill också gå in på Blaks fråga om frågeformulären. Det har tidigare funnits ett specifikt förfarande för frågeformulär. Detta har nu, vill jag säga, informellt ändrats av utskottet. Det ledde för kommissionens del till förvirring om huruvida det frågeformulär som gjorts upp av Blak, men inte bekräftats av utskottet, var ett officiellt frågeformulär eller inte. Kommissionen sade sedan, trots denna ouppklarade fråga, att den naturligtvis skulle besvara frågeformuläret. Detta visar på nytt att det här verkligen är klokt att ställa upp klara regler för förfarandet. Kommissionen är verkligen inte intresserad av sådana missförstånd eller dispyter, utan låt oss här skapa klara förfaranden, så att samarbetet också blir fullständigt och tillfredsställande för alla.
Jag vill ta upp en punkt som berörts av ordföranden i budgetkontrollutskottet, eftersom frågan ställts varför listan på de gamla fallen ännu inte överlämnats. Här kan jag bara påpeka att förfarandet har ändrats i och med den rättsliga grunden för OLAF. I OLAF:s rättsliga grund står det helt klart att OLAF:s direktör ansvarar för information om undersökningar respektive undersökningsresultat. Jag tror att vi sedan någon gång måste diskutera detta tillsammans med budgetkontrollutskottet och med OLAF:s direktör, eftersom kommissionen inte längre har den befogenheten. När det gäller vilka undersökningar som befinner sig i vilken fas har ju kommissionen inte heller mer information än ni, och det anser jag på denna punkt också vara riktigt. Såtillvida måste vi tala med OLAF:s direktör om detta. Jag kommer naturligtvis också att vidarebefordra varje begäran, men jag kan inte i stället för OLAF:s direktör ge någon information.
Ytterligare en viktig punkt var frågan om det disciplinära förfarandet. Jag vill ta upp också detta än en gång. Kommissionen har ju i sin vitbok förklarat för van Hulten att den vill reformera detta disciplinära förfarande, så som det nu ser ut. Men vi måste fortsätta att använda oss av de reformsteg som finns i Fördraget om Europeiska unionen. I gengäld kan vi vidta den åtgärden att vi också införlivar externa enheter i det disciplinära förfarandet, för att tydliggöra att det inte handlar om någon sorts closed shops utan om ett reguljärt förfarande, som sker objektivt, för att möjliggöra granskningen av anklagelser.
Av mängden påpekanden vill jag sedan också ta upp frågan om ansvarsfrihetsförfarandet. Fru Morgan, jag tackar er för era förslag för att klargöra ansvarsfrihetsförfarandet, och i detta sammanhang även Bourlanges, som på denna punkt har refererat till frågan om tolkning av det nuvarande fördraget.
Herr Bösch, ni påpekade att rådet i år inte enhälligt rekommenderade ansvarsfrihet för kommissionen. I själva verket godkände Nederländerna inte detta beslut, med hänvisning till att kommissionen borde utarbeta en klar tidtabell. Herr Mulder, ni anknöt också en gång till detta. Jag tror att vi - också i budgetkontrollutskottet - någon gång bör diskutera detta, ty även om förfarandet i Nederländerna naturligtvis är ett annat, så finns det värdefulla hänvisningar till vad man kanske också skulle kunna införliva i förfarandet inom ramen för den europeiska budgeten.
Beträffande frågan om reformen och ekonomistyrningen - detta gick också flera påpekanden, anmärkningar och förslag in på: Kommissionen har ju i sin vitbok klargjort att reformen av ekonomistyrningen är en av de centrala punkterna. Om det i vitboken som ett förslag står att ex-ante-ekonomistyrningen, som hittills varit centraliserad, skall ändras, avskaffas och decentraliseras, herr Bösch, då tar vi med detta också upp ett förslag, som alltid betonats i rapporten från den oberoende expertkommittén och från revisionsrätten. Det handlar ju inte om att minska kontrollen, utan om att göra den mer effektiv. Jag är i själva verket övertygad om att det i det syftet är nödvändigt att verkligen göra alla tjänstemän, som har att göra med Europas pengar, ansvariga för att utbetalningarna blir effektiva och att de sker korrekt. Ingen får gömma sig bakom ryggen på en centraliserad ekonomistyrning.
Kommissionen har ju också fattat beslut om att inrätta en separat intern ex-post-revisionstjänst, och jag tror att det därigenom också blir tydligt att kommissionen i själva verket tar ärendet med en förbättrad ekonomistyrning mycket allvarligt.
Det har tydligt sagts att målet måste vara att minska felprocenten, och det kan jag bara hålla med om. Men jag kan naturligtvis inte heller i efterskott minska felprocenten för budgetarna 1998 eller 1999. Målet är snarare att i klara steg komma fram till ett bättre resultat för framtiden. Det är ju också innehållet i den handlingsplan som kommissionen har lagt fram.
I detta sammanhang vill jag också än en gång ta upp det som ni sade, herr Pomés Ruiz, om att kommissionen kanske också borde meddela utskottet vilka konfidentiella rapporter den har lagt fram för ansvarsfrihetsförfarandet. Denna uppmaning skall jag gärna efterkomma, eftersom det, tror jag, också tjänar till att klargöra situationen.
Langenhausen har totalt sett i sitt inlägg utövat kritik mot unionens oberoende styrekonom med tanke på en rapport om forskningscentrumet i Geel. Men jag vill påpeka att det är felaktigt att säga att styrekonomen är ansvarig för plutoniumhändelsen i Geel, ty hon har varken något överinseende över kärnteknik eller någon som helst annan kontroll i Geel. Men jag har naturligtvis noterat denna anklagelse och redan inlett en administrativ undersökning för att slå fast om det existerade någon skyldighet att lämna information om diskussionen av rapporten med forskningscentrumet och att lämna vidare rapporten till Europeiska revisionsrätten.
Fru Fereira, jag vill gratulera er till ert första tal i parlamentet och tacka för er vädjan om samarbete till förmån för den europeiska politiken.
Avslutningsvis vill jag säga att jag inte betraktar ajourneringen av ansvarsfriheten som en konfrontation, utan jag anser att Europaparlamentet har utnyttjat sin rätt att begära information, ställa villkor och uppmana kommissionen att inleda åtgärder. Detta är Europaparlamentets fulla rätt. Jag ser i resolutionens krav också ett stöd på vägen till förnyande av den europeiska politiken, och såtillvida kan jag verkligen lova att vi kommer att mycket noga notera varje enskild punkt i denna resolution, ta dem på fullt allvar och mycket snart ge er våra svar beträffande den information som krävs och de steg som tagits.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.45 och återupptogs kl. 12.00.)

OMRÖSTNING
***

Andrabehandlingsrekommendation av Kauppi för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (12004/2/1999 - C5-0306/1999 - 1998/0252(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om att starta och driva affärsverksamhet i institut för elektroniska pengar samt om tillsyn av sådan verksamhet och
om rådets gemensamma ståndpunkt (12005/1/1999 - C5-0307/1999 - 1998/0253(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 77/780/EEG om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut
Före omröstningen:
Bolkestein, kommissionen. (EN) Efter den debatt som ägde rum i går och som en upprepning av de argument jag framförde i går, så skulle jag vilja sammanfatta kommissionens ståndpunkt på följande sätt. De första två ändringsförslagen behandlar möjligheten till inlösen till parikursen. Kommissionens uppfattning är att detta leder till en onödig rättslig osäkerhet i texten. Det är därför som kommissionen inte kan tänka sig att godkänna de två första ändringsförslagen.
Ändringsförslag 3 och 4 begränsar avsevärt medlemsstaternas möjlighet att göra undantag från tillämpningen av en del eller samtliga bestämmelser i direktivet till vissa begränsade elektroniska penningstrukturer. Som jag sade i går, om det finns en legitim oro så kan vi ta itu med den under översynen av hela förfarandet under de kommande åren. Därför kan kommissionen inte godkänna ändringsförslag 3 och 4.
Beträffande ändringsförslag 5, det sista ändringsförslaget, så är kommissionen fortfarande av uppfattningen att det vore bättre att avvisa alla fem ändringsförslag och lämna förslaget som det är, även om kommissionen själv intar en mindre negativ ståndpunkt gentemot det ändringsförslaget än den gör till de första fyra ändringsförslagen.
(Talmannen förklarade den första gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar) och den andra gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0084/2000) av Staes för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (10804/1/1999 - C5-0273/1999 - 1998/0301(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 95/53/EG om fastställande av principerna för organisationen av officiell kontroll på djurfoderområdet
Före omröstningen:

Bolkestein
. (EN) Å kommissionens och i synnerhet min kollega Byrnes vägnar, låt mig säga att kommissionen kan gå med på att godkänna samtliga ändringsförslag som lagts fram av parlamentet. Jag behöver inte tillägga något utöver det, då jag är övertygad om att parlamentet kommer att ta emot detta med öppna armar.
(Applåder)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0072/2000) av Lannoye för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 95/2/EG om andra livsmedelstillsatser än färgämnen och sötningsmedel (KOM(1999) 329 - C5-0068/1999 - 1999/0158(COD)).
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0090/2000) av Kirkhope för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Republiken Österrikes initiativ inför antagandet av rådets beslut om att bekämpa barnpornografi på Internet (10317/1999 - C5-0318/1999 - 1999/0822(CNS)).
Före slutomröstningen:

Schreyer
Mina damer och herrar ledamöter! Kommissionen stöder alla antagna ändringsförslag.
(Applåder)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0091/2000) av Frahm för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om bildande av en europeisk flyktingfond (KOM(1999) 686 - C5-0120/2000 - 1999/0274(CNS)).
Före omröstningen om ändringsförslagen:

Oostlander
Herr talman! Europeiska folkpartiet vill ha en särskild omröstning om ändringsförslag 19, varvid vi gärna skulle vilja föreslå en delad omröstning.

Talmannen
Jag är ledsen, men det är för sent. Begäran lades inte fram i tid. Den måste göras kvällen före omröstningarna. Arbetsordningen är mycket klar på den punkten.
Jag skall förklara för kammaren att skälet till varför vi gör så här är att alla grupper skall kunna förbereda sina röstsedlar och att det inte skall uppstå någon förvirring under omröstningarna. Om vi börjar bryta mot den regeln så skulle det bara skapa kaos under omröstningarna.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Röstförklaringar
Betänkande (A5-0084/2000) av Staes:

Caudron
Det förslag vi debatterar i dag syftar till att ändra direktiv 95/53/EG för att få ett rättsligt instrument som är bättre anpassat till kraven på kontroll på djurfoderområdet.
Till följd av dioxinkrisen i maj 1999 framstod en anpassning av denna lagstiftning som nödvändig. Kommissionen aviserade då ett lagstiftningsprogram med syftet att förbättra bestämmelserna om livsmedelssäkerhet. Rådet och Europaparlamentet antog programmet, som omfattar en översyn av direktiv 95/53/EG.
Vid den tidpunkten identifierades flera problem. I samband med att kommissionen gjorde en kontroll kom det fram att krisen inte hade skötts väl, särskilt samordningen mellan de olika berörda myndigheterna hade varit dålig. Information om dioxinsmittan överlämnades sent till kommissionen och åtgärder vidtagna på nationell nivå var inte tillräckliga.
För att kompensera dessa brister syftar förslaget till att kommissionens och medlemsstaternas experter skall få möjlighet att genomföra kontroller inte endast inom gemenskapen, utan också i tredje land, särskilt efter uppkomsten av ett fenomen som kan inverka negativt på djurfoder som saluförs i gemenskapen; att införa ett skyddssystem och ge kommissionen möjligheten att om nödvändigt skicka ut gemenskapens experter för att kontrollera att gemenskapens bestämmelser respekteras, och i förekommande fall vidta lämpliga åtgärder; att låta kommissionen anta specifika samordnade kontrollprogram - utöver de allmänna program som redan föreskrivs i direktiv 95/53/EG - i händelse av en oväntad smitta som kan utgöra en överhängande och allvarlig risk för människors och djurs hälsa.
Den gemensamma ståndpunkten har inte införlivat en rätt för Europeiska kommissionen att i krissituationer vidta skyddsåtgärder som är anpassade till foderområdet. Detta är givetvis mycket klandervärt, ja till och med oansvarigt! Därför föreslår föredraganden att denna bestämmelse återinförs, vilket gläder mig, för utan den kan man inte garantera att konsumenterna skyddas i händelse av en kris på livsmedelsområdet.
Betänkande (A5-0072/2000) Lannoye:

Caudron
. (FR) Jag vill gratulera föredraganden till hans arbete om förslaget till ändring av 95/2/EG. Detta direktiv tillåter användning av vissa nya livsmedelstillsatser som för närvarande är förbjudna, men som nyligen har utvärderats av vetenskapliga livsmedelskommittén och bedömts vara lämpade för livsmedel.
Betänkandet uttrycker på ett bra sätt konsumenternas oro inför vågen av tillsatser och kemiska substanser i vardagliga livsmedelsprodukter. Dessa har i grunden förändrats på grund av ändrad livsstil och ny teknik. Den tid som ägnas åt matlagning har reducerats avsevärt. Det gör att vi ofta äter halvfabrikat, som är praktiska men som inte riktigt motsvarar våra krav på smak och framför allt inte våra behov av vitaminer, mineralsalt... De industriellt tillverkade livsmedelsprodukter som når fram till våra tallrikar har ofta förädlats i stor utsträckning, vilket gör att smak, konsistens och färg går förlorade. För att kompensera för dessa olägenheter tillsätter livsmedelskemisterna aromer, smaktillsatser, stärkelse, färgämnen, osv. Eftersom kedjorna för livsmedelsdistribution har blivit allt längre blir det nödvändigt att använda konserveringsmedel och antioxidanter.
Detta framkallar givetvis en oro bland konsumenterna, som till följd av den senaste tidens livsmedelskriser har blivit alltmer angelägna om att få veta vad som ligger på deras tallrik! För att bemöta dessa farhågor har Europeiska unionen försett sig med en synnerligen sammansatt lagstiftningsarsenal som syftar till att förebygga alla risker för konsumenten. För att rättfärdiga en tillsats i en livsmedelsprodukt bör således tre kriterier uppfyllas, vilka kan tolkas tämligen fritt: Det tekniska behovet av en tillsats. Detta behov fastställs givetvis av industrin, som framför allt argumenterar i termer av lägre produktionskostnader och erövring av nya marknader. Detta kriterium väger för närvarande mycket tungt i vågskålen. Betydelsen för konsumenten är ett ytterst vagt begrepp. Har konsumenten verkligen lust att äta frukt eller grönsaker som kan ligga en månad i kylskåpet utan att ändra utseende? Slutligen ofarligheten. Innan ett ämne skall godkännas som livsmedelstillsats är ämnet i princip föremål för en toxikologisk bedömning. Vanligen utför man många laboratorieförsök på djur för att fastställa om ämnet i fråga är oskadligt och i vilka mängder man kan inta det utan fara.
Många brister kvarstår! Å ena sidan reagerar människan inte alltid som djuren; det är således alltid problematiskt att tillämpa resultaten av djurförsök direkt på människan. Å andra sidan testar man hur varje enskilt ämne inverkar om det intas separat. Men vår föda innehåller ofta en blandning av olika ämnen vars effekter man inte alltid känner till! Försiktighetsprincipen bör tillämpas så strikt som möjligt när det gäller livsmedel! Det tas inte tillräckligt stor hänsyn till den i kommissionens förslag! Vi förväntar oss därför att kommissionen föreslår bestämmelser som i större utsträckning stärker konsumentskyddet, men som även främjar livsmedel med kvalitet!
Betänkande (A5-0090/2000) av Kirkhope:

Blak och Lund
. (DA) De danska socialdemokratiska ledamöterna av Europaparlamentet har valt att rösta för betänkandet och stöder fullständigt de initiativ som föreslås i detta. Internet har skapat en helt ny situation för kopiering, försäljning och distribution av barnpornografi. Internet fungerar oberoende av nationsgränser och det är därför inte möjligt för en enskild stat att effektivt förhindra spridningen av barnpornografi. Initiativ som detta, genom vilket samarbetet mellan stater ökas i en gemensam kamp mot spridningen av barnpornografi, är absolut nödvändiga.

Caudron
. (FR) Som jag sade under föregående sammanträdesperiod i debatten om barnsexturism, finns det ingenting som väcker så mycket avsky och avsmak som sexuellt utnyttjande av barn. Vi måste erkänna att Internet underlättar denna "verksamhet" genom att alla slags perverterade människor får möjlighet att besöka olagliga hemsidor.
Efter att ha gjort detta mer än skrämmande konstaterande är det nödvändigt att fundera över sätt att bekämpa detta fenomen för att skydda våra barn. Jag välkomnar för övrigt det arbete som har gjorts i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, vilket har lett fram till mycket intressanta förslag. Utskottet förelår att det i varje medlemsstat i Europeiska unionen skall finnas särskilda polisenheter med uppdraget att övervaka Internet och söka efter barnpornografiskt material. Det räcker faktiskt inte att reagera på redan avslöjade övergrepp, om man vill agera effektivt mot barnpornografi på Internet. I betänkandet fastställs för övrigt barnets ålder till 16 år som referens för en definition av vad som skall anses vara barnpornografi.
Jag stöder också föredraganden som insisterar på det faktum att rådets beslut borde vara mer tvingande och att de föreslagna åtgärderna inte bör överlåtas till medlemsstaternas godtycke.
Begreppet "barnpornografiskt brott" bör också utvidgas väsentligt! Man föreslår att "framställning, försäljning och spridning eller övriga former av handel med barnpornografi samt innehav av sådant material skall straffbeläggas." Men "innehav skall endast vara straffbart i den mån det förvärvats på ett medvetet sätt eller genom avsiktlig handling eller [...] medvetet upprätthålls". Annars kan de som "surfar" på Internet och av misstag hamnar på en hemsida med presentation av barnpornografiskt material också straffbeläggas. Definitionen av brottsliga handlingar utsträcks också till att gälla framställningar som även om de inte involverar barn skulle kunna eller vilja låta det framstå på det sättet. Straffen för användare av barnpornografiskt material måste vara avskräckande.
Det är för övrigt mycket viktigt att organisera ett bättre samarbete mellan medlemsstaternas polisstyrkor via Europol.
Europaparlamentet måste lägga fram djärva förslag och visa att det är mycket vaksamt. Vi måste uppbåda alla möjliga preventiva och repressiva medel för att bekämpa den här typen av fenomen. Detta förslag går i den riktningen, och därför kan jag inte annat än att ge det mitt stöd.

Darras
. (FR) Detta initiativ från rådets sida är nödvändigt, eftersom man inte får använda barndomen och aningslösheten för kommersiella och förnedrande ändamål som förnekar människans värde. Det är ytterst viktigt att kunna förebygga sådana kränkningar av individens och barnets rättigheter och inte nöja sig med att reagera. Jag delar den ståndpunkt som föredraganden och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor lägger fram, nämligen att rådets förslag skall göras mer tvingande. Definitionen av barnpornografiska brott bör också vara mer strikt. Den som parlamentets utskott presenterar finner jag helt lämplig: "framställning, försäljning och spridning eller övriga former av handel med barnpornografiskt material samt innehav av sådant material skall straffbeläggas". Men "innehav skall endast vara straffbart i den mån det förvärvats på ett medvetet sätt eller genom avsiktlig handling".
Alla medborgare behöver mobilisera sig och vara vaksamma, inte bara polisstyrkorna via Europol och offentliga myndigheter, utan också Internetanvändare och ekonomiska producenter på nätet, så att man skall kunna identifiera användarna av dessa elektroniska meddelanden. Det står alltför mycket på spel för att inte kräva en allmän mobilisering mot denna fara, och därför kan jag inte annat än rösta för detta betänkande.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. Beträffande ändringsförslagen 22-28, vilka är föremål för en gemensam omröstning, vill vi anföra följande: Vi ser ytterst allvarligt på problemet med barnpornografi, på Internet liksom i andra media, och delar givetvis uppfattningen att såväl medlemsstaterna som kandidatländerna skall göra allt som står i deras makt för att bekämpa barnpornografin. På samma sätt är det viktigt att gemensamma och verkningsfulla åtgärder vidtas, och att Europaparlamentet löpande hålls informerat om detta arbetes fortskridande.
Av samma skäl som vi ställer oss negativa till förslagen om upprättandet av särskilda register över dömda sexbrottslingar (ändringsförslagen 21, 30 och 32), anser vi inte ändringsförslag 24 vara politiskt eftersträvansvärt. Att fastställa identiteten hos de personer som tilldelas en e-postadress skulle, om det ens vore tekniskt möjligt, innebära en alltför långtgående inskränkning av den personliga integriteten, samt riskera att den lagliga och högst önskvärda användningen av Internet hindras.

Montfort
. (FR) Det 21:a seklet är kommunikationernas sekel. Paradoxalt nog har det blivit vanligare att kontakta vänner eller kolleger på andra sidan jordklotet än att diskutera med sina närmaste grannar. På Internets stora marknad har vissa funnit en väg till lättförtjänta pengar genom människors misär. Omoraliska producenter och distributörer har bestämt sig för att uppfylla vissa personers avvikande lustar genom att sprida barnpornografiska dokument på Internet.
Ingen upprörs över att se ett stort antal prostituerade på gatorna kring denna byggnad eller över att se dem utställda i skyltfönster runtomkring i Bryssel. Ingen protesterar när tobakshandlarna säljer - låt vara på översta hyllan - tidningar som förhärligar de allra värsta avvikelser, inklusive pedofiler. Och ändå - som om allt detta inte hängde samman - upprörs kammaren i dag över barnpornografi. Kravlösheten ger också här prov på sina skador: den mättar ett fåtals sinnesförvirring, men är en källa till olycka för många andra. Det är därför nödvändigt att våra respektive staters polisiära och rättsliga myndigheter får medel att kämpa mot denna plåga som drabbar de allra svagaste ibland oss . På det här området, som till sin natur är gränsöverskridande, kan det vara bra att Europeiska unionen ger sitt bidrag.

Men även om kampen måste föras inom ramen för ett internationellt samarbete är det också nödvändigt att den förs till vardags, genom att man slutar banalisera den här formen av verksamheter. Som så ofta kommer man att svara mig att detta alltid har existerat och alltid kommer att existera. Vilken fatalism ligger det inte i en sådan kommentar, vilken nonchalans, vilket förakt för de mänskliga villkoren. Jag gläder mig åt att våra institutioner i dag har kommit till insikt om denna tragedi som tusentals barn i världen genomlever, även i våra länder, och att de har beslutat sig för att komma till rätta med det.
Jag är dock rädd att det sedvanliga fenomenet "två synsätt, två tillvägagångssätt" tömmer sådana åtgärder på deras betydelse, för vilken trovärdighet kan man känna för politiker som avgränsar kampen för mänsklig värdighet att gälla vissa och inte andra? Barnen är självfallet i behov av ett särskilt skydd från vår sida, men i ett samhälle som har förlorat sina hållpunkter, vilka dessa än är, och som i den individuella frihetens namn lämnar de som farit illa i livet vid vägkanten, är det vår skyldighet att kämpa för att alla - barn och vuxna - skall kunna leva ett värdigt liv.

Jag hoppas, utan att fästa alltför stor tilltro till det, att det kommer en dag då det allmänna bästa återigen kommer att vara vår främsta angelägenhet, så att vi inte längre uppfyller de värsta frestelserna, utan de högst syftande ambitionerna.
Betänkande (A5-0091/2000) av Frahm:

Laguiller
Herr talman! Att upprätta en europeisk flyktingfond är det minsta man kan göra för att ta emot flyktingar och fördrivna personer som kan komma till Europeiska unionens territorium. Vi röstar således för att det bildas en sådan fond, även om den uppenbart är otillräcklig för att ombesörja mottagandet av flyktingar under korrekta omständigheter och framför allt tjänar som alibi.
Låt oss bara komma ihåg vilken vedervärdig attityd de europeiska länderna - i synnerhet de som bär ansvaret för bombningarna av Serbien och Kosovo - har visat gentemot de flyktingar som har tvingats i exil, många av dem just på grund av dessa bombningar. De är flyktingar som det rika Europa i huvudsak har låtit regionens grannländer ta ansvar för, länder som ännu inte har återhämtat sig från deras ankomst.
För övrigt riktar vi kritik mot det faktum att Europeiska unionens stater gör tilldelningen av flyktingstatus alltmer restriktiv och godtycklig. Vi kritiserar det faktum att ett stort antal kvinnor och män som flyr ett förtryck vägras denna status och därmed förvandlas till illegala invandrare med ett ständigt hot om att skickas tillbaka till sitt ursprungsland, vilket ofta medför mycket stora risker.

Berthu
. (FR) Bildandet av en europeisk flyktingfond, vilket Europaparlamentet har godkänt trots en negativ röst från Gruppen Unionen för nationernas Europa, är ett bra exempel på de hycklande förslag som inte löser någonting ute i samhället och som endast bidrar till att förvärra situationen genom att överföra kostsamma och okontrollerade befogenheter till EU.
Som jag förklarade i mitt anförande i går, är det specifika syftet med denna fond inte att hantera ovanliga, exceptionella och dramatiska flyktingströmmar från länder i kris. Ändamålet är att sköta den löpande fördelningen av medel för att hantera den sedvanliga strömmen av alla slags flyktingar som vänder sig till de mest utvecklade länderna.
Men vad kommer denna fond att bidra med ytterligare, i förhållande till den nuvarande situationen? Precis som i fallet med strukturfonderna kommer man att förmå medborgarna att tro att Europa ger dem pengar som fallit ned från himlen för att hantera flyktingarna. Men i realiteten faller pengarna inte ned från himlen: de tas ut av samma medborgare som inte märker det. Europa kapar därmed åt sig ett gott rykte på ett billigt sätt.
Förfarandet är alltid detsamma: man väljer en beklämmande situation (här flyktingarnas) i syfte att vädja till - inte till det sunda förnuftet - utan till människors medlidande. Man förklarar att Europa kommer att ge samverkanseffekter så att problemet kan lösas till en lägre kostnad, och för att bevisa det förkunnar man att den nya fonden kommer att bli en enkel organism som skall tilldelas begränsade resurser. Men under de kommande årens lopp kommer man att märka att de befogenheter som överförts till Bryssel utövas på ett föga strikt sätt, eftersom de är alltför avskärmade från medborgarna, att fonden har fråntagit staterna deras ansvar, att det därmed krävs mera pengar, att det då också krävs EU-kontrollanter för att övervaka användningen av dessa krediter och att det krävs en europeisk förvaltning för att förvalta det som kommer att ha blivit ett okontrollerbart monster.
Vi har nu direkt fått bevittna uppkomsten av ett nytt europeiskt avsteg som kommer att stå alla mycket dyrt, vilket endast leder till att staterna förvandlas till bidragstagare, och till råga på allt utgörs bidragen av deras egna pengar.

Caudron
. (FR) I slutet av 1998 föreslog kommissionen ett handlingsprogram för gemenskapen med syftet att integrera flyktingarna i unionen. Till följd av vår ståndpunkt och rådets reaktioner ersatte kommissionen utkastet med ett förslag om att upprätta en europeisk flyktingfond, i första hand för en tidsperiod på fem år (2000-2004). Jag måste säga att det gör mig mycket tillfredsställd!
Genom att presentera ett flerårigt projekt för ett vidare tillämpningsområde, grundar sig kommissionen på Amsterdamfördraget för att vidta långsiktiga åtgärder till förmån för flyktingar och fördrivna personer, och för att bemöta de krav som formulerades vid Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999, om att inrätta ett system anpassat efter krissituationer.
Detta utgör en klar förbättring i förhållande till den praxis som hittills har varit rådande.
Fonden inrättar ett system för finansiell omfördelning i syfte att utjämna de kostnader som medlemsstaterna tar på sig för att ta emot flyktingar, och att tillåta de stater som har de minst utvecklade mottagningssystemen att hämta in sin eftersläpning.
Fonden skall i ett enda instrument integrera den europeiska flyktingpolitikens tre aspekter: mottagande, integration och återvändande av flyktingar och fördrivna personer. Den kommer att understödja åtgärder i medlemsstaterna såsom förbättrade villkor vid flyktingmottagande och bättre förfaranden vad gäller infrastrukturer och tjänster (förläggningar, materiell hjälp, socialt stöd, rådgivning om administrativa formaliteter); en integration av personer som har någon form av stabilt internationellt skydd; ett frivilligt återvändande till hemlandet samt en återanpassning i ursprungslandet.
Målgrupperna är flyktingar i enlighet med Genèvekonventionen, personer som har ansökt om en sådan status samt fördrivna personer som ansökt om tillfälligt skydd. Som ett komplement till de strukturella åtgärderna har kommissionen föreslagit att fonden skall finansiera akuta åtgärder i händelse av massiva och plötsliga flyktingströmmar.
För budgetåret 2000 föreslår kommissionen ett anslag på 26 miljoner euro för strukturella åtgärder och 10 miljoner euro för akuta åtgärder. Dessa anslag är som så ofta illa anpassat till behoven. Om man önskar uppnå resultat behöver fonden en utökad budget. Europeiska kommissionen bör lägga fram finansiella bedömningar som täcker hela den programperiod som omfattas av den nuvarande budgetplanen, och i förekommande fall ett förslag om översyn av medlen, med tanke på att det kommer att krävas mycket större belopp för att förverkliga fondens mål.
Jag skall avsluta genom att insistera på det faktum att bildandet av en europeisk flyktingfond utgör ett första steg mot ett gemensamt asylsystem och att vi måste fortsätta att arbeta i den riktningen!

Schröder, Ilka
 - (DE) Om skapandet av en europeisk flyktingfond hade till syfte att göra asyl- och flyktingpolitiken i unionens medlemsstater öppnare och mer människovärdig, så skulle man se positivt på detta steg. Fonden, som helt enkelt skapas genom att tre budgetposter slås samman till en, kommer dock inte att åstadkomma detta. Det framgår inte bara av debatten vad det handlar om vid skapandet av Europeiska flyktingfonden, nämligen om "fördelning av bördorna".
Det är principiellt felaktigt att tolka invandring av personer som söker skydd i EU som en "börda", som måste "fördelas". På en sådan grundval kan ingen politik byggas upp, som tar hänsyn till förföljda personers och flyktingars intressen på något sätt som står i samband med mänskliga rättigheter. Medlemsstaternas och unionens politik är - det stod klart senast när man tog in en "återtagandebestämmelse" i Loméavtalet - inriktad på att stänga gränserna och avvärja strömmen av flyktingar. Om grunddragen i den europeiska asyl- och flyktingpolitiken ser ut på det viset, och om flyktingar betraktas som "bördor", då är skapandet av en flyktingfond kosmetika för att dölja det verkliga ansiktet: en europeisk politik för att täta till gränserna.
I denna form föranleder fonden inte någon stat att ändra sin politik i riktning mot mer öppenhet i fråga om invandring av flyktingar. Inte heller kan den förbättra rättssäkerheten för personer som är förföljda och som söker skydd. Det är just detta det borde handla om, liksom om flyktingarnas rättighet till deltagande och delaktighet.
Europeiska unionen begär frihet för kapitalet över hela världen. Friheten för personer fortsätter att inskränkas, genom att den stänger gränserna och isolerar sig gentemot flyktingar och asylsökande. Varje år omkommer många flyktingar vid EU:s yttre gränser, de blir mördade.
Att mot denna bakgrund anta att man genom att skapa en flyktingfond gör asyl- och flyktingpolitiken mer human, vore en illusion. Därför avstår jag.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.25 och återupptogs kl. 15.00.)

Resultaten från Europeiska rådets möte den 23-24 mars 2000 i Lissabon
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om Europeiska rådets rapport och kommissionens uttalande om resultaten från Europeiska rådets möte i Lissabon, toppmötet om social frågor och sysselsättning.

Gama
. (PT) Fru talman, ärade kollegor! Europeiska rådet i Lissabon har säker givit nya impulser åt den europeiska dagordningen, och ledamöterna känner säkert till resultatet, antingen genom slutsatserna eller genom den stora mediebevakning som rådet fick av den europeiska och internationella pressen. Kärnidén att fastställa en ny global strategi för Europeiska unionen i den öppna, konkurrenskraftiga och globala världsekonomin uppnåddes: Att omvandla Europeiska unionen till det mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomiska området i världen, grundat på kunskap och på garantin om en hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och med större social sammanhållning. En ekonomi grundad på kunskap med stöd av ett informations- och forskningssamhälle, är en kraftfull faktor för Europeiska unionens utveckling och innebär givetvis ett påskyndande av en solid strukturell reform och ett fullständigt genomförande av den inre marknaden.
Detta gäller även moderniseringen av den europeiska sociala modellen, där man investerar i människorna och bekämpar det sociala utanförskapet. Det gäller även tillämpningen av en makroekonomisk politik som kan gynna den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen.
Vid Lissabonstrategins utformning spelade Europeiska rådets stärkta roll när det gäller samordning och inriktning en grundläggande roll, något som man varje år vid Europeiska rådets vårmöten kommer att kunna notera i de framsteg som görs samtidigt som man kommer att kunna fastställa huvudlinjerna för rådets olika områden . En ny modell för samordning fastställdes med en tidtabell för mål på kort, mellanlång och lång sikt, med definierade mål och med jämförelsemodeller grundade på god erfarenhet och andra indikatorer. Det är en öppen samordningsmodell som vi hoppas kommer att ge goda resultat. Den inriktning som väljs kommer också att överföras till den nationella politiken och utvärderas i en ömsesidig läroprocess.
De mål som uppställdes av Europeiska rådet i Lissabon är mycket omfattande och ger kommissionen särskild fullmakt. Ordförande Romano Prodi presenterade så sent som i går kommissionens program inför rådet och rådets olika grupperingar. Det är därför viktigt att beakta mångfalden i de plattformer där den i Lissabon utformade strategin utvecklas och vilka påverkar den vetenskapliga forskningen, utbildningen, den inre marknaden, industrin osv. Utvecklingen av den elektroniska handeln, avregleringen av telekommunikationsmarknaden samt skapandet av villkor för att reducera kostnaderna för en Internetanslutning är uppenbarligen grundläggande faktorer för moderniseringsstrategins framgång. Åtgärdsplanen e-Europe, som skall presenteras för Europeiska rådet i Feira, kommer också att vara avgörande för påskyndandet av Europeiska unionens utveckling mot informationssamhället.
Så sent som i går kunde jag meddela rådet (allmänna frågor) att det portugisiska ordförandeskapet redan har förberett en tidtabell för de fullmakter som givits av rådet för att vidta konkreta åtgärder inom vissa områden och se till att Europeiska rådets möten i Feira och Nice förbereds på ett lämpligt sätt. Ekofin-rådet skall i första hand förstärka Cardiffprocessen, åtgärdsprogrammet för finansiella tjänster, åtgärdsprogrammet för riskkapital, skattepaketet, den inskjutna revideringen av riktlinjerna för sysselsättningen och utvärderingen av hur statsfinanserna bidrar till tillväxt och sysselsättning.
Rådet (inre marknaden) skall ta hand om den elektroniska handeln, upphovsrätten och andra närstående rättigheter samt kontrollera exporten av produkter med dubbla användningsområden och undanröja alla hinder för tjänster liksom för offentlig upphandling, gemenskapsförvärv och förvärv av den offentliga sektorn genom elektronisk handel, fastställandet av en samordnad strategi för en förenkling av alla lagar och förordningar samt problemet med gemenskapspatent.
Rådet (sysselsättning och sociala frågor) skall revidera riktlinjerna för sysselsättningen, ge högnivågruppen för social trygghet fullmakt att förbereda en studie över pensionssystemets hållbarhet inför år 2020, att i kampen mot det sociala utanförskapet tillämpa en öppen samordningsmodell samt reflektera över den sociala politikens framtida inriktning så att en överenskommelse kan nås om den europeiska sociala dagordningen vid Europeiska rådets möte i Nice.
Rådet (forskning) skall ta hand om åtgärdsprogrammet för e-Europe samt påskynda genomförandet av ett europeiskt område för forskning.
Rådet (telekommunikation) skall dra slutsatser av översynen av telekommunikationsmarknaden och avregleringen av marknaden på det här området.
Rådet (konsumentskydd) skall ta hand om distansförsäljning av finansiella tjänster - avhängig ett godkännande av lagstiftningen - samt finna en utomrättslig lösning på konsumenttvister genom inrättandet av ett gemenskapsnät.
För att stödja Luxemburg och Cardiffprocesserna skall rådet (utbildning) titta på vilka framtida mål som skall gälla för utbildningssystemet, de nya grundläggande kunskaperna inom informationstekniken skall definieras på ett europeiskt plan, ett europeiskt diplom för grundläggande kunskaper inom informationsteknik skall inrättas samtidigt som rådande hinder för lärares rörlighet skall undanröjas och en europeisk norm för curriculum vitae utformas, dessutom skall målen genomföras i den nationella politiken, alla skolor skall vara anslutna till Internet fram till 2001 och ett nätverk av lärare inom informationsteknik skall byggas upp till år 2002.
Rådet (industri) skall utforma en stadga för småföretag samt titta på relevant erfarenhet för att skapa och utveckla innovationsföretag, i synnerhet små och medelstora företag.
Rådet (rättsliga och inrikes frågor) skall godkänna pågående lagstiftning om juridisk behörighet och verkställandet av beslut. Notera att verkställandet av nämnda mandat, fastställda i Lissabon, kräver ett gott samarbete mellan kommissionen, rådet och Europaparlamentet, eftersom många av de handlingar man skall fatta beslut om förutsätter ett medbeslutandeförfarande. Som ledamöterna säkert förstår kommer Europeiska rådets försök att fastställa mål i Lissabon att utkristalliseras i en viktig tidtabell för åtgärder, åtgärder som skall vidtas av kommissionen och rådets olika grupperingar. Det portugisiska ordförandeskapet har redan vidtagit lämpliga åtgärder på rådsnivå så att de olika grupperingarna omedelbart kan sätta igång med sina program inom respektive område, och så att man på lämpligt sätt kan samordna detta i ett sammanfattande betänkande, antingen av Europeiska rådet i Feira i juni i år eller av Europeiska rådet i Nice under det franska ordförandeskapet.

Prodi
. (IT) Fru talman, herr ordförande, ärade ledamöter! Det toppmöte som nyligen avhölls i Lissabon var - som minister Gama sade - en stor framgång för Europa. Det innebar verkligen en kursändring.
Europeiska rådet lade fast en ny strategi för unionen, en strategi som kommer att göra den till en ledande makt inom den nya kunskapsbaserade ekonomin och göra det möjligt att återställa förutsättningarna för full sysselsättning. De uppgifter vi har om de reviderade prognoserna, både för ekonomin och sysselsättningen, gör att vi redan i dag kan vara optimistiska.
Europeiska rådet gjorde i Lissabon ett beslutsamt politiskt åtagande att genomföra en ambitiös samhällsekonomisk plan. Klara mål för reformerna sattes upp, den europeiska sociala modellen stärktes och framför allt såg man till att gjorda åtaganden omedelbart kan följas av praktisk handling. Allt detta ger en klart ny signal om tro på Europas framtid och tro på en framtid för vår ekonomi och vår sociala sammanhållning.
Framgångarna i Lissabon berodde till stor del på det utmärkta förberedelsearbete det portugisiska ordförandeskapet hade gjort. António Guterres var föredömlig som debattledare, men även kommissionen bidrog på ett avgörande sätt till denna framgång: slutsatserna återspeglar faktiskt till stor del det preliminära sammanfattande dokument vi sammanställde före detta rådsmöte.
Debatten i Lissabon visade på en betydande enighet i större delen av frågorna. De enda verkligt kontroversiella punkterna är tidtabellen för avreglering av energi- och transportmarknaderna, frågan om den offentliga sektorn, skattepaketet och de regionala myndigheternas befogenheter vad gäller undervisningen. Det är viktiga, men väl avgränsade, punkter. Denna betydande enighet gjorde det möjligt för ordförandeskapet att fastställa en mycket ambitiös dagordning.
Jag skall inte uppehålla mig vid en analys av slutsatserna, utan begränsa mig till vissa framträdande punkter.
Europeiska rådet slog fast vikten av en sund och stark makroekonomisk politik, en skattepolitisk konsolidering, en hållbar ekonomisk politik och strukturella reformer.
Vad informationssamhället beträffar förverkligades de viktigaste delarna av initativet e-Europe, som kommissionen velat se, särskilt den rättsliga ramen för den elektroniska handeln, öppnandet av telekommunikationsmarknaderna, Internetuppkoppling för skolorna och utbildningen av lärarna. Kommissionen uppmanades att utarbeta en benchmarking-strategi för att finna bästa praxis och tillse att inte bara nödvändig infrastruktur skapas, utan också att erforderliga medel finns tillgängliga.
Vad gäller den inre marknaden antog Europeiska rådet ambitiösa mål för offentlig upphandling och förverkligande av handlingsplaner för finansiella tjänster och riskkapital. Dessutom kommer åtgärder att vidtas för att påskynda avregleringen av transporter, energi och posttjänster. Forskningen, utbildningen och det livslånga lärandet fick kraftigt stöd. Rådet kom dessutom överens om behovet av att kraftigt öka sysselsättningen, framför allt för kvinnor, och jag upprepar att dagens prognoser ser mycket trösterika ut vad detta beträffar.
Ett av de viktigaste framstegen var den enighet som uppnåddes mellan medlemsstaterna om behovet att granska möjligheten att modernisera trygghetssystemen och göra pensionssystemen hållbara, på grundval av ett initiativ från kommissionen. Fram till helt nyligen skulle en sådan överenskommelse ha varit otänkbar, och detta kan visa sig vara någonting enormt viktigt.
Kommissionen kommer alltså att spela en central roll i uppföljningen av detta toppmöte.
Låt mig påminna om en del av det vi skall göra: för det första skall vi utarbeta nya lagförslag, särskilt för den rättsliga ramen för e-commerce, som är mycket brådskande - man kan inte bedriva e-commerce med den rättsliga ram vi har - och för den offentliga upphandlingen. För det andra skall vi fortsätta med benchmarking för att hantera processen med "öppen samordning" i alla dess delar inom forskning, företagspolitik och social utslagning. För det tredje skall vi lägga fram ett meddelande med titeln "En ny social dagordning för Europa" som skall ligga till grund för toppmötet i Nice, som det franska ordförandeskapet skall organisera. Slutligen skall vi förbereda rådets möten under våren och sammanställa en årlig sammanfattning av framstegen på den ekonomiska och sociala området, en slags allmän rapport om det ekonomiska och sociala läget i Europa. Dessa rådsmöten på våren - som kommer att bli årligen återkommande - blir viktiga för att stämma av gjorda framsteg och utarbeta strategier för framtiden.
Kommissionen kommer alltså att spela en avgörande roll för att säkerställa att Europeiska rådets åtaganden omvandlas till konkret handlande. Endast därigenom kan Lissabon på allvar bli en framgång för Europa. Kommissionen måste vara pådrivande i denna process. Redan i morgon skall jag träffa mina kolleger i kommissionen för att tillse att arbetet påbörjas omedelbart, och att vi når de olika mål som har ställts upp. Jag är fast besluten att se till att denna kommissionen lever upp till gjorda åtaganden. Jag vill här tacka parlamentet för den stimulans och den uppmuntran, men också för de idéer, vi har fått under dessa debatter.
I Lissabon tog vi också itu med frågan om Balkan: det var under ett möte vid middagstid, som inte fanns med på dagordningen för det egentliga arbetet, men ett arbetsmöte i alla fall. Vid detta tillfälle tog jag upp frågan om Europeiska unionens politiska ansvar för Balkanregionen och underströk att hela vår trovärdighet står på spel. Europeiska rådet har skrivit under kommissionens och den höge representantens gemensamma rapport liksom vår begäran om en bättre samordning mellan de olika program Europeiska unionen bedriver i regionen. Jag upprepar här att denna samordning är nödvändig och brådskande, brådskande på ett dramatiskt sätt. På mitt initiativ kom stats- och regeringscheferna överens om att Donau måste saneras. Vi lade ihop våra resurser: nu förväntar jag mig att man tar lämpliga initiativ. Dessutom kom vi överens om att förenkla rutinerna för bistånd till Balkan.
Slutligen, vad Ryssland beträffar, insåg Europeiska rådet den strategiska karaktär våra förbindelser med Moskva har och uppmanade president Putin att ta hänsyn till vår oro över situationen i Tjetjenien. Jag har skickat honom ett brev i vilket jag gratulerar honom till valutgången och betonar kommissionens uppriktiga intresse av ett intimt samarbete med den ryska regeringen. Vi tog dock särskilt upp problemet Tjetjenien.
Fru talman! Avslutningsvis skulle jag vilja tacka denna församling för det värdefulla bidrag den gav till toppmötet och för arbetet för att tillse att mötet i Lissabon blev en framgång.
Ärade ledamöter! Jag bedömer utgången av detta toppmöte som någonting mycket uppmuntrande och vill än en gång slå fast att kommissionen är inställd på att se till att Europeiska rådets beslut verkställs snabbt och effektivt. Jag räknar med ert fulla stöd och ert samarbete för att göra detta. De europeiska medborgarna, som ni företräder, har blickarna riktade mot oss och förväntar sig mycket av resultaten från Lissabon. Vår uppgift är att inte göra dem besvikna.
(Applåder)

Suominen
Fru talman, rådets företrädare minister Gama, ordförande Prodi! Toppmötet i Lissabon kan med fullt fog kallas historiskt till sitt politiska innehåll. Vid mötet fastställdes unionens strategiska mål att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi vars tillväxt är stabil och som skapar fler och bättre arbetstillfällen. Enbart målet gör dock inte mötet historiskt utan även det urval av metoder som mötet rekommenderar att unionen och medlemsstaterna skall använda för att uppnå målet.
Jag lånar ordförandens slutsatser: För det första, för att uppnå målet måste man framför allt förlita sig på den privata sektorn samt samarbetet mellan den privata och offentliga sektorn. Detta är beroende av att tillgängliga marknadskrafter mobiliseras och av medlemsstaternas egna åtgärder. Unionen fungerar som en katalysator i processen. För det andra måste man sänka skatten på arbetskraft, i synnerhet inom branscher med relativt låga löner och lägre utbildning. För det tredje måste man rikta om de offentliga utgifterna för att öka kapitaltillväxtens relativa betydelse såväl inom det fysiska som det mänskliga området. För det fjärde måste man påskynda avregleringen bland annat inom gas-, el-, post- och trafikbranschen för att öka konkurrensen med målsättningen att uppnå en helt fungerande inre marknad även inom dessa branscher.
Jag har bara tagit upp några exempel för att konstatera att rådet för femton av Europeiska unionens länder, varav fjorton har socialistledda regeringar, helt har omfattat en center-högerorienterad ekonomisk och utvecklingspolitik där det i likhet med PPE-DE-gruppen på flera ställen infogar socialt ansvar. När jag på min grupps vägnar konstaterar detta med tillfredsställelse gör jag det inte det minsta på ett hånfullt sätt, ty enligt vår mening är det centrala i politiken inte att hitta motsägelser utan att använda de rätta instrumenten för medborgarnas bästa. I besluten från mötet i Lissabon var de den sociala marknadsekonomins instrument, och det var bra så.
Några varningens ord: huvudansvaret för att uppnå resultat ligger fortfarande hos medlemsstaterna vad gäller avregleringen av marknaden och utvecklingen av den elektroniska handeln i en för konsumenterna positiv riktning. Jag frågar: Ligger det astronomiska priset på den nya generationens mobiltelefonirättigheter, som nu auktioneras i England, i framtida konsumenters intresse? Nej. Girigheten vid försäljningen straffar sig i form av höga systemkostnader och ett långsamt införande. Jag tar detta exempel för att det är aktuellt och inte för att framhålla att Förenade kungariket gör någonting som strider mot besluten i Lissabon.
Ett andra varningens ord: Vi står inför en utvidgning. Om vi nu trampar på gasen när det gäller e-Europe inom unionen, ökar vi då anpassningssvårigheterna för de länder som är på väg att ansluta sig till unionen? Svaret kan givetvis inte bli: Låt oss inte accelerera utvecklingen mot unionens e-Europe. Svaret blir en fråga: Kan den skisserade utvidgningen, ens i en relativt långsam form, och budgetekonomin enligt besluten i Agenda 2000 jämkas samman? Måste man trots allt öka det strukturpolitiska stödet för att ansökarländerna inte skall halka allt mer efter i utvecklingen jämfört med den nuvarande unionen?
Bästa kolleger, ärade företrädare för rådet och kommissionen! Jag vill avslutningsvis på PPE-DE-gruppens vägnar konstatera att vi har fullt förtroende för att ordförande Romano Prodi och hans kommission för sin del förmår att driva igenom besluten från Lissabon. PPE-DE-gruppen och, som jag tror, hela parlamentet stöder konstruktiv kritik mot kommissionens arbete. Eftersom den inre marknadens ofullkomlighet även i dag beror på att medlemsstaterna bromsar, är också genomförandet av enskilda beslut från Lissabon på institutionell nivå framför allt beroende av att medlemsstaterna under kommande år står bakom de högtidliga teserna från Lissabon även i handling.

Goebbels
Fru talman! Toppmötet i Lissabon kommer att bli epokgörande. Efter Luxemburg 1997, då Europa upptäckte sitt gemensamma ansvar för sysselsättningen, har Europeiska rådet just skisserat en ny ekonomisk strategi, som inte bara skall göra unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, utan också ett föredöme i fråga om sysselsättning och social sammanhållning.
Citat: "det nya med detta toppmöte var att den avsåg hela den ekonomiska och sociala politiken". Jag har just citerat Belgiens liberale premiärminister. Han har tillsammans med Franska republikens president samt Österrikes, Spaniens, Irlands och Luxemburgs regeringschefer gett sitt stöd till slutsatserna från Lissabon. Men det finns vissa politiska krafter i parlamentet som tycks vilja göra toppmötet i Lissabon till en sorts happening för den socialistiska internationalen. Hur skall man annars tolka PPE- och ELDR-gruppernas vägran att förhandla fram en resolution som är gemensam för parlamentets främsta politiska krafter? Vissa konservativa och liberala ayatollor tycks inte vilja höra ett ord om en makroekonomisk och monetär politik i den europeiska sociala modellens tjänst. Den fria och okontrollerade marknaden förefaller vara deras enda gud.
Ändå kan marknadsekonomin inte vara annat än social. En gåta: vem i Lissabon sade att medborgarna förväntar sig att unionen skall visa sin sociala dimension på ett kraftfullt sätt? Vem sade att för oss medborgare är det, jag citerar: "arbetslösheten som ruinerar liv och förstör våra samhällen för flera generationer och som än i dag är den förhärskande prioriteringen, även om den börjar sjunka"? Att "det som var omöjligt i går har blivit möjligt i dag tack vare tillväxtens allmänna återkomst"? Att "den tygellösa kapitalismen som med omlokaliseringar praktiserar social dumping genom att utnyttja skillnaderna mellan våra respektive sociala och skattemässiga lagstiftningar och låter den maximala vinsten gå före arbetande kvinnors och mäns öde"?
Jag har just citerat Nicole Fontaine, parlamentets talman. Socialistgruppen följer också Fontaine då hon i Lissabon förklarade att, jag citerar "parlamentet månar om den europeiska sociala modellen i alla dess dimensioner". Talmannen har vårt stöd då hon begär att Europeiska rådet, jag citerar "på ett balanserat sätt skall reglera företagskoncentrationer inom unionen"; "att de fusioner skall förbjudas som inte respekterar en tvingande europeisk lagstiftning i fråga om förhandsinformation och samråd med arbetstagarna"; "att en fusion skall föregås av en seriös utvärdering av dess sociala konsekvenser", och hon konstaterar att "en regellös sammanslagning, som endast genomförs av en dominerande kapitalistisk makt, innebär katastrofala konsekvenser för den sociala sammanhållningen i unionen".
Socialistgruppen ansluter sig till talmannen då hon kräver ett övervakningscentrum för industriella omvälvningar och en mer rättvis inkomstfördelning mellan kapitalet som möjliggör och arbetet som producerar. Kort sagt, socialistgruppen skriver under på vår talmans slutsatser. Vi vill tacka henne för hennes rättmätiga och djärva uttalanden.
Parlamentet skulle göra sig till åtlöje genom att rösta igenom den gemensamma resolution som lagts fram av PPE-gruppen och liberalerna, som inte bara tycks vilja desavouera vår talman, utan också utmärka sig i förhållande till såväl ordförande Prodi som de kristdemokratiska, konservativa och liberala premiärministrar vilka stöder slutsatserna från Lissabon.
Därför råder jag alla kristdemokrater, liberaler och demokrater i allmänhet som vill ha en social marknadsekonomi, att rösta för socialistgruppens resolution. Vi önskar förena ekonomisk effektivitet med livskvalitet och social trygghet. Vi vill ha en hållbar utveckling i alla dess aspekter.
(Applåder till vänster)

Jensen
Fru talman, kommissionsordförande Prodi, rådsordförande Garna! Jag vill inledningsvis säga att vi i ELDR-gruppen inte var särskilt överens med Fontaine om de uppfattningar som hon gav uttryck för under sitt tal på toppmötet i Lissabon. Vi var i gengäld mycket glada över de framsynta budskap som uttrycktes i slutsatserna från toppmötet. Vi är särskilt glada över markeringen att Europa skall skapa välstånd och sysselsättning genom stärkande av marknadsekonomin och stärkande av konkurrensförmågan, bland annat genom ökad flexibilitet på arbetsmarknaden och ett lägre skattetryck på arbete för de lågavlönade. Jag är också glad att den öppna samordning vi känner till från sysselsättningspolitiken kommer att användas som ett instrument på andra områden, för främjande av informationsteknikens användning, för förbättring av utbildning och för främjande av forskning. Att arbeta för gemensamma mål på detta öppna och flexibla sätt, där länderna kan jämföra sig med varandra och lära sig av varandra, är ett bra sätt att både säkerställa framsteg och samtidigt säkerställa det enskilda landets frihet att hitta egna lösningar på egna problem.
Jag är också mycket glad över att man fastställer tidsramar för utvecklingen av den inre marknaden på viktiga områden, främst löftet om att snabbt skapa en rättslig ram för elektronisk handel. Men det finns ju ett lika stort behov av att utveckla den traditionella ekonomin, och därför gläder jag mig över betoningen på en mer kraftfull forskningsinsats och utbyggningen av den inre finansiella marknaden samt rådets stöd till avreglering inom energisektorn och post- och transportsektorn, dock utan att rådet fastställt några tidsramar för dessa avregleringar. Vid utvecklingen av sysselsättningspolitiken och kampen mot social utslagning är det riktigt att inte bara satsa på ekonomisk tillväxt, utan också på utbildning och aktivering som ett sätt att ge utslagna fotfäste på arbetsmarknaden och hjälp till självhjälp. Det finns stora fördelar med en samordning som baseras på benchmarking, men vi måste naturligtvis vara försiktiga så att det hela inte utvecklar sig i en byråkratisk riktning eller leder till detaljstyrning. Till sist vill jag uttrycka en viktig och kanske mindre berömmande kommentar. Rådet hänvisar i sluttexten från Lissabon mycket till vad man skall göra i framtiden, eventuellt i samband med förslag från kommissionen. Jag hoppas inte att vi övertolkar denna skenbara betoning på den mellanstatliga nivån i EU-samarbetet.

Jonckheer
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! I januari, då det portugisiska ordförandeskapet lade fram sitt första dokument, tror jag det stod klart att den första ingivelsen var helt utmärkt. Den massiva spridningen av kommunikationsteknik skulle framkalla betydande förändringar - och framkallar betydande förändringar - för européers livsstil och arbetsliv.
Den portugisiska ordförandeskapets slutsatser innehåller ett stort antal positiva mål och åtaganden. Samtidigt riskerar de att urvattnas, för när man läser det resolutionsförslag som lagts fram av PPE-gruppen och den liberala gruppen får man verkligen en karikatyrartad bild av dem, vilket skapar ett tillfälle för parlamentet att splittras enligt den gamla goda höger/vänster-klyftan. Denna splittring stämmer inte överens med den konkreta politik som förs i de 15 medlemsstaterna och absolut inte med framtidens utmaningar.
Men den största utmaningen, herr Prodi, består i att ni under de närmaste månaderna inte skriver under på detta resolutionsförslag, om parlamentet skulle rösta igenom det i morgon. Därför uppmanar vi er att fördjupa diskussionen med rådet när det gäller några punkter som det enligt vår mening råder en dramatiskt stor brist på i slutsatserna från Lissabon.
Den första punkten rör det strategiska målet. Har man glömt det strategiska målet om en hållbar utveckling som bör vara en mycket viktig beståndsdel av det 21:a århundradets ekonomi, en ekonomi som skall kunna uppfylla världens och dess invånares behov? Inte en rad om de rapporter som kommissionen trots allt lade fram vid Europeiska rådets möte i Helsingfors. Inte en rad om det konkreta genomförandet av artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen. Man måste länka samman spridningen av kommunikationsteknik och en hållbar utveckling.
Den andra punkten avser sysselsättningen. För medborgarna får man inte dölja det faktum att kommunikationsteknikens spridning kommer att skapa men också förstöra arbetstillfällen, och att den gör frågan om arbetstids- och inkomstfördelning till något absolut centralt för våra samhällen, såväl på ett makroekonomiskt som på ett mikroekonomiskt plan. Att kringgå den här typen av frågor är att påskynda allvarliga sociala kriser, trots den optimistiska anda som för närvarande präglar ekonomin.
Detsamma gäller skattefrågan, som ni tog upp. I ett av sina dokument om en integration av de finansiella marknaderna, nämner kommissionen själv att denna integration inte är möjlig utan en minimal skattereglering. Det gäller också Monti-paketet. Dessa ärenden går inte framåt, eftersom en integration av de finansiella marknaderna utan en skattereglering på EU-nivå oundvikligen leder till att Europa går framåt i två olika hastigheter.
I sociala frågor tror jag slutligen inte att det vore klokt, herr Monti, om kommissionen avstod från att lägga fram lagstiftningsförslag i fråga om arbetsrätt. Den nya ekonomin består också i att låta arbetstagarna - vid omstruktureringar av företag eller då det krävs en rättvis diskussion om anpassning och teknisk innovation inom företagen - att få göra detta med bra villkor. Detta bör också finnas med på den sociala dagordningen i Nice och vi uppmuntrar er att se till att det blir så, för min grupp vill ha en stark och ambitiös kommission och kommer att ge er vårt stöd om ni beaktar de kommentarer jag just presenterat.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman! En hel del observatörer har framhållit att detta extra toppmöte präglades av en triumf för Blairs och Aznars teser. Om man med det vill säga att toppmötet i Lissabon befäster en liberal vision av Europa, skriver jag självfallet och tyvärr under på denna analys. Men jag kan inte nöja mig med det. Jag vill inte på något sätt låta de nuvarande brittiska och spanska regeringscheferna ha monopol på ett offensivt förhållningssätt till den informationstekniska revolutionen. I mina ögon är detta en enormt stor utmaning att anta. När jag i slutsatserna från toppmötet läser att Europa sätter upp målet att främja en dynamisk kunskapsekonomi "med möjligheter till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen", säger jag "det klarar vi av". Att år för år öka, jag citerar: "investeringarna i mänskliga resurser och föra en viljestark politik för full sysselsättning", det är jag bestämt för.
Den politiska konfrontationen mellan oss avser således inte valet av modernitet, utan uppfattningen om denna modernitet, och framför allt vilken plats och roll som alla kvinnor och män utan åtskillnad, både som arbetstagare och medborgare, skall ha i denna modernitet. På det planet är Blair och Aznar, och de som har följt i deras spår, insnärjda i arkaismer som banalt överensstämmer med den gamla liberala tanken - att låta marknaden få fritt spelrum, i synnerhet finansmarknaden, att göra lönerna flexibla och att minska kostnaderna för arbete, med risk för att stimulera den apparat som producerar orättvisor, osäkerhet och utslagning på en världsomfattande nivå. Det är här skon klämmer: att ha eller inte ha modet att angripa dessa tabun, vid en tidpunkt då det framträder så lovande förutsättningar för en ny etapp av den mänskliga civilisationen. Enligt min mening är det på detta område som man kommer att värdera Europas verkliga ambitioner och även vänsterns sanna modernitet.

Queiró
Fru talman, ärade kollegor! Jag vill först och främst kommentera några av de positiva slutsatser som presenterades av Europeiska rådet i Lissabon, slutsatser som för övrigt har inkluderats i det gemensamma resolutionsförslag som bland annat min grupp undertecknade och som så hårt attackerades av socialdemokraterna. Slutsatserna meddelades av stats- och regeringscheferna som ett strategiskt mål där man inom tio år tänker förvandla Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga område genom att utveckla en kunskapsekonomi och föra en tillväxts- och sysselsättningspolitik.
Jag frågar mig dock: visar inte de uttalanden som gjordes av dem som bär ansvaret för Europa, i de flesta fall socialdemokrater som under många år har regerat sina respektive länder, på oförmåga och stora brister i den europeiska utvecklingsmodell man så ihärdigt förespråkar? Vad är det som är helt nytt och originellt i slutsatserna från toppmötet i Lissabon och som inte har diagnostiserats och påtalats i vitboken för tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning från 1993? Då satsade man på, och jag citerar, "informationsnätet"; i dag betonar man, och jag citerar på nytt; "kunskap och tillgång till informationssamhället". Förr betonade man "undervisning och utbildning under hela livet", slut citat. Nu, och jag citerar igen, "vinnlägger man sig om att lära för livet".
Vi skulle kunna fortsätta att ge otaliga exempel på slutsatser identiska dem från vitboken 1993. Det finns dock en aspekt som är värd att nämnas när det gäller sysselsättningspolitiken. 1993 var målet att reducera antalet arbetslösa inom Europeiska unionen till hälften: från sjutton till åtta och en halv miljoner. Sanningen är att det nu är 2000, arbetslösheten ligger på femton miljoner och slutsatserna från toppmötet lovar oss nivåer som närmar sig full sysselsättning inom ett årtionde.
Det är minst sagt politiskt oansvarigt och det visar på en mentalitet mycket typisk för socialdemokraterna, liksom för anhängarna till tredje spåret, baserat på en voluntaristisk utveckling av en strategi som vi alla vet är en produkt av ett flertal faktorer och till syvende och sist beroende på företagens engagemang. Enligt en känd analytiker bestämde sig de europeiska ledarna för något som de inte kunde hålla. Att som de gjorde tala om ambitiösa tillväxt- och sysselsättningsmål är som att förutse befolkningsökningen eller antalet soldagar. Vi menar att regeringarna i stället bör koncentrera sig på att utveckla hjälpmedel så att de sociala och ekonomiska aktörerna tillåts skapa rikedom och stå för de positiva resultaten på de här områdena.
En annan aspekt som är värd en eftertanke är det faktum att man på toppmötet uppenbarligen inte tog hänsyn till att länderna inom Europeiska unionen har en historisk bakgrund och differentierade ekonomiska och sociala strukturer, skillnader som östutvidgningen bara kommer att accentuera, och att det fortfarande finns en asymmetri som inte ens ett framvisande av en genomsnittlig utvecklingsnivå kan dölja. Detta gäller såväl för de positiva som för de negativa aspekterna. Hur kan man annars förklara att Sverige och Finland, länder med mycket väl utvecklade sociala skyddsmodeller, har en nästan femtioprocentig Internetuppkoppling, medan England, ett betydligt liberalare land, stannar på 29 procent?
Å andra sidan, hur är det möjligt att det fortfarande finns så brutala skillnader vad gäller minimilöner i några av unionens medlemsstater, eller så påtagliga skillnader vad gäller socialförsäkringssystemens kvalitet och pensionsbeloppen, eller vad gäller arbetslösheten eller den dolda arbetslösheten, för att inte tala om fattigdomen och utanförskapet som alltmer breder ut sig.
Europeiska unionen hade mycket väl kunnat påbörja vägen mot den utvecklingsnivå som ekonomin och de nordamerikanska företagen redan i dag har till sitt förfogande. Den sanna Europeiska unionen byggs dock vidare som om de nationella ekonomiernas konvergens och den interna ekonomiska och sociala sammanhållningen inte var av högsta prioritet.

Krarup
Jag har med stort intresse följt Europeiska rådets sammanträde i Lissabon, och det är en mycket imponerande retorisk uppvisning som först och främst demonstrerar en kolossal och övergripande maktlöshet. Det är ju ett vackert och bra strategiskt mål att bli den mest konkurrenskraftiga, dynamiska och kunskapsbaserade ekonomin i världen med hänsyn till att skapa hållbar tillväxt. Men problemet är, för det första, att man inte formulerat någon form av konkret plan för att ge denna ambition en koppling till verkligheten. Och för det andra, att de sociala problem som följer med, och som ju är en mycket väsentlig del av vår verklighet i Europeiska unionen på gott och, i synnerhet, ont, förbises. Det talas i ordförandeskapets slutsatser om "den europeiska sociala modellen". Jag känner inte till någon europeisk social modell. Jag känner till en rad olika modeller för social välfärd och de är nationellt bundna till bestämda traditioner. I det land jag kommer från finns det en tradition som skiljer sig markant från den dominerande i Europeiska unionen. Det verkliga problemet förbises helt och hållet. En fråga som kan tas upp under förhandlingarna vid regeringskonferensen är reformering och skapande av en europeisk social modell. Detta måste jag kraftfullt varna för. Man satsar på majoritetsbeslut på detta område. Detta är mitt hemlands regering emot och det är även vi, eftersom vi ser med skepsis på denna självgående utveckling i Europeiska unionen. Det väsentligaste bidraget från Europeiska rådets sammanträde i Lissabon är alla de problem som inte blir lösta.

Raschhofer
Fru talman, värderade kolleger! Toppmötet i Lissabon dominerades av sysselsättning, ekonomisk reform och ett uppbrott in i den digitala tidsåldern. Men Lissabon är inte det första toppmöte där frågan om sysselsättning diskuterats. Ända sedan Essen har det funnits många avsiktsförklaringar och välmenta åtgärdsprogram. Det enda sättet att hållbart öka sysselsättningen består i att man ger företagen de ramvillkor de behöver för sin rörelsefrihet. De föreslagna åtgärderna för att främja de små och medelstora företagen begränsar sig till analyser och utarbetandet av ytterligare icke-bindande avsiktsförklaringar. Dokument är tålmodiga. Konkreta resultat saknas fullständigt. En varaktig förbättring av sysselsättningssituationen kan bara uppnås genom strukturella reformer. Konkret sagt: genom att sänka avgifterna, förenkla skattesystemen och göra det enklare att starta nya företag. Dessa krav känner alla till. Alla säger: "Ja, det är helt riktigt." Men man misslyckas med att genomföra det.
Som österrikisk ledamot måste jag med tanke på Lissabon också ta upp sanktionerna från de 14 medlemsstaterna i EU. Förmågan till demokrati hänger alltid samman med förmågan att diskutera. Desto mer fundersam har jag blivit när ordförandeskapet ansträngt sig för att bannlysa frågan "Österrike" från dagordningen. Det ligger också i unionens intresse att klargöra förhållandet mellan Österrike och EU. Att vägra samtala har aldrig varit ett koncept för konfliktlösning. Många människor hemma hos mig frågar mig: "Hur kan man bygga ett fredligt Europa, om de högsta representanterna samtidigt låter bli att hälsa eller vägrar samtala? Dessa symboliska gester är ägnade att riva upp gamla diken mellan människorna. Därför säger jag till alla som förklarar att sanktionerna gäller regeringen, men inte människorna - det är inte möjligt att göra en sådan åtskillnad! En regering som legitimerats genom demokratiska val kan inte skiljas från det folk som valt den. Detta beläggs av absurda exempel, exempelvis taxibojkotten i Bryssel, problem vid skolutbytesprogram m.m.
Det misstroende som visas Österrike, fastän det efter 1945 aldrig har brutit mot de demokratiska principerna, står i klar motsatsställning till andan i denna gemenskap. Bedöm den österrikiska regeringen med ledning av det den gör! Ni kommer inte att finna att andan i unionen åsidosatts!
(Applåder från höger)

Cunha
Fru talman! Jag vill hälsa rådets ordförande välkommen och önska honom all lycka i utövandet av det portugisiska ordförandeskapet. Vi är alla ense om det strategiska mål som fastställdes vid toppmötet i Lissabon om att omvandla Europeiska unionen till, och jag citerar, "världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomiska område, baserat på kunskap och med kapacitet att garantera en hållbar ekonomisk utveckling". Ingen tvivlar på vikten av att förbereda våra medborgare för informations-, kunskaps- och de nya kommunikationsteknikernas samhälle, där strategiska vapen behövs för att besegra framtiden, för att skapa kvalitativa och bättre avlönade arbeten. Det hade varit bra om man hade koncentrerat sig på den här typen av problem vid toppmötet i Lissabon, som man då allt efter smak, känslighet eller avsikt hade kunnat kalla toppmöte för informationssamhället, toppmöte för ekonomi och kunskap eller toppmöte för den nya ekonomin. Att kalla det för toppmöte för sysselsättning var att gå ifrån syftet. Det är som att felmärka en vara, eftersom etiketten inte motsvarar innehållet. I det här fallet av politisk konvenans.
Sanningen är att sysselsättningsmålet går betydligt längre. För det första för att den nya ekonomin är en generell utmaning i högsta grad, man kan ju inte sätta en bomb under den gamla ekonomin som är grunden för det vi är och vars modernisering och strukturella anpassning är något som inte kan bortses från. Detta innebär att vi från och med nu måste debattera strategierna för en omvandling av de traditionella sektorerna i vår ekonomi, samtidigt som vi på nytt måste tänka på våra valmöjligheter när det gäller Världshandelsorganisationens inriktning. För det andra borde en strategisk debatt om sysselsättningen inledas med en substantiell analys av konkurrensfaktorerna inom Europeiska unionen, det är nämligen där den hållbara ekonomiska tillväxten står på spel, och därav sysselsättningen och det sociala välståndet.
Sanningen är att vi i en debatt av det här slaget måste fråga oss själva vad det är som gör att Europeiska unionens tillväxt under de senaste åren är mindre än hälften av Amerikas förenta stater, vilket gör att ingen regering har haft mod att ifrågasätta den så kallade "europeiska sociala modellen" när det gäller dess mest negativa sida, eftersom modellen, utan att ifrågasätta det positiva, till viss del har medfört passivitet, lättsamhet och lättja hos en del som skulle kunna och borde arbeta. Vi borde därför fråga oss varför den ekonomiska återhämtningen har varit så långsam för den aktiva befolkning som har gynnats av någon solidaritetspolitik, som fallet är med systemet med "garanterad minimiavkastning", eller varför vi i Europa har en så statisk och interventionistisk tradition som negativt villkorar ekonomins konkurrenskraft och som i skydd av sociala argument och argument för stabiliteten ibland gömmer utgiftsstrategier och till och med styrning av politiska kretsar. Detta påverkar den ekonomiska tillväxten, välståndsfördelningen och därmed sysselsättningen på ett negativt sätt. En djupgående debatt om sysselsättningsproblematiken inom Europeiska unionen måste därför vederbörligen ta upp de här frågorna.

Murphy
Fru talman! Jag skulle vilja tillfoga mina hälsningar och mina gratulationer till ordförandeskapet för dess framgångsrika genomförande av toppmötet i Lissabon. Jag tror att vi i framtiden kommer att se att alla vägar ledde till Lissabon via Luxemburg, Cardiff och Köln, då Lissabon skall vara slutet på en process, en som verkligen nått resultat vad beträffar de slags prioriteringar vi vill genomföra framgångsrikt i hela Europeiska unionen.
Kärnfrågan är hur vi omsätter slutsatserna från toppmötet i Lissabon i handling; vi måste se till att retoriken i Lissabon blir verklighet.
Jag kommer inte att uppehålla mig vid detaljerna kring toppmötet i Lissabon. Många av oss har gått igenom detta redan och vi välkomnar många av slutsatserna. Jag vill undersöka de utmaningar som är förbundna med Lissabonprocessen för parlamentet, kommissionen och, förvisso, alla de tre institutionerna. För parlamentet ligger det i synnerhet en stor utmaning i att förverkliga de fulla rättsliga konsekvenserna av att fullborda den inre marknaden. Det finns en utmaning i att förverkliga e-ekonomins fulla potential. Det finns en utmaning för parlamentet i att spela sin roll i att hjälpa Europa att bli det dynamiska centret för hållbar sysselsättning, förnyelse, konkurrenskraft och moderniserad social välfärd.
Det är en utmaning parlamentet måste visa sig vara mogen att ta, i samarbete med de andra institutionerna, kommissionär Prodi och hans kolleger, och rådet. Om vi inte gör det kommer ingen att förstå eller förlåta oss för att vi inte uppnådde vårt mål. Skälet till detta, som jag nämnde före toppmötet i Lissabon, har att göra med dem som är med oss på åhörarläktaren i dag - de europeiska medborgarna. Vi måste göra Lissabon till något som betyder något för dem, någonting för folket i min hemstad i Wolverhampton.
För mig så handlar Lissabon om att skapa ett Europa av högt betalda, kvalificerade och värdeskapande jobb. Om vi kan åstadkomma ett sådant Europa genom Lissabonprocessen, så kommer det att vara bra för våra medborgare och för Europa i sin helhet, för vad är mer socialt rättvist och samlande än ett Europa som verkligen drar nytta av full sysselsättning och bra arbeten som alla kan glädja sig åt? Det är vår utmaning.
Slutligen vill jag tacka det portugisiska ordförandeskapet så mycket. Jag tackar rådets ordförande, ministern och i synnerhet premiärminister Guterres för alla de personliga ansträngningar de lade ned på denna process. I Lissabon gav det portugisiska ordförandeskapet oss nyckeln till ett årtionde av hållbar förnyelse, konkurrenskraft och sysselsättning över hela vår kontinent. Nu är det dags för oss som parlament, för kommissionen och rådet att arbeta tillsammans så att allt går i lås.

Nogueira Román
Herr talman, ärade ordförande Romano Prodi, ärade ordförande Jaime Gama! Det dokument som antogs vid toppmötet i Lissabon är så abstrakt att en tillämpning skulle kunna bli orättvis. Den politik som godkänts kan eventuellt framkalla kraftig tillväxt, i nivå med Förenta staterna, men den kan varken hindra det sociala utanförskapet eller åstadkomma social sammanhållning och territoriell jämvikt.
Låt mig nämna det problem som berör den grundläggande europeiska politiken. Europeiska rådet borde veta att det i dag i Europa är samma områden och samma länder som uppvisar minsta avkastning per invånare och högsta arbetslöshet. Detta kräver en europeisk sysselsättningspolitik med särskild budget förknippad med de strukturella fonderna som Europeiska rådet blint vägrar att acceptera. Rådet borde också veta att det finns länder i Europa som inte uppvisar stark tillväxt men som är förberedda för kunskapsekonomin, med ett kvalitativt tekniskt utbildningssystem på universitetsnivå, men man har inte den ekonomiska utvecklingsnivå som krävs. På nytt ser man sina söner och döttrar emigrera och paradoxalt nog så spelar de samma roll som de datatekniker som utbildats i Indien men som arbetar i Förenta staterna. Rådet borde tänka på detta och arbeta för ett verkligt Europa.

Figueiredo
Herr talman! Resultaten från toppmötet i Lissabon visar att det portugisiska ordförandeskapets i förväg framlagda prioriteringar om sysselsättning och kampen mot socialt utanförskap inte var något mystiskt. Dess anhängare kan mycket väl använda sig av rosa rosettband för att slå om slutsatserna, må vara genom att tala om den så kallade moderniseringen av den europeiska sociala modellen eller nödvändigheten av att omvandla Europeiska unionen till det mest konkurrenskraftiga området i världen, man lyckas ändå inte dölja målet att skapa en arbetsmarknad utan att betingas av en arbetsrättslig skyddslagstiftning, att lägga hela socialförsäkringen på de finansiella marknaderna, att accelerera avregleringsprocessen inom vissa grundläggande sektorer som till exempel gas, elektricitet, post, transport och telekommunikation.
I stället för bättre arbete med rättigheter, kortare arbetstid med samma lön och utan flexibilitet, så kommer det som bestämdes vid toppmötet i praktiken att leda till sämre och mera prekära arbeten, med mindre rättigheter och utan ett effektivt socialt skydd. I stället för kvalitativa offentliga tjänster som tar hand om de brister som finns, som skyddar de mest sårbara och skapar kvalitativa tjänster, så kommer det som rådet beslutade att accelerera privatiseringarna för att tillfredsställa vissa ekonomiska grupper och öka deras profit med negativa konsekvenser för sysselsättningen, en degradering av arbetsvillkoren, miljön och iordningställandet av landet som följd.
Det positiva var demonstrationen av tiotusentals arbetstagare utanför toppmötet i Lissabon där man påtalade den allt större osäkerheten i arbetet, arbetslösheten och det sociala utanförskapet samtidigt som man krävde kvalitativt arbete, högre lön, fler sociala rättigheter och en ändrad inriktning på den europeiska politiken så att ekonomisk och social sammanhållning kan uppnås.

Berthu
Herr talman! Under debatten före rådets möte i Lissabon sade jag, mot bakgrund av de förberedande dokumenten, att stats- och regeringscheferna tycktes tveka mellan en byråkratisk och centraliserad strategi och en friare och enklare samordning när det gäller att ta itu med den nya ekonomin.
Efter detta möte verkar det som om frihetens vågskål väger tyngre. Slutsatserna från Lissabon bekräftar att det inte är fråga om att tillföra nya europeiska bestämmelser till de redan befintliga, och att man tvärtom måste inrätta - detta uttryck återkommer vid ett flertal tillfällen - en ny öppen samordningsmetod.
Den kunskapsekonomi vi träder in i återverkar således redan på vår uppfattning om EU-institutionerna. Denna nya samordningsmetod kommer nämligen att betyda, det vet vi redan, att den auktoritära integrationen uppifrån överges, att likriktande bestämmelser överges och att de ersätts av ett system där staterna och de nationella demokratierna spelar en mycket viktigare roll och samordnas sinsemellan med just ett datanätverk som förebild. Unionen som sådan måste då spela den enkla rollen som samordnare och katalysator. Exakt detta ord förekommer för övrigt i slutsatserna från Lissabon.
Denna nya metod innebär även att Europeiska rådet återupptäcker sin grundläggande uppgift att ge strategiska riktlinjer genom att låta de olika ministerråden ägna sig åt att fatta konkreta beslut och kommissionen att förbereda och verkställa dem. På det sättet kommer vi äntligen att få mer balanserade och demokratiska EU-institutioner.
Herr talman! Slutsatserna från Lissabon skulle dock kunna ge anledning till reservationer på andra nivåer. Eftersom det saknas tid skall jag endast nämna en: det viljestarka målet att få andelen yrkesaktiva kvinnor att till 2010 öka från 51 procent till 60 procent. Detta är verkligen en typ av auktoritärt beteende som borde tillhöra det förgångna. Det är inte de offentliga myndigheternas sak att tala om hur många kvinnor som bör arbeta. Det är en sak för de berörda kvinnorna själva och det civila samhället. De offentliga myndigheterna bör endast försäkra sig om att mödrar som arbetar i hemmet behandlas på ett rättvist sätt och att personliga beslut fattas i frihet.

McMillan-Scott
Herr talman! Jag bestämde mig för att delta i denna debatt när jag läste den i sanning utmärkta analysen av den nuvarande situationen i Europa som framfördes av den Europeiska kommissionen före toppmötet i Lissabon.
Det är sant att toppmötet i Lissabon också representerar något av en fullständig förvandling av attityderna till det globala samhället och frågor som e-handeln i synnerhet. Samtidigt fanns det en spänning i Lissabon mellan de internationella socialisternas gamla värld och den nya värld som företräds av dem med något vidare perspektiv. Så Henrik Sjöfararens stad kanske kommer att bli Netscapes nätsurfarstad, ett synsätt som jag hälsar med mycket glädje.
Toppmötet beskrevs omväxlande som ett socialt toppmöte och som ett e-toppmöte och så vidare. Mycket sades om den ekonomiska och sociala politik som antogs emanera ur Lissabon. I verkligheten bor den europeiska sociala modellen numera i London och hon heter Laetitia Casta. Hon är Marianne, Frankrikes symbol, men skatterna i Frankrike är nu så höga att hon nu måste flytta till London, trots att skatterna har höjts kolossalt under labour. Mycket snart kommer regeringen att få in 16 miljarder genom att sälja licenser till tredje generationens mobiltelefoner, vilket Suominen påminde oss om.
Det finns spänningar runt om i Europa, men samtidigt kan jag känna att en total förändring håller på att ske. Jag talar sällan i debatter efter toppmöten, men detta är ett viktig sådan. Jag väntar mig därför någon form av verklig handling från Europeiska kommissionen. Det är inte ord utan handling som behövs. När jag talar om ord, så tänker jag på ord som "kvalitetsutredning" och "inbördes granskning". Jag är övertygad om att det inte finns så särskilt många i denna kammare som vet vad kvalitetsutredning och inbördes granskning betyder. Men oroa er inte, det betyder ingenting. Vad som verkligen betyder något är ett lätt handlag med direktivet om e-handeln, ett lätt handlag med telekommunikationerna. Ge människorna frihet att använda Internet, till sitt eget bästa, av sociala skäl, pedagogiska skäl, för de handikappade - alla fördelar Internet kan ge oss - . Vi behöver inte det tunga, reglerande handlag som fanns tidigare. Herr Prodi! Jag ber er att strunta i dina vänner i vänstern och hålla fast vid den nya världen, inte den gamla.

Katiforis
Herr Talman! Låt mig säga till McMillan-Scott att ett spöke går runt Europa, den ekonomiska effektivitetens spöke och man frågar sig varför det fortfarande är så svårfångat, trots alla stora ansträngningar liberalismen har lagt ned på det. Det är en fråga om strategi, verkligen.
Vilken är den strategi som vi skall använda för att lyckas med den där otroliga ekonomiska förvandlingen som man lovade oss vid mötet i Lissabon? Det rör sig om en strategi som är radikal i sitt nyskapande. Fram till i dag har alla de som har gett sig i kast med den europeiska ekonomins problem försökt lösa det inom den gamla ekonomins ramar.
Guterres slog fast att problemet i stort sett är omöjligt att lösa inom de ramarna, och i stället för att kämpa med den gamla ekonomins återvändsgränder, beslutade han sig för att kringgå dem. Det är hans stora strategiska snilleblixt. Han föreslår att Europa med full kraft skall kasta sig in i den nya ekonomin, i informationstekniken och telekommunikationen, i förhoppningen att den nya ekonomin, allt eftersom den växer, kommer att leda in den gamla på nya vägar. Och det grundläggande exemplet är sysselsättningen. I Europa finns det i dag 16 miljoner arbetslösa som vi inte kan sysselsätta. På samma gång finns det i dag 800 000 högkvalificerade tjänster inom den nya ekonomin som inte kan tillsättas på grund av brist på kvalificerad personal. Vissa säger att det nästa år kommer att finnas 1 600 000 sådana tjänster. Om Europa inte snabbt lär sig sitt elektroniska abc, kommer de otillsatta tjänsterna att mångdubblas och ekonomin att gå i botten. Och även om vi tillsätter de 800 000 tjänsterna, finns det fortfarande 15 miljoner arbetslösa kvar. Vi verkar alltså inte ha löst något problem .
Men de nya teknikerna, i den grad vi stöder dem, bidrar till konkurrenskraft och lägre kostnader i alla sektorer. I den grad också alla de andra sektorerna, tack vare påverkan från den nya ekonomin, blir mer produktiva, skapar även de arbetstillfällen. Det är den enkla med geniala idén från mötet i Lissabon. Frågan är om den kommer att fungera i praktiken. Och frågan om den kommer att fungera i praktiken är beroende av om vi kommer att kunna ändra vår syn på de offentliga finanserna i Europa.
Vi i Europa har i alla dess år varit övertygade om att det inte är mödan värt att kasta bort skattebetalarnas pengar på investeringar i den gamla ekonomin. Ur den uppfattningen härrör alla nollunderskott, stabilitetsplaner och liknande. Det är diskutabelt i vilken utsträckning denna konservatism från Ekofins sida har varit helt befogad, men vi kan kanske i dag lämna den frågan bakom oss. Kanske erbjuder oss mötet i Lissabon ett sätt att göra det, för om det skall vara möjligt att förverkliga målen från mötet, behövs det offentliga investeringar i den nya ekonomin. Vi måste bygga informationsmotorvägarna, på vilka de privata företagen naturligtvis kan konstruera sin egna bilar och köra. Det är emellertid bara medlemsstaterna, det offentliga, Europeiska unionen som kan bygga dessa motorvägar. Och Lissabonmötets framgång hänger på om vi kommer att klara av att förena den offentliga ekonomin med den privata ekonomin på ett nydanande och skickligt sätt.

Laguiller
Herr talman! För Europeiska rådets möte i Lissabon - som trots allt ägnades sysselsättningen - var unionens 18 miljoner arbetslösa kvinnor och män, och den mänskliga och sociala tragedi som det innebär, endast ett skuggområde i en ekonomisk konjunktur som lovar mer än på en hel generation. Hur nära varandra ligger inte cynismen och rättframheten! Konjunkturen - exceptionell för de större arbetsgivarna och den ägande klassen - härrör just från arbetslöshetens omfattning, det tryck som den utövar på lönerna och den alltmer utbredda osäkerheten.
Löftet att skapa 20 miljoner arbetstillfällen under de närmaste åren är lika lögnaktigt som löjeväckande. Rådet presenterade den förment nya ekonomin som den viktigaste leverantören av arbetstillfällen för framtiden. Men den börskris som inträffade några dagar efter toppmötet visade i vilken utsträckning den nya ekonomin i första hand stöds av den gamla spekulationen, och att de arbetstillfällen som utlovas på IT- och kommunikationsområdet är rent virtuella.
Den manifestation som de europeiska arbetstagarna vid Alsthom genomförde i Bryssel påminde samtidigt om att den i högsta grad verkliga ekonomin - dvs. storföretagsekonomin - fortsätter att avveckla tusentals arbetstillfällen, medan regeringarna bistår samma företag genom att avskaffa stöd och ersättningar till arbetslösa, för att tvinga dem att ta vilket arbete som helst, till vilket pris som helst, till vilka villkor som helst.

Karas
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! På den ena sidan av medaljen står det: Den ekonomiska tillväxten och sysselsättningssiffrorna växer, en handlingsplan för e-Europa håller på att skapas, arbetslösheten börjar långsamt att sjunka och prognoserna för ekonomin och sysselsättningen är bra.
På medaljens andra sida står att läsa: Fortfarande 15 miljoner arbetslösa, en underutvecklad tjänstesektor inom telekommunikations- och Internetområdet, bristande kvalifikationer inom informationstekniken, strukturell långtidsarbetslöshet, för många statliga monopol och hinder, konkurrensnackdelar gentemot USA och brister i genomförandet av europeiska innovationer.
Lissabon väckte förväntningar om att bristerna skulle undanröjas. Den som väcker förväntningar, måste låta sig bedömas genom sina gärningar, konsekvent införa benchmarking , genomföra en regelbunden follow-up, formulera ambitiösa mål, uppställa en masterplan i varje land för hur dessa mål skall uppnås, och framför allt snabbt låta orden följas av handling. Kära medlemsstater företrädda av rådet - vi kommer att bedöma er efter följande kriterier: När har varje skola i hela Europa en Internetanslutning, när har avregleringen av el-, gas-, telekommunikations-, post- och transportmarknaderna slutförts, vad står verkligen i stadgan för småföretag och när genomförs startoffensiven? Vår bedömning av er kommer att bero av när den inre marknaden med finansiella tjänster förverkligas, och när innovationskvantiteten och innovationskvaliteten liksom genomförandet av dessa har gjort Europa till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomiska område.
Låt mig också som stöd för Raschofer säga: På grund av de erfarenheter vi haft av er kommer vi emellertid också att bedöma er efter hur ni uppträder gentemot parlamentet och kommissionen under denna process och när arbetslösheten faktiskt hållbart sjunker. Vår modell för ekosocial marknadsekonomi utgör grundvalen för vårt handlande, och samtidigt måste man vidareutveckla sig.
(Applåder)

Hughes
Herr talman! Jag hälsar slutsatserna från Lissabon med glädje. Om man ser det från ett sysselsättnings- och socialpolitiskt perspektiv och mot bakgrund av den långa rad av toppmöten som föregick, så utmärker sig faktiskt Lissabon tillsammans med Luxemburg när det gäller den potential det ger oss. Jag betonar ordet "potential" då, som andra har påpekat, vi nu behöver ta en titt på uppföljningen. Den uppföljningen är delvis institutionell. Vi kommer att undersöka mycket noggrant, till exempel, hur de breda ekonomiska riktlinjerna kommer att utarbetas, precis hur lyckade insatserna från rådet om sociala frågor och sysselsättning kommer att bli i betoningen av behovet av sysselsättning och social sammanhållning när det formulerar de breda ekonomiska riktlinjerna.
Vi har också fått höra att Europeiska rådet varje vår kommer att behandla en övergripande rapport som kommissionen skall lägga fram, som handlar om de strukturella indikatorer som skall godkännas. Vi undrar vem som skall godkänna dessa strukturella indikatorer och precis hur stark kommissionens sammanfattande rapport kommer att bli. Vilken roll kommer kommissionen och denna institution att ha? Kommer den faktiskt att vara mellanstatlig i hög grad? Om detta är fallet tror jag att vi kommer att bli besvikna.
Men vi är inte bara intresserade av den institutionella uppföljningen. Vi intresserar oss också för substansen. Vilka förslag, till exempel, kommer kommissionen att komma med i juni i år om social medverkan, vilket den uppmanades att göra i slutsatserna från Lissabon? Vidare, hur snabbt kommer expertgruppen på hög nivå om framtiden för socialt skydd att börja arbeta med konvergensstrategier för socialt skydd, vilket denna kammare har krävt? Så vi är också intresserade av den verkliga uppföljningen.
En sak gör mig besviken - det är PPE-DE-gruppens ståndpunkt beträffande allt detta. De låtsas välkomna resultatet eftersom det i hög grad är liberalt och koncentrerar sig på de liberala marknadsaspekterna. Den borde vara ärlig och säga, som vi, att de alltid har stött en social marknadsekonomi. Vi välkomnar betonandet av att marknaderna skall fungera friktionsfritt och effektivt. Men som alltid vill vi att detta skall balanseras av solidaritet och social medverkan. Jag hoppas att gruppen är politiskt ärlig nog att acceptera att de fortsätter stödja denna ståndpunkt.

Palacio Vallelersundi
Herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, låt mig bland alla intressanta slutsatser från Lissabon få lyfta fram ett uttalande som på grund av dess till synes tekniska karaktär - även om jag anser att det är av enorm politisk betydelse - inte har kommenterats av någon av de föregående talarna. Det handlar om framställan till kommissionen om att inför år 2001 lägga upp en samordnad strategi på det lagstiftningsområdet.
För närvarande har vi - för att bara nämna några få - initiativen SLIM, Business Test Panel, Regulatory Policy Guidelines, Better Law-Making Report, för att inte tala om de initiativ som gäller kodifieringen av eller kvaliteten på lagstiftningen. Det är uppenbart att allt detta måste samordnas och man måste gå längre än så genom att införa nya bestämmelser, eller omstrukturera den nuvarande lagstiftningen.
Förhöjningen av kvaliteten skall inte bara vara inriktad på gemenskapens lagstiftning utan även på lagstiftningen i medlemsstaterna. I all ny lagstiftning måste vi upprätta en bättre balans mellan self regulation och public regulation, enligt det som i slutsatserna från toppmötet i Lissabon i vissa initiativ kallas samreglering. Vi måste titta närmare på initiativet Best Business Impact. Vi måste för hela budgetåret ta hänsyn till konsumenternas intressen och miljön, och det är en svår uppgift.
För att återgå till det förenklande förfarandet, så behövs det en genomgående granskning av initiativet SLIM. Vi måste ha ett tydligt program, som dessutom bör ges en nationell dimension, där det fortfarande sker en hel del gold plating av direktiven när de genomförs. Vi måste ha klausuler om giltighetens upphörande, vi måste förbättra kodifieringen. I dag är kodifieringen ett alldeles för tungrott instrument, alldeles för ineffektivt, och därför kanske man måste reformera fördraget. Vi måste ta oss an reformen av fördraget. Och slutligen måste vi skapa lagar på kortare tid, bli mer effektiva. Nu när vi lever i Internets tidevarv måste vi vara medvetna om att ett år på sin höjd motsvarar tre månader på Internet. Därför måste vi även bli bättre på den punkten.

McNally
Herr talman! Mina lyckönskningar till ett i hög grad fokuserat toppmöte med avseende på: målsättningarnas klarhet; analysen av de uppgifter som måste klaras av för att nå dessa målsättningar och det inbyggda framstegsjagande systemet. På det här toppmötet fanns det en särskild betoning på det europeiska forsknings- och innovationsområdet, vilket är en följd av kommissionär Busquins utmärkta meddelande. Det är ett område där Europeiska unionen har varit allvarligt lågpresterande. Vi behöver djupare kunskap i vetenskap och teknik.
Vi har insett behovet av att komma till rätta med våra brister genom patentskydd, kartläggning av framstående områden, skatteinitiativ för forskning och utveckling, ett elektroniskt nätverk för vetenskapsmän och en ökad rörlighet för våra forskare. Det sjätte ramprogrammet kommer att bli ytterligare ett verktyg.
Vi behöver bredare kunskap så väl som djupare kunskap. Vi behöver få med människor som har missgynnats på vetenskapens och teknikens område - kvinnor, äldre och i synnerhet dem som lider av funktionshinder - i sökandet efter bredare kunskap. Vi måste använda kunskapen på ett bättre sätt.
Vi behöver förstås nya produkter och nya processer och vi behöver nya idéer hur vårt samhälle skall skötas. Vi behöver också ny hållbar teknik. De europeiska socialisterna står helt bakom det språng framåt som har blivit möjligt mot bakgrund av den övertygande analys som gjordes på toppmötet i Lissabon.

Helmer
Herr talman! Många kommentatorer har gjort ofördelaktiga jämförelser mellan Europeiska unionen och Sovjetunionen. Båda har varit fundamentalt antidemokratiska, båda har förefallit vara motsatta skapandet av välstånd. På toppmötet i Lissabon verkade det som att EU återupptäckt sitt engagemang för företagande. Även om jag har en del reservationer mot hänvisningarna till en social marknad i PPE-DE:s resolution så stöder jag den med glädje. Låt oss hoppas att den träder i kraft och blir mer än bara ljudklipp och pressmeddelanden.
I skarp kontrast till detta höll parlamentets talman ett märkvärdig tal i Lissabon som var ett hätskt och smädande angrepp på de multinationella företagen, den liberala ekonomin, de fria marknaderna och den västerländska kapitalismens själva hjärta. Jag betvivlar inte att hon drevs av de bästa humanitära intentioner. Men vi måste förstå att om hennes förslag genomfördes så skulle de skada konkurrenskraften och produktiviteten, de skulle avskräcka investeringarna, de skulle skada välståndet och framför allt öka arbetslösheten i Europa. Hon angrep inget mindre än den västerländska kapitalismens grundvalar, den drivkraft som har skapat rikedomar och framgångar som tidigare generationer inte kunnat drömma om.
Hon sade att européerna har blivit helt "chockerade av den ohämmade kapitalismen, vars omlokaliseringar, sociala dumpning, hänsynslös exploatering ... och samvetslösa profitjakt på de arbetande männen och kvinnornas bekostnad har haft direkta och traumatiska effekter på deras liv". Detta är mer än bara socialism, det är ren marxism. Det hade varit passande för Kreml på sextiotalet, men är helt opassande i tjugohundratalets Europa. Det är ganska typiskt för detta parlament att vi kräver ett slut på arbetslösheten och samtidigt så stöder vi åtgärder som har rakt motsatt effekt. Hennes uttalanden passar in perfekt på denna deprimerande tradition. Jag vet inte om hon talade för sitt parti, för parlamentet eller som privatperson, men jag förkastar, tillbakavisar och fördömer hennes uttalande fullständigt, och jag är glad att jag fått detta tillfälle att ta avstånd från det.

Seguro
Herr talman, ärade rådsordförande, ärade ordförande för kommissionen! Såväl i januari som förra månaden fick vi tillfälle att tacka det portugisiska ordförandeskapet för initiativet till detta extra toppmöte i Europeiska rådet och att det gjordes på ett så djupgående och seriöst sätt. Vi vill här och nu, när mötet väl är avslutat, tacka för rådets slutsatser samt tacka ordförande Romano Prodi på det sätt som kommissionen, under dennes ordförandeskap, bidrog till det dokument som så lägligt ankom så att rådsmötet kunde genomföras.
Ordförande Jaime Gama! Slutsatser som denna har dock en defekt: de förändrar inte verkligheten från en dag till en annan, och i dag åhör vi många anföranden av ledamöter som gärna hade sett det portugisiska ordförandeskapet komma hit och säga "innan toppmötet hade vi sjutton miljoner arbetslösa, i dag har vi bara tio miljoner; innan toppmötet hade vi fyrtio miljoner fattiga och i dag har vi bara trettio miljoner". Vi vet att verkligheten är svår och vi vet att det är svårt att inom Europeiska unionen enas om ett strategiskt mål. Jag vill berätta om något som oroar mig djupt: ordförandeskapet, de femton medlemsstaterna, kommissionens ordförandeskap, Europaparlamentets talman och en stor del av Europaparlamentet har enats om ett mål och en strategisk plan. Europaparlamentets största grupp är dock djupt oenig beträffande vad man vill och hur detta i så fall skall uppnås av Europeiska unionen. Vi upprepar att vi vill nå det här målet och att vi står bakom det, men vi upprepar också att vi inte är intresserade av att följa den amerikanska modellens tillväxtmål, vi vill nämligen inte ha en fotostatkopia på den amerikanska modellen för Europa, på det sociala området vill vi inte heller referera till den amerikanska modellen. Vi vill uppmana det portugisiska ordförandeskapet och kommissionen att fortsätta kämpa och se till att de möjligheter som globaliseringen ger oss får oss att skapa en egen modell, så att den rikedom som genereras kan bekämpa fattigdom och fördelas på ett bättre sätt, så att en social sammanhållning, full sysselsättning och en hållbar utveckling kan bli slutsatserna - i dag om tio år och progressivt fram till dess - av mötet i Lissabon.

Pronk
Herr talman! Jag måste säga att jag åhört denna debatt med stigande förvåning, framför allt när jag hör den socialdemokratiska gruppen tala om vår resolution. Tydligen vill den socialdemokratiska gruppen endast någon sorts applåder och hurrarop för allt det som ägt rum i Portugal. Vi gratulerar er också, herr Gama! Egentligen är ni litet som er avlägsne föregångare Vasco da Gama vid Godahoppsudden. Sysselsättningssituationen i Europa verka äntligen bli litet bättre. I det avseendet är det på sin plats med gratulationer, även för det faktum att det sagts en hel del vackra ord. Frågan är bara vad som kommer att ske i verkligheten. Det är inte så klart eftersom toppmötet var påtagligt vagt i det avseendet. Framför allt om vi ser till de tre viktigaste premiärministrarna som vi har att göra med. I första hand Blair, mycket väsen men under tiden håller han på att ödelägga den engelska industrin med en alltför hög kurs för pundet. Den franska regeringen håller på med en definition av socialpolitiken som innebär att inget får förändras och som därigenom till sist kommer att leda till svårigheter med den socialpolitiken, det är också ett problem. Slutligen Schröder, han gör ingenting alls, det behöver vi alltså inte orda så mycket om.
Herr talman! I en sådan situation kan det väl inte förväntas av PPE att vi lägger fram en hurra-resolution. Vi är nöjda med det som det portugisiska ordförandeskapet sagt och åstadkommit, men vi måste verkligen vänta och se vad det blir av det. Vi har nämnt ett antal problem. Både saker som den liberala gruppen tagit upp och saker som vår grupp har anmärkt på. PPE-gruppen - och det framgår tydligt i resolutionen - utgår dock från modellen med en social marknadsekonomi och det är det som det handlar om. Det har kostat socialdemokraterna väldigt mycket tid att komma så långt. Vi är glada att de nu nästan är framme. Vi hoppas också att de kan genomföra den på ett effektivt sätt också. Det har tyvärr inte visat sig vara fallet ännu.

Ferber
Herr talman! Kära kolleger! Det är alltid en upplevelse när Europaparlamentet informeras om resultaten från toppmötena, en upplevelse därför att om bara hälften av det som man regelbundet förkunnar för oss också verkligen skulle inträffa, om Europa redan hade uppnått de resultat som vi nu har fått oss presenterade som rådets ledande idé - bekämpning av arbetslösheten och placering av Europeiska unionen i toppen på världsmarknaden - så skulle detta redan vara en framgång. Har rådet då inte lärt sig hur litet dess politiska löften är värda, om det efteråt inte omsätter någonting i handling utan under flera år blockerar småsaker i rådet? Har rådet inte heller lärt sig att vi i Europa inte löser några problem bara genom att skjuta över dem på europeisk nivå? Kan rådet egentligen så lätt smyga ifrån sitt ansvar i de enskilda medlemsstaterna?
Vi får som Europaparlament inte acceptera detta. Den riktiga modellen för att på ett framgångsrikt sätt klara av utmaningarna med globaliseringen, är konkurrensen om den mest framgångsrika ekonomiska politiken, sysselsättnings-, forsknings-, utbildnings- och socialpolitiken, inte den europeiska likriktningen! Vem, om inte Europa med sina skilda traditioner och kulturer, skulle här kunna finna ett svar, om vi låter ansvaret för att lösa problemen vara kvar där det hör hemma, nämligen på medlemsstaternas nivå?
Det är ingen mening med att definiera europeiska mål för den ekonomiska tillväxten, om vi inte på medlemsstaternas nivå undanröjer de barriärer som förhindrar tillväxten. Det är ingen mening med att på europeisk nivå göra utbildningspolitiken enhetlig, om vi, när vi erkänner examina, fortfarande har otaliga problem med utformningen. Inte heller önskemålet att ansluta alla skolor till Internet är någon europeisk fråga. Det måste göras lokalt. Som ledamot av budgetutskottet varnar jag också för att genomföra detta med medel ur den europeiska budgeten.
I Lissabon missade man den stora chansen att verkligen substantiellt förbättra något för medborgarna i Europa. I stället formulerade man önskedrömmar, som aldrig kan kontrolleras och för vilka rådet är ansvarigt i medlemsstaterna, men inte på europeisk nivå. Ett sådant Europa kommer människorna till slut att tacka nej till. Det får vi inte tillåta.

Smet
Herr talman! Jag tror på en gemensam strategi som måste följas av Europa. Jag tror att toppmötet i Lissabon givit en ny impuls till en sådan. Det är viktigt, det är sådant man förväntar sig av ett toppmöte. Naturligtvis kommer värdet av detta toppmöte, där så många goda föresatser lagts fram och som också grundar sig på en utmärkt analys, att bedömas på grund av de konsekvenser det medför. Ett antal av de saker som framfördes på toppmötet - det skedde ju till sist - har redan tidigare lagts fram av kommissionen. Jag tänker till exempel på dokumentet om elektronisk handel. Det är ett dokument som existerar. Jag tänker till exempel på viljan att lagstifta om pensionsfonderna. Det är en vilja som är känd sedan länge.
Förutom de bra saker som hände på toppmötet kommer jag nu in på min kritik mot alla toppmöten. Man försöker komma fram till en överenskommelse, och det måste ju ske, men efteråt blir det inte mycket av det, eftersom ingen följer den och därigenom är det ingen som längre tror på nästa överenskommelse. Nu skriver man i pressen att det viktigaste med toppmötet i Lissabon var att det ägde rum och inget annat. Det är mycket allvarligt. Toppmötets innehåll var inte dåligt men tron på konsekvenserna av det håller tydligen på att försvinna och det är mycket allvarligt.
Jag vill ta upp tre saker som jag tycker saknas. Det är för det första en skatteintegrering. Det har det talats om så länge nu. Om man vill göra något ekonomiskt så måste man ha en skatteintegrering. För det andra den sociala tryggheten. Ett konvergensprogram, en sorts riktlinje för den sociala tryggheten, måste utarbetas. För det tredje, om man vill göra något åt sysselsättningen för kvinnor så måste något utvecklas kring vårdsektorn också och inte bara kring de nya teknikerna, hur viktigt det också är, men även vårdsektorn kommer att vara väldigt viktig för framtiden.
Avslutningsvis så håller jag inte med de engelska konservativa. Det vill jag säga med eftertryck. Det är viktigt att det även inom PPE finna andra röster än dem.

Gama
Herr talman, ärade kollegor! För mig var debatten mycket viktig och det var viktigt att höra era åsikter, er kritik; utan kritik kan Europa inte växa. Ni har förmodligen lagt märke till att jag inte kom hit för att fira framgången med Europeiska rådets möte i Lissabon, det har nämligen redan gjorts, och dessutom hade det varit slöseri med såväl er som min tid.
Jag kom hit för att berätta vad det portugisiska ordförandeskapet kommer att göra för att konkretisera det som fastställdes vid Europeiska rådets möte i Lissabon, vilka konkreta program som håller på att utformas för att driva på Ekofin, rådet ( inre marknaden), rådet (utbildning), rådet (telekommunikation), rådet (forskning). Specifika program har redan tagits fram så att råden inom de olika områdena från och med nu kan börja arbeta. Kommissionens ordförande besökte i går rådet och i dag Europaparlamentet för att presentera kommissionens tidsindelade handlingsplan för genomförandet av programmet för ett elektroniskt Europa.
Det är en period av stor vikt för Europas bekräftelse: Vi skall kontrollera inflationen på europeisk nivå och i medlemsstaterna, vi skall stabilisera de offentliga utgifterna och minska underskotten, vi skall tillförsäkra tillväxten, vi skall minska arbetslösheten, vi skall lansera den gemensamma valutan samt definiera en solid politik för reformerna av institutionerna, rådet och kommissionen. Vi har också bestämt oss för att gå vidare med utvidgningen och skapa en dynamisk och innovativ gemensam säkerhets- och försvarspolitik. Nåväl, vi var tvungna att ta tillvara det här tillfället - och det var precis vad Europeiska rådet i Lissabon gjorde - och ge Europa ett sammanhang när det gäller generell strategi för en modernisering av ekonomin och sysselsättningen. Samtidigt var vi tvungna att beakta att vi inte kunde göra det av oss själva, utan att vi nu är en del av globaliseringsprocessen, att det är en global tävlan och konkurrens och att vi måste anta den utmaningen med ett europeiskt svar. Därför överraskade Europeiska rådet i Lissabon dem som är överdrivet ideologiska, man tog nämligen inte upp sysselsättningsfrågan med forna klichéer. Kommer ni ihåg? För två, tre, fyra, fem år sedan diskuterades arbetslösheten enbart utifrån två metafysiska val: Statliga sysselsättningsskapande åtgärder med försämrad statskassa och underskott som följd, eller sysselsättningsskapande åtgärder via arbetslösheten, via lay off av en mycket tillåtande socialpolitik.
Europeiska rådet i Lissabon kan representera brytpunkten för hur man å ena sidan ser på utmaningen av en modernisering av den europeiska ekonomin i en global konkurrenssituation och å andra sidan den egentliga sysselsättningsproblematiken, men för den skull är det fortfarande ett råd som mycket starkt koncentrerar sig på såväl moderniseringen som sysselsättningen. Det är första gången som Europeiska unionen fastställer mål för en ekonomisk tillväxt på ett klart och tydligt sätt, 3 procent. Det är första gången Europeiska unionen fastställer mål för en global sysselsättning där man försöker höja den globala sysselsättningsnivån från 61 till 70 procent och sysselsättningsnivån för kvinnor från 51 till 70 procent. Det är första gången Europeiska unionen fastställer mål för den lågutbildade delen av befolkningen mellan 18 och 24 år. Det är också första gången som Europeiska unionen fastställer klara mål för en reformerad yrkesutbildning, en yrkesutbildning som skall förbereda medborgarna för de problem som uppstår i en ekonomi med stark konkurrens och inte i en gammal, obsolet ekonomi eller i en produktionsekonomi. Detta sker när Europeiska rådet i Lissabon fastställer tydliga skattepolitiska mål inriktade på sysselsättningsskapande åtgärder eller när man fastställer mål så att kommissionen kan analysera den sociala trygghetspolitikens hållbarhet fram till 2020. En ny social dagordning för Europa skall också utformas och nästa europeiska råd skall till och med tillåtas vara det råd som får göra det som Europeiska rådet under många år aldrig ville göra, det vill säga utforma en europeisk social dagordning. Förhoppningsvis görs detta utan några större skandaler, utan större kontroverser men med absolut enhällighet, vilket är mycket viktigt.
Avslutningsvis vill jag tacka er samtidigt som jag vill säga att man inte kan tala om problematiken av en ekonomisk och social reform på samma sätt före som efter Europeiska rådets möte i Lissabon. Vi som arbetade så mycket med Europeiska rådet i Lissabon, vi som förberedde det hela tillsammans med kommissionen, parlamentet och de sociala aktörerna för att den här frågan inte skulle tas upp på ett löjeväckande, sätt är även nu skyldiga att säga: nåväl, nu kan alla vara med, nu kan alla bli fotograferade, men de som vill återvända till det löjeväckande får säkerligen inte vara med på fotot.

Prodi
. (IT) Herr talman! Efter denna debatt tycker jag det räcker med några få ord, eftersom den har varit väldigt klargörande och träffsäker.
Jag skulle vilja utgå ifrån en fundering, ifrån Martinez lyckade lapsus när han blandade ihop de båda debatterna: jag säger "lyckade lapsus" eftersom jag tror att den kommande debatten, som handlar om Afrika, tragiskt nog inte skulle kunna uppvisa en mer motsatt stämning än den i debatten om Lissabon. De få dagar - de få timmar, skulle jag vilja säga - som skilde Lissabon från Kairo markerar en avgrund av skillnader. När vi talar om ett innovativt Europa, ett nytt Europa, får vi inte glömma att vi har ett Afrika som befinner sig i en dramatisk situation, bortom all kontroll.
För att komma tillbaka till Lissabon var debatten intensiv och passionerad eftersom den berörde verkliga och stora frågor. Vi måste dock vara klara på en punkt: det är sant att vi i Lissabon talade om den nya ekonomin, men det finns inte två kategorier - en ny ekonomi och en gammal ekonomi. Europa är en viktig motor och den europeiska ekonomins styrka är just traditionen att verka inom alla sektorer, även de traditionella, och lyckas utomordentligt inom dessa traditionella sektorer. Nåväl, spridningen av den nya teknologin - det som kallas den nya ekonomin - blir ett gödningsmedel, ett sätt att omvandla den gamla ekonomin som är fullständigt enastående: däri ligger dess verkan. Den elektroniska handeln är ingenting för sig, som skall ses åtskilt. Internet och de nya instrumenten är inga isolerade faktorer, utan tar sig uttryck i en enorm produktivitetsökning inom de traditionella sektorerna. När de tar sig uttryck i sätt att distribuera de mest elementära, enklaste varor, förvandlar detta hela ekonomin. Det är denna förändring vi behöver och det är denna förändring vi nu är kapabla till, i och med den stora samordningen i Lissabon.
Därmed tränger sig ytterligare en fundering om Lissabon på. Jag har känt en viss motsättning här, mellan vad Europa skall göra och vad de enskilda länderna skall göra. Ni måste inse att detta är ett nätverk. Lissabon är inte viktigt för att vissa saker skall genomföras på Europanivå. Visst finns det viss större samordning av investeringar som måste göras på europeisk nivå, men större delen av dessa innovationer faller under nationella eller rent av lokala regeringars ansvar, om detta finns det ingen tvekan. Styrkan ligger i det faktum att man genom att handla alla tillsammans ger systemets produktivitet en skjuts, en skjuts som inte skulle vara lika stor och ge den europeiska ekonomin ny vigör om de enskilda länderna hade handlat på egen hand. Detta är det viktiga med dessa toppmöten. Om man hittar ett sätt att sätta i gång ett gemensamt handlande flerfaldigas effektiviteten i det vi gör. Detta är enligt mig det potentiellt stora med Lissabon.
Den andra aspekten, slutligen, är att man fortsätter att betona de mänskliga resurserna. Även detta gäller för den gamla och den nya ekonomin. Europa investerar fortfarande för litet i mänskliga resurser, och detta är ett enormt område där vi måste ta tillbaka förlorad terräng. Målet att halvera antalet ungdomar mellan 18 och 24 år som inte går i skola eller yrkesutbildning tycker jag är ett realistiskt mål av oerhörd vikt. Det står klart att detta är sättet att klara av de problem vi har haft under de senaste månaderna också i vissa stora länder i Europa, det vill säga bristen på unga tekniker och behovet att importera Internettekniker från tredje världen och liknande problem. Detta visar klart att vi har ett hinder för utveckling som just består i vårt dåliga utnyttjande av vår mänskliga potential.
I Lissabon var det på detta de stora ansträngningarna i vårt politiska agerande koncentrerades, och så fick vi några övergripande beslut i Lissabon som är enormt viktiga, beslut som mobiliserar den allmänna opinionen men också vår fantasi. Det har påmints om - vilket gläder mig, eftersom så få minns det - att man i Lissabon även talade om rörlighet för lärare och forskare. Detta är en revolution på europeisk nivå. Nu måste vi emellertid genomföra bestämmelser som ger lärare och forskare en verklig rörlighet. Detta är någonting nytt som mognar fram i det europeiska intellektuella klimatet och som om det lyckas verkligen kommer att utgöra en stor förändring av den europeiska produktiviteten och mentaliteten. Dessa är egentligen de övergripande beslut som jag tycker var viktiga i Lissabon.
Slutligen måste man ha litet tur, i den meningen att alla dessa nyheter kan omsättas i verkligheten om återhämtningen kommer. Europa har ömkat sig själv på ett fruktansvärt sätt under de senaste tre åren: antingen tror vi på oss själva eller så kan vi inte göra detta, för det handlar inte bara om pengar. Det handlar om att tro på sig själv. I dag hade vi ett möte i kommissionen om prognoserna och jag måste säga att det finns någonting nytt i Europa sedan några månader tillbaka, vad beträffar sysselsättning, orderingång och beslut inom företagen. Vi skulle verkligen kunna få en lång period av utveckling, mot bakgrund av den makroekonomiska stabilitet president Gama talade om. Jag tycker att vi i Lissabon lade grunden för att kunna dra nytta av den: nu gäller det att vi handlar på ett sätt som står i överensstämmelse med denna grund.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket herr kommissionsordförande.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit åtta resolutionsförslag.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Jag förklarar debatten avslutad.

Möte Europeiska unionen - Afrika (Kairo den 3-4 april 2000)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om mötet Europeiska unionen-Afrika den 3 och 4 april 2000.

Gama
Herr talman, ärade kollegor! Toppmötet i Kairo var ett resultat av ett fyra år långt diplomatiskt arbete för att samla länderna i Europeiska unionen - och länderna i Afrika till detta initiativ, det första inom det här området, och där många svårigheter, såväl vad gäller innehåll som form, övervanns. Toppmötet i Kairo skapade ett instrument för en global dialog på högsta politiska nivå, vilket kommer att ge en ny dimension till förbindelserna mellan EU-Afrika, förbindelser som hittills har begränsats till bilaterala ramar eller till regionala plattformar för dialog, antingen via AVS-mekanismen eller via Barcelonaprocessen. Förbindelserna mellan de två kontinenterna ändrades och Europeiska unionen kommer därmed att kunna fördjupa sitt strategiska partnerskap med Afrika och uppnå samma nivå som partnerskapen med Asien, Gulfländerna och Latinamerika.
Det första som pekade på framgång och historisk betydelse var de europeiska och afrikanska ländernas representationsnivå: femtioåtta länder - fyrtiofem afrikanska och tretton europeiska - företräddes av stats- eller regeringschefer. Detta innebar att alla viktiga frågor av gemensamt intresse för Europeiska unionen och Afrika kunde tas upp på ett likvärdigt sätt där båda sidor fick uttrycka såväl sin oro som sina gemensamma mål. På ett frankt och okomplicerat sätt diskuterades allt - ekonomiska- och politiska frågor samt utvecklingsfrågor - inom ramen för denna oro och dessa mål.
Låt mig ta upp vissa betydelsefulla åtgärder som antogs av toppmötet. På det ekonomiska planet förstod alla behovet av att definiera en politik så att de afrikanska länderna på bästa möjliga sätt kan dra nytta av en global handelsliberalisering och på så sätt stoppa den nuvarande tendensen av systematisk och progressiv marginalisering av Afrika i den internationella handeln. Åtagandet att globalt halvera den nuvarande fattigdomsnivån fram till år 2015 fastställdes än en gång. Beträffande den viktiga frågan om den afrikanska skulden bestämdes att en biregional grupp av höga tjänstemän för att konkretisera toppmötets beslut skall utarbeta en rapport om de afrikanska ländernas skuldbörda, och detta trots att många länder redan hade meddelat hur respektive nationell politik förhölls sig till detta. Rapporten kommer därefter i enlighet med toppmötets direktiv att analyseras på ministernivå. De afrikanska länderna lovade å andra sidan att främja och respektera de mänskliga rättigheterna, att eliminera kvinnodiskrimineringen, att till fullo stödja inrättandet av en internationell brottsdomstol och bekämpa diskriminering och intolerans. När det gäller demokratisk regering och rättsstaten visade sig båda parter villiga att vidta konkreta åtgärder för att förutse och bekämpa bestickning, korruption och nepotism. Här visade man sig vara villig att vidta nödvändiga åtgärder för att garantera att de statspapper som erhållits på ett illegalt sätt och deponerats i utländska banker skulle undersökas och återlämnas till rättmätig ägare i varje ursprungsland. Likaså oroades man över de negativa konsekvenserna av den konstanta ökningen av militära utgifter.
Andra viktiga frågor som till exempel utbildning, aids och miljö togs upp under punkten om utveckling. Man är medveten om att detta är viktigt för utmaningen om en hållbar utveckling i Afrika och fattigdomens eliminerande. En av de viktigare frågorna i EU-Afrika processen är återlämnandet av stulna eller illegalt exporterade kulturella föremål. Även där togs några steg framåt. Den biregionala gruppen av höga tjänstemän kommer att förbereda en rapport för utvärdering på ministernivå om möjligheten av att fortsätta med en sådan aktion.
Den sista delen av handlingsplanen tar upp frågan om instrument. Instrument som skall garantera kontinuiteten av den här globala dialogen på högsta nivå, på ministernivå eller på hög tjänstemannanivå, mellan EU-Afrika. Ett andra toppmöte, som skall äga rum i Europa 2003, har man redan beslutat sig för att genomföra, vilket gör att den process som inleddes med toppmötet EU-Afrika i Kairo garanteras kontinuitet.

Nielson
. (EN) Herr talman! Genomförandet av toppmötet var i sig en framgång som vi nådde efter betydande svårigheter. Dessa svårigheter - varav de flesta var av politisk karaktär - återstår och Afrika och Europa behöver ge sig i kast med dem, både var och en för sig och gemensamt. Toppmötet var det första mötet på högsta politiska nivå mellan Afrika och EU-länderna. Det kommer att ge en ny strategisk och global dimension till de befintliga förbindelserna mellan Afrika och Europa och kommer att föra dessa förbindelser till samma nivå som vi redan har med Asien och Latinamerika.
EU har redan djupa och breda förbindelser med Afrika, särskilt på utvecklingsområdet, och dessa förbindelser är unika och stöds av betydande finansiella resurser. Vi spenderar biståndspengar på en nivå av 2,5 miljarder euro per år. För vår del har vi gjort vad vi borde göra och mer därtill om vi ser till HIPC-initiativet för att hjälpa de tungt skuldsatta fattiga länderna. Här väntar EU fortfarande på att en rad G7-länder skall spela sin roll.
Vi vill se de afrikanska länderna som jämlika motparter under 2000-talet - det första århundrade de går in i som självständiga stater. EU har en komparativ fördel i den regionala integrationen som Afrika kan dra nytta av och vi kommer att se till att Afrika får del i detta under de kommande åren, när organisationen för regional ekonomisk samverkan kommer att dominera dagordningen i Afrika.
Toppmötet var ett tillfälle till bra diskussioner om skulderna och andra bilaterala problem. Det var också ett tillfälle att understryka behovet av att afrikaner deltar aktivt i WTO-processen och att söka stöd för gemenskapens synsätt. Det var möjligt för EU att ta itu med politiskt känsliga frågor, som ett gott styre och mänskliga rättigheter, tillsammans med afrikanska ledare på toppmötet. Andra svåra frågor som frågan om återlämnandet av kulturella artiklar diskuterades också.
I den förklaring och den handlingsplan som antogs på toppmötet tas hänsyn till känsliga ämnen på båda sidor. Internationellt erkända principer, i synnerhet mänskliga rättigheter, respekteras och avspeglas klart i förklaringen. Det är viktigt att notera detta också med tanke på de mycket få uttalanden som gjordes under toppmötet som avvek något från denna allmänna samstämmighet om de grundläggande principer som vi och andra tar för givna.
Det är beklagligt att forumet om det civila samhället inte kunde ske i Kairo, utan representanter från detta forum togs emot i Kairo i toppmötets utkant. Texten som forumet antog i Lissabon spreds brett av de algeriska och portugisiska ordförandeskapen.
Uppföljningen av toppmötet borde göra det möjligt för EU att fullborda sina befintliga afrikanska förbindelser med förbindelser på hög nivå, som i synnerhet inbegriper ett kontinentalt synsätt på politiska frågor och säkerhetsfrågor så väl som ekonomiska frågor.
Kommissionen kommer att sträva efter att de biregionala gruppens möten, som skall hållas på högre tjänstemannanivå, blir framgångsrika. Mötena på ministernivå som kommer att hållas mellan toppmötena bör koncentreras till frågor som rör hela kontinenten, vilket betyder att ett kontinentalt synsätt måste antas till de politiska frågorna, säkerhetsfrågorna och de frågor som inte täcks av de mekanismer som inrättats under de befintliga AVS-EU-, Medelhavs- och Sydafrika-avtalen. Vår ståndpunkt är att uppföljningen av toppmötet måste där så är möjligt ske inom befintliga mekanismer.
Bakgrunden är att vi redan har trovärdiga arbetsrelationer. När den nya EU-AVS-konventionen slöts med framgång för ett par månader sedan och nu när samarbetsavtalet mellan EU och Sydafrika nu genomförs som planerat så har vi två mycket viktiga tillägg till Meda-samarbetet och Barcelonaprocessen. Detta innebär inte bara att vi har perspektivet från detta toppmöte i Kairo utan också en väletablerad grund utifrån vilken vi kan fortsätta, bredda och förbättra vårt dagliga arbete.

Corrie
Herr talman! Jag välkomnar det faktum att toppmötet Europeiska unionen-Afrika i Kairo ägde rum, men jag vill betona att jag är besviken över att ingen från detta demokratiskt valda parlament fick tillfälle att tala till toppmötet, inte heller hade de icke-statliga organisationerna något att komma med. De två ordförandena för AVS-EU:s gemensamma församling hade åtminstone kunnat få göra uttalanden, vilket hade skapat en balans mellan EU och Afrika.
Ledamöter från detta parlament har genom utskottet för utveckling och samarbete och AVS-EU:s gemensamma församling lagt grunden för mycket av poltiken i utvecklingsländerna: Martens betänkande från 1997 som pekade på fördelarna med Loméavtalet; Rocards betänkande från 1998 som stärkte målsättningarna inför framtiden; mitt eget betänkande 1999 om regionalt samarbete och integration, vilket är högst uppe på dagordningen för Kairos handlingsplan; slutligen Kinnocks utmärkta betänkande 2000 om det framtida AVS-EU-partnerskapsavtalet som bereder vägen för de kommande 20 åren. Den slutliga handlingsplanen från Kairo är ett utmärkt dokument, om vi kan gå från ord och goda avsikter till konkret handling.
Jag vet att skuldlättnader låg högst uppe på den afrikanska dagordningen och allt måste göras för att lindra fattigdomen, men vi måste få några belägg för att de medel som sparats också används till bättre hälsovård, bättre utbildning och en förbättrad levnadsstandard för folket och inte till vapen och krigsmateriel.
För att dessa idéer skall förverkligas måste de afrikanska länderna själva göra ansträngningar för ett gott styre. Vi har redan sett en del bra valresultat. Låt oss hoppas att detsamma händer i Zimbabwe, Elfenbenskusten och Togo i de kommande valen.
Det faktum att regionalt samarbete och integration har högsta prioritet borde ha starka politiska fördelar såväl som fördelar för handeln. Då endast 6 procent av den afrikanska handeln sker i Afrika så finns det en enorm potential för en ökning av handeln om tullmurar och handelshinder avlägsnas.
Många av dessa länder behöver både tid och finansiellt stöd för att kunna konkurrera på världsmarknaden, men dessa länder måste inse att det inte finns något annat val i globaliseringens nya era. Detta är ouppnåeligt utan fred och fredsarbete; konfliktförebyggande åtgärder, ledning och beslut måste finnas högst på den afrikanska dagordningen.
Organisationen för afrikansk enighet måste få internationellt stöd för att kunna fortsätta sitt arbete och fredsinitiativ måste komma från de afrikanska länderna själva. Där man lyckas få fred måste bistånd ges för demobilisering och återintegration och användandet av barnsoldater under 18 år måste förbjudas.
Etnisk rensning har varit en fasa som härskat de senaste 25 åren och religiösa krig förstör själva samhällsstrukturen i ett land. Fred kan ge välstånd. Huvudinriktningen på våra mål måste därför vara bättre utbildning som medför bättre hälsovård. Genom aids och malaria förlorar Afrika just den generation den behöver för att bygga sin framtid.
Detta toppmöte var en början, men mycket måste göras för att göra ord till verklighet och vi, ledamöter i denna kammare, måste vara en del av denna nya värld.

Kinnock
Herr talman! Jag uppskattar Corries utförliga behandling av frågorna. Jag skulle vilja koncentrera mig på min åsikt att utrotandet av fattigdomen i Afrika måste börja med barnen och ett förverkligande av barnens rättigheter.
Toppmötet i Kairo kommer att följas upp av ett annat forum i Dakar om grundutbildning. Bristen på grundutbildning är den viktigaste enskilda orsaken till global fattigdom. Vi måste därför se till att flickor i synnerhet får lika tillgång till utbildningsförmåner åtminstone. Vi kan se att utbildning kommer att ge resultat, det kommer att stimulera ekonomin, det kommer att ge möjlighet att kontrollera befolkningsökningen och öka hälsomedvetenheten. Dakar är ett tillfälle att komma med resultat på internationellt överenskomna målsättningar.
EU borde ägna sin politiska vilja åt att förverkliga allmän grundutbildning till år 2015. Åtaganden som gjordes för ett decennium sedan har helt klart inte förverkligats. Afrika faller allt djupare ned i massanalfabetism och fattigdom och blir alltmer marginaliserat från huvudfåran av ekonomisk och politisk utveckling. I Afrika söder om Sahara är det fler barn som inte går i skolan än för ett decennium sedan. 40 miljoner afrikanska barn går i dag inte till skolan. En tredjedel av klassrummen i Afrika har inte ens en svart tavla. De har inga toaletter. 70 procent av deras skolor har inget rent vatten. Lärarna är underkvalificerade, ofta okvalificerade, och de kämpar utan blyertspennor, övningsböcker eller svarta tavlor. De försöker ofta undervisa barn som helt enkelt är för hungriga för att lyssna på eller koncentrera sig.
Julius Nyerere, en av Afrikas mest berömda lärare, sade på den optimistiska tiden efter självständigheten att utbildning inte är ett sätt att slippa fattigdom, det är ett sätt att bekämpa den. En del av er känner kanske till att Julius Nyerere ägnade sin fritid åt att översätta Shakespeare till swahili. Men hans underbara drömmar krossades. Han fick uppleva att en tredjedel av Afrikas män och två tredjedelar av kvinnorna var analfabeter.
Jag uppmanar kommissionen och rådet att göra en koppling mellan fattigdomsbekämpning och grundläggande utbildning. Nyttan för oss alla kommer att synas i ökad medellivslängd för barnen, minskad befolkningsökning och förbättringar i jordbruksproduktionen. Vi har planerna och jag uppmanar alla som har den politiska viljan att gå till handling så att vi kan ge resultat för Afrikas barn.

Dybkjær
Herr talman! Jag vill gärna tacka rådets ordförande och kommissionsledamoten för redovisningen av Kairotoppmötet och säga att jag egentligen tycker att det är underligt att det aldrig hållits ett sådant sammanträde förr; men när man hör att det tagit fyra år att arrangera det, är det kanske inte så konstigt. Blir det några resultat av ett sådant toppmöte? Det beror nog på hur man ser på saken. Om man som utgångspunkt tar de katastrofer, den hungersnöd, de konflikter och de aids-problem som drabbat Afrika, så är det, som Prodi säger, onekligen långt mellan Lissabon och Kairo. Det blev inte heller så stora resultat, men det tycker jag faktiskt inte heller att man kunde förvänta sig - det var ju inte det som var meningen med mötet. Meningen med mötet var att man skulle starta en dialog mellan EU och de afrikanska länderna. Denna dialog inleddes och den var emellanåt ganska påtaglig med sina demonstrationer och sina gräl eller i varje fall markeringar - vilket man lugnt kan säga - och jag tror faktiskt att båda sidor, både den afrikanska och EU-sidan, tar intryck av denna typ av dialog. Jag tror också att det är en förutsättning för att vi inte skall riskera bitterhet från vissa afrikanska länder över den historia de tvingats igenom, bland annat tillsammans med vissa europeiska länder. Jag tror att slutdokumentet blir en viktig referenspunkt för det kommande samarbetet mellan EU och Afrika. Det beror först och främst på att dokumentet är en viktig signal i sig självt om ett ökat samarbete mellan EU och Afrika, och om att vi inte glömt Afrika, och för det andra att man genom dokumentet understryker att demokrati, politik och ekonomi hänger samman och att Afrikas integration och utveckling därför skall ses som en helhet och inte som något som är uppdelat. Det beror naturligtvis på den framtida politiska viljan, om detta kommer att leda fram till konkreta resultat.

Rod
Herr talman, kära kolleger! Mötet i Kairo väckte stora förhoppningar i de afrikanska länderna, framför allt bland dem som hoppades på skuldavskrivning. På detta svarade Europa att en total skuldavskrivning är något som ligger utanför dess egna resursramar.
Vi vill i stället bekräfta det politiska kravet på att åter skapa jämvikt i förbindelserna mellan Afrika och Europeiska unionen. Efter att i mycket stor utsträckning ha plundrat de afrikanska naturresurserna, vilket vi för övrigt fortfarande gör, måste vi skriva av vår skuld i förhållande till deras historia genom att skriva av deras skulder till våra banker. På så sätt skulle vi kunna gå vidare i våra förbindelser på sundare grunder. Vidare krävs det att EU-medlemmarna slutar att ljuga för varandra.
Vi kräver att de afrikanska länderna skall respektera demokratiska principer, men vi använder oss av antidemokratiska metoder för att trygga våra ekonomiska intressen i vissa länder, med Elf eller Total som förebild. Vi uppfordrar de afrikanska länderna att garantera ett flerpartisystem och ge de icke-statliga organisationerna yttrandefrihet, men vi förhandlar bara med statschefer, varav de flesta endast representerar sig själva eftersom de glömmer att bjuda in de icke-statliga organisationerna till toppmötet i Kairo.
Vi kräver att de afrikanska länderna skall bereda kvinnorna en större plats i samhället, samtidigt som vi borde börja med att skapa jämställdhet hos oss själva. Måste man påminna om att vissa länder i Europeiska unionen har mindre än 10 procent kvinnor i sina parlamentariska församlingar?
Vi kräver att de afrikanska länderna skall förklara eldupphör. Men vi underblåser striderna genom vår vapenexport avsedd för de krigförande parterna.
Men det är inte det viktigaste. Så länge Europeiska unionen inte förser sig med medel för att se till att man tillämpar avtalen för utfärdande av obligatoriska licenser för tillverkning av läkemedel som möjliggör en kamp mot den omfattande epidemin aids, kommer det att förbli en from önskan att hoppas på framsteg i den afrikanska ekonomin. För hur tror ni att ett land som varje år ser en fjärdedel av sin ungdom dö i aids skall kunna hoppas på en blomstrande ekonomi?
Återigen: som vi redan har påpekat krävs det att unionen och medlemsstaterna ser till att förklaringar och handlingar hänger samman. Medan vi tvekar, medan vi slingrar oss, medan vi diskuterar, är det Afrika som dör.

Miranda
Herr talman! Först och främst vill jag säga att genomförandet av toppmötet enligt min mening var mycket viktigt. Vi var alltid av den meningen att alla kraftansträngningar borde gå i den riktningen, vi ansåg nämligen att det var ett ypperligt tillfälle till att inleda ett verkligt partnerskap fördelaktigt för båda kontinenter. Vi förstår dock att resultaten var långt från vad som var möjligt och önskvärt. Jag tror också att svårigheterna under vägens gång ledde fram till idén att det väsentliga faktiskt var själva genomförandet av mötet, och inte vad som kunde och borde utkristalliseras för att på ny grund konkretisera en strategi för partnerskapet.
Slutsatserna ligger mycket riktigt inte i nivå med rådande behov och möjligheter. Det är uppenbart att de ekonomiska frågorna är en förutsättning för ett genuint närmande mellan de två kontinenterna, ett faktum som vissa medlemsstaters egna ståndpunkter inte döljer, eftersom begränsad räckvidd också kan vara positivt. Jag syftar här på avskrivningen av utvecklingsländernas utlandsskuld. Och så är det för Europeiska unionen, som systematiskt och felaktigt har backat i fråga om samarbetet, man är såväl beroende som tvungen att samarbeta med Afrika av två grundläggande skäl: å ena sidan framtidsutsikterna om en omflyttning av de traditionella förbindelserna och preferenserna till ett mera strikt WTO (ett faktum som blev uppenbart vid förhandlingarna om ett post-Loméavtal), och å andra sidan eftersom man prioriterar förbindelserna med Östeuropa, vilket kom i tydlig dager med nedskärningarna i samarbetsbudgeten för innevarande budgetår.
Det är uppenbart att man inför sådana perspektiv och med de enorma problem och brister som de flesta afrikanska länder möter när det gäller ekonomi, miljö, hälsa, infrastruktur, konfliktlösning, fattigdom, för att nämna några, så är det svårt, om inte omöjligt, att inleda ett effektivt och långvarigt partnerskap. Det är dock detta vi i framtiden måste göra. Och jag säger måste för tvärtemot vad som nu har hänt så hoppas jag att Europaparlamentet och icke-statliga organisationer ansluter sig till den här processen, men jag hoppas också att toppmötet åtminstone kan bidra till en ökad medvetenhet vad gäller de verkliga problemen med Afrikasamarbetet samtidigt som det kanske är ett sätt att visa att vi behöver byta kompassnål på det här området.

Martinez
Herr talman, mina kära kolleger! På 1960-talet sade man att Afrika startade utifrån dåliga utgångspunkter. På 2000-talet har Afrika ännu inte nått fram. Varför? Därför att man inte har satt upp ett slutmål. Att åka - ja, men vart? Att komma fram - ja, men var? Afrikas mål var först att bli oberoende, med nationalstater i stället för etniska stammar, och resultatet blev Rwanda; hutu- och tutsifolket, Nigeria; ibo-folket och Biafra. Målet var sedan socialismen, de blonda kamraterna. Det svarta Afrika skulle bli rött. Resultatet blev svält i Etiopien, ett Algeriet utan jordbruk, för att inte tala om Sékou Tourés Guinea. Den blonde mannen Mitterrand föreslog sedan Afrika den parlamentariska demokratin, partier i stället för stammar. Resultatet blev den ständiga statskuppen, till och med i Elfenbenskusten.
Nu skall målet vara liberalism, marknad, IMF, Världshandelsorganisationen. Resultatet är att de fattiga revolterar i Tunis, att de fattiga i Casablanca gör uppror mot stegrade priser, det europeiska köttet som förstör fulbe-folkets uppfödning, de latinamerikanska bananerna som förstör bananerna från Kamerun och Elfenbenskusten, och även de fetter från genetiskt modifierade organismer som kommer att förstöra Elfenbenskustens kakao. Totalt sett - från det socialistiska Afrika till det ultraliberala Afrika, från Europeiska utvecklingsfonden till Världsbanken, från toppmötena i Bujumbura, Addis Abeba, Nairobi och Casablanca till Kairo den 3 april - är facit alltid detsamma, med samma trilogi: misär, epidemier, massakrer.
Den 4 januari fann FN ändå en slutlig lösning, eller en mirakellösning: att en del av de 800 miljoner afrikanska invånarna emigrerar. Man har till och med slagit fast en siffra: år 2025 bör 159 miljoner afrikaner ha begett sig hit. Men på samma sätt som man inte löser förortsproblemen genom att bygga städer på landsbygden, kommer man inte att lösa Afrikas problem genom att delvis tippa över dem till Europa.
Det förnuftiga i dagens Afrika består i att tillämpa det som har fungerat på andra håll, det som hos oss har skapat under, i Förenta staterna, i Europa - den lösning som hos oss har skapat en tung industri, ett jordburk, en textilindustri, den lösning som hos oss har gett tillväxt och en hållbar utveckling. Denna lösning har ett namn: protektionism. Denna lösning har ett instrument: tullhinder. Denna lösning har teoretiserats under namnet "autocentrerad utveckling". Senegals nye president inspireras för övrigt av den när han vänder sig till de unga och säger: ni borde mobilisera er i stället för att vänta på europeiska miljarder.
Konkret sett är det genom att skydda sitt jordbruk, sin uppfödning, sitt hantverk och sin spirande ekonomi som Afrika kommer att passera den första tillväxtetappen enligt Rostow-modellen. Ett öppnande mot världsmarknaden innebär tvärtom djungelns lag och därmed att de multinationella bolagen plundrar Afrika på naturresurser, skog, olja, mineraler, växter och till och med djur. Vi har sett det på andra håll, mina kära kolleger, i samband med privatiseringar av ett antal strategiska afrikanska sektorer. Resultatet har varit negativt för afrikanerna.
För Afrika behövs följaktligen varken en tygellös världsekonomi eller en världsomfattande välgörenhetsekonomi med den helige fadern och den helige Jacques Chirac, eller en nedskrivning av statsskulden med 300 miljarder euro. Nyckelordet i en lösning är från afrikansk sida tullskydd och från europeisk sida ett förnuftigt mellanstatligt samarbete, för vilket Lomékonventionen har utgjort en första modell. I det avseendet skulle Medelhavsområdet kunna tjäna som ett test för en Europa-Afrika-politik som innebär att identiteter respekteras.
Vi i Nationella fronten har föreslagit en konkret arbetsmetod genom att behandla frågor om vattenresurser, markerosion, ökenutbredning, förvaltning av fiskebestånd, uppfödning, föroreningar och kontroll av flyktingströmmar , en Marshall-plan för Medelhavsområdet och Afrika som skulle finansieras av tullavgifter som kan betalas tillbaka till de afrikanska staterna i form av öppna köpkrediter i europeiska banker. Vi har föreslagit en internationell organisation med ett mellanstatligt högt sekretariat för Medelhavsområdet. Det skulle kunna ha sitt säte i Kairo, i Tanger, i Tunis. En interparlamentarisk församling såsom AVS. Som säte tror jag att Aten hävdar sig. Kanske till och med ett universitet i Valencia, Montpellier, Nice, Barcelona. Och här skulle kanske Raymond Loulles ord göra sig gällande. Ett konkret förverkligande av projekt som knyter samman Europa och Medelhavsområdet med respekt för syd- och nordsidans identitet och som berör ett tjugotal stater kring Medelhavet skulle bana vägen för en mer vittomfattande ambition. Vilket sedan skulle utsträckas till förbindelser mellan Europa och södra Afrika.
Detta är ett stort projekt, herr talman, i nivå med mänskligheten, och mänskligheten behöver såväl afrikaner som européer. Vilket är ytterligare ett skäl att inte dränka afrikanerna i den ohämmade världsekonomins störtflod och européerna i en befolkningsflod. Mänskligheten behöver Afrika, eftersom det sägs att det var i Kenya som den första människan reste sig för att gå upprätt. Och mänskligheten behöver Europa, eftersom det var i Grekland som en tanke för första gången rätades ut för att tänka rätt.

Maij-Weggen
Herr talman! När Solana förra veckan gästade vår partigrupp så svarade han på en fråga angående resultaten från toppmötet i Kairo: vi talade om en god atmosfär och att det är viktigare än ett resultat. Det håller jag inte med honom om. Kommissionär Nielson sade också något åt det hållet. Jag tror att atmosfären är viktig men framför allt som grund för bra avtal. Om det inte blir mycket a de där avtalen så har man inte så mycket glädje av en bra atmosfär. Ändå är det bra att det har hållit ett möte EU-Afrika. Jag är också positiv till det här initiativet från det portugisiska ordförandeskapet. Den här stora världsdelen hemsöks fortfarande av bristande demokrati, av krig, av kränkta mänskliga rättigheter, av torka, av översvämningar, av kronisk fattigdom för en stor del av befolkningen. Det finns länder som det går litet bättre för, som har en god tillväxt och där välfärden börjar gro, men det finns också länder där situationen försämrats på ett dramatiskt sätt.
Herr talman! Europeiska unionen har under de senaste 25 åren satsat en hel del på utvecklingssamarbete. Det är inte tillfredsställande att behöva konstatera att allt det biståndet inte alltid haft någon bra effekt. Enligt vår bedömning behövs det en ny Afrikapolitik, en politik som innebär att demokrati och ett gott styrelseskick alltid skall vara absoluta villkor för bistånd och samarbete. Då kan man samtidigt förvänta sig från unionens sida att den anpassar sin jordbruks- och handelspolitik så att den blir till större fördel för Afrika och inte blir en extra nackdel, vilket nu ofta är fallet. Av de afrikanska länderna kan man då förvänta sig att de samarbetar bättre på regional nivå, öppnar sina marknader och ger ekonomin en rättvis chans. Samtidigt behövs det i Afrika en bra budgetförvaltning med en bra socialpolitik, en bra skolpolitik och en bra hälsovård. För mycket pengar till försvaret eller till meningslösa projekt måste undvikas.
Herr talman! De afrikanska länderna har bett om en skuldkvittning. För de fattigaste länderna är det verkligen nödvändigt och särskilt om det är fråga om ett gott styre och om en balanserad budget. Framför allt är det dock nödvändigt - och det betonade också kommissionär Nielson - att vi umgås med Afrika på ett vuxet sätt. Stödja det som går bra men också våga förkasta det som inte duger. Ge stöd till bra ledare och till bra regeringar men inte ge något stöd till diktatorer, till dåligt styre och till länder med mycket korruption. Om Afrikamötet i Kairo lett till den sortens realism så har det hänt mer än en god atmosfär och då är vi måhända på rätt väg.

Martínez Martínez
Herr talman! Mötet Europeiska unionen-Afrika som nyligen ägde rum innehöll sådant som gav anledning till oro och till och med missnöje, men även sådant som föranledde glädje och hopp. Oro på grund av det sätt som toppmötet kom att utvecklas på - det fanns inte ens med på programmet för innevarande halvår - med stunder av förvirring, spänning och en omfattande ryktesspridning, något som är oförenligt med det allvar och den stringens som man bör kunna förvänta sig av Europeiska unionen och med tanke på betydelsen av detta historiska möte, det första på högsta nivå mellan Europas högsta ledare och den afrikanska kontinenten.
Oro och missnöje över det sätt på vilket Europaparlamentet ställdes utanför processen under toppmötet, till viss del beroende på vår likgiltighet. Detta utanförskap, även de afrikanska parlamentens utanförskap, är tecken på en avsevärd inkonsekvens från organisatörernas sida. Det är inkonsekvent att gå omkring och tala om en bra regering, demokrati och en rättsstat när man i praktiken ignorerar den parlamentariska institution som är oumbärlig för förverkligandet av dessa postulat.
Missnöje eftersom vi konstaterade att vissa möten inom de icke-statliga organisationerna - forum för det civila samhället - som borde ha ägt rum i Kairo med stöd av Europeiska kommissionen, inte kunde hållas på grund av dålig kommunikation eller det ännu ouppklarade veto, som lades in av den ena eller andra organisationen på toppmötet.
Men som vi sade i början rymde toppmötet i Kairo även positiva aspekter som skapar glädje och ger anledning till hopp. Glädje på grund av det faktum att konferensen kunde äga rum - något som redan i sig är mycket värdefullt - och där får vi lov att gratulera det portugisiska ordförandeskapet och kommissionär Nielson vars insatser var starkare än svårigheterna, intrigerna och den bekväma defaitismen hos många som redan accepterat avbrytandet av det toppmöte som var på väg att fylla det oförsvarliga tomrummet i Europeiska unionens yttre förbindelser.
Glädje likaså över vissa påtagliga resultat från konferensen, i frågor så som efterskänkning av skulden, undanröjandet av personminor och återlämnandet av kulturföremål som kolonialmakterna plundrade. Nu måste Europa dessutom göra åtaganden vad gäller förebyggande och lösning av de väpnade konflikterna, det humanitära biståndet till de svältande och behandlingen av sjukdomar så som aids och malaria som orsakar stora dödstal bland den afrikanska befolkningen.
Men ett toppmöte av detta slag bör även innebära en öppning mot en väg av hopp, i synnerhet om det inte är en enskild företeelse utan snarare ett första steg i en process där man måste arbeta med utsikterna att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Afrika skall ändra karaktär. Jag har ingen tro på den nuvarande planen som innebär att de afrikanska samtalsdeltagarna lägger fram sina anspråk på bistånd för att lösa sina problem och de europeiska samtalsdeltagarna beviljar dem till viss del men inte mycket mer. Man måste sträcka sig längre, bortom ett rent utvecklingssamarbete som per definition är ett samarbete med ojämlik karaktär. Man måste bygga upp en plattform för dialoger och samarbete där vi européer och afrikaner diskuterar gemensamma problem och tillsammans lägger upp strategier för ett samordnat agerande i en världsordning där vissa av oss måste vara huvudrollsinnehavare, med samma stolthet och ansvar. På det viset kan världsordningen bli mer rättvis, mer solidarisk, mer samstämmig, mer demokratisk och överensstämma bättre med de värderingar som vi i Europeiska unionen ger uttryck för med våra identitetsmärken.
Herr talman, låt oss mot bakgrund av detta rösta för det bra beslut som kommer att avsluta denna debatt.

Van den Bos
Herr talman! Förutom fotografier och vackra ord har inte Afrika mötet givit så mycket. Afrika ville av Europa får mer marknadstillträde och skuldsanering men fick bara vaga löften. Europa ville av Afrika ha mer respekt för de mänskliga rättigheterna, bekämpande av korruptionen och ett slut på blodiga konflikter och fick i sin tur bara vaga löften tillbaka.
Den högtidliga förklaringen från Kairo undertecknades av regeringar som är allt annat än givmilda när det gäller inbetalning av skulder och öppnande av den egna marknaden. Under dokumentet står också namnen på länder där mänskliga rättigheter kränks i stor skala, där kvinnor diskrimineras, där de få medel som finns används för att utrota andra befolkningsgrupper och där korruptionen antagit nästan outrotliga proportioner.
Det rika Europa måste i Afrika stöda demokratiska institutioner, grundutbildningen och hälsovården mer generöst och mildra skulderna rejält. De afrikanska länderna måste inse att utan en anständig regim blir det inget av med utvecklingen och båda måste förstå att en strängare befolkningspolitik är ofrånkomlig. På fotografierna från Kairo står de afrikanska och de europeiska ledarna tätt intill varandra. I verkligheten är de båda världsdelarna långt ifrån varandra.

Lucas
Herr talman! Det första toppmötet mellan Europeiska unionen och Afrika var en viktig händelse och hade en stor potential för att ta meningsfulla steg mot att minska marginaliseringen av de afrikanska länderna. Så det är synd att en rad saker förhindrade den potentialen från att helt förverkligas. För det första så inbjöds varken Europaparlamentet eller AVS-EU:s gemensamma församling att delta i toppmötet. För det andra så är det mycket tråkigt att det civila samhället inte kunde göra större insatser till mötet. De icke-statliga organisationerna från EU och de afrikanska länderna tog detta toppmöte på stort allvar och det var att försumma ett tillfälle att inte ge sig in i en mer meningsfull dialog med dem. Det civila samhället har en nyckelroll att spela i Afrikas utvecklingsprocess.
Slutligen så skulle detta möte ha kunnat resultera i en långtgående handlingsplan med konkreta åtgärder. Det vi har är en plan full av ljumma ord och goda avsikter, men en som saknar fasta åtaganden, i synnerhet beträffande handelsfrågorna. Samtidigt som det är trevligt att erinra sig EU:s viktiga beslut att bevilja tullfri tillgång för praktiskt taget alla produkter, så hade det varit mycket mer betydelsefullt om man kunnat gå utöver detta berömda "praktiskt taget alla" för att inkludera de produkter som har verkligt betydelse för de fattigaste länderna, som jordbruksprodukter.
Slutligen så lyste tråkigt nog varupriserna med sin frånvaro från denna dagordning. En majoritet av de afrikanska länderna är beroende av bara en eller två produkter för sina inkomster i utländsk valuta. Inte förrän man går till handling för att hindra fallet i varupriserna så kommer fattigdomen i Afrika att kunna tas itu med på rätt sätt.

Sylla
Herr talman! Att vilja ha partnerskapsförbindelser mellan den gamla kontinenten och Afrika innebär framför allt att man sätter stopp för det nuvarande systemet, vilket har fungerat till stor fördel för stormakterna och några korrumperade eliter i söder.
Den afrikanska kontinenten härjas av epidemier såsom aids och av synbara eller stundtals bortglömda krig. Truppminor fortsätter att döda oskyldiga, vapen av alla de slag sprider sig och återfinns i händerna på barnsoldater. Antalet undernärda personer i det svarta Afrika har ökat från 90 miljoner 1970 till 180 miljoner 1995 - dessa siffror talar för sig själva. Intrycket är att tiden har stått stilla mellan den svält som återigen går hårt åt Etiopien och svälten i Biafra för 30 år sedan. De allra flesta unga människor på den afrikanska kontinenten berörs av analfabetism och arbetslöshet.
I dag vore det därför illusoriskt att tänka sig att tre fjärdedelar av jorden, av mänskligheten, skall fortsätta att leva i denna misär utan att det medför en allvarlig destabilisering på världsnivå. Vi måste också sätta stopp för bidragspolitiken som innebär att man ger fisk åt de bybor som bor vid en flod, i stället för att hjälpa dem konstruera metspö, som ordspråket säger. Resultatet är att det aldrig finns tillräckligt med fisk och ständigt fler människor som slåss om fiskbenen.
Dessutom har IMF gett order om en ultraliberal politik, en så kallad strukturell anpassningspolitik. En sådan politik har aldrig fungerat någonstans. Tvärtom. Jag känner inte till ett enda exempel på ett land som har framskridit genom att tillämpa direktiven för denna politik. Visst måste en kamp mot korruption och för demokrati också vara krav från Europeiska unionens sida i alla förhandlingar, men i gengäld kan de afrikanska länderna också kräva att Le Pens, Haiders och Martinez vänner slutar att regelbundet attackera den del av deras befolkningar som är bosatta här.
Vi kan inte fortsätta att stödja diktatorer i realpolitikens namn, det är vi överens om. Vi måste förbehållslöst stödja demokraterna. Det som händer i Senegal är ur den synvinkeln en stark signal som bevisar att Afrika inte är dömt att genomlida konflikter, statskupper eller stamkrig.
En ny politik grundad på gemensam utveckling, förebyggande av konflikter och ett nej till finansmarknadernas diktat bör göra sig gällande. Detta kräver givetvis att man avskriver den skuld på 350 miljarder dollar som hämmar all utveckling i dessa stater.
Slutligen, herr talman, har Europa också berikat sig tack vare kolonialismen och slaveriet. Europa har således en moralisk skuld visavi Afrika. En del av våra rikedomar är ett resultat av den koloniala plundring som Afrika har varit offer för. Att erkänna att slaveriet var ett brott mot mänskligheten skulle vara en viktig symbol.

Van Hecke, Johan
Herr talman! Efter månader av ändlöst käbbel om dagordning och deltagare blev toppmötet i Kairo ändå av till sist. För att slutligen slå fast det vi alla sedan länge visste, nämligen att majoriteten av den afrikanska befolkningen fortfarande lever under extrem fattigdom och går böjd under en enorm skuldbörda. Utan tvivel har de många informella kontakter som mötet ledde till varit till nytta. Jag undrar dock i all ärlighet om det verkligen kan kallas ett EU-afrikanskt toppmöte om det civila samhället förvisas till Lissabon och varken Europaparlamentet eller AVS-EU-församlingen engagerades i mötet på något annat sätt.
Rådet gav efter för de afrikanska diktatorernas krav att inte tillåta några parlament att delta. Hur mycket trovärdigare hade inte ord som demokrati och befolkningens intressen inte låtit om den befolkningen verkligen hade varit representerad. I det avseendet var Kairo inte ett EU-afrikanskt möte utan ett elitmöte. Med sitt uttalande att Afrika inte behöver någon demokrati utan vattenpumpar har överste Khadaffi utan tvivel uttryckt det som lever hos många av hans kolleger-diktatorer.
Det är självklart att våra politiska program inte kan införlivas hur som helst. Afrika måste söka efter sitt eget sätt att införa demokrati. När det gäller grundläggande principer som gott styre, uppdelning av makten, fria och rättvisa val och respekt för de mänskliga rättigheterna finns det dock inte utrymme för några diskussioner. Europeiska unionen reagerar ibland svagt och ofta splittrat på kränkningar av dessa principer. Ta Zimbabwe till exempel, där politiska motståndare attackeras under valupptakten, vita bönder hotas och fråntas sina egendomar och där Mugabe lockar fram våld. Vilka signaler måste kommissionen få för att upphäva utvecklingsbiståndet?
I en intervju med Sunday Times i lördags kritiserade Kofi Annan de afrikanska ledarnas vinningslystnad, storhetsvansinne och misslyckande att skapa bättre levnadsförhållanden i sina länder. Mot bakgrund av Kofi Annans uttalande reser sig frågan om anordnandet av högmässor som den i Kairo inte av befolkningen betraktas som en sammansvärjning mellan eliten. Den internationella gemenskapen får inte låta sig pådyvlas några skuldkänslor av afrikanska ledare som inte har någon som helst demokratisk legitimitet. Det börjar verkligen bli dags att Europeiska unionen påpekar det egna ansvaret för de afrikanska diktatorerna.

Junker
Herr talman, mina damer och herrar! För alltför många i Europa gäller Afrika som en förlorad kontinent, och därför borde detta möte mellan Europeiska unionen och Afrika ha skett för länge sedan. Det får inte vara något alibi-evenemang utan måste markera början på ett äkta partnerskap. Om vi är ärliga måste vi också se på oss själva, ty handen på hjärtat: Ett liknande Afrikatoppmöte vore också passande för Europaparlamentet, ty i regel ägnar man sig åt denna fråga möjligen när det gäller aktuella händelser, oftast av dramatiskt slag. Därigenom kommer övergripande uppgörelser och bemödanden om äkta perspektiv oftast till korta, om man bortser från att Afrika är en dominerande fråga i AVS-församlingen. Men vem märker det här hemma hos oss?
Afrika är den kontinent som är hårdast drabbad av orättvisan i det internationella ekonomiska och finansiella systemet och följderna av globaliseringen. Den tyska förbundsregeringens och andra europeiska länders samtycke till att fullständigt efterskänka skulderna för de fattigaste länderna i världen kan vara till god hjälp, ty den höga skuldsättningen hindrar investeringar i infrastrukturer av alla slag i de berörda länderna. Den är därigenom ett av de största hindren för att bekämpa fattigdomen. De regeringar som ännu inte har velat ta detta steg, bör ta efter dem som redan gjort det.
På sikt kan man bara uppnå framgång om man söker efter det som förenar och inte efter det som åtskiljer, och bemödar sig om ömsesidig förståelse för att integrera Afrika i det internationella samfundet. Det är visserligen klart att man får, ja måste kräva något av Afrikas regeringar, när det handlar om att iaktta mänskliga rättigheter, demokratiska grundläggande principer och rättsprinciper. Det går inte an att man tillåter diktaturer på den afrikanska kontinenten, vilka som nu i Zimbabwe främjar rasism, expropriering och våldsamt förtryck, och urholkar ett fungerande rättssystem. Loméavtalet erbjuder här en lämplig ram för samråd, en politisk dialog och i nödfall avbrott i samarbetet.
Det går inte heller an att ekonomisk hjälp och livsmedelshjälp från Europeiska unionen missbrukas för anskaffning av vapen. Från Etiopien flimrar nu åter förskräckliga hungerbilder över TV-skärmen, medan regeringen samtidigt lägger ned miljoner på ny rustning och, såvitt man hört, rentav har avvisat Eritreas erbjudande att trots det permanenta krigstillståndet ställa sina hamnar och transportvägar till förfogande för hjälpsändningar till Etiopien. Det är omoraliskt, och därigenom har man kanske missat en viktig chans till inledningen på en försoning.
Kairos bannlysning av mötet mellan de icke-statliga organisationerna var en synnerligen tråkig följdföreteelse. Afrikas länder måste vänja sig vid att icke-statliga organisationer får en viktig ställning som del av det civila samhället. De kan förmedla utvecklingen av ett medborgerligt samhälle med eget ansvar i dessa sårbara länder, på vägen mot stabilitet och fred.

Marset Campos
Herr talman! Toppmötet i Kairo var synnerligen viktigt, en historisk milstolpe. Viktigt både vad gäller dess betydelse och den bristande framgången. Den historiska betydelsen eftersom det är första gången Europa som kolonialmakt och ansvarig för eftersläpningen och fattigdomen i Afrika möter konsekvenserna av detta, de afrikanska länderna med en starkt eftersläpande utveckling. Det har även varit av betydelse, eftersom slutsatserna inte hade kunnat vara ynkligare.
Det märktes att det hela snarare var tänkt som en kosmetisk åtgärd, i all hast, utan något ansvar för det förgångna och utan några omfattande och gedigna program för de framtida förbindelserna mellan Europeiska unionen och Afrika.
Det är helt orimligt att man klagar på den ständiga bristen på stabilitet, på krigen, samtidigt som det pågår en kamp om makten och kontrollen av resurserna i Afrika, något som i sin tur spär på fattigdomen och driver en våg av emigranter till Europa. Det ligger även en motsägelse i att vi beklagar oss över AIDS när orsakerna är den brist på stabilitet och resurser som har uppstått i dessa länder till följd av de planer för strukturanpassning som har införts av oss, av IMF (Internationella valutafonden) och av Världsbanken.
Därför har Europa under flera århundraden ådragit sig en enorm historisk skuld gentemot Afrika, som bör åtgärdas inte bara genom att man ber om förlåtelse, utan även genom att man knyter sociala, ekonomiska, politiska och kulturella band som ett bevis på den så oumbärliga solidariteten.

Zimmerling
Herr talman! Mötet Europeiska unionen-Afrika försågs i pressen med rubriken: Många vänner skall ni vara! Tyvärr förslösade man här en hittills unik chans att närma de olika synsätten på de aktuella problemen till varandra, och bringa dem närmare en lösning. Till att börja med är det märkligt och otillfredsställande att Europaparlamentet inte var med vid denna ändå uppenbarligen framtidsorienterade konferens. Här tycks de europeiska rådsledamöterna ännu inte ha förstått att den europeiska befolkningen i första hand företräds av detta parlament. Uppenbarligen är man inte heller särskilt intresserad av att klargöra det för de afrikanska staterna.
Ett mobiliseringstoppmöte, som det också beskrevs i pressen, var det därför säkerligen inte. Vad beträffar innehållet kan man visserligen förstå utvecklingsländernas intresse av att få sina skulder färdigamorterade, men ett fullständigt och villkorslöst efterskänkande av skulden kan inte komma i fråga. Med anledning av det senaste sammanträdet mellan AVS och EU i Abuja fick vi veta att t.ex. i Nigeria, som har gått över till demokrati igen, en av de sista diktatorerna hade dirigerat om flera miljarder euro till privata konton. Här kan man bara ge utvecklingsländerna det eftertryckliga rådet att följa upp dessa gärningar som är straffbara även i Afrika, och konfiskera pengarna.
Då skulle redan en del, en avsevärd del, av beloppen för att amortera av skulderna åter stå till förfogande. Man skulle kunna erkänna utvecklingsländernas goda avsikt och kunde i anslutning till detta förhandla om slutamortering och efterskänkande av resten av skulderna. Också detta hör enligt min åsikt till den good governance, som de afrikanska länderna har ålagt sig, för att få ytterligare utvecklingshjälp.
För det andra finner jag det fullkomligt oförståeligt att t.ex. den tyske förbundskanslern slår in på en väg - tvärtemot de övriga EU-ländernas inriktning - där man till att börja med skall efterskänka samtliga skulder för de fattigaste länderna. Detta mycket arroganta och i sak föga handfasta uppträdande motsäger besluten från G8-toppmötet förra året och stämmer med hans sorti från denna konferens. Det hjälper ju inte i sak om man hellre än att delta vid arbetssammanträdena talar i 10 minuter med Khadaffi. Vad det där kunde handla om, kan man bara spekulera över.
Mediernas kansler, som han också kallas hos oss, hade därigenom fått uppträda på scenen, och det var uppenbarligen fullkomligt likgiltigt för honom vad den först flera timmar senare framlagda avslutande förklaringen resulterade i. Så kan man enligt min uppfattning inte utforma någon utvecklingspolitik, och inte heller kan man knyta samman det med den absolut nödvändiga samordningen av den nationella utvecklingspolitiken. Jag anser att vi som Europaparlament också i fortsättningen skarpt måste kritisera dessa nationella uppträdanden och tydligare avkräva medlemsstaternas regeringar deras ansvar.
(Applåder)

Van den Berg
Herr talman! En del kolleger verkar här främst vilja skylla Afrikas problem på afrikanerna. Andra däremot har givit en förklaring där främst Europa och de gamla kolonisatörerna är de skyldiga. Så verkar det också vara med bilden från mötet i Kairo. Vissa ser det som en missad möjlighet och är väldigt besvikna medan andra däremot ser det som en unik historisk händelse.
Det faktum att det för första gången i historien varit ett sådant möte mellan ledare från Afrika och ledare från Europa är naturligtvis historiskt. Att det förekommit kontakter med Latinamerika och Asien mycket tidigare betyder att det tydligen är något fel med den normala kontakten mellan Afrika och Europa. Det stämmer naturligtvis också eftersom det ofta inte är utrikesministrarna utan biståndsministrarna som får resa till Afrika och föra sin politik på plats. Det har varit alldeles för litet av normal politik med alla de olika medlen för handel, jordbruk, utrikesfrågor och naturligtvis också utvecklingssamarbete i samband med världsdelen Afrika. Det har utan tvivel något att göra med vår dubbla hållning med medlidande å ena sidan och misericordia, å den andra, egentligen en oförmåga att lämna det gamla koloniala förhållandet mellan Europa och Afrika. Det finns kvar på vår sida och det finns kvar på den afrikanska sidan. I det avseendet ser jag det mer som en bra möjlighet och ett nytt tillfälle att utifrån ett sådan toppmöte, med allt elände som det givetvis innehåller - naturligtvis finns det där diktatorer, naturligtvis finns det dålig politik från vår sida - ändå göra en ny start. Jag hyllar det portugisiska ordförandeskapet för att de i alla fall drivit igenom det, de hade ju så lätt kunnat låta det vara, det hade så lätt kunnat dröja ett tag. Nej, några konkreta, storartade saker har det säkert inte medfört men det handlar om de saker som sker under ytan.
Parlamentet fick en skrivelse från Prodi, i vilken han säger att han för kommissionens räkning givit i uppdrag att utarbeta förslag för att redan i år kunna ge flera afrikanska produkter tillträde på den europeiska marknaden, utan extra avgifter. Ett sådant steg är mycket betydelsefullt. Det som sägs är: vi vill göra en avsevärd insats och medverka i ett mycket långtgående initiativ om skuldbördorna men samtidigt koppla detta till en social utveckling. Nielson är för en total omprövning av utvecklingspolitiken, så att det blir fråga om mycket mer inriktning, både i AVS-EU-avtalet och inom EU, på social utveckling och på fattigdom. Man kan inte utveckla människor i Afrika härifrån. De afrikanska människorna har själva planer och vill utveckla sig själva men de vill få hjälp med det. En sådan ny ram ger verkligen möjligheter. Inom den ramen måste också konfliktförebyggande åtgärder få en chans. Vanliga, normala kontakter är inte unika, de kommer inte heller att medföra fantastiska nya saker, men de behövs. Jag är glad att jag hört av det portugisiska ordförandeskapet att de också planerar att se till att det kommer ett nytt sådant toppmöte om ett tag. Det måste bli något normalt. I ett normalt förhållande kan vi också vara hårda och affärsmässiga med varandra och kan vi göra vår politik resultatinriktad.
En sak till. Jag hoppas att vår budget för år 2001 - och kommissionären vet hur engagerad jag är i den eftersom jag är budgetföredragande för den delen - även kommer att ge uttryck för ett antal av dessa löften. Om 45 miljoner barn i Afrika aldrig sett ett klassrum och vi skulle kunna fördubbla undervisningsbudgeten för nästa år, inte hela budgeten utan bara göra några omflyttningar, så är det som en kontant betalning, för att använda ett gammalt klassiskt uttryck från Nederländerna. För övrigt så talade jag för hela den europeiska socialdemokratiska gruppen.

Mantovani
Herr talman! Jag tackar er så hjärtligt, också därför att det är första gången jag får ordet i denna kammare.
Även jag är positiv till initiativet till ett första toppmöte Europa-Afrika. Det har känts nödvändigt och man har talat om det i kanske femtio år. I egenskap av ledamot av utskottet för utveckling och samarbete har jag dock ändå invändningar mot att det saknas en delegation från Europaparlamentet. Dessutom beklagar jag att man i Agenda 2000 inte ens har tagit upp frågan om Europeiska unionens framtida ansvar just gentemot utvecklingsländerna. Denna konfrontation ger vid handen två sätt att närma sig frågan: å ena sidan Europas krav på respekt för mänskliga rättigheter, det goda styret och de demokratiska institutionerna och å den andra de afrikanska ländernas starka önskan om avskrivning av de skulder som ses som orsaken till att utveckling, tillväxt och befolkningens välbefinnande kvävs.
Man måste hitta en jämvikt, en punkt där man kan mötas. Parlamentet har ägnat sig åt detta problem flera gånger, utan att någonsin komma fram till några synliga resultat, efter vad jag förstår. Det krävs ett kraftfullt, ärligt menat och brett initiativ. Från flera håll, också från Vatikanen med anledning av jubelåret, har man begärt en betydande minskning, om inte en total avskrivning, av utlandsskulderna så att de mest skuldtyngda länderna kan inlemmas i kretsloppet av produktion och handelsutbyte i världen. Jag tror att man konkret sett måste skapa en struktur som analyserar situationen i de olika länderna och gör en bedömning av det politiska läget för att fastställa i vilken utsträckning man skall sänka eller rent av avskriva skulderna. Detta också mot bakgrund av ett korrekt utnyttjande av den skuldfinansiering som har gjorts, vilket därmed involverar regeringarna, det civila samhället, den lokala kyrkan och de icke-statliga organisationerna.

Khanbhai
Herr talman! Vanligt folk i de flesta afrikanska länder är fattigare nu än när deras länder blev självständiga. Fattigdom är därför en sjukdom som onda diktatorer, snikna och korrumperade politiker åsamkat oskyldiga folk. Naturkatastrofer, inklusive klimatförändringarna, har förvärrat problemet. Tuaregerna i norra Niger, Makonde i Tanzania eller Moçambique tar sina familjer och lägger deras knappa tillhörigheter i en liten korg om de tänker flytta. De är fattiga, otrygga och utsatta för väder och vind. De har inget vatten, renhållning, energi, medicin, utbildning och säkert tak över huvudet. Ett sådant desperat folk kan inte tänka på demokrati eller mänskliga rättigheter på det sätt vi gör i våra bostäder och lummiga förorter i Väst. De har ingen del i den lokala, regionala eller nationella ekonomin. Ett sådant rotlöst folk, desperat folk, är ett lätt byte för politisk manipulation och det är därför vi ser så mycket konflikter och inre oroligheter i dessa länder.
Vi i denna församling erbjuder dessa folk öppen och fri tillgång till våra EU-marknader. Vi bjuder dem att delta i den globala ekonomin, så att de kan komma och sitta med vid bordet i Seattle för diskussionerna om Världshandelsorganisationen. Vad betyder detta för dessa fattiga folk, som till majoriteten bor i vildmarken, som inte har någon kunskap, ingen möjlighet till effektiv odling, skörd, bearbetning, förpackning för ens det lilla de odlar? De kan inte ens marknadsföra det i sina egna länder, för att inte tala om att sälja det utomlands.
Så jag föreslår att vi lär dem att bli självständiga och oberoende genom att visa dem hur man kan odla och skörda det som finns i dessa länder. Låt oss ge dem en meningsfull tekniköverförning innan vi säger att vi skall öppna våra marknader för dem.

Gama
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill tacka alla för de anföranden vi åhört och som stimulerar oss att gå vidare med Europeiska unionens politik gentemot Afrika. Jag vill dock klargöra vissa punkter. För det första frågan om en associering av parlamentariska instanser, partnerskapet EU-AVS och Europaparlamentet. Som ni vet så fanns en annan part med vid toppmötet, som varken fick eller kunde få övertaget. Det var inte bara EU:s toppmöte, det fanns en deltagare som var tvungen att respekteras, för om motparten inte respekterades skulle toppmötet stå utan dialog. Nåväl, det var till och med svårt att nämna AVS-länderna i de slutliga slutsatserna. Varför? För det första för att detta var första gången som Afrika närmade sig Europa på ett globalt plan och alla afrikanska länder ingår inte i AVS. För det andra så består AVS inte enbart av afrikanska länder, där ingår även karibiska och asiatiska länder. Att inkludera AVS-länderna i toppmötet, i synnerhet när det gäller partnerskapet, var som ni förstår inte lätt eftersom de inte heller deltog på någon annan nivå.
För det andra Europaparlamentet: Vi förstår behovet och vikten av att Europaparlamentet associerar sig med initiativ av det här slaget och därför för vi, ordförandeskapet, en utförlig dialog med Europaparlamentet i utskottet för utrikes affärer och i dag här i plenum. Jag beklagar dock att deltagandet är litet, litet men mycket kvalificerat. Vi har talat mycket om toppmötets genomförande, som för att bli effektivt grundades på två saker: för det första Europeiska unionen, för det andra OAU. OAU har inget parlament. Därför var det problematiskt att på ett toppmöte, ett toppmöte som jag än en gång vill påpeka är ett toppmöte mellan två jämlikar, härbärgera en institution som motparten inte hade. När vi förbereder nästa toppmöte år 2003 kommer vi säkert att kunna studera ett sätt att stärka Europaparlamentets roll samtidigt som hänsyn tas till motparten, eftersom det faktiskt finns en motpart. Ingen kommer att få ut något av förbindelserna med Afrika så länge som man inte förstår att Afrika börjar finnas till, börjar ha en åsikt och en idé om saker och ting. Vi vill inte driva igenom vår vilja bara för att den är vår, allt skall automatiskt föras in i sitt sammanhang i de förhandlingar som skall inledas.
En annan viktig punkt är skuldbördan. Jag skulle inte vara så skeptisk som några gav sken av här i sina anföranden, jag vill till och med påstå att afrikanernas reaktion på hur skuldfrågan behandlades under och efter toppmötet visar på förtroende. Låt oss inte förglömma att det finns en kvalitativ skillnad. Jag vill påminna er om Europeiska unionens medlemsstater och deras åtagande gentemot fattiga högt skuldbesatta länder i världen om att minska och till och med annullera skuldbördan, utan att förglömma unionens bidrag på tusen miljoner euro för detta program. Jag vill också uppmärksamma er på att Europeiska unionen år 2000 klart och tydligt har utfäst sig att fram till 2005 genomföra ett program för att öppna sin ekonomi, utan tullar, för de utvecklingsländernas produktion, vilket i hög grad stimulerar deras ekonomier inom ramen för en osymmetrisk liberalisering av handeln. Det finns inga precedensfall, ingen andra länder har gjort detta. Det är mycket innovativt och välkomnas varmt av nämnda länder. Bekräftelsen på detta under toppmötet mottogs ganska väl av de afrikanska länderna. Toppmötet är inte någon finansiell organisation på det internationella planet, det är inte under toppmötet som problemet med en minskning eller annullering av skuldbördan skall lösas. Toppmötet är till för att bekräfta värderingar och vilja, samtidigt som det väldigt viktigt att många EU-länder tog tillfället i akt och officiellt meddelade om en minskning eller annullering av skuldbördan för de fattigaste och mest skuldbelastade länderna, vilket som exempel fick sina konsekvenser och sin synergieffekt.
Det viktigaste som hände och som för övrigt kraftfullt poängterades av den afrikanska sidan var att Europeiska unionen för första gången gick med på att diskutera de afrikanska ländernas skuldbörda med hela den afrikanska kontinenten genom ett follow-up efter toppmötet. Den biregionala gruppen av höga tjänstemän fick i uppdrag att förbereda en rapport om den afrikanska skuldbördan som därefter skall diskuteras på ministernivå, vilket visar på en helomvändning i den här frågan. Det är första gången som Europeiska unionen, som institution och utanför de internationella finansorganisationerna, går med på att diskutera skuldfrågan med de afrikanska länderna. De afrikanska länderna menar att detta är den viktigaste av alla händelser som inträffade under toppmötet.
Jag borde kanske nämna att det portugisiska ordförandeskapet redan hade tänkt göra något beträffande Afrika, inte bara för att vi redan hade gjort det med andra kontinenter och andra områden, Latinamerika, Asien, men också på grund av att andra länder eller grupperingar av länder, Förenta staterna, Japan och till och med Kina, hade börjat agera. Det var tid att ta igen den förseningen. I samarbete med kommissionär Poul Nielsen ägnade sig därför rådet (bistånd) i Lissabon i januari för första gången någonsin åt temat förbindelserna EU-Afrika. Man hade aldrig tidigare gjort det. Det var första gången. Ett utmärkt arbete som för övrigt visade sig i de resultat som uppnåddes under toppmötet.
Vi avslutade också förhandlingarna om AVS-avtalen inför andra Lomékonventionen och vi slöt ett frihandelsavtal med Sydafrika. Vi arbetar för närvarande mycket forcerat med Barcelonaprocessen i en afrikansk infallsvinkel inom ramen för associeringsavtalen för att skapa ett frihandelsområde fram till år 2010. Vi granskar Medelhavsstrategin, vi håller noggrant på med utformningen av stadgan för säkerhet och stabilitet för Medelhavet och vi granskar Meda II. Vi anordnade ett Medelhavsforum i Funchal och vi kommer att ha ett informellt ministermöte i Lissabon om Barcelonaprocessen, just för att se vad som är bra och vad som är dåligt och vad som behöver ändras och för att förbereda det toppmöte som skall äga rum under andra halvåret. När det gäller toppmötet i Kairo togs det inte med i vårt första program eftersom det inte var bestämt när vi övertog ordförandeskapet, men vi har alltid sagt att skulle problemet lösas så var vi beredda att genomföra det. Senare föreslog vi ett toppmöte, vi löste de diplomatiskt betingade problemen och vi genomförde ett toppmöte vars resultat varmt välkomnades av alla afrikanska stater. Givetvis löste vi inte alla problem från en dag till en annan när det gäller den afrikanska kontinenten, men vi var tvungna att agera, vi var tvungna att inkludera Afrika i den europeiska dagordningen. Vi var tvungna att genomföra ett toppmöte på det här sättet, med de här dimensionerna och staka ut en väg. Vi gjorde detta. Nu måste vi fortsätta på den inslagna vägen. Jag är dock övertygad om att vi med en afrikansk dagordning rigoröst förankrad i den europeiska politiken har förutsättningar att fortsätta på ett hållbart och framgångsrikt sätt, därför att den afrikanska kontinenten kräver det, därför att konfliktsituationer, fattigdom och sjukdomar kräver ett starkt åtagande av Europeiska unionen. Europeiska unionen måste ha en afrikansk dagordning. Vi arbetar alla för detta, såväl parlamentet som kommissionen och rådet.

Nielson
Låt mig gå in på några av de särskilda saker som sagts i debatten. Kinnock nämnde det kommande mötet i Dakar om den grundläggande utbildningen. Som en del av våra förberedelser för det mötet så har jag gått igenom större delen av det vi gör för grundutbildningen i Afrika och det gläder mig att jag kan säga något positivt om av det jag sett i kommissionen. Vi gör mer än jag förväntat mig och jag står gärna till tjänst med att informera parlamentet om den portfölj verksamheter för grundutbildning i Afrika som vi är engagerade i. Detta betyder inte att vi inte kan göra mer, men det är bättre än den allmänna beskrivningen.
För det andra, angående det Rod sade om att ju längre vi diskuterar, desto fler människor kommer att dö av aids i Afrika, så har jag bara fem minuter. Jag har diskuterat aids i Afrika med president Mugabe. Det var ganska intressant att han öppet medgav till mig att de nu fullföljer en öppen och ärlig informationspolitik om aids och hiv, i stort sett jämförbar med den politik Uganda bedrivit med vissa framgångar. Detta betyder inte att problemet är borta, men jag ser det som ett verkligt framsteg att en av de statsmän i Afrika som för ett tag sedan sågs om en del av problemet, snarare än lösningen, i denna diskussion, nu säger öppet att han vet att man måste ändra sin politik. Jag gör inte anspråk på att beskriva hela situationen i Zimbabwe, men detta är en viktig poäng.
Miranda påminde oss om de indirekta effekterna koncentrationen på de östeuropeiska Balkanproblemet haft på Afrikabudgeten. I absoluta termer har vår fokusering på Kosovo och andra aktiviteter inte betytt någon minskning av det vi faktiskt gör i Afrika. I relativa termer är dock detta fallet, men vi har lyckats skydda Afrika från direkta minskningar av omfånget av det vi gör. Jag uppskattar parlamentets stöd för att uppnå detta.
Maij-Weggen sade att utvecklingsbiståndet har fortskridit genom åren. Jag önskar att så vore fallet. Om vi tittar på den totala summan officiellt utvecklingsbistånd så har det faktiskt minskat globalt. Vi är nu nere på 0,23 procent och många regeringar borde och skulle kunna göra mera. Mot den bakgrunden är det privilegium att företräda Europeiska unionen internationellt på detta område, eftersom vi inte är en del av denna nedåtgående trend. Räknat i totala siffror kan man förutse att vi kommer att öka våra insatser under de kommande åren. Detta parlament, vår budget och vår verksamhet framstår som ett slags korrigerade åtgärd till den globala trenden. Vi skall vara stolta över det och vi skall utnyttja detta på bästa sätt i våra politiska relationer också.
Van den Bos och andra talade om skuldlättnader och dessa problem behöver sannerligen mer uppmärksamhet. Jag kan dock påminna er om att för större delen av den miljard euro, som är EU:s bidrag till HIPC II, så kommer initiativet att riktas mot Afrika. De 680 miljoner euro, vilket är vårt bidrag som givare, inte som kreditgivare, kommer helt och hållet att riktas mot den Afrikanska utvecklingsbanken och öronmärkas till HIPC-initiativets speciella medel för att lösa ut Afrika och göra det möjligt för Afrikanska utvecklingsbanken att fortsätta betjäna Afrikas fattiga länder. Vi gör en hel del och problemet nu är till vilken utsträckning G7-länderna - som startade HIPC II initiativet i Köln förra året - kommer att kunna ge resultat, inte bara som givare utan i sin mer begränsade roll som kreditgivare.
Vi välkomnar upphävandet av bilaterala skulder, vilket är ganska lätt att besluta politiskt. Den svåra delen är multilaterala skulder. Det är här som EU kunnat ge ett viktigt handtag som givare - inte som direkt inblandad kreditgivare. Detta är något som inte får glömmas bort i de pågående diskussionerna. Det är kanske inte tillräckligt, men det är sannerligen mer än vad någon annan grupp givare har gjort så långt.
Zimmerling nämnde problemet med Nigeria och att få pengarna tillbaka. Vi gjorde några förändringar till texten i Kairo i sista minuten, vilka stärkte de synpunkter som förts fram och jag hoppas att Europa kommer att kunna ge en hjälpande hand med att identifiera en del av dessa pengar och återbörda dem dit de hör. Det borde vara en del av den internationella ekonomiska ledningen. Pengar skall inte kunna försvinna på det sätt som skett.
Det var av verklig betydelse att stats- och regeringscheferna tillbringade två dagar tillsammans. De kom riktigt bra överens. Det var mycket trevligt att bevittna detta, vilket är av betydande vikt, inte bara för stämningen mellan Europa och Afrika, utan också för det slags partnerskap vi vill skapa, vilket behöver dessa personliga relationer också. De utvecklades riktigt bra under dessa två dagar.
Slutligen skulle jag vilja ta detta tillfälle i akt för att tacka för det mycket goda samarbete som det portugisiska ordförandeskapet lagt grunden för med stora ansträngningar. Det var mycket framgångsrikt och det har varit ett nöje att arbeta med ordförandeskapet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Jag har mottagit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Utrikesförbindelser
Talmannen
Nästa punkt är kommissionens uttalande om utrikes förbindelser.

Patten
Herr talman! Vi diskuterade flera frågor i kommissionen i dag, inklusive de breda ekonomiska riktlinjer som var föremål för ett annat uttalande från min kollega kommissionär Solbes på annat håll i parlamentet under eftermiddagen. Men jag skulle vilja koncentrera mig på två frågor som har med de utrikes förbindelserna att göra och i synnerhet en av dessa frågor. Jag vill dock först i korthet nämna vårt uttalade om valövervakning och -bistånd, vilket vi kommer att offentliggöra nu, och som jag ser fram emot att diskutera med parlamentet under de kommande veckorna och månaderna.
Som ett slags bekännelse måste jag direkt säga, och eftersom Dr. Paisley inte är i kammaren kan jag antagligen göra en bekännelse, att dokumentet inte innebär något radikalt nytt synsätt, men i det försöker man att få ordning på en verksamhet som varit ett riktigt tillväxtområde under de senaste åren. Vi har använt 150 miljoner euro på denna viktiga verksamhet. Nu är det helt klart en stöttepelare efter det att de nya bestämmelserna antagits, vilka utgör en rättslig grundval för verksamheter till stöd för mänskliga rättigheter och demokratisering.
Som parlamentsledamöterna kommer att se, så inbjuder uttalandet både parlamentet och rådet till att arbeta med oss för ett mer samordnat synsätt. Det inbjuder alla att försöka dra lärdomar av det som skett. Det är ett mycket praktiskt dokument. Det säger att vi behöver mer samstämmighet i våra aktiviteter och jag ser fram emot att höra vad parlamentsledamöterna har att säga om dokumentet, vilket jag hoppas att de kommer att se som ett viktigt och nyttigt bidrag till en debatt som kommer att bli allt mer - och inte mindre - viktig under de år som kommer.
Låt mig nu övergå till ett ämne som jag skulle vilja diskutera mycket utförligare med parlamentet. Det är ett ämne som ligger mig mycket nära om hjärtat, även om det kanske inte är ett så fullkomligt sådant. Det är den snabbinsatsenhet som vi har diskuterat en tid, och om vilken vi har kommit fram till några slutsatser.
Min kollega, kommissionär Nielson, talade för en stund sedan om toppmötet EU-Afrika i Kairo som hölls för en vecka sedan. Det stämmer att kommissionens ordförande, mina kolleger Pascal Lamy och Poul Nielson och jag själv under toppmötet konfronterades med en litania av klagomål över det långsamma utdelningen av Europeiska unionens bistånd. De som framförde dessa klagomål gjorde ofta detta med full rätt. Inte alltid, men ofta. Det är inget nytt problem, vilket parlamentsledamöterna vet, i synnerhet de som har deltagit i delegationsbesök till andra länder. Jag har känt mig frustrerad över våra långsamma och ohanterliga förfaranden ända sedan jag kom till kommissionen förra hösten. Jag vill upprepa att detta inte är ett problem som vår personal har skapat, de arbetar mycket hårt, tunt utspridda som de är. Det är ett problem de har kämpat med under ett antal år.
Problemen med långsamt beslutsfattande och genomförande är både strukturella och kulturella. Våra förfaranden är gammalmodiga, de är som jag sade "ohanterliga". Men det traditionella förhållningssättet med lagstiftning i fråga om gemenskapens angelägenheter är ofta dåligt anpassat till de snabbt föränderliga realiteterna i våra utrikes förbindelser. Detta stämmer i synnerhet för konfliktförebyggande åtgärder och insatser för krishantering.
I dag kritiseras vi för att vara långsamma, i dag kritiseras vi för att händelseutvecklingen hinner i kapp oss för ofta och jag skulle vilja använda en gammal klyscha och säga "historien kommer inte att vänta på oss längre". Det kommer inte våra internationella partners, inte ens rådet, att göra och med all rätt. Vi måste se till att vi är beredda och förmögna att handla när det krävs handling, inte sex veckor eller månader senare. Vi måste göra bättre ifrån oss och vi kan göra bättre ifrån oss. Nu har vi gett oss in på en ambitiös reform av våra externa biståndsprogram för att åstadkomma en verklig förbättring i effektiviteten och hastigheten i genomförandet. Vi kommer att lägga fram våra förslag under de kommande veckorna. En del saker kan vi göra relativt snabbt, andra saker kommer att ta längre tid om till exempel invecklade rättsliga förändringar krävs. Snabbinsatsenheten är något som vi enligt min bedömning kommer att kunna inrätta mycket snabbt om vi har parlamentets stöd och om vi har rådets stöd. Jag hoppas att stödet kommer, eftersom vi har tid att förlora. Europeiska rådets toppmöte i Helsingfors krävde att vi, inom ramen för utvecklingen av unionens strukturer för krishantering i ESDP, etablerar en snabbinsatsenhet. Tröghet är bara en del av vårt problem i dag.
Vi måste också kunna kombinera olika instrument mer effektivt och flexibelt till en skräddarsydd förening i överensstämmelse med den enskilda situationen. Snabbinsatsenheten svarar mot dessa behov. Den är till för att utan dröjsmål låta oss använda gemenskapens resurser och sakkunskap för att ta itu med specifika krissituationer och komplettera det värdefulla arbete som redan lagts ned av ECHO på det humanitära området. Jag förelår en mekanism som har följande allmänna särdrag. För det första, brådskande tidsbegränsade operationer i krissituationer eller kriser under utveckling. Åtgärderna skall inte vara längre än mer än nio månader. När, för det andra, mer långsiktiga ingripanden är nödvändiga, så kommer åtgärderna som snabbinsatsenheten vidtar att föregripa operationer under befintliga organ, som sedan kan ta över åtgärderna enligt normala förfaranden. För det tredje, vad beträffar ECHO så måste förfarandena strömlinjeformas. Kommissionen bör oftast vara beredd på att agera på eget ansvar och om den måste rådfråga medlemsstaterna, så måste det ske på enklast möjliga rådgivande sätt. För det fjärde så kommer ett litet lag att ansvara för handhavandet av snabbinsatsenheten, enheten för krissamordning under generaldirektoratet för yttre förbindelser. Jag vill inte bygga upp några stora strukturer i vilka man skapar mer arbete medan man väntar på att en kris skall inträffa.
De extra värdet i snabbinsatsenheten ligger i snabbhet och flexibilitet när gemenskapen intervenerar i krissituationer. Den kommer att hjälpa oss att komma över administrativa trösklar som sinkat oss förut och det kommer att tillåta en kombination av flera instrument inom en enda åtgärd och för ett enda syfte.
Jag vet att en del oroar sig för att vi skaffar oss nya åtaganden när vi borde samla våra ansträngningar. Jag har förståelse för den oron, men snabbinsatsenheten skapar inte nya åtaganden, genom den försöker man dra mer nytta av det vi redan har. Den bygger på befintliga instrument i gemenskapen och får dem att samverka inom nya ramar. Den kan klara av åtgärder på områden så olika som arbete för mänskliga rättigheter, valövervakning, medling, institutionsbygge och stöd till media, tull- och gränsövervakning, minhantering, stöd till polisiära operationer, nödbistånd, omlokalisering och rehabilitering.
Det är oundvikligt, ja nödvändigt, att verksamhetsområdena för olika instrument överlappar varandra. Jag upprepar: enheten skapar inte ett nytt instrument. Det är en mekanism för att kunna använda redan befintliga instrument bättre och överlappningen begränsas av enhetens administrativa natur och tidsbegränsningarna för dess ingripanden.
Enheten är ett slags snabbpacket. Det kommer att göra det möjligt för oss att reagera i tid och, om nödvändigt, ta initiativet under trängande omständigheter. På så sätt, kommer vi bättre kunna utnyttja gemenskapens rika erfarenheter och resurser på ett optimalt sätt till hela unionens bästa. Men det är inte meningen att åtgärderna som vidtagits av snabbinsatsenheten skall vara längre än absolut nödvändigt. Om de måste fullföljas utöver krissituationens omedelbara tidsram, så skall den så snabbt som är praktiskt möjligt tas över av de reguljära geografiska eller tematiska instrument inom gemenskapen som är bäst lämpade att sköta dem på lång sikt. Det är därför kommissionen föreslår ett ganska blygsam budgetanslag för snabbinsatsenheten: cirka 30 miljoner för detta år och 40 miljoner för följande år.
Vi behöver ha tillräckliga resurser tillgängliga så att vi kan inleda krisåtgärder snabbt, men vi vill inte binda upp stora resurser som kan och borde användas bättre inom reguljära program. Vi vill inte heller skapa en ny stor byråkrati som sitter och väntar på att nästa kris skall inträffa. Jag har berört detta tidigare i mitt inlägg.
Kort sagt är jag övertygad att enheten kommer att hjälpa oss både materiellt - jag hade hemskt gärna haft den till handa när vi lanserade programmet Energi för demokrati förra hösten - och institutionellt genom att stå för ett konkret bidrag från kommissionen till ESDP som är under utveckling. Det är inte någon ideal lösning. Min egen favoritekonom och guru, Jane Jacobs, har påpekat att allt är tråkigt i praktiken. Det finns sällan idealiska lösningar, men jag tror att det är en lösning som verkligen fungerar och om vi, när vi utvärderar programmet om tre år, finner att vi inte längre behöver det för vi har integrerat liknande snabbinsatsmekanismer i de reguljära programmen för externt bistånd, så skulle ingen bli gladare än jag.

Maij-Weggen
Herr talman! Jag vill i första hand tacka kommissionär Patten så mycket för hans utförliga förklaring. Jag har en fråga angående hans första punkt. Jag har förstått det så, och det gläder mig mycket, att Europeiska kommissionen vill skänka mer struktur till det sätt på vilket val i tredje land övervakas från Europeiska unionen. Min fråga är: blir det en struktur som på något sätt kan jämföras med det som Förenta staterna har? Det märks nämligen alltid att det är Carter-institutet som leder övervakningen vid de här valen. Det gör de alltid på ett mycket professionellt sätt och dessutom på ett mycket öppet sätt. Europeiska unionen, som är närvarande med många fler personer, saknar egentligen ett sådan ansikte. Kan ni tala om ifall ni tänker ta intryck av dem, det tycker jag nämligen är ett mycket bra exempel på hur bra det kan göras och hur bra det måste göras.

Patten
. (EN) Den ärade ledamoten har, som vanligt, gjort en skarpsinnig iakttagelse. Det finns ett imageproblem. Det är något vi tar upp i uttalandet. Vi vill se till att det unionen gör är mer igenkännligt: det är inte bara en fråga om logotyper eller armbindlar, utan om hela presentationen av det vi gör.
Jag antar att ledamöterna i denna kammare många gånger har frustrerats av upptäckten att folk från andra länder, även Nordamerika, och en del andra länder får all erkänsla på grund av medel från Europeiska unionen, medan inget erkännande ges till den europeiska skattebetalaren som betalar för allt detta. Det finns inget som heter europeiska medel, det finns medel från skattebetalarna i Europeiska unionen och det är något som det är viktigt att komma ihåg. Imagen är viktig och det är något vi har tagit upp i detta dokument. Jag hoppas att om den ärade ledamoten anser att vi inte har gjort detta på ett tillfredsställande sätt, så talar hon om det för oss. En del av syftet med detta dokument är att försöka generera mer idéer från parlamentsledamöterna, som självfallet är mycket förtrogna med den viktiga verksamhet vi tar upp.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionär! Jag kan ansluta mig till det som Maij-Weggen frågade om. Jag har deltagit i flera valövervakningar, och enligt principen "Gör det goda, och prata också om det" har vi - inte bara jag själv - lagt märke till att detta ofta inte syntes. Nu är jag mycket positiv till att vi även i fortsättningen samarbetar med OSSE och med Europarådet, men att vi - vilket ofta har hänt - som europeisk union tar på oss samtliga kostnader utan att det märks att Europeiska unionen deltar i valövervakningen är mycket illa, och jag anser ändå att man här på ett klokt sätt absolut borde tänka på visibility.
För det andra: Herr kommissionär, jag skulle gärna vilja fråga er när ni kommer att ha åtminstone den grundläggande utrustningen för rapid reaction facility i gång, ty det är ju viktigt för det parlamentariska arbetet? Vilken tidtabell skall vi ställa in oss på? För det tredje, herr kommissionär: Inte alla, men många kriser som vi måste reagera på, kan förhindras. Är ni tillfreds med hur det ligger till med förebyggandet av kriserna och hur detta utvecklas, respektive hur vill ni förknippa krisförebyggandet med rapid reaction facility?

Patten
. (EN) För det första, beträffande synligheten: det finns ett stycke i början på detta ganska långa meddelande som enligt mitt förmenande sammanfattar problemet ganska väl. Det säger att EU:s synlighet inte är så allestädes närvarande som man skulle önska på grund av en rad faktorer. Den första är bristen på en tydlig EU-politik och de nödvändiga instrumenten för att genomföra den. Antagandet av en gemensam åtgärd under GUSP är ingen garanti för ökad synlighet vilket många insåg i Nigeria förra året.
En annan faktor är Europeiska unionens deltagande under paraplyet för andra internationella aktörer. Det har ofta varit ett problem i Balkan och ett som de ärade ledamoten är bekant med. I andra fall, som Palestina, så berodde bristen på synlighet på otillräckliga insatser mot media.
Och så skall jag kanske sluta en smula provokativt: "Till skillnad från Förenta staterna så utser inte Europeiska unionen pensionerade politiker på hög nivå för detta slags arbete." Vi har politiker som fortfarande är i köket och känner hettan. Kanske borde vi lära oss något från detta, även om jag medger att det finns några betydelsefulla politiker på hög nivå som man inte skulle vilja att de nödvändigtvis ägnar sig åt valövervakning. Och det är här som försiktighet är en dygd.
För det andra, vad beträffar snabbinsatsenheten, så vill jag att denna kommer igång så snabbt som möjligt. Jag har tillräckligt med anekdoter för att rättfärdiga min otålighet. Jag hyser inga som helst tvivel om att vårt program "Energi för demokrati", som jag nämnde tidigare, har varit en utomordentlig framgång. En borgmästare från en av städerna som åtnjöt programmet skrev förra veckan till sina kolleger i den serbiska oppositionen och påpekade detta. Vi undersöker nu vad vi kan göra under sommaren, nu när vinternöden är över, så vi kan bygga vidare på det.
Jag hyser inte heller några tvivel över att de helvetes kval som våra tjänstemän fick genomlida för att lansera programmet hade varit mycket lättare att stå ut med om vi hade haft en sådan resurs. De som inte tycker att vi behöver någon snabbinsatsenhet skall försöka tala med våra tjänstemän som hade hand om fjärde pelaren i UNMIK i Kosovo. Och här har vi ytterligare ett oräkneligt antal nästan otroliga historier som understryker vikten av en enhet som denna - en enhet som inte är någon undanflykt, inte ett sätt att kringgå budgetförfarandena, utan ett sätt som tillåter oss att göra saker mer effektivt och flexibelt inom den befintliga budgeten.
Om man inte kan handla snabbare så kan man, förstås, bidra till att förebygga konflikter. Det är ett av de äldsta ordstäven i bibeln att det är ojämförligt mycket dyrare att utkämpa ett krig än att hålla fred. Det är ofta så att det som krävs för att behålla freden eller förhindra en kris inte bara är att genomföra saker frikostigt, utan att göra dem snabbt och frikostigt. Vi är, som den ärade parlamentsledamoten vet då han har sysslat med detta längre än jag, aktivt inblandade i att försöka argumentera på ett intellektuellt respektabelt sätt för en konfliktförebyggande diplomati, genom att försöka samla alla de olika icke-militära krafternas huvudmål som vi tror krävs.
Det finns en rad saker som vi kommer att göra. Jag ser fram emot att komma till parlamentet med fler idéer under de kommande månaderna.

Rübig
Herr talman, herr kommissionär! Ni talade om det långsamma slutförandet av betalningarna, vilket i fråga om diverse åtgärder också skadar Europeiska unionens image. Vi har nu kommit fram till late payment-direktivet i förlikningsförfarandet, dvs. detta är inte bara ett problem i de yttre förbindelserna utan är också ett problem inom Europa. Jag tror att det vore klokt om ni som kommissionsledamot ville stödja att late payment-direktivet också skulle gälla för de europeiska institutionerna, eftersom då betalningen, när det finns en rättslig grund, kan ske inom en viss tid, nämligen mellan 21 och 30 dagar, och, som vi hoppas, till och med snabbare. Idén går ut på att late payment-direktivet skall tillämpas också för dessa områden.

Patten
Det var en intressant och viktigt påpekande som jag skall följa upp. Det var ett mycket viktigt bidrag.
Jag är också intresserad av en mycket större fråga, vilket är den tid det tar mellan våra åtaganden och vår avtalsskrivning. Detta är en viktig fråga och jag hoppas att vi kommer att kunna komma med några intressanta idéer om det under de kommande veckorna och månaderna.

Titley
Herr talman! Jag vill gratulera kommissionären för de framsteg han har gjort beträffande snabbinsatsenheten.
Jag skulle vilja ställa några frågor till kommissionären. För det första: även om jag förstår att han vill hålla budgeten liten och använda befintliga instrument, är han övertygad om att budgeten för utgiftsområde 4 kommer att räcka så att den speciella snabbinsatsenheten kommer att kunna genomföra sina målsättningar inom budgetåret? För det andra, beträffande samordningen: vad kommer förhållandet mellan denna enhet och Europeiska unionens särskilda sändebud att vara? Ett av de problem vi hade med Kosovo var inte bara samordningen inom kommissionen, utan också samordningen mellan de olika åtgärder medlemsstaterna vidtog som individuella stater. Vilket samarbete kommer vi ha med medlemsstaterna för att säkerställa samordningen med deras självständiga aktiviteter?

Patten
. (EN) Herr talman! Som den ärade ledamoten vet, då en skrivelse som den höge representanten och jag skrev på ett mirakulöst sätt letade sig fram till pressen, så är frågan om bättre samordning mellan medlemsstaternas aktiviteter något som både jag och Javier Solana känner starkt för. Det vore, till att börja med, alltid trevligt att veta vad medlemsstaterna gör.
Den höge representanten och hans kolleger i sekretariatet sätter just nu in alla sina krafter på att försöka åstadkomma detta. De försöker till exempel att få Förenta staterna att förstå vidden av vad Europa gör på Balkan. Vi har haft problem som inte borde ha uppstått eftersom vi inte alltid vetat i tillräcklig detalj exakt vad medlemsstaterna, så väl som Europeiska kommissionen, håller på med. Vi behöver samarbeta närmare och på ett mer samordnat sätt. Det är den frågan som den höge representanten och jag försöker åta oss på ett mer positivt sätt. Jag hoppas att stabilitetspaktens konferens för ett par veckor sedan hjälpte till på vägen, men vi kommer säkerligen att fullfölja denna fråga.
Beträffande förhållandet mellan snabbinsatsenheten och den särskilda sändebuden - som naturligtvis är ansvariga inför rådet, även om vi ansvarar för budgeten - så vi vill samarbeta nära med dem. Det finns i synnerhet några, vars verksamheter har betydelse för det slags saker vi kanske kommer att vilja stödja snabbinsatsenheten, som det arbete som nu sker genom ett av våra särskilda sändebud i Stora sjöarna-området i Afrika. Vi kommer att hålla kontakten med dem.
Jag tror inte att de penningsummor vi talar om kommer att ge oss budgetproblem. Vi kan klara av 30 eller 40 miljoner euro. Jag är övertygad om att jag kommer att få fler tillfällen att komma tillbaka till parlamentet och förklara några av de påfrestningar vi står under med mycket större utgiftsposter inom utgiftsområde 4. En av mina fixa idéer är gapet mellan språket i våra kommunikéer och det man kommer överens om när finansministrarna möts för att diskutera dessa saker. Jag ser fram emot vad man kan säga är ett fullständigt och uppriktigt meningsutbyte med parlamentet i dessa frågor.

Deva
Jag vill tacka kommissionären för en utmärkt redogörelse för snabbinsatsenheten. Det finns stort behov av en sådan. Jag skulle vilja fråga honom hur han ser på katastrofbistånd av det slag som behövdes i Moçambique nyligen - hur skulle denna snabbinsatsenhet fungera som samordnare och samarbeta med medlemsstaternas arméer och flottor?
Skulle kommissionsledamoten också kunna ta under övervägande huruvida man skulle kunna utvidga ropen på hjälp - om behov finns - utöver Europeiska unionens länder? Till exempel, beträffande Moçambique så tycket jag att det var besynnerligt att den indiska flottan var på andra sidan av Indiska oceanen och hade kunnat komma till Moçambique mycket snabbt, men ingen drog med dem i katastrofbiståndet i Moçambique, samtidigt som folk hängde i träden.

Patten
Det finns olika typer av kriser och olika typer av katastrofer. De förskräckliga översvämningarna i Moçambique var ett klassiskt fall för en intervention från ECHO, som en humanitär intervention. Den växande livsmedelskrisen på Afrikas horn är ett klassiskt fall för insättandet av traditionellt livsmedelsbistånd, låt vara med nödskeppning och vidare nödtransport med lastbilar, osv.
Det är mycket svårt att kategorisera dessa kriser. Man måste mycket ofta använda flera olika instrument. Till exempel upptäckte vi mycket tidigt i Moçambique-krisen ett behov av helikoptrar och vikten av att använda olika militära krafter till stöd för civila operationer. Det vi måste försäkra oss om är att det inte finns några "kinesiska murar" mellan dessa olika operationer.
Det behövs bara "kinesiska murar" i en budgetär mening. Vi måste göra det alldeles tydligt att vi inte använder snabbinsatsenheten för att kringgå våra budgetförfaranden, som inte omedelbart kan rättfärdigas genom en nödsituation. Men den ärade ledamoten har helt rätt när han säger att Moçambique visade i vilken hög grad de olika formerna för ingripande är sammanflätade och att det är mycket svårt att fastställa exakta indelningar mellan olika former av bistånd.

Van Orden
Kommissionär! Tack så mycket för ert uttalande. Jag välkomnar verkligen denna snabbinsatsenhet. Det svarar mot en oro som många av oss hyst en lång tid. Ni skall gratuleras för det arbete ni har åstadkommit.
Jag skulle vilja utveckla det som min kollega Nirj Deva sade. Vi talar inte bara om nödsituationer, vi talar inte bara om åtgärdernas effektivitet. Frågan om samstämmighet är mycket viktig. Ni har det övergripande ansvaret för yttre förbindelser från kommissionens synpunkt. Jag tänker åter på ECHO:s roll. Kan ni inte tänka er att ta detta tillfälle att få med ECHO under ert paraply för utformning av politiken, så att vi får ett mer sammanhängande sätt att nalkas nödsituationerna när de uppstår; så att vi inte får detta problem med olika instrument; så att vi tar upp problemet med samma inställning och sedan kan nå resultat skyndsamt och effektivt?

Patten
Jag sätter stort värde på argumenten för samstämmighet. Att ställa sig upp och tala för brist på samstämmighet vore att utmana politiskt. Den ärade ledamoten har helt rätt i detta. Men man måste komma ihåg två viktiga saker om ECHO. ECHO är med all rätt mån om sitt rykte att kunna ge humanitärt bistånd utan politiska förbehåll och utan politiska anstrykningar. Man kan till exempel skilja mycket klart mellan det humanitära bistånd ECHO har gett i Serbien och det bistånd vi gett genom programmet Energi för demokrati. De hjälper båda till att förbättra de människors liv som Milosevic gjort eländiga, men de har helt klart olika utlösande mekanismer och en smula annorlunda avsikter.
För det andra är det mycket ofta fallet, som marknadsförare skulle säga, att parametrarna är olika. Vad beträffar ECHO så handlar det ofta om livsmedel, medicin och filtar. När det gäller vår snabbinsatsenhet handlar ofta om rådgivare, medlare, observatörer, tulltjänstemän, poliser och så vidare.
Det finns skillnader. Men jag accepterar helt och hållet att det finns ett behov av mer sammanhållning. Det är en betydande fördel att kommissionärerna för yttre förbindelser arbetar tillsammans som ett lag i denna kommission. Vi står i begrepp att tillsammans bli delaktiga i alla programplaneringsbeslut. Jag hoppas verkligen att, utan att bryta ned några viktiga distinktioner, så skall vi kunna garantera att gemenskapens olika instrument, vilket inbegriper utgifter till ganska betydande biståndsbelopp, rör sig i samma riktning. Detta har inte alltid varit fallet förut.

Corrie
Herr talman! Jag är övertygad om att kommissionären håller med om att skriva en rapport är den lätta delen. Det praktiska genomförandet är det svåra. När denna snabbinsatsenhet äntligen kommer igång, kommer den att arbeta i enskilda fall på en regional grundval, så väl som på en individuell nationell grundval? Det finns situationer, som den i Afrikas horn, som täcker mer än en stat. Problemen i Stora sjöarna-området täcker att antal länder. Det vore till stor nytta om man kunde koppla ihop dessa problem på en regional basis och agera utifrån detta. Instämmer kommissionären med detta?

Patten
Jag håller med den ärade ledamoten om detta. Jag anser att vi måste se mer konstruktivt på regionala lösningar på en rad andra områden också, inte minst några av våra handelsförbindelser med andra länder. Denna enhet måste användas inte bara på en bilateral grundval, utan också för att hjälpa grupper av länder som har gemensamma problem, så väl som miljöproblem och andra problem.

Andrews
Jag vill bara lyckönska kommissionären för hans svar. Jag är litet upprörd över hans tal om snabba insatser och vägran att göra ECHO mer politiskt. För att vara ärlig så behöver ECHO mer än bara politik: det behöver någon som kan se vad som pågår där.
När Deva frågade kommissionär Nielson en fråga om Moçambique och om dröjsmålet med att skicka helikoptrar dit, avfärdades detta utan vidare av kommissionär Nielson. Det är oacceptabelt.
I Etiopien har vi nu en situation där vi de senaste tre åren har vetat att en svältkatastrof var i antågande. Förråden där nere är tomma. Var befann sig ECHO? Kommissionär! Varför kunde inte ECHO förutse detta och förutse att livsmedel behövdes där, när så många hotades? Utskottet för utveckling och samarbete har gång på gång varnat ECHO och kommissionen att något borde göras åt detta. Absolut ingenting har gjorts.

Patten
Om den ärade ledamoten, som har gjort ett par allvarliga påpekanden, inte har något annat för sig i morgon bitti, så kan han komma till debatten om Etiopien, där jag skall delta själv eftersom min kollega befinner sig på annat håll. Jag kommer att lägga fram siffrorna för de utbetalningar till det livsmedelsbistånd vi verkligen gett till Etiopien och Eritrea.
Jag vill bara säga två saker till. För det första så delar jag inte den ärade ledamotens syn på ECHO: det gör ett mycket gott arbete under svåra omständigheter. Jag vill påpeka detta beträffande Afrikas horn. Jag var biståndsminister från 1986 till 1989 och jag ägnade mycket av min tid åt att arbeta med livsmedelskrisen i Etiopien och Eritrea.
Jag är rätt så fast övertygad om att vi, trots problem då och då, har lyckats förbättra vår förmåga att ge livsmedel och annat bistånd till folk under de mest förskräckligt svåra omständigheter. Det vi inte har gjort är att förbättra vår förmåga att göra detta humanitära bistånd onödigt redan från början. En livsmedelskris råder på Afrikas horn. Det finns två stora arméer nedgrävda i sina skyttevärn, vilka köper dyr militär utrustning från andra länder med pengar som skulle kunna gå till en utvidgning av jordbruket, till att förbättra vattenprogrammen och levnadsutsikterna för spädbarn och unga mödrar. Så jag hoppas att jag upptäcker er i debatten i morgon, och att ni påpekar dessa saker.
Jag hyser stor sympati för de problem Etiopien och Eritrea står inför. Men jag måste emellertid säga att jag hade hand om dessa problem för 13 eller 14 år sedan och - ack! - mycket mindre har vänt till det bättre än man kunde önskat sig.

Banotti
Herr talman! Beträffande en ordningsfråga. Skulle ni kunna tala om för oss exakt hur frågestunden kommer att organiseras nu? Kommer frågorna till kommissionen - som till synes skall ställas mellan 18.30 och 19.00 - att tas upp?

Talmannen
Jag kan tala om för er att frågestunden kommer att pågå i en timme. Det innebär att vi arbetar mellan klockan sju och klockan åtta. Första delen med frågor till kommissionen kommer att pågå i 30 minuter. De enskilda kommissionärerna tilldelas sedan 10 minuter var i stället för som vanligt 20 minuter.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B5-0216/2000).
På kommissionens begäran börjar vi med fråga nr 34 som besvaras av kommissionär Patten.
Första delen

Talmannen


Richard Graham Corbett
Fråga nr 34 från (H-0306/00):
Angående: Kommissionens deltagande i rådets militärkommitté Håller kommissionen med om att dess deltagande i rådets och dess olika organs sammanträden är en etablerad del av gemenskapens regelverk och ett väsentligt element i den institutionella jämvikten inom EU?
Kan kommissionen kommentera de rykten som säger att den inte deltar i den nya militärkommitténs arbete? Kan kommissionen förklara varför den inte deltar? Kommer kommissionen att hävda sin rätt att delta?

Patten
Kommissionen delar uppfattningen att dess deltagande i möten med rådet och alla dess organ är en del av gemenskapens regelverk och en väsentlig beståndsdel av den Europeiska unionens institutionella ramar. Kommissionens deltagande är uttryckligen tillåtna i rådets arbetsordning, som slår fast att kommissionen deltar i alla rådets möten och i alla mötena för dess förberedande organ. Endast under exceptionella omständigheter, vilket prövas i varje enskilt fall, kan kommissionen uteslutas från dessa möten.
I Helsingfors bekräftades det att utarbetandet av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken skall ske inom de befintliga institutionella ramarna. Detta är en återspegling av kommissionens fulla anknytning till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och dess delade ansvar med rådet att säkerställa konsekvensen i unionens utrikes förbindelser. Att utesluta kommissionen från arbetet på detta område skulle vara liktydigt med att acceptera uppkomsten av en fjärde pelare i fördraget, i motsats till slutsatserna från Helsingfors. Men även om komissionen har rätt att delta i alla rådets fungerande strukturer, så är den inte förpliktigad att delta. Det finns fall då kommissionen beslutar att inte delta i en visst möte, oftast då det anser att de punkter som skall behandlas inte är av direkt intresse för den själv eller gemenskapens angelägenheter.
Vi har utan svårigheter kommit överens om arrangemang för att delta i alla strukturer efter Helsingfors, såsom interimskommittén för politik och säkerhetspolitik, med ett undantag. Vi diskuterar fortfarande upplägget för det provisoriska militära organet. Vi har rent ut sagt ingenting att bidra till det provisoriska militära organet när det behandlar rent militära affärer, men det kommer likaledes att finnas tillfällen då och då när det diskuterar frågor som spänner över civilt och militärt samarbete. I sådana fall tror jag att det inte bara är naturligt, utan det ligger i allas intresse att kommissionen kan delta i mötena för att bidra till den övergripande samstämmigheten och effektiviteten för Europeiska unionens politik och åtgärder.

Corbett
Herr talman! Får jag tacka kommissionären för ett utmärkt och uttömmande svar som gjorde mycket för att ge mig ny tillförsikt. Får jag be honom att bekräfta att kommissionens beslut att inte delta i vissa möten kommer att som han uttryckte det ske "möte för möte", och inte struktur för struktur, beroende på vad som diskuteras. Att fatta beslut struktur för struktur skulle verkligen skapa ett olyckligt precedensfall och underminera gemenskapens regelverk, vilket föreskriver att kommissionen deltar i alla rådets möten och förberedande möten. Det vore verkligen i strid med fördraget, vilket slår fast att kommissionen skall "medverka fullt ut", inte delvis, i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och att det är upp till kommissionen om den vill delta eller inte.

Patten
Jag inser att den ärade ledamoten är en större expert på dessa institutionella frågor än jag. Det är därför ingen överraskning att han träffat helt rätt i frågan. Frågan är huruvida valet kommer att ske möte för möte eller struktur för struktur och vi har på ett artigt och tillmötesgående, men bestämt, sätt förklarat vad vår åsikt är i frågan. Jag hoppas verkligen att den kommer att kunna lösas på ett tillfredsställande sätt under de kommande veckorna.

Titley
Herr talman! Om rådet inte håller med kommissionen, betyder det att kommissionen måste dra rådet inför EG-domstolen för att få delta i den militära kommittén? För det andra, har kommissionen kommit fram till några slutsatser beträffande vilka konsekvenser för säkerheten dess deltagande i den militära kommittén kan ha?

Patten
Beträffande den andra punkten så vill jag säga, även om det är litet ovidkommande, att de senaste femtio årens historia inte vittnar om att det är organ som kommissionen som vanligtvis skapar problem i det hänseendet. Jag tror verkligen inte att det är ett problem. Det finns ett allmän säkerhetsfråga, vilken jag vet att den höge representanten arbetar med, vilket är helt riktigt.
Vad beträffar den första punkten så hoppas jag verkligen att vi kan lösa dessa problem vänskapligt och jag är säker på att om de båda ärade ledamöterna argumenterar lika kraftfullt med sina kusiner i Förenade kungarikets regering som de har gjort med mig, så tror jag att det kommer att bidra till att lösa dessa problem utan att ta alltför lång tid. Jag hoppas att vi inte skall behöva tillgripa det slags åtgärder som den ärade ledamoten antydde. Jag hoppas att vi kan lösa detta på ett civiliserat och förnuftigt sätt.
Jag upprepar, vi har inte - för att låna ett uttryck - några "idéer över vårt stånd". Vi försöker följa fördragets bestämmelser och göra det bara när det är till hjälp för det allmänna genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

Talmannen
Tack så mycket, herr Patten. Jag tror att vi nu har ställt de frågor ni skulle besvara i dag. Därför önskar vi er en fortsatt bra dag.

Talmannen


Per-Arne Arvidsson
Fråga nr 32 från (H-0293/00):
Angående: Dialysberoende personers möjlighet att företaga resor inom EU En grundläggande rättighet inom EU är den fria rörligheten för medlemsländernas medborgare. En grupp medborgare som inte kan utnyttja denna rörlighet är personer som på grund av dålig njurfunktion regelbundet måste ha bloddialysbehandling. För resor är de beroende av att erhålla sin behandling på andra dialysenheter än den de normalt tillhör. Särskilt under den europeiska semesterperioden är detta ett stort problem, då nästan alla dialysenheter minskar sin verksamhet och ofta avvisar "gäster" som är på genomresa eller besök. För familjer med en dialysberoende medlem blir möjligheten att göra resor starkt begränsad.
Avser kommissionen att inför förestående sommarsemesterperiod ta några initiativ i syfte att förbättra dialysberoende personer möjligheter att företaga resor inom EU utan att behöva göra avkall på erforderlig behandlingsrutin?

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med hänvisa ledamoten Per Arne Arvidsson till gemenskapens bestämmelser om samordning av de nationella systemen för social trygghet. Enligt dessa föreskrifter har de som kortvarigt vistas i ett annat medlemsland än i det där de är försäkrade, rätt till sjukvårdstjänster, om deras tillstånd ofördröjligen kräver detta. De som berörs av detta skall begära formulär E 111 hos sin försäkringsinstans och lägga fram det som försäkringsbevis för respektive inrättning i den medlemsstat där de tillfälligt vistas.
För att underlätta situationen för dialyspatienter vid kortvarig vistelse och undanröja eventuella oklarheter i begreppet "tjänster som ofördröjligen krävs" har medlemsstaterna enats om särskilda bestämmelser, som är fastslagna i beslut nr. 163 från Europeiska gemenskapens administrativa kommitté för gästarbetarnas sociala trygghet av den 31 maj 1996. Enligt dessa bestämmelser gäller dialys som tjänst som ofördröjligen krävs, såvida vistelsen sker av annan anledning än rent medicinsk. Eftersom tillgången till dialysbehandling dock kan variera från en medlemsstat till en annan får naturligtvis ifrågavarande patienter gärna i förväg komma överens med respektive sjukhus som tillhandahåller denna tjänst, för att förvissa sig om att de vid en kortvarig vistelse i denna medlemsstat också kan erhålla en dialysbehandling.
Beträffande frågan om huruvida kommissionen kommer att tillgripa något som helst initiativ för att öka möjligheten till dialys under semestertider, vill jag säga att det i gemenskapsrätten inte finns något enhetligt socialt trygghetssystem, och att det ligger inom varje enskild medlemsstats ansvarsområde att utforma sitt eget system för social trygghet och avgöra vilka tjänster som skall tillhandahållas, vem som har rätt till det och i vilken omfattning dessa tjänster skall skaffas fram. Därför är kommissionen här inte ansvarig för att intervenera och påverka nationella bestämmelser om arbetssättet vid sjukhus och kliniker i medlemsstaterna.

Arvidsson
Många sjukhus betraktar inte kronisk dialysbehandling som en akut åtgärd och kan därför neka dialysberoende personer möjlighet att under resor få genomgå dialys på deras dialysenheter.
Barn, föräldrar eller ungdomar i familjer där någon är dialysberoende har ofta stor reslust. De arbetar, har semester, men de kan inte åka på vanliga semesterresor. Att få göra en utrikesresa är för dessa människor en internationell fråga, och när de nationella myndigheterna inte gör något, står deras hopp till EU-organisationen. Även om det inte är möjligt att ingripa rent juridiskt, kanske det finns andra möjligheter att påtala behovet att öka dialysverksamheten under semesterperioderna i medlemsländerna. Man skulle exempelvis kunna lyfta fram sjukhus som gör sådana ansträngningar, eller kanske utlysa vackra, europeiska pris till dem som vidtar åtgärder.

Fischler
Herr ledamot! Min första förklaring blev kanske något för juridisk, och jag kan upprepa den än en gång med enklare ord: När det gäller gemenskapsrätten har det klargjorts av ansvarigt utskott att det i fråga om dialys under ett kortvarig vistelse i en medlemsstat handlar om en tjänst som ofördröjligen krävs. Alltså har det ingenting att göra med huruvida någon är kroniskt sjuk eller om det är fråga om ett akut fall. Den avgörande frågan är om det gäller en tjänst som ofördröjligen krävs. Denna fråga kan besvaras med ja.
För det andra kan kommissionen här, som jag också har sagt, bara ställa viss information till förfogande eller ge impuls till den. Kommissionens enheter har också ställt sådan information till förfogande. Men i det enskilda fallet och beträffande en speciell semesterort - här kommer ni förmodligen att hålla med mig - kan det i varje fall rekommenderas att man i förväg informerar sig om huruvida det överhuvud taget finns någon dialysutrustning vid ifrågavarande sjukhus eller liknande inrättning.

Talmannen


Pasqualina Napoletano
Fråga nr 33 från (H-0298/00):
Angående: Skyddsåtgärder för choklad Inom ramen för de politiska åtgärder som avser jordbruksprodukters och livsmedels kvalitet har unionen inrättat system för skydd av traditionella särarter, till vilka även choklad kan räknas. I rådets förordning (EEG) 2088/92 föreskrivs att kommissionen skall inrätta och förvalta ett register över särartsskydd som producenter av choklad utan tillsatser av andra vegetabiliska fetter än kakaosmör kan åberopa för att erhålla särartsskydd (GTS - garanterad traditionell specialitet) och få chokladen erkänd som ett livsmedel av traditionella råvaror.
Har kommissionen genom medlemsstaterna erhållit ansökningar från producenter om att ovannämnda typ av choklad skall inskrivas i registret över särartsskydd? Är kommissionen beredd att vidta alla nödvändiga åtgärder för att konkret verkställa bestämmelserna i förordningen och införa choklad utan tillsatser av vegetabiliska fetter bland de GTS-märkta livsmedlen?

Fischler
. (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Förslag från tillverkare som gäller tilldelning av s.k. särartsskydd för choklad utan tillsatser av andra vegetabiliska fetter än kakaosmör föreligger inte hos kommissionen. Men om ett sådant förslag skulle lämnas in, så kommer det att ske en granskning enligt det i förordning nr. 2082/92 om särartsskydd för jordbruksprodukter och livsmedel föreskrivna förfarandet. De i särartsskyddet införda beteckningarna får tillägget - jag citerar - "garanterad traditionell specialitet", förkortat GTS, jämte en gemenskapsmärkning, som är förbehållen dem.

Napoletano
Det verkar som om kommissionen inte tar med denna möjlighet i beräkningen. Jag skulle vilja insistera eftersom jag tror att det finns en oro hos konsumenterna att den inre marknaden skall innebära att produktkvaliteten värderas lägre. Jag tror att vi måste bemöta denna oro, och därför tycker jag att kommissionen även inom ramen för vitboken om livsmedelssäkerhet - självfallet när en medlemsstat vidarebefordrar en ansökan från producenterna i denna mening - borde överväga att skydda choklad som tillverkas med traditionella metoder, utan tillskott av ytterligare vegetabiliska oljor som en kvalitetsprodukt i vårt Europa. Detta borde man göra, inte godkänna en lägre nivå som marknaden tillåter men kanske inte produktkvaliteten och våra konsumenters livskvalitet.

Fischler
Herr talman, ärade fru ledamot! Som sagt har hittills inte något chokladproducerande företag intresserat sig för ett sådant skydd. Vi har inte fått något förslag. För att ändå, som ni önskar, lägga fram det litet mer exakt, måste jag göra er uppmärksam på att det i den av mig citerade förordningen principiellt finns två möjligheter att rättsligt skydda beteckningar.
Den ena möjligheten är att en beteckning bara kan skyddas om den är knuten till gemenskapsbeteckningen GTS och motsvarande gemenskapsmärkning. I ett sådant fall kan det tänkas att man på marknaden också påträffar andra produkter som har samma namn som den registrerade produkten, men tillverkats med hjälp av ett annat förfarande och följaktligen inte har rätt att bära gemenskapens beteckning och gemenskapsmärket. Det är nackdelen med denna variant.
Den andra möjligheten: Beteckningen i sig kan skyddas, om den motsvarar det enda, nämligen det registrerade tillverkningssättet. I ett sådant fall är det då inte längre möjligt att på marknaden finna en produkt med samma beteckning, som tillverkats i enlighet med andra villkor.
En registrering av beteckningen "choklad" med utställande av ett särartsskydd skulle bara vara möjligt enligt det förstnämnda förfarandet. En registrering enligt det andra förfarandet skulle gå emot det kommande chokladdirektivet, eftersom choklad ju får en ny definition och också kan innehålla en viss procentsats av andra vegetabiliska fetter än kakaosmör.

Banotti
Kommissionären besvarade faktiskt min fråga i den andra delen av sitt svar. Eftersom jag har varit en passionerad chokladälskare i jag vet inte hur många år, så tror jag att kommissionären kan hålla med om att om folk har ätit en produkt som heter "choklad" i sextio år, så har de rätt att fortsätta äta produkten "choklad". Det gläder mig mycket att vi äntligen har lyckats klara av det här direktivet i den sista sessionen.

Talmannen
Vi har registrerat ert uttalande till försvar för choklad med kvalitet, fru Banotti.

Talmannen


Mary Elizabeth Banotti
Fråga nr 35 från (H-0307/00):
Angående: Barnens rättigheter Med tanke på rapporterna om sexuellt utnyttjande, barnprostitution och det stora antalet unga gatubarn i kandidatländerna i Östeuropa, vilka åtgärder vidtar kommissionen, inom ramen för de pågående anslutningsförhandlingarna, för att garantera att barnens rättigheter och skydd av barnen prioriteras och att barnens välfärd beaktas när man förbereder dessa länder för ett framtida medlemskap i Europeiska unionen?

Verheugen
Herr talman, fru ledamot! Först vill jag säga att jag delar den oro som ligger till grund för er fråga. Det är ett särskilt oroande problem att vi i en rad öst- och centraleuropeiska stater upplever att just barn får lida av följderna av omvandlingen i samhället - här borde jag hellre säga de icke kontrollerade följderna av denna omvandling.
Men jag vill - innan jag besvarar er fråga med de vanliga rättsliga argumenten - också först säga något politiskt. Detta är inget specifikt problem för Europeiska unionens kandidatländer. Problemet - som ni säkert också vet - innefattar tyvärr många länder på jorden, jag skulle nästan vilja säga de flesta. Det är helt entydigt ett utvecklingsproblem, det är ett fattigdomsproblem, ett problem med samhällets förfall och - tror jag - också ett problem med likgiltighet eller bristande beslutsamhet i våra samhällen, när det gäller att verkligen göra något åt denna förskräckliga form av utnyttjande av barn.
Jag vill säga er vad vi kan göra inom ramen för anslutningsförhandlingarna. Det är - för att säga det direkt - tyvärr inte mycket, men kandidatländerna har naturligtvis förpliktat sig att överta gemenskapens regelverk. Hit hör också rättsligt bindande bestämmelser om skydd av barnen.
Det viktigaste är den åtgärd som beslutades den 24 februari 1997 för att bekämpa människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Kommissionen har dessutom för avsikt att år 2000, alltså redan detta år, lägga fram ett förslag för rådet, enligt vilket människohandel och sexuellt utnyttjande av barn med särskilt beaktande av barnpornografi på Internet skall förklaras som brottslig handling. Om detta förslag antas, då skulle det bli en del av det regelverk som också kandidatländerna måste tillämpa.
Inom ramen för överenskommelserna inför anslutningen om bekämpning av den organiserade brottsligheten, som har slutits av Europeiska unionens medlemsstater och de anslutningsvilliga länderna i Central- och Östeuropa och Cypern - det skedde den 28 maj 1998 - arbetar medlemsstaterna och kandidatländerna i stor utsträckning tillsammans för att bekämpa all organiserad brottslighet och andra former av svår kriminalitet. Program som Phare och Meda och de unika särskilda programmen inom områdena för rättsväsende och inrikespolitik, exempelvis Grotius, Stop, Odysseus och Falcone, ger också möjlighet att stödja kandidatländerna i detta avseende, och detta sker också.
För skyddet av barnen är följande program relevanta: Först Daphne-programmet, som godkändes den 24 januari 2000. Det gäller för tidsperioden 2000 - 2003, omfattar förebyggande åtgärder för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor och möjliggör att ekonomiska medel ställs till förfogande för statliga och icke-statliga organisationer, som är aktiva på detta område. Detta program kan också kandidatländerna delta i.
Vid sidan om detta har vi Stop-programmet för tidsperioden 1996 - 2000. Det är ett stöd- och utbytesprogram för personer som är ansvariga för åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Detta program tjänar till att utveckla samordnade initiativ för att bekämpa människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Kommissionen kommer inom loppet av detta år att utarbeta ett förslag till en ny version av Stop-programmet, som sedan också kommer att stå öppet för kandidatländerna.

Banotti
Kommissionären visade oss i sina inledande ord var han har sitt hjärta. Jag skulle vilja fråga honom om han är medveten om att, oaktat genomförandet av många av gemenskapens program, så visade TV-programmet Newsnight från BBC klara belägg för att det pågår ett systematiskt uppfödningsprogram i Rumänien i synnerhet, där barn föds upp för export och försäljning. Det var ett förfärligt program, även om jag håller med om att social utslagning är en huvudfaktor bakom dessa rysliga händelser. Det fanns barn som uttryckligen föddes upp för att sättas på en institution, som sedan sålde dem vidare till människor som kommit till det landet för att köpa spädbarn.
Sedan har vi frågan om pornografi på Internet. Polen är ett av de viktiga länder från vilka mycket av detta sprids. Det räcker inte med att vi har dessa små, underfinansierade program. Vad gör vi egentligen i anslutningsdiskussionerna med dessa länder för att fullständigt klargöra vår åsikt att detta är oacceptabelt?

Verheugen
Fru ledamot! Jag vill än en gång visa er vad jag känner i denna fråga, inte bara vad gäller den rättsliga frågan. Hela detta problem skulle inte kunna uppstå och inte existera om det i våra rika samhällen, bl.a. Europeiska unionens medlemsstater, inte funnes en efterfrågan på detta förskräckliga utbud. Problemet uppstår bara genom att det i våra samhällen finns människor som betalar för det. I Rumänien finns det inte människor som betalar för det. Det finns det i det land som vi uppehåller oss i, i alla grannländer, i alla länder i Europeiska unionen.
Jag skulle vara mycket tacksam mot den ärade ledamoten om hon, innan hon här i sin fråga skildrar ett av de fattigaste länderna i Europa, också påpekade att det faktiska ansvaret för dessa förskräckliga förbrytelser ligger hos dem som betalar för dem och efterfrågar dem.
Nu kommer jag till Rumänien. Frågan som gäller barn i Rumänien är, som ni vet, en av de frågor som kommissionen ägnar sig mest intensivt åt, jag själv för övrigt också. Det finns inte någon enda fråga i samband med anslutningsförhandlingarna, utom möjligen säkerheten i kärnkraftverken, som jag själv har ägnat mig mer intensivt åt än situationen för barnen i Rumänien, inklusive det problem som ni har berört.
Jag kan inte bekräfta riktigheten i BBC:s TV-rapport. Det faktum att något har sänts av BBC betyder inte automatiskt att det också är riktigt. Men jag vill därmed inte heller säga att det är osant. Vi kan helt enkelt inte bekräfta det. Därför är det svårt för mig att besvara er konkreta fråga med ett klart ja eller nej om i detta land små barn uppföds för att utnyttjas sexuellt. Vad jag kan säga er är att kommissionen, vilket ju också visade sig under förra veckan i Bryssel vid parlamentets utfrågning beträffande barn i Rumänien, gör absolut allt som står i dess makt för att förbättra situationen för barnen i detta land.
Jag vill säga, fru ledamot, att vi där går långt utöver det som är vår uppgift, och egentligen också långt utöver det som egentligen är politiskt tillåtet inom ramen för anslutningsförhandlingarna. Men jag är solidarisk till att vi gör det, eftersom det i mina ögon också är en fråga om mänskliga rättigheter, som måste beaktas tillsammans med de politiska kriterier som gäller för anslutningen. Jag måste dock än en gång uttryckligen säga att jag värjer mig mot att detta skulle kunna framställas - jag tror inte, fru ledamot, att det var er avsikt - som ett specifikt problem för kandidatländerna. Det är ett problem som alla i Europa har anledning att ägna sig åt. Om vi ägnar oss åt frågan vad vi skall göra i Rumänien eller i andra länder, för att bekämpa utbudet, då ber jag förvisso parlamentet att också befatta sig med frågan vad vi skall göra för att bekämpa efterfrågan.

Talmannen


Anna Karamanou
Fråga nr 36 från (H-0289/00):
Angående: Albanska prostitutionsnätverk i Europa I "Le Monde" kunde man nyligen läsa att albanska vita slavhandlare, som dragit nytta av kriget i Kosovo, och flyktingsmugglarna mellan Albanien och Italien sexuellt utnyttjar cirka trehundratusen kvinnor i Frankrike, Tyskland och Bosnien. Man bryter ner kvinnorna och tvingar ut dem i prostitution med hjälp av hot och våld. Albanska hallickar låtsas dessutom ofta vara kosovoalbaner för att få flyktingstatus. Vad gör kommissionen och vilka strategier följer den för att bekämpa detta fenomen? Har den några uppgifter om hur systemet för den ökade handeln med kvinnor från Östeuropa fungerar? Vilka resultat har de olika program som finns gett? Hur främjar kommissionen harmoniseringen av medlemsstaternas straffrättslagstiftning och samordningen av ansträngningarna för att bekämpa människohandeln?

Andra delen
Frågor till kommissionär Schreyer
Vitorino
Herr talman! Kommissionen är väl medveten om att man samordnat och mycket disciplinerat måste agera på europeisk nivå, såväl i förebyggande syfte som när det gäller repressiva åtgärder i kampen mot kvinnohandeln, vilket uttömmande togs upp i meddelandet till Europaparlamentet den första november 1997 och den andra december 1998.
Kommissionen har stött och kommer att fortsätta stödja olika icke-statliga organisationer som intresserar sig för den här frågan i kandidatländerna. Nyligen finansierades två enligt vår mening väl genomförda förebyggande kampanjer, en i Polen och en i Ungern. Parallellt finansierade den nordamerikanska regeringen inom ramen för den transatlantiska agendan samma typ av kampanj för att förhindra kvinnohandeln i Ukraina och Bulgarien.
När det gäller det polisiära samarbetet vill kommissionen påminna om att rådet 1996 gav Europol fullmakt att bekämpa människohandeln med det huvudsakliga målet att bekämpa de nät som agerar i Europa. När det gäller straffrättsliga frågor upprepar kommissionen sin avsikt att innan årets slut inför rådet och Europaparlamentet lägga fram en samling lagstiftningsförslag där syftet är att gå längre än den gemensamma åtgärden av februari 1997 i enlighet med artikel 48 i Europeiska rådets slutsatser från Tammerfors. Avsikten är att anta ett rambeslut varigenom människohandel kan definieras, åtalas och sanktioneras.
Avslutningsvis vill kommissionen understryka att även om man genom Stop- och Daphne-programmen redan har finansierat otaliga projekt för samarbete och utformning när det gäller kampen mot människohandel, i synnerhet den sexuella kvinnohandeln, så har alla relevanta aktörer medverkat, må vara polisiära eller rättsliga myndigheter, icke-statliga organisationer eller sociala myndigheter. Kommissionens avsikt är att under 2000 inför Europaparlamentet presentera en ny rättslig grund för Stop för perioden 2001-2005. Med en sådan ny rättslig grund för Stop-programmet kommer man även att kunna finansiera projekt för bekämpandet av människohandeln presenterade av icke-statliga organisationer och offentliga myndigheter i kandidatländerna.
När det gäller den specifika situationen i Albanien vill jag avslutningsvis säga att kommissionen medger att man är mycket orolig över den organiserade människohandeln från Balkan eftersom de fall som man har kunnat notera i de europeiska länderna starkt har ökat. Därför menar vi att man inom ramen för stabilitetspakten för Balkan bör prioritera kampen mot människohandel. Jag kan också meddela ledamoten att en grupp sakkunniga redan håller på att studera vilka åtgärder som kan vara mest effektiva för att bekämpa den organiserade människohandeln. Jag fick själv tillfälle att utbyta erfarenheter med den grekiske inrikesministern under mitt besök i Grekland och vi kan räkna med att den grekiska regeringen hjälper oss att definiera åtgärderna och prioriteringarna genom att beakta Greklands åtgärder på det bilaterala planet i fråga om människohandeln på Balkan.

Karamanou
Herr kommissionär! Jag tackar er för ert svar, som delvis tillfredsställer mig, för jag känner till ert personliga engagemang och de initiativ som ni har tagit i syfte att bekämpa prostitutionsnätverken. Men vi måste erkänna att vi fram till i dag inte har varit effektiva, eftersom dessa nätverk har mångdubblats till antalet, och vi fick nyligen vittnesmål om exploateringen, framför allt av albanska och kosovanska kvinnor. Utan tvekan hänger den fråga som vi diskuterar samman med de ekonomiska, sociala och politiska förhållanden som råder på Balkan och som leder till att svaga grupper i befolkningen, som till exempel kvinnorna, förnedras och exploateras. Men, herr kommissionär, vi bör erkänna att engagemanget från unionens institutioner varken är tillräckligt eller effektivt. Känner ni till, herr kommissionär, att det till och med finns uppsamlingsläger, där kvinnorna våldtas innan de tvingas in i prostitutionen? De europeiska kvinnorna frågar sig i synnerhet om det finns en politisk vilja att bryta upp de kriminella prostitutionsnätverken, om det existerar ett polisiärt och rättsligt samarbete, men också om det vidtas några åtgärder till stöd för offren.

Vitorino
- (PT) Jag håller med ledamoten om att vi på det här området har mycket kvar att göra. Därför tycker jag att mitt påstående här i dag är viktigt, det vill säga att kommissionen medger att man inom ramen för stabilitetspakten måste prioritera kampen mot människohandeln. Att skapa förutsättningar för en ekonomisk och social normalitet i hela Balkan är för övrigt ett viktigt instrument för att bekämpa det sociala utanförskapet och följaktligen kampen mot människohandeln. Kommissionen medger i vilket fall som helst att det inte finns någon helt trovärdig statistik på hur stor volym det är fråga om när det gäller människohandel, och jag kan säga att jag har lagt ned ett intensivt arbete på att förbättra samordningen och informationshanteringen mellan medlemsstaternas polis och Europol, så att vi kan få en mera precis bild på problemet. Vi har ett löfte från det framtida svenska ordförandeskapet att man i början av nästa år kommer att föreslå utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor en samling åtgärder för en harmonisering av all brottsstatistik, så att vi kan utvärdera omfattningen av handeln på ett mera precist sätt.
När det gäller kampanjerna vill jag tala om för ledamoten att den utvärdering som kommissionen har gjort har visat att de preventiva kampanjerna har varit framgångsrika, framgångsrika såtillvida att de signifikativt har ökat inte bara medvetenheten av riskerna och faran med människohandeln i ursprungsländerna, utan de har också fått stöd av kandidatländernas polisiära och rättsliga myndigheter. Det finns dock ett problem som jag kan tillstå är svårt att hantera: Många av de här länderna är inte längre ursprungsländer, de är bara transitländer för handeln med kvinnor och detta innebär att samarbetet mellan Europol och kandidatländernas polis måste utvecklas och förbättras. Det var bara i förra månaden som rådet röstade och gav direktören för Europol fullmakt att inleda ett bilateralt samarbete mellan nämnda institution och kandidatländernas polisstyrkor. Jag tror att vi när det gäller detta är på god väg.

Talmannen
Jag ber att ni fattar er kort och det kommer även jag att göra. Detta enligt parlamentets arbetsordning. Till er information kan sägas att bilaga II, del B, stycke 3 i arbetsordningen innehåller rekommendationer för situationer som denna, när det inte finns tid för frågor. Därför kommer vi genom att tillämpa dessa rekommendationer endast tillåta en följdfråga på varje område vars framförande begränsas till 30 sekunder, möjligen 35, men inte mer än så.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 37 från (H-0272/00):
Angående: Medel ur jordbruksbudgeten för att betala utrikespolitiska aktioner i Kosovo Vad budgetföreskrifterna beträffar, kommer notan för Kosovo att betalas med jordbruksmedel? Kommer 300 miljoner euro att tas från de budgetposter som är avsedda att finansiera jordbruket för att hantera behoven i Kosovo?

Schreyer
Herr talman, fru ledamot! Återuppbyggnaden i Kosovo och stabiliseringen av Sydosteuropa hör till Europeiska unionens viktigaste uppgifter under de närmaste åren. Detta har betonats i många resolutioner från rådet och parlamentet, senast i Lissabon, och för kommissionen har denna uppgift utan tvekan en nödvändig hög prioritet.
Därför måste de erforderliga medlen för denna uppgift förankras i budgetplaneringen. I rådets beslut om budgetplanen för år 2000 - 2006 vid toppmötet i Berlin förra våren var denna uppgift ännu inte medtagen. Beslutet om Agenda 2000 togs, vill jag erinra om, samma dag som Kosovokriget började. Genom det interinstitutionella avtalet om budgetplanen, som träffades i maj 1999 mellan parlamentet, rådet och kommissionen, fastslog parlamentet och rådet att kommissionen med tanke på utvecklingen på Balkan skulle uppmanas att i förekommande fall lägga fram de erforderliga budgetförslagen tillsammans med ett förslag om en revidering av budgetplanen. Det är just denna uppmaning, fru ledamot, som kommissionen hörsammar.
Kommissionen har därvid förfarit på följande sätt: För det första har den uppskattat beloppet för det erforderliga biståndet ur EU:s budget, för det andra gjort nya prioriteringar av de externa politiska aktiviteterna för att via omfördelningar ställa medel till förfogande för Sydosteuropa, och för det tredje föreslagit en omfördelning mellan utgiftsområdena för resten av det erforderliga beloppet, alltså mellan de olika politiska områdena. Förslaget att omfördela 300 miljarder euro av de belopp som var avsedda som maximala utgifter för jordbruket, har bl.a. också följande orsak: För jordbruksutgifterna förutser budgetplanen nämligen en ökning från år 2000 till 2001 med 2,8 miljarder euro. Eftersom rådet för år 2000 har sänkt budgetanslagen jämfört med det maximala beloppet, alltså det tak som fastslagits för år 2000, med 400 miljoner, skulle den maximala ökningen för nästa år rent av vara 3,2 miljarder euro.
För det externa biståndet däremot visar enbart siffrorna i budgetplanen en sänkning av utgifterna nästa år jämfört med detta år, och jag tror att det finns en konsensus om att detta verkligen inte motsvarar den faktiska situationen och det faktiska behovet. Därför har kommissionen beslutat att föreslå budgetmyndigheten en omfördelning med 300 miljarder euro, vilket skulle innebära en motsvarande minskning av jordbruksutgifterna. Jag hoppas att också parlamentet, med tanke på dessa realiteter, kommer att stödja kommissionens förslag.

Izquierdo Rojo
Fru kommissionären bekräftar våra misstankar om det som kommissionär Fischler förvisso döljer, och som man döljer. Det förvånar mig inte att han lämnade plenisalen för tio minuter sedan, för det är ett pinsamt förslag: Att från jordbruket ta ett belopp som motsvarar betalningen av Förenta nationernas uppdrag i Kosovo med medel från Europeiska unionen och medel från jordbrukspolitiken; en kommissionär som nekar jordbrukarna bidrag till nötter - vars produktion de kommer att förlora; som nekar det europeiska jordbruket bidrag för att mildra torkan.
Allt detta är bevis på att Agenda 2000 enbart var en stor bluff. Det är en skam för det europeiska jordbruket. Det är inte konstigt att den ansvarige kommissionären med tanke på denna röra... En skam... En skam...

Martin, David W
Herr talman! Jag hoppas att jag får riskera att reta upp Izquierdo genom att säga att jag håller med kommissionären. Jag vill säga till henne att det är mycket bättre att minska tillväxttakten i jordbruket för att skydda de pengar som just nu går till de mycket fattiga i världen, eftersom alternativet vore att minska budgetposterna ytterligare i utgiftsområde 4. Det vore oacceptabelt att skaffa pengar till Kosovo - vilket jag stöder - på bekostnad av de verkligt fattiga i världen. Håller kommissionären med om detta?

Schreyer
Herr talman! Jag vill tacka för era ord. Jag vill också klargöra att det verkligen inte ligger i min kollegas, herr Fischler, natur att hålla sig undan. Det är klart att vi har nya prioriteringar, nya uppgifter, och alla, också här i kammaren, måste komma med ett förslag om hur dessa nya prioriteringar också skall kunna garanteras ekonomiskt. Kommissionen har tagit det steg som föreskrivits i det interinstitutionella avtalet, nämligen att granska i vilken mån det är möjligt att göra omfördelningar i det ifrågavarande utgiftsområdet och sedan komma med ett annat förslag. Vi har granskat detta noga. Patten och Nielson har kommit fram till resultatet att fram till år 2006 kan totalt sett 1,6 miljarder euro omfördelas inom området för externt bistånd till Sydosteuropa, och jag tror att man verkligen också måste uppskatta att detta steg har tagits.
Dessutom finns det ytterligare finansieringsbehov, och jag vill än en gång fastslå att den procentuella ökningen inom det jordbrukspolitiska området är utomordentligt hög för nästa år, och min kollega Fischler har naturligtvis mycket noga kalkylerat i vilken mån det är genomförbart att minska jordbruksutgifterna med detta belopp, vilket jämfört med jordbruksbudgeten är mycket litet. Jag vill här också klart säga att denna omfördelning naturligtvis inte har någon som helst effekt på inkomstödet till jordbrukarna. Jag måste också påpeka att kommissionen kommer att föreslå att man nästa år rent av höjer utgifterna för främjandet av landsbygdens utveckling och går ända upp till maximigränsen. Jag tror dock att det är vårt gemensamma ansvar att i samband med Europeiska unionens viktiga förpliktelse när det gäller Sydosteuropa finna ett svar även vad gäller finansieringen.

Talmannen


Göran Färm
Fråga nr 38 från (H-0287/00):
Angående: Vilka strukturella åtgärder anser kommissionen krävs för att komma tillrätta med eftersläpningarna i betalningarna? EU:s budget brister genom att åtagandebemyndigandena i alltför liten grad motsvaras av betalningar. Betalningarna som andel av de samlade åtagandena har under många år minskat och enligt uppgift är det knappt 80 procent av åtagandena som utbetalas. Detta är bland annat en konsekvens av eftersläpningar i genomförande av unionens projekt. Det orimliga i detta system framstår som alltmer tydligt; EU:s medlemsländer åtar sig att finansiera verksamhet i unionens regi medan genomförandet släpar efter i projekt som sedan länge saknar legitimitet och som med detta system i all orimlighet fortsätter finansieras. En sådan situation är ohållbar inte minst med tanke på den negativa opinion som råder inom en del av EU:s länder.
Vilka strukturella åtgärder anser kommissionen krävs för att komma tillrätta med eftersläpningarna i betalningarna?

Frågor till kommissionär Kinnock
Schreyer
Herr talman! Kommissionen gör allt som går att göra för att betala vederbörliga betalningsanmodanden inom 60 dagar. Den absolut övervägande delen av räkningarna kan också betalas inom denna tid, och antalet fall där fristen överskrids avtar, glädjande nog. Ledamotens fråga hänför sig dock uppenbarligen inte bara i mindre vid bemärkelse till utbetalningarna, utan också till hur många åtaganden från tidigare budgetår som totalt sett fortfarande finns att likvidera. Rent konkret handlar det alltså om tidsrymden mellan den första godkännandet av anslag för en åtgärd och ett konkret avtal, och tidsrymden mellan förpliktelsen och den faktiska utbetalningen av medlen.
Förra året lade kommissionen fram ett arbetsdokument från budgetmyndigheten, där en omfattande analys görs av utvecklingen - indelat efter sektorer och de faktorer som ligger till grund för dem - och där avhjälpande åtgärder föreslås. Denna analys aktualiseras nu av kommissionen. Volymmässigt motsvarar summan av de förpliktelser som skulle fastslås i slutet av 1999, och som alltså under senare år måste omsättas i betalningar, vid årets slut ca. 71 miljarder euro.
Följaktligen påverkas avvecklingen av de gamla bördorna av flera faktorer, och jag tror det är viktigt att här klargöra det. Den första faktorn är förhållandet mellan åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden, som budgetmyndigheten årligen lägger in i budgeten. För år 2000 exempelvis beslutades det om 4 miljarder euro mer åtagandebemyndiganden än betalningsmedel i budgeten.
Den andra faktorn gäller ianspråkstagandet av dessa budgetmedel, alltså både åtagande- och betalningsbemyndiganden. En inte oväsentlig roll spelar slutligen upphävandet av sådana åtaganden, där man inte längre kan förvänta sig några betalningsuppdrag, alltså de s.k. vilande åtagandena - ett något vilseledande uttryck - där det står klart att de inte längre kommer att omsättas i konkreta åtaganden och konkreta betalningsbemyndiganden.
Kommissionen kan dock inte ansluta sig till ledamotens uppfattning att man p.g.a. fördröjningen vid genomförandet av gemenskapsprojekten systematiskt skulle ha avlägsnat all legitimitet från dem, tvärtom. Så snart kommissionen kommit fram till slutsatsen att man för ett projekt inte längre kan förvänta sig någon motiverad betalningsanmodan, exempelvis för den händelse ett projekt läggs ned, ser den till att upphäva ifrågavarande åtagande. Detta skedde 1999 till ett belopp om ca. 1 miljard euro.
Jag måste betona att ett väsentligt kännetecken för många av unionens program är en tidsmässig fördröjning mellan de allmänna åtagandebemyndigandena och genomförandet av dem i konkreta projekt. Detta är exempelvis fallet med de fleråriga programmen, och de kvantitativt viktigaste är strukturfonderna, där man ju har en delad förvaltning, dvs. kommissionen gör åtagandebemyndigandena och dessa omsätts sedan i konkreta projekt på medlemsstatsnivå.
För att förkorta tiden mellan åtagandena, det konkreta genomförandet och betalningarna är det för det första viktigt att budgetmyndigheten beslutar om ett balanserat förhållande mellan åtagande- och betalningsbemyndiganden, och för det andra att det finns en press på att programmen skall genomföras skyndsamt. Kommissionen har inom ramen för översynen av budgetförordningen just i dag diskuterat detta, och jag kan försäkra er att vi skall ändra reglerna så att den tidsmässiga processen stramas till. Här hoppas jag på ert stöd!

Färm
Jag tackar för svaret. Jag är glad över att kommissionen verkligen har uppmärksammat problemet och tänker göra vad den kan för att se till att betalningarna kommer att ske snabbare.
Kommissionär Patten påpekade i budgetutskottet för en tid sedan att det inom kategori 4 finns åtta och ett halvt år gamla åtaganden, men för vilka man ännu inte har gjort några betalningar. Detta faktum pekar antingen på att vi har stora effektivitetsproblem i verkställandet av budgeten, eller på att vi faktiskt borde ha någon slags deadline eller stupstock som vore mycket tuffare när det handlar om att avskriva gamla åtaganden. Möjligen är båda dessa saker problem som kommissionen i så fall borde åtgärda.

Schreyer
Herr ledamot! En analys har visat att omsättandet av åtagandebemyndiganden till konkreta avtal kräver ca 1,5 år. Det är mycket bra, men det finns också gamla, vilande åtaganden, och jag kan meddela er att det för kort tid sedan beslutades att det skall ställas ytterligare 20 tjänster till förfogande, förutom de 60 tjänster som beslutades om för SCR sistlidna december, för att se vilka åtaganden som inte längre för med sig några skyldigheter, så att dessa så att säga kan klaras upp. Jag är mycket, mycket tacksam för er impuls. Det är exakt den väg som kommissionen kommer att gå när det gäller att revidera budgetförordningen, och såtillvida är jag nog säker på att vi har parlamentets stöd.

Rübig
Herr talman! Jag är intresserad av att få veta följande: Tror ni att omgående betalningar från de europeiska institutionernas sida, vilket egentligen föreskrivits i late payment , ett direktiv som nu är under bearbetning, tydligt skulle kunna förbättra Europeiska unionens image? Har ni för avsikt att tillämpa benchmarking- respektive best practice-metoder?

Schreyer
Herr ledamot! I själva verket är det en mycket väsentlig punkt för att förbättra unionens rykte att både det nyss nämnda tidsrymden mellan löften och konkreta avtal måste förkortas och att betalningar måste ske när räkningar, alltså motiverade betalningsanmodanden, har lämnats in. Naturligtvis innebär benchmarking att 60 dagar inte skall överskridas, och som jag redan sagt görs också allt fler betalningar inom denna tidsperiod. Målet är givetvis att ha praktiskt taget inga undantag längre.

Talmannen
Tack så mycket, fru Schreyer.
Eftersom tiden är ute för kommissionär Schreyer kommer fråga nr 39 att besvaras skriftligen.

Talmannen


Martin Callanan
Fråga nr 40 från (H-0332/00):
Angående: Institutionella reformer I handlingsplanen för reformer anges att en extern juridisk expert med rådgivande funktion bör sitta i disciplinnämnder.
Hur lyder den exakta definitionen av denna externa juridiska expert och vilken juridisk kompetens kommer att krävas av denna person?

Kinnock
. (EN) Kommissionen genomför för närvarande, eller förbereder de rättsliga grundvalarna för att genomföra, de olika åtgärder som finns i vitboken för att reformera kommissionen.
I sin fråga syftar den ärade ledamoten antagligen på åtgärd 57 och 58 i handlingsplanen för reformstrategier, vilken bland annat tar upp ett åtagande att lägga fram förslag för upprättandet av en interinstitutionell disciplinnämnd.
Handlingsplanen nämner emellertid inte att en extern juridisk expert skall sitta i nämnden. Kommissionen kommer att lägga fram detaljerade förslag för att modernisera de disciplinära förfarandena och berörda arrangemang i en samrådsdokument som enligt planerna skall offentliggöras i oktober. Dokumentet kommer att innehålla rekommendationer för att förbättra de administrativa förfarandena och för att göra ändringar i tjänsteföreskrifterna. Samråd om dessa förslag fordras rättsligt och parlamentets och medlemsstaternas, så väl som personalens, synpunkter kommer givetvis att beaktas i alla berörda frågor, inklusive det möjliga användandet av extern expertis i den interinstitutionella disciplinnämnden.

Callanan
Jag tackar kommissionären för hans svar.
Finns det inte, med tanke på van Buitenen-affären och kommissionens ganska bedrövliga reaktion på den, mycket som talar för att dessa disciplinnämnder - och i synnerhet de som kallas för uppgiftslämnande - skall vara självständiga från kommissionen helt och hållet?

Kinnock
. (EN) Jag tackar den ärade ledamoten för hans fråga. van Buitenen-affären handlades helt i enlighet med de befintliga tjänsteföreskrifterna och hur man än prövar saken är jag övertygad om att varje ärlig person måste dra samma slutsats.
Vad beträffar uppgiftslämnande så skall vi, vilket de ärade ledamoten kanske känner till, mycket snart att lägga fram mycket uttömmande förslag för genomgripande förändringar i de nuvarande bestämmelserna, vilka om de genomförs - förhoppningsvis med parlamentets medverkan som lagstiftare - kommer att förse Europeiska unionens institutioner med det bästa, mest rättvisa och mest effektiva systemet för att garantera att tjänstemännens plikt att rapportera sina misstankar om oegentligheter kommer att bli helt tillgänglig och fullständigt effektiv.

Talmannen


Christopher Heaton-Harris
Fråga nr 41 från (H-0342/00)
Angående: Institutionella reformer För närvarande innebär "slå larm" ("whistle-blowing") att en av kommissionens anställda måste bryta mot artiklarna 12 och 17 i kommissionens tjänsteföreskrifter. Om någon träder fram med avslöjanden, kommer vederbörande därför med största sannolikhet att straffas.
Punkt 47 i er handlingsplan hänvisar till denna situation men anger inte hur man skall komma till rätta med den. Hur avser kommissionen att lösa detta? Ägnar sig er personal för närvarande åt att undersöka detta problem? Om så är fallet, vilka anställda vid ert kansli eller generaldirektorat ägnar sig aktivt åt att hitta en lösning när det gäller denna inkonsekvens?
Frågor till kommissionär Byrne
Kinnock
. (EN) Herr talman! Den ärade ledamotens fråga syftar på kommissionens förslag om uppgiftslämnande i det samrådsdokument om reformer som antogs av kommissionen den 18 januari 2000. Som en följd av detta framfördes mer detaljerade riktlinjer i vitboken om reformering av kommissionen, vilka antogs, offentliggjordes och lades fram till detta parlament den 1 mars.
Som ett särskilt svar på den ärade ledamotens fråga, så förhindrar inte artikel 12 och 17 i de nuvarande tjänsteföreskrifterna personalen från att rapportera oegentligheter inom kommissionen och det är följaktligen inte fallet att tjänstemännen måste bryta mot föreskrifterna för att ordentligt kunna rapportera misstankar och farhågor.
Dessutom stadgas det uttryckligen i kommissionens beslut från juni förra året att genomföra bestämmelserna för att upprätta en byrå för bedrägeribekämpning, OLAF, att tjänstemän och biträden i kommissionen, och jag citerar, "som finner bevis som ger anledning att förmoda förekomsten av möjligt bedrägeri, korruption eller annan otillåten verksamhet som strider mot gemenskapens intresse", är skyldiga att informera sin arbetsledning eller generalsekreteraren eller chefen för den europeiska byrån för bedrägeribekämpning, OLAF
Lagtexten har också särskilda garantier för att tjänstemän och andra biträden till kommissionen skall, och jag citerar, "på intet sätt utsättas för orättvis eller särskiljande behandling på grund av de har lämnat sådana uppgifter". Av detta följer att artikel 12 och 17 i tjänsteföreskrifterna inte hindrar personalen från att lämna uppgifter om oegentligheter inom vare sig kommissionen eller OLAF. I inget av fallen skulle disciplinära åtgärder följa efter lämnandet av sådana uppgifter.
I vitboken om reformerna och i andra sammanhang har kommissionen gjort direkta åtaganden för reformer som kommer att ytterligare förbättra bestämmelserna för rapportering av misstänkta oegentligheter. Mer precisa bestämmelser om tjänstemännens rättigheter och skyldigheter att rapportera oegentligheter genom interna kanaler och OLAF krävs och bestämmelser som anger externa kanaler för rapporterande av påstådda oegentligheter måste sammanställas och läggas fram och det kommer också att ske.
Dessa bestämmelser om uppgiftslämning skall läggas fram för införande i de reviderade tjänsteföreskrifterna och tjänstemän som följer dem kommer inte att utsättas för disciplinära åtgärder. Kommissionen kommer att lägga fram detaljerade förslag i ett dokument som planeras till oktober i år. Som lagen fordrar kommer samråd om dessa förslag att ske med personalen och med de andra institutionerna i Europeiska unionen.
Det förberedande arbetet på förslagen fortskrider under generaldirektören för administration. En medlem i min stab har specialisterfarenhet för reformeringen av personalpolitiken, inklusive uppgiftslämning, och andra är naturligtvis aktivt involverade i den allmänna frågan.

Heaton-Harris
Åberopande min fråga, som kommissionären just sagt, så utarbetar just nu kommissionen sina bestämmelser för uppgiftslämnande i en viss utsträckning. Kommer detta, till exempel, att utarbetas i linje med den svenska statens eller den brittiska statens regler för uppgiftslämnande? Skulle kommissionären kunna informera parlamentet om de exakta omständigheter Paul van Buitenen nu befinner sig i? Är han fortfarande underkastad kommissionens disciplinära åtgärder och har några av de avdrag som gjordes från hans lön återbetalats till honom?

Kinnock
Jag tackar den ärade ledamoten för hans fråga. För det första så kommer utarbetandet av förslagen för uppgiftslämnande att ta full hänsyn till de bästa sederna i flera av medlemsstaterna. Kommissionen är väl medveten om de bestämmelser som länge varit i kraft i den nordiska demokratierna, vilket också har utvecklats i Lagen om offentliggörande av uppgifter i Förenade kungariket och andra jämförbara lagtexter.
Som den ärade ledamoten skulle kunna föreställa sig så kommer denna institution att ta hänsyn till bestämmelsernas helhet och försöka garantera att vi med avseende på tillgänglighet, användbarhet och karriärtrygghet erbjuder bästa möjliga system för att garantera ett effektivt uppgiftslämnande, eftersom vi anser att det är lämpligt som ett komplement till en god förvaltning i en internationell, offentligt ansvarig administration.
Vad van Buitenen beträffar så fick han den 1 april anställning i generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd i Luxemburg på en mycket ansvarsfull post, som kammaren skulle kunnat vänta sig. Han är för närvarande inte underkastad några disciplinära förfaranden och den ärade ledamoten skall veta att omedelbart efter det att hans suspension tog slut i april förra året så återställdes van Buitenens fulla lön, anställningsvillkor, ställning och pensionsrättigheter, vilket också var fallet med hans rättigheter i alla andra avseenden. Jag redogjorde tidigare för denna kammare att van Buitenen kort efter det att hans suspension tog slut informerades om att han har rätt att söka anställning i vilken som helst av de institutioner i Europeiska unionen som han är kvalificerad till. Han gjorde ett antal ansökningar, varav en var för ett arbete i kommissionen. Hans ansökan godkändes och det gläder mig att säga att han blev anställd i vederbörlig ordning.

Talmannen
Vi tackar vice ordförande Kinnock för svaret.
Eftersom tiden är ute för kommissionär Kinnock, kommer frågorna nr 42 och 43 att besvaras skriftligen.

Talmannen
Eftersom frågeställarna är frånvarande, bortfaller frågorna 44 till 48.

Lone Dybkjær
Fråga nr 49 från (H-0284/00):
Angående: "Møllergårdens Vivaldi" - en shetlandsponny Utskottet för framställningar beslutade den 15 maj 1997 att behandla ett ärende om shetlandsponnyn Møllergårdens Vivaldi från Danmark som enligt de svenska myndigheterna inte fick införas som avelshingst i Sverige. Kommissionen sammanfattade i ett svar den 29 oktober 1997 att de svenska myndigheternas agerande strider mot kommissionens beslut 96/78 av den 10 januari 1996 och rådets direktiv 90/427 av den 26 juni 1990. Svenskarna har sedan dess ändrat bestämmelserna.
Kommissionen har ännu inte slagit fast om de svenska myndigheterna nu följer gällande EU-bestämmelser.
Uppgifter detta år från Sveriges shetlandsponnysällskap tyder på att svenskarna inte uppfyller bestämmelserna genom att man fortfarande kräver att en hingst skall genomgå hingstpremiering innan den kan användas i Sverige. En hingst skall för att godkännas till avel i Sverige genomgå ett kvalitetsprov för att komma in i den svenska riksstamboken. Detta är i strid med EU-bestämmelserna som säger att en hingst som redan är godkänd i ett medlemsland automatiskt skall godkännas i ett annat medlemsland.
Anser kommissionen att de svenska myndigheterna följer gemenskapsbestämmelserna? Om inte, hur kommer kommissionen att agera för att säkerställa att de svenska myndigheterna följer EU-lagstiftningen på denna punkt?

Byrne
. (EN) En första klassens dansk avelshingst av rasen shetlandsponny vid namn Vivaldi och dennes avkomma vägrades inträde i huvuddelen av den svenska stamboken för shetlandsponnies. Tvisten mellan vad jag kan beskriva som en modig privat uppfödare från en medlemsstat och en avelsförening i en annan medlemsstat avspeglar brister i medlemsstaternas genomförande av de berörda gemenskapslagarna, både deras anda och bokstav, i synnerhet direktiv 90/427 om avelsmässiga och genealogiska villkor för handeln med hästdjur inom gemenskapen.
Jag vill påminna er om att det är medlemsstaternas ansvar att garantera att varje tvist får en lösning genom att vederbörande myndigheter vidtar åtgärder i samarbete med den organisation som upprätthåller stamboken för samma ras eller till och med den ursprungliga stamboken för rasen.
Kommissionen fick vid förfrågan försäkringar om att de svenska stamboksbestämmelserna har anpassats till EG-rätten. I ljuset av dessa nya uppgifter åtar sig emellertid kommissionen att ta upp frågan på nytt och att ordna en inspektionsdelegation för avelsfrågor om detta skulle krävas.

Dybkjær
Jag vill tacka för svaret. Jag utgår från att kommissionen snarast vidtar åtgärder i denna fråga, eller är det så att man ännu en gång måste vända sig till kommissionen för att få denna sak genomförd? Jag vill gärna säga att det handlar om en enskild medborgare som förlorar sin inkomst. Det är något som kostar fantastiskt mycket pengar. Som vissa av oss vet - vi som har varit verksamma i hästbranschen - är det väldigt mycket pengar det handlar om i detta fall. Det har kostat en vanlig medborgare, som gjort detta till sin inkomstkälla, oerhört mycket pengar, därför att svenska företag inte har velat godkänna hans hingst. Jag vill därför fråga om det är nödvändigt att ännu en gång ta upp denna fråga, eller kan man inte förvänta sig - med allt prat om att kommissionen skall göra något för medborgarna - att kommissionen själv omedelbart tog ett initiativ?

Byrne
. (EN) Jag tackar ledamoten för hennes kompletterande fråga. Som jag angav tidigare är detta i grund och botten en sak mellan två medlemsstater. Den danska avelsföreningen borde enligt min mening ha tagit upp denna fråga med den svenska avelsföreningen. Det är inte riktigt kommissionens uppgift att driva denna fråga vidare, men den gör detta på det sätt jag har angivit i ett försök att hjälpa den private uppfödaren som, jag håller helt med er, inte skall tvingas att ta dessa steg för att uppnå ett resultat i detta fall. Som jag har angivit tidigare, så åtar sig kommissionen att ta upp frågan på nytt i ljuset av dessa nya uppgifter och, om nödvändigt, att ordna en inspektionsdelegation för avelsfrågor om detta skulle krävas.

McKenna
Det sätt på vilket frågestunden sköts är inte acceptabelt. För det första börjar den inte i tid. Vi höll gruppmöten. Jag tittade på skärmen och ni hoppade från fråga nr 41 till nr 49. Det gör det omöjligt för ledamöterna att vara där. Dessutom började inte frågestunden då den skulle börja enligt dagordningen. Hur är det meningen att vi skall kunna fungera på det här sättet? Det gör det praktiskt taget omöjligt för oss och det är inte ett rättvist förfarande.

Talmannen
Fru McKenna, parlamentet har godkänt dagens frågestund. En förklaring gavs i morse när sammanträdet inleddes, vi har accepterat vissa normer och hoppat över frågor där frågeställarna inte varit närvarande. Därför måste vi nu, och det beklagar jag verkligen, avsluta frågestunden. Vi tackar i synnerhet kommissionär Byrne, som har tillbringat hela eftermiddagen här för att besvara frågorna.
Eftersom tiden för frågorna till kommissionen har gått ut kommer frågorna 50 till 93 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.10 och återupptogs kl. 21.00.)

Situationen i Turkiet
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om Turkiet.

Gama
Herr talman, ärade kolleger! I dag är en viktig dag för förbindelserna mellan Turkiet och Europeiska unionen, i synnerhet när det gäller konkretiseringen av slutsatserna från Helsingfors. Det var tre år sedan rådet för en associering mellan EU och Turkiet träffades, inget möte hade heller ägt rum efter överläggningarna och definitionen av kriterierna i Helsingfors. Det var ett viktigt möte med en dagordning där man inte bara tog upp relevanta punkter för den politiska dialogen, utan man fattade också effektiva slutsatser för förhandlingsprocessen genom att åtta underkommittéer inrättades som gör att kommissionen, i det här fallet representerad av kommissionär Günter Verheugen, kommer att kunna förbereda screeningen på ett rigoröst sätt och inleda förhandlingar om offentliga tjänster och marknader, förhandlingar som kommer att förstärka den nuvarande handelsliberaliseringen mellan unionen och Turkiet.
Med fastställandet av Helsingforskriterierna och tack vare landets egna utveckling tog Turkiet några viktiga steg inför de förhandlingar som är så viktiga att hålla vid liv, dessutom har man gradvis utfäst sig att verkställa eller anta en rad institutionella och rättsliga förändringar. Det är framsteg i en viss riktning, givetvis kommer man att råka ut för både förseningar och avbrott, det är bara genom att fullfölja processen som man kan få garantier om fullständig framgång. Därför är den screening som förbereds så viktig, därför är Turkiets löfte att införliva gemenskapsrätten och respektera Köpenhamnskriterierna så viktigt. Under den politiska dialogen med den turkiska delegationen kunde vi inte bara utforska de framsteg som gjorts utan också anmärka på det som vi ansåg vara otillräckligt på det institutionella och juridiska planet och när det gäller den ekonomiska politikens genomförande.
Dagens sammanträde kommer att få konsekvenser för den associeringskommitté som inom kort i detalj skall analysera nämnda dossiers. Det bör också påpekas att stämningen var mycket konstruktiv när det gäller förberedelserna för associeringsrådets formulering av den gemensamma ståndpunkt som antagits av de femton i associeringsrådet. Detta innebar givetvis att man samarbetade med den grekiska delegationen, som följer den här frågan så mycket som Atens diplomati medger, men där man nu kan skönja ett diplomatiskt närmande till grannlandet efter den jordbävning som ödelade Turkiet och de solidaritetsyttringar som därefter följde från Greklands sida. Det är en framgång för de bilaterala förbindelserna och kommer att påverka utformningen av den framtida dossiern, det kommer att påverka förbindelserna mellan de två länderna och det kommer säkerligen att bidra till att skapa en gynnsam atmosfär för att lösa problemet med Cypern.
Vi har valt den säkra vägen, brister finns, men det är en säker väg och den enda där också det stora landet Turkiet tillåts styra mot en ekonomisk och institutionell modernisering och för en fullständig integrering i det moderna demokratiska samhället.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag ser positivt på dagens debatt som är en möjlighet att fyra månader efter toppmötet i Helsingfors göra en första granskning av läget, och detta mot bakgrund av associeringsrådet, som rådets ordförande redan har talat om. Beslutet från Helsingfors har helt entydigt hållbart förbättrat klimatet mellan Europeiska unionen och Turkiet. Det är äntligen återigen möjligt att diskutera alla frågor med varandra, öppet och kritiskt. En förstärkt politisk dialog äger åter rum på alla nivåer.
Sammanträdet i dag har präglats av ett konstruktivt och öppet samtal, och därför kan jag säga att granskningen av läget totalt sett absolut är mycket lovande, även om det naturligtvis - som alltid i sådana fall - finns både positiva och negativa aspekter samtidigt.
I Helsingfors bekräftades det framför allt att iakttagandet av de politiska anslutningskriterierna utgör en oavvislig förutsättning för att förhandlingarna skall kunna upptas. De politiska kriterierna från Köpenhamn gäller demokrati, rättsprinciper, mänskliga rättigheter och skydd för minoriteterna. Turkiet har hittills inte uppfyllt de nämnda kriterierna. Därför kommer förhandlingarna att upptas först när detta är fallet. I mellantiden kommer Turkiet dock, liksom övriga kandidatländer, att åtnjuta en anslutningsstrategi och en förstärkt politisk dialog. Kärnpunkten bland de enskilda beståndsdelarna i denna anslutningsstrategi kommer att vara partnerskapet för anslutning, som vi nu förbereder, där de kort- och medelfristiga prioriteringarna fastslås, som Turkiet i enlighet med Köpenhamnskriterierna måste uppfylla när det gäller politik, ekonomi och acquis communautaire . Vi planerar att lägga fram det första partnerskapet inför anslutningen i höst.
Jag tror att partnerskapet inför anslutningen kommer att vara ett centralt instrument för att skynda på de politiska och ekonomiska reformerna i Turkiet, och i de samtal som vi har fört i Bryssel, Luxemburg och Ankara har vi gjort fullständigt klart att viktiga frågor i samband med demokratiseringsprocessen och de mänskliga rättigheterna måste tas upp i detta partnerskap inför anslutningen.
Rådets ordförande har redan talat om screening. Det kan jag bespara mig. Jag skulle gärna också vilja säga något om den politiska situationen i Turkiet. Ni håller säkert med mig om att en rad händelser under de senaste månaderna absolut också har gett anledning till oro. Exempelvis har 18 medlemmar ur det prokurdiska partiet Hadep dömts till tre år och nio månaders fängelse, och tre ledande Hadepmedlemmar har tagits i förvar, även om de släpptes kort därefter. De tre kommunalordförandena som tillhörde Hadep frisläpptes efter att EU-trojkan hade skildrat sin allvarliga oro för den turkiska regeringen.
Jag beklagar särskilt att Akin Birdal, vars hälsotillstånd uppenbarligen fortfarande är oroande, den 28 mars fördes tillbaka till fängelset för att avtjäna sitt fängelsestraff på 4 1/2 månad. Kommissionen beklagar utomordentligt att Akin Birdal, som förespråkar fredliga konfliktlösningar och skydd för de mänskliga rättigheterna, på nytt kastats i fängelse. Jag beklagar att man inte utnyttjade möjligheten att av humanitära skäl skjuta upp fängslandet. Jag tror att allt detta understryker den tvingande nödvändigheten att beslutsamt ta itu med reformer och effektivt skydda rätten till yttrandefrihet.
Jag vill förvisso i detta sammanhang rikta parlamentets uppmärksamhet mot något som ger vissa förhoppningar inför framtiden, nämligen det faktum att en kommitté från de olika departementen i den turkiska regeringen för närvarande rådgör om de reformer som måste genomföras med tanke på uppfyllandet av de politiska kriterierna. Denna interministeriella kommitté kommer att lägga fram en rapport - ett första utkast har för övrigt redan offentliggjorts i den turkiska pressen, och den slutliga rapporten kommer förmodligen att läggas fram i juni. Den kommer då att innehålla konkreta förslag till politiska reformer och nödvändiga lagändringar.
Jag anser att det är viktigt att ni, mina damer och herrar ledamöter, gör er röst gällande vid framtida kontakter med den turkiska sidan, i synnerhet med parlamentet, för att verka för att ifrågavarande reformförslag också skall antas. I ekonomiskt hänseende skulle Turkiet nu kunna göra snabba framsteg. Det har en klar strategi för strukturreformer, som stöds av Internationella valutafonden och Världsbanken. Jag hoppas att Turkiet kan fortsätta att bygga ut dialogen med arbetsmarknadens parter och den aktiva arbetsmarknadspolitiken, för att underbygga anpassningsprocessen. Landet förfogar över en dynamisk ekonomi och en befolkning med betydande entreprenörsanda, som kommer att dra nytta av en balanserad och öppen tillväxtmodell som är baserad på EU:s erfarenheter.
Efter Helsingfors har våra förbindelser med Turkiet kommit in i en ny fas, och det innebär en sporre för båda sidor för att driva de viktiga nya arbetena vidare. Naturligtvis kommer jag också i fortsättningen att fortlöpande informera er om alla aspekter i dessa nya ansträngningar.
(Applåder)

Morillon
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Era uttalanden ingav mig en övertygelse och en känsla. Min övertygelse är att den öppna vägen till Helsingfors kommer att bli lång, och att det inte finns någon i dag som kan förutsäga vart den leder, förutom att Turkiet kommer att få en viktig plats, inom eller utanför unionen. Detta kan alla de offentliga och privata samtalspartner som nyligen sammanträffade i Turkiet med lätthet stämma in i.
Min känsla är att vissa av det turkiska folkets företrädare nu upptäcker - tack vare beslutet i december - att ett inträde i unionen kommer att kräva djupgående reformer av deras institutioner, men också radikala mentalitetsförändringar. Detta tar sig uttryck i reaktioner av misstro - som ni, herr kommissionär, just redogjorde för - gentemot EU-institutionerna i sin helhet och Europaparlamentets företrädare i synnerhet.
Det handlar i tur och ordning om avslaget på att besöka Leyla Zana, något som framkallades av rapporten från den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Turkiet. Detta besök var planerat till den 22 och 23 februari tidigare i år. Det handlar vidare om, kring samma datum och samma tidpunkt som er föredragande befann sig i Ankara, arresteringen av tre kurdiska borgmästare från den sydöstra regionen. Och till sist handlar det om att Akim Birdal, ordförande i den turkiska organisationen för försvaret av de mänskliga rättigheterna, arresterades och fängslades på nytt den 28 mars, samtidigt som en delegation från detta parlament befann sig i landet.
Jag vill fråga rådet och kommissionen om det under dessa omständigheter inte vore lämpligt att tydligt bekräfta att unionen inte avser att tillrättavisa någon, utan att den utgår från en vilja att främja och försvara ett antal grundläggande värderingar, varav de främsta är en respekt för de mänskliga rättigheterna samt minoriteters rättigheter och skyldigheter.
Det är vad parlamentet än en gång kommer att erinra om i en resolution som kommer att läggas fram på torsdag för att godkännas av parlamentsledamöterna, vilket syftar till att uppmana Turkiets regering och politiska partier att dra fördel av den pågående revideringen av författningen för att i enlighet med andan i Helsingforsavtalen genomföra skyndsamma reformer, så att den turkiska staten skall kunna garantera de demokratiska rättigheter som vi anser vara centrala. Bollen ligger hos Turkiet. Det är Turkiets sak att besluta huruvida de första hinder som har uppkommit på den nya vägen skall vara oöverstigliga eller inte.
(Applåder)

Schulz
Herr talman, ärade kolleger! Det är glädjande att höra att både rådets ordförande och kommissionsledamoten i den första granskningen efter fyra månader kommer fram till att det har skett en förbättring i atmosfären i unionens förbindelser med Turkiet, och att möjligheterna till samtal har förbättrats. Det är glädjande att höra för oss som parlamentariker, eftersom vi före beslutet i Helsingfors till mycket stor del , tvärs över alla grupper i kammaren, uttryckte vår skepsis om huruvida beslutet i Helsingfors vid den tidpunkten var det rätta.
Nu gjorde Europeiska rådet i Helsingfors det man hade rätt att göra, och fattade ett beslut som redan i Helsingfors - och däri finns det en stor samstämmighet mellan rådet och Europaparlamentet - förknippats med förväntningar på Turkiet. Dessa förväntningar har kommissionär Verheugen än en gång uttryckligen lagt fram. Han har nämnt demokrati, rättsprinciper och skydd för minoriteterna som tre grundläggande beståndsdelar i de förväntningar som Europeiska unionen, kommissionen, rådet och även parlamentet formulerar för Turkiets del.
Fyra månader efter Helsingfors kan jag för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp säga, herr kommissionär, att vi absolut delar er uppfattning att det har skett en förbättring av atmosfären i förbindelserna, men inte gjorts några framsteg i fråga om de tre punkter ni nämnde. Vi har svårt att se någon demokratisk vidareutveckling under dessa första fyra månader. Även framstegen när det gäller skydd för minoriteterna lämnar mycket i övrigt att önska, och frågan om rättsprinciperna är vi också snarast skeptiska inför.
Ni tar upp exemplet med Akin Birdal, och Turkiet måste just med tanke på detta exempel ställa sig frågan hur det på ett trovärdigt sätt skall kunna visa på några framsteg inom nämnda områden, om det i landets inre inträffar händelser där jag anser att just exemplet med Birdal kan betraktas som synnerligen representativt. Birdal är en fridsam advokat. Birdal är en advokat som just vill lösa problemen med minoriteterna utan våld. Birdal är en erkänd människorättskämpe långt utanför Turkiets gränser.
Den turkiska regeringens hantering av Birdal, det turkiska rättsväsendets hantering av denne man tycks mig också vara representativ för det sätt på vilket Turkiet avser att behandla personer som tar ansvaret för just det som vi som europeisk union kräver av Turkiet. Om politik innehåller några symboliska budskap, så var det enligt min åsikt ett allvarligt misstag det turkiska rättsväsendet begick fyra månader efter Helsingfors, när de behandlade Birdal på det sätt som de gjorde.
Vi som Europaparlament förväntar oss i processen absolut större ansträngningar än som hittills gjorts, och vi utgår från att det vi säger i denna debatt inte skall förklinga ohört.
(Applåder)

Ludford
Herr talman! När Turkiet går med i Europeiska unionen kommer effekten och fördelarna vara betydande. EU måste då anpassa sig och på ett välkomnande sätt. Men på kortare sikt är det Turkiet som måste anpassa sig mest, i synnerhet för att uppfylla de politiska kriterierna från Köpenhamn. Det gläder mig att kommissionären betonade dessa. Vi kan inte förverkliga vår roll som kritisk vän genom att tona ned behovet av drastiska förändringar, i synnerhet vad beträffar garantier för de individuella friheterna och kurdernas legitima rättigheter. Nyckeln till reformer är verkligen att avsluta kriget mot kurderna, vilket ger staten en förevändning för undantagstillståndet och den repression som därav följer.
Kurderna förtjänar en fredlig lösning som innehåller ett mått av politisk decentralisering och respekt för deras politiska och språkliga rättigheter. Att säga så är inte att vara anti-turkisk. Kommer inte andra turkar att vinna på det också?
Arresterandet och fängslandet av HADEP-ledare som vinnaren av Sacharov-priset Leyla Zana och människorättskämpen Akin Birdal är ett hinder för Turkiets väg in i EU. För att göra det möjligt för Europaparlamentet att rösta för Turkiets inträde när den tiden kommer så måste reformvänner i Europa och Turkiet arbeta tillsammans för att utöva påtryckningar för förändringar, något som kommissionären förordade.

Ceyhun
Herr talman! Majoriteten av min grupp har stött kommissionens Turkietpolitik och rådets beslut i Helsingfors. Det var och är för oss mycket viktigt att demokratin och därmed också hanteringen av de mänskliga rättigheterna i Turkiet kommer att ändras i grunden genom att landet beviljas kandidatstatus.
Den turkiske premiärministerns förklaring att Turkiet så snart som möjligt kommer att uppfylla kriterierna från Köpenhamn har vi med glädje noterat. Även beslutet att uppskjuta dödsdomen mot Öcalan var ett steg i rätt riktning, som vi kunde välkomna.
Sedan tvingades vi dock notera vissa händelser, som inte var eller är acceptabla för oss. Kommunstyrelseordförandena från HADEP fängslades, och vi har med all rätt kritiserat denna åtgärd. Det gläder oss att den turkiska staten reagerade snabbt och släppte dem. Vi kommer att följa processen mot dem.
Den tidigare ordföranden i den turkiska föreningen för mänskliga rättigheter, Akin Birdal, befinner sig på nytt i fängelse, trots att han behöver medicinsk behandling. Han måste tyvärr avtjäna ytterligare sex månader av ett ettårigt fängelsestraff.
Vi har klart för oss att inledandet av åtgärder för att åstadkomma en hållbar demokratisering av det turkiska samhället inte kan genomföras över en natt. Det är dock absolut nödvändigt att man tar små steg som bevisar för oss att Turkiet är berett att gå samma väg som Spanien, Portugal och Grekland har gjort.
Turkiet, som är det enda land i Europa som fortfarande har kvar dödsstraffet, måste äntligen avskaffa det. En reformpolitik vad gäller kurdfrågan får inte heller vänta länge på sig. Den rapport vi fått i dag från Luxemburg finner vi glädjande, men vi måste trots det säga att Turkiet måste vara medvetet om att premisserna för alla anslutningsförhandlingar är att man iakttar de mänskliga rättigheterna, de grundläggande rättigheterna och minoriteternas rättigheter. Vi är beredda att ha tålamod vad beträffar hastigheten i demokratiseringen. Men just när det gäller denna fråga kan vi inte acceptera något stillastående.
När min kollega Daniel Cohn-Bendit besökte Leyla Zana, sade hon till honom - och till oss också, tror jag - att vi bör stödja reformerna i Turkiet, och att beslutet från Helsingfors är Turkiets enda chans. I den andan kommer vi att fortsätta att följa processen från Helsingfors.

Uca
Herr talman, ärade kolleger! Den som vill komma in i EU måste iaktta kriterierna från Köpenhamn och avskaffa dödsstraffet. Även Turkiet! Trots många löften fortgår där överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Här vill jag nämna några exempel: Sedan den 20 februari har den kurdiska demokratiska rörelsen varit utsatt för angrepp. Tre kurdiska kommunstyrelseordförande från HADEP häktades för kort tid sedan, och släpptes sedan fria, men de får inte lämna Turkiet.
Vidare har den tidigare HADEP-ordföranden Murat Bozlak och de nuvarande ordföranden Ahmet Turan Demir tillsammans med ytterligare 18 HADEP-medlemmar dömts till tre år och nio månaders fängelse. Det motiverades med att HADEP stöjder och hjälper PKK, som har beslutat sig för fred i stället för krig.
Akim Birdal har börjat avtjäna resten av sitt straff. Turkisk militär marscherade i början av april med tusen soldater in i norra Irak. Mer än 50 000 soldater är stationerade vid gränsen, för att kämpa mot PKK, vilka dock har uppmanat till en fredlig väg.
Varför levereras det vapen till Turkiet? Under mottot "fred, broderskap och demokrati" samlades mer än 300 000 människor i Diyarbakir till en Newrosfest. Efter att ha deltagit där har jag personligen det intrycket att människorna längtar efter fred och demokrati.
Partiordföranden i ANAP, Mesut Jilmaz, sade vid ett arrangemang i Diyarbakir att vägen in i EU leder genom Diyarbakir. Jag uppmanar därför den turkiska regeringen att värna om de mänskliga rättigheterna och lösa kurdfrågan politiskt. Ty bara uppfyllandet av kriterierna från Köpenhamn leder till Europa.
Det kommer att bli kommissionens och rådets uppgift att i ännu högre utsträckning engagera sig för detta. För ögonblicket är den viktigaste uppgiften att driva på demokratiseringen i Turkiet. Därför uppmanar jag alla att utan dröjsmål förenas och stärka demokratin och freden.

Schori
Herr talman! Alla vi som besökte Turkiet nyligen inser att bilden är mycket komplex. Det första intrycket är att det råder ett slags EU-eufori i Turkiet när det handlar om media. En mycket livlig debatt pågår i landet. Det är mycket viktigt.
För det andra så säger fackföreningarna, folkrörelserna, osv., samma sak. De tycker att det är positivt att Turkiet är ett kandidatland. Vi hörde till och med Akin Birdal säga strax innan han fängslades att ett nytt Turkiet har börjat utvecklas de senaste fem månaderna.
Vi måste inse att vi kommer att ha många svängningar i våra relationer och att vi kommer att ha både framgångar och motgångar. Kanske ser vi något nytt som håller på att födas. Men det gamla rättsväsendet finns fortfarande kvar. Det är det som verkar emot demokratikämpar som Akin Birdal. Men vi ser också reformisterna som vet mycket väl vad som måste göras i enlighet med Köpenhamnskriterierna. En partiledare sade till oss att åtminstone 65 artiklar i konstitutionen och strafflagen måste ändras.
När vi talade med människor i landet under den socialdemokratiska gruppens besök fann vi tre olika inställningar till ett EU-medlemskap. Först hade vi anti-reformisterna, fundamentalisterna och så vidare, som inte vill ha något medlemskap alls. Sedan har vi reformisterna - inom stat och förvaltning, människorättsgrupperna och andra delar av det civila samhället - som verkligen vill ha det. De vill verkligen ha ett medlemskap. Sedan har vi den tredje gruppen, som säger att de vill att Turkiet blir medlem, men på Turkiets villkor. Här är Köpenhamnskriterierna, kommissionen och vår övervakning mycket viktiga. De måste nästan automatiskt komma med resultat om Turkiet skall kunna bli medlem.
Det finns två slutliga intryck och budskap som vi fick från de vi talade med under de två dagar vi var där. Det första var att inga framsteg kommer att ske utan ett starkt civilt samhälle i Turkiet. Människor från det civila samhället som vi mötte sade också att de uppskattade hjälpen från Europeiska unionen, men att en del av den var långsam. Vi känner till det och vill att kommissionen undersöker detta.
Det andra och sista budskapet är att ja, vi har kartan. Men vi behöver mer precision i kartan. Låt oss vara noggrannare med vår karta för vi vill följa den.

Maes
Herr talman! Om Turkiet hör till Europa eller inte är inte i första hand en geografisk fråga och inte heller i första hand en ekonomisk fråga. Däremot kommer det att vara avgörande om Turkiet skriver in sig på en europeisk värdeskala där mänskliga rättigheter, demokrati och skydd av minoriteter garanteras. För det krävs inga offer, i motsats till det föregående kanske, utan det är till fördel för alla invånare i Turkiet. En politisk lösning på kurdfrågan skulle inte bara vara en befrielse för kurderna, det skulle samtidigt befria Turkiet från en tung börda. Jag tycker förresten inte att vi får göra den ännu tyngre genom att leverera vapen. Själv hör jag till skeptikerna när det gäller anslutningen till EU men den nuvarande processen kan vara till fördel för freden och stabiliteten. Därför vill vi hellre fria än fälla Turkiet. Om Turkiet skall bli medlem eller inte skall alltså i första hand bero på det sätt som Turkiet själv reagerar på kraven på mänskliga rättigheter, demokrati och skydd av minoriteter.

Folias
Jag skulle vilja be såväl rådet som kommissionen att se på saker och ting i verkligheten och inte i en virtuell verklighet. Jag betonar: I Helsingfors drog Grekland tillbaka sina reservationer, och Turkiet blev ett kandidatland. Grekland ansträngde sig mycket för att visa god vilja och god grannsämja, väldigt mycket. Turkiet ansträngde sig inte det minsta. Till och med i dag, i associeringsrådet, säger Turkiets utrikesminister, Cem, att det inte finns några ockupationsstyrkor på Cypern, utan att det där finns styrkor som sändes dit för att befria såväl grekcyprioter som turkcyprioter. Jag frågar mig: Vem har de i 25 års tid försökt befria, och från vem? Har de inte lyckats med det ännu? Jag betonar att vi begärde, när vi besökte Turkiet som företrädare för parlamentet, att få träffa Leyla Zana. Det fick vi inte, eftersom hon var fängslad. Akin Birdal, som träffade Barón Crespo, fängslades när han var ute. Och jag frågar mig: Kommer kommissionens beklaganden att hjälpa Akin Birdal att komma ut ur fängelset i morgon? Är det en så drastisk åtgärd?
Avslutningsvis, för att inte överskrida tiden, skulle jag vilja säga att det för två veckor sedan publicerades en förteckning i turkiska tidningar över omkring 100 europeiska journalister, ledamöter och andra kända personer, bland andra också Greklands ärkebiskop, Christodoulos, en förteckning över personer som är oönskade i Turkiet, och i dag säger Cem att denna förteckning var en journalistisk överdrift, men när allt kommer omkring tar sig Turkiet rättigheten att publicera förteckningar över oönskade personer. Jag avslutar med att säga jag hoppas att det som jag säger i dag inte kommer att spridas utanför dessa väggar, så att även jag hamnar på den där förteckningen, för jag älskar Konstantinopel och tycker om att besöka staden ofta.

Sakellariou
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag tillhörde den delegation från vår grupp som besökte Turkiet, och jag vill inte komma med någon lång inledning, utan direkt återge mitt intryck, och detta intryck är besvikelse. Jag är mycket besviken över att Turkiet, fyra månader efter att det fått kandidatstatus, ännu inte gjort någonting seriöst som går i den riktningen att Köpenhamnskriterierna, i synnerhet de politiska kriterierna, uppfylls.
Herr kommissionär! Ni talade om den interministeriella kommittén. Det är riktigt, det byggs upp många strukturer. Det känner jag igen sedan 1995 i Turkiet. När de måste uppfylla någonting, börjar de med kommittéer, med kommissioner, interministeriellt, extraministeriellt och allt möjligt. Strukturerna är fantastiska, det kan vi alla hålla med om. Men ingenting blir gjort. Och ändå skulle det utan någon kommitté, utan någon kommission ha varit mycket lätt att exempelvis avskaffa artikel 312 i strafflagstiftningen - det hade bara krävts en omröstning i den stora turkiska nationalförsamlingen - och därigenom skulle en hel rad av intellektuella, författare, journalister och just Akin Birdal ha kommit ut ur fängelset, de skulle ha befriats. Så enkelt är det att ta de första stegen!
Turkarna säger till oss att de behöver tid, de behöver mycket tid, eftersom denna reform bara kan gå framåt i separata steg. Jag har varnat för detta! Jag har sagt dem att det just i denna kammare, i Europaparlamentet, finns många kolleger som är beredda att ge dem så mycket tid som de behöver - 200 år, 400 år eller mer. Men jag hör till en grupp som med begeistring hjälpte Turkiet att få kandidatstatus, inte för att Turkiet skall vara kandidat, utan för att Turkiet verkligen skall få en chans att bli medlem, och börja med förhandlingarna.
Därför vill vi insistera på att Turkiet faktiskt skall ledas in med hjälp av en karta över vägen och med en konkret tidtabell och naturligtvis genom det partnerskap inför anslutning, som kommissionsledamoten tidigare nämnde, och att det inte får stanna vid kandidatstatusen.
(Applåder)

Stenzel
Herr talman! Turkiet fick kandidatstatus vid toppmötet i Helsingfors, men anslutningsförhandlingarna får inte påbörjas förrän de nödvändiga inre reformerna har genomförts och situationen för de mänskliga rättigheterna har anpassats till de europeiska principerna. Vid ert sista besök i Ankara påpekade ni också, kommissionär Verheugen med ansvar för utvidgningen, att den fortsatta bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna, bristerna när det gäller att bygga upp en rättsstat samt bristen på en lösning av kurdfrågan står i vägen för en snar anslutning av Turkiet till EU.
De entydiga bristerna på detta område står i motsatsställning till uttalanden av premiärminister Ecevit om att Turkiet redan år 2004 skulle kunna vara berett för anslutningsförhandlingar. Vissa fakta, som här flera gånger har räknats upp, gör att en sådan prognos tycks förhastad. Även förhållandet att regeringschefen Ecevit har betecknat kurdiska som en dialekt av turkiskan, trots att de båda språken har helt olika rötter, är ett tecken på att den politiska situationen i Turkiet hårdnar. Att allt detta nyligen följdes av en offensiv mot PKK i norra Irak, kompletterar denna bild. Det är inte fråga om att Europeiska unionen har intresse varken av en radikalisering av islam i Turkiet, eller av att uppmana det trotskistiska PKK, som också har gjort sig skyldigt till massiva överträdelser av de mänskliga rättigheterna, till nya stridshandlingar.
Men man får dock det intrycket att Europafientliga krafter inom armén och förvaltningen står bakom de häktningar som skett nyligen, och bakom den senaste offensiven mot PKK i norra Irak, för att förhindra ett närmande av Turkiet till Europeiska unionen. Detta visar i efterhand att eftergiften gentemot Turkiet i Helsingfors möjligen var förhastad, och att strategin gentemot detta för den västliga säkerheten så viktiga land borde övervägas på nytt.

Swoboda
Herr talman! Mina damer och herrar! Under de gångna sex månaderna har jag varit i Turkiet tre gånger, en gång före och två gånger efter beslutet i Helsingfors. Jag har alltid blivit positivt överraskad, men också alltid besviken. Det är nog så som några kolleger har skildrat det. Det finns krafter som gör stora ansträngningar för att landet skall närma sig Europeiska unionen, och andra krafter som alltid omintetgör det genom attentat, genom de faktum att Akin Birdal återigen måste gå i fängelse, och vilka rent av provocerar de proeuropeiska krafterna i Turkiet.
Det är säkert positivt att det nu finns ett skriftligt fastställt program från den turkiska regeringens sida, där man fastlagt de steg som Turkiet måste ta som svar på Europeiska unionens krav. Men de måste nu också verkligen ta dessa steg, ty det är bara papper som har tålamod. Här måste det ske ändringar. Ändringarna gäller också det nationella säkerhetsrådet, som nu enligt detta förslag skall omorganiseras till ett rådgivande utskott, och inte längre är den högsta instansen för den turkiska demokratin eller för de turkiska förhållandena.
Det är säkert negativt att det alltid förekommer sådant som exempelvis häktningen av Akin Birdal, vilken - som kollegan Schori redan sagt - själv har en så positiv inställning till förändringarna i Turkiet. Det är också negativt att man ännu inte har lyckats att beträffande kurdfrågan, där förutsättningarna i dag är mycket bättre, uppnå någon stegvis lösning, varvid jag dock måste säga till kollegan Stenzel att jag inte känner till något uttalande från Ecevit om att kurdiskan är en turkisk dialekt. Det Ecevit sade till oss var att det finns flera kurdiska dialekter, och att han under vissa förutsättningar rent av kan föreställa sig att det kurdiska språket också verkligen kan komma att användas officiellt i Turkiet.
Jag vill enträget be er om en sak, herr rådsordförande, nämligen att ni gemensamt med de andra fjorton medlemsländerna i Europeiska unionen också ser till att Europeiska investeringsbanken äntligen officiellt får fullmakt att ge Turkiet ekonomiskt stöd. Ty det är också helt säkert en kritisk punkt i samband med finansprotokollet, som vi inte så lätt blir av med, att vi ännu inte har hållit vårt löfte att ge ekonomiskt stöd till moderniseringen och strukturutvecklingen i Turkiet.
En sista punkt: Naturligtvis vet vi också i denna kammare att Turkietfrågan också via förbindelserna med Grekland sammanhänger med Cypernfrågan. Om vi kan uppnå att Turkiet blir öppnare och mer samarbetsvilligt när det gäller Cypern, så är detta en mycket positiv utveckling. Men jag vill här i kammaren i varje fall för vår grupp, men förmodligen också för många andra, klart och tydligt säga att om Turkiet inte självt gör det som det skall när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati, även om det är samarbetsvilligt när det gäller Cypern, så kan det utan Turkiets beredvillighet att ändra det inre demokratiska systemet inte finnas någon väg till Europa.
(Applåder)

Souladakis
Herr talman! Vår diskussion i dag är intressant, men vi måste inse att Turkiet måste bemötas på grundval av de rent europeiska kriterierna och att förbindelserna mellan Turkiet och Grekland inte vid vissa tillfällen får användas som ett fikonlöv bakom vilket en annan verklighet döljer sig.
Jag skulle vilja lägga till två-tre saker. Turkiet har sina inrikesproblem, men landet har även problem som inte är inrikesrelaterade. Turkiet skulle till exempel, som ett tecken på god vilja, kunna godta Haagtribunalens jurisdiktion eller Europadomstolens för de mänskliga rättigheterna jurisdiktion. Någonting sådant sker emellertid inte.
För det andra måste vi inse att vi i våra ansträngningar att hjälpa Turkiet att anslutas till Europeiska unionen måste vara stränga med avseende på respekten för de politiska villkoren. Vad jag menar är att om vi försöker skapa en virtuell verklighet, kommer det att vara en falsk verklighet. Och i politiken leder en falsk verklighet till falska resultat. Vad beträffar de problem som Turkiet anför, finns kemalismens teori, som säger att "det finns en risk för splittring av vår existens som stat, och vi måste i det följande säga inte att vi är turkar utan att vi heter turkar". Det är en enorm skillnad, för om jag säger att jag inte är turk utan heter turk, leder det somliga till slutsatsen att alla nationaliteter måste "homogeniseras", på grundval av en formmassa ur vilken den nya människan skall stiga upp. Och det är, som ni känner till, omöjligt, vilket historien har visat oss.
Vad jag menar är att det är uppenbart, för det första, att Turkiets demokratisering måste vara det maximum som vi måste eftersträva, men samtidigt också ett minimum, och, för det andra, att vi måste bota Turkiets rädsla att landet hotas av splittring, om det erkänner de rättigheter som det måste ge minoriteterna, för det rör sig inte bara om kurder, utan även om araber, hemliga kristna och några till. Under alla omständigheter är det säkert att om vi verkligen vill hjälpa Turkiet, måste vi vara villkorslösa med avseende på respekten för de politiska kriterierna, och jag vill tillägga detta: De enda krafter i Turkiet som verkligen är för den europeiska strategin, åtminstone fram till i dag, på grundval av alla dem som jag känner till, är ekonomins krafter, och det måste vi beakta.

Gama
Herr talman, ärade kollegor! Jag vill här tacka parlamentsledamöterna för ert bidrag. Jag har tolkat era åsikter och era synpunkter på den här politiken, inte som ett rött ljus där ni säger "nej, den här politiken är fel, vi vill ha en annan, vi vill inte att Turkiet en dag skall anslutas till Europeiska unionen". Nej! Ingen säger så! Vilket också visar på att vi är överens. Jag tolkade uttalandena som krav såtillvida att hela processen rigoröst måste gås igenom. Europaparlamentet spelar givetvis en viktig roll här. Turkiet kommer inte att anslutas till Europeiska unionen utan parlamentets godkännande.
Nåväl, den väg som valdes i Helsingfors är krävande, en väg med tydliga bench markings, just nu skall vi inte förhandla om Turkiets anslutning till Europeiska unionen. Turkiet blev knappt godkänd som kandidat. I Ankaraavtalet 1963 nämndes för övrigt en möjlighet för Turkiet att anslutas till Europeiska unionen med en utveckling av associeringsavtalet i inledningsskedet, i övergångsskedet och i slutskedet. Köpenhamnskriterierna är klara, Turkiet skall varken negativt eller positivt diskrimineras. Den omständigheten att vi just nu gör stora framsteg med dossiererna för central- och östutvidgningen gör att vi kan visa att Turkiet visst inte kommer att diskrimineras. Tvärtom behandlas det likvärdigt eftersom landet måste följa gemenskapsrätten, lagstiftningen måste ändras och processen måste följas på likvärdigt sätt som andra kandidatländer.
Man kan säga att kommissionen inte ens nu står i begrepp att göra en screening. Den har inte inletts än, men kommissionen har behörighet att förbereda den. Kommissionen skall föra en bilateral dialog med Turkiet för att informera om gemenskapsrätten. Vi har inte ens kommit in i förhandlingsfasen där screening görs i ett multilateralt sammanhang och där alla länder deltar. Vi är följaktligen i en undersökningsfas. Vi måste ge Turkiet klara besked om att landet måste reformeras på det institutionella, rättsliga och administrativa planet. Vi i associeringsrådet ställde hårda krav på Turkiet, och till viss del erkände man sina brister och sade sig vara villig att bättra sig, i synnerhet när det gäller pressen, strafflagen, medborgarnas rättigheter där den kulturella och språkliga dimensionen måste konkretiseras. Jag tror också att vissa praktiska framsteg har gjorts, framsteg som ännu inte har fått någon klar juridisk form. Missräkningar har också funnits, och vi vill uttrycka vår djupa besvikelse över incidenten med ledaren för en av de mest representativa organisationerna för mänskliga rättigheter och några talmän i kammaren, politiker som nyligen har varit fängslade.
Det är uppenbart att den politiska processen i Turkiet är en komplicerad process. Det vi också kan erkänna i dag är att tvärtemot vad som tidigare brukade inträffa i en krissituation, där Turkiet alltid hotades av militär eller interna extremistgrupper, är det faktiskt så att vi med Helsingforsdefinitionen och den inramning som där gavs har kunnat konstatera att strategin har bidragit till att proeuropeiska strömningar har fått fäste i landet, strömningar som givetvis måste följa ett proeuropeiskt program för en reformering av konstitutionen, de politiska korrigeringarna och lagstiftningen. Dessa måste kritiseras, dock inte för att hindra er att gå vidare i processen, de måste också analyseras och krav måste ställas så att nödvändiga ändringar genomförs för en fortsatt framgångsrik process.

Verheugen
Herr talman! Jag vill ansluta mig till den bedömning som rådets ordförande gjort, och också säga att denna debatt varit till stor hjälp och ett stöd för den linje som kommissionen har slagit in på. Det gör ingenting att parlamentet yttrar sig mer kritiskt än jag för ögonblicket kunde göra, av anledningar som ni torde förstå. Jag har gjort den turkiska regeringen, de turkiska partierna och det turkiska parlamentet uppmärksamma på Europaparlaments roll som väktare över att det i anslutningsförhandlingarna med kandidatländerna och i förberedelserna av Turkiet inför anslutningsförhandlingarna inte görs några politiska kompromisser som går emot Köpenhamnskriterierna.
Det finns - det vill jag här uttryckligen betona - inte för någon, alltså inte heller för Turkiet, någon rabatt på anslutningsvillkoren. Här vill jag också upprepa vad jag redan sagt vid tidigare tillfällen: Vi måste vara medvetna om att den process vi har inlett inte kommer att förlöpa utan motgångar. Jag vet inte vad som är lätt och vad som är svårt i Turkiet. Men en sak vet jag, nämligen att det för ögonblicket pågår en kontrovers i Turkiet, som vi bara delvis får höra talas om, en kontrovers som bestämmer om detta lands öde, och delvis också om Europas öde. Vi har ett stort intresse av att de reformorienterade, demokratiska, Europavänliga krafterna skall segra i denna kontrovers.
Avslutningsvis vill jag också säga att vi verkligen bara befinner oss i början. Vi är egentligen i början av inledningen. Vi förbereder nu bara strategin inför anslutningen. Vi har ännu inte kommit fram till denna strategi inför anslutningen. Därför tycks det mig något förhastat att redan nu tala om besvikelse eller om att man måste ändra sin strategi. Med strategier är det så att de egentligen bara förtjänar sitt namn om de också kan bedrivas med stor uthållighet. Här vill jag alltså råda till litet tålamod.
Vi kommer att se litet mer exakt vilka konkreta framsteg vi kan förvänta oss när vi i höst har tillgång till strategin inför anslutningen i alla sina beståndsdelar och när vi också får svar av Turkiet. Svaret måste lämnas detta år, och svaret måste klart och tydligt relatera till det vi förväntar oss av Turkiet, och det måste informera oss om vad Turkiet faktiskt kommer att göra. Då är faktiskt tiden mogen för att säga något mer än vad som var möjligt i dag i denna försiktiga bedömning.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att ske vid nästa omröstningssession.

Avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön
Talmannen
Nästa punkt är andrabehandlingsrekommendation (A5-0083/2000) av Bowe för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (11216/1/1999 - C5-0012/2000 - 1998/0072(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön och om upphävande av rådets direktiv 90/220/EEG.

Bowe
Herr talman! Jag tror att Europaparlamentet i dag står inför en av sina viktigaste debatter de senaste åren med tanke på att det behandlar de faror som utsläppandet av genetiskt modifierade organismer i miljön innebär. För mig förefaller det som att denna omröstning kan bli en vattendelare. Den kommer, hoppas jag, att ge oss en rad bestämmelser som garanterar att genetiskt modifierade grödor och andra genetiskt modifierade produkter används i hela Europa på ett säkert och förnuftigt sätt som garanterar miljöskydd och trygghet i folkhälsan.
Det finns en rad kritiska frågor som måste tas upp. Den första och viktigaste är frågan om producentens rättsliga ansvar. Europaparlamentet har länge krävt en lagstiftning som garanterar att de företag som vill producera genetiskt modifierade organismer är fullständigt ansvariga för de produkter de producerar. Med andra ord, i enlighet med ändringsförslagen kommer företagen att vara tvungna att teckna försäkringar för att täcka varje möjlig skada på människors hälsa och miljö som förorsakats av genetiskt modifierade organismer och de kan stämmas om deras grödor tar sig ut och skapar supervete eller förorenar organiska grödor eller om genetiskt modifierade grödor befinns vara skadliga för människors hälsa.
Istället för att acceptera sitt fulla ansvar så har en rad företag beklagligt nog lanserat massiva kampanjer bakom kulisserna för att försöka stoppa detta förslag från att läggas fram.
Jag tvivlar inte alls på att när vi har diskussionen i morgon så kommer många ledamöter av Europaparlamentet att bli förvirrade och kanske splittras i omröstningen om denna fråga. Jag känner att den kompromiss vi har nått med kristdemokraterna är en livskraftig och fungerande sådan och jag hoppas att den kommer att finna stöd här. Samtidigt kan kommissionen stödja den genom att ge vidare garantier om dess egna förslag för sådana åtgärder för rättsligt ansvar.
Jag vill att Europeiska kommissionens förslag skall ha riktiga tänder när det når detta parlament i en inte alltför avlägsen framtid. Förutom denna kritiska fråga finns det också en rad andra viktiga frågor. Jag hoppas att mina kolleger i morgon kommer att upprepa sitt stöd, som de gjorde vid första behandlingen, till kraven på nya kraftiga begränsningar av användandet av genetiskt modifierade organismer som innehåller antibiotikaresistenta gener. Parlamentet har tidigare krävt ett förbud mot alla genetiskt modifierade grödor och livsmedel som innehåller sådana antibiotikaresistenta gener, även de som används till forskning.
I morgon kanske vi intar en mjukare linje, men jag vill icke desto mindre se handling på detta område. Jag vill att man allvarligt överväger farorna med användandet av dessa grödor.
Andra åtgärder som jag tror att vi behöver - och som jag skulle vilja be att parlamentet stöder i morgon - inkluderar nya åtgärder för att begränsa farorna med korsningar mellan olika genetiskt modifierade växter, något som förekommer naturligt mellan vilda släktingar. Vi måste garantera att när produkterna placeras ut på fältet, vare sig det är växter eller djur, så kommer de inte att korsa sig med varandra och ohjälpligt skada den balans som finns i den naturliga omgivningen runt dem.
Vi måste också ta upp en fråga som undveks vid den första behandlingen och det är frågan om kontrollen av importen och exporten av genetiskt modifierade grödor och andra genetiskt modifierade produkter. Här behöver vi gå åtminstone lika långt och kanske längre än de åtgärder som man kom överens om i protokollet om biosäkerhet i Montreal i januari. Många människor fruktar de möjliga konsekvenserna av genetiska föroreningar och det är vårt jobb att svara på dessa farhågor. Dessa farhågor förstärktes nyligen av upptäckten av bomullsfrön som importerats från USA till Grekland för bomullsproduktion och som kontaminerats av genetiskt modifierade organismer, vilka för ögonblicket åtminstone inte godkänts alls för kommersiell plantering inom EU, men icke desto mindre har lyckats ta sig till våra gränser och kommit i bruk i åtminstone ett medlemsland.
Vi har utsatts för påtryckningar från många grupper under utvecklingsprocessen för denna lagstiftning. Inte bara industrin utan också Friends of the Earth och Greenpeace har gett sitt stöd till olika aspekter av parlamentets betänkande. De har stött oss genom att fortsätta trycka på ministerrådet att samtycka till nya bestämmelser för licensiering av genetiskt modifierade organismer så snart som möjligt, att få ett slut på det faktiska moratorium på nya kommersiella tillstånd av genetiskt modifierade organismer, vilket har varit i kraft sedan kommissionen offentliggjorde sitt förslag för nästan två år sedan.
Påtryckningarna har blivit ganska intensiva de senaste veckorna. Resultatet av omröstningen i parlamentet i morgon kommer med all sannolikhet att medföra några chocker och överraskningar. Men det borde innebära att på sex månader har Europaparlamentet, ministerrådet och kommissionen kommit fram till ett godkänt förslag, till ett reviderat direktiv för kommersialiseringen av biotekniska uppfinningar och biotekniska produkter. Detta borde ge de biotekniska företagen och andra inblandade in industrin en klar uppfattning om de bestämmelser de måste följa och följaktligen en mer öppen och förutsägbar regim. Det kan bara vara bra för den framtida utvecklingen av denna nya teknik inom Europeiska unionen.
Samtidigt skulle jag vilja hoppas att våra regeringar kommer att kunna garantera sina konsumenter och sina befolkningar att de genetiskt modifierade organismer som släpps ut i miljön var som helst i Europa kommer att uppfylla de strängare normer som vi fastställer här i parlamentet i morgon och att den allmänna oro som finns beträffande skyddet av människors hälsa och miljön från farorna med genetiskt modifierade uppfinningar bemöts på ett riktigt sätt. Och jag hoppas att en av de betydande icke-legislativa resultaten av denna process blir en förflyttning i maktbalansen i godkännandet och kontrollen av genetiskt modifierade grödor och livsmedel till fördel för allmänheten. Detta kan bara vara bra för den biotekniska industrin. Det kommer att skapa en atmosfär, en situation i vilken den kan arbeta omsorgsfullt, grundligt och jag hoppas framgångsrikt för att utnyttja denna mycket djärva teknik på ett positivt sätt som vi alla borde välkomna, med lämpliga garantier.

Liese
Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först tacka föredraganden, David Bowe, för hans hårda arbete. Han har verkligen försökt att i denna problematiska fråga alltid söka finna kompromisser, men det har inte varit möjligt att på alla områden komma fram till kompromisser som kan stödjas av alla grupper här i kammaren. Därför kommer vi i morgon att rösta olika på ett eller annat ställe.
De som känner mig vet att jag inte är någon okritisk anhängare av gentekniken. Många saker bekymrar mig också. Även de meddelanden som vi hört under den senaste veckan om den nästan fullständiga dechiffreringen av det mänskliga genomet orsakar blandade känslor hos mig, ty jag tror att vi i Europeiska unionen när det gäller användningen av bioteknik på människor ännu inte har tillräckligt stränga regler.
Men i dag handlar det om utsättning av genetiskt modifierade organismer, framför allt växter. Och här ligger det enligt min egen och PPE:s åsikt annorlunda till. Den gemensamma ståndpunkten är inte för svag för att garantera befolkningens säkerhet, som somliga vill få oss att tro, utan är mycket, mycket sträng. Det har tagits fram väldigt många regler för kontroll och märkning samt för information till allmänheten. Den gemensamma ståndpunkten erbjuder tillräcklig säkerhet för människor och miljö. Därför är PPE mot en skärpning av den gemensamma ståndpunkten, framför allt på vissa kritiska områden.
Om vissa förslag till skärpning antas, då kan man glömma biotekniken när det gäller växter, och då kan man också direkt förbjuda den, men det vill vi inte.
Jag vill ta exemplet med genöverföring. Här talas det alltid om skräckväxter och om superogräs. Men om man ser detaljerat på saken, så ligger det ändå inte till på det viset att varje korsning med genetiskt modifierade växter innebär en katastrof för miljön. Här har jag ett kronvittne. Det tidigare forskningspolitiska språkröret för De gröna i förbundsdagen har en gång sagt att det inte växer några skräckväxter på åkrarna. Tyvärr nominerade De gröna inte honom till förbundsdagen igen, men han har trots detta rätt. Därför har vi lämnat in ett förslag om att man skall vara medveten om dessa risker, men att man inte fullständigt skall förbjuda genöverföring.
Vi är också mot en diskriminering av biotekniken i ansvarsfrågan. Vi vill inte ha något ansvar specifikt för gentekniken, utan ett allmänt miljöansvar. Nu sägs det ofta att kommissionen måste tvingas att äntligen göra något. Det anser jag också, men vi bör dock här först berömma Wallström: Hon lovade vid utfrågningen i Europaparlamentet att hon skulle presentera en vitbok om miljöansvaret, och det har hon gjort. Hennes föregångare lyckades under många år inte med det, och nu bör vi arbeta vidare på grundval av denna vitbok och här besluta om de specifika ansvarsbestämmelserna i direktivet.
Den gemensamma ståndpunkten är inte för svag, på vissa punkter är den till och med, enligt vår åsikt, för sträng. Den generella fristen om 10 år för tillstånd till utsättning är just när det gäller växtförädling omöjlig att praktisera, och därför stöder vi det förslag som David Bowe har lagt fram, att de 10 åren skall gälla först från och med den tidpunkt när växterna godkänns.
Jag tror att vi med den gemensamma ståndpunkten har ett ganska bra grepp om riskerna. Vi bör inte göra det felet att vi missar chanserna med biotekniken, och därför kommer vi inte att rösta för alla ändringsförslag.

Lund
Herr talman! Jag vill först och främst säga tack till herr Bowe för det arbete han utfört i samband med andrabehandlingsrekommendationen om ändring av utsättningsdirektivet. Jag tycker arbetet är mycket väl genomfört och att det skett några viktiga förbättringar i förhållande till den gemensamma ståndpunkten. Jag skall ta upp de punkter som jag tycker är viktigast. Först och främst tycker jag att det är riktigt att vi nu får ett förslag om ett faktiskt förbud mot att använda ämnen som kan ge upphov till resistens mot antibiotika. Jag anser att detta är viktigt av hälsomässiga skäl. Det andra jag vill peka på är att jag i motsats till Liese tycker att det är bra att det ingår förslag om att man skall försöka vidta åtgärder för att förhindra att det sker överföring av genetiskt modifierade organismer till andra organismer, dvs. så kallad GMO-förorening. Jag tycker också att det är viktigt att man i samband med riskbedömningen inte bara bedömer från sak till sak när man tittar på ansökningarna och tillståndsfrågor, utan att man försöker att genomföra en samlad bedömning av de ackumulerade effekterna av de många tillstånd som ges, både i förhållande till jordens fruktbarhet, livsmedelskedjan, biologisk mångfald och de hälsomässiga frågor som är viktiga för oss i egenskap av människor. Jag tycker att den praxis man hittills tillämpat på detta område uppvisar stora brister. I detta sammanhang tycker jag också att det är riktigt att man bör titta på tillstånden igen efter tio år, dvs. att man bara kan ge tillstånd för upp till tio år åt gången. Vi får då en god säkerhet genom att den nödvändiga kontrollen sker.
Jag tycker också att det är riktigt att vi i och med detta förslag får en lagstiftning som ser till att man, när det stiftas övergripande lagar på särskilda områden, följer samma villkor rörande riskbedömning och kontroll som gäller för det allmänna direktivet. Jag vill till sist ta upp frågan om det objektiva ansvaret. Jag tycker att det ursprungliga förslaget, som ingår i Bowes betänkande, är rätt och riktigt, dvs. att man ger de koncerner som vill ha tillstånd ett objektivt ansvar och att man samtidigt skall teckna en ansvarsförsäkring i samband med tillstånden. Kan man inte teckna en ansvarsförsäkring i samband med detta, är förmodligen risken för hög för att ge tillstånd. Jag hoppas att vi kan anta dessa skärpningar av den gemensamma ståndpunkten. Om vi kan det tror jag också att vi får en rättslig grund för framtida tillstånd på området för genetiskt modifierade organismer, som vi kan behöva och som ger den nödvändiga säkerheten. I praktiken får vi härmed den rättsliga grund som borde ha förelegat innan man gav det första tillståndet till odling av genetiskt modifierade organismer. Den nuvarande rättsliga grunden är enligt min mening alltför svag.

Maaten
Herr talman! Låt mig understryka att det här är en debatt om förfarandefrågor med avseende på avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer, GMO, i miljön. Det är alltså inte, även om man ibland skulle kunna tro det, en grundläggande debatt om fördelar och nackdelar med GMO eller om de principiella sidorna av detta. Det är naturligtvis så att det vi anser om GMO återspeglas i de ståndpunkter vi intar vid diskussionen om dessa förfaranden och den ram som de ingår i. Enkelt sagt: i de ganska många ändringsförslagen till detta i övrigt utmärkta betänkande verkar den viktigaste frågan vara om vi vill göra det lättare för GMO-industrin eller om vi vill ge den sömnlösa nätter.
Diskussionen visar dock också att det uppstår en hel del frågor i samband med framställningen av genetiskt modifierad mat. Etiska och moraliska frågor, frågor som har med folkhälsa och miljö att göra, frågor om de möjligheter som industrin och forskningen får och frågor angående konsumenternas valfrihet.
För vår liberala grupp prioriteras följande punkter och det kommer också att märkas vid omröstningen.
I första hand valfrihet för konsumenterna. Det är ju egentligen alldeles för galet att den som vill ha mat utan genetiskt modifierade organismer inte kommer längre än att kunna få mat som garanterat inte innehåller mer än 1 procent GMO. Förslaget till direktiv handlar inte direkt om detta men information, märkning och insyn har emellertid allt att göra med den frågan.
För det andra, goda möjligheter till inflytande för medborgarna i förfarandet för godkännande av genetisk modifierade organismer.
För det tredje, ett anpassat förfarande som ger både konsumenter och producenter säkerhet och för vår del alltså bättre harmonisering över hela Europeiska unionen.
För det fjärde, främjande av forskning i Europa inom området bioteknik, alltså även klarhet om vad som går för sig och vad som inte gör det.
En kontroversiell punkt är producenternas ansvarsskyldighet. Vi är starka förespråkare för den självreglerande funktion som utgår från detta. Vi skulle helst se den ansvarsskyldigheten ingå i de sedan länge väntade övergripande bestämmelserna om ansvarsskyldighet för miljön. Flera av oss har dock tröttnat på att vänta på de övergripande bestämmelserna, vilka kommissionen hållit på med i tio år nu, och vill ta ett steg framåt. Det aktuella förslaget är viktigt, både för konsumenter och producenter, och välkomnas av den liberala gruppen och vi vill också gratulera den oförtröttlige föredraganden till det här betänkandet.

Breyer
Herr talman! Morgondagens omröstning blir en lackmustest för Europaparlamentets ansvar och trovärdighet. En central punkt för oss är ansvarsförsäkringen. Om nu genteknik är så riskfri som industrin och Liese försäkrar, då kan man ställa sig frågan varför det finns ett så massivt motstånd mot ett strikt ansvar. Även vi vill ha ett allmänt miljöansvar, men vi vet att det i kommissionens förslag inte finns medtaget något rimligt ansvar för gentekniken, inget brett ansvar. Därför föreslår vi kompromissändringsförslag 45, som innehåller just detta. Allt annat innebär att man gömmer sig bakom årslång fördröjningspolitik och skjuter upp det till när det blir sju torsdagar i veckan.
Det är skrattretande att säga att vi uteslutande uppmanar kommissionen att göra det till år 2001. Vad sker om den inte gör det? Vad sker om det övergripande miljöansvaret inte på ett adekvat sätt täcker genteknikområdet, eller, fru Wallström, som för er del, bara Natura-2000-områden?
Den andra centrala punkten för oss är förbudet mot antibiotikaresistens. Här behöver vi ett klart förbud. Herr Bowe, jag kan inte förstå att ni säger att vi i morgon kommer att ha en mjuk omröstning. Betyder det att ni knäböjer inför den gentekniska industrin? Jag tror att det är helt klart - och vetenskapliga rön ger belägg för det - att allt fler sjukdomsalstrande organismer hos människorna blir resistenta och att det vore en katastrof om vi helt skulle gå miste om antibiotika som terapi.
Den sista punkten: genetisk förorening. Jag tror att vi här behöver ett mycket klart åtagande från medlemsstaternas sida, och jag hoppas att morgondagens omröstning blir till en klar signal för miljö- och konsumentskyddet och att morgondagen inte blir någon svart dag i detta avseende.

Sjöstedt
Herr talman! Vid utsättning av genetiskt modifierade grödor måste försiktighetsprincipen vara avgörande. I dag borde det innebära ett moratorium mot utsättning av nya modifierade grödor. Såväl vetenskapliga oklarheter, inte minst vad det gäller spridningsrisker, som brister i lagstiftning och tillämpning av internationella avtal motiverar ett moratorium.
Vi anser också att varje EU-land skall ha rätten att ha en hårdare politik än EU på området, och vi kommer därför att rösta emot ändringsförslag 6 om ett gemensamt EU-förfarande för utsättning.
De förslag som kommer att antas i morgon kommer inte alls att gå lika långt som vi vill. Vi kommer därför att rösta för att det hela skall bli så bra som möjligt. Det innebär att vi kommer att rösta för de flesta men inte för alla förslag i betänkandet Bowe. Vi kommer att rösta för ett fullt civilrättsligt ansvar för dem som sätter ut grödorna. Vi vill ha stopp för användning av antibiotikaresistenta markörer. Vi vill ha en tydlig obligatorisk märkning, och vi kräver att varje ansökan skall behandlas separat utan förenklade ansökningsförfaranden. Vi är också positiva till en tydlig informationsplikt och till ett godkännande av mottagarlandet vid export till tredje land.

Berthu
Herr talman! Förslaget till direktiv om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer (GMO) återkommer till kammaren för en andra behandling, samtidigt som de händelser som inträffat sedan första behandlingen bara har förstärkt de farhågor som vi då uttryckte.
Vid första behandlingen den 11 februari 1999 motsatte vi oss faktiskt detta förslag, eftersom vi bedömde att de risker som genetiskt modifierade organismer orsakar såväl miljön som djurs och människors hälsa inte stod under någon som helst kontroll och att en enkel tillämpning av försiktighetsprincipen borde leda till, om inte ett definitivt förbud mot utsättning av dessa organismer, så åtminstone ett moratorium på flera år. Dessutom kritiserade vi då de förfaranden för godkännande som föreskrevs i förslaget, eftersom vi ansåg att de inte var tillräckligt strikta och dessutom alltför centraliserade.
Undre det senaste året har ett antal studier på ett ännu bättre sätt visat farorna med utsättning av genetiskt modifierade organismer. Så sent som i förra veckan kom en undersökningskommission i den franska nationalförsamlingen fram till att, jag citerar: "vi anser att det är alltför tidigt att tillåta saluföring av nya produkter som härrör från genetiskt modifierade organismer".
Under dessa förhållanden framstår den text som läggs fram för en andra behandling alltmer föråldrad. Alla våra principiella invändningar är mer aktuella än någonsin, även begäran om ett formellt moratorium. Precis som i galna ko-frågan vill vi att det land som är övertygat om att det kan utsättas för en allvarlig fara skall ha rätt att vidta nationella förbuds- och skyddsåtgärder.
Hur kan det komma sig att vi som kräver en så uppenbar rättighet i dag har blivit färre?

Van Dam
Herr talman! I februari 1999 debatterade vi i en första behandling omprövningen av direktiv 90/220. Jag vill påminna om att kollega Blokland då pekade på vikten av försiktighetsprincipen. Vi gläder oss därför åt att den principen betonas av rådet i den gemensamma ståndpunkten. Både i själva direktivet, nämligen i artikel 1, och i tillämpningen har försiktighetsprincipen fått en viktig plats i avvägningen mot ekonomiska intressen. Jag tänker då främst på begränsningen av det förenklade förfarandet och uppmärksamheten på spårbarheten för genetiskt modifierade organismer. Rent allmänt får vi som parlament därför också vara nöjda med de förslag som lagts fram.
Vi är tacksamma mot föredraganden Bowe för hans betänkande. Återigen lägger han fram ett antal förslag som vi verkligen kan stödja. Vi gläder oss särskilt mycket åt skärpningen av texten angående ett minskande av riskerna för konsumenterna.
Jämfört med ändringsförslag 32 tycker vi att det ursprungliga ändringsförslaget för artikel 28.1 var mycket starkare. I det var det uttryckligen tal om möjligheten att konsultera etiska kommittéer vid eventuella etiska frågeställningar. I det nya ändringsförslaget 32 står endast vikten av öppenhet centralt. Den försvagningen beklagar vi.
Slutligen vill jag påpeka att det inte räcker att kartlägga och begränsa riskerna med dessa nya produktionsmetoder. Växter och djur är inga enkelt manipulerbara produktionsfaktorer. I debatten om bioteknik krävs en etisk helhetssyn. Vi tror att verkligheten skapats av Gud. Utifrån den vetskapen har vi fått i uppdrag att behandla vår naturliga omgivning på ett ansvarsfullt sätt.

Bowis
Herr talman! Detta är en debatt om forskning på växter och om att skydda växterna från forskningen. Det är en debatt om de genetiskt modifierade organismernas nyttiga potential och om de potentiella riskerna, och hur man hanterar de riskerna. Man kan inte avskaffa riskerna eftersom de är en del av vår naturliga omgivning. Vi kan inte förhindra alla konstgjorda risker eftersom detta skulle göra slut på den vetenskapliga utvecklingen. Men vi måste reagera på allmänhetens oro för de potentiella och okända farorna mot vår miljö, näringskedjan och vår hälsa.
Jag anser att det finns fyra områden på vilka vi måste agera för att inge allmänheten tillförsikt. Jag anser att vi kan göra detta utan att förstöra biotekniken. För det första måste antibiotikaresistenta gener gradvis avvecklas. Ändringsförslaget fastställer år 2005 som ett realistiskt, men brådskande datum för detta. För det andra så måste vi vara öppna med allmänheten om var experimentgrödor odlas. Det är bara rätt. Det är rättvist. I utbyte måste vi be miljögrupperna att visa återhållsamhet och ansvar beträffande denna kunskap. För det tredje måste vi bygga på Montreal-protokollet vad beträffar exporten av genetiskt modifierade organismer och detta borde göras på grundval av ömsesidiga överenskommelser och öppenhet. För det fjärde, som många ledamöter har sagt, måste vi garantera det rättsliga ansvaret, men frågan är huruvida vi behöver något större rättsligt ansvar än det som gäller för andra miljörisker. Jag misstänker att vi inte gör det så länge vi redan har rättsligt ersättningsansvar i brottmål, civilmål, produktärenden och miljömål. Det borde räcka, men det är klokt att lägga till en föreskrift om oaktsamhet som något som kan utvecklas i domstolarna.
Vi kan dra nytta av genetiskt modifierade organismer om vi får rätsida på det hela. Mindre besprutning skulle kunna gagna miljön om vi planterade genetiskt modifierade grödor som inte behöver så mycket besprutning. Men vi måste ha allmänheten med oss, med vetenskapen. Jag tror att dessa åtgärder kommer att hjälpa oss att göra just det.

McKenna
Herr talman! Det bästa vore om det inte sattes ut några genetiskt modifierade organismer i miljön. Men om det skall ske, så måste ett antal åtgärder vidtas för att garantera att de industrier som säger att denna teknik är säker tar sitt ansvar. Det är därför jag inte kan förstå varför industrin och påtryckningsgrupperna är så oroade över frågan om ersättningsansvar. Om de är så säkra på att deras produkter är säkra, varför är de rädda för att ta ansvar, både vad gäller rättsligt ansvar och kompensation?
Den andra frågan som jag skulle vilja ta upp handlar om kontaminering genom genöverföring. Vi befinner oss i en situation där, till exempel, konventionella jordbruk kan kontamineras med genetiskt modifierade organismer. Det betyder att det inte finns något fritt val, vare sig för jordbrukarna själva - och det gäller organiska jordbrukare också - eller för konsumenterna i det långa loppet. Om det förekommer kontaminering av konventionella jordbruk eller organiska jordbruk så finns det i grunden inget fritt val för konsumenten. Detta är inte godtagbart. När allt kommer omkring så har industrin som framställer genetiskt modifierade produkter inget att erbjuda vare sig konsumenten eller miljön, även vad beträffar användandet av kemikalier. Det är ironiskt att betänka att samma industrier som stöder det så kallade kemikaliefria jordbruket är samma industrier som har bombarderat oss med kemikalier under åren och som gör dessa grödor beroende av kemikalier i framtiden med.

González Álvarez
Jag vill tacka ledamot Bowe för hans betänkande och på en minut ta upp fyra grundläggande frågor som vi redan har talat om.
För det första folkhälsoskyddet. Vi anser att man bör införa ett totalförbud mot användningen av gener som är resistenta mot antibiotika. Tyskland, Luxemburg och Österrike har föregått med gott exempel genom att förbjuda Novartis majs som innehåller en gen som är resistent mot ampicillin, en antibiotikasort med stort spektrum.
För det andra, åtagandet i form av internationella avtal. Ändringsförslag 1 syftar på Montreal-protokollet och det nödvändiga i att försvara biosäkerheten samt rådfrågning och begäran om tillstånd från tredje land för export.
För det tredje, klausulen om skadeståndsansvar, som är mycket tydlig för dem som är ansvariga för utsättandet av de organismer som är genetiskt modifierade och som kan få konsekvenser för hälsan och miljön.
Slutligen, herr talman, förebyggandet av den genetiska nedsmittningen. Det vill säga, undvika spridningen av modifierad pollen som kan ta sig vidare och smitta andra växter och därigenom orsaka allvarliga skador på miljön.

Hyland
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att lyckönska Bowe med hans målsättning och för hans balanserade framställning. I tidigare debatter i parlamentet har jag låtit mina egna åsikter beträffande biotekniken gå till protokollet. På denna korta tid som står till mitt förfogande vill jag vädja till kommissionen och minsann också parlamentet att skyndsamt genomföra de nödvändiga slutsatserna för att mildra konsumenternas oro beträffande folkhälsan, de miljömässiga och etiska aspekterna av en teknik som har möjligheten att göra betydelsefulla bidrag till livsmedelsproduktionen och folkhälsan.
Naturligtvis finns det oro från konsumenternas sida. De har rätt till en fördjupad och självständig utvärdering av det som är en teknik i snabb utveckling. Ju längre vi låter förvirringen råda, ju större blir dröjsmålet med att låta samhället dra nytta av dess fulla potential. I detta avseende har den biotekniska industrin själv inte bidragit så litet till den allmänna ängslan genom det planerade införandet av oacceptabla metoder som fröbekämpande teknik och andra etiska frågor, som experiment på mänskliga foster. Det var i synnerhet detta parlaments påpasslighet som hissade varningsflagg beträffande många aspekter av tillämpningen av denna forskning.
Men det finns nu välkomna tecken på att industrin har tagit till sig parlamentets oro i detta avseende. En indikation på genforskningens möjligheter att ge positiva bidrag till livsmedelsproduktionen får vi av Monsantos nya tillkännagivande att ett betydande genombrott skett i forskningen om risets genetiska struktur, en gröda som miljoner i utvecklingsvärlden är beroende av och kring vilken det finns en betydande oro beträffande tillgångarnas varaktighet.
Kärnpunkten i varje aspekt av den genmodifierande teknikens tillämpning, i synnerhet livsmedelsproduktionen, är öppenhet, konsumentinformation och riktig märkning. Kort sagt måste konsumenten alltid ges ett val.

Bernié
Herr talman, mina damer och herrar! Genetiskt modifierade organismer och utsättningen av dessa oroar med all rätt de europeiska konsumenterna. I den heliga vinstens namn fortsätter industrilobbyisterna att utan skrupler spela trollkarlens lärling, att på ett riskfyllt sätt bolla med livsmedelssäkerheten och konsumenternas hälsa. Europa måste stifta kraftfulla lagar för att göra alkemisterna ansvariga, garantera produkternas kvalitet och samtidigt ge tydlig information till medborgarna.
Vi stämmer helt och hållet in i filosofin i detta betänkande. Det finns anledning att lägga störst tonvikt på möjligheten att spåra en produkt, med hjälp av en fullständig information som även riktas till tredje länder och dem som importerar och exporterar genetiskt modifierade organismer. Konsumentsäkerhet fordrar en jämlik behandling för att undvika att handeln går andra vägar eller att de produkter som inte går att sälja på den europeiska marknaden exporteras. Vi bör också kräva, innan någon som helst handel tillåts, att mottagarlandet först ger sitt medgivande.
Om den som står bakom en utsättning skall ha ett formellt fastställt ansvar, vore det också lämpligt att noggrant och utan att förhasta sig definiera detta ansvar, så att man undviker ett alltför generellt miljöansvar. Till sist bör man utvärdera miljöriskerna genom en årlig analys av kostnaderna för och fördelarna med utsättning av genetiskt modifierade organismer, en utvärdering som skall göras i öppenhet och som bör utsträckas till djurs och växters hälsa samt offentliga och privata tillgångar.

Trakatellis
Herr talman! Vi ser i dag en stor ökning av de biotekniska tillämpningarna, och deras betydelse blir allt större, både för ekonomin och samhället, då användningen av de tillämpningar som härrör från genetiskt modifierade organismer kommer att få en avgörande betydelse när det gäller att förbättra människornas livskvalitet. Det är följaktligen nödvändigt att upprätta en modern ram för att reglera utvecklingen, handeln och utnyttjandet av de genetiskt modifierade organismerna.
Europa får inte hamna på efterkälken gentemot Förenta staterna och Japan. Det betyder emellertid inte att vi skall åsidosätta den säkerhet som måste åtfölja alla dessa nydanande tillämpningar, säkerhet avseende folkhälsa och miljöskydd. Jag måste betona att vi den senaste tiden har bevittnat ett ihållande meddelandekrig om de genetiskt modifierade produkternas säkerhet. Detta skapar förvirring hos konsumenterna, med följden att de inte är i stånd att skapa sig en riktig uppfattning om de fördelar och faror som är förknippade med bioteknikens tillämpningar. Vi måste alltså vinna konsumenternas förtroende, och det kan bäst göras genom åtgärder som ökar säkerheten. Sådana förtroendeuppbyggande åtgärder kan till exempel vara att förbjuda skapande eller användning av genetiskt modifierade organismer med gener som ger antibiotikaresistens eller att objektivt och uttömmande informera aktörerna och allmänheten.
Vad beträffar detta direktiv, ville parlamentet i den första behandlingen ha med ändringsförslag som omfattade de två målen ovan, det vill säga målen att upprätta en användbar regelram för avsiktlig utsättning och handel med genetiskt modifierade organismer, åtföljd av säkerhetsåtgärder till skydd för folkhälsan och miljön, liksom att ombesörja informationen till allmänheten och konsumenterna. Det är också viktigt att det föreskrivs att direktivet skall anpassas och ändras i enlighet med de fakta som kommer fram genom den snabba utvecklingen för biotekniken och dess tillämpningar.
Avslutningsvis, herr ordförande, skulle jag vilja stanna upp vid en sak som jag betonade i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och som är särskilt värd vår uppmärksamhet; det rör sig om trygghetsfrågan. Vad denna fråga beträffar, väntar vi på ett mer allmänt förslag från Europeiska kommissionen om det ansvar och den säkerhet som måste åtfölja en produkt. Vi bör undvika överdrifter, om vi vill att denna lovande sektor skall främjas och stödjas av det direktiv som vi skall rösta om.

De Roo
Herr talman! Genetisk modifiering av livsmedel innebär ett brytande av gränsdragningen mellan olika arter, till exempel att föra in en fiskgen i en jordgubbe. Med ett konventionellt jordbruk går inte det. Det här genpysslandet innebär okända risker. Därför behövs det regler för förhindrande av överföring av gener för att förebygga att den där fiskgenen kommer att sprida sig även i konventionellt eller biodynamiskt odlade jordgubbar också.
Genteknikindustrin påstår att riskerna för en sådan oönskad spridning är små. Om de riskerna är så små så är det obegripligt att genteknikindustrin inte vill acceptera en rättslig ansvarsskyldighet. Kanske finns det emellertid en risk för miljön och för människornas hälsa och då behövs verkligen en sådan klausul om rättsligt ansvar. Kristdemokraterna spelar ett farligt spel. Vid direktivet om farligt avfall stöder de visst en klausul om rättsligt ansvar men nu när det handlar om genteknik vill de plötsligt vänta i fem år. Om det nu inte ordnas ett rättsligt ansvar för genetiskt modifierad mat så kommer befolkningens misstro mot sådan mat endast att öka.
Den kristdemokratiska hållningen kommer att träffa genindustrin som en perfekt bumerang.

Sommer
Herr talman! Genteknik och bioteknik hör till framtidens absoluta nyckeltekniker. Om vi i EU försvårar eller rent av blockerar användningen av genetiskt modifierade organismer, kommer vi att på detta viktiga område slutgiltigt hamna vid sidan om. Vi ligger redan nu långt efter andra stater. De konkurrensnackdelar som därigenom uppstår skulle vara enorma för forskning, uppfödning, utsädesproducenter, jordbrukare och även för konsumenterna. Men just denna taktik för att förhindra detta bedrivs av många grupperingar inom Europeiska unionen. Den tycks uppenbarligen snarast vara av ideologisk natur, ty sakligt sett kan mycket inte alls bevisas.
Dylika försök att förhindra det hela återfinns också i en rad ändringsförslag till Bowes betänkande. De kännetecknas av att de begär omöjligheter, väl medvetna om att dessa fordringar inte kan uppfyllas och att alltså utsättningen av genetiskt modifierade organismer generellt kan blockeras. Detta gäller särskilt den genöverföring på friland som helt enkelt inte kan förhindras, samt också ansvarsfrågan. Kravet på ett speciellt ansvar leder till att jordbrukare inte vågar använda genetiskt modifierade organismer. Jag anser för övrigt också att det vore orealistiskt med ett register över odlingsytor utanför den experimentella fasen, ty jag utgår från att inom några få år skulle 80 - 90 procent av jordbrukens areal vara införda i detta register.
Ingen vill bagatellisera gentekniken, och det vill inte jag heller. Men det får inte heller vara så att vi svärtar ner den. Jordbruksnäringen har alltid strävat efter att utveckla ett effektivt växt- och djurmaterial genom riktade förädlande ingrepp. Tekniken utvecklas vidare - det gäller också inom uppfödningen - och en ny teknik är den med genetisk modifiering. Det är vår uppgift att sörja för en ansvarsfull användning av denna teknik, och inte att förhindra den.
(Applåder)

Evans, Jillian
Herr talman! Jag skulle vilja uppmana mina kolleger att stärka detta betänkande genom att insistera på ersättningsansvar för miljöskador. Producenterna av genetiskt modifierade organismer måste vara tvungna att ta försäkringar mot varje skada på människans hälsa och miljön som kan uppstå från spridandet av deras produkter. Kommissionen lovade att införa horisontell lagstiftning för över tio år sedan. Men även om vi har vitboken nu, så ligger den verkliga lagstiftningen några år in i framtiden. Detta betyder att om det inte tas in i detta direktiv så kommer offren att få betala för alla skador i stället för de företag som gör vinsterna.
Tusentals människor i hela Europa har valt att inte köpa produkter som innehåller genetiskt modifierade organismer, på grund av belägg för skador på hälsan och miljön. Vi måste ge oss i kast med dessa mycket verkliga problem.
Jag skulle vilja uppmana mina kolleger att anta min grupps ändringsförslag om ansvarsförsäkring, kontaminering med genetiskt modifierade organismer och ett förbud mot antibiotikaresistenta gener. Konsumenterna kräver strikta kontroller och kommer inte att nöja sig med mindre. Det är avgörande att alla nödvändiga garantier kommer med i detta direktiv.

Rovsing
Herr talman! Jag är glad över att parlamentet i samarbete med rådet nu till slut kan ge Europa en chans att göra sig gällande på området för genetiskt modifierade organismer. Men vi måste nu vara försiktiga och inte nu luta oss tillbaka och tro att arbetet härmed är slutfört. Vi har valt ett godkännandeförfarande som blir mer restriktivt än det amerikanska och det kommer naturligtvis att få betydelse för våra möjligheter att behålla våra bästa företag och forskare. Därför skall de behandlingstidsfrister vi antar ge uttryck för ett absolut maximum snarare än en regel. Vi måste förkasta förslaget om att hela ansvaret för eventuella skador läggs på utsättaren av genetiskt modifierade organismer. Det måste vara en naturlig konsekvens av det stränga europeiska godkännandeförfarandet att myndigheterna tar på sig en del av ansvaret. Endast genom en sådan uppdelning av ansvaret mellan myndigheter och företag kan de konkurrensmässiga svagheterna genom det besvärliga förfarandet kompenseras, och det är endast på detta sätt vi kan konkurrera med amerikanerna.

Wallström
. (EN) Herr talman! När jag började i kommissionen förra hösten insåg jag mycket snart att direktivet om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer skulle bli en av de mest kontroversiella ärendena under mitt ansvar.
Genetiskt modifierade produkter och biotekniken ger upphov till en rad frågor och farhågor. De viktigaste är kanske: vad är nyttan med det? Vilka är riskerna? Hur undviker vi på bästa sätta möjliga negativa effekter? Hur ser vi till att vi har tillgång till relevant information?
För att ta itu med dessa tre farhågor som våra medborgare hyser, så måste vi ha en bred och öppen debatt i vilken alla nyckelaktörer deltar och diskussionen kan inte begränsas bara till experterna. Här måste de europeiska institutionerna, medlemsstaterna, industrin och vetenskapen samtliga ta sitt ansvar.
Grundvalen för att kunna möta dessa nya utmaningar måste vara effektiva och öppna rättsliga ramar.
Jag vill i synnerhet tacka den föredragande, Bowe, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för deras hårda arbete med att ge ett snabbt och viktigt bidrag.
Vår roll som politiskt ansvariga i Europa måste vara att ge ett balanserat svar på dessa nya utmaningar. Vi behöver ett regelverk som grundar sig på trygghet och en försiktighetsprincip som garanterar en hög nivå på skyddet för människans hälsa och miljön. Samtidigt måste det tillåta samhället att dra nytta av utvecklingen av modern bioteknik.
Vår europeiska lagstiftning om de genetiskt modifierade organismerna garanterar en individuell och ordentlig riskbedömning av varje genetiskt modifierad organism som placeras på den europeiska marknaden.
Vi är här i dag för att förstärka och förbättra de befintliga strukturerna. Sakens känslighet och komplexitet kan förklara varför vi står inför ett totalt antal av 52 ändringsförslag vid den andra behandlingen.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 9, 17, 19, 29 och 47 i sin helhet, vilka förbättrar texternas kvalitet och klarhet. Kommissionen kan också i princip godta ändringsförslag 1 till 4, 8, 11, 24, 35 till 38, 46, 48, 49 och 52. De stärker ytterligare kommissionens strävan att upprätta effektiva, öppna och balanserade regelverk för de genetiskt modifierade organismerna.
Låt mig kommentera ändringsförslag 1 och ändringsförslag 13, 14 och 28 ytterligare, vilka samtliga har att göra med protokollet om biosäkerhet och kraven på importen och exporten av genetiskt modifierade organismer. Europeiska gemenskapen var en av de drivande krafterna bakom det framgångsrika antagandet av Cartagena-protokollet om biosäkerhet i januari. Kommissionen välkomnar därför andan i ändringsförslag 1. Detta hänvisar till behovet av att lägga fram lämpliga förslag för genomförandet av protokollet när detta ratificerats - arbetet har redan börjat. Kommissionen kan emellertid inte godta att man tar med bestämmelser om import- och exportkrav i direktivets text. Vi anser att effekterna av protokollet på Europeiska unionens hela lagstiftningsstrukturer återstår att utvärdera till fullo. Ändringsförslag 13, 14 och 28 är därför inte godtagbara i den nuvarande omarbetningen.
Låt mig nu övergå till frågan om rättsligt ansvar och jag vet att detta är ett viktig politisk fråga för er alla. När jag gjorde min framställan för parlamentet i höstas så lovade jag att jag skulle ha särskilda hänvisningar till genetiskt modifierade organismer i vitboken om ersättningsansvar för miljöskador. Kommissionen gjorde just det när den antog vitboken i år. Kommissionen är av uppfattningen att en horisontellt tillvägagångssätt är det bästa sättet att garantera en uttömmande ansvarssystem för skador på miljön. Detta kommer att garantera klarheten för dem som lämnar in klagomål och förhindra kryphål. Det är också det bästa sättet att komplettera det befintliga horisontella systemet för det produktansvar som redan täcker genetiskt modifierade organismer.
Jag kan försäkra er att jag kommer att göra mitt yttersta för att kunna lägga fram ett lagförslag om rättsligt ansvar före slutet på 2001. Jag kan därför i princip godta ändringsförslag 2, 36 och 46, i så måtto att det hänvisar till kommissionens vitbok. Låt oss vara på det klara med att om detta tas med i direktivet så kommer bestämmelser att behöva utarbetas för att garantera den rättsliga klarheten och hur lång tid kommer det att ta? Det måste ses i det sammanhanget.
Jag kan emellertid inte godta ändringsförslag 33, 40 och 45. Jag är också fullt medveten om den politiska vikten av vissa andra aspekter som väckts i de föreslagna ändringarna. Det är tydligt att markörgener för antibiotikaresistens måste avvecklas och ersättas med alternativ så snart som det är praktiskt möjligt. En avveckling förutses redan i den gemensamma ståndpunkten. Kommissionen går med på att förstärka detta politiska budskap. Kommissionen kan inte gå med på ett allmänt förbud mot genetiskt modifierade organismer som innehåller markörgener för antibiotikaresistens. För ögonblicket finns det inga vetenskapliga belägg för att alla genetiska organismer av denna typ skulle innebära ogynnsamma effekter på människans hälsa och miljön. Vi bör i stället fortsätta att genomföra en omfattande riskanalys från fall till fall.
Inom dessa gränser är därför ändringsförslag 11, 37, 48 och 52 godtagbara i princip. Kommissionen kan i princip godta ändringsförslag 3, 4, 8, 24 och 35 i den utsträckning som de ligger linje med textens logik och passar in i de övergripande rättsliga ramarna. Kommissionen kan därför gå med på att göra en redogörelse för de socioekonomiska aspekter som kan hänföras till kommissionens rapporteringsskyldighet. Detta kommer att göras var tredje år enligt artikel 30.
Kommissionen välkomnar ändringsförslag 38 och 49 om genöverföring. De utgör ett balanserat synsätt mellan ett totalt stopp och en eftergivet synsätt. Men ordalydelsen måste anpassas till direktivets text. Dessutom måste hänvisningen till kommissionen tas bort eftersom kommissionen inte nödvändigtvis spelar en roll under del B, nationella tillstånd.
Kommissionen kan emellertid inte godta ändringsförslag 12 om förhindrande av genöverföring. Genöverföring mellan organismer är, som vi vet , ett vanligt fenomen i naturen. Vi behöver i stället garantera att de möjliga riskerna med genöverföring uppskattas grundligt innan genetiskt modifierade produkter släpps ut till forskningen eller släpps ut på marknaden.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 22 och 23 i dess nuvarande form eftersom de bestämmelser som förutses i dessa ändringsförslag inte skulle fungera inom det tillståndssystem som upprättas genom direktivet. Detta av både administrativa och rättsliga skäl.
Kommissionen erkänner dock att dessa ändringsförslag strävar efter att ta itu med de möjliga problem som vissa industrier kan ställas inför med strikta tidsbegränsade tillstånd. Detta gäller i synnerhet växtförädlingsindustrin. Kommissionen kommer därför att undersöka hur man kan ta hänsyn till dessa problem samtidigt som man garanterar politisk, rättslig och administrativ konsekvens. I detta sammanhang är inte heller ändringsförslag 26 godtagbart eftersom detta skulle begränsa flexibiliteten för den valfria tidsbegränsningen av förnyandet av medgivanden.
Ändringsförslag 25 försöker införa en föreskrift som tillåter införandet av differentierade förfaranden under del C i direktivet. Detta bygger på det ursprungliga förslaget som framlades vid den första behandlingen i parlamentet. Detta ändringsförslag går emellertid utöver kommissionens förslag och är därför inte godtagbart för kommissionen i dess nuvarande form. Kommissionen är emellertid villig att på nytt överväga detta ändringsförslag i ljuset av det ursprungliga förslaget och inom ramarna för en övergripande kompromiss.
Jag skulle slutligen vilja behandla de ändringsförslag jag inte tagit upp som ett paket. Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 21 eftersom de rättsliga grunderna för framtida lagstiftningsåtgärder är underkastade dess medgivande och inte kan skapas i förväg genom detta direktiv.
Ändringsförslag 6 som handlar om ett centralt förfarande på gemenskapsnivå kan inte godtas. Jag skulle emellertid vilja betona att en noggrann utvärdering av ett centraliserat förfarande kan ske i den rapport som kommissionen skall lägga fram enligt artikel 30 i direktivet.
Tillgång till arbetet från Europeiska gruppen för etik inom vetenskap och ny teknik och dess synpunkter är en viktig del av den allmänna utvärderingen. Kommissionen är emellertid av uppfattningen att detta redan täckts på ett riktigt sätt i kommitténs arbetsordning. Ändringsförslag 32 är därför inte godtagbart.
Ändringsförslag 5, 7, 10 , 15, 16 ,18, 20 ,27, 30, 31, 34, 39, 41 till 44, 50 och 51 är inte heller godtagbara eftersom de skulle innebära rättslig och teknisk osäkerhet eller förstöra den övergripande balansen som uppnåtts i den gemensamma ståndpunkten.
Avslutningsvis, så behöver vi ett reviderat direktiv 90/220. Det måste garantera en hög nivå på skyddet för människans hälsa och miljön och samtidigt låta samhället att dra nytta av fördelarna med dessa nya tekniker. För att få en rätt balans mellan dessa två berättigade intressen så behöver vi en öppen process, en bred dialog och starkt politiskt ledarskap. Vi måste alla ta vårt ansvar för att uppnå detta och det är det enda sättet vi kan vinna våra medborgares förtroende och tillit.

Breyer
Herr talman! Jag tror att omröstningen i morgon är så väsentlig att jag ber kommissionsledamoten att kanske komma med ytterligare två klargöranden, så att vi i morgon vet vad vi röstar om.
Fru kommissionär, den första frågan: Har jag förstått er rätt, kan ni försäkra att ni planerar ett miljöansvar med en försäkringsplikt, ja eller nej? Jag ber er säga ja eller nej. Eller stämmer det att ni uteslutande röstar för ett ansvar, så som det avses i vitboken, dvs. enbart för Natura 2000-områden, dvs. utan försäkringsplikt? I klartext betyder det att om en skada uppstår och upphovsmannen inte kan göras ansvarig för den, så får allmänheten, alltså skattebetalaren betala den. Kan ni helt klart garantera parlamentet -jag vill höra ett ja eller nej - att det i ett övergripande direktiv finns en försäkringsplikt?
Den andra punkten: Ni gick tyvärr inte in på ändringsförslag 42. Kan ni bekräfta att det inte finns någon EU-lagstiftning för genetiskt modifierade organismer i contained use . Ni känner till att contained use -direktivet utesluter det, och att det samtidigt i den gemensamma ståndpunkten artikel 2.4 inte finns några bestämmelser för genetiskt modifierade organismer, som är avsedda för contained use . Här finns det alltså en lucka i lagstiftningen, och jag tror att det är mycket viktigt för morgondagens omröstning. En hänvisning kanske: transgenetic fish in contained use skulle alltså exempelvis inte täckas av något av direktiven. Jag ber er att mycket klart ta ställning till detta.

Talmannen
Jag tänker inte öppna debatten på nytt. Jag kommer att ge kommissionären ordet om hon vill svara på dessa två särskilda punkter, men jag tyckte att kommissionärens svar var mycket klart och uttömmande.
Kommissionär! Vill ni svara?

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag skall börja med den andra delen av Breyers fråga. Det stämmer att det inte finns någon särskild gemenskapslagstiftning för ett begränsat användande av genetiskt modifierade växter och djur. Artikel 2.4 i den gemensamma ståndpunkten ålägger medlemsstaterna att dessa genetiskt modifierade organismer överlämnas till tredje part endast då strikta begränsande åtgärder finns, annars är en anmälan under del C i direktivet nödvändig. Ändringsförslag 42 skulle förhindra varje utbyte av genetiskt modifierade växter och djur för forskningsändamål till begränsat användande tills gemenskapslagstiftningen trätt i kraft. Det är därför vi inte kan godta ändringsförslag 42.
Som ni vet har vi nu offentliggjort en vitbok om ersättningsansvar för miljöskador. Den är nu öppen för kommentarer och synpunkter och vi är beredda att diskutera den eftersom jag vill garantera att denna vitbok om ersättningsansvar för miljöskador täcker genetiskt modifierade organismer. Era synpunkter är också välkomna. Den täcker redan produktansvar. Försäkringar är en sak vi måste se närmare på och också inhämta synpunkter från andra parter om de praktiska aspekterna. Vitboken är ett första steg, som ni vet. Det måste diskuteras på djupet och jag skall återkomma med ett förslag. Jag anser att det kommer att bli möjligt att inrätta ett försäkringssystem.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Identifiering, registrering och märkning av nötkött
Talmannen
Nästa punkt är betänkande (a5-0088/2000) av Papayannakis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om upprättande av ett system för identifiering och registrering av nötkreatur, om märkning av nötkött och nötköttsprodukter och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 820/97 (KOM(1999) 487 - C5- 0240/1999 - 1999/0204(COD)) (A5-0088/2000).

Papayannakis
 - (EL) Herr talman! Vi vet alla att BSE-krisen, eller galna ko-krisen, utgör ytterligare ett brott för vilket något straff inte har utdömts, och jag tvivlar på att ett sådant någonsin kommer att utdömas. Förutom denna allvarliga fråga, efterlämnade den också en institutionell kris, en marknadskris, sjunkande försäljning av nötköttsprodukter, sjunkande priser och en förtroendekris hos konsumenterna, vilket är allvarligast av allt.
Den förordning som vi diskuterar i dag kommer sakta, väldigt sakta, enligt min åsikt, men hur som helst den kommer att hjälpa oss att finna vissa svar, vissa lösningar, hjälpa oss att vidta vissa åtgärder, i syfte att åtminstone delvis återställa konsumenternas förtroende. I december kämpade vi, herr ordförande, när det gällde denna förordning, för att skydda Europaparlamentets rättigheter, vilket ni nog kommer ihåg. Och vi kämpade också för att i den grad det var möjligt snabba på genomförandet av bestämmelserna som föreskrivs i förordningen. Kort sagt vet vi alla vad det handlar om. På grundval av denna förordning måste inom kort, under år 2000, formellt, alla nötkreatur ges en identitet och övervakas ända fram till slakten. Köttet som framställs av nötkreatur skall ha en etikett, en märkning, som anger ursprung och historik för de djur som produkten är framställd av.
Vi har i analysen av denna förordning, herr ordförande, försökt förena många krav och många åsikter. Vi har velat att de bestämmelser som föreskrivs i förordningen skall vara så enkla som möjligt, så att de är genomförbara och snabbt genomförbara, så snabbt som möjligt. Vi får inte glömma bort, herr ordförande, att det system som vi skall genomföra är ytterst komplicerat och ytterst tekniskt och att det berör omkring 100 miljoner djur i hela Europeiska unionen. Vi talar alltså om någonting ytterst komplicerat. Systemet måste följaktligen vara enkelt och genomförbart, och det måste vara förståeligt för konsumenterna, någonting som vi anser är oerhört viktigt, och framför allt får det inte innehålla undantag och kryphål, som vi säger, det vill säga möjligheter att kringgå förordningen genom att utnyttja komplicerade formuleringar och regionala eller särskilda undantag och tillämpningar. Jag tror, herr ordförande, att vi har lyckats med det. Systemet, åtminstone i den form som parlamentet försöker ge det med sina ändringsförslag, är möjligt att genomföra från den 1 september 2000, och vi insisterar på att så skall ske, för det var också ett krav från hela parlamentet att datum och tidsgränser skulle bestämmas, så att vi kan komma i gång.
Jag vill bara insistera på två ändringsförslag, på två kategorier av ändringsförslag, herr ordförande. För det första begär er föredragande, med alla respekt, att vi inom kort, inom ett år, skall få en rapport, ett förslag från kommissionen om genomförandet av detta system även för köttprodukterna. Om vi vill vara seriösa, måste vi inbegripa konsumenternas förtroende även för köttprodukterna, vilka för övrigt, som vi känner till, är väldigt många. Och för det andra, herr ordförande, har vi de ändringsförslag som gäller frågan om hur tillstånd skall ges till företag och andra, handlare m.m., som vill etikettera, märka, köttet. De bestämmelser som kommissionen föreslår är, enligt min åsikt, ytterst tänjbara. Intressenten inkommer med en ansökan, och efter en tidsrymd kan det system som han vill genomföra genomföras. Jag föreslår att vi skall överge detta system. Den person som vill märka köttet bör ha ett uttryckligt godkännande av de behöriga statliga myndigheterna. Det verkar litet tyngre, men vi har redan ett tungt system, och det måste hur som helst finnas ett krav på statligt godkännande, annars är jag rädd för, herr ordförande, att systemet kommer att vattnas ur, för att inte säga att det kommer att förfalla, vilket skulle innebära att vi inte uppnår det huvudsakliga målet, som är att ge konsumenterna förtroende för systemet.

Kindermann
Herr talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vill jag än en gång helt kort gå in på några viktiga önskemål från vårt utskott i denna fråga. Det viktigaste målet med kommissionens förslag - och det vill jag här än en gång uttryckligen betona - är att nötkött respektive nötkreatur skall kunna spåras tillbaka till sin födelse och framåt till förädlingen och försäljningen.
Det är en av konsekvenserna av BSE-krisen, och om vi alltså nu samråder om vilka uppgifter som skall finnas på etiketten, så måste vi alltid ha detta mål med förslaget, alltså identifieringen, i åtanke. Vårt krav på märkningen är att den måste vara genomförbar, enkel, säker, billig och lätt att kontrollera. Etiketten skall vara förståelig för konsumenten, och därför bör uppgifterna begränsas till ett minimum. Konsumenten vill ha information och inte någon roman.
Uppgifterna om gödningsförfarandet och i förekommande fall den antibiotika som getts eller andra stimulantia, så som krävs i ändringsförslag 48, har därför inget på etiketten att göra. Uppgifter som inte faller under den obligatoriska märkningen och som önskas av deltagarna på marknaden eller som redan nu finns på etiketterna i medlemsstaterna, bör även i fortsättningen kunna tas med inom ramen för den frivilliga märkningen. Det gäller i synnerhet också för uppgifter om vilken region köttet kommer från.
Vad beträffar när förordningen skall träda i kraft, så stöder vi i princip kommissionens förslag, ty den föreslår att man skall införa den obligatoriska märkningen i två steg, men vi är inte överens med den om tidsplaneringen, eftersom vi anser att datumet 2003-01-01 ligger för långt fram i tiden.
Det kan vi inte förklara för konsumenterna så enkelt. I utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling hade vi i en kompromiss beträffande införandet av den obligatoriska ursprungsangivelsen, alltså steg 2, enats om formuleringen "senast den 1 januari 2002". Nu har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor valt den 1 september 2001, och jag tror att vi kan acceptera detta datum. Det handlar ju hur som helst bara om en skillnad på fyra månader. Men vi avvisar strikt att man i stället för en tvåstegsmodell skall göra alla uppgifter obligatoriska, inklusive födelseorten, i och med att förordningen träder i kraft, alltså redan i september 2000. Detta är det ju ingen mening med, eftersom den elektroniska databas, som ju utgör grundvalen för identifieringen, ännu inte är i drift i flertalet medlemsstater. Ett obligatoriskt märkningssystem för nötkött kan bara vara lika bra som märkningssystemet för nötkreatur och registreringen av djurens rörelser.

Goodwill
Herr talman! Märkningen av nötkött fyller två tydliga funktioner. För det första, möjligheten att spåra när incidenter i livsmedelssäkerheten inträffar - utbrottet av en E-koli-epidemi i Skottland nyligen till exempel - och för det andra att ge konsumentinformation om nötköttets ursprung vid försäljningen. Dessa två får ej förväxlas. För att kunna spåra behöver vi mesta möjliga information tillgänglig för myndigheterna i den mån det krävs och när det krävs, men konsumentmärkningen skall vara enkel, kortfattad och otvetydig.
Behovet av information har sitt upphov i BSE-krisen. Medlemsstaterna har olika nivåer på förekomsten av BSE, men det finns också variationer i åtgärderna för att utrota sjukdomen och skydda människans hälsa. Även om Förenade kungariket har högsta förekomst av BSE, så har det också de mest omfattande kontrollåtgärderna. Andra länder, som obestridligen har lägre uppgiven förekomst av BSE, genomför politiken att slakta hela hjordar, vilken medför risken att för få fall rapporteras. Därför vill folk veta från vilket land deras nötkött kommer ifrån.
Hänvisningar till regioner får inte vara ett alternativ till ursprungslandet, utan ett frivilligt tillägg. Också regioner som Yorkshire, Storbritanniens främsta region, och som det råkar slumpa sig, den region jag företräder, är inte kända av varje medborgare i hela EU. Ur marknadsförings- och försäljningssynpunkt kan mindre områden och trakter användas, så väl som regionala raser som Aberdeen Angus. Den väletablerade beskrivningen av skotskt nötkött skall fortsätta användas.
Små traditionella slaktare som säljer nötkött opaketerat skall tillåtas skylta med informationen som ett alternativ till att märka varje enskild vara. Många konsumenter skulle förvirras av information om upphängning eller mörningstid, vilket de skulle kunna förväxla med sista försäljningsdag.
Jag vill fästa uppmärksamheten på i synnerhet ändringsförslag 41 som vill utesluta jordbrukare från gemenskapsstödssystemen när bestämmelserna inte följs strikt. Jag har redan uppmärksammats på fall i andra EU-program i vilka ärligt menade misstag från jordbrukare, som inte är professionella byråkrater, har resulterat i straffsanktioner som ofta hotat familjejordbrukets framtid. Vi vill inte fortsätta längs den vägen. Upprättandet av förteckningar på antibiotika och stimulantia som kan ha använts kommer, om de antas, att skapa en tudelad marknad för nötkött. Djurens välfärd kan komprometteras eftersom jordbrukarna skulle bli ovilliga att behandla djuren terapeutiskt. På samma sätt får inte hänvisningar till gödningsmetoder införas.
Jag hoppas att parlamentet genom att ändra dessa bestämmelser för en gång skull kan förenkla snarare än att förgylla sakerna och göra märkningen konsument-, slaktar-, och jordbrukarvänlig.

Whitehead
Herr talman! Min grupp välkomnar Papayannakis betänkande och hyllar honom för hans uthållighet. Jag säger det då han kommer från en liten politisk grupp - och det är ganska svårt att göra framsteg här - och han kommer från en av de sydliga medlemsstaterna, som på en del sätt måste göra uppoffringar och införa bestämmelser för att få till stånd en effektiv och riktig nötköttsmärkning i hela gemenskapen
Han var också tvungen att möta den förvirring och de fördröjningar rådet gav upphov till. Det faktum att vi varit tvungna att vänta i två år på att detta förslag skall bli en praktiskt realitet är ett ynkligt vittnesbörd om det allvar de betraktar det med, även om situationen var helt enkelt kritisk från utbrottet av BSE-krisen och framåt. Vi är emellertid inte här för att beskylla varandra utan för att se framåt. Detta är vår chans att komma till rätta med denna beklagliga fördröjningsprocess.
Parlamentet har nu en chans, om det är villigt att ta det, att ställa upp en realistisk tidtabell för genomförandet i två steg av en genomgripande märkningsprocess av nötkött och nötköttsprodukter.
I utskottet för miljö-, folkhälsa och konsumentfrågor stödde vi de flesta av föredragandens och andras ändringsförslag och vi gör det åter i dag. Vi gör det på grundval av att nyckelförslaget helt klart måste vara frågan om valet av tidpunkt. En del av versionerna av detta betänkande har i sig varit motstridiga i de datum de satt upp. Vi talar nu om genomförande av det första steget i september 2000 och det andra steget i september 2001. Det gladde mig att höra företrädaren för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling säga att de skulle nöja sig med ett framflyttande på fyra månader, vilket skulle tillåta ett framläggande i januari 2002. Jag anser att detta är nödvändigt eftersom vi nu borde få igång hela Europeiska unionen.
Det är därför som vi vill att det andra steget som formuleras i artikel 13.5 skall vara tydligt och ett motsvarande framsteg. Varför vill vi det? Det finns en del här - säkert en del från medlemsstater som har mycket effektiva möjligheter till spårning och märkning redan - som skulle vilja göra allt på en gång. De skulle kunna säga till andra: "Titta! Ni klarar inte av det, det är ert fel." Vårt arbete är att föra alla femton medlemsstater tillsammans så att ursprungsidentifieringsprocessen i hela livsmedelskedjan, från djurets födelse till slakt och användning, kommer att tillämpas universellt i hela Europeiska unionen. Vi säger till dem som sätter sig emot detta: var snälla och kom ihåg att det är nödvändigt att få med alla. Det alla vill ha - vare sig de är jordbrukare, medborgare eller konsumenter i Förenade kungariket eller annorstädes - är att de kan känna samma tillit, var de än befinner sig, till den produkt de konsumerar.
Vi har tagit bort det andra stycket i artikel 13.5 och alla andra ändringsförslag som följer samma linje att tillåta otydliga blandade ursprung eller märkning som "producerat i EU". En dag kanske "producerat i EU" kommer att vara en garanti, men det är inte det för ögonblicket. Vi behöver veta från vilken stat en produkt kommer. Jag vet att det finns folk i Nederländerna som inte håller med om det och jag skulle vilja veta varför. Jag kan inte hålla med om att "producerat i EU" räcker för närvarande som märkning och vi motsätter oss det förslaget.
Vi motsätter oss också begränsningarna för malet nötkött, vilket kan tillämpas på ungefär 30 procent av produktionen av nötkött, som borde vara öppen för märkning. Malet kött är lika mycket, om inte mera, utsatt för risker som andra former av nötkött eftersom det ofta kommer från flera olika källor. I mitt land händer det att vi blandar malet nötkött och lammkött och andra köttsorter. Vi måste ha ursprungsidentifiering och märkning där på samma sätt som i andra fall.
Vi är eniga med föredragandens avsikt att skärpa och sätta fart på föreskrifterna om efterlevnad i ändringsförslag 42 och 43. Vi håller också med om att kompletterande information kan och borde ges till de medlemsstater som behöver den och till de särskilda regioner som har viktig information att framföra.
Min sista punkt är att sluta där jag började. Mitt land, herr talman, och ert - om jag kan kalla Skottland för mitt land också, vilket jag verkligen borde - har genomlidit fasorna med BSE. Vi vet att vi bär ett stort ansvar för det. Det ålåg oss som ett resultat att fastställa särskilda bestämmelser för livsmedelssäkerheten. Efter flera år av ansträngningar för att uppnå detta kan vi nu med rätta säga till gemenskapen som helhet att det vi vill ha själva vill vi att alla andra har också.

Paulsen
Herr talman, föredragande, ledamöter! Det är viktigt att återställa marknadens förtroende. Det är dock ännu viktigare att återställa medborgarnas förtroende för den mat de köper och äter - i själva verket är det kanske därigenom marknaden stärks. Den avgörande faktorn är att man med säkerhet skall kunna spåra vad man äter.
Ändringsförslag 29 är mycket viktigt för producenterna, kanske framför allt för de små producenterna i utsatta områden. Detta förslag ger rätt att utöka angivelserna i märkningen utöver angivandet av nation. Det finns en frihet att ange att köttet t.ex. kommer från ett särskilt område, att det rör sig om en särskild ras eller att speciella uppfödningsmetoder har använts. Det skall emellertid inte lagstiftas om detta, förutom att det skall säkerställas att det är förbjudet att ljuga.
Jag är mycket glad över Whiteheads påpekande om malet kött. Ändringsförslag 30 från föredraganden stöder jag helt och fullt. Det för mig viktigaste i hela denna fråga är att det inte görs några undantag för den billiga maten. Vi som sitter i denna kammare, mestadels välbeställda och medelålders, vet mycket väl att det är barnfamiljer och ungdomar som köper och äter den billigaste maten - korv, hamburgare, etc. I alla samhällssystem och i alla tider har de känsliga grupperna haft den lägsta köpkraften. Det är vår absoluta moraliska skyldighet att först och främst säkra den billiga maten innan vi säkrar oxfilén.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman, herr kommissionär! Europaparlamentet har visat sig framsynt i denna fråga, och jag vill tacka de båda föredragandena från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor så hjärtligt för deras arbete. De har gjort det med den konsekvens, som Europaparlamentet har visat i denna fråga. Jag vill än en gång erinra om den historia som ligger bakom: Egentligen gäller ju den obligatoriska märkningen sedan länge, ty förordning 820/97 trädde i kraft den 1 januari 2000. Det uppskjutande som gjorts är inte rättmätigt. Europaparlamentet lämnar in besvär gentemot rådet, eftersom det inte var rådets sak att skjuta upp det.
Kommissionen har här inte heller något att skryta om. Den har nämligen gjort förslaget till detta skenbart eleganta, men rättsligt tvivelaktiga förfarande. Om ingenting inträffar, kommer denna obligatoriska märkning att träda i kraft den 1 september 2000. Därför är det absolut nödvändigt att råda kommissionen att nu också fram till den 1 september anta Europaparlamentets förslag i detta medbeslutandeförfarande. Med vårt besvär har vi sökt förhindra - jag hoppas att vi också lyckas att skjuta för en regel - att man den 1 september än en gång på liknande sätt elegant försöker att genomföra en förlängning.
Om vi inte kan enas om parlamentets förslag fram till den 1 september, då kommer den gamla förordningen att träda i kraft, och då blir det obligatoriskt. Därför hoppas jag att parlamentets förnuftiga förslag nu också genomdrivs hos er och att ni ger upp er era planer på att skjuta upp det än en gång till år 2003. Det går inte att förklara för medborgarna, och det stöter också i detta parlament helt säkert på beslutsamt motstånd.

Fiebiger
Herr talman, mina damer och herrar! Konsumenterna erhåller för en stor del, jag betonar en stor del, av livsmedlen och det i hela sin komplexitet producerade nötköttet säkra uppgifter om ursprunget, om så önskas. Grundvalen för detta var och förblir passet för varje enskilt djur, som ger uppgifter om ort, ursprung och födelse.
Med hjälp av omfattande kontroller och en mängd uppgifter vid handeln med djur kan ursprung och uppfödning beläggas. Med detta menar jag att vi inte börjar från noll, och som producent av några ton nötkött per år vet jag vad jag talar om. Den senaste krisen i livsmedelssektorn kan rättfärdiga att man inför stränga måttstockar, i enlighet med innehållet i betänkandet; men där så är möjligt bör dock byråkratin mildras.
Oberoende av tidpunkten för införandet röstar jag för alla ändringsförslag, som satsar på ökat stöd till regional saluföring och förädling av jordbruksprodukter, och därigenom bidrar till större öppenhet i uppbyggnaden av regionala marknader.

Souchet
Herr talman! De som först överraskas av vår debatt i kväll bör vara de europeiska konsumenterna. De kommer att bli förvånade när de får veta att Europeiska unionen fortfarande inte har ett tillförlitligt system för att spåra nötköttsprodukters ursprung, så många år efter det att galna ko-krisen bröt ut. Ändå stod det helt klart att det brådskar att återge förtroendet till konsumenten, genom att garantera en ofelbar spårbarhet från gård till bord, så att alla potentiella risker för människors hälsa kan avlägsnas effektivt och på ett tidigt stadium.
Denna ytterst långsamma reaktion från gemenskapens apparat har lyckligtvis kompenserats av lämpliga initiativ från de mest företagsamma medlemsstaternas sida. Därför är det än mer beklagligt att de har fråntagits denna möjlighet i och med Amsterdamfördraget. Jag tänker särskilt på det obligatoriska märkningssystem som sedan 1996 har utarbetats i Frankrike tillsammans med uppfödare och distributörer. Detta system har visat sig vara mycket effektivt. Det har gjort det möjligt att återvinna konsumenternas förtroende.
Det är för att bevara detta återvunna förtroende som Frankrike har framfört en legitim önskan om att inte häva embargot mot brittiskt nötkött för tidigt, eftersom det inte erbjuder samma garantier vad gäller spårbarhet. Frankrike hade bara glömt att det inte längre har rätt att göra på det sättet. Det är bestämt ett märkligt Europa som straffar de medlemsstater som tar erforderliga initiativ och går med på nödvändiga ansträngningar för att väcka konsumenternas förtroende och trygga medborgarnas hälsa!
Om man nu endast kan agera lagstiftningsvägen på gemenskapsnivå, låt oss då åtminstone gå fort fram och inte ständigt skjuta upp genomförandet av de åtaganden som ingicks 1997 för att förse konsumenten med en tydlig och begriplig information.
Det finns därför anledning att så snart som möjligt tillämpa en obligatorisk ursprungsmärkning och absolut inte skjuta upp det till den 1 januari 2003, vilket kommissionen föreslår. Inget undantag bör medges för malet nötkött och styckningsdelar av nötkött, också ett förslag från kommissionen, vilket skulle innebära att 30 till 50 procent av allt nötkött, beroende på land, undantas från obligatorisk märkning. Vi får inte heller acceptera, vilket kommissionen också föreslår, att man skall hålla sig till en allmän beteckning såsom CE, som är alltför generell. Konsumenterna vill vara säkra på aktörernas förmåga att kontrollera köttets ursprung. Medlemsstatens namn bör därför finnas med. Nötköttimporterat från tredje land bör underställas samma märkningsregler som kött från gemenskapen, och om det inte uppfyller Europeiska unionens bestämmelser om spårbarhet bör detta självfallet anges mycket tydligt.
Herr talman! Detta är innebörden i de ändringsförslag som jag har ingivit tillsammans med Thomas-Moreau för UEN-gruppen. Vi lägger fram dem till alla de av våra kolleger som är angelägna om att medverka till att nötkött verkligen skall kunna spåras.

Martinez
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! 14 år efter BSE:s uppkomst behandlar vi äntligen märkning av kött i syfte att skydda konsumenterna och garantera möjligheten att spåra produkter.
Det är principiellt sett utan tvekan ett senkommet skydd, men i praktiken framför allt illusoriskt. Först och främst skall det enligt förslaget till förordning inte vara obligatoriskt att märka 50 procent av europeiskt malet nötkött och styckningsdelar av nötkött. Det skall inte bli obligatoriskt att märka de återstående 50 procenten förrän år 2003, vilket innebär att vi har tre år på oss för att avsätta det brittiska överskottet. Och efter år 2003 kan ursprungsmärkningen begränsa sig till den enkla beteckningen "Ursprung CE", utan landsbeteckning. För att ytterligare bädda in prionen överbelastar man dessutom märkningen genom att födelseort, uppfödningsort, slaktplats, styckningsplats skall nämnas vid sidan av ursprungsstat, -region och -jordbruksföretag; det blir tolv beteckningar plus pris och vikt, dvs. 14 beteckningar. Det blir oläsligt.
Papayannakis förbättrar systemet genom att tidigarelägga den obligatoriska märkningen från år 2003 till 2001, eftersom år 2000 inte är möjligt; märkningen skall bli lättare, den nationella obligatoriska märkningen i Frankrike, Belgien och Finland skall behållas. Det är bra. Vi kommer att rösta för dessa ändringsförslag. Men alla kan se, ursäkta mig herr kommissionär, kommissionens bristande vilja. Som en lösning är märkningen en falsk bra idé. Märkningen skyddar oss varken mot genetiskt modifierade organismer eller choklad med vegetabiliska fetter eller, i framtiden, genetiskt modifierade fetter. En märkning kommer senare inte att skydda oss mot kött behandlat med amerikanska hormoner eller kött med prioner.
Det enda effektiva skyddet skulle vara den kontroll som fordrar stater och gränser. Men gränserna har man avvecklat, och det är priset för Europa. Man kan röra sig fritt men får betala i form av osäkerhet. Jag hoppas, mina kära kolleger, att ingen kommer att straffas i framtiden. Förut kunde man straffas av piskslag, nu kan man i ett slag straffas av en brittisk stek.

Esclopé
Herr talman! Denna debatt om märkning av nötkött går tillbaka till våra tidigare farhågor i fråga om livsmedelssäkerhet.
Med detta betänkande och dess slutsatser kommer vi, om de röstas igenom, att undanröja ett antal av konsumenternas bekymmer på ett mycket känsligt område, där galna ko-syndromet fortfarande är dominerande.
För EDD-gruppen är möjligheten att spåra produkter en säkerhet och en garanti, såväl för försvaret av konsumenternas hälsa som för främjandet av kvalitetsprodukter som alla producenter, stora som små, kan framställa genom att prioritera kvalitet framför lågt stående kommersiella och finansiella intressen som inbegriper få begrepp om människors hälsa. I detta betänkande är det för oss mycket viktigt och nödvändigt att alla produkter inom denna sektor skall beröras av den obligatoriska märkningen, alltifrån obearbetat kött från slakterierna till förädlade produkter - malet nötkött, styckningsdelar av nötkött och övrigt nötkött.
På samma sätt måste man absolut föreskriva en heltäckande konsumentinformation genom att märkningen skall omfatta samtliga element som rör djurets liv och slakt: födelseort, uppfödnings- och slaktplats, såväl som foder- och uppfödningsteknik, för att inte glömma den antibiotika och de tillväxtstimulerande medel som eventuellt har utdelats.
Till sist är det viktigt att dessa bestämmelser genomförs så snabbt som möjligt, för här gäller det konsumenternas fulla rättigheter. Vi får inte vänta för länge, särskilt då denna fråga inte är ny. Det är således dags att agera. Konsumentens förtroende är inte något som kommenderas fram, det måste väckas.
På grund av och för detta - vilket jag redan bekräftade vid våra debatter den 5 oktober 1999 - kommer CPNT-ledamöterna i EDD-gruppen att stödja alla åtgärder för en fullständig spårbarhet, som bara kan göra alla nöjda: konsumenten, eftersom denne kommer att få veta, och den gode producenten, eftersom denne kommer att få ett skydd.

Paisley
Herr talman! Jag vill göra en fast markering till protokollet i natt att jordbrukarna i Nordirland är ytterst arga på Förenade kungarikets regering för att den inte har sökt om europeiskt stöd för att hjälpa till att stödja märkningen av nötkött. Andra stater har tagit emot sådana medel till belopp av ungefär 4 miljoner pund. Den irländska republiken har tagit emot belopp i storleksordningen 100 000 pund, och ändå är det Londonregeringens skamliga hållning att försöka undanhålla detta från jordbrukarna i Förenade kungariket.
Jag vill också säga att ursprungsorten som nämns i varje form av märkning skall vara den riktiga ursprungsorten, eftersom alla idéer att ange orten där köttet förädlats som ursprungsort är oacceptabla. Det är en grundläggande fråga som vi måste vara fullständigt klara med i varje lag som vi antar. Varje livsmedelsmärkningspolitik måste vara noggrann och tillförlitlig för både producenterna och konsumenterna. Oavsett vad Europeiska unionens politik må vara beträffande en öppen marknadsekonomi, så måste de som vill köpa inhemskt producerat kött ha rätt att veta om det är inhemskt producerat. Jordbrukarna har rätt att få garantier om detta, och det har konsumenterna också.

Maat
Herr talman! Med debatten om märkning av nötkött har vi kommit till en punkt där det är av största vikt att producenternas och konsumenternas förtroende återupprättas. Betänkandet är inriktat på nötköttets spårbarhet, att veta exakt var det kommer från, men samtidigt kan vi inte betrakta det här separat från konsumenternas förtroende. De vill nämligen ha information.
Det är påfallande att parlamentet just därför yrkar för att även möjliggöra, förplikta, nationell märkning i motsats till kommissionen som lägger tyngdpunkten på etiketten "Ursprung: EU". Jag är övertygad om att det kommer en dag då vi på nytt kommer att vara stolta över en etikett där det står: producerad i EU, och att vi har en byrå för livsmedelssäkerhet i Europeiska unionen med ett starkt mandat och som kan röra sig fritt mellan medlemsstaterna och snabbt ingripa när det förekommer problem. Det måste vara vårt slutmål, då har vi kommit fram. Fram tills dess måste vi exakt kunna spåra vad som händer, måste vi kunna ge konsumenten bra information och fram tills dess måste vi klara oss med tillfälliga åtgärder. Dit hör verkligen också användandet av en etikett där medlemsstaten anges. Det är bra eftersom det är början på ett återupprättande av förtroendet för producenten, särskilt i en tid då livsmedelssäkerheten verkar stå på en hög nivå. Det behöver vi helt enkelt.
Det är bra om det också anges att det kan komma ett tillfälle då förtroendet återställs. I det avseendet måste jag säga att det i min delegation och i delar av min partigrupp finns stöd för ändringsförslag 61 från kollegerna Maaten/De Roo, i vilket anges vid vilket tillfälle förtroende kan ges med avseende på BSE-kontroll och andra kontroller och även i vilket läge EU-etiketten kan användas. Det ser jag som ett mellansteg och avslutningsvis ser jag som det stora målet: ett återupprättat förtroende, att vi kan enas om en stark EU-etikett och slutligen en stark byrå för livsmedelssäkerhet, de diskussionerna hör nämligen ihop med varandra.

Myller
Herr talman, herr kommissionsledamot! Livsmedelssäkerheten väcker debatt hos allmänheten kanske i större utsträckning än någon annan fråga, och därför är det positivt att den väcker debatt även här i Europaparlamentet. Men viktigast är att den inte bara väcker debatt utan att vi också gör någonting åt den här saken. Man har redan här tackat för det arbete som Papayannakis utfört. Jag instämmer i dessa tack, det ger en bättre grund för bättre konsumentsäkerhet i hela Europa. Vi har ju gott om exempel på att konsumenterna inte alltid prioriterats vid produktionen av livsmedel.
Den inre marknaden och varornas fria rörlighet medför bättre valfrihet för allmänheten och bättre marknader för producenterna. När det gäller livsmedel är det ännu viktigare än i fråga om andra produkter att se till att friheten också begränsas med ansvar, att konsumenterna skyddas. Konsumenterna har rätt att veta vilken näring den mat de äter innehåller. I detta fall är det särskilt viktigt att kött och charkuterivaror ingår i de produkter om vilka konsumenten vet varifrån de kommer. Här har väldigt många redan konstaterat att EG inte räcker som märkning utan det behövs noggrannare uppgifter. Jag delar den uppfattningen. Man måste absolut få veta från vilket land produkterna kommer. Dessutom är det inte bara köttprodukternas ursprung utan också ursprunget gällande charkuterivarornas råvara som måste klargöras så bra som möjligt. Märkningen måste också så snabbt som möjligt göras obligatorisk. Den tidtabell som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor föreslår är inte för mycket begärt. Medlemsstaterna bör redan ha förberett sig för den.

Busk
Herr talman! Vi kan inte längre skjuta upp införandet av detta system, och jag stöder fullständigt de åtstramningar i tidtabellen som Europaparlamentet föreslår i ändringsförslagen till kommissionens förslag. Konsumenterna kräver information om var djuret är fött, uppfött och slaktat, och nötboskap skall identifieras och registreras, så att spårbarheten kan garanteras. Kommissionen måste på ett mycket kraftfullare sätt än hittills, sätta press på de länder som inte upprättat databaser, så att dessa länder blir fullt operativa. Denna fråga handlar också om trovärdighet rörande genomförandet av gemensamma beslut i alla medlemsstater. I övrigt handlar denna fråga om medborgarnas tro på att livsmedelskvaliteten är godtagbar. Man skall visa handlingskraft och inte göra undantag för nötboskap som betar i bergen. Vad är det för övrigt för skillnad på nötboskap som betar i bergen och nötboskap som betar i dalarna eller på ängarna, för vilka man kräver registrering? Jag vill se att nötkött märks med det eller de länder som köttet kommer från, och jag är starkt emot ett införande av ett gemensamt EG-märke, så att konsumenterna inte kan se vilka länder det handlar om. Syftet med detta system måste vara att se till att konsumenterna får förtroende för kött från samtliga EU-länder. Fram till dess detta blir verklighet, ställer konsumenterna krav på att exakt få veta vilket land köttet kommer från. Jag har lagt fram ett ändringsförslag om att slakteriernas auktorisationsnummer inte skall tryckas på märket. Genom mitt förslag vill jag se till att små och mellanstora slakterier även i fortsättningen kan leverera kött för styckning. Detta auktorisationsnummer ger inte konsumenten någon användbar information och spelar ingen roll för spårbarheten.

Schierhuber
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka alla som konstruktivt har arbetat med detta betänkande. Det obligatoriska systemet för märkning av nötkreatur, som nu snart kommer att träda i kraft, är en förutsättning för en förnuftig märkning av nötkött. Som jordbrukare är det för mig ett önskemål att varje konsument kan spåra varifrån hans schnitzel kommer. Varje jordbrukare är stolt över sin kvalitetsproduktion, och det ligger därför i jordbrukarnas intresse att alla vet vem de har att tacka för att deras livsmedel är så säkra och hälsosamma.
För att göra rättvisa åt sitt mål måste ett sådant system vara praktiskt utformat. Man måste också ta hänsyn till hur saker och ting sker i praktiken. Den stora topografiska skillnaden i vårt Europa kräver helt olika arbetssätt och produktionsmetoder av dess jordbrukare. Som exempel vill jag hänvisa till den särskilda situationen i alpregionerna där djuren drivs upp på alpbete. Ni känner till, att man varje år på våren i Italien, Österrike och Tyskland driver upp totalt sett 400 000 nötkreatur på alpängar, där de stannar över sommaren i ca 3 månader. För att inte tvinga jordbrukarna till en onödig förvaltningsinsats, måste man ta hänsyn till de listor som redan används vid uppdrivningen.
Identifieringen måste, som sagt, absolut garanteras. Men bestämmelserna bör anpassas till de faktiska och lokala realiteterna, för att de inte bara skall utlösa missnöje och betraktas som EU-trakasserier, utan uppnå acceptans hos befolkningen. Jag hoppas därför att ändringsförslag 19 till artikel 7.1, andra strecksatsen, också godkänns av hela kammaren. Det har redan godkänts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.

Corbey
Herr talman! Diskussionen om märkning av nötkött är ganska laddad. En viktig fråga är om etiketten "Urspung: EU" skall tillåtas som extra möjlighet. Kommissionen anser det. Många i parlamentet anser att ursprungslandet måste anges. Bakgrunden till det är livsmedelskriserna.
Jag håller helt med om att nötkött måste vara fullständigt spårbart och att det måste ske så snabbt som möjligt. Jag vet också att konsumenterna allt oftare vill ha information om vilket land eller område som deras mat kommer ifrån, det är ofta en smakfråga. Dessutom instämmer jag i analysen att etiketten "Ursprung: EU" skulle kunna missbrukas av länder som inte har ordning på sin livsmedelssäkerhet. Jag vill dock inte avskaffa möjligheten att skriva "Ursprung: EU" på etiketten. Jag tycker att vi måste välja ett annat handlingssätt. Vi måste ställa villkor för användningen av etiketten "Ursprung: EU". Ett villkor är till exempel ett fullständigt genomförande och efterlevande av identifikations- och registreringssystemet. Naturligtvis finns det andra möjligheter att framtvinga ett efterlevande, men den här metoden är mycket direktare. Parlamentet måste kontrollera att de direktiv som det producerar verkligen efterlevs. Det handlingssättet har dessutom den fördelen att etiketten "Ursprung: EU" blir en positiv sådan. I stället för en skamfläck för länder som inte har ordning på sin livsmedelssäkerhet är etiketten "Ursprung: EU" en garanti för kvalitet. Om producenten ändå hellre anger ursprungslandet så skall det också gå.
Det finns ytterligare några argument till varför märkningen "Ursprung: EU" borde vara möjlig. Köttindustrin och detaljhandeln påpekar till exempel alla praktiska besvär och administrativa bördor med en allt för detaljerad information. Det skall jag inte gå in på allt för mycket här, för det tycker jag inte är så väldigt viktigt.
Jag skulle dock vilja rikta er uppmärksamhet på en principfråga. Den inre marknaden är stor. Principen om ömsesidigt erkännande är grunden. För ett ömsesidigt erkännande behövs förtroende och för förtroende behövs, särskilt när det gäller livsmedelssäkerhet, gemensamma normer. Om vi gör märkningen "Ursprung: EU" omöjlig finner vi oss i en viss åternationalisering av den inre marknaden. Vi finner oss i att ha mer förtroende för vissa länder än för andra och det vittnar om en dålig tilltro till vår egen politik angående livsmedelssäkerhet. För mig är det oacceptabelt. Alla medlemsstater i EU måste garantera säkert kött. "Ursprung: EU" står då för kvalitet och jag yrkar därför för att stödja ändringsförlagen 60 och 61.

Pesälä
Herr talman, herr kommissionsledamot! Enligt min mening handlar det inte bara om förtroendet för livsmedelssäkerheten i dag utan det är uttryckligen mycket viktigt att vi också ser in i den närmaste framtiden. Vi måste ställa det egna boet, det egna området, i ordning. EU håller på att utvidgas österut, och vi vet alla vilken kapacitet och volym som finns där när man till exempel tänker på kött- och nötköttsproduktion. Det är ett budskap även i den riktningen att de också redan i dag måste sätta igång och ordna sina egna saker så att de kan anpassa sig till den modell som finns här. Om vi inte har den färdig, hur kan vi då kräva det av andra som kommer med? Därför måste den här märkningen vara mycket enkel, där måste finnas en uppgift om land och dessutom, om man så vill, produktionsområde. Men märkning som anger från vilket land produkten kommer är särskilt viktig för oss när vi tänker på konsumenternas förtroende för livsmedelssäkerheten även i framtiden.

Daul
Herr talman, herr kommissionär! Nötköttssektorn har ingått ett kontrakt med allmänheten. Till grund för detta kontrakt ligger den öppenhet som konsumenten yrkar på, ja till och med kräver. Denna öppenhet tillämpas i dag inom nötköttssektorn på två områden som visserligen är olika, men som inte går att skilja åt: BSE och märkning.
Frankrike stärker sina försiktighetsåtgärder vad gäller specificerade riskmaterial och inrättar ett omfattande protokoll i syfte att utvärdera BSE-tester för nötkreatur. I morgon gör sig Europeiska unionen beredd att slå fast ett testprogram för samtliga medlemsländer. I det här sammanhanget skulle konsumenterna inte förstå att man inte kan hålla jämna steg när det gäller märkning. Därför är jag mycket mån om att aktörerna i denna sektor inte ställs inför ett rättsligt tomrum, vilket skulle få allmänheten att med rätta ställa sig frågan om det verkligen är en större insyn som önskas.
Hur skulle man annars kunna förklara att vi på EU-nivå har lyckats nå fram till ett avtal om choklad, samtidigt som vi på ett så känsligt och viktigt område som nötköttsområdet inte lyckas respektera de tidsfrister som vi har ställt upp.
Låt oss inte ta miste på debatt. Jag är övertygad om att frågan om märkning av nötkött inte är en enkel teknisk fråga. Jag vill erinra om skälet till att märkningen har en så stor betydelse för konsumenterna: för dem är den en säkerhet om att man kommer att förstärka produkters spårbarhet, göra alla yrkesverksamma inom sektorn ansvariga, liksom europeiska och nationella offentliga myndigheter, samt förbättra kontrollsystemen.
Till sist kräver unionsmedborgarna rätt till information. Denna informationsrätt är en naturlig kompensation för handelns utveckling och en god tillämpning av konkurrensen. En märkning möjliggör, tack vare den öppenhet som denna förmedlar, en förbättrad fri rörlighet för nötkött samtidigt som konsumenterna lugnas och garanteras friheten att välja med full sakkännedom. En bättre konsumentupplysning inom nötköttssektorn med hjälp av märkning är en stark signal till Europas handelspartner: Europa visar sin vilja att vid sidan av hygienisk produktsäkerhet bevara konsumentens fria val.

Mulder
Herr talman! Jag håller med de många talarna före mig om att det viktigaste just nu är att införa ett system för spårbarhet i alla skeden av produktionen. Integrerad kedjeövervakning är lyckligtvis redan ett begrepp i flera länder. Jag tror inte att det är beroende av de nationella gränserna. Om vissa villkor uppfylls - och jag skulle liksom andra före mig vilja hänvisa till ändringsförslagen 60 och 61 i samband med BSE-kontrollen - så kan ursprung EU räcka för mig. Det innebär inte att annan frivillig information inte skall få anges på etiketten. Det får anges från vilket land det kommer, från vilket område, vilken stad, vilken by och vad som helst, låt bara konsumenten bestämma vad han vill köpa. Det behöver dock inte vara en EU-skyldighet. Om det skulle vara fallet betyder det i viss mån en åternationalisering av den gemensamma marknaden i Europa och det är ett steg tillbaka.

Lynne
Herr talman! Jag är mycket besviken över dröjsmålet, även om jag är glad att vi kommer att få obligatorisk märkning. Jag hoppas att detta kommer att återställa konsumenternas förtroende, i synnerhet efter BSE-krisen.
Jag skulle vilja se inte bara landet, utan också ursprungsregionen på märkningen. Jag företräder West Midlands som producerar ett av de bästa nötköttet i världen - nötkött från Herefordshire och Shropshire. Jag skulle vilja att detta kommer med på märkningen. Jag motsätter mig mycket bestämt att "EU" skall stå i märkningen och inte ursprungslandet och -regionen.
Jag är också bekymrad över de uttryck som kan komma med på märkningen. Ett av dessa ord är "slaktad". Det kommer inte att vara till hjälp för konsumenternas förtroende och det kommer kanske att stöta bort konsumenter om de ser att djuret "slaktades". Jag önskar att vi kunde hitta ett nytt ord för det. I stort sett är jag glad att vi äntligen kommer att få tydlig märkning och, som jag sade, vill jag att det skall vara ursprungslandet och -regionen.

Nicholson
Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag välkomnar betänkandet. Ett identifikationssystem för boskap omfattande hela Europeiska unionen skulle ha kommit för länge sedan. Systemet är verkligen mycket nödvändigt, om inte annat för att skapa en jämn spelplan inom Europeiska unionen och för att garantera att alla länder når samma standard.
Jag skulle vilja höja en varningens röst. Jag kommer från ett område i Nordirland som har en standard för identifikation och ursprungsbestämning som är minst lika bra som något kan bli. Inget system är perfekt till hundra procent, så tro inte att ni kan åstadkomma det. Det kommer alltid att finnas folk som missbrukar systemet. Det har varit så i århundraden - och det kommer att fortsätta vara så. Man kan bara försöka utveckla det bästa systemet för ursprungsbestämning.
Jag bekymrar mig för en rad saker. Det första är: vem betalar? Problemet hittills har varit, i min erfarenhet från Nordirland, att konsumenterna har burit bördan av kostnaderna för den extra ursprungsbestämningen och denna har varit betydande. Den har inte burits av återförsäljarna. Konsumenten kommer kanske att betala i slutändan, men hon eller han behöver inte göra det. Från den synvinkeln är det dyrt för dem.
Jag har ytterligare en fråga till kommissionen. Är det klokt att åter nationalisera marknaden för nötkött? Eller ens regionalisera den inom länderna. Jag ifrågasätter det starkt. Vi har kämpat i många år inom Europeiska unionen för att åstadkomma en inre marknad och nu nationaliserar vi den åter. Jag utmanar kommissionen i kväll att svara på den frågan. Är detta ett klokt steg? Låt oss inte se det på kort sikt, låt oss se det på lång sikt, eftersom det långa perspektivet är utmaningen - inte fem år, utan tio, femton år framåt. Vad kommer då situationen att vara för nötköttsmarknaden?
Som jag sade så har vi i Nordirland fullständig ursprungsidentifiering och våra egna åtgärder går utöver bestämmelserna. Jag måste säga till kommissionen, och till producenterna i andra medlemsstater, att mina producenter hittills inte sett de ekonomiska fördelarna med det de har genomlidit.

Attwooll
Förslaget har, som Goodwill sade, två viktiga mål. För det första att garantera ursprungsidentifieringen av nötkött, för det andra att göra det möjligt för konsumenterna att välja utifrån den information de fått. Även om de två målen är förenliga så finns det tyvärr en spänning mellan dem vad beträffar detaljerna i bestämmelserna. Detta är synnerligen fallet med artikel 13 och artikel 13.2, som strävar mot det första målet, och 13.5 för det andra.
Ändringsförslag 26 och 28 till 13.5 verkar därför ganska förvirrade, det ena kräver mindre och det andra mer information till konsumenterna. Av detta skäl, vilken den slutliga formen för artikel 13 än blir, så betraktar jag ändringsförslag 15 och 29 som varande av primär betydelse. Ändringsförslag 29 i synnerhet kommer att tillåta områden i EU som med all rätt är stolta över sin kvalitet att identifiera sig som sådana. Vad beträffar min egen valkrets, förstås, så är Aberdeen Angus redan känd över hela världen med rätta, men jag är säker på att det är likadant för andra regioner i Förenade kungariket och andra regioner i resten av EU.

Fischler
Herr talman! Mina damer och herrar ledamöter! Först vill jag tacka föredraganden, herr Papayannakis och herr Kindermann, föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, för deras konstruktiva bidrag till samråden om det förslag till förordning som skall diskuteras. Det har formulerats en hel rad ändringsförslag till kommissionens förslag, av vilka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor den 22 mars antog 44 stycken. Därutöver har ytterligare 18 ändringsförslag inlämnats till detta sammanträde.
Jag vill börja med kommissionens ställningstagande till de första 44 förslagen. 18 av dessa kan också godtas av kommissionen. Hit räknar jag dem som godtas fullständigt eller delvis, liksom dem där jag föreslår smärre ändringar i ordalydelsen. För 12 ytterligare ändringsförslag inser jag visserligen klart vad ni syftar till, men kommissionen kan inte anta dessa förslag. Jag kommer dock att se till att rådet informeras om era synpunkter. Detta gäller exempelvis ändringsförslag 20.
Vissa ändringsförslag som kommissionen kan anta, exempelvis förslagen 2, 3, 4, 18 och 19 första delen, vidare 21, 33, 35 och 42, gäller preciseringar av ordalydelsen. Likaså godtar jag ändringsförslag 19, andra delen, som innefattar en förenkling för de nötkreatur som under sommarmånaderna drivs upp på alpbete. Likaså kan de förbättringar som handlar om begreppsbestämningarna i fråga om märkning godtas. Samma sak gäller för de uppgifter som skall sättas på etiketten och för tolkningen av begreppet ursprung. Därför är jag beredd att godta ändringsförslag 22 och 23, i den mån de gäller märkningen, liksom de delar av ändringsförslag 25, 26 och 28, enligt vilka man skall avstå från uppgifter om respektive region.
Eftersom vi alla är angelägna om att märkningssystemet skall införas så snart som möjligt, är jag mycket positiv till ändringsförslag 39, enligt vilket medlemsstaternas frist för att utse ansvariga myndigheter förkortas. Ändringsförslag 44 slutligen, enligt vilket förordningen skall träda i kraft den 1 september 2000, syftar i exakt samma riktning. En god idé tycks mig också det i ändringsförslag 6 föreslagna nya stycket i skälen vara, enligt vilket medlemsstaterna måste se till att deras databaser blir driftsdugliga så snabbt som möjligt.
Vidare kan jag acceptera de delar i ändringsförslag 25, 26 och 28, enligt vilka uppgift om region inte skall bli obligatorisk. Här utgår jag från att denna uppgift sedan, om ingenting annat beslutas, faller under det frivilliga systemet. Eftersom jag också anser att möjligheten till förväxlingar med de skyddade geografiska uppgifterna enligt förordning 2081/92 kan uteslutas, kan jag utan inskränkningar godkänna det i ändringsförslag 15 föreslagna nya stycket i skälen. Men det måste fortfarande undersökas hur det nämnda målet skall uppnås, varvid jag strävar efter en mer omfattande lösning än den som föreslås i ändringsförslag 29.
En viktig punkt är frågan från och med när den obligatoriska ursprungsangivelsen måste införas. Eftersom förpliktelsen att införa födelseort och samtliga uppfödningsorter i djurpasset och i databasen gäller enbart för djur som är födda efter 1998-01-01, kommer man under de kommande fem åren att ha problem med att fullständigt bestämma nötkreaturens ursprung. Enligt våra beräkningar kommer detta problem från och med år 2003 att bara beröra knappt hälften av det producerade nötköttet, varför jag är tveksam till om man skall införa den obligatoriska ursprungsangivelsen vid en tidigare tidpunkt eller rent av, som sägs i ändringsförslag 26, införa det redan den 1 september 2001. I detta sammanhang håller jag också fast vid att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har rekommenderat att man inför det 1 januari 2002.
Vidare ser jag att ni när det gäller ursprungsangivelsen alltid insisterar på att landet skall anges, även om det då på etiketten måste anges flera länder. Jag beklagar att den förenklade upplysningen "Ursprung Europeiska unionen", som motsvarar principerna för den inre marknaden, inte kan accepteras av er. Vad gäller märkningen av köttfärs måste vi betänka att produktionen av köttfärs, exempelvis hamburgare, är en kontinuerlig process. Förpliktelsen att lämna fullständiga uppgifter om ursprung för detta kött kommer därför att medföra tekniska problem och kan leda till att hela handeln med förädlat kött inom gemenskapen helt enkelt dukar under.
Jag skulle därför föreslå att man än en gång överväger ett förenklat märkningssystem. Den föreslagna märkningsförordningen innefattar möjligheten att inte registrera varje enskilt djur, utan sammanfatta djur i grupper. Dock erhåller producenter, som bemödar sig om att garantera identifieringen av varje enskilt djur, en uppmuntran i form av en särskild logotype.
Jag måste medge att jag inte helt begriper varför ni i era ändringsförslag 14 och 31 begär att man skall avhända sig det enda instrument, med vilket man kan garantera en äkta och komplett identifiering av det enskilda djuret.
Vad beträffar kommissionens befogenheter för att kunna reagera på ovanliga och oförutsedda omständigheter måste jag säga er att jag tyvärr inte kan godta ändringsförslag 16 och 38, eftersom dessa förhindrar en praktiskt genomförbar lösning. Slutligen anser jag att det är förhastat att binda sig vid en utvidgning av märkningssystemet till förädlingsprodukter som innehåller nötkött, vilket föreslås i ändringsförslag 40. Låt oss först samla några erfarenheter med det nu föreslagna systemet, och sedan kan vi komma tillbaka till denna idé.
Vad beträffar de ändringsförslag, som lämnades in i slutet av förra veckan, har jag i samband med ändringsförslag 45 och 46 redan förklarat att kommissionen är överens med er om att det första steget i det obligatoriska systemet skall börja den 1 september i år. Om ändringsförslag 44 antas kommer förordningen dock automatiskt att träda i kraft detta datum. Därför är ändringsförslag 45 och 46 överflödiga, enbart av lagtekniska grunder.
Beträffande ändringsförslag 47 vill jag avråda från att fortsätta med de nationella obligatoriska märkningssystemen för nötkött, så snart det fullständiga EU-systemet är infört. Det skulle leda till att vi till slut har 15 olika nationella system och därmed fullständigt stör den inre marknaden.
Ändringsförslag 48 gäller uppgifter om användning av antibiotika eller stimulantia och metoder för gödning. Denna idé kan visserligen se enkel ut på papperet, men det är mycket svårt att hantera den och framför allt att kontrollera den. Dessutom finns det ingen definition av de olika uppfödningsmetoderna, och med säkerhet kommer varje djur under sitt liv förmodligen inte att utfodras enligt en och samma metod, utan enligt olika metoder. Vad gäller läkemedlen vore det mycket bättre om vi bibehåller våra höga veterinärstandarder och därigenom garanterar att bara säkert nötkött kommer ut på marknaden. Kommissionen föredrar därför att inte följa detta förslag.
Vad gäller det frivilliga systemet, som skall inrättas parallellt med det nya obligatoriska systemet, för att registrera alla uppgifter som inte görs obligatoriska, kan kommissionen godta två av de fyra ändringar som antagits av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, nämligen ändringsförslag 33 och 35.
Av omröstningen i utskottet framgår det att parlamentet uppenbarligen inte var positivt till en ändring av den av kommissionen föreslagna grundprincipen, för att förenkla tillståndsförfarandet. Jag konstaterar ändå att totalt sett nio nya ändringsförslag har lämnats in till detta sammanträde, vilka inte antagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Dessa ändringar syftar till att åter ta upp ett förfarande med formellt tillstånd för frivilliga uppgifter på klisteretiketter.
Jag kan försäkra er att sådana ändringar inte innebär något stort problem, eftersom syftet med dem är att stärka förvaltningsförfarandet. För övrigt syftar de senaste diskussionerna i rådet i samma riktning som era egna. Jag är därför full av tillförsikt för att sådana ändringsförslag kommer att tas upp positivt av rådet.
Från och med nu kommer kommissionen i detta ärende att uppträda som förmedlingsorgan mellan de båda instanser som skall besluta om det. Det är endast något över tre månader kvar och vi har inte mycket tid på oss för ett slutgiltigt beslut. Med tanke på det snabba arbete som ni har utfört här i parlamentet, kommer rådet förhoppningsvis att så snart som möjligt fastslå sin gemensamma ståndpunkt.

Talmannen
 Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.10.)

