
Formanden
Så vidt jeg ved, som følge af en sympatisk indiskression, har formanden for PPE fødselsdag i dag. Jeg tillader mig på Deres vegne at ønske ham hjertelig tillykke.

Martens
Jeg takker for alle disse lykønskninger og takker også alle mine kolleger for deres sympatitilkendegivelser. Hjertelig tak.

Sandbæk
Fru formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på en lidt beklagelig misforståelse, som skete i går. Og når jeg vil gøre opmærksom på det, så er det, fordi jeg håber, at man kan gøre et eller andet, så det ikke hænder igen. Jeg havde en besøgsgruppe, som sad oppe på tilhørerpladserne, og jeg skulle have vist dem rundt i Parlamentet. Vores aftale var, at de skulle lægge et brev, når de var færdige på tilhørerpladserne, så jeg kunne blive hentet ud af salen, hvor jeg sad og stemte. Jeg fik imidlertid aldrig det pågældende brev, og først halvanden time senere, da besøgsgruppen skulle til at gå, fandt jeg frem til dem. Man havde i mellemtiden tilkaldt den danske leder af besøgstjenesten. Hun havde kigget rundt i salen, men da hun ikke regner med, at jeg sidder her, hvor jeg egentlig heller ikke føler, jeg hører hjemme, så havde hun ikke kunnet se mig inde i salen, og hun sagde til gruppen, at jeg ikke var i salen. Det vil altså sige, at gruppen har fået den fornemmelse, at jeg ikke har været her, at jeg ikke har passet mit arbejde, og at jeg ikke var til at få fat på. Det korte af det lange er, at jeg slet ikke fik vist gruppen rundt i Parlamentet, men først fik fat i dem fem minutter, før de skulle forlade stedet. Det synes jeg faktisk er meget beklageligt, og jeg ved ikke, hvorfor man ikke afleverede brevet til mig, og hvorfor man sagde, at jeg ikke befandt mig herinde. Jeg vil i hvert fald gerne på en eller anden måde sikres mod, at noget sådant gentager sig. Det kunne jo være meget vigtige beskeder, man venter, mens man sidder inde i salen.

Formanden
Fru Sandbæk, jeg er blevet underrettet om denne misforståelse og denne hændelse. Jeg er naturligvis klar over, at det er meget beklageligt. Jeg ønsker, at De skal vide, at alle beklager det meget, og, eftersom vi ikke kan gøre det godt igen, vil vi sørge for, at det ikke gentager sig.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Caudron
Under beslutningen om Tibet fremgår mit navn ikke, selv om jeg stemte for ved navneopråb.

Formanden
Det skal blive rettet, hr. Caudron.
Andre bemærkninger?
(Protokollen godkendtes)

Gebhardt
Fru formand, her til morgen blev jeg præsenteret for en hotelregning for denne mødeuge, der var næsten 25 % højere end i marts. Jeg har hørt, at alle hoteller i Strasbourg har indført denne specialpris for Parlamentets mødeuger. Jeg beder Præsidiet om at henvende sig til de relevante myndigheder med henblik på at få denne prisaftale ophævet og om nødvendigt få idømt hotellerne en bøde.
Som øjeblikkelig foranstaltning foreslår jeg, at vi i Strasbourg-ugerne midlertidigt, indtil dette spørgsmål er afklaret, ikke mødes her i Europabygningen, men i Espace Leopold. Dermed viser vi, at vi ikke vil tages som gidsler af hotelejere, der forlanger ågerpriser.

Formanden
Fru Gebhardt, det var ikke til forretningsordenen, men som De kan forestille Dem, er jeg meget lydhør over for Deres indlæg.

Afstemning
Blokland
Jeg har stemt imod González Álvarez' betænkning. Først og fremmest fordi jeg ikke tilslutter mig forslagene i betænkningen. I ændringsforslagene beder man om, at der tages særlige hensyn til Unionens perifere regioner. Jeg savner en god begrundelse for, at det kræver specielt europæisk indblanding. Af større betydning er det dog, at jeg er imod Kommissionens forslag som sådant. Forslaget er baseret på artikel 235 i Traktaten, som er retsgrundlaget for aktioner, der ikke er omfattet af Unionens målsætning.
Godt, min gruppe finder, at den civile beskyttelse er en opgave, som medlemsstaterne primært selv må klare, så meget desto mere som beskyttelsen af befolkningen er i hænderne på et stort antal frivillige. Allerede dette betyder, at man skal være forsigtig med europæisk indblanding.
Hvorfor skulle EU blande sig i områder, som netop bliver varetaget gennem en stor indsats i medlemsstaterne selv?
Man kan forestille sig tilfælde, hvor Den Europæiske Union kan spille en nyttig rolle, for eksempel i forbindelse med grænseoverskridende katastrofer. De kræver en grænseoverskridende indsats; det er logisk. Også forebyggelse af naturkatastrofer gennem en forsvarlig omgang med natur og miljø kan retfærdiggøre en europæisk indsats. Men det retter dette program sig ikke primært imod. Dette program er alt for bredt og almindeligt; derfor er jeg imod det.

Vieira
Man må anerkende den store betydning af et EFhandlingsprogram for civilbeskyttelse i Den Europæiske Unions medlemsstater, navnlig i betragtning af de mange naturkatastrofer og menneskeskabte katastrofer som med en vis hyppighed opstår i vore lande.
Det er overflødigt i denne stemmeforklaring at komme ind på de mange forskellige former for alvorlige risici, de europæiske lande og regioner er udsat for. Vi kender dem og er selv ofre for de katastrofale følger af mange af dem.
Derimod vil jeg understrege, at Kommissionen bør yde medlemsstaterne en betydelig støtte til at kunne reagere hurtigt og effektivt og til, så vidt det er muligt, at forebygge følgerne af uvejr, oversvømmelser, tørke, skovbrande, jordskælv, klippe- og jordskred, miljøkatastrofer og teknologiske katastrofer, store transportulykker, osv., en støtte, der ud over det finansielle aspekt også må omfatte oplysning og uddannelse af de mest berørte inden for civilbeskyttelsen, forbedring af det tekniske udstyr og udstyr til forebyggelse eller øjeblikkelig bekæmpelse, uddannelse og bevidstgørelse om civilbeskyttelse, udveksling af eksperter og teknikere mellem medlemsstaterne med henblik på at forbedre civilbeskyttelsestjenesternes indsats.
Endvidere vil jeg understrege, at der, som det anføres i Parlamentets betænkning, i forbindelse med Kommissionens planlægning af aktioner og foranstaltninger må tages hensyn til, at »de isolerede regioner i Unionens yderste periferi har nogle særlige karakteristika, der skyldes de geografiske, orografiske, sociale og økonomiske forhold, som påvirker og vanskeliggør fremskaffelsen af hjælp og interventionsmidler i alvorlige faresituationer«, hvorfor der er behov for særlig opmærksomhed og udformning af særprojekter i disse områder.
Betænkning af Costa Neves
Correia
Samhørighedsfonden blev oprettet for at styrke den økonomiske og sociale samhørighed, og EU bidrager med op til 80-85 % af finansieringen af projekter på miljøområdet og infrastrukturer inden for de transeuropæiske transportnet i de mindst udviklede medlemsstater, herunder Portugal, idet det endelige mål er at sætte alle medlemsstaterne i stand til at deltage i ØMU's sidste fase.
Betænkningen understreger behovet for særlig hensyntagen til øområderne i Unionens yderste periferi og opfordrer Kommissionen til i højere grad at prioritere søtransport, der er mindre miljøskadelig, og endvidere foreslås det, at regionale og lokale myndigheder får adgang til overvågningsudvalgene, der skal have større kompetence med hensyn til udvælgelsen af projekter, prioriteringerne og den økonomiske forvaltning, og det understreges endvidere, at håndhævelsen af konditionalitetsprincippet bør gøres mere fleksibel, hvad angår kravet i forbindelse med uforholdsmæssigt store budgetunderskud (artikel 6 i forordning 1164/94 om Samhørighedsfonden), da det i modsat fald kan betyde, at ingen nye projekter kan finansieres, indtil budgetunderskuddet er korrigeret. Af alle de ovennævnte grunde stemmer jeg for betænkningen om Kommissionens årsrapport om Samhørighedsfonden 1994.

Bistand til de nye og uafhængige stater og Mongoliet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0107/96) af Pex for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om Rådets udkast til forordning (Euratom, EF) om bistand til den økonomiske reform- og genopretningsproces i de nye uafhængige stater og Mongoliet (4546/96 - C4-0090/96-95/0056(CNS)).

Posselt
Fru formand, hr. Pex er desværre syg i denne uge, men da denne problemstilling har vist sig at være meget presserende, har Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser mandag aften vedtaget de nødvendige ændringsforslag, og Parlamentet har tirsdag besluttet at gennemføre en aktuel og uopsættelig debat. Det drejer sig her om en problemstilling, hvis betydning ikke kan vurderes højt nok, nemlig om TACISforordningen om de nye uafhængige stater og Mongoliet.
Parlamentet har taget denne opgave meget alvorligt og forsøgt at indføje nogle væsentlige principper, efter at denne sag allerede har været under behandling meget længe, hvilket ikke er Parlamentets skyld, men beror på, at Rådet midt i det hele har ændret sit udkast og forelagt en ny basistekst til udkastet. Vi er af den opfattelse, at vi på grundlag af disse forskellige proceduremangler også godt kunne have trukket proceduren ud. Men vi ønskede ikke at forhale den yderligere, da det jo her ikke drejer sig om nogle tekniske størrelser, men om mennesker og folkeslag, der har lidt forfærdeligt gennem mere end syv årtier, og som nu har chancen for at begynde på en frisk. Men denne nye begyndelse er igen bragt i største fare.
Det er også grunden til, at vi har brugt en del af vores ændringsforslag på at gøre det klart, at der ikke findes nogen såkaldt tidligere Sovjetunion, at vi tager kraftigt afstand fra forsøg på at genetablere denne Sovjetunion, således som den russiske Duma for nylig har krævet, og at vi ønsker at vise disse folk, der efter årtiers undertrykkelse er blevet frie, at deres uafhængighed og værdighed betyder noget for os. På den anden side bør denne opløste tvangsenhed efter vores opfattelse ikke nu erstattes af konfrontationer, af en balkanisering af dette kæmpestore eurasiske område.
Følgelig har vi i vores ændringsforslag lagt særlig vægt på et bestemt område. I den forbindelse har jeg arbejdet meget snævert og godt sammen fru Schroedter fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet i bestræbelserne på at give nationaliteternes og mindretallenes rettigheder en stærkere forankring i denne forordning og også at styre vores hjælp stærkere i denne retning og i særlig grad at støtte grænseoverskridende projekter, især når der er tale om mindre projekter og etablering af grænseoverskridende samarbejde, vil jeg gerne føje til for at undgå enhver misforståelse. Hermed fastholder vi ikke fiktionen om den gudskelov opløste tvangsenhed Sovjetunionen, men vi ønsker hermed systematisk at anvende og udstrække den proces med grænseoverskridende samarbejde, som vi har indført med INTERREG-programmet først her hos os, så over for Central- og Østeuropa og nu også over for staterne længere østpå.
Jeg er specielt glad for, at der i udvalget har kunnet etableres et bredt flertal for to ændringsforslag, som jeg tillægger særlig betydning. For det første ønsker vi, at staterne i Central- og Østeuropa, altså de stater, der ligger mellem os og det tidligere Sovjetunionen, ligeledes inddrages aktivt i hjælpen, og at også de regionale offentlige administrationer integreres i disse projekter.
Jeg anser det for meget betydningsfuldt ikke blot at støtte det grænseoverskridende samarbejde f.eks. mellem Polen og Hviderusland eller mellem Ungarn og Ukraine og mellem mange andre, men også at få de stater i Central- og Østeuropa, der på grund af deres geografiske beliggenhed og de bedre indenrigspolitiske forudsætninger har udviklet sig hurtigere end staterne længere mod øst, aktivt integreret i genopbygningsprocessen. Dvs. således, at disse stater i stigende grad også bliver ydende. Jeg anser det for meget vigtigt at fremme og styrke denne proces. Disse stater får dermed en brobygningsfunktion.
For det andet har vi forlangt, og også det anser jeg for væsentligt, at de stater, der har særlig tilknytning til en region, som f.eks. Tyrkiet til Middelhavsområdet og turkmenerne, skal integreres stærkere, for vi ønsker ikke at handle hen over hovedet på de involverede, men derimod at tage hensyn til de traditionelle strukturer og bånd. Derfor er denne betænkning bevidst regionalt orienteret.

Wolf
Fru formand, problemet med TACIS-forordningen er jo ikke nyt. Vi har jo allerede flere gange beskæftiget os med dette problem og taget hul på det, og jeg håber, at det denne gang vil give et bedre resultat. Problemet ligger imidlertid i Ministerrådet. Jeg skal heller ikke undlade at nævne, at vi her altid må have det problem for øje, at TACIS et langt stykke af vejen er et forkert vindue. Vi kan forbedre de påmalede hasper nok så meget, men vinduet kan alligevel ikke lukkes op. For med hensyn til den opgave, der i titlen så smukt hedder: «Bistand til den økonomiske reform- og genopretningsproces i de nye uafhængige stater og Mongoliet«, er der latterligt lidt at hente i TACIS. Desuden er opgaverne struktureret således, at det, der finansieres, er dels temmelig problematiske projekter inden for den nukleare sikkerhed og infrastrukturen og dels vestlige rådgivere. Som en yderligere vanskelighed insisteres der på, at det skal være vestlige rådgivere, således at russiske, mongolske eller kalmykiske rådgivere slet ikke kommer i betragtning. Her ligger der et kæmpeproblem. Alligevel må vi som Parlament naturligvis forsøge at påvirke tingene. Jeg anser også det samarbejde, som har været muligt, for positivt. Jeg beklager, at et interregionalt, grænseoverskridende samarbejde f.eks. i Østersøområdet ikke kom med.
Jeg finder det meget rigtigt, hr. Posselt, at vi lægger vægt på ikke at skabe nye fængsler for de pågældende folk - det tror jeg, vi er enige om - men også på ikke at bidrage til en balkanisering. Jeg finder det også problematisk, når De bare siger, at vi ønsker at udnytte de traditionelle strukturer. Vi ønsker at give de mennesker, der lever i traditionelle strukturer, denne mulighed. Men vi ønsker også at støtte de nye emancipatoriske, demokratiske strukturer, der også udvikler sig i disse lande. I denne forstand ønsker vi en TACIS-forordning, der reelt er et første lille, utilstrækkeligt skridt hen imod en politik til fremme af det gode naboskab, som vi har brug for med dette store område i vores nabolag.

Elchlepp
Fru formand, også jeg takker ordføreren, hr. Pex, for hans vellykkede betænkning. Det er meget vigtigt, at TACIS, hjælpeprogrammet for de nye uafhængige stater, videreføres i en fase to, således at hjælpen ikke løber ud i sandet, og således, at de hidtil bevilgede midler ikke er givet ud forgæves. Af velkendte grunde sker omstruktureringsprocessen i disse lande meget langsommere end forventet, der lægges endog ofte hindringer i vejen for den. Hele brancher er brudt totalt sammen, der er tale om nye økonomiske vilkår, der stilles bestemte forventninger til mentaliteten og kvalifikationerne hos de mennesker, der lever i disse lande, og der er tale om ganske uvante nye konkurrencesituationer, og på denne baggrund skal man først til at opbygge konkurrencedygtige strukturer til sikring af beskæftigelsen. Hvad der er særligt vigtigt: Det drejer sig om, at det enkelte menneske får opbygget en ny selvfølelse og tillid til egne evner. Jeg ved, hvad jeg taler om. Jeg har nemlig i tre år administreret et bilateralt hjælpeprogram til uddannelse og efteruddannelse af fagfolk og ledere i disse lande.
Vi må i forbindelse med dette program heller ikke glemme, at vi som handelspartnere og - som jeg allerede har nævnt - politiske partnere har en vital interesse i, at der sker økonomisk-tekniske fremskridt i de understøttede lande og opbygges demokratiske beslutningsstrukturer. Der er nok behov for i fremtiden at følge hjælpeindsatsen mere kritisk, og det stiller særlige krav til Kommissionen. I betragtning af en vis berettiget kritik af den hidtidige hjælpepraksis ser jeg med glæde, at der ifølge forslaget fra det kompetente udvalg skal ske en løbende kvalitativ overvågning, kontrol og evaluering af projekterne. Det vil så vise sig, hvordan dette kan gennemføres i praksis.
Jeg synes også, det er ret vigtigt, at der nu skal ske en koordinering af de internationale bilaterale hjælpeprogrammer med samme formål og hjælpeområde. Det har hidtil været tilfældet i alt for begrænset omfang, men det er meget fornuftigt, således at midlerne samles og dobbeltarbejde undgås. Det er også vigtigt med en løbende erfaringsudveksling mellem projektledelserne i modtagerlandene indbyrdes med henblik på at opnå en synergieffekt. Kommissionen opfordres til fremover i større omfang at organisere dette.
Til sidst endnu en bemærkning: Den knowhow-overførsel, som TACIS indebærer, skal først og fremmest tilgodese borgerne og ikke vestlige investorers og ekspertinstitutters økonomiske interesser. Jeg er meget glad for den passus i Rådets forslag, der går på, at det ikke altid skal være de samme eksperter, der trækkes på. Der er som bekendt en stor og ikke altid udnyttet ekspertise til rådighed, og den skal så vidt muligt leveres af lokalkendte eksperter og ledsages af lokale fagfolk og baseres på et meget grundigt kendskab til de enkelte staters strukturer inden for forvaltning, økonomi og uddannelse, hvilket desværre ikke altid var tilfældet tidligere.

Formanden
Hr. Elchlepp, jeg mener at vide, at det er Deres første tale her i Parlamentet. Jeg vil gerne ønske Dem hjertelig tillykke med det.

Gradin
Fru formand. På Kommissionens vegne vil jeg gerne først takke Parlamentet for, at dets medlemmer har indvilliget i at behandle dette som et uopsætteligt spørgsmål. Parlamentet har været til stor hjælp med hensyn til at gennemføre dette nye samråd hurtigt og konstruktivt. Jeg vil især gerne sige tak for den hurtige udarbejdelse af betænkningen.
Som De alle ved, udløb den første TACIS-forordning ved udgangen af 1995. Siden da har Kommissionen været nødsaget til at arbejde i et juridisk tomrum. Afstemningen i dag er derfor et vigtigt skridt på vej mod stabile rammer for vores planlægning på mellemlang sigt. Den gør det også muligt for os at gennemføre programmet for 1996.
Kommissionen fremsatte et første forslag til en ny TACIS-forordning allerede i april 1995. Parlamentet afgav sin udtalelse om forslaget i tide i november 1995. Rådet ændrede imidlertid forslaget på væsentlige punkter. Kommissionen har derfor anset det for nødvendigt at høre Parlamentet på ny. Hvis man skal give en kort sammenfatning af Rådets nye forslag, kan man sige, at en del af de tanker, som Parlamentet anførte i sin udtalelse fra november 1995 er kommet med.
I kraft af forslaget får f.eks. miljøet en mere prioriteret stilling, det bliver muligt med en kombineret finansiering gennem Interreg og TACIS, og det kræves, at forordningen får en begrænset gyldighedsperiode. Andre vigtige ændringer vedrører bestemmelserne om fremgangsmåderne ved kontrakter og vilkårene for programmets gennemførelse. Kommissionen kan acceptere disse ændringer, eftersom de sikrer en rimelig balance mellem institutionerne, samtidig med at forudsætningerne for en effektiv forvaltning af TACIS-programmet bibeholdes. Den nye tekst vil også styrke den nødvendige åbenhed i programmet.
De fleste af de nye bestemmelser sigter på at formalisere de procedurer, som allerede nu anvendes. Kommissionen anser det for positivt, at dette nu anbringes i mere formelle rammer.
Andre vigtige ændringer sammenlignet med den tidligere forordning gør det muligt i særlige tilfælde at udvide TACIS til at omfatte ikke blot teknisk bistand, men også finansiering af investeringer i infrastruktur og samfinansiering. Begge disse ændringer afspejler gentagne krav fra modtagerne. De opfylder også andre mål, som klart er i Den Europæiske Unions interesse. Finansiering i form af samfinansiering vil gøre det muligt gennem TACIS at fremme industrielt samarbejde mellem små og mellemstore virksomheder i EU og deres modparter i de nye uafhængige stater.
Det er vigtigt at give TACIS mulighed for at finansiere mindre infrastrukturinvesteringer. Et af målene med et grænseoverskridende samarbejde er jo at undgå flaskehalsene ved grænserne, at øge samhandelen og trafikken på tværs af grænserne. Det drejer sig også om at fremme samarbejdet på tværs af grænserne mellem EU og de nye uafhængige stater samt mellem landene i Centralog Østeuropa og de nye uafhængige stater.
I henhold til den nye forordning kan bistanden gøres betinget af politiske krav. Følgelig har menneskerettigheder og demokratiske principper fået en mere fremtrædende plads i den nye forordning. Kommissionen er enig i langt den største del af de ændringer, Parlamentet har foreslået. Jeg forstår, at De gerne vil lade muligheden stå åben for at bevillige midler til teknisk bistand på den ene side og til infrastruktur og samfinansiering på den anden.
Kommissionen har imidlertid den opfattelse, at man bør opretholde en margen på 10 % for infrastrukturinvesteringer og samfinansiering med henblik på at sikre, at den tekniske bistand forbliver den vigtigste del af programmet. Endvidere finder vi det vanskeligt at acceptere visse forslag i forbindelse med åbne udbudsprocedurer, idet dette yderligere vil forsinke programmets gennemførelse. Med tanke på de institutionelle aspekter, der er tale om, mener Kommissionen, at det er et godt kompromis mellem Parlamentets og Rådets synspunkter at bibeholde en forvaltningskomité i forslaget.
Hvad angår de politiske vilkår har Kommissionen til hensigt snarest muligt at underrette Europa-Parlamentet om, at Kommissionen midlertidigt afbryder et program som følge af alvorlige brud på menneskerettighederne. Det er vor udtrykkelige hensigt at videreføre den modus operandi over for Parlamentet, som blev påbegyndt i spørgsmålet om Tjetjenien, da procedurerne i forbindelse med interimsamtalen med Rusland blev fastfrosset i januar 1995.
Fru formand, lad mig sammenfatte: vi har al mulig grund til at være tilfredse med resultatet af vores fælles indsats. Med denne forordning i hånden vil vi kunne udvikle Den Europæiske Unions forbindelser med de nye uafhængige stater og Mongoliet og nå vort fælles mål: overgangen til markedsøkonomi og støtte til demokratiske strukturer. Dette er specielt vigtigt for Rusland, som står ved en vigtig skillevej.

Formanden
Forhandlingen af afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.

Posselt
Fru formand, der har indsneget sig en lille fejl. Fru Schroedter havde i udvalget indført formuleringer til fordel for de »oprindelige« befolkningsgrupper, som jeg har overtaget. Originalteksten var tysk, men den er nu blevet oversat én gang til, og så har man skrevet »indfødte« befolkningsgrupper. Men det har på tysk en dårlig klang, selvom det indholdsmæssigt betyder noget lignende. Jeg beder meget om, at man går ud fra den oprindelige formulering - «oprindelige« befolkningsgrupper - og oversætter det adækvat til de andre sprog.

Formanden
Jeg deler den opfattelse fuldt ud, og vi vil forsøge at finde den bedst egnede formulering.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Fabre-Aubrespy
Fru formand, jeg kunne have sagt dette ved mødets begyndelse, men jeg kan se, at vi stadig mangler tre betænkninger, som bestemt er meget vigtige, og først derefter får vi Kommissionens erklæring om G7topmødet om beskæftigelse i Lille.
Jeg ved ikke, om Kommissionen er i stand til at afgive sin erklæring nu. For lidt siden var vi omkring 200 ved de første afstemninger. Nu er vi omkring 40. Var det ikke muligt, at dette vigtige emne - beskæftigelsen - som samlede de syv industrilande og præsidenten for den franske republik, som har gjort det sociale memorandum til en prioritet, blev behandlet nu ved at fremskynde erklæringen?
Jeg skal med det samme præcisere, at det ikke drejer sig om min egen tidsplanlægning, men jeg kan forestille mig, at der vil være flere til stede, hvis erklæringen bliver afgivet nu, i stedet for sidst på formiddagen, som det desværre er planlagt.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg tror, at eftersom der er tale om en vigtig erklæring, vil kollegerne blive her, indtil vi når frem til dette punkt på dagsordenen. Det ville ikke være høfligt over for de kolleger, hvis betænkninger skal behandles inden, at ændre på dagsordenen. Jeg må afvise det. Hvis andre ønsker at sige det samme, vil jeg blot sige til Dem, at jeg ikke kan efterkomme Deres anmodning. Vi fastholder dagsordenen.

Interimsaftalen med Kasakhstan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0049/96) af Chesa for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs indgåelse af interimsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab, Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Republikken Kasakhstan på den anden side om handel og handelsanliggender (KOM(94)29-5515/95 - C4-0605/95-95/0031(CNS)).

Chesa
Fru formand, kære kolleger, denne betænkning drejer sig om Europa-Parlamentets ratificering af en fælles aftale mellem Den Europæiske Union og Kasakhstan for en 10-årig periode, som træder i stedet for aftalen om handelsmæssigt og økonomisk samarbejde mellem EF og USSR fra 1989. Denne aftale er meget vigtig for Kasakhstan, som har lidt under Sovjetunionens sammenbrud, og handelssystemet og forsyningsnettet er hårdt ramt.
På det politiske område forudser man i aftalen respekt for demokratiet, principperne i folkeretten og menneskerettighederne samt etablering af en politisk dialog og et kulturelt samarbejde.
Det økonomiske og det handelsmæssige område vedrører handel med varer i henhold til mestbegunstigelsesbehandling. Kul og stål indtager en vigtig plads i denne partnerskabsaftale, idet handel med tekstiler er omfattet af en separat aftale.
Bestemmelserne vedrørende handel og investeringer gælder for handelsområdet såvel som etablering af virksomheder og disses aktiviteter. Det økonomiske samarbejde gælder den industrielle sektor, fremme og beskyttelse af investeringer samt en styrkelse af almen uddannelse og erhvervsuddannelse inden for mange forskellige områder.
Parlamentet anså det for hensigtsmæssigt at udskyde ratificeringsproceduren for partnerskabsaftalen til efter afholdelsen af almindelige valg uden den valgsvindel, som kastede skygger over valget i marts 1994. Der blev afholdt nye valg den 5. og 9. december 1995. Delegationen af observatører fra EuropaParlamentet konstaterede, at disse valg vil kunne danne grundlag for dannelsen af et demokratisk parlament. Der findes således ikke flere hindringer for et konstruktivt partnerskab, og man kan således gå ind for indgåelsen af interimsaftalen med Kasakhstan i henhold til ønsket fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.

Lalumière
Fru formand, partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem Den Europæiske Union og Kasakhstan blev jo underskrevet den 23. januar 1995.
De politiske begivenheder, som fulgte denne underskrivelse, navnlig præsident Nazarbajevs opløsning af det kasakhske parlament, fik Parlamentet til at suspendere ratificeringsproceduren for denne aftale indtil afholdelsen af almindelige valg. Disse valg fandt endelig sted den 5. og 9. december 1995 og efter at have lyttet til rapporten fra vores observatørdelegation, som blev ledet af hr. Robles Piquer, besluttede vi at genoptage ratificeringsproceduren for disse aftaler, som hr. Chesa netop var inde på.
Første etape vedrører denne interimsaftale, som vi skal vedtage i dag, selv om Parlamentets udtalelse angående denne sag kun har en begrænset rækkevidde. Udvalget om Udenrigsanliggender mener, at vi bør afgive en positiv udtalelse, hvilket også er min personlige opfattelse. De økonomiske udfordringer er betydelige, og det ville være uhensigtsmæssigt at forsinke det samarbejde, der lægges op til i interimsaftalen. Men udtalelsen kan imidlertid ikke ses som nogen strømpil for vores endelige holdning til hovedaftalen, det vil sige selve partnerskabsaftalen.
Den økonomiske situation er fortsat alvorlig i Kasakhstan, den sociale situation er alvorlig, endda dramatisk, og især den politiske situation er igen blevet spændt i den seneste tid. Menneskerettighederne respekteres ikke, og præsident Nazarbaiev virker ikke modtagelig over for den vestlige kritik. Men vi får se, når tiden kommer. I dag deler Udvalget om Udenrigsanliggender REX-Udvalgets holdning og stemmer for interimsaftalen.

von Habsburg
Fru formand, kære kolleger, aftalen med Kasakhstan diskuteres ofte kun under rent økonomiske aspekter. I virkeligheden spiller ikke blot det økonomiske synspunkt en stor rolle - og på det område har Kasakhstan en stor fremtid for sig - men også det politiske synspunkt er meget vigtigt. Kasakhstan er nemlig et land, man næsten kan betegne som eksplosivt. Det hører til de islamiske stater, hvor der er en relativt stor procentdel russere, som man faktisk betegner som femte kolonne over for befolkningens flertal, kasakherne, der udgør ca. 40 % af befolkningen. Der er desuden ingen tvivl om, at de mest dynamiske lande allerede har interesseret sig for sagen. Når jeg ser på, hvad der sådan kommer fra andre lande, så er der tre lande, der rigtig arbejder i Kasakhstan: Fra Europa er der Frankrig, fra udkanten af Europa er der Tyrkiet, og endelig er der Japan. Derfor er det af ganske stor betydning for vores Fællesskab, at vi også bliver synlige i forholdet til Kasakhstan.
Jeg indrømmer, at der er uendeligt mange problemer: Sociale problemer, arbejdsmæssige problemer og ikke mindst også et relativt svagt demokrati. Men når jeg ser, hvor venligt vi optræder over for visse stater, hvordan vi f.eks. behandler Rusland, hvor der egentlig heller ikke er tale om ret meget demokrati, for slet ikke at tale om, hvordan vi forholder os over for Cuba, så må jeg sige, at Kasakhstan fortjener vores støtte!
Hvad specielt præsident Nasarbajev angår, så bliver han stærkt kritiseret. Men der er noget, jeg må sige: Manden er nu engang tyrk. Han har gode forbindelser til Tyrkiet, og de trækker ham langsomt over på vores side, og det på et tidspunkt, hvor der på den anden side, fra Iran, lurer alvorlige farer for Centralasien. Netop de seneste begivenheder har vist os, at vi her skal være forsigtige, og at et tegn fra vores side over for Nasarbajev også ville være en ganske stor politisk fordel for den politiske stabilitet i Centralasien.
På denne baggrund kan jeg kun sige, at vi bør være meget glade for, at vi kan indgå denne aftale, at vi dermed giver Nasarbajev og hans folk et tegn og bidrager til en politisk og økonomisk konsolidering, der sikkert bliver meget vanskelig, men som på længere sigt er af største interesse for os.

Van Dijk
Fru formand, må jeg benytte lejligheden til at ønske hr. Martens til lykke med hans fødselsdag i dag.
Men det drejer sig om Kasakhstan. Interimsaftalen med Kasakhstan er naturligvis stærkt påkrævet, og fra vor siden er vi glade for, at vi nu kan ratificere den, men det er ikke uden bekymring, må jeg tilføje, for jeg har en stærk følelse af, at denne interimsaftale bliver domineret af økonomiske og handelsmæssige interesser, som også hr. Habsburg lige har fremhævet.
Betragter man de europæiske interesser i Kasakhstan, så er de naturligvis ikke små. De forekomster af olie og gas, der findes her, er vi jo interesserede i, og store europæiske selskaber er allerede i gang med at skabe mulighed for at udnytte dem. Philip Morris befinder sig jo også i Kasakhstan, hvor det har overtaget cigaretindustrien. Hvis vi så ser på den hjælp, som går fra Europa til Kasakhstan - det drejer sig ofte om mælkepulver og kornleverancer - så ville det da egentlig være meget bedre, at vi ikke dumpede vore egne overskud af landbrugsprodukter, men i stedet for sørgede for at opretholde de regionale markeder.
Til sidst skal jeg sige noget om energien, for der står også noget i interimsaftalen om den nukleare sikkerhed. Kasakhstan er i virkeligheden et land, der meget vel kunne klare sig uden kerneenergi. Kun en meget begrænset del af energiforsyningen stammer fra kerneenergi, og denne aftale burde da heller ikke tjene til at holde atomkraftværkerne i gang eller til forbedre dem, men til at lukke dem og fremme overgangen til andre energiformer, netop i kraft af de olie- og gasforekomster, der findes i Kasakhstan.
Jeg ville gerne have, at den sociale sikkerhed i Kasakhstan blev sat i første række i stedet for vores handel og økonomi.

Nußbaumer
Betænkningen bør hilses velkommen, da den nuværende økonomiske situation i Kasakhstan, som allerede nævnt flere gange, må betegnes som meget dårlig, på randen af det katastrofale. I Kasakhstan drejer det sig imidlertid ikke kun om igen at få gang i industriproduktionen, der inden for et år er faldet næsten 30 %, men først og fremmest om at støtte den igangværende demokratiseringsproces. Hr. von Habsburg har netop redegjort meget klart for dette, især med hensyn til fundamentalismen. Men dette vil igen kun være muligt, hvis der sker en omfattende økonomisk stabilisering i landet, især ved sænkning af inflationen. Ellers vil værditilvækst og dermed en langsigtet økonomisk fremgang næppe være mulig.
Hvis aftalen skal være til fordel for begge parter, skal interimsaftalen ledsages af makroøkonomiske hjælpeforanstaltninger. I hvert tilfælde må Kasakhstan have viljen til selv at gøre en indsats. I første række mener jeg dermed indførelse af reformer som f.eks. regulering af ejendomsretten, effektivisering af forvaltningen, skabelse af tillid i banksektoren og naturligvis også overholdelse af menneskerettighederne. I Kasakhstan, hvor kasakherne udgør 40 % af befolkningen og der findes et russisk mindretal på 38 %, er afklaringen af ejendomsretten af største betydning; ellers synes konflikter at være forprogrammerede.
Hvis der hersker politisk usikkerhed, kan det næsten udelukkes, at udenlandske investorer vil engagere sig i større omfang. Heller ikke den planlagte privatisering af de hidtidige statsvirksomheder har udsigt til at lykkes, hvis der ikke skabes stabilitet også på dette politiske område.

Gradin
Fru formand, interimsaftalen mellem Den Europæiske Union og Kasakhstan gør det muligt hurtigt at føre intentionerne i partnerskabs- og samarbejdsaftalen om handel og handelsanliggender ud i livet. Jeg vil gerne understrege, at partnerskabs- og samarbejdsaftalen, navnlig de dele, der vedrører handel, er en nøglefaktor i vores politik over for landene i Sammenslutningen af Uafhængige Stater, SNG. Den udgør de overordnede rammer for vore fremtidige relationer med disse lande. Jeg vil især takke hr. Chesa for en udmærket betænkning.
Min kollega, kommissær van den Broek, har for nylig besøgt Alma-Ata og Tashkent og studeret situationen i Kasakhstan. Der blev afgivet forskellige signaler under samtalerne med de kasakhske myndigheder. Det er i højeste grad uklart, hvilken prioritet Kasakhstan giver relationerne med Den Europæiske Union. Samtlige deltagere understreger, at den absolutte prioritet for Kasakhstan er at styrke sine forbindelse med Rusland. Det står imidlertid hen i det uvisse, om styrkelsen af forbindelserne med Unionen, altså med os, er lige så vigtige som forbindelserne med Kina, USA og Japan. Det stod heller ikke helt klart, i hvilken udstrækning de forbindelser, som man har skabt gennem firepartsaftalen mellem Rusland, Hviderusland, Kasakhstan og Kirgistan har nogen betydning for vore bilaterale relationer i henhold til partnerskabs- og samarbejdsaftalen.
Kasakhstans regering forsikrede Kommissionen om, at Kasakhstan trods aftalen anså sig selv for at have frie hænder til at træffe beslutninger om indholdet i og betingelserne for Kasakhstans forbindelser med tredjelande. Så må vi se, om dette er muligt på handelsområdet. I aftalen om toldunion foreskrives det nemlig, at landene automatisk overtager Ruslands toldsatser og toldlovgivning.
Ambassadørerne for EU's medlemsstater i Alma-Ata har konstateret, at de europæiske virksomheder, som er til stede i landet, tøver med at foretage investeringer. De indtager en »vent-og-se«-holdning på grund af usikkerheden med hensyn til Kasakhstans politiske situation. Selv om nogle virksomheder er flyttet til Tashkent i Uzbekistan, har der endnu ikke fundet nogen massiv tilbagetrækning sted fra Alma-Ata.
Kommissionens delegation understregede behovet for at skabe et tæt regionalt samarbejde mellem de centralasiatiske republikker, både af økonomiske hensyn og med henblik på at styrke stabiliteten i denne etnisk set meget forskelligartede region. Den Europæiske Union ser regionalt samarbejde og integration på et frivilligt grundlag med respekt for de enkelte deltagerlandes selvstændighed og suverænitet som noget væsentligt.
Kasakherne synes at være åbne over for tankerne om at oprette forbindelser mod vest, mod Europa, via Det Kaspiske Hav og Kaukasus. Det udgør et politisk attraktivt supplement til deres prioriterede forbindelser med Rusland. TACIS støtter projekter som transportkorridorer i Kaukasus og Centralasien samt arbejdsgruppen for olie- og gasforvaltning.
Min kollega Hans van den Broek understregede ved sine samtaler, at de kontraktlige forbindelser med EU er tænkt som et supplement og ikke en erstatning for eller et alternativ til forbindelserne med republikkerne i SNG, navnlig Rusland.
Det er for tidligt at drage konklusioner om, hvordan og i hvilket tempo forbindelserne med Den Europæiske Union vil udvikle sig fremover. Med tanke på landets geopolitiske betydning og dets store naturressourcer bør Den Europæiske Union følge den politiske udvikling i Kasakhstan meget nøje. Samtidig bør man gennem TACIS-programmet, ud over de eksisterende foranstaltninger, søge at få kasakherne til at indse fordelene ved en økonomisk lovgivning og en handelslovgivning, der er tilpasset internationale regler, dvs. WTO-regler, og kraftigt fremhæve spørgsmål vedrørende kommunikations- og energiforbindelser.
Interimsaftalen udgør et velegnet grundlag for at fremme en sådan udvikling.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Samarbejdsaftalen med Nepal
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0072/96) af Pettinari for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Nepal (KOM(95)0488 - C4-0582/95-95/0256(CNS)).

Pettinari
Fru formand, som De nævnte, er formålet med denne debat at tage stilling til en ratificering af den første - og dermed historiske - aftale om et økonomisk og kommercielt samarbejde mellem Den Europæiske Union og Nepal. Som man rent umiddelbart vil forstå, udgør denne aftale et håb for det lille land i Himalaya. Med sine 20 mio indbyggere har Nepal altid fristet en tilværelse i den truende skygge af to giganter, nabolandene Kina og Indien, som altid har tiltrukket sig den internationale interesse rent politisk og økonomisk på bekostning af andre lande i regionen.
Desuden har Nepal altid været belastet af de velkendte problemer i Tibet og af de etniske og religiøse konflikter, der optræder i Indien, og har samtidig måttet huse en kraftig strøm af flygtninge fra Bhutan.
Den samarbejdsaftale, som skal til afstemning, udgør derfor et vendepunkt for Katmandu og giver den nepalesiske regering mulighed for at åbne sine markeder for Europa, hvilket giver den større mulighed for at udvikle landet og at gøre ende på landets placering som en enklave mellem to regionale stormagter.
Jeg vil derfor understrege aftalens politiske aspekter, især hvad angår det blå stempel vi med en ratificering af aftalen giver den demokratiseringsproces, som Nepal har undergået og undergår.
Lige siden 1990 har Nepal været i gang med en gennemgribende forfatningsmæssig ændring, som har ført til et flerpartisystem, frie valg og skiftende demokratiske regeringer. Den nye forfatning fra 1990 gør Nepal til et konstitutionelt demokrati med et parlamentarisk tokammersystem med 265 deputerede fordelt på Repræsentanternes Hus og Nationalrådet og sikrer en magtdeling mellem de forskellige statslige organer, og forfatningen gør dermed Nepal til et foregangsland på det indiske subkontinent.
Således bør vi ikke glemme, at Nepal i dag er et af de få lande på det asiatiske kontinent, hvor de demokratiske og politiske rettigheder er sikrede. Hvilket er en ekstra grund til at Europa og Europa-Parlamentet støtter den politiske proces, der foregår i Nepal. I den forbindelse vil jeg over for kommissæren, der er til stede her i dag, udtrykke ønsket og anmodningen om, at Kommissionen opretter en repræsentation i Katmandu, således som det sker i andre asiatiske lande. En europæisk diplomatisk tilstedeværelse på højt niveau ville udgøre en væsentlig støtte til den demokratiske udvikling, der foregår i Nepal, og ville en gang for alle vise Den Europæiske Unions vilje til at følge situationen på nært hold i et lille land med en usædvanlig historie og kultur, som anmoder om støtte til den demokratiske udvikling. Jeg håber, at Kommissionen følger denne anvisning, og jeg er sikker på, at Europa-Parlamentet vil støtte dette ønske i forbindelse med godkendelsen af budgettet.
Der står tilbage at sige, at udkastet til aftale, som er forelagt os til godkendelse, har de samme karakteristika som de aftaler, som Den Europæiske Union allerede har indgået med andre udviklingslande.
Det er mig magtpåliggende at påpege betydningen af den såkaldte »menneskerettighedsklausul«, der er indeholdt i aftalen, og som udgør et stort plus. Jeg vil da også minde den nepalesiske regering om, at kravet om overholdelsen af de demokratiske principper og menneskerettighederne er et af hovedtrækkene ved Den Europæiske Unions politik over for udviklingslandene. I øvrigt har den nepalesiske regering utvetydigt forpligtet sig til at fremme og sikre den fulde respekt for menneskerettighederne i Nepal. Den Europæiske Union bør hilse denne vilje velkommen og bekræfte, at den vil fortsætte med at følge menneskerettighedssituationen i Nepal meget nøje og i givet fald udøve en passende og nødvendig politisk pression.
Ud fra et økonomisk og handelsmæssigt synspunkt er det helt afgørende, at aftalens målsætninger opfyldes så hurtigt som muligt. Det bør nemlig understreges, at der er et stort underskud på Nepals handelsbalance. Landets samlede import androg i 1992 780 mio dollar, medens eksporten kun beløb sig til 350 mio dollar. Det er nødvendigt, at Europa hjælper Nepal med at klare denne vanskelige situation, idet landets udvikling ikke alene kan basere sig på bjergturisme; udviklingen kan kun sikres effektivt gennem en diversificering af indtægterne og en større intern udvikling.
Kongeriget Nepal er et af de fattigste lande i verden, og landet står derfor over for vanskelige udfordringer på det udviklingsmæssige område. Der er som nævnt tale om et ungt og endnu skrøbeligt demokrati, der anmoder om en helhjertet støtte for at kunne sikre demokratiseringsprocessen.
Den samarbejdsaftale, som Den Europæiske Union og Nepal har indgået, udgør en stabil institutionel ramme, der vil kunne indvirke positivt på situationen dels politisk, dels med hensyn til den økonomiske og sociale udvikling.
Jeg anbefaler derfor Europa-Parlamentet at ratificere aftalen om økonomisk og handelsmæssigt samarbejde så snart som muligt.

Pradier
Fru formand, jeg lykønsker hr. Pettinari med den fremragende betænkning. Naturligvis vækker Nepal, dette lille land med tyve millioner indbyggere, som ligger klemt inde mellem giganterne, ikke længere den store interesse i Europa, nu hvor Katmandu ikke længere er synonymt med indvidelsesrejser som i 70'erne.
Respekten for menneskerettighederne er et vigtigt element i det forslag, vi har fået forelagt. Det er endda emnet i artikel 1. Men dette land går ikke helt fri af kritik på dette område. Politiet anvender fortsat metoder, der mildt sagt er kontroversielle. Der findes stadig slavestatus for gæld, religiøst og politisk omvendelsesarbejde betragtes fortsat som en lovovertrædelse, og endelig behandles flygtninge fra Tibet og Bhutan på en måde, som ikke er i overensstemmelse med det, man kunne forvente. Der er endvidere tale om et ekstremt fattigt land, som sammen med nogle få andre figurerer blandt verdens fattigste lande, idet årsindkomsten pr. indbygger anslås til 150 dollar (eller 200 dollar i henhold til de mest optimistiske skøn).
Man foreslår os her at åbne vejen for en stabil og vedvarende udvikling i Nepal under overholdelse af menneskerettighederne. Det skal imidlertid bemærkes, at Budgetudvalget har rejst alvorlig kritik hvad angår indgåelsen af denne aftale, måske på grund af den manglende finansprotokol, som imidlertid alligevel forefandtes. Der er tale om en aftale med en løbetid på fem år med mulighed for forlængelse; hvorom alting er, jeg mener, at om fem år vil nepaleserne have modtaget hjælp, og at vi for vores vedkommende kan se tingene i et klarere skær.

Pollack
Fru formand, det er den første samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Nepal, og som sådan en milepæl i vore indbyrdes forbindelser. Jeg hilser den varmt velkommen som næstformand i Delegationen for Forbindelser med landene i Sydøstasien. Jeg beklager, at det har varet fire måneder at få den frem til plenum på grund af en indre strid i Parlamentet. I fremtiden må vi ordne den slags meget hurtigere.
Nepal har gjort store fremskridt i retning af at udvikle en pluralistisk demokratisk regeringsform de sidste år. Det bør landet komplimenteres for. Selv om det er et meget naturskønt land, står det over for enorme problemer, ikke blot som et af de fattigste lande i verden, men der er også flygtninge fra Bhutan og Tibet, hvilket afspejler de geopolitiske vanskeligheder i regionen, og der foregår en stor illegal handel med piger til den organiserede prostitution Indien, hvilket er dokumenteret af Asia Watch.
En måde at håndtere dette på er ved at forbedre uddannelsen for kvinder og afhjælpe fattigdom på landet. Denne aftale kan hjælpe med til at gøre dette. Da Katmandu er vært for SAARC's sekretariat, tilslutter jeg mig ordførerens anmodning om, at Kommissionen anbringer en repræsentant dér på fuld tid så snart som muligt. Jeg beklager den lidet begejstrede udtalelse fra Budgetudvalget, der kunne have været undgået, hvis Kommissionen havde fremsat en strengere finansiel udtalelse som en del af aftalen.
Da jeg har drøftet ideer til projekter med den nepalesiske regering, ved jeg, at alle parter er ivrige efter at få den endelige godkendelse af denne samarbejdsaftale, så vi alle kan begynde at tage fat på nogle af de mange problemer, som Nepal står over for, og hjælpe det på dets vej ind i den moderne verden. I den forbindelse anbefaler jeg af mit ganske hjerte aftalen til Parlamentet.

Günther
Fru formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe glæder sig over, at det nu, som den forrige taler sagde, endelig bliver til noget med den samarbejdsaftale med Nepal. Vi bør dog passe på, at vi ikke tager fat i den forkerte ende af denne sag, for det forekommer mig, at et af de største problemer, der forhindrer en bæredygtig udvikling i dette område, er det ekstremt høje antal analfabeter. Derfor vil jeg gerne opfordre Kommissionen til specielt at fokusere på dette område.
Hvad der i mine øjne er positivt ved dette land, er den kendsgerning, at der her endnu ikke er nogen risiko for forslumning, og at en sådan risiko heller ikke ventes at opstå i den nærmeste tid, fordi befolkningen er relativt jævnt fordelt over hele landet og ikke som i andre regioner - netop i Asien - klumper sig voldsomt sammen omkring de store byer. Set fra det synspunkt har vi her et godt udgangspunkt. Problemet med børnearbejde er naturligvis fortsat meget stort i Nepal, men på den anden side er der sket fremskridt. Jeg vil gerne specielt fremhæve, at der har været et klart fald særligt inden for tæppefabrikationen, fordi landet energisk har efterkommet opfordringerne til at reducere børnearbejdet. Med dette krav alene kan vi ikke ændre forholdene, men her må paralleliseres til andre områder, det siger sig selv. Vi har jo i forskellige indlæg hørt, at pro-capita-indkomsten netop i dette land er særlig lav, og børnearbejde er et sådant signal, som man må forholde sig til. Det andet problem, tvangsprostitutionen, er jo også almindelig kendt.
Jeg understreger meget udtalelsen fra Udvalget om Udenrigs- og Sikkerhedsanliggender også med hensyn til spørgsmålet om menneskerettigheder. Spørgsmålet om hæftelse for skyld er sikkert et problem, som hænger sammen med landet og dets historie. Jeg tror, vi skal være forsigtige med at anlægge vores målestok, og vi bør måske tage den nye forfatning og den kendsgerning, at der findes et Parlament, der fungerer, som anledning til at give dette land et vist tillidsforskud netop på menneskerettighedsområdet i stedet for straks at stå på måtten som de stadige kritikere og kontrollanter. Når det kommer til stykket, kan vi ikke løse et land fra dets historie, som jo på nogle punkter er forløbet meget anderledes end vores.
Spørgsmålet er naturligvis også, hvad de andre rige lande i Asien gør i en sådan nødsituation som her. De burde måske også inddrages ud fra deres beliggenhed. Jeg vil gerne specielt nævne Budgetudvalgets kritik, idet jeg beder Kommissionen om at tage den alvorligt og hurtigst muligt fremlægge en acceptabel økonomisk ramme.

Bertens
Fru formand, jeg takker hr. Pettinari for denne udmærkede betænkning. Nepal ligger meget højt og må også stå højt på vor prioritetsliste, så vi kan hjælpe dette land, hvor nøden er så stor.
Fru formand, Unionen har så godt som ingen forbindelser med Nepal - bortset fra de turistmæssige. En formaliseret forbindelse er der stadigvæk ikke. Det er et af de fattigste lande i verden, hvor gennemsnitsindkomsten ikke er højere end 180-200 dollar. Det er, hvad det koster at bo på hotel én nat her i Strasbourg.
Selvom Unionen allerede har ydet en rimelig stor hjælp til Nepal, er der stadigvæk ingen aftale, så forbindelserne med Nepal bør nu bringes i faste rammer. Naturligvis går vi liberale stærkt ind for den samarbejdsaftale, som ligger foran os. Den giver mulighed for at styrke handel og investeringer, for økonomisk og teknisk samarbejde, og den skaber ideelle rammer for regelmæssige forhandlinger i Det Blandede Parlamentariske Udvalg. Der mangler et klart finansielt overslag, desværre, og dét når det drejer sig om et af de fattigste lande i verden. Analfabetismen, den underudviklede undervisning, mangelen må vandrensning, den store byrde af store grupper flygtninge fra Tibet og Bhutan; Nepal fortjener mere end en ad hoc-finansiering fra Unionens side. Netop nu, hvor demokratiseringsprocessen begynder at bære frugt, må vi være til stede.
Med god grund bliver der dog rettet megen opmærksomhed mod udviklingssamarbejde, og den bæredygtige økonomiske udvikling har en fremtrædende plads. Nepals økonomi er i hovedsagen afhængig af turister, men vi må ikke lade dem ødelægge det, der eventuelt er tilbage af et godt miljø.
Fru formand, Unionen er Nepals største handelspartner. Vi skal hjælpe dette land, der geostrategisk ligger på et vigtigt, men isoleret sted mellem Kina og Indien. Derfor vil vi naturligvis stemme for samarbejdsaftalen.

Schreiner
Fru formand, også vi støtter denne aftale med Himalayastaten Nepal, der, som der redegøres for i denne betænkning, står over for to store infrastrukturproblemer, nemlig problemet med elektricitetsforsyningen og problemet med vandforsyningen. Jeg har selv besøgt landet et par gange og har med egne øjne set de problemer, som også de højere beliggende regioner har. Mit hjemland, Republikken Østrig, har forsøgt at give landet en håndsrækning med nogle projekter, nemlig med et projekt til etablering af elektricitetsforsyning i Sagarmatha Nationalpark, det såkaldte Scherpaland, og et skovbeplantningsprojekt, som jeg anser for meget vigtigt for at forny de sidste mod erosion beskyttende skove, der er blevet fældet. Dette skovbeplantningsprogram er blevet meget positivt modtaget. Jeg tror også, at inddragelsen af yderligere områder, nemlig udbygningen af samhandlen med landet og udbygningen af de turistmæssige relationer samt hjælpen til forbedring af infrastrukturen i Katmandu og i de andre byer i dette land med 20 millioner indbyggere vil være af stor betydning.
Jeg mener, at Den Europæiske Union ganske enkelt har en forpligtelse til at hjælpe denne lille asiatiske stat. Derfor er jeg glad for, at der med denne aftale er kommet gang i diskussionen, og jeg tror, at Unionen i fremtiden vil komme til at træffe yderligere vigtige beslutninger i den forbindelse.

Thomas Mann
Den Europæiske Unions aftale med et af de fattigste lande i verden, Kongeriget Nepal, der imidlertid har en så rig kultur, har modelkarakter. Det er den første aftale, Den Europæiske Union har indgået med et tredjeland på grundlag af respekt for og overholdelse af menneskerettighederne. Hvis menneskerettighederne ikke respekteres, kan aftalen udsættes. Der er tale om en rammeaftale, der efterfølges og skal efterfølges af yderligere aktions- og projektbaserede aftaler, for vi ønsker ikke blot at fremsætte en generel solidaritetserklæring, vi ønsker, at der skal ske noget konkret. Det er jeg som stedfortrædende næstformand for SAARC-gruppen i EuropaParlamentet, ligesom Anita Pollack, meget tilfreds med.
Trods kritikken fra Budgetudvalgets side - og den er blevet fremført i dag igen - af den måde, hvorpå Kommissionen budgetterer, har der været bred tilslutning i alle kompetente udvalg i Europa-Parlamentet. Det glæder mig, at vi i dag kan drøfte denne aftale i overværelsen af Nepals EU-ambassadør. Vores samarbejde skal være en opmuntring for alle de politikere, der, som jeg gang på gang har oplevet i Katmandu, med så meget kraft, besindighed og mod er i gang med at opbygge og videreudvikle deres unge demokrati, dels politisk - og ikke blot som et stødpudeland mellem to giganter - og dels økonomisk og kulturelt. De har et grundlag at arbejde ud fra, og det glæder mig, at dette grundlag kan udbygges i fællesskab.
Denne aftale skal gøre det fuldstændig klart for disse mennesker, hvad enten de nu er hinduister eller buddhister, som i Nepal i modsætning til i så mange andre lande virkelig lever fredeligt sammen: Vi er parat til at yde kvalitativ hjælp, men hjælp til selvhjælp. Konkret betyder det at forbedre levevilkårene på landet, at reducere miljøbelastningerne i byerne, at sørge for bevidst omgang med ressourcerne, at udbygge energinettene, at udbygge drikkevandsforsyningen, at skabe nye beskæftigelsesmuligheder, specielt på landbrugsområdet ved intensivering af landbrugsforskningen, at skabe fremskridt inden for uddannelse, sundhedsvæsen, den økonomiske og sociale integration af kvinderne og beskyttelse af børnene.
Vi ønsker også at opmuntre til direkte investeringer i Nepal. Vi ønsker at fremme forretningsforbindelser med de europæiske SMV, små og mellemstore virksomheder, at støtte en bæredygtig økonomisk udvikling, og vi ønsker at give nepalesiske produkter en bedre adgang til markedet.
Jeg ønsker Den Europæiske Union og Nepal, et land i SAARC-gruppen, dette stadig vigtigere regionale samarbejde, et succesrigt og fair samarbejde med fremtid i. Namaste!

Gradin
Fru formand, den første bilaterale aftale mellem Fællesskabet og Nepal vil helt sikkert bidrage til at forbedre forbindelserne mellem Fællesskabet og kongeriget i Himalaya hvad angår politik, handel og samarbejde.
Aftalen udgør en yderligere markering af den betydning, som Asien har for Fællesskabet i arbejdet med opbygningen af de eksterne forbindelser. Andre milepæle er topmødet, som fandt sted for nylig i Bangkok. Desuden drøfter man samarbejdsaftaler med Bangladesh, Cambodja, Laos og Pakistan.
Nepal-aftalen bliver indgået i en situation, hvor landet er på vej gennem en demokratiseringsproces, hvor respekten for menneskerettigheder fortsat er en stor udfordring. Den politiske dialog giver os mulighed for at understrege menneskerettighedernes og de demokratiske princippers betydning, hvilket naturligvis også omfatter spørgsmålet om børnearbejde.
Dette vil fremskynde den proces, som fører til, at Den Europæiske Union opretter en delegation, og det vil bidrage til at fremme det regionale samarbejde mellem landene i det sydlige Asien.
Det blandede udvalg har ansvaret for samarbejdsdialogen samt for spørgsmål vedrørende handel og investeringer. Forhåbentlig vil det blandede udvalgs første møde kunne afholdes i Katmandu i september/oktober 1996. Min kollega, kommissær Marin, planlægger også et besøg i Nepal og får naturligvis lejlighed til at diskutere med de nepalesiske ledere.
Det bliver naturligvis først ved det blandede udvalgs møde, at man får mulighed for at afgrænse og definere nogle af de prioriterede sager, som skal gennemføres. Jeg vil dog omtale følgende samarbejdsmuligheder:
1.Intensivering af landbruget, hvilket omfatter udbygning af vandingsanlæg, støtte til veterinære tjenester, til kreditinstitutter og til arbejdsprogrammer for landbruget.2.Miljøbeskyttelse, hvilket omfatter støtte til skovforvaltning, fremme af en bæredygtig udvikling af land- og vandressourcer samt bekæmpelse af forurening i byerne.3.Samarbejde om et grundlæggende socialvæsen, hvilket omfatter acceptabel og pålidelig familieplanlægning, støtte til kvalitetsudvikling inden for grunduddannelserne og erhvervsuddannelserne, støtte til udvikling af reformer af sundhedsvæsenet og forebyggende sundhedspleje.4.Indsats til fordel for offentlige instanser og policyarbejde. Disse foranstaltninger vil omfatte en undersøgelse af tilflytningen til storbyområderne og Terai. Der er endvidere tale om støtte til demokratisering og decentralisering samt støtte til reformer af leje- og forpagtningsordninger.5.Samarbejde med små og mellemstore virksomheder. Deres muligheder skal også drøftes.Jeg tror og håber, at Parlamentet værdsætter disse ambitiøse målsætninger for de fremtidige forbindelser mellem EU og Nepal. Endelig vil jeg takke hr. Pettinari for en udmærket betænkning.

Formanden
Mange tak, fru Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Støtte til visse markafgrøder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0080/96) af Goepel for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1765/92 om indførelse af en støtteordning for producenter af visse markafgrøder (KOM(95)0497 - C4-0602/95-95/0265(CNS)).

Goepel
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror næppe, at jeg vil bruge alle mine fem minutter, hvilket på grund af det fremrykkede tidspunkt nok passer en og anden udmærket, og de, der kender mig, ved, at jeg plejer at holde mig til disse tider. I forbindelse med beslutningerne i Uruguayrunden har Den Europæiske Union i den såkaldte Blair House-aftale forpligtet sig til på udtagne arealer maksimalt at dyrke en bestemt mængde oliefrø til andre formål end konsum eller foderbrug. Baggrunden for denne ordning er følgende: Udtagningerne som led i landbrugsreformen i 1992 blev indført for at begrænse udbuddet af korn og oliefrø til konsum eller foderbrug. Dyrkning på disse arealer af bestemte landbrugsprodukter bestemt til andre formål end konsum eller foder er tilladt. Ved fremstilling af methylester af raps i den såkaldte »Biodiesel« udvindes der som biprodukt rapskager, der ligesom sojamel kan anvendes som dyrefoder. Disse foderstoffer konkurrerer imidlertid med bestemte foderstoffer hovedsageligt importeret fra USA. Den Europæiske Union har derfor i ovennævnte aftale forpligtet sig til at begrænse denne rapsdyrkning til andre formål end konsum eller foderbrug til en bestemt mængde, i dette tilfælde til 1 million tons sojamelækvivalent.
Det foreliggende forslag fra Kommissionen indeholder foranstaltninger til begrænsning af rapsdyrkningen for det tilfælde, at denne mængde sojamelækvivalent på 1 million tons overskrides. Alt efter beregningsmåde svarer denne mængde omtrentlig til et dyrkningsareal på 1.200.000 hektar rapsareal, hvilket man i Den Europæiske Union indtil nu ikke er kommet op på. Denne ordning influerer ikke på udgifterne i Den Europæiske Unions budget. Den tilladte maksimumsmængde på 1 million tons blev i 1995 med en produktion på 940 tons langtfra nået. Dette tal, der bygger på Kommissionens beregninger, er sandsynligvis alt for højt, fordi der er anvendt omregningskoefficienter, som ikke længere er relevante. For 1996 forventes der endog en nedadgående tendens på grund af den reducerede udtagningskvote.
Kommissionsforslaget, som derfor ved første øjekast synes fremlagt for tidligt, muliggør imidlertid på den anden side en vis sikker planlægning for producenterne. Forslaget bør derudover også ses og udnyttes som en mulighed for allerede på et tidligt tidspunkt at afstikke retningslinjerne for en øget anvendelse af vedvarende råstoffer. Det er også grunden til, at jeg må afvise ændringsforslag 3, da det går ud på, at der i tilfælde af en teoretisk overskridelse af den tilladte maksimumsmængde på 1 million tons sojaækvivalent i det følgende år eventuelt foretages en yderligere strafudtagning. Det er netop det, vi med denne betænkning, som jeg har forfattet, ønsker at undgå.
Om ændringsforslagene vil jeg gerne kort yderligere nævne følgende: Maksimumsgrænsen på 1 million tons gælder udelukkende for de biprodukter, der anvendes til konsum eller foderbrug. Mange biprodukter kan også anvendes til andre formål. Således udgør den rapsekstraktionsskrå, også kaldet rapskage, der udvindes ved ekstraktion af raps, ganske vist på den ene side et udmærket proteinfoder, men kan på den anden side eksempelvis også anvendes inden for alternativ energiproduktion eller i jordbrugsmæssig forstand til jordforbedrende foranstaltninger. Ændringsforslag 1 skal præcisere, at sådanne biprodukter, som anvendes til andre formål end konsum eller foderbrug, altså f.eks. til alternativ energiproduktion som biobrændsel eller humus, ikke medtages ved beregningen af den tilladte maksimumsmængde på 1 million tons. Dermed har vores landmænd chancen for at udvikle dette alternative brændsel inden for en bredere ramme, idet de ubegrænset kan dyrke raps på disse arealer.
Den koefficient, som Kommissionen anvender ved omregningen af rapsskrå og skrå af solsikkekerner til sojamelækvivalenter, men som efter mine oplysninger intetsteds er retligt bindende kodificeret, er for høj. Grunden hertil er, at forskydningen af sortsspektret for oliefrø i de senere år har ført til en nedsættelse af råprotein-/fedtindholdet. Ændringsforslag 2 tager højde for denne nye udvikling, idet det bindende fastlægges, at der anvendes lavere koefficienter. De foreslåede koefficienter er naturligvis talmæssigt gunstige, men i praksis på nuværende tidspunkt ikke gennemførlige. Alligevel foreslår vi, at disse koefficienter kontrolleres hvert år og så justeres efter forvaltningskomitéproceduren.

Hallam
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Goepel for hans udmærkede betænkning. Han har taget et meget kompliceret teknisk emne og gjort det forståeligt for os i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Han har sammensat en efter vor mening fremragende betænkning. Den får vor fuldstændige støtte.
Braklægning er en meget upopulær ordning, både blandt landmænd og i offentligheden i almindelighed. Vi må være fleksible på alle stadier. Det er en af grundene til, at vi i vor afstemningsliste vil sikre, at vi tager hensyn til nødvendigheden af fleksibilitet. Det er en af grundene til, at vi ikke vil kunne stemme for beslutningsforslaget fra Gruppen Nationernes Europa, som vi mener strider imod denne fleksibilitet.
Jeg er, som De ved, et medlem fra Storbritannien. Jeg kan ikke nu tage ordet her i salen uden at sige noget om krisen i landbruget i Storbritannien i øjeblikket. Jeg vil bede Dem bære over med mig, mens jeg meget kort fortæller Dem om nogle af de ting, der sker.
Mange af os med valgkredse i landdistrikterne har oplevet at se landbrugere, der har investeret deres liv, kapital og energi i deres virksomhed, ringe til os i de sidste uger, næsten med gråd i stemmen, og sige: «Hvad skal jeg gøre?« Den 20. marts blev virksomheder, der havde eksisteret i mange år, simpelt hen udslettet fra den ene dag til den anden. Nu har vi den 17. april, og jeg beklager dybt, at den britiske regering og Europa-Kommissionen synes at være gået i gang med megafon-diplomati om dette spørgsmål. Jeg vil anmode om, at alle involverede samles om forhandlingsbordet så hurtigt som muligt og får gjort en ende på krisen. 85 % af det britiske kødkvæg har aldrig oplevet et tilfælde af BSE. Vi kan se vore partnere på kontinentet øjnene og sige, at det er sikkert at spise britisk oksekød. Vi beklager dybt denne forfærdelige plet, der er sat på vor kødindustri.
Jeg tror ikke, at det er Kommissionen, der skal have hele skylden for denne forsinkelse. Jeg har en ubehagelig følelse af, at den britiske regering er ved at gå i gang med kampagnen forud for næste valg ved at bruge oksekødskrisen som et af sine hovedpunkter. Mit råd til den britiske regering er, ikke af valgtekniske årsager at tage den vej. Vil De ikke nok bruge deres sunde fornuft og sikre, at vi gør alt, hvad vi kan, for at få løst denne krise. Jeg siger til den britiske regering: Vil De ikke nok lade være med at bruge folks arbejdspladser og levebrød som indsats i et politisk pokerspil.

Schierhuber
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg gerne sige, at jeg er meget tilfreds med den fremlagte betænkning, og at den også for Østrig er af væsentlig betydning. Især ændringsforslag 1 bringer en længe tiltrængt afklaring i forbindelse med dyrkning af markafgrøder som f.eks. raps. Dette ændringsforslag gør det muligt, at de arealer, der ikke anvendes til levnedsmidler eller foderstoffer, men inden for det såkaldte nonfood -område til energiproduktion eller humus eller lignende, ikke indgår i beregningsgrundlaget. Deraf følger, at ikke blot kan biprodukter udnyttes fornuftigt, men der skabes også en tilskyndelse til at udnytte udtagne arealer til vedvarende råstoffer.
Østrig har længe haft gode erfaringer på dette område. Vi har her ikke blot anvendt energiplanter til opvarmningsformål, men også som smøremiddel eller som rapsmethylester og faktisk gjort glimrende erfaringer. Men jeg tror, at det i fremtiden vil være væsentligt, at vi i hele Europa finder en skattemæssig ordning for energi af biomasse, for det er den eneste miljøvenlige energiform. Jeg mener, vi skylder efterfølgende generationer, at der omsider bliver tale om nytænkning på dette område.
Med en regelmæssig kontrol af koefficienten tages der hensyn til de fremskridt, der jo gang på gang gøres med de nye rapssorter i avlen, og den højere olieandel. Begrænsningen på 1 million tons sojamelækvivalent træder derfor ikke i kraft så hurtigt og fører derfor ikke til begrænsninger for vedvarende råstoffers vedkommende.
Denne betænkning med ændringsforslag 1 svarer i sin udformning også til COPA's udtalelse og er efter min mening absolut nødvendig for en økologisk orienteret landbrugs- og energipolitik i Europa. Jeg støtter derfor den fremlagte betænkning, der er livsnødvendig ikke blot for Østrig, men også for Europa.

Goerens
Hr. formand, skæbnen har villet det således, at der praktisk taget var sammenfald mellem starten på produktionen af biobrændsel i europæisk landbrug og verdensmiljøkonferencen, som fandt sted i Rio for nogle år siden. Jeg siger netop skæbnen, for det opsving, der er sket inden for produktionen af biobrændsel, har netop sin oprindelse i gennemførelsen af reformen af den fælles landbrugspolitik, som igen blev nødvendiggjort af den kroniske skævhed på de fleste landbrugsmarkeder.
Princippet om anvendelse af olieholdige planter til andre formål end konsum er enkelt. I henhold til den gældende lovgivning skal en del af landbrugsarealet tages ud af drift. Imidlertid er det tilladt at dyrke oliefrø, der ikke er beregnet til konsum, på disse jorder. Den eneste ulempe er, at oliefrøene ikke som helhed kan anvendes til andre ting end konsum. Der bliver et biprodukt tilovers, den såkaldte rapskage, som kan anvendes til dyrefoder takket være det høje indhold af kvælstofforbindelser, hvilket er grunden til, at vore største konkurrenter på verdensmarkedet ønsker at begrænse denne produktion. Kommissionen tager højde for dette krav og de ændringsforslag fra Landbrugsudvalget, som afbøder dets virkninger.
Selv om jeg ikke har særlige problemer med at støtte teksten i den form, Landbrugsudvalget har givet den, vil jeg imidlertid benytte lejligheden ved denne forhandling til at opfordre Kommissionen til i højere grad at fremme alternative produktionsformer, herunder energiproduktion.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, hr. Goepel, vi støtter Deres betænkning. Vi deler den opfattelse, at vi, hvad angår såvel dyrkning som omregningsnøgle, må indføre denne ordning. Jeg vil derfor ikke komme nærmere ind på dette, men bruge mine to minutter til at tage stilling til udtagning af arealer som sådan. De ved, at udtagning af arealer også oprindeligt blev indført af Kommissionen som et økologisk moment. Det har vi bevæget os langt bort fra, og det forhold, at vi nu må dyrke vedvarende energistoffer, har jo heller ikke noget med det økologiske moment at gøre. Raps, som det her specielt drejer sig om, er jo ikke nogen økologisk afgrøde, i hvert tilfælde ikke i praksis, sådan som den dyrkes nu.
Derfor vil jeg, når vi nu stemmer for Deres forslag, bede Dem om at tage vores gamle idé om at dyrke kløver, altså leguminoser, til foderbrug op til genovervejelse. Vores logik er jo den samme. Også her har vi en non-foodproduktion, men med et foderstof som biprodukt. Det er jo netop med hensyn til dette problem, amerikanerne har grebet ind. Hvis vi inden for denne ramme frigav dyrkning af leguminoser til foderbrug, ville vi få den samme effekt, men en stærkere økologisering. Hvis vi derudover forsøger at bruge denne afgrøde i sædskiftet i forbindelse med rotationsudtagning, ville vi desuden få kvælstofvirkningen for den efterfølgende afgrøde, og det ville alt i alt betyde en besparelses- og foderstofmulighed for landbrugene. Med en fleksibel udtagningskvote ville vi endvidere have muligheden for hele tiden at spørge os selv: Hvor meget fjerner vi fra markedet, og hvor meget frigiver vi til foderbrug? Jeg håber, at Deres gruppe også engang kan nærme sig denne tanke, ikke bare sådan som modydelse, fordi vi stemmer for Deres forslag, men fordi det er fornuftigt, det vi siger!

Barthet-Mayer
Hr. formand, kære kolleger, i Blair House-aftalen blev produktionen af rapskage fra dyrkning af udtagne arealer i Den Europæiske Union fastsat til 1 million tons sojamelækvivalent. Disse vegatabilske produkter spiller i dag en vigtig rolle. Jeg skal forklare, hvad jeg mener: på den ene side er Europas selvforsyningsgrad med proteiner til dyrefoder i klar tilbagegang, eftersom den blot er på 29 %. På den anden side vil efterspørgselen efter produkter af vegetabilsk oprindelse til dyrefoder stige i denne krisesituation, som vi oplever i øjeblikket på grund af kogalskaben, idet det er forudsigeligt og sandsynligt af brugen af kød- og benmel vil blive begrænset eller endog helt forbudt.
Det ville være utrolig beklageligt, hvis europæisk kvægopdræt berøves en proteinkilde, der er i overensstemmelse med GATT-aftalen. Der er derfor i samme ånd logisk at tilslutte sig forslaget fra ordføreren hr. Goepel (som jeg i øvrigt ønsker tillykke med betænkningen), i henhold til hvilket biprodukter, der er beregnet til andre formål end dyrefoder, såsom fremstilling af biobrændsel eller bioorganiske stoffer, der bruges som humus til jordforbedring, holdes uden for denne kvote.
I øvrigt går ændringsforslag 5, som er udtryk for holdningen hos eksperterne i det franske landbrugsministerium, som blev accepteret af de 15 medlemsstater i Rådet, og som er baseret på fælles kriterier for det videnskabelige og faglige miljø, også i retning af en bedre anvendelse af kvoten for hele Den Europæiske Union. Det foreslås, at der foretages en ny vurdering af ækvivalenssatserne mellem sojamel og raps- eller solsikkekage. Det er klart, at satserne skal være afhængige af disse planteprodukters specifikke sammensætning på den ene side og deres næringsværdi takket være deres reelle fordøjelighed på den anden side.
Afslutningsvis foreslår jeg således på min gruppes vegne at følge ordføreren hr. Goepels forslag og stemme for ændringsforslag 5, som gør det muligt at optimere GATT-kravene til det europæiske landbrug.

Berthu
Hr. formand, ved Blair House-aftalerne var Den Europæiske Union svag nok til at acceptere et loft over de industrielle udtagninger, det vil sige arealer, der anvendes til afgrøder, der ikke er beregnet til konsum, men til industriel brug, for eksempel fremstilling biobrændsel, uden at vore amerikanske partnere blev underlagt samme begrænsning.
Inden for denne første begrænsning udviste Unionen en svaghed, som var endnu mere ubegrundet end den første, idet den lod sig påtvinge endnu et loft: et loft over biprodukter af oliefrø, som dyrkes på denne måde, hvilket indirekte indebærer en begrænsning af produktionen af selve frøene, selv om de endnu en gang udelukkende produceres til yderst vigtige og prisværdige formål såsom fremstilling af grønt brændsel eller biologisk nedbrydelig emballage.
Disse lofter, som blev påtvunget af den stærkeste part, udtrykkes for de forskellige afgrøders vedkommende i en fælles regneenhed, nemlig tons sojamelækvivalent. Men for at foretage disse beregninger må man have omregningssatser for den enkelte produktion.
I første halvår 1995 forelagde Kommissionen et for-projekt til en ækvivalensskala baseret på restindholdet af proteiner og fedtstoffer i biprodukterne. Imidlertid har Rådets ekspertgrupper og forvaltningskomitéerne enstemmigt udtrykt forbehold over for disse koefficienter, idet man mente, at de rette kriterier ikke var anvendt, og at resultatet endvidere var til alt for stor skade for vore landmænd, uden at man i netop den sammenhæng kunne pege på, at dette skulle være nødvendigt i henhold til vore internationale forpligtelser. Der er så at sige tale om en sanktion, som ensidigt pålægger os selv.
Det viser sig, at Parlamentet i dag er blevet forelagt forslaget til Rådets forordning, der sigter på at indføre et kontrolsystem for lofterne. Her er en mulighed for, at Parlamentet kan foreslå indførelsen af mere rimelige koefficienter. Det er meningen med vores ændringsforslag, som supplerer hr. Goepels fremragende betænkning, og som indeholder omregningskoefficienter baseret på langt mere relevante og videnskabeligt underbyggede kriterier end dem, der foreslås her. Eftersom disse lofter vedrører biprodukter, som man frygter vil blive anvendt til dyrefoder eller til menneskeligt konsum, er de relevante kriterier knyttet til næringsværdien, for eksempel det gennemsnitlige proteinindhold som foreslået af forskellige videnskabelige forskningsinstitutter som INRA eller det landbrugsvidenskabelige institut ved Paris-Grignon.
Hvis ændringsforslag 5 bliver vedtaget, vil Fællesskabet, selv om det er låst fast af GATT-kravene, alligevel, på de industrielle udtagninger, kunne producere op til 3, 1 million tons rapsfrø eller 3, 6 millioner tons solsikkefrø svarende til en stigning på 20 % i forhold til Kommissionens oprindelige forslag. Dette resultat ville gøre det muligt at gøre den aktuelle situation mere udholdelig på kort sigt for vore landbrugere, men naturligvis må Fællesskabets mål på længere sigt være at rette op på den oprindelige fejl og på den ene eller anden måde få fjernet selve loftet.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne give udtryk for alt det gode, vi mener om hr. Goepels betænkning om dette spørgsmål. Jeg vil imidlertid gerne bemærke, at grænsen på en million tons biprodukter af oliefrø, som blev fastlagt i Blair House i 1992, nu helt åbenlyst er til skade for Det Europæiske Fællesskabs interesser.
Vi kan konstatere, at den krise, som kogalskaben har fremkaldt, sandsynligvis vil sætte ny gang i markedet for sojakage, hvilket vil favorisere de amerikanske produkter, naturligvis til skade for Europa, eftersom Europa har pålagt sig selv en begrænsning, som vores kollega hr. Berthu helt rigtigt var inde på for lidt siden, måske på en lidt voldsom måde, men alligevel helt korrekt.
Importen vil uden tvivl stige i modsætning til, hvad Kommissionen påstår. Allerede i 1995 var der en mangelsituation, og vi kunne have eksporteret, eftersom priserne på verdensmarkedet var højere end priserne på det europæiske marked. Men på det tidspunkt havde Kommissionen belagt korneksporten med afgifter.
Det virker faktisk, som om den politik, Kommissionen fører år efter år, strider mod de europæiske interesser og favoriserer USA, og man kan ikke undgå at føle et vist ubehag over for denne situation.

Mulder
Hr. formand, allerførst også min kompliment til hr. Goepel for den omhyggelige måde, hvorpå han har formuleret sin betænkning. Som det er fremgået af diskussionerne i landbrugsudvalget, kan vi støtte hans ændringsforslag. Jeg er frem for alt spændt på at erfare Kommissionens reaktion på ét af ændringsforslagene: Hvordan stiller Kommissionen sig til brugen af biprodukter til andre formål end konsum eller foderbrug? Hvad er Kommissionens holdning til at bruge disse biprodukter inden for energiproduktionen?
Et andet aspekt i denne forbindelse er, at anvendelsen af biobrændsel overalt i Europa har taget en himmelflugt. Det kunne være, fordi en stor del af de braklagte jorder bliver brugt til dyrkning af olieholdige planter. Det kunne også være, fordi der indirekte ydes subsidier. Nu har der, hvis jeg er rigtigt underrettet, på Ministerrådets bord i år og dag ligget et forslag fra Kommissionen om fremme af anvendelsen af biobrændsel gennem afgiftsnedsættelse. Jeg vil spørge Kommissionen: Hvordan står det til med dette forslag? Det er da immervæk sådan, at Kommissionen ønsker at fremme anvendelsen af disse produkter. Sandsynligvis vil produktionen af olieholdige planter til fremstilling af biobrændsel blive begrænset, fordi braklægningen begrænses. Hvilke alternative foranstaltninger kan Kommissionen foreslå i fremtiden, så vi undgår, at tilskyndelse til anvendelse af denne råvare går tabt? Det er to konkrete spørgsmål.

Gradin
Hr. formand, hr. Goepel og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har i fællesskab udarbejdet en konstruktiv betænkning, som jeg ønsker tillykke med.
Kommissionens forslag er fremlagt på grundlag af punkt 7 i aftalememorandummet mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Amerikas Forenede Stater inden for rammerne af GATT vedrørende visse oliefrø. I henhold hertil skal Fællesskabet vedtage passende justeringsforanstaltninger inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik. Det gælder biprodukterne fra dyrkning af visse oliefrø på udtagne arealer. Hvis produktionen overstiger 1 million tons sojamelækvivalent om året, skal der indføres særlige foranstaltninger.
Kommissionens forslag sigter på at maksimere de europæiske landmænds muligheder for at dyrke de oliefrø, som er omfattet af aftalememorandummet. Samtidig skal vore internationale forpligtelser overholdes til punkt og prikke.
I ændringsforslag 1 foreslås det, at tærsklen på 1 million tons kun skal gælde de biprodukter, som anvendes til foder og levnedsmidler. Andre anvendelsesområder, herunder energiproduktion eller anvendelse som humus, berøres ikke. Kommissionen accepterer således denne ændring.
Hensigten med ændringsforslag 2, 4 og 5 er, at Rådets forordning skal indeholde de koefficienter, som skal anvendes for at omregne mel af raps og solsikkefrø til sojamelækvivalent. Eftersom dette tydeligvis er et teknisk spørgsmål, tror jeg, at det var mere hensigtsmæssigt at overlade dette til forvaltningskomitéen. I ændringsforslag 3 foreslås det, at sanktioner skal gennemføres året efter overskridelsen. Ifølge Kommissionens forslag skal sanktionerne indføres samme år som overskridelsen. På den måde tager man på en tydeligere måde hensyn til aftalememorandummet. Desuden forebygger man større udsving i udbuddet fra år til år. Kommissionen kan således ikke acceptere den ændring.

Formanden
Mange tak, fru Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

G7-gruppens møde om beskæftigelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om resultaterne af G7-gruppens møde om beskæftigelse den 1.-2- april 1996 i Lille.

Gradin
Hr. formand, den 1. og 2. april mødtes arbejds-, økonomi-, handels- og finansministrene fra G7-landene med formanden og kommissærerne fra Den Europæiske Union i Lille for at drøfte det altoverskyggende beskæftigelsesproblem.
Gruppen nåede frem til et antal meget vigtige konklusioner, som det glædede Kommissionen meget at notere sig. Jeg tror, at den vigtigste konklusion, der blev enighed om blandt de syv mest udviklede industrilande, var, at vort mål må være både at få økonomisk vækst og almindelig velstand, og at det ikke bør være nødvendigt at vælge mellem højere arbejdsløshed og voksende økonomisk ulighed. Jeg understreger dette, for det har været en udbredt opfattelse, at der herskede forskelle mellem de europæiske regeringers og De Forenede Staters synspunkter, mens realiteten er, at begge parter er enige om, at de må tilpasse deres politik for at nå det fælles mål at forbedre beskæftigelsessituationen.
Topmødet enedes om, at dette ikke ville være let, fordi der ville være behov for vidtrækkende reformer, men at disse ville være så meget mere effektive, hvis de fik udbredt støtte, og hvis arbejdstagere og arbejdsgivere blev aktivt involveret.
Det andet væsentlige punkt, de fremhævede, var, at vi for at nå vort mål må sikre en stærk økonomisk vækst og strukturelle reformer, hvilket kræver en velafbalanceret blanding af makroøkonomiske og beskæftigelsesmæssige politiske initiativer. De fremsatte en stærk erklæring om menneskelige ressourcer, som bekræftede, hvad vi allerede ved og tror, at det er lige så afgørende at investere i mennesker som at investere i kapital, og at de økonomier, der får succes i fremtiden, vil være dem, der fokuserer på det lange perspektiv ved at investere intensivt i uddannelse af deres arbejdstagere. Men de standsede ikke her, de gik et skridt videre og sagde, at hver arbejdstager bør have adgang til erhvervsuddannelse og avancementsmuligheder for at kunne tilpasse sig til de økonomiske og teknologiske forandringer.
For det tredje fremsatte de en stærk erklæring om nødvendigheden af at forhindre og bekæmpe social udelukkelse. Problemet for de arbejdstagere, der finder det vanskeligt at tilpasse sig til arbejdsmarkedet, kan ikke - og vil ikke - blive løst, så længe de fortsat og i stigende grad føler sig usikre på deres løn og deres livsbetingelser.
Endelig vil jeg gerne understrege, at mødet af G7-medlemmer var karakteriseret ved åbenhed over for forandringer, ikke ved et ønske om at skabe skranker, men snarere om at give mulighed for at konkurrere i verdensøkonomien. De erkendte alle nødvendigheden af energisk at forfølge en frihandelspolitik og opfordrede handelsministrene til at opretholde initiativet i liberaliseringen af handelen igennem WTO og dens konference i Singapore.
Samtidig noterede G7-landene sig vigtigheden af uændrede basale arbejdsnormer i hele verden, og anerkendte derved fagforeningernes og mange regeringers bekymringer. I denne forbindelse henviste de til færdiggørelsen af undersøgelser foretaget af OECD og ILO og de sociale dimensioner af den internationale handel.
Konklusionerne for dette topmøde tjener til at bekræfte denne strategi, som Den Europæiske Union har udviklet i forlængelse af Det Europæiske Råds møder i Essen, Cannes og Madrid og Det Europæiske Råds samlede strategi, der bør støttes, og vi bør benytte dette signal som en mulighed til at gå videre og udrette endnu mere.

Katiforis
Hr. formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe støtter alle reelle - og jeg understreger reelle - initiativer til imødegåelse af arbejdsløshedsproblemet. Såfremt det franske formandskabs Lille-initiativ kan betragtes som reelt, kan man regne med vor støtte. Såfremt det er en fortsættelse og forlængelse af den sædvanlige retorik om arbejdsløsheden, hvis eneste formål er at samle stemmer op til et valg, er vi nødt til at understrege, at arbejdsløshedsproblemet er alt for alvorligt til, at det kan imødegås med retorik alene. Det er heller ikke nok, at man fra tid til anden arrangerer et forum på højeste plan, hvor den politiske ledelse fra de økonomisk stærkeste lande mødes til gensidig information, et slags seminar, hvor det er meningen, at vi skal fortælle hinanden om vore fremskridt; men hvor det altid ender med, at vi fortæller hinanden om vore mislykkede forsøg på at bekæmpe arbejdsløsheden.
Hvad arbejdsløsheden angår, er seminarer passé. Det er sandt, at det er lykkedes nogle økonomier i G7-gruppen at få et lavere arbejdsløshedsniveau end andre. Denne succes - som ganske vist har kostet en tyve år lang fastfrysning af arbejdstagernes løn, og jeg tænker naturligvis på det forholdsvis lave arbejdsløshedstal i USA, der som bekendt hænger sammen med arbejdstagernes konstante lønniveau gennem tyve år - skyldes grundlæggende institutionelle forskelle, som ikke uden videre overføres via en kontakt mellem lederne, og hvis vi antager, at de skal overføres - sådan som kommissæren gav udtryk for - eksisterer der ingen aftale om, at vi skal følge den pågældende metode. Tværtimod. Det lyder alt sammen meget godt; men hvad sker der i praksis?
Vi forventer noget mere af mødet mellem G7-gruppens ledere. Vi har brug for foranstaltninger, ikke kun drøftelser. Lille-mødet var rigt på drøftelser, men fattigt på foranstaltninger. Ganske vist er det positivt, at mødets analyser går i den rigtige retning. G7-gruppens ledere var splittede med hensyn til teorien om, at vækst kan fortsætte, samtidig med at der er arbejdsløshed. Kommunikeet understreger, at en grundlæggende forudsætning for at bekæmpe arbejdsløsheden er hurtigere vækst. Det er vi enige i. En hurtigere vækst end den nuværende er uden tvivl en betingelse for, at en del af de arbejdsløse kan komme i arbejde. Desværre har kommunikeet ingen tilføjelse om, at hurtigere vækst kan opnås meget nemmere i dag set ud fra en inflationsmæssig synsvinkel, idet den inflatoriske tendens, vi havde tidligere, er for nedadgående, og det giver os mulighed for at opmuntre økonomien til hurtigere vækst, både valutarisk og finansielt.
Dette er et fornuftigt synspunkt, som kommer til udtryk i hvidbogen, og kommissæren konstaterer også ganske rigtigt, at G7-gruppen bekræfter Den Europæiske Unions strategi. Problemet er, at det ikke er nok, at de politiske ledere mødes og lykønsker hinanden. Det gælder om at få bekræftet disse politikker i det virkelige liv, og for at det kan ske, må vi naturligvis turde gennemføre dem, hvad vi ikke gør, ikke engang i forbindelse med hvidbogen. Og som De ved, fru kommissær, må Kommissionens rapport om den økonomiske situation i Europa erkende, at hvidbogens mål om reduktion af arbejdsløsheden til det halve inden år 2000 ikke kan nås med de nuværende politikker.
De 7 lande kunne faktisk godt bidrage til hurtigere vækst, eftersom hurtigere vækst kommer af stigende investeringer. For Europas vedkommende har vi sagt, at investeringstakten bør stige fra 18 % til 25 %. Det er også, hvad hvidbogen siger. En international samordning af den makroøkonomiske politik - som regeringerne ganske vist ikke ønsker på nuværende tidspunkt, og som sandsynligvis heller ikke er mulig i det nødvendige omfang - ville kunne hæve investeringsniveauet. En sådan samordning er ikke mulig; men der kan træffes forskellige foranstaltninger, som kan begrænse anvendelsen af kapitalen til spekulation og opmuntre anvendelsen af den til reelle investeringer, det være sig skattemæssige foranstaltninger og foranstaltninger til bekæmpelse af valutamæssig ustabilitet. Alle sammen foranstaltninger, som kun kan træffes på globalt plan, så de ikke bruges af den ene gruppe lande mod den anden.
På denne baggrund gennemføres også de strukturelle foranstaltninger til bekæmpelse af arbejdsløsheden, og alle disse ting kan hjælpe, men vi må ikke tro, at vi kan starte med at gøre markederne mere fleksible og ud fra dette sætte økonomien i sving, for det ville være det samme som at spænde hesten bag vognen. I en økonomi med en hurtig vækstrate vil vi kunne gøre markederne fleksible og uddanne arbejdstagerne bedre, og alt dette vil øge økonomiens vækstrate yderligere. Men vi kan ikke starte med disse ting. Vi er nødt til at starte med en systematisk finansiel og valutarisk indsats, hvis vi vil hæve vækstraten. De andre ting må så følge efter og hjælpe til.

Schiedermeier
 Hr. formand, kære kolleger, lad mig drage følgende konklusioner af G7-gruppens møde i Lille. 18, 3 millioner registrerede arbejdsløse i Den Europæiske Union udgør en fare for den sociale fred. Bekæmpelsen af arbejdsløsheden er ikke noget rent nationalt problem. Den skal tværtimod som følge af den indbyrdes afhængighed mellem de enkelte landes økonomier bekæmpes på europæisk plan og på verdensplan. Den udløses af følgende faktorer: stigningen i ekstraomkostninger i forbindelse med løn, faldet i investeringerne og uligevægten mellem udbud og efterspørgsel af arbejdspladser.
Den økonomiske vækst er i dag ikke stor nok til at reducere arbejdsløsheden. Den basale arbejdsløshed og dermed antallet af langtidsarbejdsløse stiger fra lavkonjunktur til lavkonjunktur. Fattigdom og gældsætning i udviklingslandene har negativ indflydelse på eksporten. Den internationale konkurrenceevne påvirkes i dag i afgørende grad af erhvervslivets innovationsevne. Teknologifjendtligheden i nogle dele af Europa - især fra De Grønnes side - bringer den i fare. Vi har brug for veluddannede arbejdstagere, en veludbygget infrastruktur og gode rammebetingelser for at fremme innovationer.
Jeg må konstatere, at dette topmøde ikke, lige så lidt som mange tidligere, har truffet nogen konkrete foranstaltninger til afhjælpning af den store arbejdsløshed, og jeg opfordrer derfor G7-gruppen til at sørge for, at der bliver skabt følgende forudsætninger: 1. Sikring af, at markedsmekanismerne fungerer optimalt. 2. Skabelse af et gunstigt klima for opsparing og investeringer ved hjælp af skattesystemet. 3. Forøgelse af ressourcetildelingen til teknologisk forskning og styring heraf. 4. Fremme af industriproduktionen inden for højteknologien ved fastlæggelse af normer og styring af det offentliges ordregivning. 5. Bedre koordinering af industripolitiske foranstaltninger og handelspolitiske skridt over for tredjelande. 6. Særlig hensyntagen til små og mellemstore virksomheder ved udarbejdelse af ordninger og fælles handlingsprogrammer for at tilgodese deres særlige behov. 7. Gennemførelse af en trafikpolitik, der også tager sigte på udviklingen af trafikmidler som et nødvendigt instrument til udbygning af handlen med tredjelande.
Jeg understreger udtrykkeligt, at der stadig er store muligheder for skabelse af arbejdspladser inden for sundhedsvæsenet, på omsorgsområdet, inden for turisme, kultur og miljø samt erhvervsmæssige serviceydelser.
En yderligere vigtig forudsætning er, at der sker en afbureaukratisering. Der stilles særligt krav til arbejdsmarkedets parter på følgende områder: Opkvalificering af arbejdstagerne, mere fleksible arbejdstider og nedbringelse af ekstraomkostninger i forbindelse med løn, især for lavere kvalificerede arbejdstagere.
Hr. formand, jeg bruger også det minut, som talsmanden for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har fået.
Staterne i Den Europæiske Union må forstærke deres anstrengelser. Ved ydelse af tidsbegrænsede løntilskud til langtidsarbejdsløse, ved forbedring af den offentlige arbejdsformidlings effektivitet, ved støtte til nye produkter og serviceydelser, indtil de er modne til at klare sig på markedet, især økonomisk støtte til små og mellemstore virksomheder, ved forbedring af uddannelses- og videreuddannelsessystemerne, ved en fælles beskæftigelsespolitik.
Jeg glæder mig over den franske præsidents initiativ til at animere G7-landene til at føre en fælles beskæftigelsespolitik og beklager, at det desværre på ingen måde er lykkedes. Derfor anbefaler jeg, at man i fremtiden tager afstand fra den slags topmøder, som kun vækker falske forhåbninger hos de arbejdsløse, så længe de ikke fører til nogen praktiske resultater.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, fru kommissær, jeg glæder mig over, at G7 så udførligt har drøftet beskæftigelsessituationen, men jeg finder det dog noget magert, hvis der kun kommer det ud af det, som vi allerede ved, nemlig at vi skal sørge for økonomisk vækst og større velfærd.
Jeg ser da også dette møde som et første skridt på vejen, og jeg finder, at G7 må drage en række konklusioner. Jeg har en række spørgsmål.
Er det muligt at foretage en dybtgående, sammenlignende undersøgelse af den rolle, som skatter og sociale sikkerhedssystemer i Unionen og de andre G7-stater spiller, så vi kan se hvilken indflydelse, de forskellige systemer har? Vi har, når alt kommer til alt, en betydelig større arbejdsløshed i Unionen end i USA og Japan.
Mit andet spørgsmål er: Hvilken rolle vil Unionen i virkeligheden spille i den globale debat om solidaritet mellem mennesker i form af omsorg for social sikkerhed og miljø, for eksempel under de kommende verdenshandelsforhandlinger?
Jeg mener, at hvis Unionen ikke sørger for det, kommer det ikke på dagsordenen på den rette måde. Unionen har en social model at forsvare eller at tabe.
Til slut vil jeg yderligere henlede Deres opmærksomhed på de finansieringssystemer for mindre og middelstore virksomheder, som findes i Europa. I Amerika findes der mange flere muligheder for iværksættere og for de mindre og middelstore virksomheder i kraft af den måde, som pensionsfonde og banker er parate til at finansiere disse på. Jeg byder i den forbindelse Lieseprogrammet velkomment, men jeg ser det dog kun som et første skridt. Eftersom jeg endnu har tid, vil jeg gerne forelægge en anden sag. Det er de videregående uddannelser.
Hr. Delors har i en netop fremkommet rapport sagt, at 6 % af BNP bør anvendes til videregående uddannelser, og det er der mange medlemsstater, der endnu ikke lever op til. Jeg efterlyser en ekstra indsats her.

Theonas
Hr. formand, jeg har svært ved at forstå, hvor både Kommissionen og G7-gruppen får deres optimisme og tilfredshed fra, når det drejer sig om bekæmpelsen af arbejdsløshedsproblemet.
Det kan godt være, at G7-gruppen bekræftede Den Europæiske Unions synspunkter og politik. Men den virkelighed, som EU-borgerne lever i, og selve arbejdsløshedssituationen i Europa bekræfter den ikke. Det bliver mere og mere tydeligt, at den nuværende - men også den forventede - vækst ikke er tilstrækkelig til, at den kan føre til øget beskæftigelse. Det forekommer derfor ikke særlig sandsynligt, at arbejdsløsheden vil vokse mindre i de nærmeste år, og dette er resultatet af den politik, som følges både af Den Europæiske Union og af de øvrige kapitalistiske industrilande.
Jeg vil gerne stille kommissæren et par spørgsmål:
Hvor meget anslås det, at en reduktion af de såkaldte ikke-lønmæssige udgifter, dvs. arbejdspladsens bidrag til social sikring, vil kunne øge de europæiske virksomheders konkurrenceevne?
Over for hvilke lande vil konkurrenceevnen blive styrket? USA eller de nye industrilande i Fjernøsten? Hvilke lande er der tale om?
Eller forholder det sig sådan, at de europæiske virksomheders konkurrenceevne på grund af denne politik bliver et rent europæisk anliggende, så det vil være de store multinationale virksomheder, der styrkes i den europæiske konkurrence, og de små og mellemstore virksomheder, der bliver taberne?
Hvor meget vil en sådan styrkelse reelt bidrage til større beskæftigelse og mindre arbejdsløshed?
Og endelig, kan Kommissionen indse, at en nedsættelse af arbejdstiden uden lønnedgang vil kunne bidrage til arbejdsløshedsbekæmpelsen og give os en konkret foranstaltning i stedet for de pæne ord, som de europæiske borgere betragter med større og større skuffelse, og som får dem til at tage afstand fra Unionens politik?

Wolf
Hr. formand, jeg må sige, og det tror jeg ikke, sker ret tit for mig, jeg mangler faktisk ord. Den højeste prioritet, der understreges overalt, nemlig massearbejdsløshedsskandalen, bliver her behandlet som en slags appendiks til mødet. Her stiller fru Gradin sig op - undskyld, at jeg omtaler Dem på den måde - og udtrykker sin glæde over resultaterne af et topmøde, som der efter den almindelige opfattelse ikke er kommet noget ud af.
Jeg må sige, at det er en svær mundfuld at sluge! Fru Gradin, hvorfor gør Kommissionen og Fællesskabet ikke noget energisk for, at emnet bliver behandlet i FN's Økonomiske og Sociale Råd? Har De endnu ikke fået øje på, at der i modsætning til OECD-filosofien, der tager sigte på at skabe working poor i stedet for arbejdsløse, findes en anden strategi, der følges af ILO, ECE og UNDP og tager sigte på at fremme en social og bæredygtig udvikling? Vil Kommissionen ikke omsider tage stilling i denne diskussion?
Hvilken model for en europæisk, aktiv, selvstændig politik til overvindelse af massearbejdsløsheden ønsker vi omsider at omsætte i handling? Det hedder sig, at den har højeste prioritet, og så fortsætter man bare med en politik, der prioriterer anderledes, prioriterer handel og vækst højst, oven i købet profitvækst, og det i en situation, hvor, som Keynes siger, dødshjælp til de mennesker, der lever af deres renter, ikke til dem, der lever af deres folkepension, men dødshjælp til den selvstændiggjorte pengekapital er den eneste løsning i den nuværende krise. I denne situation kan vi da ikke blive ved med at fastholde disse forkerte målsætninger. Hvad kommer der så ud af Santerpagten? Bliver det så til noget med den, når nogle medlemsstater allerede har gjort det klart, at de ikke vil være med? Skal der føres beskæftigelsespolitik uden penge? Finansministrene var slet ikke med i Lille! Skal der føres beskæftigelsespolitik uden en økologisk-solidarisk reform af skattesystemet? Det er spørgsmål, som det haster med at få taget op af Kommissionen, og hvor vi nu omsider må holde op med alt det hykleri!

Leperre-Verrier
Hr. formand, jeg har indtryk af, at det seneste G7-møde fandt sted i samme atmosfære af ligegyldighed som vores forhandling her til formiddag. Ikke desto mindre kunne tæt ved 20 millioner europæere uden arbejde med en ungdomsarbejdsløshed på næsten 20 % have fået de vestlige magter til at udvise en smule vilje og opfindsomhed. I stedet er det endnu en gang ultraliberalismens fortærskede trosbekendelse, der har domineret debatten. Amerikanerne udpegede de sociale rettigheder som en arbejdsløshedsskabende faktor, som om de havde glemt, at 40 millioner mennesker i deres eget land også er berørt af fattigdom og udstødelse.
Fru kommissær, De ved, hvor meget vi her i Parlamentet lægger vægt på opbygningen af et socialt Europa, hvor man er bevidst om borgernes velfærd og garanterer dem et mindstemål af social beskyttelse. Så sent som i onsdags ved forhandlingen om konferencen i Torino understregede vi endnu en gang nødvendigheden af dette. Så kommer De og fortæller os om konklusionerne af topmødet i Lille, hvilket vi takker Dem for, men jeg vil gerne høre lidt om Kommissionens holdning i denne sag, navnlig med hensyn til udviklingen af nye former for lønnede aktiviteter og nye teknologipoler. Kort sagt, hvordan kan man kombinere teknologisk fornyelse, beskæftigelse og de sociale landvindinger?

Berthu
Hr. formand, konklusionerne af G7-topmødet, som fandt sted i Lille i begyndelsen af april måned, drejer helt klart industrilandene i retning af en amerikansk inspireret økonomisk politik, som er beregnet på at skabe øget beskæftigelse på bekostning af fleksibiliteten på arbejdsmarkedet, men hvis målsætning desværre også kan beskrives på en anden måde: langsomt at sænke vores sociale standard og bringe den ned på et langt lavere niveau, hvilket er kravet i henhold til en internationalisering, som vi ikke har formået at kontrollere.
Stadig flere europæere mener, at Bruxelles-politikken ser ud til at have til formål at smadre de nationale særtræk for at bane vejen for denne internationalisering og give den lettere spil. Så i stedet for at beskytte os er Bruxelles-politikken en stiltiende allieret med modstanderne af vore samfund, vor livsform, vore nationer.
Stillet over for denne alvorlige anklage svarer man os ofte, at det bedste forsvar for de europæiske lande vil være, at forbedrer deres konkurrenceevne. Men det er desværre kun delvis rigtigt. Mener Kommissionen, at prisen på arbejde i Europa vil kunne blive konkurrencedygtig i forhold til prisen i de nyindustrialiserede lande? Mener den, at den ved at flytte de nationale virksomheder favoriserer Europas konkurrenceevne? Hvordan regner den ellers med at genetablere en fællesskabspræference, der ikke forhindrer, men derimod sikrer en vis disciplin ved internationaliseringen?

Nußbaumer
Hr. formand, fru kommissær, jeg taler også på hr. Schreiners vegne. De i dag afgivne erklæringer tydeliggør ganske vist Kommissionens klare hensigt om at gøre beskæftigelsesspørgsmålet til et centralt emne i kommissionsarbejdet. Men der mangler konkrete foranstaltninger, og almindeligheder fører ikke til noget som helst. Især det krav, der gang på gang fremsættes fra De Grønnes og socialdemokraternes side om at inddrage beskæftigelsesspørgsmålet som et yderligere kriterium for Den Europæiske Monetære Union ville vise sig at være en fatal fejltagelse for ØMU og få arbejdsløsheden til at stige endnu mere. Det samme gælder for opsparingsordninger uden en samtidig strukturreform.
For mig at se er det derfor ikke så meget manglende politisk vilje i Den Europæiske Union, der hindrer en effektiv bekæmpelse af den høje arbejdsløshed, men snarere de enkelte medlemsstaters manglende vilje til at tilpasse de økonomiske og socialpolitiske rammebetingelser til den internationale konkurrences vilkår. Jeg tænker her på de i Europa ekstremt høje lønomkostninger ud over den direkte arbejdsløn, høje skatter, overreguleringer og det mere eller mindre overhåndtagende bureaukrati i de enkelte lande.
Med forordninger og hensigtserklæringer skaber vi ikke nogen arbejdspladser. Det er kun konkurrencedygtige rammebetingelser og deraf følgende optimistiske, risikovillige virksomhedsejere og ikke klynkende velfærdsborgere, der skaber disse arbejdspladser. Fru kommissær, hvilke konkrete forslag foreligger der fra Kommissionens side til sænkning af de i alle medlemsstater alt for høje lønomkostninger ud over selve arbejdslønnen, f.eks. ved hjælp af et økoskattesystem?

Gillis
Hr. formand, jeg ville bare gerne stille spørgsmålet en gang til: Hvordan kan vi puste nyt liv i verdensøkonomien og i særdeleshed i EU's økonomi? Vi taler alle meget om arbejdsløshed og jobskabelse. Men realiteten er efter min opfattelse desværre en helt anden. Høje omkostninger i EU, mangel på konkurrencedygtighed i EU, måske endda stordriftsfordele i EU sammen med ny teknologi, moderne metoder og andre nye initiativer driver beskæftigelsesniveauet ned og ikke op. Miljøet gør det langt mere vanskeligt at forøge beskæftigelsesniveauet.
Jeg spørger Kommissionen: Hvordan kan vi gøre noget ved dette? Vi kan jo ikke stille uret tilbage. Samfundet må fortsætte med at gå fremad og gøre fremskridt. Enhver borger i Europa vil gerne se dette ske. Man må gøre sig alle mulige bestræbelser for at få udvikling, men desværre er der modstand imod denne holdning. Den møder modstand fra miljøfolkene. Jeg vil ikke sige, at vi ikke skal tage hensyn til miljøspørgsmål - naturligvis skal vi det. Men alle synes at ville modsætte sig og forhindre udvikling og bestræbelser for at få noget gjort.
Så jeg vil gerne spørge Kommissionen: Er der noget, man kan gøre, kan De forene disse modsætninger? Ser Kommissionen overhovedet på denne side af argumentet. Jeg siger dette med al mulig respekt, fru Gradin, men det forekommer mig hele tiden, at vi får fromme banaliteter, men ingen handling. Vil De være venlig at svare på det?

Gradin
Hr. formand, tak for alle de interessante indlæg og kommentarer til min rapport fra G7-topmødet.
Arbejdsløsheden er det alvorligste spørgsmål for Den Europæiske Union. At 18 millioner mennesker befinder sig uden for arbejdsmarkedet er en tragedie for mange. Alle, tror jeg, kender nogen i deres omgangskreds, som står uden arbejde. Det er særlig tragisk, når arbejdsløsheden rammer de unge. Derfor står arbejdsløsheden øverst på dagsordenen på Kommissionens arbejdsprogram.
Det samme var tilfældet ved Det Europæiske Råds møde i Torino, hvor man gav udtryk for, at arbejdsløshed og beskæftigelse skal have en central stilling ved regeringskonferencen. Det er også på denne baggrund, at Kommissionen har fremsat sit forslag til en stabilitetspagt, og det er derfor, at Kommissionens formand hr. Santer nu er på rundrejse til de femten hovedstæder. Hensigten er at skabe et samspil mellem de foranstaltninger, som Kommissionen foreslår, og de foranstaltninger, som den forventer, at alle regeringer tager med i deres arbejdsprogram og planlægning på dette område, således at man kan følge de forslag op, som Kommissionen har fremsat med hensyn til forskning og udvikling, med hensyn til små og mellemstore virksomheder, med hensyn til en samordning af arbejdsmarkedspolitik og miljøpolitik samt med hensyn til at sørge for, at vi får nogle uddannelsesprogrammer; uddannelse er jo et utrolig centralt element, hvis vi skal klare os i konkurrencen fra såvel udviklingslandene som andre områder.
På denne måde vil vi forsvare den sociale model, som vi anser for så vigtig for Den Europæiske Union. For at sige det kort, hr. formand, mener jeg, at Kommissionen dermed har bevist, at man mener det alvorligt gennem disse konkrete forslag. Således forventer vi nu også en reaktion fra alle femten regeringer, og at hr. Santer får disse reaktioner på sin rundrejse.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Mine damer og herrer, endnu en gang vil jeg takke medlemmerne for et godt samarbejde om afviklingen af Parlamentets arbejde, også her fredag formiddag. I dag vil jeg desuden rette en særlig tak til hr. Martens, der har lært mig noget nyt om korrekt parlamentarisk adfærd. Han har nemlig i dag vist os, at man godt kan holde fødselsdag og samtidig passe sit arbejde. Tak for det, hr. Martens.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 11.45)

