Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Kellett-Bowman
Hr. formand, i går henviste hr. Tomlinson i et af sine sjældne indlæg til Parlamentets suverænitet med hensyn til at træffe beslutninger.
Tidligt på året, da vi skulle stemme om beretningen fra Undersøgelsesudvalget om Fællesskabsforsendelse, vedtog Parlamentet, at opfølgningen skulle finde sted i Budgetkontroludvalget. I protokollen fra i går godkendte vi tilsyneladende, at en betænkning om brug af telematik inden for transportsektoren - som er en integrerende del af systemet for fællesskabsforsendelse - skulle gå til Udvalget om Transport og Turisme. Men i et dokument ved navn »Aktiviteter«, som blev omdelt i går, hedder det, at Kommissionens handlingsplan for den nye toldpolitik inden for systemet for fællesskabsforsendelse skal behandles i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Træffer Parlamentet sine beslutning suverænt, eller hvad?

Formanden
Vi undersøger det og træffer de nødvendige foranstaltninger.

Angelilli
Hr. formand, jeg anmoder ordet af personlige grunde. I mandags bad hr. Ford ved begyndelsen af arbejdet her i Parlamentet om ordet for at tage afstand fra noget meget alvorligt, nemlig at et manifest, der var opsat på døren til hans kontor, og som erindrede om det tyske folks modstand mod Hitler, var blevet fjernet under den sidste mødeperiode i Strasbourg. Men hr. Ford fremsatte herefter bemærkninger, som efter min synspunkt var afgjort uheldige og malplacerede, idet han nemlig sagde, at han ikke var forundret over, at der her i Parlamentet kunne begås sådanne politisk vandalistiske handlinger, idet der i Parlamentet sidder personer som f.eks. Roberta Angelilli, dvs. undertegnede, der i Italien påstås at være ansvarlig for diverse aktiviteter, organisationer og initiativer i pressen til forsvar for nazismen.
Jeg ved oprigtigt talt ikke, hvad der har ligget til grund for disse anklager, disse insinuationer og ideassociationer. Det synes, som om hr. Ford som en meget kendt parlamentariker for at opnå en eller anden form for bifald her i salen har benyttet midler, der bunder i den værst tænkelige og ærekrænkende politiske demagogi og er et udslag af den største intolerance.
Vel, jeg vil kun sige et: I hvert fald i Italien er fremsættelse af insinuationer, der mangler grundlag, en strafbar handling, der benævnes bagvaskelse. Jeg opfordrer derfor hr. Ford til at undersøge sagerne bedre, førend han fremsætter grundløse insinuationer, og jeg opfordrer i det hele taget formanden eller den, hvem det tilkommer, at kaste fuldt lys over det passerede. Fra mit synspunkt har jeg til hensigt at benytte ethvert middel, muligt også af strafferetlig karakter, for at kaste lys over sagen.

Formanden
Fru Angelilli, jeg tillader mig at erindre Dem om to ting:
For det første, at kommentarer til bemærkninger af personlig karakter skal fremsættes samme dag eller dagen efter, at bemærkningen er faldet.
For det andet, at det står ethvert medlem frit for at udtale sig i plenarforsamlingen, og at det ikke tilkommer hverken formanden eller nogen anden myndighed at kritisere Dem i plenarforsamlingen. Dette kaldes, som De meget vel ved, mangel på ansvarlighed. Ingen kan kritisere et andet medlem, og der er ej heller nogen mulighed for retsforfølgning hverken i Italien eller i noget andet land omkring os på grund af udtalelser, der er faldet i plenarforsamlingen. Med henblik herpå har vi proceduren vedrørende personlige bemærkninger, som skal fremsættes straks for at rette enhver faktisk fejl eller protestere eller afklare ethvert forhold som det, De har ønsket at afklare i dag.
Jeg vil give ordet til hr. Ford, men der er ingen grund til at fortsætte debatten vedrørende emnet. De har ved fremsættelsen af Deres personlige bemærkninger henvist til hr. Ford.
Jeg har ikke mulighed for på ny at give Dem ordet, men vil anmode Dem om ikke at gå videre med dette emne, fordi der er mange vigtige sager på dagsordenen for i dag.

Ford
Hr. formand, fru Angelilli fremsatte nogle bemærkninger til mit indlæg fra i mandags. Det skete på grundlag af rapporter i den britiske presse. Jeg kan give hende en kopi af artiklerne vedrørende det, hun påstås at have gjort. Jeg forventer naturligvis, at hun går til domstolene, og hvis ikke, kan man kun konkludere det indlysende.

Antony
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en personlig bemærkning. Jeg var ikke til stede mandag, men jeg kan ikke forbigå hr. Fords udtalelser i tavshed, idet han i overensstemmelse med sin sædvanlige provokerende facon på skandaløs vis endnu en gang har anklaget mig for racisme.
Jeg vil gerne sige til hr. Ford, at jeg kender Frankrig og den racisme, som min medhjælper har været udsat for. Hr. Stéphane Durbech er hans navn, han er sort og fra Antillerne, og han blev maltrakteret med slag og kaldt en »genetisk fejlfarve«, fordi han gør mig den ære og glæde at ledsage mig i alle mine aktioner. De vietnamesiske gudbørn, jeg tager mig af, er blevet overfaldet og udsat for vold, fordi de er mine gudbørn og bliver behandlet som mine andre børn. De tre tusind små libanesiske forældreløse børn, som jeg i flere år har taget mig af, udpeges, overfaldes og loves hævn, fordi de er kristne.
Hvis der er en racisme, som raserer, så er det af hr. Fords slags, hvis ideologer har myrdet 200 mio. mennesker i verden, fordi de var landmænd, civilister eller kristne. Så hr. Ford's stalinistiske anklager gør ikke indtryk.
Hr. Ford, De er en provokatør.
(Uro )

Formanden
Hr. Antony, tillad mig at minde om forretningsordenen vedrørende personlige bemærkninger.
Taleren kan ikke udtale sig om forhandlingernes indhold. Han kan alene tilbagevise enten udtalelser, som er faldet om hans egen person under forhandlingen, eller meninger, som tillægges ham og/eller korrigere egne udtalelser.
De har korrigeret udtalelser, der vedrørte Dem, men der er hverken grund til at lancere en debat, der er fuldstændigt uvedkommende, eller til at foretage angreb på en anden person.
Jeg ville gerne minde om forretningsordenen, for jeg vil ikke mere tillade sådanne indlæg.
(Protokollen godkendtes )

Green
Hr. formand, jeg vil gerne have lov at skifte emne. Som De ved, argumenterede jeg ved fastlæggelsen af dagsordenen i mandags kraftigt for en forlængelse af fristen for indgivelse af ændringsforslag vedrørende regeringskonferencen. Jeg har forstået, at Deres tjeneste gjorde en overmenneskelig indsats, og jeg mener, at vi bør udtrykke vor anerkendelse af dette her i dag; folk har arbejdet natten igennem for at sikre, at afstemningen kan gennemføres i dag. Vi er naturligvis klar over, at der kan opstå visse frustrationer og irritationsmomenter under afstemningen, og vi vil se med milde øjne på eventuelle fejl; vi bør anerkende medarbejdernes arbejde og takke dem for det.

Formanden
Tak, fru Green, De har helt ret, for der er blevet arbejdet hårdt hele natten og igen fra kl. 8.00 i morges for at gøre det muligt at gennemføre afstemningen. Jeg tror, at alle vil vise forståelse for eventuelle fejl, og jeg anmoder alle om at vise samarbejdsvilje, så vi kan komme let gennem afstemningen om dette vigtige emne. Vi forstår, at dette er et undtagelsestilfælde og ikke noget, vi kan gøre under alle mødeperioder. Det er en engangsforeteelse og kun en engangsforeteelse .

Det forberedende arbejde med henblik på Det
Europæiske Råds møde den 16.-17. juni 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om det forberedende arbejde til Det Europæiske Råd den 16. og 17. juni i Amsterdam, herunder Kommissionens handlingsprogram for det indre marked.
Formanden for Rådet, hr. van Mierlo, har ordet.

Van Mierlo
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg synes, det er et privilegium - det er også en pligt, men somme tider er opfyldelsen af en pligt et privilegium - at have lov at informere Dem om dagsordenen og de punkter, som tages op på det europæiske topmøde i begyndelsen af næste uge i Amsterdam. Dette topmøde udspiller sig, som De alle ved, under indflydelse af mere eller mindre forvirrende omstændigheder omkring euroen forårsaget af nye valg. Det vil bestemt påvirke topmødet, men - jeg vil sandsynligvis sige noget mere derom om lidt som svar på spørgsmål, som De stiller - jeg har stærkt indtryk af, at der er gode muligheder for også under disse omstændigheder at afslutte topmødet på en god og produktiv måde. Det vil jeg om lidt sige noget mere om.
Det Europæiske Råd vil naturligvis være domineret af afslutningen af forhandlingerne under regeringskonferencen. Desuden står der meget vigtige emner på dagsordenen såsom beskæftigelse, ØMU'en, handlingsplanen til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet og handlingsplanen for det indre marked. Diskussionen om eksterne anliggender, herunder aktuelle udenrigspolitiske emner, vil på grund af dagsordenens karakter fortsat være begrænset til hovedpunkter. Jeg tænker her navnlig på fredsprocessen i Mellemøsten, situationen i Den Demokratiske Republik Congo og fredsprocessen i det tidligere Jugoslavien. Formelt står disse punkter på dagsordenen. Det er muligt, at topmødets forløb gør det nødvendigt for os at håndtere selv disse punkter yderst begrænset.
Jeg vil nu først kort behandle emnerne beskæftigelse og ØMU'en og dernæst mere udførligt komme ind på afslutningen af forhandlingerne under regeringskonferencen.
Fremme af beskæftigelsen er og bliver af overordentlig stor betydning. For det første lægges der inden for rammerne af regeringskonferencen rigelig vægt på dette emne. Det kommer jeg tilbage til om lidt. Under Det Europæiske Råds møde vil den sædvanlige halvårlige rapport fra Rådet (sociale anliggender), ØKOFIN-Rådet og Kommissionen om beskæftigelsessituationen i Unionen blive drøftet. Samtidig vil Kommissionen aflægge beretning om forløbet af tillidspagten for beskæftigelsen. Under det nederlandske formandskab er Udvalget for Beskæftigelse og Arbejdsmarkedspolitik startet ihærdigt. Bl.a. udvikler dette udvalg i samarbejde med Udvalget for Økonomisk Politik beskæftigelsesindikatorerne for at måle fremskridtene med hensyn til Essen-prioriteterne.
Med henblik på at starte ØMU'en til tiden var det aftalt, at Det Europæiske Råd skulle træffe en række beslutninger, idet det dog i øjeblikket er et spørgsmål, om de beslutninger, som ikke er absolut nødvendige for at få ØMU'en til at træde i kraft snart, faktisk også vil blive truffet. Jeg kommer sandsynligvis noget mere udførligt tilbage hertil i mit andet svar. Det var hensigten, at der skulle opnås enighed om stabilitetspagten. For det andet er valutakursmekanismen mellem landene i frontgruppen og de medlemsstater, som ikke vil deltage med det samme i 1999, fastlagt i et beslutningsforslag. For det tredje er det meningen, at Det Europæiske Råd vil hilse den aftale, som er opnået i ØKOFIN-Rådet om euroens juridiske status, velkommen.
I Amsterdam vil endelig udkastet til eurovalutaen blive bekendtgjort. Der er en rimelig chance for, at vi kan afvikle alle disse spørgsmål, som i sig selv kun ville have krævet lidt tid, fordi de politiske aftaler om disse ting allerede var opnået, men det er ikke sikkert. For øvrigt blev vi i går i Frankrig under besøget hos præsident Chirac og den nye premierminister Jospin beroliget på dette punkt i den forstand, at man virkelig forsøger at finde en løsning på den kendsgerning, at stabilitetspagten på den ene side ikke må brydes op - det vil den nye regering heller ikke; på den anden side konstaterer den nye regering, at der er en ufuldkommenhed, at der er lagt for lidt vægt på beskæftigelsesaspektet; det skal der sørges for gennem en slags tilføjelse. Det er ikke blot et ønske fra den nye franske regering - der er mange medlemsstater, som kan acceptere dette, og det arbejdes der på i øjeblikket. Det afhænger lidt af resultatet af dette arbejde, om det er muligt at afslutte denne pakke fuldstændigt, idet det ikke er usandsynligt, at følgende holdning vil blive indtaget: Vi gennemfører enten hele pakken, eller også gør vi det ikke, men vi gennemfører ikke et lille stykke af den. Sådan ser situationen foreløbig ud.
Jeg går nu over til hovedemnet: revisionen af Maastricht-traktaten. Siden Det Europæiske Råd i Dublin har formandskabet gjort alt for at fuldende teksterne til traktatudkastet. Det har vist sig at være et stort arbejde. Det irske formandskabs forslag havde overordentlig mange kvaliteter, frem for alt ved at skabe rammer - det er meget vigtigt at kunne råde over sådanne - men ved de store politiske problemer var der alligevel mange hvide pletter, og det koncentrerede alle diskussioner sig i den seneste tid om, hvilket stadig er tilfældet.
Jeg vil gerne allerede nu sige tak for det konstruktive bidrag, som Europa-Parlamentet har ydet til denne proces. Det perspektiv, som nu viser sig, er en Europæisk Union, som jo i meget højere grad giver udtryk for, at den er til for borgerne. Det drejer sig om deres sikkerhed, deres velfærd, sundhed og mobilitet. Desuden må Den Europæiske Union i institutionel henseende være parat til de nye medlemsstaters tiltrædelse. Jeg vil nu lade en række specifikke temaer fra regeringskonferencen passere revy.
Først mulighed for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Forhandlingerne tyder på, at denne regeringskonference vil resultere i en styrkelse af den demokratiske retsstats principper og de grundlæggende rettigheder i Unionen. Domstolens undersøgelse af, om Den Europæiske Unions politik er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, således som det er fastlagt i den europæiske menneskerettighedskonvention, vil blive styrket. Endvidere er regeringskonferencen fast besluttet på i traktaten at optage en bestemmelse om ikkeforskelsbehandling i bred forstand. Af stor betydning er planen om at give den frie bevægelighed for personer et skub i den rigtige retning. I denne forbindelse foreligger forslaget om at integrere acquis fra Schengen i Den Europæiske Union. Desuden kan Schengen-samarbejdets demokratiske og juridiske legitimitet på denne måde forbedres ved at bruge Den Europæiske Unions institutionelle rammer, det vil sige inklusive Europa-Parlamentet, Kommissionen og Domstolen.
Jeg kommer nu til Den Europæiske Union og borgerne. Jeg nævner her som det første det sociale aspekt, som der på denne regeringskonference er lagt stor vægt på. Der er nu enstemmig støtte til indføjelsen af socialprotokollen i traktaten. Jeg nævner også indføjelsen af et nyt beskæftigelsesafsnit. Beskæftigelsespolitik er fortsat i første række medlemsstaternes eget ansvar, men Unionen kan i denne forbindelse spille en stimulerende rolle ved f.eks. at styrke samordningen og udvekslingen af erfaringer mellem medlemsstaterne.
Der arbejdes hårdt på forbedringen af kvaliteten og åbenheden i forvaltningen inden for Den Europæiske Union. Det glæder mig, at der synes at være en bred opbakning til en bestemmelse, som giver borgere adgang til Rådets, Kommissionens og Europa-Parlamentets dokumenter.
Et vigtigt mål for regeringskonferencen er endvidere tilvejebringelsen af en effektiv fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Mulige midler med henblik herpå er en beslutningsproces med flertalsafgørelser og konstruktivt at stemme hverken for eller imod. Om de nøjagtige retningslinjer herfor kan jeg ikke sige noget klart på nuværende tidspunkt, således som det også er tilfældet med et par andre punkter, men i udkastdokumenterne har De kunnet se, at der er skabt en mulighed for at finde en løsning på egentlig alle medlemsstaters ønske om at gøre det muligt at befri os for den absolutte vetorets stramme bånd, som hidtil så ofte har været dominerende i den anden søjle. Den konstruktion, som i den forbindelse er fundet, er muligheden for at nå til en grundlæggende beslutning, som vedtages af Det Europæiske Råd med konsensus, hvori der skitseres en strategi for et land eller et område eller et bestemt problem. Denne grundlæggende beslutning udarbejdes i Rådet (almindelige anliggender), således at det, i modsætning til, hvad der temmelig ofte er tilfældet i de Europæiske Råd, er en virkelig ordentligt udarbejdet og gennemtænkt grundlæggende beslutning, som forelægges Det Europæiske Råd; dernæst kan beslutningerne inden for denne grundlæggende beslutning træffes i Rådet (almindelige anliggender) med kvalificeret flertal, idet der igen er mulighed for, at en medlemsstat, hvis en vigtig national interesse skulle lide skade på grund af denne beslutning, påberåber sig dette; for at undgå, at dette sker alt for nemt, er der udarbejdet en procedure, nemlig at to tredjedele af Rådet, når det synes, at det er uberettiget at påberåbe sig det, kan appellere til Det Europæiske Råd for at lade den sidste dom blive fældet der. De vil måske sige, at dette da er overordentlig kompliceret, ja, det er rigtigt, men hele Unionen er naturligvis kompliceret, og vi har nu engang ingen konsensus om den slags ting, og hermed opnås i hvert fald to ting. Dels kan nogle medlemsstater ikke bestemme over en anden medlemsstat, når det virkelig drejer sig om en national interesse, som den pågældende medlemsstat anser for vigtig, dels er fordelen ved den indviklede procedure, at man jo skal have en rigtig sag, hvis man ikke vil sættes i gabestokken. Man skal faktisk to til tre gange over for sine kolleger bevise, at begrebet national interesse her håndteres ærligt.
Vi kender alle sammen procedurers svagheder, men det er mere, end vi nu har. Vi har indtil nu slet ikke haft noget sådant. Lad os nu lige på dette punkt vise, at Unionen virkelig fortsætter skridt for skridt, og mange af Dem og også mange medlemsstater håber, at vi således er på vej mod en noget mere effektiv form for kvalificeret flertal. Jeg synes, at det er en stor fordel, når jeg tænker på, hvordan det, da vi begyndte for to år siden, ansås for udelukket, at en sådan ordning kunne indføres. Så har vi da virkelig opnået noget, i hvert fald hvis vi kan træffe beslutninger derom. Men udsigterne til det er gode.
For så vidt angår finansieringen af aktiviteterne i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er De uden tvivl allerede orienteret om planen om at indgå en interinstitutionel aftale mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Således er Europa-Parlamentets nuværende budgetbeføjelser i hvert fald på dette punkt fortsat hovedsageligt garanteret. Jeg ser, at en række medlemmer ryster på hovedet - med rette - men - jeg siger det med det samme, jeg kan også godt vente, indtil der fra Deres side kommer en strøm af bemærkninger - situationen var egentlig den, at der i Rådet herskede den opfattelse, at man ikke kunne fortsætte sådan, og at der opstod alt for mange forsinkelser på grund af procedurerne. Der var egentlig planer om - De husker det fra de første udkast - at styre det hele og gøre det til obligatoriske udgifter; vi har ved at samarbejde udmærket med Deres formand, som fortjener al mulig ros, alligevel opnået, at en interinstitutionel aftale giver Dem greb om alle udlandsudgifterne. Det er mindre, end hvad De havde, men det er meget mere, end Rådet oprindeligt agtede at give Dem.
Det er i øjeblikket vanskeligt at forudsige, hvordan integrationen af Den Vesteuropæiske Union i Den Europæiske Union ender. Vi er kommet et godt stykke fremad. De kender situationen. Der er en lille gruppe lande, som kun vil have samarbejde mellem disse to, og der er en meget større gruppe, omkring otte medlemsstater, som vil have en fuldstændig sammenslutning. Disse to holdninger kan absolut ikke forsones, i den forstand at den ene gruppe ville være i stand til at overbevise den anden om, at den skulle overtage dennes holdning. Formandskabets forslag befinder sig således i midten, og vi håber, at det er muligt at finde hinanden i nærheden af formandskabets forslag. Det er nødvendigt at manøvrere omhyggeligt, og alle skal opgive noget, selv om de er overbevist om, at de har ret, men der findes en mulighed; herom skal der træffes beslutning på selve topmødet, for dette hører ind under, hvad man kalder de store problemer.
Endelig hvad angår Unionens eksterne økonomiske politik, vil jeg gerne delagtiggøre Dem i vor indsats for at få Unionen til også med hensyn til sektorerne tjenesteydelser og intellektuel ejendom at tale med én stemme. Også herom fortsætter forhandlingerne stadig, og jeg kan på nuværende tidspunkt ikke sige Dem, hvor vi er kommet til, men der arbejdes stadig på at sikre dette på den ene eller den anden måde.
Så kommer jeg til et andet kernepunkt: de institutionelle spørgsmål. Frem for alt siden det uformelle Europæiske Råd i Noordwijk er debatten herom intensiveret. Det er politisk set det vanskeligste punkt. Spørgsmålet er nemlig i hvert land gjort politisk i en debat mellem regeringen og parlamentet. Og det betyder, at det næsten er umuligt at finde en løsning, som er tilfredsstillende for alle. Alligevel må vi gøre noget ved det. Udvidelsen tillader ikke, at vi ikke indretter os bedre på dette punkt.
Kommissionens sammensætning og funktion er udførligt drøftet. Der findes en stigende støtte til styrkelsen af kommissionsformandens stilling. Tilpasningen af antallet af kommissærer er imidlertid stadig genstand for diskussion. Men hvad angår styrkelsen af kommissionsformanden, betyder dette samtidig, hvis det, som nu foreligger, gennemføres, at dette også vil indebære en styrkelse af Europa-Parlamentets stilling, som to gange spiller en rolle i forbindelse med sammensætningen af Kommissionen. Første gang når den af Rådet udpegede formand præsenteres for Dem her, og De har en debat med ham og skal give Deres tilslutning, og anden gang når han i samråd med medlemsstaterne har udpeget sine kommissærer, og han så igen med hele sit team præsenteres for Dem, og De så skal godkende det. Det er således en betydelig styrkelse, også af EuropaParlamentets stilling, hvis det bliver til noget.
Tilpasningen af antallet af kommissærer er naturligvis det store diskussionsemne. Regeringskonferencen er bestemt klar over, at man ved en stor udvidelse af Unionen ikke længere kan nøjes med en simpel ekstrapolation af et system, som vi påbegyndte, da vi var seks. Vi må i høj grad kunne forestille os, hvor anderledes styrkeforholdene er. I virkeligheden foretager vi ved hver udvidelse en ekstrapolation, som om vi kun har at gøre med en gradsforskel i stedet for, hvad det i virkeligheden er, en strukturel forskel. Derfor arbejdes der i øjeblikket på grundlag af den grundlæggende tanke, at medlemsstaterne beholder en kommissær pr. medlemsstat, men at store medlemsstater på et givet tidspunkt ved en vis udvidelse skulle opgive deres anden kommissær. Til gengæld skal der så finde en ny stemmevægtning sted, og når vi får mere end tyve medlemsstater, trænger vi til en strukturel revision af hele vort system. Så må vi se, hvordan vi bedst kan styre det Fællesskab, som vi nu er ved at skabe. Det har vi god tid til, for inden vi har mere end tyve medlemsstater, er der jo gået temmelig lang tid. Den tid må vi benytte godt. Vi må tage længere tid til at sætte en studiekreds i arbejde, og så må vi nå frem til en ny udformning af Fællesskabets organisation. Der reageres positivt på denne grundtanke, som i øjeblikket er under drøftelse. Men jeg ved også godt, at the devil is in de detail , for så drejer det sig om: Hvordan skal denne nye stemmevægtning nu være osv. Vi er endnu ikke nået til vejs ende, men vi er på rette vej. Overalt mærker vi, at der er sympati for grundlaget for denne argumentation, idet der på den ene side er udsigt til en strukturel revision og på den anden side ikke ventes til udvidelsen med allerede nu at træffe et par måske pinlige beslutninger, således at vi virkelig også gør vort hjemmearbejde, hvilket vi ligeledes beder ansøgerlandene om.
Det sidste emne, som jeg henleder Deres opmærksomhed på, er fleksibiliteten. I lyset af udvidelsen af Unionen og den deraf følgende heterogenitet synes mange at være overbevist om, at muligheden for styrket samarbejde skal øges. En forudsætning herfor er dog, at Unionens enhed sikres tilstrækkeligt. Fleksibilitet synes frem for alt at give muligheder i søjlen, der omfatter retlige og indre anliggender, idet dennes mellemstatslige karakter bibeholdes. I EU-søjlen er stor varsomhed påkrævet, og denne gives der også udtryk for i de foreliggende tekster. I øjeblikket skal den afsluttende samtale endnu finde sted om, hvilket system vi så præcist vælger, om vi arbejder med en negativ liste, hvilket er det mest sandsynlige, eller om vi kommer med almene beskrivelser af, hvilke kriterier enhver fleksibilitet i den første søjle skal opfylde. Hvorom alting er, så er der behov for ordentlige garantier, og disse anbringes i denne første søjle. Diskussionen drejer sig stadig lidt om spørgsmålet, hvordan dette præcist skal gøres.
Europa-Parlamentets stilling. Jeg er på forhånd klar over, ærede medlemmer, at jeg i denne forbindelse aldrig lever op til Deres forventninger. Ikke desto mindre kan jeg selv sige her, at jeg synes, at der gøres fremskridt på en række punkter i den af formandskabet tilstræbte styrkelse af Europa-Parlamentets stilling. Jeg nævner forenklingen af proceduren for fælles beslutningstagning, som er til gavn for både beslutningsprocessens effektivitet og dens demokratiske karakter. Desuden indførelsen af proceduren for fælles beslutningstagning, hvor det nu endnu er samarbejdsproceduren, der gælder. Det betyder efter min opfattelse en væsentlig styrkelse af Europa-Parlamentet, og jeg har allerede nævnt Deres indflydelse på Kommissionens sammensætning, som bliver meget større.
Efter denne meget globale betragtning over regeringskonferencen vil det nu være tydeligt for Dem, at formandskabet er fast besluttet på at afslutte forhandlingerne i Amsterdam ordentligt. Formandskabet har gjort alt for at muliggøre dette og gør det stadig. Ikke fordi vor hovedstads navn absolut skal knyttes til traktaten - selv om det naturligvis er sjovt, når man selv bor der, men det er alligevel ikke grunden - men fordi dette er tidspunktet
(Uro og latter) til at gøre Unionen mere handlekraftig og mere effektiv, udrustet til den førstkommende udvidelse og mere synlig for borgerne.
Jeg vil lige sige noget om sidstnævnte punkt. Denne synlighed for borgerne er af overordentlig stor betydning. Det drejer det sig egentlig alt sammen om. Men vi må ikke blande tingene sammen. Det har jeg også i de seneste dage givet udtryk for udadtil. Vi er i gang med en ombygning af køkkenet. Borgerne er først og fremmest interesseret i retterne. Det er rart, hvis vi bruger det nye køkken, men det er vigtigere, at der kommer gode retter,
beskæftigelse, miljø og den slags ting. Det er en vanvittig idé at tro, at borgerne lige fra begyndelsen bør føle sig involveret i, hvordan vi præcist ombygger dette køkken, og hvilken teknik og hvilke materialer vi bruger. Det er så indviklet. Når jeg kommer på et værksted, så forstår jeg ikke noget af det, men jeg vil godt have, at min bil bliver repareret ordentligt, og at jeg kan køre i den, og jeg må så have tillid til værkstedets mekaniker.
(Bifald og latter) Jeg beder Dem således om, at De ser på det ligesom jeg, og at vi relativerer det noget. Ikke hver detalje i vort arbejde kan og behøver være forståelig. Hvis blot produktet duer. Det er det, det drejer sig om.
Hr. formand, offentlighedens godkendelse af den nye traktat afhænger også af Dem. Desuden håber formandskabet selvfølgelig også på de andre vigtige emner. Jeg nævnte allerede i begyndelsen ØMU'en, beskæftigelsen, det indre marked og bekæmpelsen af kriminaliteten. Jeg håber, at vi i Amsterdam kan foretage et tydeligt skridt fremad. Formandskabet har tillid til, at det i slutningen af denne måned kan meddele Dem konkrete positive resultater om Amsterdam.
(Bifald)
Formanden
Mange tak, hr. rådsformand.
Herefter har formanden for Kommissionen, hr. Santer, ordet.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, om mindre end en uge skal Det Europæiske Råd i Amsterdam overvinde de sidste hindringer på vejen mod en reform af traktaten. Vi vil så se, om Den Europæiske Union har kunnet tage den tredobbelte udfordring op, nemlig formindskelse af skellet mellem det europæiske projekt og borgerne, skabelse af muligheder for, at den kan eksistere på den internationale scene, og en revision af dens institutioner, så udvidelsen kan ske under gode forhold.
Fire formandskaber har afløst hinanden for at få dette projekt til at skride fremad. Tidspunktet er kommet til at afslutte det. Venter vi længere, vil det i bedste fald ikke ændre noget, og i værste fald vil det føre til tilbageskridt. Den nuværende tekst, der er udarbejdet af det nederlandske formandskab, er en balanceakt og, håber jeg, et kompromis. Jeg kunne ganske vist have ønsket mig mere mod på nogle punkter, men jeg er klar over problemerne med at skabe overensstemmelse mellem ambitioner og realisme, og jeg mener, at det nederlandske formandskab i vid udstrækning har taget denne udfordring op.
Når jeg i dag stadig er urolig, er det, fordi der gøres for mange forsøg på i sidste øjeblik at ødelægge det arbejde, der med så stor tålmodighed er udført. Jeg vil gerne sige til alle dem, der er bekymrede over skellet mellem politikken og borgerne, og som forsøger at omgive sig med tusindvis af forbehold: «Vov det, vov det, for der er i Europa flere mennesker, der er utilfredse med vores langsommelighed, end der er mennesker, som er fjendtligt indstillet over for integrationsprocessen«. Og jeg opfordrer ligeledes stats- og regeringscheferne til at modstå fristelsen til at benytte sig af den sidste spurt mod målet til gennem protokoller og diverse ændringer at løse problemer, der løses dårligt gennem forfatningsmæssige improvisationer. Jeg forventer derimod af dem, at de benytter sig af de afsluttende forhandlinger til at skabe en sammenhængende og ambitiøs institutionel pakke.
Det er på dette plan, at omridset af en endelig løsning forbliver uklar, selv om et godt resultat er absolut nødvendigt. Og jeg vil gerne gentage, hvad jeg så ofte har sagt: en dårligt forberedt udvidelse svarer til at omdanne det, jeg anser for at være en historisk chance for Europa, til et mareridt.
(Bifald ) Og nu, hr. formand, nogle hurtige bemærkninger om de centrale punkter i forhandlingerne og først og fremmest borgernes Union. Den nye traktat giver os muligheden for at skabe et reelt område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. På dette område er det udførte arbejde bemærkelsesværdigt og formandskabets dokument ambitiøst. Og borgerne forventer det, for de er trætte af at se, at det nuværende system er mangelfuldt, og at der til dato ikke er gennemført nogen, slet ikke nogen aftale.
Man kan kun glæde sig over den store fællesskabsdimension, der påtænkes i den tredje søjle. Efter en overgangsperiode på tre år må man reelt nå frem til kvalificeret flertal og Kommissionens eneret som initiativtager. Men man må også gå hele vejen med fællesskabstanken, dvs. indføre proceduren med fælles beslutningstagning.
(Bifald ) Med hensyn til det retlige samarbejde og politisamarbejdet er det rimeligt på nuværende tidspunkt at forblive på det mellemstatslige niveau, forudsat at effektiviteten og den demokratiske karakter styrkes. Og integration i traktaten af resultaterne af Schengen-aftalen er en god ting. Fordelingen mellem søjlerne skal være klar for at sikre en større kohærens i Unionens indsats på de områder, der er knyttet til personers frie bevægelighed. Visse medlemsstater har særlige problemer i denne henseende, det erkender jeg. Lad os finde frem til særlige løsninger, men ikke hvis det betyder en blokering af enhver form for reelt fremskridt.
Det er nu et faktum, at traktaten fremover vil indeholde et kapitel om beskæftigelsen. Man kan naturligvis ikke forvente af en sådan foranstaltning, at den direkte absorberer arbejdsløsheden, jeg skal senere vende tilbage til de problemer, der er knyttet til beskæftigelsen, men dette kapitel er uundgåeligt af mindst to årsager. For det første viser det, at arbejdsløshedens endemiske karakter har bragt en del af europæernes bekymringer og ligeledes håb ind i hjertet af det europæiske projekt. Dernæst fordi bestemmelserne i dette kapitel er nyttige. Når vore lande har sat sig en omfattende konvergens mellem deres økonomiske politikker som mål, må de også have en sammenhængende og koordineret strategi vedrørende beskæftigelsen. Derfor er det nødvendigt at indføre en bestemmelse om fælles planlægning og muligheden for tilskyndelsesforanstaltninger. Det er det, som det nederlandske formandskabs projekt går ud på.
Medtagelse af protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken i traktaten vil gøre det muligt at genskabe enheden og kohærensen i den sociale politik. Men vi må gribe de lejligheder, der byder sig, til at forbedre og styrke bestemmelserne i den, ellers løber vi en risiko for at erstatte en aktion, der allerede var vanskelig at gennemføre med fjorten medlemmer, med magtesløshed med femten.
Endvidere må vi styrke beskyttelsen af forbrugernes sundhed for at imødekomme borgernes bekymringer. Til forskel fra 1992 sætter ingen i dag spørgsmålstegn ved Kommissionens forslag. De vil fremover gøre det muligt med rette at inddrage Europa-Parlamentet fuldt ud i vedtagelsen af de foranstaltninger, der er omhandlet i artikel 129 udvidet til det veterinære og det fytosanitære område.
(Bifald ) Vi, det vil sige Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, bør fremover vise, at vi er i stand til at handle i forbrugernes interesse på grundlag af de bestemmelser, som er blevet givet os.
Hr. formand, det andet store mål med regeringskonferencen kan beskrives med fem ord: eksistere på den internationale scene. Der er en tid til at beklage sig over vores kollektive magtesløshed, men der er også en tid til at reagere, og jeg ønsker, at Amsterdam giver tilskyndelse til et udslag af politisk vilje. For det første for så vidt angår den egentlige FUSP.
Den bestemmelse, som formandskabet har foreslået, er et stort skridt fremad. Den omfatter kvalificeret flertal til gennemførelse af strategiske beslutninger truffet i Det Europæiske Råd. Den begrænsede mulighed for at påberåbe sig national interesse (i særlige tilfælde) - jeg foretrækker i øvrigt at tale om sikkerhedens interesse - er en pris, der må betales for dette fremskridt. Den nye trojka bestående af formandskabet, Kommissionen og Rådets generalsekretær med ansvar for FUSP er et lovende instrument, for så vidt som det forener alle delene i udenrigspolitikken og indebærer periodisk fornyelse og kontinuitet. I mine øjne bør den spille en rolle som koordinator og fortaler for kohærens i hele processen ved at basere sig på den nye analyseenhed. Jeg glæder mig ligeledes over aftalen om finansiering af FUSP. Men ud over instrumentet er det ligeledes vigtigt, at der findes en egentlig politisk vilje, og at den bruges effektivt til at udvikle en fælles politik.
Et sidste ord om FUSP: mine damer og herrer, jeg kan ikke se, hvordan Europa kan aspirere til at blive en vægtig aktør, uden at det har en militær rolle. Det vil sige, at vi må fastsætte en tidsfrist for at integrere Vestunionen i Den Europæiske Union, som seks medlemsstater foreslår det i en fælles holdning.
(Bifald ) I det moderne samfund spiller de økonomiske, finansielle og monetære faktorer en voksende rolle i de udenrigspolitiske forbindelser. Det er klart, at indførelsen af euroen vil ændre situationen og føre til en genoprettelse af balancen i de internationale finansielle og monetære forbindelser. På det kommercielle plan kræver Kommissionen, at traktaten tilpasses virkeligheden i dagens samfund. Det er en enkel, fornuftig holdning, en fornuft, der nogle gange forsvinder i de diplomatiske dyster og de bureaukratiske reaktioner. Jeg vil sige det helt tydeligt: ved at afslå at gå videre med planen om tjenesteydelser og intellektuel ejendomsret risikerer forsvaret af Unionens, medlemsstaternes og virksomhedernes interesser at blive forringet.
(Bifald ) Alle må påtage sig deres ansvar. Den tekst, som det nederlandske formandskab foreslår, er et fremskridt, for den omfatter en ganske vist begrænset udvidelse af artikel 113 til at omfatte tjenesteydelser. Men der er delegationer, som ønsker at udvande den eller tilføje yderligere betingelser, selv i andre artikler, hvorved vi risikerer at tømme dette fremskridt for ethvert indhold eller endog at nå frem til en forringelse i forhold til den nuværende situation. Jeg modsætter mig dette.
Nu kommer jeg, hr. formand, til de institutionelle spørgsmål, der er meget vigtige, da de er en forudsætning både for europæernes støtte og for Unionens fremtid kort før dens udvidelse. Formandskabets tekst indeholder, som Kommissionen havde anmodet om, en styrkelse af Europa-Parlamentets rolle som medlovgiver. Det er en tillidserklæring, der svarer til udviklingen i denne institution. Kun Europa-Parlamentet kan sikre den demokratiske kontrol, som Unionen har behov for på det udviklingstrin, som den er nået frem til. Det er i øvrigt tilstrækkeligt at mindes henstillingerne fra forfatningsdomstolen i Karlsruhe for at gøre sig dette klart, og formandskabets indfaldsvinkel er et reelt fremskridt, for det sigter mod at omfatte en stor del af de områder, der hovedsageligt har en lovgivningsmæssig karakter. Endvidere vil forenklingen af proceduren med fælles beslutningstagning gennem fjernelse af tredjebehandlingen stille de to lovgivningsgrene lige. Vi må modstå forsøg på i sidste minut at opgive dette punkt.
(Bifald ) I denne forbindelse tror jeg, at tidspunktet også er kommet til at definere et valgsystem, der nærmer de valgte og vælgerne til hinanden, og en status som europaparlamentariker. Jeg tror tilmed, at det er en vigtig faktor i styrkelsen af det institutionelle systems legitimitet i Fællesskabet.
(Bifald ) Med hensyn til Rådets funktion er det vigtigste punkt udvidelsen af omfanget af afstemninger med kvalificeret flertal. Formandskabet har behandlet dette spørgsmål med den nødvendige åbenhed, der giver sig udslag i et gennembrud i den anden søjle og den nuværende tredje søjle og en konsolidering på fællesskabsområdet. Der kunne være gjort en yderligere indsats for at indføre vedtagelse med kvalificeret flertal om sociale bestemmelser og en del af foranstaltningerne på det fiskale område, men sandt at sige efterlader medlemsstaternes holdninger kun ringe håb på dette punkt. Det er en skam, for enstemmighed i en Union med mere end femten medlemsstater, vil være en kilde til blokeringer, ja endog lammelse.
Med hensyn til en nyvægtning af stemmerne er Kommissionen åben for formandskabets alternative forslag forudsat, at den valgte løsning ikke gør beslutningstagningen vanskeligere, og at den åbner vejen for kvalificeret flertal.
Jeg kommer til slut til Kommissionens sammensætning. Den løsning, man når frem til, vil sandsynligvis ikke ligge langt fra den, vi foreslog for at forberede vores institution på udvidelsen. Den udpegede formand skal godkendes af Europa-Parlamentet. Endvidere vil hans rolle, håber jeg, blive styrket, navnlig hvad angår udpegningen af de andre kommissærer. Med hensyn til antallet af kommissærer ligger intet endnu fast, forekommer det mig. Kommissionen mener fortsat, at det vil være hensigtsmæssigt at fastsætte et maksimalt antal kommissærer. Endvidere vil vi for vores del gøre, hvad vi har meddelt med hensyn til interne reformer, herunder en sammenlægning af opgaverne.
Hr. formand, lad mig afslutte mine bemærkninger om regeringskonferencen. Jeg har allerede sagt, at det udkast til traktat, som vi drøfter i dag, på mange punkter svarer til de forventninger, som Kommissionen havde formuleret i sin udtalelse fra februar 1996. Alle bedømmer det endelige resultat i lyset af deres forventninger. Det er frugten af et langvarigt arbejde. Hvis vi kan forbedre det, så lad os gøre det, men vi skal passe på ikke at bringe projektet i fare med krav i sidste minut, som vil ændre den opnåede balance. Det er ikke let med femten medlemsstater at indgå en traktat af høj kvalitet. Det vil blive endnu sværere efter udvidelsen.
Hr. formand, hvis der er et spørgsmål, som optager alle europæere, så er det beskæftigelsen. Borgerne forventer af Den Europæiske Union, at den kommer med løsninger på deres største problem. Tilføjelsen af et kapitel om beskæftigelse i traktaten vil bidrage hertil. Men det haster. Hvorfor ikke foregribe gennemførelsen af den planlagte bestemmelse? Det er ikke i morgen, at vi må lære af hinanden, eller udarbejde en koordineret strategi for beskæftigelsen. Det er nu. Det er nu, at vi må omsætte den bedste praksis i henstillinger.
Om mindre end et år træffer vi beslutning om indtræden i den tredje fase af ØMU'en. Indførelsen af stabile makroøkonomiske rammer har gjort store fremskridt i den seneste tid. Inflationen og renten ligger på meget lave niveauer, de offentlige underskud er faldet kraftigt. I Amsterdam må vi afslutte de sidste forberedelser til euroen, den nye valutamekanisme, euroens juridiske status og stabilitets- og vækstpagten. Dette sidste er nødvendigt for at sikre en bæredygtig vækst. Og denne vækst skal være rig på beskæftigelse.
Jeg er glad for at kunne konstatere, at Rådet (økonomi og finans) for to dage siden erkendte nødvendigheden af, at ØMU'en går på begge ben, både på det monetære og det økonomiske ben. Mens den monetære del er klart fastlagt, må der gøres en indsats for fuldt ud at udnytte de procedurer, der er omhandlet i artikel 103 i traktaten, og som omhandler koordinering af de økonomiske politikker. En ambitiøs monetær politik har ingen mening, hvis den ikke går hånd i hånd med en stærk beskæftigelsespolitik, som alle kan forstå.
(Bifald ) Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at stabilitetspagten, som navnet også siger, ligeledes er en vækstpagt, altså en pagt, der skaber arbejdspladser. Alle medlemsstaterne har villet det sådan. Uden at sætte spørgsmålstegn ved stabilitetspagtens substans og retningslinjer er det således muligt at lægge endnu mere vægt på beskæftigelsen og dermed overvinde de bekymringer, som en enkelt medlemsstat gav udtryk for på det sidste møde i Rådet (økonomi og finans). Disse bekymringer er og har altid været vores også. Jeg ønsker i allerhøjeste grad, at de nuværende kontakter gør det muligt i Amsterdam at nå frem til en fuldstændig succes, herunder en aftale om stabilitets- og vækstpagten.
Jeg håber også, at Det Europæiske Råd inden århundredets afslutning giver et kraftigt signal om fuldførelsen af det indre marked. Det indre markeds potentiale for konkurrenceevnen, væksten og beskæftigelsen er enorm. Den handlingsplan, som Kommissionen har foreslået, definerer fire akser, som skal optimere dette potentiale: styrkelse af reglernes effektivitet, fjernelse af konkurrencemæssige og fiskale forvridninger, fjernelse af de sektorielle hindringer og gennemførelse af et indre marked i alle borgernes tjeneste. Vi må indgå konkrete forpligtelser og fastsætte klare frister.
En reform og en modernisering af arbejdsmarkedet er den tredje akse i en sammenhængende og integreret strategi for beskæftigelsen. Arbejdsmarkedets parters rolle er her særlig vigtig. Jeg glæder mig allerede nu over den aftale om deltidsarbejde, der blev underskrevet i forbindelse med det seneste topmøde om den sociale dialog, som fandt sted sidste fredag i Haag. Der er tale om et opmuntrende signal, der viser, at fleksibilitet og forsvar af arbejdstagernes rimelige forventninger langt fra er modstridende.
Endelig giver medlemsstaternes, alle medlemsstaternes, meget positive reaktion på tanken om geografiske beskæftigelsespagter anledning til tilfredshed. En ny form for partnerskab er ved at fødes i praksis, og den vil blive konkretiseret i omkring 90 pagter, der vil være lige så mange laboratorier for skabelse af arbejdspladser.
Hr. formand, mine damer og herrer, Det Europæiske Råd i Amsterdam vil komme til at præge Den Europæiske Unions fremtid. Jeg håber, det bliver et historisk møde, der vidner om de femten medlemsstaters vilje til at gå videre ad unionsvejen samtidig med, at de forskellige identiteter respekteres. God enighed om regeringskonferencen vil give Europa et nyt skub fremad og vil gøre det muligt for Europa at påbegynde ØMU'en og udvidelsen på gode betingelser. Vi må ikke gå glip af denne mulighed.
(Bifald )
Formanden
Mange tak, hr. kommissionsformand.
Herefter har fru Green ordet.

Green
Hr. formand, først vil jeg gerne takke den fungerende rådsformand og formanden for Kommissionen for deres ærlige bidrag her til formiddag. Denne proces har nu stået på i over to år, og da vi begyndte, mente min gruppe, at det væsentligste var, at vi skulle gøre vores bedste under traktatforhandlingerne for at bringe Den Europæiske Union i tættere forbindelse med borgerne og for det andet at forberede Unionen til udvidelsen. Det var de to grundlæggende forudsætninger for denne runde af regeringskonferencen.
Min gruppe mener, at traktatændringerne skulle baseres på fire begreber: åbenhed, demokrati, klarhed og effektivitet, og det er de mål, vi mener at have sat os for denne runde af traktatforhandlinger, og som vi skulle have opfyldt. Mange af mine kolleger vil rapportere detaljeret om nogle af de punkter, hr. Van Mierlo og hr. Santer var inde på. Det, jeg ønsker, og det, min gruppe har givet mig mandat til, er at afsende et kort politisk budskab her nogle få dage før Amsterdam-topmødet, for at min gruppes holdning skal være helt klar. Jeg afleverede dette budskab meget klart og tydeligt på kongressen i mit politiske parti, De Europæiske Socialdemokraters Parti, på sidste uges møde i Malmö, navnlig over de ni regeringschefer i Rådet, som kommer fra vores politiske familie, og som alle var til stede i Malmö.
Budskabet er, at vi erkender, at traktaten er en kompliceret størrelse, men om nogle få dage er der tre hovedområder, som min gruppe mener, at vi bør søge at gøre større fremskridt indenfor, og idet vi siger det, anerkender vi, og det har vi givet meget tydeligt udtryk for, de fremskridt, der er gjort i traktaten. Vi er ikke overdrevet kyniske, og vi kan se, at der er sket nogle positive ændringer, som afspejler vore krav. Men vi vil have mere, og vi må se, hvor meget mere vi kan opnå i de sidste timer, også i selve Amsterdam.
Vore tre prioriteter er følgende: for det første ønsker vi en styrkelse af afsnittet om beskæftigelse i Traktaten om Den Europæiske Union. Det er ikke godt nok og faktisk kun ynkelig retorik. Det skal indeholde passager om koordineringen af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. For det andet ønsker vi, at traktaten skal indeholde noget om de grundlæggende sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder og en styrkelse af det sociale afsnit, ikke blot, at social- og arbejdsmarkedspolitikken kommer med i traktaten. For det tredje mener vi, at det er af afgørende betydning at styrke demokratiet i Europa, og vi ønsker afgørelser med kvalificeret flertal og processen med fælles beslutningstagning udvidet til at omfatte lovgivningsarbejdet i den første søjle.
Hr. Van Mierlo nævnte bestemmelsen om ikke-diskriminering. Vi er glade for den, men det er ikke godt nok, at den er baseret på enstemmighed. Den skal være baseret på afgørelser med kvalificeret flertal og proceduren med fælles beslutningstagning med Parlamentet. Endelig gjorde vi det klart i vores gruppe, at vi ønsker, at afgørelserne inden for de områder, der, forhåbentlig, overføres fra tredje til første søjle, også skal træffes med kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning, således som hr. Santer allerede har redegjort for fra Kommissionens side. Det må ikke ske, at disse områder overføres til første søjle, uden at Parlamentet får lejlighed til en grundig gennemgang. Kun ved at gøre fremskridt inden for disse områder kan vi sikre os, at Unionen er parat til at blive udvidet, og at den har noget seriøst at sige til sin befolkning.

Martens
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, De har begge holdt en meget bemærkelsesværdig og grundig tale, og det takker jeg Dem mange gange for, og også for det arbejde, som De har præsteret.
Denne regeringskonference har været forberedt i mere end 18 måneder. Fællesakten blev forberedt i løbet af fem måneder; Maastricht-traktaten i løbet af ét år.
Vi har altid indtaget en positiv holdning. De talte, hr. udenrigsminister, om forvirrende omstændigheder, og lad os ikke lægge skjul på, at vi står over for et politisk problem i Amsterdam, som jeg først og fremmest vil komme ind på, også efter mødet mellem de seks regeringschefer fra Det Europæiske Folkeparti her i går i Strasbourg. Den franske regering opfordrer kraftigt til en periode med evaluering af stabilitetspagten, og den tager tidsplanen for undertegnelsen i Amsterdam op til diskussion. Hvilken holdning indtager vi? Vor holdning er: «Pacta sunt servanda«, forpligtelsen fra Dublin med hensyn til stabilitetspagten skal opretholdes. Vi accepterer ingen ændring af stabilitetspagten, som også er en pagt med henblik på økonomisk vækst. Kriterierne og tidsplanen for Den Monetære Union skal også opretholdes og føres ud i livet, og vi vil have, at regeringskonferencen i Amsterdam bliver en succes. Men vi er enige om, at denne stabilitetspagt skal suppleres. I går nævnte hr. Lamfalussy, hvilken fundamental revolution Den Monetære Union allerede har tilvejebragt i Europa. Nedbringelsen af inflationen til mindre end 2 % og formindskelsen af budgetunderskuddet. Det er et væsentligt grundlag, også for skabelsen af økonomisk fremgang og beskæftigelse. Men vi har spildt ti år. Jeg må måske sige, at jeg som rådsformand i 1987 sammen med Jacques Delors forsøgte at tilvejebringe en fælles social sokkel, dialogen mellem arbejdsmarkedets parter i Europa, og at tilvejebringe europæiske kollektive arbejdsoverenskomster. Det lykkedes ikke. Vi har spildt 10 år, og på topmødet i Maastricht lykkedes det os ikke at få det sociale kapitel indført i traktaten. Det vil ske i dag, det må også styrkes, det er vi enige om. Men det er også af meget stor betydning, at beskæftigelsen bliver en målsætning for Det Europæiske Fællesskab, og vi tilslutter os således det nederlandske forslag om at optage et nyt afsnit med seks punkter - antallet er ikke så vigtigt - om samarbejdet mellem medlemsstaterne, som der opfordres til, som støttes, og som om nødvendigt suppleres.
Det nederlandske formandskab gør os opmærksom på, at oprettelsen af et Udvalg for Beskæftigelse nu åbenbart accepteres, og det glæder os. Ligesom vi også stadig regner med, at Jacques Santers tillidspagt omsider vil blive gennemført. Stabilitetspagten kan efter vor mening ikke lukkes op, men den skal suppleres. Den kan suppleres, og Jacques Delors har en af de seneste dage henvist til, at traktatens artikel 103 gør dette muligt. Vi opfordrer altså hertil, og vi håber, at stabilitetspagten også kan undertegnes i Amsterdam under disse omstændigheder, således som regeringscheferne fra Det Europæiske Folkeparti i går besluttede. Det er i hvert fald vor holdning.
Og nu kommer jeg til regeringskonferencen. Det nederlandske formandskabs forslag er for os et bemærkelsesværdigt dokument. Jeg ville kalde det således: et acceptabelt minimum, hr. rådsformand. Men vi accepterer ikke, og man siger os, og kommissionsformanden har også gjort opmærksom på det, at store lande tager alle mulige initiativer, også diplomatiske initiativer, for at underminere det. Det er for os stadig kun et acceptabelt minimum, hvis det ikke formindskes. De har nævnt punkterne: indarbejdelse i fællesskabsregi af vigtige elementer fra den tredje søjle til den kommunautære søjle. At inkorporere acquis fra Schengen i traktaten og at få Europol til at fungere er efter vor opfattelse væsentlige elementer for muligheden for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Hvad den anden søjle angår, er vi tilhængere af integration af Den Vesteuropæiske Union, således som seks medlemsstater har foreslået det, og vi tilslutter os Deres forsøg på at tilvejebringe et system med flertalsbeslutninger for den anden søjle med henblik på fælles handlinger og holdninger og på grundlag af en fælles strategi, således som De sagde.
Tredje vigtige punkt: indføjelsen af et afsnit om »beskæftigelse« i traktaten. Fjerde vigtige punkt: ændring af traktatens artikel 13 om tjenesteydelserne og den intellektuelle ejendom, og så er der institutionerne.
Jeg er enig i, hvad kommissionsformanden sagde derom; jeg forstår de enorme vanskeligheder, som De står over for, men jeg konstaterer, at der er en stor politisk vilje fra det nederlandske formandskabs side, som står over for en udfordring, en historisk udfordring, nemlig en udvidelse fra 15 til muligvis 25 medlemsstater, til ikke at lade Den Europæiske Union blive udvandet. Derfor er det så vigtigt, at disse institutioner reformeres. For at have en god bil, hr. Van Mierlo, har man brug for et godt værksted. Det interesserer mig ikke, hvordan værkstedet er malet, det interesserer mig, at det er et godt værksted. Og at vi således får en god bil, og at bilen kan repareres på en ordentlig måde, for i dag halter den. Og for os er flertalsbeslutningerne i Rådet, og på disse områder Parlamentets fælles beslutningstagning, således af væsentlig betydning. Vi er også af den opfattelse, at det tættere samarbejde ikke skal besluttes ved enstemmighed, men ved flertalsbeslutninger.
Kære kolleger, jeg vil slutte: Vi kan ikke være enige i, vi har aldrig været enige i fru Thatchers opfattelse, som ville gøre Europa til en stor, en ren frihandelszone, udelukkende mellemstatsligt samarbejde. Jeg har modsat mig dette i 12 år i Det Europæiske Råd, sammen med mange andre. Vi kan ikke gå med til en opportunistisk beslutning fra den svenske regerings side, som ikke havde anmodet om ikke at deltage i Den Monetære Union, og som af opportunistiske grunde, og fordi den fælles valuta ikke er populær i Sverige, har besluttet ikke at tiltræde. Dette er en opportunistisk beslutning. Dette bringer os ikke noget skridt videre. Og jeg håber, at de store statsmænd og -kvinder, Mitterrand og Delors samt fru Guigou og de mange andre, som vi i ti år har kæmpet sammen med for dette Europa, også i dag vil holde Europa på rette kurs. Og at de med deres store indflydelse i den franske regering vil gøre det muligt, at topmødet i Amsterdam bliver en succes, at stabilitetspagten undertegnes, og frem for alt at Europa giver borgerne en stemme. Jeg håber, at dette kan opnås gennem forening af vore kræfter.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, det kommende topmøde i Amsterdam vil være det første af en række møder, der vil forme Europa i det 21. århundrede.
Vi håber, at det vil blive fulgt op af gennemførelsen til den planlagte dato af Den Økonomiske og Monetære Union, udvidelser mod øst og syd, der vil tegne omridset af et Europa, som endelig er forenet, af en bekræftelse af den europæiske identitet på den internationale scene, det eneste perspektiv, der gør det muligt for de europæiske borgere at tage den udfordring op, som ligger i internationaliseringen, og som med rette bekymrer dem. Topmødet skal derfor betragtes som en etape på en lang vej og ikke som et mål. Det er i lyset af disse udfordringer, at resultaterne af Amsterdam-topmødet skal bedømmes.
Europa har først og fremmest brug for effektive institutioner, det vil sige institutioner, der er i stand til at træffe de beslutninger, der trænger sig på, på det rigtigt tidspunkt, og for demokratiske og transparente procedurer, der forener de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet i deres egenskab af medindehavere af den demokratiske legitimitet.
Dem, der med rette afviser et bureaukratisk og demokratisk Europa, skal give Europa midlerne til dets politiske legitimitet. Den gældende fællesskabslovgivning skal styrkes, uanset om der er tale om det indre marked, den eksterne handelspolitik, som hr. Santer nævnte, og som skal være mere offensiv, den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik, der på en gang bør gøres mere effektive, men også mere retfærdige.
Den sociale samhørighed skal også styrkes kraftigt, navnlig ved i traktaten at indarbejde en forbedret protokol om social- og arbejdsmarkedspolitikken, sådan som den franske regering i marts 1996 anmodede om i et memorandum om den europæiske sociale model, og ved at medtage et kapitel eller et nyt afsnit, der gør beskæftigelse for alle til et af de væsentligste mål i opbygningen af Europa på linje med garantien for vores interne og eksterne sikkerhed, uden hvilke vi ikke ville have et egentligt demokrati.
Europa bliver ofte kritiseret, kære kolleger, i mindre grad for det, det gør, som ofte forkastes, end for det, det ikke gør, og som det burde gøre. Der ville være en alvorlig mangel på sammenhæng mellem at gøre opmærksom på den lammelse, som skyldes opretholdelsen af reglen om enstemmighed, som visse medlemsstater med rette fortsat ønsker at kunne påberåbe sig, når de skønner, at overordnede nationale interesser står på spil, og samtidig afvise muligheden for at udvikle et styrket samarbejde mellem de medlemsstater, der ønsker at gå fremad.
Vi skal passe på, kære kolleger, at vi ikke forsøger at presse udøvelsen af denne fleksibilitet eller det styrkede samarbejde ind i så bindende regler, at den praktisk taget bliver virkningsløs. Hvis vi fortsat ønsker, at opbygningen af Europa skal skride fremad, skal vi bevare den pragmatisme og fleksibilitet, der indtil nu har gjort det muligt for den at udvikle sig, og som mere end nogen sinde vil være nødvendig i et Europa udvidet til at omfatte hele kontinentet.
Det vi forventer af stats- og regeringscheferne, er politisk vilje til resolut at gå fremad for, at Den Europæiske Union endelig opnår den politiske identitet, der svarer til dens økonomiske vægt og kulturelle indflydelse. Hvis Europa i dag giver anledning til frygt hos et voksende antal af vore borgere, er det fordi institutionerne ikke hidtil har taget tilstrækkelig stort hensyn til deres bekymringer over en fremtid, der forekommer dem uvis og truende.
Hr. rådsformand, Amsterdam skal ikke blot være en smuk titel på en sang af Jacques Brel, men også en succes. Dets resultater skal derfor kunne give håbet tilbage til de europæere, der forventer konkrete svar på deres bekymringer, navnlig omkring beskæftigelsen og sikkerheden. Det er dette signal, vi afventer. Lad os håbe, vi ikke bliver skuffede.
Hr. rådsformand, afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg satte særlig stor pris på Deres åbningstale, der var præget af realisme og pragmatisme. Jeg tror, at De har bestræbt Dem på at fylde tallerkenen - De talte for lidt siden om mad - lad os håbe, at vore kolleger i Rådet ikke er alt for glade for la nouvelle cuisine. Endelig vil jeg takke Dem for de allerede opnåede resultater. Held og lykke.

Spaak
Hr. formand, frem for at fortsætte med en lidt ordinær sammenligning af værkstedet og mekanikeren vil jeg gerne minde om Robert Shumans definition af fællesskabsbestemmelserne fra 1950: «Europa skabes hverken på en gang eller i en helhedskonstruktion, men gennem konkrete skridt, der skaber en reel solidaritet«.
Det var i denne ånd, at der blev skabt stærke institutioner og retsregler, som gør det muligt for medlemsstaterne at leve sammen, at nå frem til en fælles tankegang og at sikre effektiviteten. Det er det, der mere prosaisk kaldes tandhjulsmetoden og små skridt.
Med henvisning til disse principper, der er grundlæggende for Unionens fremskridt, vil jeg gerne evaluere udkastet til traktat på tre områder. Med hensyn til beskæftigelsen og den sociale del tager udkastet til traktat fra det nederlandske formandskab hensyn til de europæiske borgeres krav ved, at den omfatter bekæmpelse af arbejdsløshed, skabelse af nye arbejdspladser og opretholdelse af et socialt sikringssystem, der er i overensstemmelse med den europæiske model. Selv om nogle mener, at forpligtelserne er utilstrækkelige, er døren åbnet for andre udviklinger: det er tandhjulsmetoden og de små skridt.
Helt anderledes forholder det sig med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der også af borgerne opfattes som en demonstration af Europas eksistens. Der er her hverken tale om små skridt eller tandhjulsforbindelser, og de redskaber, der er skabt, er, og det er jeg ked af, hr. minister, af mellemstatslig karakter. Enstemmighed, det vil sige vetoretten, findes både før og efter beslutningstagningen. Rådets autoritet styrkes på bekostning af Kommissionen. En konstruktiv afholdelse fra at stemme svækkes af vetoretten, hvis en af de femten medlemsstater er i dårligt humør, og jeg taler her kun om femten medlemsstater.
Med hensyn til det styrkede samarbejde er det indlysende, at betingelserne for dets gennemførelse vil være af afgørende betydning for den samlede evaluering af resultaterne af konferencen, eller sagt på en anden måde af opbygningen af Europa. Betingelsen om enstemmighed i forbindelse med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik giver virkelig ingen mening og kan ikke begrundes med noget argument.
I lyset af de forventede beskedne resultater af regeringskonferencen synes overholdelse af tidsfristen for gennemførelse af Den Økonomiske og Monetære Union at være en absolut nødvendighed. Enhver udskydelse, enhver udsættelse vil bringe os tilbage til Unionens mørkeste timer. Vi er altså nået til et tidspunkt med store udfordringer og med stor fare. Vi ønsker det nederlandske formandskab al mulig held og lykke.

Herzog
Fr. formand, regeringskonferencen skulle fremme en ny tilslutning fra borgernes side ved at tage tre udfordringer op: give opbygningen af Europa ny mening, demokratisere institutionerne og finde en klar fordeling af ansvaret. Lige før topmødet i Amsterdam er vi langt fra disse mål.
Jeg er pragmatisk, og jeg beder ikke om noget urealistisk, men jeg mener, at vi kan gøre det bedre, og at vi bør forsøge at gøre det bedre før indførelsen af den fælles mønt og udvidelsen, begge dele noget, som jeg personligt anser for at være nødvendigheder. Vi kan ikke stille os tilfredse med så svage institutionelle rammer. Hvis vi ikke kan nå tilstrækkeligt store fremskridt inden for de kommende otte dage, så lad os arbejde i yderligere 2-3 måneder her i sommer for bedst muligt at løse tre-fire afgørende spørgsmål. En mere seriøs traktat ville kunne underskrives ved udløbet af denne periode. Sammen med min gruppe anmoder jeg om, at underskrivelsen udsættes til efteråret, hvis ikke man når frem til nogle absolut nødvendige forbedringer i Amsterdam.
Hvad skal så forbedres? For det første skal det mandat, som Unionens medlemsstater skal respektere i forbindelse med målet »beskæftigelse«, tydeliggøres. Alt for mange tvetydigheder forhindrer gennemførelsen af en klar aktion. Det franske initiativ, der går i retning af nye betingelser for vækst og beskæftigelse uden naturligvis at afvise udfordringerne i forbindelse med konkurrenceevne og stabilitet, er meget hensigtsmæssigt og modigt. Men hvordan skal det konkretiseres? En tillægsprotokol til stabilitetspagten med hensigtserklæringer ville ikke være tilstrækkelig. Det er traktaten, der bør indeholde klare forpligtelser og operationelle redskaber for, at koordineringen af de økonomiske politikker rent faktisk kommer til at omfatte kravet om samarbejde om beskæftigelsen. Med henblik herpå bør beslutningstagningen vedrørende visse fiskale, finansielle og industrielle spørgsmål ikke hindres af reglen om enstemmighed. Hvis hver enkelt medlemsstat kan nedlægge veto, vil vi aldrig nå frem til en fælles politik for vækst og beskæftigelse. Lad os ikke nøjes med en kosmetisk aftale baseret på en blokering.
For det andet kræver demokratiseringen af institutionerne en større indsats, og på dette punkt tilslutter jeg mig Europa-Parlamentets forslag, der går i retning af fælles beslutningstagning, kontrol med den udøvende magt og navnlig åbenhed.
For det tredje er der store mangler i udkastet til traktat i forbindelse med en loyal deling af ansvaret og styrkelsen af Unionen forud for udvidelsen. Alle medlemsstaterne står fast på deres fortrin. Det er det mellemstatslige Europa, der vinder frem, og ikke Fællesskabet. Den fælles beslutningstagnings legitimitet og effektivitet vil ikke blive styrket. Medlemsstaterne råder over de nødvendige midler, men nægter at forpligte sig til at nå målene, og de afviser den demokratiske kontrol.
Man må ikke forvente af denne regeringskonference, at den fjerner alle disse hindringer, og fornuften siger os derfor, at vi som minimum allerede nu må planlægge et nyt møde om institutionelle reformer i år 2000. Vi må så planlægge en konstituerende procedure, som vil være nødvendig.
Kære kolleger, jeg vil gerne hilse det arbejde velkomment, som Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har udført under ledelse af Biagio de Giovanni. Der tøves endnu med hensyn til den politiske konklusion. Lad os overvinde denne tøven og bede regeringerne fortsætte deres indsats.

Roth
Fru formand, mine damer og herrer, historie er som bekendt lærerigt, og derfor fortæller jeg Dem i dag noget fra historien. Fyrst Grigorij Potemkin, kejserinde Jekaterina II's yndling, havde erobret Krim. Da kejserinden rejste til det nyerhvervede område, lod Potemkin hurtigt opføre landsbyer i form af kulisser og gennemførte militære skuespil for at narre hende med hensyn til områdets sande tilstand. Det var i 1787. I dag, 210 år senere, er der ikke længere nogen fyrst Potemkin og intet kejserrige, men der bygges stadig potemkinkulisser. Den største, der nogen sinde er blevet opført, skal indvies i Amsterdam i den kommende uge med Maastricht II-traktaten!
Dens kulisse er venlig og indbydende - frihed, sikkerhed, retfærdighed, Unionen og borgerne - hr. van Mierlo beskriver den i de smukkeste farver, men jeg spørger virkelig mig selv, om han tror på det, han siger! For hvad gemmer der sig bag kulissen? Et mesterværk i form af gummiparagraffer som i forbindelse med artiklen om ikkeforskelsbehandling, i form af bagdøre som i forbindelse med åbenheden, i form af øjentjeneri som i forbindelse med det såkaldte beskæftigelseskapitel, et ordrigt intet. I forbindelse med Maastricht II skal der foretages de nødvendige justeringer for at gøre Den Europæiske Union bæredygtig i henseende til et fælleseuropæisk perspektiv, demokrati og social økologi. Det, der nu foreligger, er ikke kun for lidt, men forpurrer derimod det, som vi har formuleret af håb, krav og berettigede forventninger!
Med Maastricht II gennemføres begyndelsen til en afdemokratisering til fordel for en udvidelse af de udøvende beføjelser. Intet andet er pseudointegrering af dele af den tredje søjle i fællesskabsretten, begyndelsen til en erosion af grundlæggende rettigheder og retsstatsprincipper som den individuelle ret til asyl eller beskyttelsen af oplysninger! I stedet for omsider at give Unionen et borgerretligt grundlag, hvor sikkerhed betyder retssikkerhed og ikke law and order ! Der tales i præamblen om bæredygtig udvikling for så i hele teksten at holde fast ved den herskende vækstlogik, der som bekendt er det modsatte af en ansvarlig forbindelse mellem økologi og økonomi.
Der påbegyndes en militarisering af EU i stedet for at fremme en civilisering af udenrigspolitikken. Det må være vor opgave at fjerne denne kulisse. Vi taler jo så gerne om åbenhed og troværdighed. Så må vi blot ikke lade os misbruge og beskrive noget som succes og fremskridt, som ikke er det! Vi er ikke den moderne fyrst Potemkins kronvidner, som hedder Helmut Kohl eller Jacques eller Hans van Mierlo osv.
Det er vor opgave at gøre det klart over for regeringerne, at demokrati er en forudsætning for den europæiske integration og ikke en besværlig forhindring! Vi skal gøre det klart, at der er nye forventninger til en kursændring med hensyn til den økonomiske politik, socialpolitikken samt miljø- og økologipolitikken. Hr. van Mierlo, borgerne ønsker ikke kun brød og skuespil, de ønsker at få at vide, hvem der laver hvad hvordan og med hvad. De vil selv være med. Det er deltagelse, og det er demokrati, også i Europa!

Lalumière
Fr. formand, hr. rådsformand - jeg glæder mig over Deres ærlighed - hr. formand for Kommissionen, de mange politiske ændringer i Europa og den korte frist inden topmødet i Amsterdam gør det yderst vanskeligt at gennemføre arbejdet med succes. For vores gruppe står det klart, at intet må stå i vejen for den europæiske integrationsproces, og at den nødvendige hensyntagen til de sociale krav og til beskæftigelsen ikke udgør en bremse, men tværtimod et ekstra argument til fordel for en styrkelse af Unionen.
Med hensyn til de spørgsmål, der står på dagsordenen for topmødet, ud over reformen af institutionerne som sådan, støtter vor gruppe den kompromisbeslutning, der vil blive vedtaget om lidt, uanset om der er tale om Den Økonomiske og Monetære Union, om den sociale og beskæftigelsesmæssige dimension, om det indre marked eller om den handlingsplan, som Kommissionen har foreslået, eller andre spørgsmål.
En enkelt bemærkning til stabilitetspagten, der er blevet drøftet i nogle dage. Vi mener, at denne pagt er resultatet af indførelsen af den fælles mønt, og at vedtagelsen heraf ikke bør udskydes, ellers risikerer vi at forsinke indførelsen af euroen, hvilket ville være en alvorlig politisk fejl. Vi forstår dog nødvendigheden af at supplere denne pagt med økonomiske og sociale bestemmelser, hvis mål er at fremme beskæftigelsen. Vi håber, at man inden topmødet i Amsterdam finder frem til et kompromis, så intet bremser indførelsen af euroen. Med henblik herpå er det måske ikke absolut nødvendigt, at disse økonomiske og sociale bestemmelser indføjes i pagten. De kan optræde i et andet, supplerende dokument.
Med hensyn til selve institutionerne må vi med beklagelse konstatere, at der endnu nogle dage inden topmødet findes usikkerheder på væsentlige punkter. Det har rådsformanden bekræftet. Vi er derfor begrænsede til at udtale os om et forslag fremsat af vores Udvalg om Institutionelle Spørgsmål. Den første udgave af dette forslag, som er udarbejdet af hr. De Giovanni, var krævende og temmelig strengt. Den anden udgave, som Udvalget selv har fremlagt, er mere optimistisk og mindre krævende.
Vi for vor del beklager denne udvikling, for vi ønsker, at topmødet skal gå så langt som muligt i reformen af institutionerne og på vejen mod integration, uanset om der er tale om retningslinjerne for afstemning i Rådet, om Kommissionens sammensætning, rolle og styrkelse, om Europa-Parlamentets fortrin, navnlig en mere generel indførelse af proceduren med fælles beslutningstagning, om en udformning af en egentlig udenrigs- og sikkerhedspolitik eller om udarbejdelsen og gennemførelsen af en økonomisk og social politik for Unionen, det nogle kalder en økonomisk regering for Unionen, parallelt med det, der vil blive Centralbanken.
Europa-Parlamentet har sagt det i de seneste to år. Hvis Parlamentet ikke høres, er der, som formanden for Rådet sagde, brug for en ny regeringskonference.

Berthu
Fr. formand, forberedelsen af topmødet i Amsterdam er præget af en kunstig polemik om stabilitetspagten, der maskerer dette mødes egentlige udfordringer.
En kunstig polemik, for vi ved godt, at afsnittet om beskæftigelse, som de franske socialister har krævet for at afbalancere pagten, allerede indgår i det udkast til traktat, som regeringskonferencen har udarbejdet, og at det ikke kan gøres meget bedre. En kunstig polemik også, fordi den fælles mønt i det øjeblik, der ikke findes en optimal monetær zone i Europa, kun kan være til skade for beskæftigelsen, og ved siden af dette dominerende faktum er alt andet kun vrøvl eller politisk udsmykning. Endelig en kunstig polemik, fordi den første egentlige beskæftigelsespolitik på europæisk plan var den fælles handelspolitik, som Europa har begravet ved at kaste sig blindt ud i frihandlen.
Men denne kunstige polemik om stabilitetspagten vender opmærksomheden fra det, der egentlig står på spil i Amsterdam. For det første den meget kraftige udvikling af føderalismen i udkastet til traktat, der vil underordne landene endnu mere og gøre det demokratiske underskud endnu større.
Endelig undgås den mest presserende debat om den fælles mønt, den, som vedrører de radikale forfatningsmæssige ændringer, der må træffes beslutning om, hvis den skal fungere korrekt, men som ingen vover at drøfte åbent af frygt for at rejse uløselige problemer.
Når man ser den forsigtighed og de egentlig ret latterlige forholdsregler i udkastet til traktat for at undgå dette spørgsmål, som er af grundlæggende betydning for den fælles mønts overlevelse, kan man ikke lade være med at tænke på en sætning af Jean-Jacques Rousseau: «Det er klingen, der må blive i såret, af angst for, at den sårede skal dø, når den trækkes ud«.

Muscardini
Fru formand, vi vil desværre ikke i Amsterdam kunne fejre det endelige grundlag for Den Europæiske Union. Arbejderne på Regeringskonferencen har nemlig endnu ikke ført til konsolideringen af den politiske union, og det kunne ikke være anderledes, da der endnu i Unionen mangler et institutionelt, demokratisk og funktionelt grundlag, der kan styre et udvidet Europas politiske skæbne. Hvordan skal man kunne tænke sig en politisk union, en fælles udenrigspolitik, en fælles forsvarspolitik som garanti for freden og en politik, som inden for Unionen og uden for denne i samarbejde med partnerlandene gennemfører en politik for respekt og forsvar for menneskerettighederne, når der ikke findes noget fast og effektivt institutionelt grundlag? Hvem skal være den myndighed, som fra medlemsstaterne får overladt en del af deres suverænitet for autoritativt at kunne løse ovennævnte problemer?
Manglen på en politisk union er ved at føre vore lande ind i enorme og utallige vanskeligheder for Den Økonomiske og Monetære Union, fordi udbygningen af Den Økonomiske Union med Den Monetære Union, på samme måde som et hus opføres på fundamenter, burde være den direkte konsekvens af en politisk union, og ikke omvendt.
Alleanza Nazionale finder det derfor af stor betydning, at Regeringskonferencen ikke slutter i Amsterdam, men at den fortsætter sine arbejder, indtil der opnås et konsolideret og institutionelt velopbygget politisk mål. Problemet med udvidelsen skal derfor angribes ud fra dette synspunkt. Ansøgerlandenes og de 15 unionslandes indbyrdes forskellige karakter er meget stor og synes endda uovervindelig inden for visse sektorer. Ud over de berettigede bekymringer om, hvorvidt den fremtidige union kan komme til at fungere og være effektiv, synes en overgangsperiode, der skal fastlægges under forhandlingerne, absolut nødvendig. Fra dette synspunkt synes det klart, at det ikke vil volde nogen alvorlig fare for det udvidede Europas fremtid at forhale afgørelserne på Regeringskonferencen i nogle måneder, men at dette er den eneste løsning for at nå frem til en udvidelse, der kan give frugtbare resultater, som endelig kan føre til skabelsen af det politiske Europa.

David
Fru formand, jeg hilser processen med udarbejdelsen af den nye traktat velkommen og ligeledes den aftale, man er kommet frem til, som stort set er i henhold til det foreslåede. Der bliver tale om et beskedent, men betydningsfuldt skridt fremad for Den Europæiske Union. Men selv på dette forholdsvis sene tidspunkt vil jeg gerne opfordre det hollandske formandskab til at gøre alt, hvad der er muligt, for at styrke teksten, navnlig med hensyn til beskæftigelsesafsnittet og udvalgte område med flertalsafgørelser.
I øjeblikket er teksten temmelig vag; der er behov for større præcision og fokusering. Men på Amsterdamtopmødet skal man også overveje andre spørgsmål, navnlig bevægelsen frem imod Den Økonomiske og Monetære Union, stabilitetspagten og Kommissionens handlingsplan for det indre marked.
Her til formiddag vil jeg gerne slå til lyd for, at jobskabelse bør have højeste prioritet. Der er 18 millioner arbejdsløse i Europa i dag, 21 % ungdomsarbejdsløshed. Det er en skændsel, og der er behov for en koordineret indsats for at løse problemet. Vi har brug for en vækst- og stabilitetspagt. Når vi taler om støtte til erhvervslivet, skal vi gøre alt, hvad vi kan, for at stimulere de små og mellemstore virksomheder. Forslagene fra Essen skal føres ud i livet, det indre marked skal fuldendes og Europa gøres virkelig konkurrencedygtigt.
Alle disse vigtige emner skal tages op på Amsterdam-topmødet sammen med de institutionelle ændringer. Jeg tror, at hvis man gør det, vil Amsterdam-topmødet blive husket som en historisk milepæl i Europas udvikling, ikke kun på grund af den nye traktat, men også fordi den satte beskæftigelsen øverst på den europæiske dagsorden.

Méndez de Vigo
Fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, mange tak for Deres indlæg. Jeg tror, at de varsler godt om, hvad der kan ske på Det Europæiske Råd i Amsterdam, hvis det endelig lykkes. Og jeg finder, at Europa-Parlamentet i dette øjeblik bør bestræbe sig for, at det skal lykkes for Dem og for regeringerne.
Det meget brillante indlæg fra formanden for PPE-gruppen, hr. Martens, bevirker, at jeg kan koncentrere mig om mere konkrete emner. Det første af disse, som vi finder i det beslutningsforslag, som vil komme til afstemning her i Parlamentet her i formiddag, vedrører noget, som synes mig fundamentalt, nemlig bevarelsen af fællesskabsmetoden. Det, der karakteriserer denne så sjældne og komplicerede »ting«, som Fællesskabet eller Den Europæiske Union er, er - som nævnt af hr. Van Mierlo - fællesskabsmetoden, dvs. at gøre tingene i fællesskab gennem et overnationalt organ, som til enhver tid giver udtryk for Fællesskabets interesser. Derfor synes det mig af meget stor betydning, at Kommissionens virke kommer til at stå fuldstændig urørt, fordi det, vi har skabt, ville blive en samarbejdsorganisation mellem regeringer, dersom Kommissionen ikke fandtes, men ville mangle den integrationsfaktor, som er karakteristisk for Fællesskabet. Det synes mig ligeledes vigtigt at fastholde Domstolens beføjelser, idet denne har udført et stort stykke arbejde og er en effektiv demokratisk garanti. Og i denne henseende mener jeg tillige, at vi må søge at finde den rolle, Europa-Parlamentet skal spille.
Jeg tror, hr. Van Mierlo, at hvis De ser nærmere på det beslutningsforslag, som vi skal stemme om her til formiddag, vil finde, at der med dette sker en ændring af Europa-Parlamentets karakter. Dette Parlament har i mange år været et parlament, der gav impulser. Da det ikke selv havde nogen beføjelser, gav det impulser til fremskridt. Dette Parlament har ifølge unionstraktaten besluttende myndighed på visse områder. Og jeg tror, at det beslutningsforslag, vi skal stemme om i dag, viser denne nye indretning af Parlamentet, nemlig et parlament, der træffer beslutninger, og som til enhver tid søger efter den vej, Fællesskabet skal gå. Som følge heraf har vi i vort beslutningsforslag - der, som De vil se, hvis De blader tilbage, er meget forskelligt fra andre beslutninger truffet i de forløbne ti år - fremhævet det, som synes positivt i det nederlandske forslag, som er vidtgående, og vi vil støtte Dem på de punkter, hvor vi finder, at det nederlandske formandskab i lighed med de tidligere formandskaber bevæger sig i den rigtige retning.
Vi vil ligeledes påpege de områder, hvor vi mener, at der bør udfoldes bestræbelser her i den 11. time, fordi jeg mener, at vi, hvis vi gør dette, vil nå frem til et godt resultat. Jeg finder, at disse bestræbelser bør koncentreres om to punkter, nemlig:
For det første den tredje søjle. Selvom der her i salen givet findes kolleger, der finder, at man bør gå videre, mener jeg, at det nederlandske formandskabs forslag om at integrere den tredje søjle i den første for så vidt angår bestemte områder, går i den rigtige retning, selvom der er fastsat frister, og vi vil derfor støtte det.
Hvad angår det sociale kapitel finder jeg, at vi bør handle. Den bedste socialpolitik og den bedste beskæftigelsespolitik er utvivlsomt en god national økonomisk politik - det glæder mig meget at kunne sige dette, eftersom mit land og dets regering i øjeblikket er i en fremragende situation - men jeg mener, at vi ligeledes må give borgerne et klart signal om, at Unionen tager sig af disse områder. Dette klare signal, hr. formand, er noget som bør optages i traktaten.
Endelig vil jeg tillige gøre opmærksom på, at jeg mener, at vi med denne linje frem til Det Europæiske Råd i Amsterdam, dersom vi kan tage disse udfordringer op, og vi tillige er dristige - jeg tror at der kræves dristighed - og hvis vi er ambitiøse, vil få en god traktat, der kan være et redskab for udvidelsen. Man må ikke glemme, at udvidelsen ikke kan ske, dersom vi ikke udformer en rigtigt fungerende traktat.

Collins, Gerard
Fru formand, jeg vil gerne takke den fungerende rådsformand og Kommissionens formand for deres indlæg under formiddagens forhandling.
De igangværende forhandlinger om en revision af traktaterne finder sted sideløbende med forberedelserne til indførelsen af den fælles mønt. Det er måske forståeligt, at forberedelserne til den fælles mønt har fået betydelig mere opmærksomhed i offentligheden end regeringskonferencen på grund af de direkte og åbenlyse konsekvenser, som euroen får for vores hverdag.
Ikke desto mindre kan regeringskonferencen og den nye traktat, forhandlingerne skal munde ud i, få endnu større indflydelse på borgernes dagligdag under forudsætning af, at regeringerne koncentrerer forhandlingerne om at finde løsninger på de spørgsmål, som den brede offentlighed bekymrer sig mest om. De nyligt afholdte valg i en række medlemsstater bør sikre, at det også forløber sådan.
Det spørgsmål, der vækker mest bekymring rundt omkring, er beskæftigelsen, både fremskaffelsen af beskæftigelsesmuligheder for de arbejdsløse og forbedring af sikkerheden i ansættelsen for dem, der allerede har et arbejde. Arbejdsløshedsprocenten i Den Europæiske Union et dobbelt så høj som i USA og tre gange så høj som i Japan. Dette er et uacceptabelt niveau, og regeringerne må koncentrere sig om jobskabende foranstaltninger, navnlig for de unge. Sikkerhed i ansættelsen fremover for de mennesker, der er så heldige at have et arbejde i dag, er ligeledes et vigtigt emne.
Unionen må sikre, at de europæiske virksomheder bevarer deres konkurrenceevne på de internationale markeder, og at vore lande fortsat er attraktive for oversøiske virksomheder hvad angår mobile investeringer og jobskabende projekter.
Den bedste metode til sikring af sikkerhed i ansættelsen for arbejdstagerne er at opretholde og i mange tilfælde forbedre de europæiske virksomheders konkurrencefordele. Vi må beskytte os mod tendensen til at indføre ny lovgivning, navnlig på EU-plan, som forøger industriens samlede produktionsomkostninger og truer jobsikkerheden for alle industriens ansatte.
Unionen bør stræbe mod at minimere de bureaukratiske og administrative byrder, der pålægges industrien, navnlig gennem direktiver og forordninger. Unionen bør bidrage til at forbedre konkurrenceevnen gennem investeringer og forbedre efteruddannelsesmulighederne for arbejdstagerne og de midlertidigt arbejdsløse.
Endelig må vi aggressivt forsvare vore interesser på de internationale markeder ved at basere vores handelspolitik på den forudsætning, at oversøiske virksomheder kun får adgang til vore markeder, hvis vi har tilsvarende let adgang til deres hjemmemarkeder. Det giver kun begrænset eller ingen mening, at Den Europæiske Union udvikler en handelspolitik baseret på liberale frihandelsprincipper, hvis vore konkurrenter fastholder deres restriktive praksis på hjemmemarkederne.
Regeringskonferencen bør tage stilling til spørgsmålet om jobskabelse og jobsikkerhed ved at sikre, at forslagene til en revision af traktaten omfatter specifikke forpligtelser til at prioritere foranstaltninger til forbedring af EUindustriens konkurrenceevne på de internationale markeder højere.

Sjöstedt
Fru formand, den regeringskonference, som nu står for sin afslutning, er af særlig interesse for de nye medlemslande. Det er nu, vi kan se, om EU-medlemskabet blev, hvad man sagde, det ville blive, og som de, der talte for medlemskab, lovede. Jeg vil hævde, at der er meget stor forskel på det, som nu foreslås, og det, som man foregøglede eksempelvis det svenske folk før folkeafstemningen.
Før folkeafstemningen var det et hovedargument, at vi kunne påvirke Unionen. Men nu ser vi, hvordan det formentlig ender med færre stemmer i Rådet og vetorettens afskaffelse på en række områder. Et andet argument var, at den svenske grænsekontrol ville blive bevaret. Men i det nye forslag til traktat forbydes den i praksis. Desuden skal der ske en vidtrækkende harmonisering af retlige anliggender og flygtningepolitikken. Et yderligere argument var, at Sverige kunne bevare sin militære alliancefrihed. Men nu tages der flere skridt i retning af et fælles forsvar. På grund af de store ændringer, som man nu foreslår, vil mit parti dels stemme imod traktatændringerne, dels stille forslag om en folkeafstemning om dem i Sverige.

Voggenhuber
Fru formand, efter Kommissionens og Rådets redegørelser fristes man ikke ligefrem til med ed at bekræfte visionen om Europas enhed. Disse taler, den blinde, smålige pragmatisme, forsagtheden, den teknokratiske tankegang, fjerner sig alt for langt fra den historiske opgave i form af Europas enhed. Alligevel mener jeg, at denne regeringskonference vil skulle måles på grundlag af denne historiske dimension. Jeg mener også, at vi, Parlamentet, skal lade os måle på dette grundlag.
Hvis vi er enige i, at vi ønsker at bygge det europæiske hus, og at dets fundament er demokrati og borgerlige rettigheder, så må vi konstatere, at denne regeringskonference ikke har styrket det europæiske hus' fundamenter, men at dette fundament tværtimod bliver mere skrøbeligt, spændende fra rettighederne til Europol, den manglende fælles beslutningstagning, de manglende grundlæggende rettigheder til denne teknokratiske konstruktions manglende demokratiske struktur. Hvis vi er enige i, at dets statik er samfundenes sociale samhørighed, alle menneskers retfærdige andel af velstanden, så udgør denne regeringskonference ikke nogen styrkelse af denne statik. På baggrund af massearbejdsløshed, af stigende fattigdom, at uddybelsen af kløften mellem fattig og rig er de instrumenter, som tilbydes på denne regeringskonference, ikke egnede til at styrke denne statik. Hvis vi er enige i, at dette europæiske hus' sikkerhedssøjle er en europæisk fredsorden og ikke en militærpagt, så er den tankegang, som Kommissionens formand redegjorde for her, forfejlet. De kan måske ikke forestille Dem, hr. formand, som De udtrykte Dem her, at Europa kan spille en ledende rolle i verden uden militær. Men dette Europa byggede i forbindelse med kul og stål netop på denne ide om at opnå enighed uden militær og at udgøre en fredsorden. Og hvis vi er enige i, at dette europæiske hus ikke skal bygges af en politisk elite, men derimod af borgerne i dette Europa, så spørger jeg Dem: På baggrund af hvad skal borgernes begejstring for dette Europa opstå, i betragtning af resultaterne af denne regeringskonference?
Hvis Parlamentet er repræsentant for det europæiske hus' bygherre, repræsentant for borgerne, så skal det i dag beslutsomt sætte sig op imod forsagtheden og pragmatismen på denne konference.

Saint-Pierre
Fru formand, tillad mig at nævne et punkt, der forekommer mig, at være af afgørende betydning i forbindelse med den europæiske model, vi er ved at skabe her frem mod det 21. århundrede. Jeg taler om den parlamentariske og demokratiske kontrol med institutionerne.
Jeg tror ikke, jeg tager fejl, når jeg fastslår, at Unionens kompetenceområder vil stå styrket efter regeringskonferencen, ihvertfald for så vidt angår kampen mod organiseret kriminalitet og terrorisme, kapaciteten til at gennemføre kommercielle forhandlinger med vore partnere, kampen mod alle former for forskelsbehandling, folkesundhed og forbrugerbeskyttelse.
Man må imidlertid konstatere, at denne udvikling, der ud fra et fornuftssynspunkt er positiv, sker til skade for den demokratiske kontrol, uanset om der er tale om Europa-Parlamentets eller medlemsstaternes parlamenter.
Visse forslag i udkastet til traktat af 30. maj er meget betydningsfulde i denne henseende. Der er tale om et farligt sidespor, der risikerer ikke blot at fremkalde en stor ubalance inden for Unionen til fordel for Rådet og Det Europæiske Råd, men også at vende borgerne fra en europæisk opbygning, der forekommer dem uklar, fjern og uvirkelig, ja, endog ukontrollabel. Lad os hertil tilføje den stadig mere reelle trussel om en begrænsning i Domstolens prærogativer på det retslige område og i forbindelse med indre anliggender, en begrænsning, der risikerer at krænke alle de europæiske borgeres individuelle rettigheder.
Hr. rådsformand, hr. formand for Kommissionen, jeg appellerer til Deres ansvarsfølelse, som vi kender. Fordi vi tror på Europa, fordi vi er overbevist om, at vor fælles fremtid afhænger af fremtiden for den Union, som vi skaber, beder vi Dem om ikke at servere en traktat, der kan betragtes som et tilbageskridt på det demokratiske plan og med hensyn til domstolskontrollen, på et sølvfad for dem, der nedrakker Europa.

Nicholson
Fru formand, jeg har siddet og lyttet meget interesseret her til formiddag i håbet om, at der ville fremkomme en realistisk løsning på de europæiske borgeres bekymringer. Det er desværre ikke sket. Både Rådet og Kommissionen synes fast besluttede på at køre på i fast overbevisning om, at de alene vide.
Mange millioner borgere gør sig helt klart bekymringer om ØMU'ens fremtid. De er bekymrede over den fart, hvormed udviklingen foregår, og de kan iagttage den manipulering og omdefinering af de forskellige landes forbehold, efterhånden som de presser på for at indføre og overholde Maastricht-kriterierne. Europas borgere betaler den højeste pris i form af høj arbejdsløshed og yderst begrænset håb om forbedringer i den nærmeste fremtid. Hvis vi udfoldede lige så mange anstrengelser for at skabe nye arbejdspladser og fornyet sikkerhed, er jeg sikker på, at borgerne ville være mere rolige. Spørgsmålene om nationale interesser og flertalsafgørelser skal løses på en entydig måde. Jeg er bange for, at vi er på vej til at skabe mere forvirring, fordi vi får endnu flere gråzoner. De nationale parlamenters rolle skal styrkes, ikke svækkes.
Jeg tror ikke, at vi kan gå i gang med nogen udvidelser, før vi har gjort os klart, hvad vi ønsker for os selv. Hvis vi ikke har solide og afprøvede strukturer på plads forud for en udvidelse, er der ingen chancer for, at udvidelsen lykkes. I Amsterdam skal De passe på ikke at sætte det, vi har opnået og gennemført, over styr.

Schäfer
Fru formand, vurderingen af udkastet til et ændret traktat må skulle måles på grundlag af Europa-Parlamentets holdninger.
For det første, prioritering af aktive beskæftigelsesforanstaltninger og social retfærdighed, for det andet en effektiv udenrigs- og sikkerhedspolitik, for det tredje fællesskabsforanstaltninger med hensyn til retlige og indre anliggender, for det fjerde en demokratisering af vore strukturer med en ny institutionel balance, og for det femte at gøre alt for, at Den Europæiske Union rent faktisk kan udvides. Forslagene fra det nederlandske rådsformandskab er alt i alt vigtige skridt i den retning, som Europa-Parlamentet ønsker. Men man skal i Amsterdam gå endnu videre ad denne vej, da vi ønsker og har brug for, at denne regeringskonference bliver en succes. Europa-Parlamentet spiller i den forbindelse en helt særlig rolle.
Jeg minder om, at Spinellis traktatudkast var udgangspunktet for Den Europæiske Fælles Akt fra 1986, at Maastricht-traktaten fra 1992 blev påvirket af vigtige forslag fra Parlamentet, og at vi nu med to parlamentsmedlemmer er repræsenteret med engagement under forhandlingerne. Allerede i dag er det ubestrideligt: Mange forslag, som ligger på forhandlingsbordet, blev bragt til verden i Europa-Parlamentet. Vi var en drivkraft bag denne konference, og i forbindelse med alle yderligere reformer, som skal gennemføres efter årtusindskiftet, skal Europa-Parlamentet deltage i forhandlingerne og ratificeringen på lige fod. Nu ligger ansvaret hos stats- og regeringscheferne. De går i alle deres smukke taler ind for en videreudvikling af EU. De skal nu ved hjælp af konkrete afgørelser bidrage til at forbedre vore borgeres livsomstændigheder!

Brok
Fru formand, Den Europæiske Unions handledygtighed og dermed dens evne til at gennemføre en udvidelse har været en af de væsentlige opgaver på denne regeringskonference, og det nederlandske rådsformandskab har - som også dets forgængere - forsøgt at gøre alt, hvad der er muligt for at komme videre på disse områder! Men desværre er mistroen mellem vore medlemsregeringer på mange områder så stor, at der her kun gøres begrænsede fremskridt, og jeg vil gerne takke hr. Santer for hans henvisning til artikel 113.
Når vi på tjenesteydelsesområdet - og det er kun et eksempel blandt mange andre - i forbindelse med intellektuel ejendomsret og direkte investeringer optager tre sider med undtagelser i en protokol, ændrer vi i sidste instans reformen af artiklen til det modsatte. Jeg kan kun tilskynde det nederlandske rådsformandskab til på grundlag af dette klare eksempel, at man i Amsterdam alligevel når frem til et gennembrud, for at vi ikke får en såkaldt status quo minus, hvor regeringerne nemlig forsvarer synspunkter, som ved en nøgtern overvejelse er imod deres egen interesse, f.eks. når det drejer sig om forhandlinger som led i WTO-runden.
Det samme gælder politikken i forbindelse med de retlige og indre anliggender. Jeg anser det for at være meget presserende, at de områder, som det nederlandske rådsformandskab har foreslået, og som skal overføres fra den tredje til den første søjle, også virkelig overføres dertil for at opnå handledygtighed. Denne handledygtighed skal understreges ved, at man automatisk går fra enstemmighed til flertalsafgørelser for at opnå et reelt fremskridt. Jeg er træt af at høre statsmænd sige, at Europa ønsker at bekæmpe den internationale kriminalitet, når de så nægter at give Europa instrumenterne dertil, som det er sket! Det går kun via denne automatik, som skal indbygges i den første søjle. At Parlamentets rettigheder også er forbundet med dette, behøver jeg kun at nævne i forbigående her.
Det samme gælder udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Her har man fundet vidunderlige konstruktioner - jeg er ikke sikker på, om de i praksis også vil resultere i en større handledygtighed, men jeg er sikker på, at dette bliver undersøgt.
I forbindelse med det andet punkt drejede det sig om mere demokrati og om at bringe Europa tættere på borgerne. Jeg mener, hr. rådsformand, at De med Parlamentets støtte vil klare det og opnå fremskridt med hensyn til den fælles beslutningstagning. Jeg håber, at vi på onsdag kan takke Dem for, at dette vil ske.
Der er her visse ting, der kan gøres bedre, f.eks. i forbindelse med bestemmelsen om ikke-forskelsbehandling og på visse andre områder. Måske bliver man på mandag eller tirsdag for en stund grebet af storsindethed, således at man alligevel kan justere lidt på dette eller hint i forbindelse med disse spørgsmål. Her kunne man også medtage Parlamentets ret til at foretage traktatændringer, som hr. Schäfer lige var inde på.
Jeg mener, at Europa-Parlamentet i forbindelse med det tredje punkt ved hjælp af et stort pres har opnået noget i de forløbne år, nemlig at vi har fået en bedre social balance. Beskæftigelses- og socialprotokollen integreres. Jeg håber, at vi på området også får bedre beslutningsmekanismer og opnår en højere grad af samarbejde, end det hidtil har været tilfældet, f.eks. med den fælles beslutningstagning, hvis den hidtidige strategi kan fastholdes.
Jeg er også af den opfattelse, at vi behøver et beskæftigelseskapitel, som resulterer i en reel samordning af de nationale beskæftigelsespolitikker. Vi har ikke brug for nye europæiske kompetencer, men derimod en samordning, da forskellige eller endog modsatrettede beskæftigelsespolitikker gensidigt ophæver hinanden som følge af vor gensidige afhængighed på det fælles marked. Det er i alles interesse. Dette er ikke afhængigt af de nye finansprogrammer, de er overhovedet ikke vigtige i den forbindelse, vi kan lige så godt udnytte strukturfondene. Det, der er vigtigt, er at få sat gang i mekanismerne og beskæftigelsen. Det er udgangspunktet. Beskæftigelse er et makroøkonomisk mål, ved siden af andre. Således kan vi også klare de problemer, som står i forbindelse med...
(Formanden afbrød taleren)

Van Bladel
Fru formand, Nederlandene har indtaget en konsekvent, pragmatisk og realistisk holdning med en lille smule idealisme. Hr. Van Mierlo taler om en mere handlekraftig og effektiv Union, som er synlig for borgerne med et køkken, hvori der tilberedes bedre retter. Men hvad er nydelsen af et veludrustet køkken med lækkerier, hvis det rum, hvori disse serveres, er en ruin. Bag ved dørene i dette utilpassede hus fortsætter Rådet med at holde sine hemmelige møder. Ingen åbne døre, ingen demokratisk åbenhed, i deres indelukkede værelser snubler antallet af kommissærer over hinanden, mens formanden netop er i færd med at tilberede lækkerier i køkkenet. Borgerne vil have handlinger, arbejde og sikkerhed. Beskæftigelsen, således sagde formanden, kan ikke garanteres af traktaten. På ny kan dette føre til antieuropæiske følelser, hvis denne drøm om beskæftigelse, som De sætter i traktaten, ikke går i opfyldelse.
Sikkerhed, aktioner for at fremme denne, er endnu ikke tydelige for mig. Nederlandene selv træffer netop foranstaltninger, som er i strid hermed, såsom suspensionen af den offentlige anklager Van der Voort, som havde skaffet alle beviserne for kokainhandelen fra Surinam via Nederlandene. Det er ikke noget godt tegn. Et andet eksempel: fulde chauffører og overtrædere af hastighedsbegrænsninger undgår strafforfølgelse, fordi man har glemt at anmelde de tekniske forskrifter i forbindelse hermed i Bruxelles. Hvor er den lovede sikkerhed for borgerne henne?
De nederlandske repræsentanter i Unionen ønsker ikke brød og skuespil, ikke optisk bedrag, men handlinger. Ikke desto mindre er Amsterdam endnu ikke tabt, og jeg håber på en god traktat.

Papayannakis
Fru formand, for mig står det klart, at man ikke kan fortsætte med at trække skel mellem ØMU og regeringskonferencen.
Og selvfølgelig skal ØMU gennemføres; men regeringskonferencen må genoprette balancen. Den er nødt til at genskabe det økonomiske fællesskabs rolle samt en økonomisk styring over for ØMU. Derfor skal den genskabe forhold, hvor der hersker politisk demokrati.
Ingen vil overføre rettigheder til organisationer, der skal træffe vigtige beslutninger, hvis man ikke er sikker på, at der kan føres politik i Unionen: sociale politikker for beskæftigelsen og miljøet. Dette vil naturligvis afhænge af den politiske farve hos vore fremtidige ledere. Men under alle omstændigheder må politikerne og borgerne genfinde deres rolle og deres autoritet. Det kan vi ikke overlade til en organisation, som vil arbejde i et tomrum og eksperimentere under omstændigheder, hvor der ikke er nogen vægt bag, som det f.eks. er tilfældet med centralbanken.

Schörling
Fru formand, de højtidelige taler, der, inden forslagsteksten blev skrevet, blev holdt om, at den nye traktat skulle indeholde et reformprogram, som skulle danne grundlag for det nye Europa og for fremtiden, og som skulle få borgerne til at overvinde deres skepsis over for EU, er efter min mening blevet gjort fuldstændig til skamme. Det fremgår af forslaget, at hovedvægten absolut ikke er blevet lagt på det, som man sagde, den skulle lægges på, nemlig demokrati, åbenhed, social tryghed og bæredygtig udvikling. Ydermere - og det er det væsentligste - er forberedelserne til at tage imod de nye medlemsstater blevet udskudt. Jeg mener, at forslaget i stedet vil vanskeliggøre udvidelsen og dermed cementere Europas todeling, og det er meget skuffende.
Vi hørte hr. Van Mierlo rose regeringskonferencen for at have tilvejebragt demokrati og åbenhed og tilgodeset borgernes krav på beskæftigelsesområdet, men desværre er der kun tale om kosmetik. Også borgerne vil opdage, at den suppe, som EU's suppekøkken serverer for dem, er meget, meget tynd.
Lad mig give et par eksempler: Det, som man er nået frem til med hensyn til åbenhed, aktindsigt og offentlighedsprincipper er helt uacceptabelt. Først siger man, at borgerne skal have adgang til alle dokumenter, siden trækker man i land ved at give Rådet ret til at begrænse denne ret. Desuden skal hver enkelt institution selv bestemme, hvilke regler det skal gælde vedrørende åbenhed. Hvad skal det betyde? Lægger man hertil EU's arkivforordning, indser man, at der ikke er noget tilbage af denne åbenhed. Der resterer kun fine formuleringer og fromme forhåbninger. Det samme gælder desværre med hensyn til miljøgarantien, som giver udseende af at være blevet styrket gennem visse præciseringer. Men et medlemsland, som ønsker at bevare eller indføre strengere miljøbestemmelser, skal give Kommissionen meddelelse om begrundelsen herfor, og Kommissionen kan derefter afvise ønsket under henvisning til, at det indebærer en handelshindring. Hensynet til bæredygtighed i udviklingen og til miljøet er således, desværre, sat på den sorte liste.

Dankert
Allerførst er jeg rådsformanden taknemlig for, at han i disse travle dage alligevel har taget sig tid til at afgive en redegørelse her, for jeg tror, at det er det eneste sted, hvor en rådsformand kan gøre dette.
Et par punkter. Om regeringskonferencen, om køkkenet og om borgernes Europa. Måske er borgerne faktisk ikke interesseret i ombygningen af køkkenet, men de vil dog gerne vide, om der kommer mere af »borgernes Europa«. Og så er det et overordentlig relevant spørgsmål, hvordan dette køkken monteres, og om der er en chance for, at der er kokke, som kan lave maden der. Begyndelsen er der således, men fortsættelsen lader vente på sig. Det vil således heller ikke være umiddelbart tydeligt.
Et andet punkt. Jeg tror, at vi er enige om, at regeringskonferencen skal gøre udvidelsen mulig. Vi må undgå situationer som med Ioannina - og det var da forholdsvis enkelt - og vi må undgå, at vi i virkeligheden går mere tilbage efter udvidelsen, end vi går frem. Jeg tror, at vi stadig kan være enige med den tyske statssekretær Hoyer, som her i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har sagt, at traktatudkastet i øjeblikket er utilstrækkeligt til at muliggøre en udvidelse. Og at vi heller ikke må forvente, at det vil blive lettere, så snart udvidelsesforhandlingerne er i gang. Der ligger således et enormt problem, som ikke vil kunne løses i Amsterdam, og så er mit spørgsmål stadig til trods for det, som hr. Van Mierlo har sagt, hvordan vi kan se på det.
Et tredje punkt: demokratiseringen. Jeg indrømmer, for Europa-Parlamentet betyder teksten bestemt fremskridt på en række punkter. Men tilbageskridt truer også her og der. Men det, som interesserer mig mest, er den samlede situation for det parlamentariske demokrati med hensyn til dette traktatudkast. Og så truer efter min opfattelse for de nationale parlamenter et ikke ubetydeligt tilbageskridt, som ikke kompenseres af det, som vi får tilbage på det europæiske område.
Til sidst selve systemet med regeringskonferencer. Jeg tror, at denne meget langvarige forhandling har vist, at dette system egentlig ikke længere kan fungere sådan i dette store Fællesskab. At det stadig mere ligner en slags Von Münchhausen-strategi med så igen at komme op af moradset ved at trække sig selv i håret. Er det ikke muligt at søge et nyt system?

Maij-Weggen
Fru formand, i forbindelse med det foreliggende udkast til Amsterdam-traktaten får mange af os en fornemmelse af at leve mellem håb og frygt. Håb, fordi de begrænsede fremskridt, som vi i mellemtiden har opnået, nok vil føre til begrænsede forbedringer i den gamle traktat. Frygt, fordi der også vil være en række ting, der ikke vil lykkes, og fordi vi jo sandsynligvis får at gøre med en mangelfuld traktat, og det tilmed lige inden udvidelsen med nye medlemsstater fra Central- og Østeuropa.
Om disse begrænsede fremskridt kan jeg være kortfattet. Det er ikke ingenting, men det er heller ikke meget. Alligevel er vi glade for, at beskæftigelsen og miljøet fremhæves bedre; at der med hensyn til kampen mod den internationale kriminalitet gøres fremskridt; at beslutningsprocedurerne vil blive forenklet; at Parlamentet får noget mere at sige om lovgivningen. Men vi er meget bekymrede over det, som endnu ikke er opnået. Jeg ser f.eks. på offentligheden i forvaltningen, Unionens demokratiske indhold, udenrigspolitikken samt stemmevægtningen.
Hvad angår denne offentlighed i forvaltningen, er det godt, at dokumenterne om Unionens lovgivning fremover bliver tidligere disponible. Det er vigtigt for borgerne, for de nationale parlamenter og for os. Men hvad der er ærgerligt, er, at der ikke synes at komme noget gennembrud med hensyn til offentligheden i Rådet. Og det betyder også, at Rådet, når det optræder som lovgiver, fortsat laver love bag lukkede døre. Det er egentlig et overgreb mod det parlamentariske demokrati. Jeg synes egentlig, at det er forkert, og at Rådet må ophøre dermed.
Desværre må vi konstatere, at det også på andre områder, hr. Dankert har netop nævnt nogle punkter, ikke står godt til med dette parlamentariske demokrati. Når jeg ser, hvordan nationale parlamenter både med hensyn til intern sikkerhed og med hensyn til udenrigspolitik risikerer at miste beføjelser, som ikke overføres til EuropaParlamentet, så spørger jeg mig selv, om vi ikke går et skridt tilbage. Og hvis heller ikke budgetproblematikken eller hele budgettet længere falder ind under vor forvaltning, nu er det endnu ikke tilfældet for 50 mia, så kan man jo egentlig ikke tale om at afhjælpe et demokratisk underskud. Der findes egentlig en af mine største bekymringer, og jeg ved, at hr. Van Mierlo på dette område selv har gode hensigter. Min anmodning lyder: kæmp for dem. For at underminere det parlamentariske demokrati på europæisk plan, det kan man da egentlig ikke.
Så vil jeg også lige henlede opmærksomheden på stemmevægtningen. Jeg har set, at summen i punkter for de store lande er større end summen for de små lande i forslagene. Selv om det forholder sig således, at Nederlandene ikke bliver så dårligt stillet. Men jeg spørger mig selv, om det ikke vil være et punkt, som forhandlingerne kan bryde sammen på i forbindelse med folkeafstemningerne og i de nationale parlamenter. Jeg synes egentlig, at det kompromis, som i sin tid blev udviklet i Ioannina, var udmærket, og ville det ikke være klogt at opretholde disse forhold, også ved den nye stemmevægtning?
Faktisk er der en række sager, hvor vi går frem, men for en række sagers vedkommende er det ikke tilfældet. Jeg ønsker det nederlandske formandskab en masse held og lykke og megen klogskab.

Fayot
Fru formand, det nye udkast til traktat indeholder til trods for dets mangler en række nye veje. Jeg tror, at der i forhandlingerne er blevet taget hensyn til disse krav.
Hvad kan vi så gøre på dette tidspunkt i debatten? Vi kan allerhøjst opnå endnu nogle små skub i de sidste dage af forhandlingerne for at lette offentlighedens accept af de nye bestemmelser.
Jeg skal nævne tre eksempler. Det første er kapitlet om beskæftigelsen. Det er det spørgsmål, der optager alle. Folk er parate til at gå på gaderne. Det er derfor godt, at beskæftigelsespolitikken nævnes i traktaten. Hvis man imidlertid ikke præciserer, hvilke konkrete midler inden for den økonomiske politik, som Europa vil give sig selv for at bidrage til beskæftigelsespolitikken, vil dette kapitel skabe flere skuffede end glade mennesker. Vi må derfor glæde os over Kommissionens, hr. Santers, den franske regerings og også andre regeringers insisteren på, at dette punkt præciseres i stabilitets- og vækstpagten.
Det andet eksempel: den offentlige administration. Den nye artikel 7D er relativt vag. Også her er ikke blot de ansatte inden for den offentlige administration, men også brugernes forventninger store. Man kan ikke fortsætte med at nedbryde den offentlige administration og samtidig udslynge store ord om dens sociale værdi. Det er altså bedre at præcisere, sådan som Europa-Parlamentet anmoder om.
Det tredje eksempel: den alvorlige krise som følge af kogalskaben optager os fortsat. Jeg kommer netop fra et møde - det er derfor, jeg ikke var til stede, og det beklager jeg - med hr. kommissær Oreja om de institutionelle bestemmelser vedrørende det veterinære område og folkesundheden. Denne krise kan, hvis Kommissionen og Rådet ikke reagerer kraftigt, føre til en større institutionel krise. Man må altså også her være mere konkret, mere præcis.

Anastassopoulos
Fru formand, hr. van Mierlo gav os et billede af situationen, som den tegner sig her ved slutningen af regeringskonferencen, fem dage før Amsterdam-mødet, og kom også ind på det nederlandske formandskabs indsats. Det ville være uretfærdigt over for formandskabet ikke at anerkende dets arbejde.
Men vi er ikke på et atletikstadion, hvor det kun gælder om at være med. Vi er i politik, hvor det hovedsagelig er resultatet, der tæller. Og resultatet af Amsterdam ser ud til i bedste fald at blive en aftale om en moderat fællesnævner, hvis man i første omgang opnår et kompromis med de franske socialister, som op til valget afgav mange løfter og i dag må indse, at det var mere, end de kunne gabe over. Endnu en grund til, at også vi vejer vores ord meget nøje op til et valg.
Det er historiske udfordringer, vi har med at gøre, idet de europæiske borgere kæmper for beskæftigelsen, for deres sikkerhed og for freden. Men desværre kan vor politiske vilje til at komme dem i møde ligge på et meget lille sted. Og vi haster langsomt videre til nye, halvdårlige kompromiser for at møde det 21. århundredes Europa. Der er også i dag gode grunde til at finde et nyt kapitel til beskæftigelsen. Det vil sikkert være gavnligt. Men vi må ikke give vore medborgere falske forhåbninger om, at disse kapitler er tilstrækkelige til at bekæmpe arbejdsløshedens svøbe. Det skal der større politikker til. Og vi er åbenbart ude af stand både til at udtænke dem og gennemføre dem.
Vi bør især passe på, når det gælder den institutionelle balance, som ikke må væltes i sidste øjeblik, så det går ud over de mindste. EU er en Union af ligeværdige medlemsstater, og denne ligeværdighed må bevares i Amsterdam, så det vedbliver at være en reel Europæisk Union, som ikke lader sine borgere i stikken. Vi afventer naturligvis stadig Den Økonomiske og Monetære Union, som virkelig bliver en revolutionerende udvikling. Vi må ikke spærre vejen for den i Amsterdam. Hr. Martens sagde, at vi allerede har spildt 10 år. Lad os nu ikke tabe endnu mere tid.

De Giovanni
Fru formand, hr. rådsformand, det er givet, at der i traktatudkastet af 30. maj endnu er et ret alvorligt tomrum vedrørende institutionerne. Ingen af de former for ligevægt i Europa, som er ved at blive beskrevet, herunder problemet om ligevægt mellem Den Monetære Union og Den Økonomiske og Sociale Union, vil komme til at fungere eller blive mulige uden disse dybtgående institutionelle ændringer, der er nødvendige, og som i øvrigt indgik i Regeringskonferencens mandat.
Jeg vil understrege to punkter. Det første er allerede understreget af andre kolleger, nemlig udvidelsen i centrum for Regeringskonferencens mandat. Kommissionsformand Santer har sagt: «Dersom vi ikke forbereder udvidelsen godt, kan vi bevæge os i retning af en meget negativ situation«. Vel, jeg spørger rådsformanden: «Hvad er der konkret sket på dette punkt, og hvilke forhåbninger kan vi nære om, at der endnu kan gøres noget?«
Jeg har bemærket, at emnet den kvalificerede majoritet end ikke er blevet berørt i rådsformandens indlæg undtagen i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvor det praktisk taget er illusorisk. For så vidt angår Kommissionen ved vi alle, at man har udsat afgørelserne, men vedrørende disse emner er det klart af væsentlig betydning, at der gøres fremskridt med henblik på udvidelsen.
Det andet emne er spørgsmålet om demokratiet, som hr. Dankert allerede har berørt i sit indlæg. Vi går ind for flere afgørelser truffet ved proceduren med fælles beslutningstagning, men vi kræver tillige, at der bliver tale om sådanne afgørelser om de nye former for politik. Hele spørgsmålet om den tredje søjle og overgangen fra den tredje til den første søjle må absolut ikke give sig praktisk udslag i en svækkelse af fællesskabssøjlen, fordi dette direkte ville blive en form for tilbageskridt, og ikke et fremskridt.
Med Deres tilladelse, fru formand, vil jeg fremkomme med en sidste bemærkning vedrørende artikel 113. Denne artikel har ganske vist udvidet Fællesskabets kompetence, men har samtidig indsnævret Parlamentets beføjelser, og denne indsnævring synes os særdeles farlig.

Rack
Fru formand, i dag for næsten nøjagtigt tre år siden, den 12. juni 1994, afholdt vi i Østrig en folkeafstemning om vort lands tiltrædelse af Den Europæiske Union. Ikke alle borgere var dengang tilfredse med alle detaljer, og ikke alle borgere var dengang i det hele taget informeret om alle detaljer i forbindelse med denne tiltrædelse. Men borgerne sagde alligevel principielt »ja« til Europa-projektet, og det i bevidstheden om, at der endnu ikke findes et færdigt, fælles Europa, men at vi alle fortsat skal arbejde på, at uddybnings- og udvidelsesprocessen i Europa fortsætter.
I disse dage fastlægges der nye, vigtige retningslinjer. Der kræves noget af os alle. Vort politiske system, vore borgere og politikken har i nogen tid stået og står fortsat over for kravet om med indførelsen af den fælles europæiske valuta at tage et yderligere vigtigt skridt i retning af Europa. Lad os derfor også som led i den økonomiske politik opfylde stabilitetspagten!
I dag kræves det af Europa-Parlamentet, at det yder sit bidrag til regeringskonferencen. Efter weekenden opfordres stats- og regeringscheferne til at afslutte det hidtidige arbejde med et godt resultat. Det, som vi hidtil har opnået af resultater, er ikke uinteressant. Der er opnået visse ting. Der er stadig visse ting, der skal gøres. Lad os alle tage denne udfordring op! Lad os uddybe og udvide Europa, for at vi kan indfri disse forventninger blandt borgerne!
Det spørgsmål, som Elmar Brok rettede til rådsformanden, lyder: Hvis Amsterdam ikke er tilstrækkelig til en fuld udvidelse med elleve stater, vil der så i det mindste komme en ny artikel N som led i denne regeringskonference?

Lucas Pires
Fru formand, jeg påskønner det nederlandske formandskabs konstruktive indsats. Jeg må imidlertid konstatere, at regeringskonferencerne trækker længere og længere ud og resulterer i mindre og mindre, hvilket viser, at det ikke er den megen kokkereren, som skaber det gode måltid. Det er måske en af grundene til, at tre regeringer er faldet i løbet af den netop afsluttede regeringskonference, selv om de kunne fremvise gode resultater på det økonomiske område.
Symptomatisk nok er det også første gang, at Europa og den fælles valuta er hovedtemaet i nationale valg. Dette er tegn på, at de politiske lederes hovedopgave i dag består i at finde en løsning på det europæiske spørgsmål, som stilles i en situation med nye historiske udfordringer, der ikke kan løses med fortidens metoder. Navnlig at muliggøre udvidelsen, legitimere og afbalancere indførelsen af den fælles valuta og forhandle globaliseringen på lige fod med en stormagt som USA. De opnåede fremskridt på regeringskonferencen imødekommer disse målsætninger. Måske går udviklingen i den rigtige retning. Men den lader meget tilbage at ønske, hvad angår udviklingen hen imod en politisk union og paneuropæisk forening her på tærsklen til et nyt århundrede. Det må endog frygtes, at det nederlandske formandskabs traktatudkast yderligere vil komplicere situationen snarere end at styrke kohærensen. Det er ikke muligt at forestille sig et monetært og økonomisk forenet Europa, som er delt på alle andre områder, bl.a. på området intern og ekstern sikkerhed, som er af afgørende betydning for det økonomiske klima og tilliden til det.
Det er vigtigt at gøre sig klart, at jo mere der insisteres på kravet om enstemmighed, jo mere åbnes der op for de facto- og de jure- fleksibilitet. Jo mere en demokratisering af institutionerne afvises, jo mere bringes den sociale og politiske samhørighed i fare. Endnu en gang er den megen kokkereren ikke ensbetydende med god mad. Det ser ikke ud til, at der er særlig langt mellem Maastricht og Amsterdam. Jeg håber imidlertid, at det vil vise sig, at der undervejs er lagt en spire til et nyt århundrede og en ny historisk æra.

Schulz
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne give Rådet og Kommissionen to punkter med til Amsterdam. Det foreliggende traktatudkast indeholder et tilbageskridt med hensyn til den frie bevægelighed. Der tales ikke længere om fri bevægelighed, men kun om fri bevægelighed for personer, og den opdeles så igen i fri bevægelighed for personer for unionsborgere og for tredjelandsstatsborgere, dvs. personer, som bor hos os permanent, men ikke har statsborgerstatus.
Hvis dette gennemføres, hvilket vi frygter, nemlig at der skelnes mellem unionsborgere, som har fri bevægelighed, og tredjelandsstatsborgere, som har lovlig bopæl her, men som har en begrænset fri bevægelighed, er der risiko for, at vi derved med hensyn til borgerlige rettigheder igen i Den Europæiske Union skaber en struktur med to klasser, som er farlig. Jeg beder derfor om, at man her holder fast ved den hidtidige kurs i traktaten og omsider også gennemfører den frie bevægelighed, som egentlig allerede i den sidste traktat var garanteret pr. 1. januar 1993.
Andet punkt: Visumpolitik, toldpolitik, toldsamarbejde, asylpolitik, indvandring skal efter planen gøres til et fællesskabsanliggende, uden at Europa-Parlamentet har fuld kompetence, men når de nationale parlamenter fratages kompetencer opstår der en såkaldt demokratifri zone i Den Europæiske Union på centrale områder af de borgerlige rettigheder. Vær med til at forhindre dette, mine damer og herrer, for det ville virkelig være en tragedie!
Fru formand, aldrig ville jeg formaste mig til at udøve kritik af Deres forsæde, men tillad mig en bemærkning. Også Parlamentet skal reformeres i forbindelse med revisionen af Maastricht-traktaten og revisionsdebatten. Hvis vi, som jeg håber, virkelig får flere kompetencer som Parlament, skal Parlamentet ændre sit arbejde. Det er ikke på sin plads, at en mand som hr. Brok, som i mere end to år har repræsenteret Parlamentet på regeringskonferencen, eller hr. Dankert som forhenværende parlamentsformand ikke har lov til at tale færdig og bliver afbrudt med den begrundelse, at vort afstemningsorgie ved middagstid begynder kl. 12.00. Det kan jeg ganske enkelt ikke acceptere. Vi burde være i stand til at føre en sådan forhandling på en smidig måde!

Formanden
Jeg takker Dem, kære kollega, for dette indlæg, fordi det giver mig lejlighed til at forklare mig selv.
Jeg ser mig virkelig ikke i stand til at yde nogen kollega en tjeneste. Men der var 42 talere. Hvis alle talerne overskred deres taletid med blot 30 sekunder, kan De selv regne ud, at forhandlingen ikke ville slutte før kl. 23.30. Formandskabet kunne ikke påtage sig dette ansvar.
Alle, der kender mig, ved, at jeg, når vi har tid, virkelig giver kollegerne så megen tid som muligt til at udtale sig, men i denne situation havde jeg ingen anden mulighed, og det forekom mig helt ærligt ikke berettiget at gøre en undtagelse for hr. Brok.
Vi ville gerne have meget mere tid til denne forhandling, og tro mig, kære kollega, jeg ville have været den første til at ønske det.
Jeg giver nu ordet til hr. Bourlanges. Hr. Bourlanges har forstået budskabet, tror jeg. Han har to minutter, ikke mere.

Bourlanges
Fru formand, kære kolleger, vi er bekymrede. Jeg mener, at det arbejde, der tegner sig i Amsterdam, er fyldt med farer, og jeg kan ikke lade være med at tænke på H. C. Andersens eventyr om kejseren, der er nøgen, men ingen tør fortælle ham sandheden.
Vi har talt om beskæftigelse, men da vi ikke kan føre en beskæftigelsespolitik, har vi indføjet et kapitel om beskæftigelsen i traktaten. Det er fint, men det kan ikke træde i stedet for en politik. Det er præferencen for det nominale, som økonomerne siger. Vi har talt om grundlæggende rettigheder, men de sanktioner, der skal tages i brug for at gennemføre de grundlæggende rettigheder, er ikke-eksisterende. Vi har talt om udenrigspolitik, men procedurerne er så formalistiske, at selv formanden for Rådet her til morgen anså dem for at være for komplicerede, selv for det specialiserede publikum, som vi dog er. Man har talt om forsvarspolitik, men åbner dog op for modsigelser ved at fastslå, at vi vil føre forsvarspolitik for de femten medlemsstater, mens vi har lande, der er medlem af NATO, og lande, der ikke er, og at det er i NATO, at vi vil føre denne politik for de femten medlemsstater. Forstå det, hvem der kan. Man har talt om en økonomisk regering, men størstedelen af fortalerne herfor er slet ikke parate til at afgive den tilsvarende kompetence. Endelig har man talt om udvidelsen, men de tilknyttede foranstaltninger, de nødvendige institutionelle reformer og navnlig problemet med Kommissionen er uløste.
Kommissionen er det store samlingspunkt for Unionen. Ingen undtagen den selv og - og det kun ganske svagt - har forsvaret den under forberedelsen af regeringskonferencen. Jeg frygter, at Kommissionen splittet, sprængt, tynget og uden sin anden kommissær for de store medlemsstater vil blive den store taber i dette system. Det kan jeg ikke blot acceptere.
Kære kolleger, det er et advarselsråb, jeg udsender.

Titley
Fru formand, jeg vil gerne tale om afsnittet om FUSP. Formandskabet bliver forbavset, når jeg siger, at jeg anerkender de problemer, de har med dette det mest følsomme område af den nationale suverænitet. Det er fanget mellem dem, der ligesom jeg selv mener, at vi skal lære at gå, før vi kan løbe, og dem, der mener, at vi skal kastes ud på det dybe vand og så enten synke til bunds eller lære at svømme. Derfor vil jeg gerne anerkende det hollandske formandskabs bestræbelser på at søge at opnå enighed om dette afsnit.
Jeg vil gerne gå direkte til mit vigtigste punkt: min gruppe lægger stor vægt på den interinstitutionelle aftale om finansieringen af FUSP. Den vil vi gerne have fastcementeret i traktaten i Amsterdam. Hvis ikke det sker, tror jeg, at min gruppe vil få meget svært ved at støtte konklusionerne fra Amsterdam-topmødet. Jeg håber, at formandskabet kan bringe dette budskab videre til de medlemsstater, der er i tvivl på dette område.
Med hensyn til de øvrige aspekter findes der mange positive områder under FUSP: Petersberg-samtalerne, de nye ordninger for trojkaen, enheden for politik og planlægning - de giver os alle muligheder for større konsekvens. Positiv afståelse fra at stemme og den størst mulige anvendelse af flertalsafgørelser vil føre til en videreudvikling af FUSP, selv om afsnittet om flertalsafgørelser reelt ikke er mere end en lidt mere ambitiøs udgave af det, vi allerede har i Maastricht-traktaten, og i sidste ende vil mulighederne i praksis afhænge af den politiske vilje.
Forbeholdene går helt klart på, at Parlamentet stort set ikke har nogen rolle inden for FUSP. Der findes ingen bestemmelser, der giver Rådet mulighed for at reagere formelt på vores henstillinger, og mens Kommissionen kan fremsætte henstillinger over for enheden for politik og planlægning, er dette ikke muligt for Parlamentet. Jeg vil gerne have, at Parlamentet får mulighed for at deltage mere aktivt.
Med hensyn til WEU: det skal vi helt klart arbejde mere med. Jeg vil gerne spørge Rådet, om artikel 7, stk. 3, betyder, at ikke-EU-medlemsstater kan deltage i EU-aktiviteter og beslutningstagningen.
Vi har ikke nogen enkelt traktat, vi er ved at koge et griseøre. Lad os håbe, at vi bagefter kan lave griseøret til en silkepung.

D'Andrea
Fru formand, kære kolleger, jeg tror at man i al korthed kan hævde, at det institutionelle spørgsmål ligger til grund for alle spørgsmål i denne fase i Den Europæiske Union. Ganske vist kan dette i vrimlen af de mere indviklede og de mere komplicerede detaljer også mangle forståelse i offentligheden, men i lighed med de regeringer, der skal lede deres befolkninger i retning af en stadig mere udbygget og velordnet udvikling, ved også vi, der er valgt som repræsentanter for disse befolkninger, dette meget godt, og vi kan ikke foregive ikke at kende til det.
Hr. rådsformand, det er givetvis resultatet der tæller, og der er ingen tvivl om, at det er af mindre betydning for borgerne, hvorledes det fremkommer, end at få forbedret deres liv ved fremgang for Den Europæiske Union med hensyn til deres velfærd, den personlige og kollektive sikkerhed, muligheden for at få arbejde, den sociale beskyttelse, udvidelsen af områderne for ytringsfriheden, fri bevægelighed og personligt initiativ m.v. I denne forbindelse vil jeg også betone det positive i den almindelige enighed om indsættelsen i traktaten af den sociale protokol og nye bestemmelser om beskæftigelsen.
Dette vil måske gøre det muligt i en anden institutionel kontekst og med andre fremtidsudsigter at indsætte den tillidspagt, som kommissionsformand Santer så rigtigt foreslog i Firenze, men uden at opnå den håbede konsensus. I et Europa, der samlet vokser langsommere end forudset og håbet, og som det endnu ikke er lykkedes for effektivt at bekæmpe arbejdsløsheden, ej heller på nationalt plan, er dette trods alt et vigtigt skridt. Men vi ved, at der ikke vil blive tale om det Europa, vi ønsker, uden et virkeligt europæisk demokrati, uden fremskridt i henseende til gennemskuelige og forenklede afgørelser, uden en udnyttelse af procedurerne og metoderne i de fælles institutioner, som er i stand til at neutralisere det, som meget rammende er blevet betegnet som en ny nationalisering af befolkningernes tankegang.

Berger
Fru formand, to af de områder, der er centrale og yderst følsomme for Europas borgere, er reguleret fuldstændig utilstrækkeligt i det foreliggende traktatudkast, nemlig for det første den nye artikel om ikke-forskelsbehandling og for det andet den fremtidige procedure i forbindelse med asyl-, udlændinge- og indvandringslovgivningen.
Artiklen om ikke-forskelsbehandling er affattet på en sådan måde, at den først får virkning, når Rådet enstemmigt træffer foranstaltninger dertil. Europa-Parlamentet har kun ret til at blive hørt. Dermed er denne artikel praktisk talt virkningsløs. En afdemokratisering ser imidlertid også ud til at blive resultatet i forbindelse med andre spørgsmål, nemlig dem, der nu flyttes fra den tredje til den første søjle. De nationale parlamenter udelukkes, men Europa-Parlamentet træder ikke i deres sted. Dette er en afdemokratisering, som vi også vil gøre vore kolleger i de nationale parlamenter opmærksom på. Det er imidlertid ikke kun de demokratiske, men også de retsstatslige mindstenormer, der skal fastholdes, og heriblandt hører, at Domstolen får fuld kompetence på de omtalte områder.
Men jeg vil også gerne fremhæve noget positivt: Den nye bestemmelser, især i artikel 119 vedrørende kvinders ligestilling, er i det nu foreliggende traktatudkast væsentligt bedre end i det første udkast fra det nederlandske formandskab.

von Wogau
Fru formand, mine damer og herrer, tillad mig, at jeg udtaler mig om to væsentlige spørgsmål, for det første stabilitetspagten og for det andet professor Montis handlingsprogram.
Allerførst vedrørende stabilitetspagten. De vil huske, at vi har haft meget intense forhandlinger mellem EuropaParlamentet, Kommissionen og Rådet om stabilitetspagten. Jeg må sige, hr. formænd, at vi har haft en særdeles frugtbar dialog om dette spørgsmål. Parlamentet forelagde visse ændringsforslag, og jeg vil endnu en gang minde om de vigtigste punkter, som Parlamentet fremsatte.
For det første, at vi er af den opfattelse, at der ved udformningen af stabilitetspagten bør tages højde for den såkaldte gyldne regel, hvorefter investeringerne skal være højere end den nye nettogældsætning. Denne regel er allerede forankret i visse medlemslandes forfatninger, i andres er det endnu ikke tilfældet. De medlemsstater, hvis forfatning indeholder denne regel, har for øjeblikket visse problemer med den, og det viser, at det er en streng regel. Jeg mener, at det ville være godt, hvis denne regel blev forankret i stabilitetspagten. Jeg ville også se med tilfredshed på, hvis denne regel gradvis blev gennemført i medlemslandenes forfatninger, da dette på den ene side ville være i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, men på den anden side også være en yderligere garanti for, at alle medlemslande arbejdede for stabilitet.
Det er det første punkt, dvs. et krav fra Parlamentets side, og jeg må sige, at rådsformanden, hr. Zalm, egentlig tog dette meget positivt. Det ville glæde mig meget, hvis det var muligt at opnå et resultat i denne henseende.
Det andet punkt, som vi forhandler om, er, at vi er af den opfattelse, at penge, bøder, som betales, skal behandles efter almindelige budgetmæssige principper, dvs. de skal tilflyde Det Europæiske Fællesskabs budget. Jeg ved, at man blandt finansministrene søger efter en ordning uden for budgettet. Men, hr. formænd, jeg har det indtryk, at man her stadig søger efter et retsgrundlag. Jeg ved ikke, om man fra Rådets side i søgningen efter et retsgrundlag i mellemtiden er stødt på en løsning uden for det europæiske budget.
Vi som parlamentarikere er af den opfattelse, at det skal være en løsning inden for det europæiske budget. Europa-Parlamentets Budgetudvalg har endnu en gang udtrykkeligt bekræftet dette. Hvordan disse penge så fordeles, må afgøres på et senere tidspunkt. Dette spørgsmål kan vi diskutere nærmere. Her er EuropaParlamentet også rede til at gøre sig kreative tanker. I forhandlingerne deltog folk som hr. Christodoulou, som allerede tidligere har gjort sig bemærket som opfinder af den negative reserve. Her er det nødvendigt at gøre sig kreative tanker. Det ville glæde mig meget, hvis vi kunne opnå et resultat.

Paasilinna
Fru formand, i dokumentet fra regeringskonferencen er beskæftigelse stadig kun retorik, den sociale sektor uden regelsæt og demokratiet forhindret ved hjælp af bureaukrati. Med disse forudsætninger vil Unionen ikke opnå tillid blandt befolkningen. På denne måde kan man ikke gennemføre udvidelsen. Euroen bliver ikke en stabil valuta, hvis den bygger på massearbejdsløshed og diskrimination. Det er helt nødvendigt at få indført socialøkonomisk kontrol med Den Europæiske Centralbank, der i sin struktur er forblindet. EU's institutioner er vigtige, når hver befolkningsgruppe føler, at de repræsenteret. Parlamentet, som desværre har begrænset indflydelse, er for borgerne det eneste repræsentative organ, hvis arbejde de åbent kan følge, og som de kan identificere sig med. Det bør også gælde for Kommissionen. Hvis de små medlemslande fratages muligheden for at have deres egen kommissær, da vil EU's troværdighed i borgernes øjne dale, og EU-ikonen vil forsvinde.
Det er på sin plads med et tættere samarbejde mellem WEU og EU, når den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal gøres mere effektiv. Men en hurtig sammenlægning af WEU i NATO er ikke noget for de finske socialdemokrater. Militær alliancefrihed og et troværdigt forsvar har en længere og i hvert fald for Finland en ligeså vellykket historie som indgåelse i en militær alliance. For øjeblikket forsøger man at indarbejde allianceindgåelse i den nordlige geopolitiske situation, hvori den under de nuværende forhold ville skabe usikkerhed.

Dury
Fr. formand, af princip og i ligestillingens navn vil jeg ikke hentyde til køkkenudstyr, køkkenredskaber eller mad, det vil jeg overlade til mændene.
I de omkring 30 indlæg, vi netop har hørt, har vi i grunden kun hørt tale om det samme. Da vi ikke har nogen ratifikationsbeføjelser, kunne vi sige til os selv, at vi ikke ville beskæftige os med det. Jeg vil sige, at der er to årsager til, at vi skal beskæftige os med det. Den første er, at vi ret ofte kommer i kontakt med borgerne, og jeg tror, at det, der er blevet sagt her, ganske godt afspejler deres ønsker. De har fået nok af et Europa, der giver dem indtryk af, at der ikke tages hensyn til deres dagligdags problemer.
Den anden grund er, at selv om vi ikke har ratifikationsbeføjelser i forbindelse med regeringskonferencen, så har vi den samstemmende udtalelse i forbindelse med udvidelserne. Endvidere skal også de nationale parlamenter ratificere udvidelserne. Helt ærligt, hvis udvidelserne ikke forberedes på en god måde, er jeg ikke sikker på, at den offentlige mening vil være positiv over for dem.
Af disse to grunde tror jeg, at den sidste forhandling i Europa-Parlamentet vil være meget nyttig. Jeg vil slutte med at sige, at vi går stærkt ind for demokratiet og Europa-Parlamentets beføjelser. Når der er 42 indlæg i denne forhandling, er der en årsag hertil, og jeg vil gerne sige følgende: vi har ikke tilstrækkelig legitimitet. Helt ærligt, hvis borgerne, når jeg stiller op til valg, havde indtryk af, at jeg har en reel indflydelse på beslutningerne på europæisk plan, ville jeg personligt ikke have bedt om ordet i dag. Jeg ville sige til mig selv, at Parlamentet i sig selv repræsenterer noget vigtigt for borgerne.

Izquierdo Rojo
Fru formand, forslaget er endnu utilstrækkeligt og dækker ikke de minimale krav, der er stillet. Det afskaffer naturligvis ikke den evige blokering som følge af kravet om enstemmighed om, at den europæiske kvinde ikke må diskrimineres. For så vidt angår behandlingen af asylretten mellem medlemsstaterne har man i Spanien sagt, at Aznar allerede havde nået det hele, men lyset svinder nu, hvor vi ser forslagene og teksterne.
Og hvorfor får vi ikke noget væsentligt fra den nye franske socialistiske regering - fra det gode franske køkken - det er en mandschauvenistisk ret, en virkelig mandschauvenistisk ret, hr. rådsformand. Og hvor er det hyklerisk, når man bagefter siger, at man forsvarer den europæiske kvinde! Det kan ikke tilstedes. Hendes forslag fordømmer enstemmigheden og blokeringen af alle disse emner.
Dette er stadig skuffende, og man må håbe på, at denne tekst vil blive forbedret i den kommende uge, fordi der i modsat fald vil blive rettet et alvorligt slag mod det europæiske borgerskab.

Caudron
Fru formand, hr. formænd, kære kolleger, jeg vil gerne her ved afslutningen af forhandlingen på vegne af de franske socialister klart understrege vor tilslutning til den europæiske opbygning, vort ønske om at se Amsterdam give den nyt liv og vort håb om, at den enkeltes indsats vil gøre det muligt for os at overholde de fastsatte tidsfrister.
Det er faktisk absolut nødvendigt at udsende et klart og tydeligt signal til de europæiske borgere, absolut nødvendigt at medtage den sociale og arbejdsmarkedsmæssige del i traktaten, absolut nødvendigt at medtage fakta og umiddelbart vores prioritet for beskæftigelsen og imod arbejdsløsheden. Endelig er det absolut nødvendigt at afbalancere den monetære stabilitet med økonomisk vækst.
Det nederlandske formandskab gør en stor indsats, som jeg takker for, og jeg håber, at vi inden 16.-17. juni kan overvinde de sidste problemer for bedre at imødekomme borgernes forventninger. Jeg ved, og det vil jeg gerne slå fast, at den franske regering vil gøre sit yderste.
En sidste bemærkning, fru formand, for at udtrykke min glæde over at se den offentlige administration medtaget i traktaten, idet jeg dog beklager, at den på nuværende tidspunkt forbliver under afsnittet om konkurrence. En ændring på dette område ville være velkommen. Lad os håbe, fru formand, at Amsterdam vil få succes og erstatte Maastricht-traktatens medtagne image i europæernes hjerte og sind.

Katiforis
Hr. formand, jeg vil tillade mig at komme med et historisk citat: «Et spøgelse går gennem Europa«, nemlig de økonomipolitiske forandringers spøgelse.
Hvilken ny økonomisk politik er det så, vi taler om, her i den nye fase, Europa er gået ind i, og som indledtes med de britiske og franske valg? Vi mener, at den bør have følgende kendetegn: den skal bevare de positive resultater af den hidtil anvendte politik, for disse findes, såsom kontrol med inflationen og genskabelse af virksomhedernes fortjeneste - positive ting, som bør bevares. Samtidig må vi imidlertid skaffe os af med den ensidighed, som har ført til de nuværende tal for arbejdsløshed, fattigdom og social udstødelse. For at dette kan ske, må vi opgive afgudsdyrkelsen af markedets almagt og genoprette balancen mellem markedet og den statslige intervention. I den nye epoke, vi går ind i, bør formålet med statslig indgriben ikke være fuld beskæftigelse skabt med et ødselt forbrug, heller ikke med alt for mange unyttige arbejdspladser i den offentlige sektor. Målet er ikke at gøre befolkningen til lutter offentlige tjenestemænd, det er ikke idealet. Vort program er produktivitetens genopblomstring, som imidlertid kræver interesse for arbejdstageren og en mere retfærdig fordeling af frugterne af arbejdet.

Moretti
Fru formand, det forudses, at det bliver nødvendigt på ny at forhandle inden for de kommende fem år. Den tekst, vi har for os, er nemlig alene et ynkeligt dække over nogle af inkonsekvenserne og svaghederne i Maastricht-traktaten. De største problemer er endnu ikke løst. Der findes endnu ikke nogen politisk struktur, der kan kontrollere og være retningsgivende for den fremtidige Centralbank, og at hævde, at det skal være Det Europæiske Råd, der skal spille denne rolle, er efter min opfattelse et forkert svar. Der er ikke på fællesskabsniveau tale om nogen virkelig komplementaritet mellem den økonomiske og den monetære politik, og en erklæring og en protokol gør ikke den nuværende opbygning mindre halt.
Til trods for erklæringerne om det modsatte vil vi fortsat komme til at mangle en virkelig fælles udenrigspolitik. Tanken om at betro Rådets Generalsekretariat beføjelser på dette område er ikke blot en antidemokratisk løsning - FN's generalsekretær står i hvert fald til ansvar over for generalforsamlingen - men også af tvivlsom effektivitet. Der er ikke nogen reelle hensigter om at revidere kompetenceforholdene inden for Unionen.
Protokollen om subsidiariteten fremtræder som et smukt katalog over principper, men medlemsstaterne har til trods for de engagementer, de har påtaget sig, ikke revideret reglerne på komitologiområdet, hvilket betyder, at de hvert år fortsat vil være begravet i tusinder af bagatelagtige og detaljerede afgørelser.
Kunne der findes en løsning på disse problemer? Teoretisk ja, men i realiteten har de nationale diplomatier og Europa-Parlamentet aldrig troet herpå.
Jeg vil slutte med en optimistisk bemærkning. Der synes at fremkomme gode nyheder fra det sociale Europa at dømme efter tilkendegivelserne i de seneste dage. Jeg vil, hr. rådsformand, foreslå, at man til Amsterdam indbyder den administrerende direktør for Renault, idet det for ham til forskel fra Europa-Parlamentet er lykkedes i traktaten at få indsat bestemmelserne om socialpagten.

Donnelly, Alan
Fru formand, det ville være nyttigt, hvis Kommissionens formand lyttede til det, jeg har at sige. Dette er et overordentligt vigtigt tidspunkt for Den Europæiske Union. I de sidste par år har borgerne i Den Europæiske Union....

Formanden
Kære kolleger, jeg vil gerne have, at vi kan lytte til vores sidste taler, hr. Alan John Donnelly, og dernæst til Rådets og Kommissionens svar med den værdighed, som sig hør og bør for vort Parlament.
(Bifald ) Hvis De tillader, vil jeg gerne foreslå Formandskonferencen, at den beskæftiger sig lidt mere indgående med nødvendigheden af i fremtiden at afsætte mere tid til så vigtige forhandlinger. De skal vide, kære kolleger, at ligesom det ikke har været rart for Dem at blive afbrudt, når De overskred Deres taletid, har det overhovedet heller ikke været rart for den siddende formand at skulle fratage Dem ordet.
(Bifald ) Jeg mener virkelig, at De bør tage hensyn hertil, og nu bedes alle sætte sig roligt ned uden at snakke, så vi først kan lytte til hr. Donnelly og dernæst til Rådet og Kommissionen.

Donnelly, Alan
Fru formand, vi er alle glade for den udtalelse, og forhåbentlig vil Formandskonferencen tage spørgsmålet op.
Borgerne i Den Europæiske Union føler helt klart, at Europa har bevæget sig væk fra dem gennem de seneste år. Derfor er regeringskonferencen i Amsterdam utrolig vigtig, så vi kan vende tilbage den en dagsorden, som folk forstår. Det er også grunden til, at jeg siger til Rådet, at traktatens afsnit om beskæftigelsespolitik ikke må blive et kosmetisk afsnit. Det skal indeholde en grundig gennemgang af den type instrumenter, Kommissionen og Rådet skal bruge til at tackle den uacceptabelt høje arbejdsløshed i Den Europæiske Union. I denne sammenhæng må vi også sikre, at hvis vi skal have en vækst- og stabilitetspagt, som hr. Caudron var inde på, skal den være velafbalanceret og indeholde elementer af stabilitet, men nok så vigtigt også vækstskabende elementer.
Når Amsterdam-topmødet er overstået, skal vi have Rådet til at bede Kommissionen fremsætte forslag til foranstaltninger, der kan omsætte politikkerne til nedbringelse af arbejdsløsheden i praksis. Parlamentet er utrolig skuffet over, at der ikke er sket noget for at løse arbejdsløshedsproblemet siden Essen-topmødet, og selv om hr. Santer sagde, at vi skal gøre færre ting bedre, må vi ikke give køb på foranstaltninger, der kan nedbringe arbejdsløsheden.
Jeg vil opfordre Rådet til, når vi har afsnittet om beskæftigelse, og når vi har en pagt med en afbalanceret kombination af stabilitet og vækst, at det i Amsterdam beder Kommissionen fremsætte forslag til en ny udviklingsmodel, der sikrer, at vi kan løse arbejdsløshedsproblemet og problemerne med den sociale udstødelse og forsøge at gøre Europa værdigt at leve i for borgerne.

Van Mierlo
Fru formand, tak for den generøsitet, hvormed De leder dette møde og også vil give mig en plads deri. Jeg er imidlertid klar over, at efter denne forhandling vil beskedenhed fra min side være på sin plads. Jeg kender også deres dagsorden. Jeg er meget taknemlig for Europa-Parlamentets bidrag, og det er jeg af to grunde. For det første fordi det er rigtigt, hvad en af Dem, fru Dury tror jeg, sagde, at EuropaParlamentet står tæt på borgerne. Det kan som institution naturligvis komme meget nærmere borgerne end det er nu, men de mennesker, som er medlemmer af det, står ofte selv meget nærmere borgerne end Rådets medlemmer. Derfor har jeg lyttet godt til, hvad der her er sagt. Det er desværre umuligt for mig at svare alle, i hvert fald med det tidspres, som vi har. Men det er heller ikke nødvendigt. Jeg har sagt Dem, hvad jeg havde at sige, og De har sagt, hvad De havde på hjerte.
Nu kommer jeg til den anden grund til, at jeg er taknemlig, og det er at formandskabet må konstatere, at vi ved, at vi bakkes op af Europa-Parlamentet på meget væsentlige punkter, såsom udvidelsen af medbestemmelsen, udvidelsen af flertalsbeslutningsprocessen, overførslen fra tredje til første søjle, styrkelsen af Domstolens rolle, vægt på de grundlæggende rettigheder, arbejde og miljø, for blot at nævne et par; De har egentlig nævnt dem alle sammen. Naturligvis vil Europa-Parlamentet have mere. Jeg har selv været parlamentsmedlem i 30 år, men netop De i Europa-Parlamentet har i Europas udviklingsproces til opgave at lægge en slags professionel utilfredshed for dagen, hvad angår fremskridtene. Gud være lovet er De også storsindet nok til at sige, at der sker fremskridt, men De må i den forbindelse også være utilfreds, for vi befinder os faktisk i en proces hen imod integration, og vi har brug for presset fra Europa-Parlamentet til at overvinde de vanskelige grænser, som ligger mellem medlemsstaterne, for hvem jeg nu har det privilegium at være formand, men somme tider plages jeg alligevel af de grænser, som der nu engang er. Det kommunautære må tilkæmpes på bekostning af vore egne staters historie, og det er et arbejde, hvori Europa-Parlamentet spiller en meget vigtig rolle, ikke blot i dag. Jeg må alligevel nævne den rolle, som Deres formand og Deres to repræsentanter, som næsten permanent har været til stede under processen, og som har hjulpet os meget under diskussionerne, har spillet.
Jeg vil således begrænse mig til et par generelle bemærkninger. Hvis vi når til en aftale i Amsterdam - og jeg gentager, at der er gode udsigter til det - så kan det være, at det, således som en af Dem siger, er mindre end håbet. Men lad mig med det samme tilføje: Det er mere end forventet. Mindre end håbet, mere end forventet. Da vi for et halvt år siden stod over for hinanden, var Parlamentets tone hvad angik dets forventninger betydeligt mere negativ; jeg lyttede dengang til Dem med den ydmyghed, som passer sig for en midlertidig myndighed, men det var ikke desto mindre et negativt billede. Når jeg så lytter til Dem i dag, føler jeg mig i høj grad trøstet af, at der udgår så mange stimulanser fra Dem, og at De kan støtte de forslag, som foreligger, på så mange punkter.
De er alle sammen kommet ind på et par punkter. Jeg nævner nu lige situationen omkring ØMU'en. Jeg må måske endnu en gang gentage, at det er rigtigt, at ØMU'en i høj grad har lagt hovedvægten på det monetære, men det er en selvfølge, og jeg kan endnu en gang minde om, at da vi for to år siden indledte beskæftigelsesdebatten, syntes mere end halvdelen af medlemsstaterne, at det var latterligt, hvis Europa skulle til at føre en virkelig beskæftigelsespolitik. Således er vi begyndt, og nu er vi alligevel kommet et stykke videre, selv om det endnu er for meget sagt, at der er konsensus; det skyldes naturligvis også de frygtelige arbejdsløshedstal i Europa, som hjælper os med at indse, at det ikke kan være anderledes, end at vi begynder på det.
Spørgsmålet er naturligvis, hvilken grad af gennemførlighed den europæiske politik har med hensyn til resultaterne vedrørende beskæftigelse. Det ville være en stor fejl at tro, at det er Det Europæiske Fællesskabs skyld, at der i øjeblikket er så stor arbejdsløshed i Europa. Lad os dog frem for alt tænke på, at det i allerførste række er den nationale stats opgave at gribe beskæftigelsesproblemet an, men at Fællesskabet kan hjælpe dermed. Jeg vil endnu en gang sige her, at det, hvis vi er skuffede over Europa, er godt at tænke på, at krisen i Europa i mange henseender er summen af kriserne i medlemsstaterne. Med »krise« mener jeg magten til at løse sine egne problemer, og så taler jeg nu ikke om alle de problemer, som overskrider grænserne. For Vesteuropas demokratier har et autoritetsproblem. I processen med at tilvejebringe et Europa, der »giver og tager«, er en stor autoritet nødvendig i landene, og i alle vore lande diskuteres netop de nationale myndigheders autoritet, og denne tages ikke længere som en selvfølge; den skal tilkæmpes dér på borgernes bekostning. Det er det problem, som vi har nu, hvor vi er på vej mod topmødet, og hvor vi forsøger at komme et par skridt videre.
På grund af det franske valg drejer det sig nu om ØMU-pakken. Jeg gentager endnu en gang, at ikke blot franskmændene synes, at der skal gøres noget ved beskæftigelsen, men jeg hører det også i dag fra alle mulige sider. Også i de forløbne dage, da premierminister Kok og jeg foretog vores rejse gennem Europa, mærkede jeg, at mange andre medlemsstater synes, at det er godt, at vi lægger større vægt på beskæftigelseselementerne. Derfor aftalte vi så sent som i går meget tydeligt med den franske regering og med præsidenten, at ØMU-pakken, og navnlig stabilitetspagten, ikke må lukkes op, for hvis vi lukker denne op, begynder man at vælge og vrage. Selv om Frankrig ikke gør det, så vil andre lande gøre det. Der må dog til pakken tilføjes en modvægt med hensyn til beskæftigelsen, og det må ikke betragtes som noget isoleret, men som noget, der er knyttet til stabilitetspagten. Det er der overensstemmelse om i hvert fald hvad angår hensigten, og således håber jeg, at det er muligt at færdiggøre hele pakken af forordninger, som jeg netop har nævnt, selv om de ikke behøver vedtages i Amsterdam - vi har endnu seks måneder dertil. Hvis det lykkes, udgår der en stor psykologisk kraft derfra. Hvis det ikke lykkes, så kan man ikke sige, at topmødet er blevet en katastrofe, for vi har stadig et spillerum på seks måneder. Det er umagen værd at kæmpe for det, og indtil nu har jeg mærket, at alle er rede til det.
Så har jeg en enkelt bemærkning om gennemsigtigheden, som næsten alle har nævnt som et vigtigt punkt. Der vil blive adgang til dokumenterne for alle borgere, ifølge regler, som Rådet vedtager sammen med EuropaParlamentet. Ved gennemførelsen af gennemsigtigheden spiller Europa-Parlamentet en vigtig rolle. Man havde gerne set, at rådsmøderne var mere åbne; det kan der imidlertid ikke opnås konsensus om, men i hvert fald vil det dog være således, at resultatet af afstemningerne, stemmeforklaringerne og andre erklæringer bliver offentlige, og når man lægger dette til førnævnte, ser jeg alligevel, at der er foretaget et tydeligt skridt, for så vidt angår gennemsigtigheden.
Af og til fik debatten et lidt kulinarisk aspekt, fordi jeg brugte billedet af et køkken. Man må altid passe på med at bruge billeder, for der bygges videre på dem, og man stilles til ansvar for dem på en sådan måde, at man tænker: Havde jeg dog ikke brugt dette billede. Fru Roth sagde: Alle borgere vil også være med til at lave mad. Det kan være, at dette er et stort ønske, men jeg tror ikke, at maden ville blive bedre af det. Men jeg forstår, hvad fru Roth mener, og jeg er enig med hende, når hun siger: Borgerne vil forstå, hvordan det Fællesskab, hvori de befinder sig, fungerer. Jeg håber, at vi yder et bidrag dertil, som måske ikke opfylder alle hendes ønsker; men vi går dog fremad på alle disse områder.
Lige en sidste bemærkning om demokratiet, som mange har taget op. Jeg har allerede sagt, at der efter min opfattelse gøres fremskridt; det anerkendes også med temmelig mange ord. Dette er en proces, hvor man kun kommer videre skridt for skridt. Kort sagt forholder det sig således, at hvor Unionens beføjelser styrkes, er den almene holdning, at vi går i retning af fælles beslutningstagning. Det er mere demokrati. Hvor EuropaParlamentets beføjelser så ikke rigtig øges, er der alligevel en forbindelse til de nationale parlamenter - jeg siger også dette til hr. Dankert. Så var der et kvindeligt medlem, som sagde: Den anden søjle med denne fælles beslutningstagning, den kommer ikke for Europa-Parlamentet. Men i den anden søjle opretholdes stadig muligheden for at bruge vetoretten, både i Det Europæiske Råd og i det almindelige Råd, og enhver undladelse af at bruge veto kan være genstand for kritik og diskussion i Parlamentet. Der er således virkelig en parlamentarisk kontrol. Der, hvor der overføres fra den tredje til den første søjle, med hensyn til asyl, indvandring og visum, er der en overgangssituation med i den første periode det nationale parlament ved hjælp af konsensus og derefter en forskydning til Europa-Parlamentet, hvor vi kommer i den anden periode, når der træffes beslutning derom ved fælles beslutningstagning. Det er efter min mening en forskydning af kontrol, men ikke nogen formindskelse af kontrol.
Hr. formand, jeg har stadig bemærkninger nok til en halv time, hvis De satte pris derpå, men jeg ved, at det ikke er i overensstemmelse med Deres egne interesser. Jeg foreslår, at jeg slutter her.

Formanden
Mange tak, hr. van Mierlo. De har fortolket vore interesser særdeles godt.
Hr. Santer har herefter ordet.

Santer
Hr. formand, efter formandens tale og svar kan jeg fatte mig i korthed. Først vil jeg gerne takke alle de talere, der har vist, at Kommissionen og Europa-Parlamentet står sammen omkring spørgsmålet om regeringskonferencen. Jeg har i øvrigt i talerne og i de beslutninger, som Parlamentet har vedtaget, konstateret, at størstedelen af elementerne i dets holdninger falder sammen med den holdning, som Kommissionen indtog i sin udtalelse allerede fra februar 1996.
Dernæst vil jeg gerne udtrykke min hyldest til Dem, hr. formand, til deres forgænger hr. Hänsch samt til parlamentsmedlemmerne hr. Brok og fru Guigou, der har haft stor indflydelse på forhandlingerne og, håber jeg, på konklusionerne på regeringskonferencen, først og fremmest på ministerplan, men også blandt de personlige repræsentanter. Når vi i dag har en ret afbalanceret pakke, så er det helt sikkert takket være parlamentsmedlemmernes vedholdenhed og samarbejde og de delegerede på forskellige niveauer, at vi har kunnet gennemføre dette arbejde.
Og nu hr. formand, mine damer og herrer, vil jeg gerne simpelthen koncentrere mig om de to væsentlige aspekter, som, forekommer det mig, også har været genstand for indlæggene i forhandlingen.
Først og fremmest spørgsmålene omkring ØMU'en og beskæftigelsen. I min indledning her til morgen sagde jeg, at ØMU'en, Den Økonomiske og Monetære Union, som navnet i øvrigt antyder, omfatter to dele: den monetære del og den økonomiske del. Det er vigtigt, at ØMU'en går på begge ben. Den monetære del er af indlysende årsager meget udviklet, det ved vi, og det glæder vi os over. Den er også centraliseret, og stabilitets- og vækstpagten supplerer den på bedste måde, idet målet er at sikre budgetdisciplinen på en varig måde.
Det er helt berettiget, når formanden Wilfried Martens og for et øjeblik siden rådsformanden taler om: pacta sunt servanda . Stabilitets- og vækstpagten blev vedtaget i ånd og ord på Det Europæiske Råds sidste møde i Dublin. De ved, at forhandlingerne herom ikke har været lette og gav anledning til et kompromis. Det er således modaliteterne, ikke blot målsætningerne, men modaliteterne og substansen i stabilitetspagten, der blev vedtaget. Der er således ikke tale om at ændre denne stabilitetspagt. Det ville i øvrigt resultere i et troværdigheds- og tillidsproblem, der ville få alvorlige følger for tilliden mellem medlemsstaterne, og uden tvivl også på de internationale finansmarkeder. Det ville ligeledes virke mod hensigten, for en stram politik og budgetdisciplin er garanter for en vedvarende vækst.
Derimod bør den økonomiske del decentraliseres. Naturligvis forbliver de økonomiske politikker medlemsstaternes ansvar, men de har forpligtet sig til at koordinere deres økonomiske politikker i Rådet på grundlag af artikel 102 A og 103 i traktaten, og man kan og bør uden tvivl beklage, at koordineringen af vore økonomiske politikker ikke er blevet gennemført på samme måde som den monetære del. Man må derfor udnytte instrumentet i artikel 103 fuldt ud, sådan som Kommissionen i øvrigt har vist det i sin rapport om Europa som økonomisk enhed på grundlag af Rasmussen-initiativet. Vi må udnytte hele den europæiske økonomis vækstpotentiale og dens store indre marked.
Rådet bør fuldt ud udnytte muligheden for at rette specifikke henstillinger til medlemsstaterne. Det er ikke nok at skabe vækst, denne vækst må også skabe arbejdspladser. De økonomiske politikker bør derfor være centreret omkring vores førsteprioritet, og De har alle uden undtagelse understreget her i formiddag, at det er målet med hele Deres politik. Det er skabelsen af arbejdspladser, der er førsteprioriteten. Hvis vi har held til at supplere stabilitets- og vækstpagten med en ny dimension uden at ændre dens indhold, men parallelt med det, der er gennemført på grundlag af artikel 102 A og 103, har vi faktisk en helhed, og Den Økonomiske og Monetære Union kan fungere korrekt.
Værdien af at medtage kapitlet »beskæftigelse« i traktaten bør ikke undervurderes, naturligvis forudsat at det indeholder de nødvendige instrumenter, der gør det muligt at definere og gennemføre en fælles strategi for beskæftigelsen. Jeg har ofte gentaget her i denne forsamling, at socialpolitikken forbliver medlemsstaternes eget ansvar. Men på den anden side kan ingen i dag forestille sig, at de femtens Europa med 370 mio. indbyggere, verdens største kommercielle blok, kan forblive neutralt over for borgernes største bekymring, nemlig arbejdsløsheden.
Det er i denne ånd, at jeg på grundlag af og som supplement til Jacques Delors' hvidbog fra 1993 har lanceret tillidspagten for beskæftigelse, og jeg er glad for i dag at kunne konstatere, at samtlige medlemsstater nu tilslutter sig den linje, jeg har foreslået. Allerede for et år siden, 31. januar 1996, da jeg præsenterede mig for denne forsamling, havde jeg en helt klar fornemmelse af, at vi måtte kæmpe på to fronter, nemlig Den Økonomiske og Monetære Union, der ikke er et mål i sig selv, idet den fælles mønt kun er et instrument til udvikling af en økonomisk og social politik, og beskæftigelsesfronten mod arbejdsløshed. Dette er de to akser i vores strategi, og jeg håber, hr. formand, at denne strategi vil blive konkretiseret af Det Europæiske Råd i Amsterdam gennem underskrivelsen af pagten i den ånd, jeg netop har beskrevet.
Min anden bemærkning er, at vi må sætte os selv i stand til at forberede udvidelsen. Alt for få indlæg har omhandlet udvidelsesperspektiverne. Men vi skal vide, at udvidelsen med landene i Central- og Østeuropa er en enestående chance, og som jeg sagde her til morgen, en historisk chance for for første gang i 500 år at forsone vort kontinent med sig selv i fred og frihed. Denne historiske chance må vi ikke lade gå fra os. Derfor skal udvidelsen være en succes, men den kan kun blive en succes, hvis vi forbereder os på den, hvis vi gennemfører en reform af vore institutioner for at forberede udvidelsen.
Derfor mener jeg, at vi med Amsterdam har det kraftige signal, vi har brug for, for at Kommissionen i overensstemmelse med den strategi, vi vedtog på det seneste møde i Det Europæiske Råd, kan arbejde videre med udvidelsen. Hvis dette er tilfældet, og hvis denne evaluering godkendes af Parlamentet, så er Kommissionen parat. Jeg kan i dag sige, at Kommissionen vil være parat til 15. eller 16. juli at fremlægge hele den krævede dokumentation, udtalelserne om de forskellige medlemsstater, de finansielle perspektiver for 1999, den nødvendige reform af politikkerne for den fælles landbrugspolitik, strukturfondene, samhørighedsfonden med den indflydelse, de vil få på den fremtidige udvidelse. Vi er parate, forudsat at Amsterdam bliver en succes. Dette er, hvad der står på spil i Amsterdam, og jeg tror, at vi skal være meget opmærksomme på, at denne indsats ligeledes opfylder vore forventninger og vore ønsker.
(Bifald )

Formanden
Mange tak, hr. Santer.
Jeg har modtaget ni beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går straks over til afstemningen.

Afstemning
Thors
Ændringsforslag 47 er både i vor afstemningsliste og den svenske oversættelse opført som et ændringsforslag til punkt 4 c) og ikke til punkt 1, som vi netop talte om. Jeg beklager og anmoder formanden gentage afstemningen på dette punkt eller kontrollere, hvor PPE-Gruppen har ment, at ændringsforslaget skulle indsættes.

Formanden
Fru Thors, det er fastslået, at afstemningen, selvom der var en fejlagtig oplysning i ændringsforslaget, er foregået på grundlag af den tekst der svarede hertil. I øvrigt kan resultatet ikke ændres, når afstemningen først har fundet sted.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, undskyld jeg bryder ind, men jeg tror, at vi bør holde os til den rækkefølge, ændringsforslagene kommer i, for at forhandlingen kan forløbe ordentligt. Ændringsforslag nr. 47, som De netop har sendt til afstemning, vedrører ikke betragtning C, men stk. 4, litra C, hvis jeg har forstået teksten korrekt. Da ingen ser ud til at følge med, kunne vi måske følge beslutningen, selv om den øjensynligt er uden betydning for vore kolleger. Og da afstemningen har fundet sted, men øjensynligt på et tidspunkt, hvor den ikke burde have fundet sted, kan De uden problemer omstøde den.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg beklager, men det er blevet kontrolleret så godt som overhovedet muligt, at dette ændringsforslag ikke vedrørte det stykke, der i princippet var anført, men at der var tale om et andet ændringsforslag. Derfor har vi holdt afstemning om den tekst, som ændringsforslaget henviste til.

Méndez de Vigo
Hr. formand, som forslagsstiller sammen med hr. Anastassopoulos og hr. Lucas Pires finder jeg, at der er sket en forveksling i forsamlingen som følge af, at Parlamentets tjenestegrene fra starten havde tilkendegivet, at afstemningen skulle finde sted i forbindelse med punkt 4C.
Selvom Parlamentets tjenestegrene har rettet denne fejl, mener jeg, hr. formand, at der er forskellige grupper, som ikke har bemærket dette. Som følge heraf, hr. formand, finder jeg, at vi bør stemme endnu en gang om dette emne. Dette forekommer mig at være ren sund fornuft.

Green
Hr. formand, det var lidt forvirret. Det erkender jeg, for rækkefølgen var forkert på min afstemningsliste, men vi fandt det og stemte i henhold til det, min gruppe havde til hensigt at stemme. Jeg mener ikke, at det er nødvendigt med endnu en afstemning. Vi fandt det i tide, fordi De gav os et par sekunder til at finde det i.

Formanden
Som fru Green netop har bemærket, var der ikke tale om nogen forvirring i denne forbindelse. Afstemningen om det pågældende ændringsforslag er afsluttet, uden at forslagsstillerne gjorde mindste indsigelse på dette tidspunkt, og når afstemningen en gang er afsluttet, kan resultatet af den ikke ændres.
Vedrørende ændringsforslag nr. 50

De Vries
Hr. formand, nu er vi nået til punkt 8. Det indeholder et vigtigt krav fra EuropaParlamentet, nemlig kravet om fastlæggelse af en ensartet valgmetode i god tid før valget til Europa-Parlamentet.
Ændringsforslag 50 fra Den Socialdemokratiske Gruppe svækker vores krav om en ensartet valgmetode. Jeg vil gerne påpege over for Parlamentet, at den nye britiske udenrigsminister i går sagde følgende i det britiske underhus: «Det er vores ønske og hensigt at indføre en ny valgmetode baseret på lister og proportional repræsentation til de næste valg til Europa-Parlamentet«.
I lyset af denne vigtige holdningsændring hos den britiske regering vil jeg høre, om Den Socialdemokratiske Gruppe vil trække ændringsforslag 50 tilbage, således at vi kan vedtage punkt 8 uden at udvande det?
(Kraftigt bifald)
Green
Hr. formand, hr. de Vries bør søge at forstå, præcis hvorfor Den Socialdemokratiske Gruppe har stillet dette ændringsforslag. Alle medlemmer af Labour er klar over Labours politik. Det er ikke noget problem for os. Det er måske et problem for de britiske konservative, men ikke for os. Vi er meget tilfredse med den holdning. Jeg må fortælle Dem, at grunden til, at vi har stillet dette ændringsforslag, er, at ordet »væsentlig« ifølge hele gruppen betyder, at hvis disse punkter ikke omfattes af traktaten, bør vi ikke støtte traktaten. Det, vi ønsker, er at bløde det lidt op, og det er den holdning, hr. de Vries altid har accepteret, ikke at true.

McMillan-Scott
Hr. formand, dagen før sagde indenrigsminister Jack Straw, som er ansvarlig for valgreglerne, i underhuset, at Labours manifest ikke indeholdt nogen forpligtelse til at indføre proportionalvalg eller det regionale listesystem til valget til Europa-Parlamentet i 1999. Så med Labour er der frit valg.

Formanden
Godt. De er blevet underrettet om, hvad der sker i det britiske underhus. Men vi sidder her i EuropaParlamentet og må fortsætte afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Titley
Hr. formand, det generer mig, at lederen af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe her i Parlamentet har forsøgt at fordreje den britiske regerings holdning under forhandlingen. Udenrigsministeren sagde ikke, at vi ville indføre proportionalvalg til valget i 1999; han sagde: «Det er vort ønske og vor hensigt at indføre et nyt valgsystem baseret på lister og proportionalvalg til det næste valg til EuropaParlamentet«. Men han sagde også: «Jeg sagde dengang, at tidsplanen er meget stram, og vi vil undersøge, om det er muligt. Vi har bestemt ikke opgivet det«. Så De skal være klar over, hvad udenrigsministeren sagde.

Formanden
Hr. Titley, det var ikke til forretningsordenen. Det vedrørte forretningsordenen i Deres politiske gruppe og ikke i Parlamentet.

Bernardini
Parlamentet skal i dag udtale sig efter andenbehandling om Rådets fælles holdning om det ottende direktiv om sommertid. Der er tale om en vigtig retsakt for vore medborgere, et konkret bevis på gennemførelsen af borgernes Europa.
Efter min mening bør to punkter nævnes: anvendelsen af subsidiaritetsprincippet og følgerne af denne tidsændring. Det erklærede mål med det ottende direktiv er at harmonisere den periode, hvor sommertiden anvendes, hvilket jeg tilslutter mig, men det er ligeledes at evaluere de tidsmæssige forskelle mellem medlemsstaterne. Det er på dette plan, at subsidiaritetsprincippet får hele sin betydning. Rådet og Kommissionen bør bøje sig herfor og lade medlemsstaterne afgøre nytten af tidsændringerne.
Jeg kommer nu til det andet punkt: følgerne af tidsændringerne. Vi modtager i vores egenskab af folkevalgte og repræsentanter for de europæiske borgere anmodninger, bemærkninger, kommentarer og forslag om det hensigtsmæssige i denne tidsændring. For at man kan evaluere det hensigtsmæssige heri, navnlig i lyset af udvidelsen af Unionen mod øst, der må ledsages af en udvidelse af tidszonerne, haster det med at få udarbejdet en detaljeret rapport efter høring af alle de berørte parter. Alle aspekterne må analyseres nøje i lyset af erfaringerne.
Jeg mener, at vi, inden vi pålægger nogen form for forpligtelser, skylder os selv at lytte og undersøge forholdet mellem fordele og ulemper. Men indtil da synes jeg, at vi skal være positive over for en harmonisering af datoerne for sommertidens start og slutning.

Caudron
Vi skal i dag gennemføre andenbehandlingen af betænkningen af Belleré om sommertid.
Jeg vil gerne her minde om nogle vigtige punkter: Kommissionen har indtil nu fremlagt anvendelsen af sommertid som den enkelte medlemsstats frie valg, en perfekt konkretisering af subsidiaritetsprincippet.
Men den seneste udvikling i debatten om sommertid, som den tidligere franske regering satte igang igen, synes at antyde, at Kommissionen ikke længere stiller sig tilfreds med at angive dato og tidspunkt for overgang til sommertid, men også vurderer det hensigtsmæssige i, at den anvendes i hele Unionen.
Som begrundelse nævner Kommissionen problemerne med at skabe et indre marked, hvor tiden ændrer sig fra medlemsstat til medlemsstat. Denne begrundelse er ikke gyldig for Det Forende Kongerige, Irland og Portugal.
Eftersom Kommissionen i dag siger, at vi skal have den samme tid i hele Den Europæiske Union, og talrige undersøgelser har vist, at fordelene ved en overgang til sommertid er marginale og ulemperne betydelige, opfordrer jeg derfor Kommissionen og Rådet til at overveje simpelthen at opgive princippet om overgang til sommertid.
Betænkning af Read (A4-0171/97)
Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Read. Sikring af borgernes adgang til teletjenester af høj kvalitet og til rimelige priser er for os af afgørende betydning.
Vi er imidlertid bekymrede for, hvordan direktivforslagets artikel 7, stk. 2, som ikke er udformet entydigt, vil blive fortolket.
Hvis de etablerede teleudbydere kan siges at have en »stærk markedsposition«, jf. artikel 7, stk. 2, pålægges de en række begrænsninger og forpligtelser, som skaber lettere markedsadgang for potentielle operatører.
I Danmark kan en række etablerede teleselskaber siges at have en »stærk markedsposition«, hvis man anser fastnet og mobilnet for separate markeder. Hvis man derimod anser nettene for et samlet marked, kan selskaberne ikke siges at have en »stærk markedsposition«, og de vil således ikke kunne pålægges de omtalte begrænsninger og forpligtelser, som kan være medvirkende til at bryde monopolagtige tilstande på telemarkedet.
Det er derfor vigtigt, at artikel 7, stk. 2, fortolkes således, at fastnet og mobilnet anses for separate markeder.

Titley
Det glæder mig at støtte min kollega fra det britiske arbejderparti, Mel Read, i hans opfordring til at vedtage dette forlig med Ministerrådet. Selvom vi alle bør glæde os over de personlige og forretningsmæssige fordele, som et mere liberalt telekommunikationsmarked vil bringe, må vi også være opmærksomme på at sikre forbrugernes interesser.
At sikre, at en universel tjeneste er til rådighed for alle vore borgere, og give dem mulighed for at tage deres nummer med til en ny adresse indebærer praktiske fordele for publikum. Når alt kommer til alt, vil de potentielt store fortjenester, der vil blive opnået af telekommunikationsselskaberne, blive finansieret af kunder, der betaler deres regninger.
På samme måde er tanken om, at store telekommunikationsselskaber ikke bør være i stand til at misbruge en monopolstilling, af afgørende betydning. Til gengæld for, at man tillader selskaberne at konkurrere på det nye marked, er det rigtig, at de skal opfylde deres forpligtelser over for deres betalende kunder. Det er rart at se, at den nye britiske arbejderpartiregerings holdning over for markeder og kunder accepteres på EU-plan, hvilket er endnu et tegn på potentialet for en konstruktiv britisk involvering i EU.
Det Europæiske Råd
Cederschiöld
Punkt 4 c) i beslutningen om udkastet til Amsterdam-traktaten gik kun igennem med nød og næppe. Det var heldigt, at det gik igennem, men der er, både her i Parlamentet og andre steder, behov for en bredere forståelse af, hvad det drejer sig om. Det vigtigste, Unionen kan gøre for at skabe en bæredygtig, stabil politik, som fører til flere og nye arbejdspladser, er at gennemføre foranstaltninger, der styrker konkurrenceevnen. Det vil sige deregulering og øget fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Det ville være ødelæggende at indføre foranstaltninger, som skadede investeringsklimaet i medlemslandene. Europa må være stærkt på globalt plan og gøre op med utidssvarende og forældet politik.
I Storbritannien har der for nylig været valg om dette spørgsmål. I den forbindelse drøftede man fleksible regler på arbejdsmarkedet. Nu gælder det om at leve op til disse på europæisk plan. For at øge fleksibiliteten på arbejdsmarkedet kræves der ikke blot effektive fælles foranstaltninger, stærkere konkurrenceevne og deregulering, men også nationale foranstaltninger.

Berthu
De to vigtigste sager på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam, nemlig pagten om budgetstabilitet i forbindelse med den fælles mønt og det udkast til traktat, der er resultatet af regeringskonferencen, vedrører forskellige områder, men de passer perfekt sammen i deres søgen efter det samme mål: at underordne nationerne, at stoppe munden på de nationale parlamenter og at omdanne medlemsstaterne til simple lokalsamfund. Det føderalistiske orkester fortsætter således med at spille uden ophør, mens skibet går ned.
Det føderalistiske orkester fortsætter med at spille; i udkastet til traktat finder vi en ny forøgelse af antallet af flertalsafstemninger i Rådet, en styrkelse af processen med fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet, en overførsel til centralt plan af talrige nationale kompetencer, der indtil nu er blevet anset for at være af afgørende betydning, navnlig inden for immigration og sikkerhed, fjernelse af al personkontrol ved grænserne og udvidelse af de fortolkningsbeføjelser uden kontrol, der tildeles Domstolen.
Til denne blokering oppefra kommer de tarvelige trakasserier i stabilitetspagten, som påtvinger en militaristisk opfattelse af Europa, og som de tidligere nationalstater og de ansvarlige alligevel accepterer uden at blinke. Man tror, man drømmer.
Men samtidig går skibet ned, fordi vore samfund vender et sådant Europa ryggen. Hvorfor? Alle de føderalistiske foranstaltninger, der netop er blevet nævnt, er baseret på en samhørighedstanke, som hr. Santer i øvrigt understregede kraftigt her i formiddag: altid mere samhørighed, altid mere konvergens, altid mere enhed for at Europa skal blive stærkere. Denne opfordring til samhørighed har sin egen logik, men det er en katastrofal partiel logik, fordi den ikke tager hensyn til realiteterne i vore lande, deres forskelligartethed, der netop er deres styrke uden, at der er behov for alle de mekanismer til bureaukratisk ensretning, som man vil pålægge dem.
Hvad der er endnu værre, er, at man kan se, at disse mekanismer i sig selv fjerner Europa fra befolkningens egentlige bekymringer. Alt i alt mister Europa det i tilslutningen blandt borgerne, som det tilsyneladende vinder i kunstig samhørighed.

Gahrton, Holm og Schörling
Regeringskonferencen har vist, at EU-flertallet ikke interesserer sig for hverdagens konkrete problemer - for EU-ideologerne drejer det sig om at gøre EU til at magtpolitisk instrument. Der kommer ganske vist nogle smukke ord om ligestilling, beskæftigelse, bæredygtig udvikling og åbenhed. Men andet end smukke ord bliver det ikke til.
Der kommer ikke noget retligt effektivt beskæftigelsesmål, der kan danne modvægt til EU's krav om økonomiske stramninger.
Der kommer ikke nogen skærpelse af afsnittet om miljøgarantien, således at den virkelig bliver en garanti, der kan sikre et medlemsland ret til at have strengere miljøbestemmelser end EU. Kommissionen vil stadig kunne afvise de lande, som ønsker skrappere miljøbestemmelser.
Europol bliver til et »operativt samarbejde mellem politistyrker « - altså ikke kun et administrativt samarbejde mellem politimyndigheder . Desuden skal Europol-politifolk kunne operere på »en anden medlemsstats område« (og i den forbindelse nyde diplomatisk immunitet). Der tages med andre ord et stort skridt hen mod et føderalt EU-politi, et »EU-FBI«.
Schengen-aftalen inkorporeres i EU, og hele dette retlige samarbejde overføres fra det mellemstatslige til det overstatslige område. Nu bliver det i stedet EU, der skal træffe afgørelse om alt vedrørende indvandring, asyl, grænser, pas og visa.
Efter spansk anmodning tilknyttes der en protokol, hvorefter EU-borgere ikke skal kunne få asyl i et andet EU-land. Men kan et demokrati ikke undertrykke visse grupper? Er det rimeligt, og i overensstemmelse med Genèvekonventionen af 1951, at samtlige EU-lande forpligter sig til aldrig at give asyl til baskiske, irske eller korsikanske frihedsbevægelser? Er indførelsen af en sådan bestemmelse ikke det samme som at sige, at EU er en stat?
EU vil »styrke og udvikle sin gensidige politiske solidaritet«, dvs. tale med én stemme i udenrigspolitikken. EU får en udenrigsminister, som benævnes generalsekretær, og et udenrigsministerium, som benævnes »enhed for politikplanlægning og for hurtig varsling«. Det indebærer således et definitivt farvel til de små landes mulighed for, i kontrast til stormagternes handelspolitiske handlingslammelse, at tage kraftigt til orde i international politik for at forsvare menneskerettighederne.
Nu skærpes EU's målsætning om »gradvis udformning af en fælles forsvarspolitik, som vil kunne føre til et fælles forsvar«. Militæralliancen WEU skal »gradvis integreres i Unionen«, og EU-staterne skal »gennem samarbejde på rustningsområdet støtte den gradvise udformning af en fælles forsvarspolitik«. Hvordan skal et land, som ønsker at opretholde en troværdig neutralitetspolitik, kunne gå med til dette? Det er uacceptabelt set fra et svensk synspunkt!
Den nye traktat hævdes at medføre større åbenhed, eftersom alle borgere får ret til at se samtlige dokumenter. Senere fratager man dem imidlertid denne ret, idet det bliver op til hver enkelt EU-institution at bestemme, hvilke dokumenter der kan udleveres og til hvem. Da der samtidig ikke skal ske en journalisering af den indgående post, er det umuligt at anmode om et bestemt dokument - man ved jo ikke, hvilke der findes.
I betragtning af ovenstående undrer vi os over, hvor nærhedsprincippet og hensynet til EU-borgerne er blevet af. Vi stemmer derfor imod beslutningsforslaget som helhed og vil opfordre det svenske folk til ikke at godkende resultatet af regeringskonferencen.

Lindqvist
Der er en lang række punkter i beslutningsforslaget, som betyder øget magt til EU på de nationale parlamenters bekostning. Det gælder ØMU, som vil føre til en kraftig centralisering af den økonomiske politik under Den Europæiske Centralbank i Frankfurt med en svag demokratisk kontrol. Det gælder styrkelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med flertalsafgørelser og integration af WEU i EU-traktaten. Det gælder Schengen-aftalens inkorporering i EU-traktaten og overførslen af afgørelser af asyl-, flygtninge- og visumspørgsmål m.m. fra søjle 3 til søjle 1.
I stedet burde man have lagt større vægt på udvidelsen og den demokratiske proces hen imod et paneuropæisk samarbejde samt på beskæftigelsen, miljøet og en langsigtet bæredygtig udvikling. Havde ændringerne i højere grad rettet sig mod disse områder, havde det også fremmet forholdet til borgerne.
Det er baggrunden for, at jeg har stemt imod beslutningsforslaget.

Mann, Thomas
Er den fem minutter i tolv eller allerede fem minutter over tolv med hensyn til at få Det Europæiske Råd til at tage fornuftigt fat på borgernes behov? I en tid med 18, 5 mio arbejdsløse i Den Europæiske Union må medlemsstaterne påtage sig et fælles europæisk ansvar for at opnå mere beskæftigelse. Netop vi kristelige demokrater som tilhængere af den sociale markedsøkonomi vil ikke tillade, at man forhindrer sociale fremskridt såvel som varige økonomiske fremskridt.
Et af de væsentligste elementer i Maastricht II-traktaten vil derfor være beskæftigelseskapitlet. Det fortjener kun sit navn, hvis det hverken består af uforpligtende erklæringer eller fører til jobskabelsesforanstaltninger i millionklassen, som alligevel ikke kan finansieres. Det skal vise veje ud af beskæftigelseskrisen i hele Fællesskabet uden at ændre princippet om, at medlemsstaterne fortsat er hovedansvarlige for at bekæmpe arbejdsløsheden og ændre strukturerne i regionerne.
Den Europæiske Union tilfører en merværdi, ved at den samordner medlemsstaternes foranstaltninger, muliggør en regelmæssig og intens erfaringsudveksling og støtter gennemførelsen af pilotprojekter. Forudsætningen for, at det lykkes, er, at medlemsstaterne opnår enighed om at sikre et højt beskæftigelsesniveau og er rede til regelmæssigt at vurdere dette fælles mål. På baggrund af en årsrapport om de opnåede resultater skal der åbnes mulighed for en offentlig debat - også i Europa-Parlamentet - om, hvad der er opnået, og hvad der ikke er gennemført.
Det Europæiske Råd har selv fastsat grundlaget for den fælles vej med henblik på bekæmpelse af arbejdsløsheden. På topmødet i Essen vedtog det en omfattende strategi vedrørende medlemsstaternes samarbejde på det arbejdsmarkedspolitiske område. Koncentrationen af foranstaltningerne om beskæftigelsesintensive områder - lige fra investeringer i erhvervsuddannelse over støtte til målgrupper med problemer til en forøgelse af beskæftigelsesintensiteten - skal videreføres.
Denne konkrete politik giver borgerne i Den Europæiske Union et perspektiv. Den indeholder den politiske forpligtelse for medlemsstaterne til varigt at investere i Europas vigtigste kapital, nemlig de menneskelige ressourcer.

Miranda
Det netop afsluttede topmøde burde og kunne repræsentere en nødvendig kursændring, som bringer Den Europæiske Unions udvikling i overensstemmelse med folkenes vilje og med nutidens virkelige behov.
Vi mener, at kampen mod arbejdsløsheden ubetinget bør gives førsteprioritet. Hermed mener jeg bekæmpelse af arbejdsløshedens dybestliggende årsager og ikke alene indføjelse af nogle vage hensigter i traktaten.
Hvis det skal lykkes, er det nødvendigt definitivt at opgive de nuværende monetaristiske og nyliberale tendenser - i særdeleshed de nominelle konvergenskriterier - og erstatte dem med retningslinjer, der fokuserer på økonomisk vækst, jobskabelse og social dialog, virkeliggørelse af samhørighedsprincippet, bekæmpelse af spekulative kapitalbevægelser, beskyttelse af de offentlige tjenester og miljøbevarelse.
Vi er selvfølgelig bevidste om nødvendigheden af at forberede udvidelsen og opfylde de indgåede forpligtelser, navnlig hvad angår indledning af forhandlinger.
Men ikke alene må forberedelserne af udvidelsen ikke blokere for den ovenomtalte kursændring, de bør også få os til at tænke nærmere over udvidelsens problemstilling.
Vi afviser på det kraftigste, at udvidelsen anvendes som påskud til at traktatfæste institutionelle ændringer, som skader de mindre landes interesser; og vi kræver ligeledes, at der tages behørigt hensyn til de eventuelle virkninger af udvidelsen for disse lande.
De valg, der i den seneste tid har fundet sted i nogle af medlemslandene og navnlig valget i Frankrig, er et klart og utvetydigt udtryk for de europæiske befolkningers ønske om ændringer.
Tiden er nu inde til at imødekomme dette ønske.
Da det foreliggende kompromisforslag, der er vedtaget af nogle af de politiske grupper i Parlamentet, ikke går i ovennævnte retning, kan vi ikke stemme for det.

Wolf
Topmødet i Amsterdam vil være et lavpunkt i den nyere europæiske integrationshistorie. Ingen af de store opgaver, som EU står over for, bliver blot tilnærmelsesvis løst: opfyldelse af forpligtelserne fra Rio, bekæmpelse af massearbejdsløsheden, forberedelse af de lovede udvidelser mod øst og syd, demokratisering af EU, regulering af det indre marked i socialøkonomisk henseende - intet af dette kan sikres på grundlag af det, der på nuværende tidspunkt er forberedt. I denne situation taler Parlamentet smukt om den stadig mere kritiske situation, som EU under et nyliberalt hegemoni har fået sig manøvreret ud i - i stedet for at gribe den historiske chance for at foretage justeringer, som er opstået efter valgene i Storbritannien og Frankrig. Dermed demonteres Parlamentet endnu en gang.
Traktatudkastet
Bonde
Hr. formand, Maastricht II-traktaten, som den bliver vedtaget her den 17., i hvert fald hvis den følger oplægget, er ikke en forfatning for en ny stat, men den ligner. Maastricht II er ikke en overbygning på selvstændige lande, men det er en selvstændig bygning. En selvstændig bygning, som får et demokratisk fundament, hvor man kan straffe de lande, der ikke er demokratiske. Der bliver friheds- og menneskerettigheder, man må ikke diskriminere på grund af køn, alder, seksualitet; det er ting, der normalt er i en forfatning. Der bliver en generalfuldmagt, hvor man har mulighed for at skaffe sig selv nye kompetencer. Der er bemyndigelse til enkeltlande til selv at regulere lønoverenskomster, kulturen, undervisning og sygehuse - også sådan som der er i almindelige forbundsstatsforfatninger - medier, offentlig servicevirksomhed og ytringsfriheden. Der er subsidiaritetsprotokol, hvor forrangsprincippet bliver slået fast. Der er udenrigspolitik med flertalsafgørelser, en slags start på et fælles udenrigsministerium, forsvaret bliver knyttet til, retspolitik og politi, territoriet mister staterne kontrol over. Magtmidler kommer til, mønt, militær og politi. Det eneste, der mangler, er demokrati, og det er jo grunden til, at jeg stemte imod i dag.

Ephremidis
Hr. formand, jeg har stemt imod, fordi det nederlandske formandskabs tekst, som topmødet i Amsterdam skal tage endeligt stilling til, er brygget sammen på en måde, så de europæiske befolkninger ingen relation har til den. De er ikke blevet informeret. Ifølge Eurostat ligger andelen af oplyste borgere på omkring 2 %.
Desuden har teksten absolut intet at byde på. Det er udelukkende ord, samtidig med at den lægger op til lænker, afsavn, ja selv arbejdsløshed. Repræsentanterne for Rådet og Kommissionen gik rundt om ordet beskæftigelse mindst hundrede gange, og kun efter pres indføjede de en eller anden protokol eller bestemmelse om arbejdsløsheden i traktaten. Som om vi har fået 20 mio arbejdsløse, fordi ordet ikke stod i traktaten. Det har imidlertid andre årsager, nemlig det socialpolitiske system, der gælder i Fællesskabet. Denne tekst, dette sammenbryg, dækker op til det store kolde bord for de multinationale monopoler, og alle beslutningsforslagene fungerer som tjenere; derfor stemte jeg imod disse.

Telkämper
Hr. formand, jeg stemte imod denne tekst, da den ikke lover eller opbygger noget demokratisk Europa, men derimod en autoritær centralstat. I Maastricht-traktatteksten forekommer gang på gang begrebet område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Men man tilbyder os ingen muligheder for åbenhed i relation til offentligheden. Der indføres ingen yderligere demokratiske kontrolmekanismer, tværtimod svækkes de. Sprogbrugen er meget interessant her. Det, der tidligere i europæiske politik altid var begrebet »frihed«, er blevet til begrebet sikkerhed, den indre sikkerhed og den eksterne sikkerhedspolitik.
Sikkerhed bliver imidlertid ikke skabt gennem mere demokrati, gennem beskæftigelsespolitik eller gennem social sikring, men kontrolleres derimod internt af regeringerne via Schengen og Europol og sikres eksternt gennem en ny udenrigs- og militærpolitik. Hr. NN kontrolleres ikke af Parlamentet, derimod er det en mellemstatslig tilgang, og menneskene eller parlamentarikerne er ikke inddraget her.
Supermagtsdrømmene som led i denne integration finder deres højdepunkt i WEU's integration, og den er heller ikke underlagt en demokratisk kontrol. Derfor kan man som demokrat ikke støtte en sådan tekst.

Berthu
I forbindelse med det udkast til traktat, der præsenteres på Rådets møde i Amsterdam, giver Europa-Parlamentet sig ud for at være ked af, at dette udkast mangler føderalistiske ambitioner. I virkeligheden anvender Parlamentet blot endnu en gang sin gamle taktik, der består i at kræve det maksimale for siden hen at trække sig tilbage og samtidig protestere over kompromiser, der dog udgør vigtige føderalistiske fremskridt, som Parlamentet i det skjulte er tilfreds med.
De nationale regeringer skulker sædvanligvis med en lethed, der er så utrolig, at den kun kan skjule frivillige afkald.
Vi befinder os her i nøjagtig denne situation. Tag for eksempel forslagene til udkast til traktat på områderne sikkerhed, retlige anliggender og immigration. I henhold til Europa-Parlamentets beslutning er udkastet til traktat utilstrækkeligt, fordi det ikke indeholder nogen mulighed for, at enkeltpersoner kan indbringe en sag for Domstolen. Men denne protest tjener hovedsagelig til at fjerne opmærksomheden fra tekstens føderalistiske realitet; hvis den vedtages, vil spørgsmål om personers bevægelighed, asyl, immigration fremover ikke længere henhøre under den nationale kompetence, men derimod ligge i Fællesskabets skød, hvor Kommissionen har eneret til at tage initiativer, Domstolen har fortolkningsbeføjelserne, og Rådet træffer beslutning med kvalificeret flertal (med mindre der er tale om enstemmighed og fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet).
Disse forslag repræsenterer et ekstraordinært føderalistisk spring, idet immigrationsspørgsmål fremover vil blive afgjort i Bruxelles. Det franske folk vil ikke mere alene kunne træffe beslutning om den interne politik på dette område, og partierne må slette kapitlet om immigration fra deres programmer i forbindelse med de nationale valg. Man kan i øvrigt spørge sig selv, hvorvidt alt dette er i overensstemmelse med den franske forfatning.
For at vi bedre skal kunne sluge denne enorme pille, benytter det nederlandske formandskab sig af en aldeles hyklerisk strategi, som dog tidligere har vist sig at give pote: man indskriver et princip i traktaten, men udskyder anvendelsen heraf i nogle år for at give borgerne indtryk af, at de i mellemtiden eventuelt har ret til at fortryde, hvilket i virkeligheden slet ikke er tilfældet.
Således bestemmes det i det nuværende udkast, at Rådet i spørgsmål om bevægelighed, asyl og immigration, der kommer ind under Fællesskabets kompetence, fortsætter med at træffe beslutning med enstemmighed i tre år efter traktatens ikrafttræden; kontrollen med personer ved grænseovergangene opretholdes, men højst i 5 år; Europol gives operationel kompetence på medlemsstaternes område, men først efter 5 år.
Til Europa-Parlamentets beklagelser, der kun har til formål at vende opmærksomheden fra de væsentlige spørgsmål, kommer således formandskabets manipulationer, der har til formål at få vedtaget farlige principper ved at give udseende af, at konsekvenserne først viser sig på lang sigt eller, at de er teoretiske. Den store føderalistiske strategi er i gang for at latterliggøre befolkningerne.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
Vi har visse indvendinger mod beslutningen. Punkt C, 1, litra c, og 12 kan læses sådan, at nogle ønsker at udsætte udvidelsen, men vi går ind for den fastsatte tidsplan. De reelle vanskeligheder er budget og landbrug frem for det institutionelle.
I punkt 1 er litra a ikke helt korrekt, litra b er tendentiøst, og litra c er som nævnt ovenfor en eventuel trussel mod udvidelsen.
Punkt 3 kan vi ikke stemme for, da det er omfattet af et dansk forbehold. Punkt 5 stemmer vi imod, fordi det er omfattet af et dansk forbehold. Punkt 6 kan vi ikke stemme for på grund af henvisningerne til 3. søjle og hentydningen til sammensætningen af Kommissionen.
På trods heraf stemmer vi for beslutningen, fordi den støtter de områder, der er vigtigst for os, nemlig åbenhed, demokrati, menneskerettigheder, miljø, forbrugerbeskyttelse og beskæftigelse, og fordi vi ikke har en gold indstilling til forandring af EU, som vitterligt trænger til gennemsyn hist og her.

Lulling
Jeg stemte ikke for beslutningen, da jeg ikke mener, at der er grundlag for at fjerne reglen om enstemmighed og for at inddrage Parlamentet i fastsættelsen af mandatet, når tingene stiller sig, som de gør, i dette spørgsmål.

Thors
Da plenarmødets formand afveg fra den afstemningsliste, som jeg var i besiddelse af, vidste jeg, og temmelig mange i salen med mig, ikke, hvad der egentlig blev stemt om, da ændringsforslag 47 pludselig kom til behandling. Derfor fremgik det ikke under afstemningen, at jeg, som jeg havde ønsket at gøre, støttede ændringsforslag 47, som understregede vigtigheden af at bevare balancen mellem store og små lande. Desuden vil jeg gerne fremhæve, at den beslutning, som nu er blevet vedtaget, efter min opfattelse bør føre til, at Parlamentet anlægger et positivt syn på de kommende udvidelsesforhandlinger.

Voggenhuber
Amsterdam-traktaten betyder intet skridt i retning af et europæisk demokrati. Tværtimod: Revisionen af Maastricht-traktaten indeholder flere mellemstatslige procedurer uden en tilstrækkelig parlamentarisk og retslig kontrol. Princippet om deling af beføjelserne bliver dermed absurd. Uden fælles beslutningstagning bliver den i øvrigt ønskelige øgede anvendelse af flertalsbeslutninger i Rådet særdeles farlig.
Traktaten indfører ikke åbenhed i forbindelse med lovgivningen, og Parlamentet opnår heller ikke medbestemmelses- og kontrolrettigheder på centrale områder af integrationen, som f.eks. Den Monetære Union.
Den nye traktat tilvejebringer ingen balance mellem Unionens politiske og økonomiske integration. På trods af forsikringerne om, at man er forpligtet til at arbejde for en bæredygtig udvikling, er EU fortsat bundet af logikken om ubegrænset konkurrence. Maastricht II garanterer ikke, at landene kan bevare eller indføre højere miljønormer. Indførelsen af miljøafgifter nævnes ikke i traktatudkastet.
Beskæftigelseskapitlet er et ordrigt intet. Der tales ikke om målsætningen om fuld beskæftigelse. Amsterdamtraktaten indeholder ingen finansielle og institutionelle instrumenter med henblik på at gennemføre en aktiv beskæftigelsespolitik på EU-plan. Der tales om samordning af medlemsstaternes beskæftigelsespolitik, men disse har som følge af spændetrøjen i form af konvergenskriterierne for længst mistet det budgetmæssige spillerum for effektive tiltag på beskæftigelsesområdet.
Sådan som traktaten ser ud for øjeblikket, undergraver den demokratiet og de borgerlige rettigheder, de egentlige fundamenter for den europæiske enhed.
Nu er det op til Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter at indgå en alliance med henblik på at opnå et europæisk demokrati og arbejde for, at regeringskonferencen udsættes. For som traktaten ser ud nu, er den ikke acceptabel. Resultatet bør være vigtigere end at overholde tidsplanen.

Willockx
Europa står ved en korsvej. Afslutningen af regeringskonferencen er den første vigtige forfaldsdag. For at uddybe Den Europæiske Union yderligere og forberede den på det næste århundrede må traktaterne, må spillereglerne og institutionerne tilpasses.
Bedømmelsen af regeringskonferencens resultater vil ske ud fra tre kriterier:
1.Den lammende enstemmighedsregel skal begrænses mest muligt. En effektiv optræden fra Den Europæiske Unions side er stadig umulig, så længe en enkelt medlemsstat kan fortsætte med at lade sine nationale interesser være vigtigere end alle Unionens indbyggeres interesser.2.Den sociale del skal styrkes. Den Europæiske Union skal lytte til sine indbyggere og skal give et svar på kravet om arbejde og et menneskeværdigt liv for alle. Derfor skal det sociale afsnit forbedres. Derfor opfordrer vi ligeledes til indføjelsen af et effektivt beskæftigelsesafsnit i traktaten. Balancen mellem den monetære politik og den socioøkonomiske politik skal genoprettes.3.Den demokratiske involvering af Europa-Parlamentet i den anden og tredje søjle skal forbedres. Den Europæiske Union skal sættes i stand til at optræde med henblik på bevarelsen af freden og sikkerheden både inden for Unionen og uden for. Europa-Parlamentet skal inddrages bedre i denne politik og skal på en række væsentlige områder kunne overtage de demokratiske fortrin, som de nationale parlamenter mister.Det nederlandske formandskabs forslag - for så vidt som vi kender disse - giver med hensyn til disse tre kriterier endnu for få perspektiver. På PSE-Gruppens vegne opfordrer jeg kraftigt til, at der gøres betydelige bestræbelser i Amsterdam for at forbedre disse tekster og foretage skridt i retning af de holdninger, som Europa-Parlamentet gentagne gange har indtaget. Også i det beslutningsforslag, som vi netop har godkendt.
Hvis det skulle vise sig, at der mangler tid eller politiske muligheder for at gøre betydelige fremskridt, bør en kort udsættelse altid foretrækkes frem for en tom æske.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Fremskridtene inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik 1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0193/97) af Spencer for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om de fremskridt, der er gjort med iværksættelsen af den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik (januar-december 1996).
Det glæder os meget, at hr. minister van Mierlo stadig er til stede, og vi benytter gerne lejligheden til nu at høre Deres bemærkninger på Rådets vegne til denne betænkning af hr. Spencer.

Van Mierlo
Fru formand, jeg er hr. Spencer meget taknemlig for, at han er så venlig at ville ændre rækkefølgen på grund af mig. Det ville være logisk, hvis han først talte, men frem for alt hen imod de sidste dage inden et topmøde som dette viger logikken konstant for begivenhederne, og jeg må hurtigt til Bonn til et meget vigtigt møde med en af nøglepersonerne i det problem, som vi i øjeblikket har, og jeg benytter således med taknemlighed dette generøse tilbud.
På vejen mod afslutningen af regeringskonferencen, hvori der stræbes mod at forberede Unionen på fremtidens udfordringer, er det meget vigtigt ikke at tabe af syne, hvor vi i øjeblikket står, og hvad vi i den forløbne periode har opnået. Dette er ikke blot med hensyn til den europæiske integration i al almindelighed, men også på den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks område. I den betænkning, som det ærede medlem hr. Spencer har udarbejdet for året 1996 og det dertil knyttede beslutningsforslag skitseres der på dette område et blandet billede. Det konstateres også, at det er vigtigt, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik bliver mere effektiv og sammenhængende. Rådet har samme opfattelse, og bl.a. derfor udgør bestræbelserne efter strukturel forbedring af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks funktion en del af regeringskonferencen.
Men lad os ikke tabe af syne, at Unionen her faktisk står ved begyndelsen af en lang vej, en vej hvor der jo i de forløbne år er gjort ikke ubetydelige fremskridt. På den baggrund må vi formulere vore forventninger og danne os en mening.
Som De ved, er grundlaget for Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik lagt i Maastrichttraktaten. Dette politiske område ligger selvfølgelig på grænsen mellem dels de nationale staters traditionelle beføjelser, der har udviklet sig historisk, dels den europæiske integrations realitet. Den måde, hvorpå den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik udformes, giver udtryk herfor. En stærk fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik baserer herved sin styrke på Unionens medlemsstaters enighed. Udformningen af denne fælles politik på dette område betyder i virkeligheden opnåelse af en erkendelse af fælles interesser, som der skal gives udtryk for. På nogle områder er denne erkendelse udviklet mere end på andre, men det er i hvert fald tydeligt, at der opstår en proces med gradvis udvikling.
Denne udvikling afspejles på institutionelt plan i væksten af det europæiske politiske samarbejde i løbet af de seneste 25 år til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i praksis siden Maastricht. De institutionelle reformer på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, som nu overvejes inden for rammerne af regeringskonferencen, udgør et videre skridt i denne proces og bør også betragtes som sådan. For blot ti år siden var det næsten en selvfølge, at den økonomiske kæmpe Det Europæiske Fællesskab på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område var en kolos på lerfødder, og at dette område ikke var nogen faktor af betydning.
Denne situation, der er pålagt af den geopolitiske situation, var i virkeligheden unaturlig. Men Berlinmurens fald og bølgen af demokratisering i Central- og Østeuropa stillede alligevel Fællesskabet uventet og lynhurtigt over for nye udfordringer. Europa bør i meget højere grad end hidtil give udtryk for dets egen politiske identitet og vægt. Og den måde, hvorpå det vil ske, begynder efterhånden at aftegne sig, selv om det også er tydeligt, at denne proces stadig vil kræve temmelig lang tid.
Under regeringskonferencen ser vi så at sige bestemmelserne i Maastricht-traktaten om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i lyset af de erfaringer, som vi har gjort i de forløbne år, og af de behov, som vi har identificeret med henblik på fremtiden. Det er rigtigt, at erfaringerne med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks instrumenter stadig er begrænsede, og det er også rigtigt, at offentligheden ofte har indtryk af, at Unionen stadig ikke optræder handlekraftigt. Men lad os være realistiske. Skyldes det instrumenterne eller medlemsstaternes beredvillighed til at arbejde med dem? En effektiv og handlekraftig fælles politik på dette område forudsætter jo ønsket om og beredvilligheden til samarbejde, baseret på erkendelsen af, at vore fælles interesser står på spil.
Unionen er under udvikling og forbereder sig på sin fremtid, også hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vore forbindelser med de associerede lande i Central- og Østeuropa og i Middelhavet bliver stadig snævrere. Desuden arbejder vi på den varige udformning af vore forbindelser med landene omkring os i Østeuropa og i Middelhavsområdet. For så vidt angår problemerne på vort eget kontinent, såsom i Hviderusland, det tidligere Jugoslavien og Albanien, begynder Unionen i stigende grad at spille den rolle, som tilkommer den, og som er tildelt den. Den forsøger at spille denne rolle i godt samarbejde med organisationer såsom De Forenede Nationer, Europarådet og OSCE med anvendelse af alle disponible midler. Det betyder ikke, at Unionen kan foreslå eller pålægge løsninger på kort sigt, men Unionen udøver dog indflydelse på det udenrigspolitiske område, som passer til dens interesser, bl.a. i lyset af omfanget af dens økonomiske forbindelser med de pågældende lande. Det er tydeligt, at genoprettelse og fremme af politisk og økonomisk stabilitet i denne forbindelse går hånd i hånd og også for Unionen og dens medlemsstater er af stor betydning. Instrumenter som førtiltrædelsesstrategien, PHARE og TACIS er i denne forbindelse af stor betydning.
Også i forbindelserne med de øvrige nabolande har Den Europæiske Union været meget aktiv i den forløbne periode. Den videre udvikling af Euro-Middelhavsdialogen er et vigtigt eksempel derpå. Den proces, som begyndte med Barcelona-konferencen, har udviklet sig til et system med snævrere økonomiske forbindelser og en mere intensiv politisk dialog, som er af strategisk betydning for Unionen, dens medlemsstater og vore naboer i syd.
Med naboerne i Østeuropa er forbindelserne også blevet snævrere. Unionen forsøger gennem udvikling af bredt formulerede handlingsplaner at omsætte f.eks. forbindelserne med Den Russiske Føderation og Ukraine til et varigt og betydningsfuldt partnerskab. På denne måde yder Unionen sit bidrag til udformningen af en stabil, europæisk sikkerhedsstruktur.
Med hensyn til udviklingerne i Mellemøsten og i området omkring de store søer i Afrika har Unionen også øget sine bestræbelser. For begge områder er der udnævnt særlige repræsentanter, henholdsvis hr. Moratinos og hr. Ajello, for at give udtryk for Unionens engagement og for at gøre Unionens politik mere effektiv. Det er imidlertid nok tydeligt for Dem, at Unionen kun kan spille en støttende rolle i disse områder. De problemer, som ligger til grund for konflikterne, må de pågældende i første instans selv tage fat på. Men Unionen kan faktisk godt spille en støttende rolle. Mægling og forebyggende diplomati supplerer således anvendelsen af humanitær støtte og anden støtte. Jeg har personligt kunnet iagttage, hvor stor betydning det havde, at vi udnævnte hr. Moratinos i Mellemøsten, for fra det øjeblik, også fordi formandskabet arbejdede meget målrettet på det, opstod der egentlig for første gang den anerkendte situation, at Europa spiller en fuldgyldig, politisk og ikke blot økonomisk rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Det er af største betydning, at vi fortsætter med at forsøge at lade dette være komplementært med de amerikanske bestræbelser. I for høj grad og for længe har denne barnlige holdning med hensyn til kompetence - hvem må gøre hvad i Mellemøsten - spillet en rolle. Mellemøsten er for Europa af vital betydning. Jeg har selv indtryk af, at også det amerikanske diplomati kører fast, hvis det europæiske diplomati ikke supplerer det. Dette punkt har vi hidtil efter min opfattelse udnyttet omhyggeligt og harmonisk. Det er muligt fra nu af at være aktiv der i en meget større kongruens.
Forbindelserne mellem Unionen og vore transatlantiske partnere er i det hele taget videreudviklet i den forløbne periode. Hvor vi somme tider har forskellige meninger om anvendelsen af midler - vi har f.eks. andre opfattelser af nytten og effektiviteten af isolation eller boykot - har vi dog i høj grad de samme målsætninger, normer og værdier. Denne overensstemmelse kommer til udtryk i samarbejdets rækkevidde inden for rammerne af den transatlantiske dialog. For nylig opnåede vi her gode resultater på topmødet mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater. Ligesom jeg netop sagde om Mellemøsten, har vi nu behov for at samarbejde. Det var også vigtigt i forbindelse med den for øvrigt uheldigt forløbne affære med hensyn til et fælles beslutningsforslag om menneskerettighedspolitikken i Kina, men det var i hvert fald hvad Europa og De Forenede Stater angår et udmærket samarbejde. Her var samarbejdet inden for Europa noget mindre selvfølgeligt.
Et snævrere samarbejde med hensyn til den politiske dialog komplementerer også vore økonomiske forbindelser med de latinamerikanske lande samt med vore vigtigste partnere i Asien. Topmødet mellem Den Europæiske Union og ASEAN er et eksempel på en forhandlingsform, hvor der kan udveksles synspunkter på en åbenhjertig og konstruktiv måde. Ingen havde troet, at det ville være muligt på ASEAN-topmødet i to en halv time, således som vi gjorde, at diskutere situationen i Burma meget åbent. Det gennemtvang vi, men på en sådan måde at det ikke virkede forstyrrende. Således kan man efter min mening med lidt velovervejet diplomati komme meget længere, end vi ofte har troet.
Unionen er på denne måde ikke længere primært en handelspartner, men også og i stigende grad en vigtig partner i den udenrigspolitiske dialog. At det i denne forbindelse er vigtigt, at der hersker overensstemmelse inden for Unionen om den politik, der skal føres, er en selvfølge. Kun hvis vi taler med én stemme, vil der blive lyttet til os. Denne enighed, baseret på erkendelsen af fælles interesser, lader sig simpelt hen ikke gennemtvinge af institutionelle strukturer. Det er derfor så meget vigtigere, at vi inden for Rådets rammer, men også i dialogen med Dem som repræsentanter for Unionens folk, udveksler synspunkter og forsøger at nå til overensstemmelse om de udenrigspolitiske udfordringer, hvormed Europa konfronteres. I den forbindelse hjælper det naturligvis, hvis strukturen hjælper os lidt. Vi har hidtil fundet de mest uforpligtende strukturer, den mellemstatslige struktur og konsensus. Enhver kan således i sidste øjeblik gøre, hvad han vil og blokere noget. Vi må gøre dette vanskeligere, og det gør vi også i traktaten.
Jeg indrømmer, at strukturerne ikke er afgørende. Men hvor fristelserne er store, kan en struktur hjælpe med at modstå disse. Det er det, vi er i færd med. Det er hensigten med vore bestræbelser, og dermed vil jeg slutte. Jeg takker Dem for, at De har givet mig lejlighed til at tale til Parlamentet på denne måde.

Formanden
Jeg takker rådsformanden mange gange for redegørelsen vedrørende udenrigs- og sikkerhedspolitikken.

Spencer
Fru formand, tak til den fungerende rådsformand for hans bemærkninger. Jeg er altid glad for at kunne efterkomme formandskabets ønsker i håbet om, at vi måske vil se såvel det nederlandske formandskab som andre formandskaber lidt oftere i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender.
Som De nævnte, er dette den årlige betænkning om iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er fastlagt i traktaten. Eftersom dette er den tredje sådanne forhandling har jeg i år udarbejdet nogle sammenlignende tabeller, der viser tendenserne - og i nogle tilfælde manglen på tendenser - for instrumenterne for denne politik. Jeg står i gæld til det fremragende sekretariat, som har sørget for en høj grad af præcision i disse komplekse data. I tredje del af min betænkning vises disse data for første gang med deres geografiske fordeling, hvor de spreder sig fra landene i resten af Europa til næsten alle andre områder af verden.
Jeg ser frem til den dag, hvor vi kan løfte blikke fra FUSP's institutionelle udvikling og koncentrere os om debatten af de væsentlige aspekter af Europas forbindelser med resten af verden; en debat om verdens tilstand på lige fod med vores vellykkede debat om Unionens tilstand. Jeg var meget glad for og tiltrukket af den fungerende rådsformands henvisning til køkkener og tallerkener under formiddagens forhandling. Det er helt korrekt. Med hensyn til udenrigspolitik skal vi sørge for at komme i gang med maden og lade være med at bekymre os om vandrørene.
Desværre er denne lykkelige situation endnu ikke indtruffet, så anden del af min betænkning indeholder endnu en gang en liste over vores kritik af de steder, hvor FUSP ikke har udviklet sig som forudset i Maastricht. Det er en fortælling om institutionel tilbageholdenhed og den europæiske solidaritets lejlighedsvise svigten som følge af handelsmæssigt pres.
Jeg ønsker ikke kun at koncentrere mig om politikkens fejl og mangler, for der sker fremskridt. For tyve år siden blev vores manglende evne til at handle samlet i udenrigspolitiske spørgsmål ikke anset for hverken overraskende eller noget, vi skulle føle os skyldige over. For ti år siden følte vi os skyldige over vores manglende evne. For fem år siden havde vi udviklet hensigter og retorik, men havde hverken institutioner eller de grundlæggende regler. Efter Maastricht fik vi nogle mekanismer, men vi har ikke været gode til at bruge dem. Vi har leget lidt med dem ude i periferien, men vi har ikke brugt dem som ledetråde i de store spørgsmål, som Unionen står overfor.
Jeg er mest bekymret over den virkning, den fejlslagne indsats har haft på offentligheden, navnlig den fejlslagne indsats, både politisk og teknisk, i krigene i eks-Jugoslavien, hvor offentligheden forventede, at vi reddede menneskeliv, men hvor indsatsen slog fejl. Jeg mener, at det, vi kan lære af indsatsen i Bosnien, er, at Unionen i sidste instans må have mulighed for at gribe ind militært. Hvis vi viger bort fra den mulighed, er vi dømt til blot at betale for ikke-europæiske landes fredsskabende indsats. I den sammenhæng må vi gå i gang med en proces, der skal bringe Den Europæiske Union og Vestunionen tættere sammen.
Min betænkning indeholder et afsnit, endnu en nyhed, om Parlamentets, formandens, udvalgenes og delegationernes rolle. Jeg er en fanatisk tilhænger af parlamenternes, både de nationale og Europa-Parlamentets, deltagelse i FUSP. Jeg accepterer ikke doktrinen om, at udenrigsanliggender er forbeholdt den udøvende magt. Efter min mening er de udøvende instanser i Europa allerede alt for stærke og parlamentarikerne for svage. Denne fremgangsmåde synes at være baseret på kronens suverænitet i udenrigsanliggender, et argument, som det amerikanske senat afviste allerede i denne store republiks allerførste år. Jeg finder det i orden at søge denne indflydelse, men det kræver, at vi er selvkritiske hvad angår vores egen indsats som institution, ikke mindst med hensyn til vores tendens til at skyde fra hoften med uopsætteligheder her i plenum.
Jeg tilslutter mig Jacques Santers bekymrede bemærkninger fra i formiddags om forsøgene på at begrænse sammenhængen i Kommissionens rolle som forhandler på Unionens vegne i henhold til artikel 113 og 238. Første søjle indeholder vigtig udenrigspolitik, og vi må ikke afvise dens betydning. For mig at se er udenrigspolitik, som Europas vælgerkorps opfatter det, ikke begrænset til klassisk diplomati af den type, som stjæler hele opmærksomheden hos dem, der dagligt beskæftiger sig med FUSP. For enhver magt, men især for en overvejende civil supermagt som Unionen, skal udenrigspolitik være en blanding af handel og økonomi, af miljø og udvikling, af sikkerhed og menneskerettigheder. Den skal vokse og være rodfæstet i borgernes opfattelser og de ting, de nærer ægte frygt for. Der er ikke kun tale om den tekniske proces med færdiggørelsen af en traktatrevision. Det er ikke kun et spil for diplomater. Det drejer sig om handel, arbejdspladser, tørke og orkaner. Det drejer sig lige så meget om det, der foregår i Kyoto og Genève, som det, der foregår i Moskva og Washington.
Vi håber på fremskridt i Amsterdam. Vi står ikke med tilbageholdt åndedræt, som man siger. Men vi står parat til at spille vores rolle i skabelsen af en politisk virkelighed, som lever i den europæiske befolknings tanker, uanset hvad medlemsstaterne fremkommer med i form af en reformeret og forbedret FUSP efter Amsterdam-traktaten.

Wiersma
Fru formand, på min gruppes vegne vil jeg takke ordføreren, hr. Spencer, for hans betænkning. Jeg tror, at han i denne betænkning og i det tilhørende beslutningsforslag har nævnt de rigtige punkter. Også tak til hr. Van Mierlo for hans udførlige forsvar af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i 1996. Det syntes jeg alt sammen var udmærket. Samtidig har jeg også konstateret, at det her i denne Forsamling i dag drejer sig om en pligtmæssig forhandling bagefter, hvis konklusion desværre allerede står fast. Det går ikke godt med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og Europa-Parlamentet ville være bedre tjent med indflydelse under udviklingerne på det fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiske område end med den slags debatter bagefter. Der tvivles her i Forsamlingen ikke på betydningen af den fælles udenrigspolitik. I dag må vi kun evaluere. Medlemmer af min gruppe vil komme ind på forskellige dele af politikken.
Man må sige, at Unionen i 1996 på det udenrigspolitiske område ikke indfriede forventningerne. På en række områder er der ganske vist gjort fremskridt, og det vedrørte da også for det meste områder, som faktisk falder ind under den første søjle, jeg tænker på humanitær hjælp og på intensiveringen af forbindelserne med Centralog Østeuropa samt det tidligere Sovjetunionen. I mange andre situationer var EU fraværende, eller også var EU ikke i stand til at yde et afgørende bidrag til løsningen af konflikter og spændte situationer. Der var i mange situationer ikke tale om en fælles menneskerettighedspolitik, og navnlig de store medlemsstater holdt i en række vigtige situationer fast ved deres egen optræden, ved deres egne opfattelser. Og også USA, hvilket allerede er sagt, kom til hjælp et antal gange i situationer, som vi egentlig selv skulle have klaret. Og det er ærgerligt, for Den Europæiske Union er en vigtig faktor, den er også en vigtig sponsor for mange internationale aktiviteter, og det fremgår for lidt, det er for lidt synligt også for borgerne. Jeg tænker f.eks. på Den Europæiske Unions rolle i FN. På sikkerhedsområdet må vi afvente, hvad Amsterdam vil resultere i, heller ikke der synes jeg, at billedet med hensyn til Den Europæiske Union er optimistisk, hvad vi ser, er egentlig frem for alt, at NATO i de seneste år synes at klare det udmærket på bekostning af udviklingen af Den Europæiske Unions rolle.
Spencer-betænkningen udtaler sig klart om, hvad der skal ændres. Vi støtter dette. Der må skabes bedre institutionelle vilkår for Unionens udenrigspolitik, navnlig inden for konfliktforebyggelse. Men det har kun mening og vil kun virke, hvis også medlemsstaterne selv bliver noget mere ambitiøse, når det gælder samarbejdet på det udenrigspolitiske område.

Cushnahan
Fru formand, jeg er meget glad for offentliggørelsen af denne betænkning. I betænkningen fremhæves Den Europæiske Unions ineffektive politik på netop dette område. Jeg synes, at det er ironisk, at vi henviser til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. På mange områder har vi ikke nogen politik, og når vi har, er det sjældent nogen fælles politik. I betænkningen fremhæves en række kritiske områder, hvor politikken er slået fejl. Der tales om den manglende reaktion på de fortsatte problemer i Bosnien-Herzegovina og de manglende initiativer vedrørende Kosovo, manglen på en effektiv reaktion på de fortsatte problemer på Cypern og vores forbindelser med Tyrkiet samt manglen på en langsigtet politik for Mellemøsten og Afrika.
Det er også pinligt og skammeligt at måtte indrømme, at vores reaktion på den nylige krise i Albanien også har lidt under visse mangler. Der angives en række grunde til dette. Vi skjuler os ofte bag strukturelle mangler, og jeg vil bestemt erkende, at der findes strukturelle mangler, ikke mindst kravet om enstemmighed. Men det er ikke hele historien. Se for eksempel Den Europæiske Unions manglende evne til at reagere enigt på de fortsatte brud på menneskerettighederne i Kina - et spørgsmål, vi skal drøfte senere. Her har de økonomiske interesser vundet over de politiske principper, og hvis det ikke lykkes os at handle som en enhed, navnlig når der er tale om principspørgsmål, får vi ikke nogen geopolitisk rolle. Så vi skal helt klart drøfte problemet om strukturelle mangler, men vi må ligeledes erkende, at vi mangler principper i nogle af de måder, vi skaber vores politik på.
Jeg håber, at denne regeringskonference vil tage sig af problemet med strukturelle mangler, at vi slipper for enstemmighedsafgørelser og erstatter dem med afgørelser med kvalificeret flertal, at vi styrker forholdet med Kommissionen og Parlamentet på hele dette område og bevæger os væk fra det mellemstatslige samarbejde, samt at vi lover at sætte gang i en egentlig debat om rammerne for en forsvarspolitik, der forhåbentlig omfatter Vestunionen og EU-søjlen.
Jeg vil gerne takke ordføreren endnu en gang. Betænkningen viser, hvor vores svagheder ligger, og lad os håbe, at vi navnlig i resten af ugen og i Amsterdam begynder at få rettet op på dette.

Daskalaki
Hr. formand, som bekendt er den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik et vitalt punkt i Den Europæiske Union, ikke så meget med sin eksistens som med sin manglende tilstedeværelse. Utallige gange har vi her i salen understreget Europas manglende evne til at føre en reel fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvilket fører til, at Europa altid betaler regningen, uden at det spiller nogen egentlig rolle på internationalt plan.
Forsigtigt, ærligt og klartseende fremhæver hr. Spencers betænkning denne situation i mange af sine punkter. Samtidig giver den imidlertid også de retningslinjer, som er nødvendige, hvis Unionen også på dette område skal påtage sig sin rolle. Den kræver styrkelse af Europa-Parlamentets rolle i forbindelse med vedtagelsen af fælles aktioner og holdninger, og dets deltagelse i internationale forhandlinger. Den understreger betydningen af en fælles sikkerhed, som især vil blive genspejlet i økonomisk og social stabilitet, i færre og mindre voldsomme etniske konflikter samt fremme af den fortsatte integration, dvs. en sikkerhed, som bør sætte rammen om det 21. århundrede med militære konflikter og sammenstød lagt bag os.
Desuden foreslår Spencer-betænkningen parlamentarisk kontrol med finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvilket alle medlemsstater som bekendt ikke kan tilslutte sig. Vi har her at gøre med et vigtigt, overordnet spørgsmål, som stadig står åbent.

André-Léonard
Fr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Spencer med hans glimrende arbejde. Desværre er FUSP ret skuffende, og den nuværende situation ændrer ikke på dette faktum. Hr. Spencer tager ved lære af den europæiske magtesløshed, eller endog udviskningen af Europa fra den internationale diplomatiske scene. Krisen i eks-Jugoslavien afslørede Den Europæiske Unions manglende handleevne. I dag er situationen desværre den samme i forbindelse med situationen i Albanien.
Da Europa ikke har en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, kan det ikke spille den rolle, som det burde, hvilket blandt andet er at genoprette freden. Hvordan kan det være anderledes, hvis FUSP forbliver medlemsstaternes udtryk på mellemstatsligt niveau? Regeringskonferencen skulle kunne råde bod herpå ved at styrke princippet om politisk solidaritet samtidig med, at den gør det muligt for medlemsstaterne ikke at deltage aktivt i visse fælles aktioner. Rådet har indtil nu i alt for ringe omfang benyttet sig af fælles aktioner og fælles holdninger og har udvist en iøjnefaldende langsommelighed. Jeg beklager den svage diplomatiske fællesskabsindsats i for eksempel spørgsmålet om Cypern og Tyrkiet. Jeg beklager vores lammelse over for Algeriet. Vores mangel på fælles politik for Afrika er dramatisk, og jeg frygter det, der viser sig i horisonten i Centralafrika. For første gang siden det europæiske forsvarsfællesskabs nederlag i 1954 er de grundlæggende betingelser for fremkomsten af en europæisk forsvarspolitik i dag til stede, fru formand. Lad os ikke lade denne chance gå fra os.

Carnero González
Fru formand, en status over den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik her i år viser som ved tidligere lejligheder, at Den Europæiske Unions virke er præget af mangel på politisk vilje og fælles mål, og at dens institutionelle mekanismer er utilstrækkelige.
De tidligere begivenheder i Bosnien og for ganske nylig i Albanien viser utilfredsheden hos størstedelen af befolkningen på dette område, og dette til trods for de virkelig positive bestræbelser, der udfoldes af f.eks. den særlige mission under Moratinos til Mellemøsten. Men den umiddelbare fremtid lover ikke præcis nogen forbedring af situationen.
Vi har set, hvorledes NATO og Rusland har undertegnet en aftale, som Europa har begrænset sig til at prise og lade den være, som den er. Vi vil i begyndelsen af juli i Madrid få at se, hvorledes NATO, en institution, der er affødt af den kolde krig, bliver udvidet, men til skade for hvem? Til skade for selve Den Europæiske Unions formåen på sikkerhedsområdet. Og selv det, der foreslås med henblik på regeringskonferencen er klart utilstrækkeligt trods visse positive aspekter.
Vi må hurtigt skifte kurs. Der mangler en selvstændig udenrigspolitik med tilstrækkelige midler, en egen og uafhængig europæisk sikkerheds- og forsvarsenhed, evne til at forebygge konflikter og et klart virke for at mindske kløften mellem Nord og Syd. I modsat vil vi endnu en gang være nødsaget til at nøjes med ubeskedne og urealistiske fraser, der endog kunne kaldes vittige som den, der er fremført af hr. Van Mierlo om, at det amerikanske diplomati til tider kører træt, dersom Europa ikke handler. Dette er ikke rigtigt.

Dupuis
Fr. formand, jeg vil gerne understrege et aspekt, som jeg synes bliver glemt. Vi har fået en vældig god betænkning af Spencer om FUSP, men for mindre end to timer siden vedtog vi et absolut forfærdeligt dokument, der stadfæster manglen på nogen form for håb på dette område på topmødet i Amsterdam.
Vi ved allerede allesammen, og her er jeg uenig med min kollega og ven Anne André-Leonard, at der ikke vil ske noget med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Amsterdam. Vi ved alle, at det forslag til traktat, som vi har fået forelagt, vil blive godkendt, og at det ikke indeholder nogen væsentlige fremskridt i vores udenrigspolitik. Det er det, der bør påpeges.
Vi er blevet et Parlament, der mumler, et Parlament, der mumler på en professionel måde ganske vist, som hr. van Mierlo ville sige, men et Parlament, der ikke længere er i besiddelse af nogen form for effektivitet i forhold til de to andre institutioner, navnlig Rådet. Vi fremmumler vores uenighed, vi fremmumler vore ønsker, men vi går end ikke ind for det, vi vil. Det er efter min mening særdeles alvorligt.
Et eller andet sted er skuffelsen stor i dag. Vi har denne betænkning, der foreslår meget klare ting. Den foreslår politiske retningslinjer for en række regioner i verden; den anfører en række punktuelle reformer af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik; den foreslår, at Kommissionens delegationer anvendes som diplomatiske repræsentationer for medlemsstaterne, som ikke har diplomatiske repræsentationer i over halvdelen af verdens lande. Der er tale om meget konkrete veje. Man kunne undersøge dem.
Endvidere vedtog vi i sidste måned et forslag til betænkning af Tindemans, hvori der anmodes om, at der oprettes et europæisk korps til missionerne i Petersberg. Og vi klynker til stadighed over Bosnien, Rwanda og Albanien. Vi må begynde at gøre noget konkret og holde op med at græde, fordi vi ikke har held til at integrere WEU. Lad os begynde med det, vi er enige om. Vi ved, at der i vores Parlament findes et meget stort flertal for dette spørgsmål. Lad os derfor holde op med at mumle og i stedet foreslå noget positivt.

Souchet
Fru formand, den årlige betænkning om de fremskridt, der er gjort med iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er, hvilket min gruppe beklager, desværre i højere grad en lejlighed til en rituel fejring af en integrerende integrering end til indgående overvejelser, der stiller mål og realiteter op mod hinanden.
Den nuværende betænkning er ikke en undtagelse fra denne regel til trods for den ubestridelige dokumentariske kvalitet og de rige talangivelser. Der er navnlig tale om den samme ideologiske indfaldsvinkel som sidste år, i henhold til hvilken FUSP skal absorbere alle vore landes eksterne aktionsmidler, og som sådan hele tiden ses som værende i modsætning til de nationale diplomatier, som om et heldigt initiativ fra en eller flere medlemsstater ikke i sagens natur kunne være til fordel for hele Europa. Tværtimod præsenteres de nationale diplomatiske korps, der er kompetente og effektive, og som sådanne aktioner er baseret på, som en hindring for udviklingen af FUSP, og man har i løbet af debatten seriøst overvejet at omskole dem for ikke at sige genoplære dem.
FUSP's nuværende mangel på indhold, og jeg citerer, «... sker fortsat på mellemstatsligt niveau. Medlemsstaterne er stadig bange for at give slip på imaginære nationale beføjelser«. Efter hr. Lamers' tomme skal kommer nu hr. Spencers imaginære beføjelser. Nationalstaten kommer således i den nye ideologi til at spille den rolle, som tidligere blev tildelt klassefjenden i den ideologi, som gik umiddelbart forud.
At stille FUSP op mod de nationale udenrigspolitikker resulterer i, at den bliver steril. FUSP vil kun kunne være effektiv, hvis den supplerer de nationale diplomatier og ikke træder i stedet for dem. Når vi reelt har fælles interesser, der er opstillet på en liste, så har en fælles indsats for at gøre dem gældende ubestrideligt en merværdi.
På andre områder er vore holdninger forskellige. FUSP-processen kan da gennem fælles forståelse bidrage til at forene vore forskellige synsvinkler mest muligt. Men vi må ligeledes anerkende eksistensen af forskelligartede politikker, der på visse vigtige områder hænger sammen med beskyttelsen af vitale nationale interesser, som er fuldstændig legitime, og som svarer til borgernes ønsker.
Benægter man i FUSP's navn disse realiteter, kan det kun være til skade for det mål, som man hævder at ville nå, nemlig at bekræfte Europas plads på den nye internationale scene. Jeg beklager, at betænkningen af Spencer ikke har indtaget denne realistiske holdning til FUSP, som jo dog er en nødvendig forudsætning for dens succes. Derfor kan vores gruppe ikke stemme for denne betænkning.

Antony
Fr. formand, kære kolleger, hvert år siden Maastricht-traktatens ikrafttræden 1. november 1993 har vort Parlament gjort status over de fremskridt, der er gjort med iværksættelsen af den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik, defineret i artikel J.7 i traktaten. Og hvert år beklager Parlamentet en skuffende status, manglen på en fælles politik i internationale kriser.
Betænkningen af Spencer er ingen undtagelse fra denne regel. I henhold til forfatteren er FUSP's begyndelse kun lidet overbevisende i de europæiske borgeres øjne. I en gennemgang af kriserne i 1996 beklager rapporten navnlig manglen på fælles forslag og initiativer fra Unionens side med hensyn til eks-Jugoslavien, udvidelsen af NATO og forbindelserne med Rusland, dens ineffektivitet i Albanien, dens diplomatiske svaghed i forbindelse med Cypern og Tyrkiet og dens splittelse med hensyn til Kina.
Mærkeligt nok bedømmer betænkningen den indsats, som Unionens særlige udsending i Mellemøsten har gjort, positivt, og den skønner, at der endnu er uudnyttede muligheder i Centralafrika, Zaïre og området omkring de store søer. Det har man været nødt til at skrive, og jeg vil ikke kommentere det yderligere.
De foreslåede foranstaltninger til at rette op på disse mangler er som sædvanlig integrering af Vestunionen, WEU, i Unionen, medtagelse af FUSP's ikke obligatoriske driftsudgifter på fællesskabsbudgettet, hvilket gør det muligt for Parlamentet at føre kontrol, og endelig Rådets systematiske høring af Europa-Parlamentet før vedtagelsen af fælles holdninger.
Udvalget om Udenrigsanliggender sætter sin lid til regeringskonferencen for at få gennemført disse reformer. Den fortsætter med at nedbryde medlemsstaternes suverænitet med hensyn til udenrigspolitik, men den medfører desværre ikke hverken mere harmoni eller mere fred mellem nationerne, og derfor kan vi ikke stemme for betænkningen.

Paasio
Fru formand, da de tre nye lande blev medlemmer af EU i begyndelsen af 1995, fik EU også tilført en klart stærkere tradition for militær alliancefrihed. Det drejer netop om en tradition, ikke et sikkerhedspolitisk handicap, som der overraskende ofte tænkes på. I Europa efter verdenskrigen er den militære alliancefriheds historie mindst ligeså lang som alliancernes. Det bør man erindre sig.
Jeg vil understrege, at f.eks. Finland ikke ønsker at være alliancefri på det politiske plan. Vi ønsker at støtte og styrke EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. I denne sammenhæng har Finland blandt andet sammen med Sverige i den seneste tid været særdeles aktiv. Vi ønsker trods alt at være militært alliancefrie af den grund, at dette bevidste valg efter vores mening og erfaring bedst sikrer stabilitet og en fredelig udvikling i det nordlige Europa. Hvis Sverige og Finland nu meddelte, at de opgiver deres militære alliancefrihed, ville det med meget stor sandsynlighed føre til, at den militære spænding vil øges i vort område og omkring grænsen på 1.300 kilometer mellem EU og Rusland. Hvorfor skulle vi føre en politik, der vil øge spændingen? Det vil blandt andet medføre, at det betydelige fredelige grænseoverskridende samarbejde vil blive vanskeliggjort.
På denne baggrund har vi med lidt bekymring fuldt kravene om en sammenlægning af EU og WEU. Det vil indebære, at vi skulle afstå fra vores militære alliancefrihed. Vi er klar over, at flertallet af EU's medlemsstater har ønsket at løse deres sikkerhedsproblem ved at indgå i en militær alliance. Vi respekterer disse løsninger. Vi ønsker dog, at vores løsning respekteres tilsvarende. Vejen fra Europas todeling hen imod en fredeligere udvikling blev netop sikret ved hjælp af et godt samarbejde mellem landene i militæralliancer og de alliancefrie lande.

de Melo
Fru formand, mine damer og herrer, der bliver en stadig større troværdighedskløft mellem Den Europæiske Unions økonomiske magt og prestige og på den anden side den svage og uformående fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik.
Denne kløft skyldes, at unionstraktaten ikke er ført ud i livet. De små fremskridt, der har været i udviklingen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik siden dens iværksættelse, har været skuffende, som det hedder i hr. Spencers fremragende betænkning, som vi bør stemme for.
Den Europæiske Union råder ikke over strategiske informationstjenester, som gør det muligt at analysere de politiske udviklingstendenser i verden, og på det udenrigspolitiske område er der ingen mulighed for at træffe beslutninger i rette tid. Inden for det europæiske univers er manglen på operationel kapacitet og operationelle midler på sikkerheds- og forsvarsområdet et velkendt faktum.
En hurtig gennemførelse af sikkerheds- og forsvarsforanstaltninger forudsætter, at der etableres en solid og sammenhængende ramme, sådan som Europa-Parlamentet tidligere har anbefalet og igen anbefaler i denne betænkning, et forslag, som Rådet desværre ikke har viet den store opmærksomhed. Vi afventer i spænding udmøntningen af det beskedne - yderst beskedne - fremskridt på dette område, som er foreslået på regeringskonferencen.
Vi ved alle, at det at kunne foretage en begrundet vurdering af udviklingen med kendskab til sagen, træffe hurtige beslutninger og handle effektivt er den trilogi, som vil kunne gøre en fælles udenrigspolitik troværdig - understøttet og indrammet af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
Uden disse strukturelle betingelser vil Den Europæiske Unions udenrigspolitik fortsat være lidet glorværdig - det er hårdt sagt, men ikke desto mindre sandt - og vil ikke på mellemlang sigt kunne give den fornødne støtte til udviklingen af den økonomiske og finansielle politik og de heraf følgende sociale fremskridt.
Jeg nærer imidlertid det håb, at en fuldt funktionsdygtig Økonomisk og Monetær Union, en Europæisk Centralbank, der fungerer efter hensigten, og en fælles valuta som en positiv samhørighedsfaktor vil bidrage til at skabe en Europæisk Union, hvor målet, ud over større velfærd, vil være at få borgerne til at føle sig lidt mere stolte over at være europæiske borgere (men det vil være en opgave for en ny generation af europæiske politiske ledere - den nuværende har udtømt sine muligheder - og højst sandsynligt inden for en ny institutionel ramme - den eksisterende er nu forældet).

Caccavale
Fru formand, også jeg vil sige hr. Spencer tak for hans udmærkede betænkning, men ligeledes give udtryk for min skuffelse over, at Europa-Parlamentet endnu en gang begrænser sig til smukke ord. Lad os endnu en gang bemærke, at der kræves en fælles udenrigspolitik, men at vi i realiteten ikke gør noget konkret for at nå dette mål.
Jeg spørger mig selv - og jeg spørger forsamlingen - om nogen, således som hr. Spencer med rette har bemærket i sin betænkning, endnu nærer illusioner om, at de nu forældede nationale stater kan komme til at spille en rolle som foregangsmænd på en international scene, der er ved at udvikle sig klart og stærkt. Jeg spørger mig selv, om Europa, der vel på det handelsmæssige og økonomiske plan har en rolle, som givetvis ligger på højeste niveau på verdensplan, ikke derimod fortsat vil spille en rolle som de 15 små dværge, de 15 politiske dværge, som fortsat skændes om ethvert betydeligt udenrigspolitisk spørgsmål, der dukker op på internationalt plan. Et eklatant eksempel herpå er begivenhederne i det tidligere Jugoslavien, men vi kunne anføre mange andre, som f.eks. politikken over for Rusland og Kina, som vi skal drøfte senere, samt tillige middelhavspolitikken. I virkeligheden kan aktioner og fælles indstillinger tælles på fingrene. Jeg finder derfor, at der bør indtages en klar og stærk stilling efter denne forhandling i form af en klar tilkendegivelse fra Europa-Parlamentet.

Frischenschlager
Fru formand, vi takker hr. Spencer for hans arbejde, fordi hans betænkning viser, at en betænkning om praksis i forbindelse med EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik nu ganske enkelt må resultere i en liste over de forspildte chancer og forsømmelserne. Og efter at regeringskonferencen ikke medfører nogen virkelige fremskridt på dette område, frygter jeg, at betænkninger også fremover vil se ud på tilsvarende måde.
For at finde praktiske eksempler på, hvor man har svigtet, behøver vi således ikke vandre ret meget gennem verden, tværtimod bliver der endog blandt EU-medlemslandene eller lande, som ønsker at tiltræde, åbent truet med militær magt. Jeg anser det for at være et utilgiveligt svigt fra Den Europæiske Unions side, at det ikke lykkes at opløse krisezonen Grækenland-Tyrkiet-Cypern. Tværtimod er vi tilskuer til, hvordan økonomisk svage lande anvender økonomiske ressourcer på en fuldstændig overdimensioneret oprustning, økonomiske ressourcer, som de har et presserende behov for andre steder.
Jeg mener, at alle europæiske institutioners prioritering klart bør ligge her, for at denne virkelige europæiske skandale kommer under kontrol.

Alavanos
Fru formand, hr. Spencers betænkning indeholder uden tvivl nogle relevante bemærkninger; men jeg vil gerne være lidt strengere. Det er sandt, at der er institutionelle mangler, der hindrer udviklingen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik; men der er også andre mangler, f. eks. solidariteten. Det så vi i 1996 under krisen på Imia-øerne med den neutrale holdning, som Den Europæiske Union indtog, selv om et af dens medlemmer var involveret. For det andet mangler ligestillingsprincippet. Den Europæiske Union behandler tjetjenernes problem på én måde og kurdernes rettigheder på en anden, når den stiltiende ser på den tyrkiske hærs invasion af andre lande. For det tredje mangler selvtilliden. Den Europæiske Unions udenrigspolitik lider under et kronisk mindreværdskompleks og har slået sig til tåls med at være en vogn bag på det lokomotiv, som USA styrer. Et typisk eksempel er det cypriotiske spørgsmål, hvor Den Europæiske Union gjorde, hvad den kunne, for at nedvurdere sin særlige udsending over for USA, som kort tid forinden havde udpeget hr. Holbrooke som sin særlige udsending vedrørende Cypern. Jeg mener også, at Den Europæiske Unions sørgelige udenrigspolitik i 1996 kom til udtryk i det albanske spørgsmål.

Sichrovsky
Fru formand, mine damer og herrer, vi glæder os over denne betænkning, fordi vi går ind for en hurtig gennemførelse af FUSP med henblik på Østrigs tiltrædelse af WEU og NATO. Særligt vigtige er efter vor opfattelse de forbedrede arbejdsbetingelser mellem WEU og EU og udviklingen af et europæisk sikkerhedssystem, der er uafhængigt af USA. Formålet med et europæiske sikkerhedssystem skal imidlertid først og fremmest være at forhindre militære konflikter, først i anden række at løse konflikter, dog, hvis det er nødvendigt, også med militære midler.
Europa har på grund af sin historie i dette århundrede et særligt ansvar med hensyn til en aktiv sikkerhedspolitik. Denne må ikke trues af en naiv form for pacifisme, da der nemlig er én ting, vi alle her ikke bør glemme: På grundlag af principperne om en ensidig pacifisme, antimilitarisme og militær neutralisme var Auschwitz heller aldrig blevet befriet.

Theorin
Fru formand, jeg vil, som alle de øvrige talere, gerne sige, at dette er en virkelig god betænkning. Den har et bredt og godt begreb om sikkerhedspolitikken og begrænser sig ikke til snævert militære områder og spørgsmål. Endvidere bifalder jeg det, som hr. Spencer selv sagde om, at der er behov for en langsigtet strategi for at tackle de store globale problemer, herunder fattigdom, miljøet samt etniske og sociale konflikter. Det tror jeg er meget rigtigt.
Først og fremmest ser jeg i begrundelsen for beslutningsforslaget en god beskrivelse af, hvordan en fælles sikkerhedspolitik vil kunne udformes; den analyserer manglerne, men beskriver også, hvad der kan gøres. Den er et glimrende opslagsværk for interesserede.
Selv solen har imidlertid pletter. Det gælder, visse steder, også denne betænkning. Jeg vil gerne henvise til, hvad hr. Paasio sagde om de alliancefrie og neutrale staters situation. Pletterne findes endnu i punkt 15 og 19. Jeg håber, at de forsvinder ved en afstemning, hvor man vedtager ændringsforslag 1 og 2. I øvrigt: Tillykke med en god betænkning.

Lambrias
Fru formand, hr. Spencer fortjener ros for sin betænkning. Ikke-eksisterende, ukendt og skyldig er nogle af de stærke betegnelser, der gennem tiden er blevet brugt om den fælles udenrigspolitik, som har et navn, men ikke findes - og ikke altid med urette. Selv om den efter de verdenshistoriske omvæltninger i 1989 burde være Unionens vigtigste og mest fremherskende anliggende, er den stadig, her i den elvte time før traktatændringen, en fjern, for ikke at sige uønsket - som det fremgik af nogle af de indlæg, vi har hørt - drøm.
Men den bitre erfaring, først med Golf-krisen, derefter Jugoslaviens opløsning, dramaet i Bosnien-Hercegovina, de tragiske begivenheder i Afrika - for ikke at tale om den konfuse holdning til Tyrkiet - burde have vist os, at den tendens, der tegner sig, snarere går mod renationalisering af den europæiske udenrigspolitik end mod en fælles udenrigspolitik.
Det ser ud, som om verdens største handelsmagt, som EU bryster sig af at være, bekræfter alle dem, der ironisk kalder det en døv diplomat, en blind general og en lam soldat. De fine ord om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik mangler ganske vist ikke i Maastricht-traktaten og kommer heller ikke til at mangle i Amsterdam. Det, der mangler, er en enstemmig politisk vilje til en effektiv udenrigspolitik.
Man prøver at finde forskellige tekniske løsninger. Man er faktisk parat, som led i den forvirrede, fysiokratiske holdning, der dominerer os, til at erstatte vort politiske og militære fravær med penge. Som kommissær Van der Broek så rammende sagde i går, forholder det sig således i alle kriseområder fra Sarajevo til Palæstina, at det er europæerne, der betaler, og de andre, der handler. Hvis vi vil ned til roden af denne magtesløshed, må vi gå tilbage til det, vi så omhyggeligt har undgået at tale om de sidste år: opgivelsen af den føderale tanke.

Truscott
Fru formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Spencer med hans betænkning. Jeg er enig med ham i, at fremskridtene med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik har været skuffende. Det er korrekt, at EU ikke har været i stand til at gennemføre bestemmelserne vedrørende menneskerettigheder og demokrati i aftalerne. Som hr. Spencer skitserede, har Kommissionen ikke fremsat forslag, hvilket den kunne have gjort i overensstemmelse med artikel J.8. Jeg glæder mig især over hans henvisning til analyseenheden, som skal bistå EU ved udformningen af en mere effektiv fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og hjælpe med til at forebygge konflikter.
Det er korrekt, at vi har brug for en tættere forbindelse mellem EU og Vestunionen. Men ligesom fru Theorin er jeg uenig i punkt 15 og 19 vedrørende Vestunionens integration i EU og flere flertalsafgørelser inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Som hr. Lambrias sagde, er den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik helt klart slået fejl på visse områder, som for eksempel eks-Jugoslavien, Albanien og andre dele af verden.
Endelig vil jeg gerne lykønske hr. Spencer, fordi han har taget en henvisning til anti-personelminer med for at sikre, at vi alle arbejder i samme retning for at få dem fjernet fra jordens overflade, fordi de gør så stor skade og kvæster folk over hele verden.

Stenzel
Fru formand, hvad resultatet af regeringskonferencen end bliver, er der én ting, der er sikker: Bifaldet til denne konference vil være begrænset. Hvor vigtigt det end er, at vi giver borgerne en følelse af, at de lever i et område med frihed og indre sikkerhed, hvoriblandt også hører social sikring og ret til arbejde, er der også behov for en ydre sikkerhed. Netop for lande som Østrig, der befinder sig i en randzone i EU, er det vigtigt, at Den Europæiske Union får en udenrigs- og sikkerhedspolitisk vægt og dermed kan blive en stabiliserende faktor i Europa. Hidtil har det frem for alt være manglerne i forbindelse med FUSP, der har været fremtrædende, i Bosnien såvel som i Albanien og Mellemøsten. Spencer-betænkningen gør dette ubehageligt klart.
Lad os ikke gøre os nogen illusioner: Uden USA's engagement i disse krisezoner ville intet være muligt. De stiller Den Europæiske Unions utilstrækkelighed til skue. Så meget desto vigtigere er det således for os, at flertalsafgørelser også på FUSP-området styrker Den Europæiske Unions handleevne. At EU påtager sig Petersberg-opgaverne, dvs. fredsbevarende og fredsskabende missioner, er positivt. At der endnu ikke er fastsat noget tidspunkt for WEU's integration, dvs. at den militære rygrad mangler, er negativt. En klar linje i FUSP ville også styrke den nationale debat i neutrale stater som Østrig. Så længe der findes uskarpheder i forbindelse med FUSP, er det en let sag at forskanse sig bag neutralitet, som på grund af det ændrede politiske landskab i Europa har mistet sit formål og bør afløses af solidaritet til fordel for en fælles sikkerhedspolitik.

Titley
Fru formand, det er almindeligt ved disse lejligheder at lykønske ordføreren. Det er måske mindre almindeligt, at når jeg lykønsker hr. Spencer, mener jeg det virkelig, for tidligere formænd for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender har produceret den årlige betænkning på et meget absolutistisk grundlag: de har talt om den verden, de gerne vil have, frem for den verden, der findes i virkeligheden.
Hr. Spencers betænkning er derimod praktisk og konkret, og det er netop det grundlag, vi skal bruge, når vi drøfter disse spørgsmål. Når alt kommer til alt, har vi jo ikke en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, fordi vi ønsker et statussymbol, der kan vise resten af verden, at vi er blevet voksne som organisation, men fordi vi mener, at vores økonomiske og politiske styrke gennem FUSP kan skabe fordele, ikke kun for EU's borgere, men for Europa som helhed og faktisk for hele verden, og vi skal bedømmes på vores evne til at skabe disse positive fordele.
I øjeblikket er FUSP en noget sporadisk størrelse: inspirationen til den hentes mere fra Heath Robinson end fra den moderne, computerstyrede tidsalder. Vi har brug for en klarere definition af, hvad vi ønsker! Hvad er en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og hvad prøver vi at opnå? Vi har ingen definition af, hvad vi forstår ved et fælles problem eller en fælles udfordring, og vi har ikke nogen fælles fremgangsmåde. Hvordan skulle nogen kunne beslutte sig for en strategi for Albanien, når Ministerrådet fik 15 forskellige briefingdokumenter? Man kan ikke en gang gå i gang med at løse problemerne. Når de nationale regeringer stadig briefer deres embedsmænd, får vi ikke nogen fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Derfor har vi behov for en analyseenhed, som jeg håber, vi får i Amsterdam. Derfor har vi også behov for større sammenhæng vedrørende finansieringen af FUSP. At lade hatten gå rundt og løbe fra Herodes til Pilatus er ikke måden at gøre tingene på. Jeg håber, at den interinstitutionelle aftale om finansieringen af FUSP bliver cementeret i Amsterdam-traktaten, og det er også på tide!
Vi har behov for en beslutningsstruktur, hvor man respekterer den følsomme nationale suverænitet, og at mange af disse områder er følsomme for vore medlemsstater, men hvor det stadig er muligt at gøre fremskridt. Tanken om konstruktiv afståelse fra at stemme og flere flertalsafgørelser inden for aftalte strategier er en ny vej frem.
Regeringskonferencen vil tage nogle af disse spørgsmål op. Det, man ikke kan tage op, er den manglende politiske vilje. Den største skændsel i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er det, der skete i Mostar, og det, der skete for hr. Koschnick, som var vores administrator i Mostar. Ministerrådet forrådte ham, og det var på grund af manglende politisk vilje. Vi skal have opbygget den politiske vilje. Vi må styrke Parlamentets rolle i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Når det er sagt, glæder jeg mig over, at hr. Spencer har forholdt sig kritisk til Parlamentet. Hvordan kan Rådet stole på os og tage os seriøst, hvis vi ikke kan fremsætte konsekvente henstillinger, og når vi fremkommer med uopsætteligheder, der er upræcise og selvmodsigende? Vi bliver nødt til at gribe i egen barm, hvis vi ønsker en større rolle i udviklingen af udenrigs- og sikkerhedspolitikken.

Van den Broek
Fru formand, jeg håber, at det, når jeg også tilføjer min kompliment til mange taleres komplimenter med hensyn til hr. Spencers betænkning, også opfattes som velment efter hr. Titleys indledende ord. Jeg tror nemlig, at hr. Spencer i sin meget grundige betænkning har givet en temmelig uangribelig analyse af mangler i Den Europæiske Unions udenrigspolitik og også har foretaget analyser af, hvordan disse kunne udbedres. På den baggrund, og også efter forhandlingen i formiddag om regeringskonferencen, kunne man sige, at der klart er en voksende konsensus om, hvordan der kunne foretages forbedringer i hvert fald med hensyn til instrumenterne for den fælles udenrigspolitik. Hvad det angår, afventer vi lige så spændt, tror jeg, som denne Forsamling resultaterne af topmødet i Amsterdam, hvoraf det så bagefter skal vise sig, hvorvidt traktaten har givet os en række instrumenter og forbedringer i procedurer og strukturer, som kan give nogen chance for en virkelig mere effektiv, mere vellykket og mere handlekraftig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som så mange her i eftermiddag har opfordret til.
Uden på nogen som helst måde at ville tilbagevise den kritik, som med rette kan fremsættes mod den fælles udenrigspolitik, vil jeg gerne på den anden side også advare mod den tilbøjelighed, som der måske er til mere eller mindre at tilskrive alle internationale konflikter, som i øjeblikket stadig er i gang, og al elendighed, som i øjeblikket stadig findes i verden, Den Europæiske Unions hjælpeløshed eller mangel på muligheder for inden for en overskuelig fremtid at bringe dem til ophør.
Desværre kan der også nævnes utallige eksempler på, at store lande, verdensmagter med en meget stor diplomatisk, militær og økonomisk kapacitet ikke med det samme kan bringe dem til ophør, hvad enten det nu er i konflikten i Mellemøsten eller konflikterne i Centralafrika. Dertil vil jeg lige føje, at der med hensyn til Unionens udenrigspolitik, heldigvis ville jeg sige, også kan nævnes mange positive elementer. Ikke blot, at vi er den største internationale donor, og ikke blot, at Europa faktisk internationalt erklærer sig solidarisk med landes og menneskers elendige situation i verden; ikke udelukkende, at vi også er rede til hvad det angår at forklare vore borgere, hvorfor det er nødvendigt fortsat at gøre sig enorme internationale bestræbelser for genoprettelsen og genopbygningen i det tidligere Jugoslavien, hvor vi i øjeblikket i hvert fald står forrest for at forsøge også virkelig at konsolidere den indgåede Dayton-fred. Vi har med hensyn til alle vore strategiske omgivelser, Østeuropa, det tidligere Sovjetunionen, Middelhavet og Mellemøsten, taget vore forbindelser med hvert enkelt af disse lande op til fornyede overvejelser og styrket forbindelserne.
Det samme gælder med hensyn til det her i Forsamlingen meget omtalte land Tyrkiet, hvormed vi for to år siden indgik en toldunion, og hvormed vi stadig forsøger at knytte snævrere forbindelser, men hvor der derfor er brug for meget tydelige og konkrete skridt fra et land som Tyrkiets side og ingen dom på 21 år til en politisk aktivist, som tager et flag ned fra en bygning.
Kort sagt kan der også siges positive ting om Unionens udenrigspolitik. Men jeg kommer tilbage til udgangspunktet og i virkeligheden kernen i hr. Spencers betænkning, og det er - og det understregede hr. Titley også endnu en gang til sidst - at hvilke strukturer eller procedurer der end snart vil blive enighed om i Amsterdam, så kan det aldrig gælde som en erstatning for den virkelige politiske vilje til også virkelig at forsvare de fælles interesser i fællesskab. På dette punkt er man klart bagefter.
Jeg vil derfor her til sidst, fru formand, udstøde dette nødråb. Jeg tror, at det ville være godt, hvis alle vore medlemsstater også endnu en gang vil gennemlæse de nuværende Unions-traktater med hensyn til fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og derfor endnu en gang ville tilegne sig kommissionsformand Santers udtalelse om, at pacta sunt servanda , og at der i Maastricht i 1991 med fuld tilslutning af alle medlemsstater ganske udtrykkeligt er aftalt, at der ikke blot vil blive stræbt efter en fælles udenrigspolitik, men også efter en sikkerhedspolitik med på længere sigt en fælles forsvarspolitik og alle instrumenter, som dertil hører, og de bemærkninger, som i denne henseende er fremsat om styrkelsen af Den Vesteuropæiske Union og tilvejebringelsen af et instrument, som også kan bruges, og som kan udøve pres, hvor diplomatiet ellers risikerer at slå fejl, også disse synes jeg fortjener al mulig og fuld opmærksomhed.
Fru formand, jeg slutter med endnu en gang at udtale min store respekt for hr. Spencer og udtrykke håb om, at vi også i de kommende år flere gange vil få mulighed for i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender samt i plenarforsamlingen at udveksle synspunkter om Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forbindelserne mellem EP og de nationale parlamenter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0179/97) af Neyts-Uyttebroeck for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter.

Neyts-Uyttebroeck
Siden Maastricht-traktaten er Den Europæiske Union slået ind på en virkelig politisk vej. Ratificeringsprocedurerne, som fulgte, viste derefter, hvor stærkt kravet om passende pligt til at stå til ansvar er. Dette krav er aldrig mere ophørt, og de foreliggende traktatændringer vil blot styrke det. Fordi de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet er valgte repræsentanter for Unionens folk, spiller de en nøglerolle ved udøvelsen af den demokratiske kontrol med Unionens lovgivningsmæssige arbejde og øvrige aktiviteter. Kvaliteten af forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter er derfor af afgørende betydning for Unionens demokratiske indhold. Hvis de bliver hinandens rivaler, vil demokratiet lide derunder. Hvis de imidlertid erkender, at de har en fælles opgave, så kan demokratiet sejre.
Denne overbevisning, kære kolleger, har været min ledetråd i det år, der er gået mellem min udpegelse til ordfører for betænkningen om forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, og i dag. Det var ikke så vanskeligt at overbevise Dem. At finde støtte hos de nationale parlamenter var og er stadigvæk mindre indlysende. For, som det finske parlament sagde, vore forbindelser er samtidig indbyrdes konkurrerende og indbyrdes supplerende. Det supplerende består i, at vi, Europa-Parlamentet, fører tilsyn med Kommissionens og Rådets handlinger, og at de nationale parlamenter fører tilsyn med deres nationale regeringer og kontrollerer dem, når disse optræder på EU's vegne. Det forekommer at være indlysende, men det er det langtfra, for store dele af EU-lovgivningen, næsten halvdelen af budgettet, tilvejebringes uden passende parlamentarisk kontrol, for slet ikke at tale om anden og tredje søjle, hvor parlamentarisk, altså demokratisk, tilsyn hidtil næppe har været muligt.
I opløbet hen imod afslutningen af regeringskonferencen formulerer mit beslutningsforslag derfor nogle fundamentale krav, for det første: optagelse af åbenhed og gennemskuelighed i traktaten som et alment princip for alle Unionens institutioner. Alene det, kære kolleger, ville kunne gøre offentlighedens mistillid mindre, om ikke gradvist hjælpe med at fjerne den. For det andet: udvidelse af Europa-Parlamentets beføjelser og i hvert fald indførelse af fælles beslutningstagning for alle rådsbeslutninger, som træffes med kvalificeret flertal. For det tredje: en traktatmæssig forpligtelse til at underrette de nationale parlamenter om alle lovforberedende dokumenter og lovmæssige tekster i tide, således at disse har mindst fire uger til at afgive en udtalelse, inden Rådet træffer afgørelse. For det fjerde: udvidelse af samarbejdet mellem Unionens parlamenter ved at gøre COSAC mere strømlinet, ved i tide at underrette parlamenterne om Kommissionens lovgivningsprogram, ved at stille faciliteter til rådighed for hinanden og ved at organisere og tilvejebringe elektronisk multilateral kommunikation.
De foreliggende forslag fra regeringskonferencen imødekommer delvist dette krav. Jeg håber ikke, at disse forslag vil blive svækket i opløbet, men tværtimod, at de vil blive styrket. Jeg er også klar over, fru formand, kære kolleger, at min betænkning og mit beslutningsforslag kun udgør en etape i forbindelserne mellem vort Parlament og de nationale parlamenter, for disse vil altid være i hvert fald lidt besværlige. Derfor håber jeg, at vi ikke vil se bort fra dem, men hæge om dem.
Endelig, fru formand, kære kolleger, vil jeg bruge mine sidste tredive sekunder til at takke alle dem, som har hjulpet og støttet mig ved udarbejdelsen af denne betænkning, for jeg har naturligvis ikke gjort det alene. Jeg priser mig lykkelig over, at jeg har kunnet regne med støtte fra tjenestemændene i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, fra mine egne medarbejdere samt fra et stort antal kolleger.

Corbett
Fru formand, jeg ønsker ordføreren tillykke på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne. Samarbejdet i udvalget var fremragende, og Den Socialistiske Gruppe vil støtte hendes forslag til beslutning ved afstemningen.
De nationale parlamenters og Europa-Parlamentets rolle supplerer hinanden, og det skal de også. Forsøgene fra euroskeptikernes side, og ligeledes fra forskellige nationalister på den yderste højrefløj, på at spille de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet ud mod hinanden må bremses. Rollerne supplerer hinanden, fordi de nationale parlamenter spiller en rolle i landenes hovedstæder med at kontrollere, undersøge og overvåge de ministre, der repræsenterer deres land ved rådsmøderne i Bruxelles.
Dette gør de på forskellige måder, som de har udviklet i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige traditioner. Jeg er ikke i tvivl om, at nogle af metoderne kan forbedres. Det er op til dem. Men uanset hvor god metoden er - det kan være den skandinaviske model, hvor ministeren giver møde i det relevante parlamentariske udvalg på vej til lufthavnen, når vedkommende skal afsted til et rådsmøde, eller på vej hjem fra lufthavnen efter et rådsmøde, en meget intens form for undersøgelse - eller en af de andre metoder, som man har udviklet, så ligger det fast, at uanset hvor grundig det nationale parlaments gennemgang er, er der stadig tale om separate undersøgelser foretaget af femten forskellige nationale parlamenter, som alle undersøger et medlem af Rådet.
Her kommer Europa-Parlamentets rolle ind i billedet. Nogen skal tage sig Rådet som et kollektivt organ, som en institution, der træffer beslutninger på europæisk plan som en europæisk institution. Og det er det vigtige ved proceduren med fælles beslutningstagning - et direkte valgt parlamentarisk organ på europæisk plan, der arbejder sammen med Rådet. Derfor supplerer de to roller hinanden, og derfor skal man i traktaten være omhyggelig med at skelne mellem de to roller. Vi kan støtte de kompromisløsninger, der synes at tegne sig ved regeringskonferencen, om at indføre foranstaltninger, der letter den nationale kontrol, som de nationale parlamenter skal udøve, gennem bedre tidsfrister og bedre formidling af dokumenter, der giver dem tid til at gå i dybden med de emner, der skal drøftes.
Noget endnu vigtigere i regeringskonferencen er et emne, der hører sammen med det foregående, nemlig indførelsen af flere afgørelser med kvalificeret flertal. Hvis der kræves enstemmighed i en udvidet union med omkring 20 medlemsstater, bliver der ingen beslutninger at gennemgå og kontrollere. De nationale parlamenter og Europa-Parlamentet får ikke noget at arbejde med, fordi hele systemet bliver lammet. Med mindre vi udvider muligheden for afstemninger med kvalificeret flertal i den nye traktat på mindst hele fællesskabslovgivningens område, er det ingen nytte til at diskutere, hvordan man bedst kan udøve parlamentarisk kontrol fra de nationale parlamenters eller Europa-Parlamentets side. Dette problem skal løses på denne regeringskonference.

Méndez de Vigo
Fru formand, jeg finder, at det gode resultat af fru Neyts-Uyttebroecks betænkning, der blev vedtaget med stort flertal i Udvalget, skyldes, at den koncentrerer sig om det rigtige. Hvorfor? Fordi den går ud fra noget givet, nemlig at Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter repræsenterer de europæiske borgere, og som nævnt af hr. Corbett skal vi ikke kæmpe for intet, men gå i samme retning i henseende til kontrollen og lovgivningsaktiviteten. Derfor går denne betænkning i den rigtige retning, når den omtaler støtten til de nationale parlamenter og - således som det erkendtes på Konferencen for De Organer, der er specialisede i EU-anliggender på dens møde i Dublin - siger, at Europa-Parlamentets medbestemmelsesret i forbindelse med retsakter af lovgivningsmæssig karakter skal udvides.
Og hvad kan vi derfor foretage os for at gøre fremskridt i denne rigtige retning? Vel, jeg finder, at fru NeytsUyttebroecks betænkning indeholder konkrete forslag, der forbedrer den politiske kontrol, som de nationale parlamenter udøver med fællesskabslovgivningen inden for rammerne af deres egen kompetence, den kompetence der tilkommer de nationale parlamenter, og den kontrol med regeringen, som de udøver over den regering, der, som vi ved, har sit sæde i Ministerrådet.
Fru Neyts-Uyttebroeck fremsætter tillige meget konkrete forslag om, hvorledes man kan forbedre EuropaParlamentets kontrol, samt endelig vedrørende samarbejdet mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter.
Ordføreren erkender sig i sin betænkning, fru formand, at forslagene ikke er spektakulære. Det er rigtigt, det er de ikke, men de bunder i sund fornuft, de går i den rigtige retning og påpeger, hvad de nationale parlamenter i forbindelse med Europa-Parlamentet - og jeg vil sige tak til næstformændene Fontaine og Imbeni, der repræsenterer os i dette forum - har aftalt på Konferencen for De Organer, der er specialisede i EU-anliggender. Og følgelig går forslagene i den retning, som jeg oven for har omtalt som den rigtige.
Ligeledes vil jeg sige ordføreren tak for det fremragende arbejde, hun har udført, for hendes konkrete forslag, hvori hun har anerkendt betydningen af de nationale parlamenter, som den kom til udtryk under den høring, der fandt sted i Bruxelles for nogle uger siden. Med tekster som denne, der ikke er spektakulære, går opbygningen af Europa frem skridt for skridt.

Garosci
Fru formand, det, vi drøfter her i dag, er sandelig ikke noget forslag om at fratage de nationale parlamenter kompetence eller beføjelser til fordel for Europa-Parlamentet, tværtimod! Det er netop logisk at udvikle bedre forbindelser og synergi mellem de to forsamlinger med et ganske bestemt mål, at forbedre borgernes muligheder for repræsentation, således at de fra at være nationale kommer til at føle sig stadig mere europæiske. Det er uundgåeligt, at beslutningsvejen i stadig videre omfang vil gå via Strasbourg og Bruxelles, men dette vil ske som led i en rolle, der er komplementær og parallel med den, der spilles af de beslutninger, der træffes i de enkelte medlemsstater. Det vil sige, at vi i vurderinger, analyser, formål og særlig prioriteringer ønsker at forene de to institutioner, nemlig EU-institutionen og den nationale institution.
I denne forbindelse skal regionerne, dvs. de enkelte områder, spille en grundlæggende rolle, også ved en bedre placering af deres særlige institution, nemlig Regionsudvalget.
Europa-Parlamentet er rede til at arbejde i direkte forbindelse med de nationale parlamenter. Lad os håbe, at dette er gensidigt. Det ville endda være særdeles nyttigt, for at dette kunne foregå samtidig, at vi, som det foreslås i betænkningen og af ordføreren, som vi siger tak, kunne råde over elektronisk overførsel af dokumenter mellem medlemsstaternes parlamenter og EU-institutionerne i hver enkelt politisk gruppe og hos hvert enkelt medlem af de forskellige udvalg. Lad os sammen arbejde for en forenkling af lovgivningsprocedurerne, lad os sammen arbejde for fælles arbejde om uopsættelige sager, og lad os først og fremmest arbejde for, at borgerne kommer til at forstå, hvorfor de to største institutioner, der repræsenterer dem, eksisterer, og hvorledes de fungerer!

Goerens
Fr. formand, jeg har netop fremsat et ændringsforslag omfattende det vigtigste forslag, som jeg fremsatte i en betænkning om den samme problemstilling rettet til den luxembourgske premierminister, nemlig tildeling af en ret til de nationale parlamenter til at kræve annullering af fællesskabsretsakter under påberåbelse af magtfordrejning eller en anden alvorlig begrundelse, i henhold til bestemmelserne i artikel 173, andet afsnit, i traktaten.
Vi må konstatere, at de nationale parlamenter i vid udstrækning holdes uden for hele dette spind af europæisk lovgivning, herunder på områder, der henhører under deres grundlovgivende beføjelser, hvilket giver anledning til alvorlige problemer i det klima af mistro til den europæiske integration, der hersker i størstedelen af medlemsstaterne. Jeg agter derfor at foreslå det, man på tysk kalder ein Vorschlag zur Güte , altså en idé, som kan afrunde hjørnerne og modvirke den følelse af frustration og magtesløshed, som de nationale parlamentarikere ofte har over for den europæiske opbygning.
Eftersom vi befinder os i et system med uddelegering af kompetence, er det kun retfærdigt, at de, der uddelegerer, også har mulighed for at kontrollere, om de beføjelser, der således uddelegeres, rent faktisk anvendes til det rigtige formål og inden for de rammer, der er fastsat. Det er således hovedsagelig for at undgå en beklagelig inflation af en blankocheck, at jeg foreslår, at de nationale parlamenter bliver deltagere i Den Europæiske Unions jurisdiktionssystem på lige fod med de nationale regeringer og Unionens institutioner.

Miranda
Fru formand, også vi påskønner ordførerens indsats i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning, og vi kan tilslutte os en meget stor del af det, de tidligere talere har sagt.
Under alle omstændigheder vil jeg særligt fremhæve følgende: der er flere aspekter, der ikke belyses tilstrækkeligt i denne betænkning, navnlig to centrale aspekter, som der en dag må findes en løsning på. For det første at der, når der overføres kompetence fra det nationale plan til fællesskabsplanet, sker en omvending af den traditionelle situation, hvor den udøvende magt er underlagt den lovgivende magt. Lovgivningsbeføjelserne koncentreres hos de udøvende instanser. Dette problem skal løses. Det andet problem er, at der bliver større afstand mellem borgerne og de steder, hvor beslutningerne træffes.
Disse to spørgsmål, som begge har en hel del at gøre med det, der normalt kaldes »demokratisk underskud«, skal efter min mening løses ved en styrkelse af de nationale parlamenters rolle, idet de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet, som det er blevet påpeget, skal supplere hinanden. De nationale parlamenters rolle skal styrkes, ikke alene for så vidt angår kontrol med de udøvende instanser, men også på lovgivningsområdet. Spørgsmålet om inddragelse af de nationale parlamenter i Fællesskabets beslutningsproces er et yderst relevant spørgsmål, som må gøres til genstand for nærmere overvejelser.

Van der Waal
Værdien af fru Neyts' betænkning findes frem for alt i, at opmærksomheden henledes på den vigtige funktion, som de nationale parlamenter har i Den Europæiske Union. Vi medlemmer af Europa-Parlamentet skal erkende, at borgerne stadig føler sig mest knyttet til deres nationale parlament, fordi det er tæt på dem og rodfæstet i deres eget lands historie og tradition. Styrkelse af demokratiet i Unionen skal derfor i første række søges i opvurderingen af de nationale parlamenters rolle inden for det europæiske system.
Selv om styrkelsen af den nationale parlamentariske kontrol med den europæiske lovgivning er parlamenternes egen sag, kan der på europæisk plan godt træffes en række foranstaltninger for at gøre dem mere involverede. Neyts-betænkningen indeholder med henblik herpå en lang række værdifulde ideer. Det er glædeligt, at forslag, såsom bedre information af de nationale parlamenter om europæiske spørgsmål, kan genfindes i protokollen om de nationale parlamenters rolle, som det nederlandske formandskab har foreslået med henblik på topmødet i Amsterdam.
Samtidig konstaterer vi, at betænkningen lægger for lidt vægt på Europa-Parlamentets mangelfulde demokratiske legitimitet. Der forventes for meget af udvidelsen af Europa-Parlamentets beføjelser. Europa-Parlamentet vælges ganske vist direkte af borgerne, men en større rolle for Parlamentet gør ikke afstanden mellem Unionen og borgerne mindre. Borgerne kan jo vanskeligt identificere sig med et parlament, hvori den nationalpolitiske mangeartede karakter vanskeligt trænger igennem, og hvori alene sprogbarrieren gør en virkelig politisk debat umulig. Europa-Parlamentets velfungerende demokratiske repræsentation af et så stort antal borgere, sprog og kulturer i Bruxelles og Strasbourg vil derfor pr. definition vedblive at være problematisk.
Derfor bør Den Europæiske Unions politiske dagsorden fortsat være begrænset til de opgaver, som klart har en merværdi i forhold til en national løsning. Det vil være det bedste bidrag til formindskelsen af afstanden mellem borgerne og den europæiske politik og formindskelsen af det demokratiske underskud.

Vanhecke
Fru formand, ordføreren, vor anerkendte kollega fru Neyts, som jeg hermed fra den anden side af barrikaden alligevel giver en kompliment for hendes betænkning, som jeg selv ikke er enig i, har efter min mening ikke ret, for så vidt angår tanken om, at det såkaldte demokratiske underskud kan imødegås bl.a. ved at give denne institution, Europa-Parlamentet, større magt.
Efter min mening er de europæiske folks forskelligartethed, sprogforskellene, kulturforskellene og de politiske forskelle så store - og jeg betragter denne forskelligartethed som en rigdom, som skal forsvares - at en større magt til denne eller ligegyldig hvilken anden føderal institution altid ville betyde et fremskridt for uniformismen. Jeg konstaterer f.eks. i mit eget land Flandern, at alle politiske partier i det flamske parlament er imod uden videre at indføre den europæiske stemmeret.
Denne protest fra et helt folk høres ikke engang her i Europa-Parlamentet og respekteres da slet ikke. Når man vil tale om et demokratisk underskud, mener jeg, at man hermed har et vigtigt eksempel.
Derfor fremhæver jeg bl.a. betydningen af at bibeholde alle medlemsstaters vetoret i håb om, at mit eget land, Flandern, hurtigst muligt kan blive en medlemsstat i Den Europæiske Union.

Fayot
Fr. formand, der er, og det er vi klar over, ligesom en misstemning mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet. De nationale parlamenter beklager sig over at være blevet reduceret til registreringskontorer for beslutninger, der træffes andetsteds, især af Europa-Parlamentet. Europa-Parlamentet ønsker på sin side at bevare eller endog øge sine demokratiske beføjelser, hvilket de nationale parlamenter nogle gange ser skævt til, idet de frygter, at de vil få frataget endnu flere beføjelser.
I lyset af denne misstemning mener jeg, at betænkningen af Neyts er en fremragende klarlæggelse af problemet, og at den viser, at Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter kæmper den samme kamp: demokratiseringen af Europa. Denne betænkning viser især, at man i stedet for rivaliseren må tale om komplementaritet, idet de nationale parlamenter råder over en stor brakmark, der kan opdyrkes. Denne omfatter hele Rådets lovgivningsvirksomhed, nationale ledere samt hele området omkring mellemstatsligt samarbejde.
Da jeg selv har siddet i et nationalt parlament, før jeg kom i Europa-Parlamentet, kan jeg tale med om de nationale parlamenters problemer med gå i gang med europapolitikken. Bortset fra et lille antal parlamentsmedlemmer, som er meget engagerede i europapolitikken, interesserer det store flertal af nationale parlamentsmedlemmer sig relativt lidt herfor, ikke af manglende politisk interesse, men af en hel række af praktiske årsager. Ofte har de nationale parlamenter hverken tid eller midler til at følge udviklingen i europæiske sager. Mange ting er komplicerede, bureaukratiske i Europa, og en forenkling af traktaten ligger nok ikke lige om hjørnet. Åbenhed har aldrig været det magiske ord i den europæiske opbygning.
Alt hvad der kan lette de nationale parlamenters arbejde, bør således gøres, men jeg vil dog gerne advare mod en tendens, der ses i visse lande, i visse nationale parlamenter, og som består i at ville skabe en ny institution under de nationale parlamenter. En forøgelse af antallet af forsamlinger har altid været et tilbageskridt og ikke et demokratisk fremskridt, da hver forsamling har tendens til at eksistere i sig selv og til at ville fremhæve sig selv på de andres bekostning.
Lad os derfor, fru formand, forsøge at nå til enighed, at samarbejde, at respektere hinandens kompetence og at lette hinandens arbejde. Endnu en gang, den fremragende betænkning af Neyts bidrager i stort omfang hertil.

Kristoffersen
Hr. formand, jeg må sige, at det stadig væk er min oplevelse, når jeg sådan færdes rundt omkring, at der eksisterer to Europaer. Der er et institutionernes Europa, det er Kommissionen, og det er Ministerrådet, og det er også Parlamentet, på den ene side og så befolkningernes Europa på den anden side. Det oplever jeg også her kort før regeringskonferencens afslutning i Holland. Altså eksisterer problemet med forståelsen for den almindelige offentlige interesse stadig. Også det såkaldte EU-sprog er nu som før en barriere over for befolkningerne. EU-sproget er meget lidt fængende, og det er voldsomt præget af alle mulige bogstavforkortelser. Man har somme tider indtrykket af, at institutionerne befinder sig i nogle rumskibe oppe over kloden, og så kommunikerer de med hinanden i et særligt kodesprog. Det kan man så godt opfange hernede på jorden, men man kan ikke forstå, hvad det drejer sig om. For det vrimler med subsidiaritet, variabel geometri og komitologi og mere af den slags. Resultatet er også, at man finder det uinteressant og somme tider ligefrem kedeligt. Det gør de jo også på redaktionerne rundt omkring. I denne sammenhæng er det så vigtigt netop at pege på de nationale parlamenters rolle, sådan at de nationale parlamenter simpelthen opdager Europa. De nationale parlamenter er trods alt nærmere befolkningerne end Europa-Parlamentet, så det drejer sig også om at bruge netop de nationale parlamenter for at gøre det hele mere nærværende over for borgerne. Det er, sådan som det bliver understreget så kraftigt også her i dag, nødvendigt. Og det siger jeg alt sammen i erkendelse af, at det, vi betragter som national indenrigspolitik, i væsentlig grad også er gået hen og er blevet europæisk indenrigspolitik, og netop i en forlængelse af denne erkendelse er det vigtigt at få inddraget de nationale parlamenter i den europæiske sammenhæng, så de ikke bare hænger der som satellitstationer. Derfor min støtte til den foreliggende betænkning, som er et godt og praktisk bidrag til en styrkelse af de nationale parlamenters rolle også i forholdet til Europa-Parlamentet.

Féret
Hr. formand, man kunne forvente af en betænkning, der vil indgå i den store europæiske opbygning, at den var en hymne til glæden. Men vi har kun fået en døgnflue, med det moderne refræn om demokratisk underskud, der gentages femten gange.
De gamle partier har lige opdaget hittet i sommeren 1997, som de sidste år i Belgien, hvor de efter at have begravet dødsstraffen gravede ligene af fire små piger op, opdagede hittet i 1996, nemlig retssystemets og institutionernes funktionsudygtighed.
Kære liberale og patriotiske kollega, De ved godt, at det i dag er latterligt at tale om demokratisk underskud. Når størstedelen af de europæiske parlamentsmedlemmer og de føderale parlamentarikere i Belgien tolererer, at valgene i vort land, uanset om de er nationale eller europæiske, systematisk manipuleres af de skattepenge, som alle partierne undtagen mit, Den Nationale Front, modtager, af medierne i et Belgien, hvor pressen er fri, men subventioneret, af et retssystem, der uden begrundelse udelukker Den Nationale Front fra Senatet og i morgen måske fra Europa-Parlamentet, hvorfor ikke, af magthaverne, der regelmæssigt smider tilhængerne af mit parti i fængsel, fordi de har et ønske om at fjerne en korrumperet politisk klasse for endelig at give ordet til folket.
Men måske vil jeg alligevel stemme for betænkningen af Neyts, fordi den er så meget desto smukkere, fordi den er overflødig.

Hager
Hr. formand, mine damer og herrer, mit ceterum censio lader Kartago fuldstændig uberørt. Det er tværtimod rettet mod en manglende gennemsigtighed, mod en manglende nærhed til Unionens borgere og mod det eksisterende demokratiske underskud. Jeg vil derfor gerne oprigtigt komplimentere ordføreren. Selv om jeg ikke er enig med hende på alle punkter, beundrede jeg hende alligevel også allerede i udvalget for, at hun har udarbejdet den foreliggende betænkning med megen omtanke, med et skarpt blik for det væsentlige og vel også med stor udholdenhed.
Om man kan få løst de problemer, der er anført i betænkningen, vil efter min opfattelse i væsentlig grad afhænge af, at man fremover accepterer den europæiske ide, hvis udformning man ganske vist kan have en forskellig opfattelse af. Kun en øget demokratisk kontrol, frem for alt en effektiv inddragelse af de nationale parlamenter, kan sikre, at denne ide når ud til borgerne i de enkelte medlemsstater. Uden disse foreslåede forbedringer vil den eksisterende skepsis over for Europa, og det uden medvirkning af de rettigheder, som hr. Corbett måske nævnte af vane, derimod fortsat stige.

Van den Broek
Hr. formand, Kommissionen er af den opfattelse, og har også givet udtryk herfor flere gange, at de nationale parlamenter kan spille en vigtig rolle ved demokratiseringen, også af Fællesskabet. Derfor er fru Neyts' betænkning af væsentlig betydning. De nationale parlamenters rolle er vigtig, for det første fordi de skal ratificere ændringerne i traktaten og senere skal godkende væsentlige beslutninger, som Rådet har truffet. For det andet kan de nationale parlamenter bidrage til at formindske det demokratiske underskud gennem det demokratiske tilsyn, som de fører med deres egne regeringer. Det er vigtigt på de områder, hvor beslutningsprocessen hovedsageligt forbliver et mellemstatsligt anliggende, som f.eks. med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt med hensyn til indre og retlige anliggender, hvor EuropaParlamentets rolle også efter Kommissionens opfattelse stadig er for begrænset.
Velinformerede nationale parlamenter kan spille en vigtig og nyttig rolle under den nuværende afgørende debat om den europæiske integration. Det kan ikke fremhæves nok, at det er vigtigt i allerhøjeste grad at inddrage de nationale parlamenter heri og i hvert fald ikke udelukke dem, men gøre dem til værdifulde og respekterede forbundsfæller, som har interesse i denne proces. Det betyder ikke, at vi skal gøre beslutningsprocessen endnu mere indviklet og forsinke den yderligere ved at skabe nye institutioner og strukturer.
Af alle disse grunde vil jeg gerne tilslutte mig det politiske budskab, som er optaget i fru Neyts' betænkning, og som klart fremgår af det punkt, hvori det bl.a. siges, at der i øjeblikket skal træffes en række foranstaltninger under regeringskonferencen og andre steder for at styrke parlamenternes rolle i Unionens medlemsstater og for at gøre deres kollektive indflydelse, med respekt for de enestående institutionelle rammer, så stor som mulig uden at skabe nye formelle strukturer eller udhule nationale forfatningsmæssige bestemmelser eller parlamentariske traditioner. Jeg er fuldstændig enig heri.
Tillad mig til sidst at sige et par ord om regeringskonferencen.
Det ser ud til, at de nationale parlamenters rolle vil blive udvidet gennem en protokol, hvori to aspekter vil stå centralt. For det første skal de nationale parlamenter informeres bedre om Unionens arbejde ved tilsendelse - fru Neyts henviste også til det - af Kommissionens grøn- og hvidbøger samt lovgivningsforslag inden for en frist på fire uger. Det andet af disse aspekter vedrører COSAC's rådgivende rolle, som der også tidligere er henvist til. Dette må styrkes, i særdeleshed med hensyn til subsidiaritet og indre og retlige anliggender.
Vi mener, at foranstaltninger med henblik på at styrke de nationale parlamenters tilsyn hovedsageligt fortsat skal være en sag for disse nationale parlamenter selv, og at disse kan hjælpe dem med at spille en mere effektiv rolle i Unionen.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Van den Broek.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Et juridisk og retsligt område til beskyttelse af de
finansielle interesser mod kriminalitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlige forespørgsler B4-0168/97 - O-0056/97 til Rådet og B40169/97 - O-0057/97 til Kommissionen af Theato for Budgetkontroludvalget og af Bontempi for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om oprettelsen af et europæisk juridisk og retsligt område til beskyttelse af Den Europæiske Unions finansielle interesser mod den internationale kriminalitet.

Theato
Hr. formand, fru minister, fru kommissær, med de to mundtlige forespørgsler tager vi den viden op, som man nåede frem til under høringen i april om den retlige beskyttelse af EU-budgettet og dermed skattemidlerne. Samtidig er de en indtrængende appel til regeringskonferencen om at vedtage effektive løsninger med henblik på bekæmpelse af bedrageri. Høringen gav et splittet resultat. På det ene side findes der allerede en række instrumenter mod bedrageri, korruption og international kriminalitet. Jeg minder om konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser, den første protokol hertil om korruption blandt EU-funktionærer og den anden om hvidvaskning af penge.
Der er forelagt yderligere forslag, som f.eks. forslagene fra ekspertgruppen på højt plan om international kriminalitet og Kommissionens planlagte fælles aktion mod organiseret kriminalitet og mod korruption generelt. Jeg minder om medlemsstaternes rapporter om de nationale lovbestemmelser vedrørende bedrageribekæmpelse og endelig om den bemærkelsesværdige studie i form af et corpus juris om strafferet og strafferetlige procedurer, som blev gennemført på Parlamentets initiativ. Heraf fremgår det klart, at den ideelle vej til en effektiv beskyttelse af EU's finanser ville være en slags europæisk statsadvokatur, som kunne fjerne hindringerne i forbindelse med samarbejdet mellem de nationale retsinstitutioner uden derved at krænke deres suverænitet.
Alle disse tekster, forslag og studier beviser, hvor følsom offentligheden er, når det drejer sig om misbrug af fællesskabsmidler og om internationale bedragerier. Men nu kommer realiteten. Den er skuffende og modsætningsfyldt. Vi har ganske vist inden for forvaltningsretten nået et vist beskyttelsesniveau på baggrund af forordningen om administrative sanktioner og kontrolforanstaltninger på stedet. Men på det strafferetlige område er vi langt bagud.
Den konvention, som jeg nævnte indledningsvis, og som blev undertegnet allerede i 1995, og de to protokoller hertil er endnu ikke ratificeret. Ja, jeg frygter, at det bliver mere og mere usandsynligt, at alle medlemsstater ratificerer dem. Dermed forbliver teksterne blot ord på et stykke papir. Men selv om alle medlemsstater ratificerer dem, opnår man dermed ikke automatisk en ligevægtig beskyttelse af EU's finansielle interesser. Visse medlemsstater har nemlig tilkendegivet, at deres juridiske bestemmelser allerede er i overensstemmelse med konventionen. At dette ikke forholder sig således, beviser deres egne nationale rapporter. Men antager man, at konventionen blev gennemført korrekt, ville harmoniseringen alligevel have et ustabilt fundament. Der er nemlig en række aspekter, som ikke omfattes, f.eks. procedurerne i forbindelse med forlig, forældelse, informationsstrømmen fra forvaltningen til jurisdiktionen.
Det er klart, at vi ikke passivt kan vente på en eventuel ratificering af de i forvejen svage tekster. Der skal tages initiativer, der går ud over den nuværende ramme. Derfor rejser vi følgende krav: For det første skal medlemsstaterne påtage sig deres ansvar og inden næste år ratificere konventionen og de to protokoller; for det andet opfordres Kommissionen til, hvis denne ratificering ikke foretages, at foreslå mere effektive initiativer. For det tredje bør regeringskonferencen, som det allerede blev aftalt i Dublin, styrke EU-traktatens artikel 209 A, idet Parlamentet indrømmes ret til fælles beslutningstagning. For det fjerde bør corpus juris -teksten gøre det muligt for Kommissionen efterhånden at forelægge forslag på det strafferetlige og straffeprocesretlige område, idet der skal tages hensyn til de forfatningsretlige aspekter i medlemsstaterne.
Afslutningsvis retter jeg en appel til Kommissionen og medlemsstaterne som en indtrængende opfordring til, at de udnytter de allerede eksisterende bestemmelser vedrørende bedrageribekæmpelse på en sådan måde, at offentligheden og også vi som parlamentarikere ikke gang på gang opskræmmes af reelle eller formodede skandaler i forbindelse med støtte.

Bontempi
Fru minister, fru kommissær, denne forhandling, som vi har ønsket om de to spørgsmål, giver os virkelig anledning til endnu en gang fra Europa-Parlamentets side højt at råbe alarm vedrørende et forhold, der bør have prioritet, nemlig bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, som alle taler om, men så godt som ingen gør noget effektivt ved i praksis. Jeg tror, at der nu er enighed mellem alle vedrørende dette åbenlyse modsætningsforhold mellem ord og handling. Kort sagt står vi over for en kriminel, særlig international verden, der i vidt omfang har uddistanceret de lovgivningsmæssige, administrative og institutionelle rammer, der har til opgave at bekæmpe den. Over for denne kriminalitet ser vi en statisk og alarmerende situation, nemlig 15 nationale systemer, der er indbyrdes forskellige på både materielt og processuelt plan, og som det ikke lykkes for at føre en effektiv og hurtig indbyrdes dialog. Og det er ikke meget bevendt, at vi har underskrevet en lang række traktater og aftaler om administrativt samarbejde og samarbejde mellem domstolene, når disse instrumenter som rigtigt påpeget og kritiseret af fru Theato, fortsat er døde bogstaver.
Når vi således på den ene side ser hurtig og gennemgribende handling - dette gælder desværre kriminaliteten - ser vi på den anden side langsommelighed, mangel på kontinuitet og ineffektivitet. Jeg finder derfor, at det netop efter den høring, vi har foretaget, efter den kraftige alarm, der er slået af de syv europæiske dommere, der har udsendt Genève-appellen for blot et år siden, klart må konstateres, at der over for denne vanskelighed og denne afmagt må udtænkes nye instrumenter for den europæiske retsstat, nye instrumenter for den europæiske skatteyder - med henblik på svig - men kort sagt for den europæiske borger over for problemet med sikkerhed i forhold til den organiserede kriminalitet.
Vi har modtaget forslag og anvisninger. Det forekommer mig, at nogle af disse absolut må tages i betragtning, og at man hurtigt må betænke, hvorledes de kan omsættes i praksis i form af konkrete foranstaltninger. Jeg tænker på ophævelse af bankhemmeligheden i forbindelse med internationale retsanmodninger om bistand, jeg tænker på indførelse af forskrifter, der vil gøre det muligt for dommerne i Europa at rette direkte henvendelse til deres kolleger uden at skulle benytte snørklede meget langvarige og udmarvende procedurer, og jeg tænker tillige på betydningen af fastlæggelsen af nye fælles delikter, navnlig på den økonomiske kriminalitets område.
Faktisk har vi her på det seneste vedtaget instrumenter. Foruden på de økonomiske interessers område er der sket noget interessant. På korruptionsområdet er der blevet vedtaget en konvention, vi har Kommissionens meddelelse vedrørende politikken for bekæmpelsen af korruption i almindelighed, vi har Rådets betydelige bestræbelser på den organiserede kriminalitets område, og vi drøfter bl.a. tillige en konvention om gensidig bistand mellem retterne.
Vi undervurderer hverken indholdet eller den politiske betydning af disse retsakter, men - vil jeg gentage - uden en revolution, også i kulturel henseende, der går ud over de traditionelle folkeretlige instrumenter og ligeledes overvinder de historiske former for træghed, der præger domstolssystemerne, vil det blive meget svært at få også de gode foranstaltninger til at give tilfredsstillende resultater. Tilfældet med konventionerne er en foruroligende advarsel. Vi har mange af dem, men de kommer ikke videre, de venter på ratifikation og virker ikke. Jeg tror derfor, at øjeblikket med dette spørgsmål og denne forhandling, men først og fremmest på grund de forpligtelser, som venter på os - ratificeringen af konventionerne, men først og fremmest Regeringskonferencen og dernæst den lejlighed, der byder sig for os med corpus juris - nu er kommet til at gøre et stort fremskridt i henseende til kvalitet, at vi nu skal se at komme videre end til erklæringer og proklamationer om handling.
Og her viser netop legaliteten og retsbeskyttelsen foruden skatteyderen og borgeren som sådan den vej, vi skal slå ind på. Vi har fire veje for vort arbejde, som er kommet klart til udtryk i beslutningsforslaget. Den første er en reform af den tredje søjle. Denne er kun lidet demokratisk og lidet effektiv. I denne henseende forventer vi betydelige resultater fra Amsterdam, også selvom den tekst, vi har set, forekommer os helt utilfredsstillende. Den anden er et ekstraordinært initiativ, som Europa-Parlamentet er klar til at udfolde med henblik på opnåelse af ratifikationen af de konventioner, der endnu ligger på hylden. Den tredje er den eksperimentelle vej, i det mindste på området for Fællesskabets finansielle interesser og det forslag til en fælles straffe- og straffeproceslovgivning, der indeholdes i corpus juris . Også her - vil jeg gentage - må der handles under alle de demokratiske garantier, nemlig garanti for ligestilling af anklagemyndigheden og den anklagede, men noget skal der givet gøres i retning af en fælles lovgivning. Den fjerde er overladelse til UCLAF af en funktion, der består i samarbejde og teknisk støtte til de nationale dømmende myndigheder.
Europa-Parlamentet anviser fire veje. Vi er ikke bare et parlament, der tager sig af klager, men også på disse områder et parlament, der lægger vægt på at have praktisk gennemførlige forslag at fremsætte. Vi anmoder Dem, fru minister og fru kommissær, indstændigt om at tage resultatet af denne debat og denne afstemning alvorligt under overvejelse.

Sorgdrager
I Budgetkontroludvalget og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har der fundet diskussioner sted om oprettelsen af et såkaldt retsområde for at kunne beskytte Den Europæiske Unions finansielle interesser mod international kriminalitet.
Fru Theato og hr. Bontempi har stillet forespørgsler herom. De viser hermed med rette, synes jeg, hvor vigtigt det er, at svig inden for Unionen bekæmpes. Jeg er enig med Dem. Svig, som hvert år koster medlemsstaterne og Unionens borgere mange millioner ECU. Rådet og Europa-Parlamentet står således ved siden af hinanden, når det gælder bekæmpelse af svig og kriminalitet. Rådet anser det derfor for vigtigt, at der hele tiden er en udveksling af synspunkter mellem Rådet og Europa-Parlamentet. De stimulerer jo i hvert fald hinanden.
Under det nederlandske formandskab har denne udveksling af synspunkter også allerede vist sig at være frugtbar. Jeg har ved forskellige lejligheder haft det privilegium at tale med de kompetente udvalg i Parlamentet om drøftelsernes forløb i tredje søjle og netop også med hensyn til bekæmpelse af svig. I den forbindelse har jeg heldigvis alligevel kunnet konstatere, at Parlamentet også har sat stor pris på denne information og disse udvekslinger af synspunkter. Jeg er derfor glad for, at jeg også i dag kan drøfte dette spørgsmål med Dem i plenarforsamlingen.
De spørgsmål, som fru Theato og hr. Bontempi konkret har stillet, vil jeg gerne besvare. Desuden vil jeg i besvarelsen også komme ind på de beslutninger, som Rådet har truffet under det nederlandske formandskab med hensyn til bekæmpelse af svig og med hensyn til bekæmpelse af organiseret kriminalitet i al almindelighed.
Organiseret kriminalitet udgør virkelig i stigende grad en trussel mod vort samfund. Det bliver stadig vanskeligere at opretholde en værdi, som vi alle sammen synes er så vigtig. Denne opretholdelse vanskeliggøres, fordi kriminalitet i stadig mindre grad tager hensyn til medlemsstaternes retsområdes grænser. Kriminelle hjælpes i den forbindelse af nye teknologier. Den frie bevægelighed for personer, tjenesteydelser og varer gør det nødvendigt, at medlemsstaterne udvikler bedre metoder for at bekæmpe den stigende kriminalitet, som er lige så grænseoverskridende. Alligevel har vi alle sammen, både De og jeg, en fornemmelse af, at vi hele tiden er et skridt bagefter. For at lade Europa være et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed skal vi forbedre al forebyggelse og bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Både Rådet og Europa-Parlamentet skal fuldstændigt forpligte sig til dette mål.
Det er også i dette lys, at der på anmodning af Det Europæiske Råd i Dublin under det nederlandske formandskab er udviklet en handlingsplan for en europæisk politik vedrørende bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Denne handlingsplan vil blive forelagt Det Europæiske Råd i Amsterdam til godkendelse. Den 28. april talte Rådet (indre og retlige anliggender) om handlingsplanen under en særlig samling. Denne drøftelse førte til en enstemmig støtte til denne plans indhold fra Unionens indenrigs- og justitsministres side. Under dette Råds samling gjorde jeg mine kolleger opmærksom på betydningen af en ordentlig parlamentarisk og retslig kontrol med den nærmere udformning af foranstaltningerne til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet. Jeg har tilsendt Dem handlingsplanens tekst, og jeg har ført frugtbare drøftelser med Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender - det husker De nok - om de foreslåede foranstaltninger i denne handlingsplan. Det er for Rådet en tilskyndelse til nærmere at udforme disse punkter, hvor der skal handles, i godt samarbejde med EuropaParlamentet.
Som De ved, skitserer handlingsplanen et stort antal foranstaltninger, som tilsammen skal muliggøre en effektiv bekæmpelse af den organiserede kriminalitet i Europa. At denne europæiske politik er nødvendig, er uomtvisteligt. Det har De gentagne gange kraftigt opfordret til her, ligesom De har opfordret til, at Europol hurtigt gøres operationelt. Jeg er enig med Dem.
Jeg vil ikke beskæftige mig længere med handlingsplanens indhold. Jeg tror, at De alle sammen kender det tilstrækkeligt. Men jeg vil dog lige understrege betydningen af denne plan. Den giver jo rammer, inden for hvilke også svig med Unionens finansielle midler skal gribes an, og som sådan skitserer jeg elementerne i det europæiske retsområde, inden for hvilket medlemsstaterne kan samarbejde optimalt i forbindelse med deres fælles politik vedrørende den organiserede kriminalitet.
Naturligvis skal medlemsstaterne i den forbindelse støttes af et effektivt Europol. Efter min mening er dette rammerne med de dertil hørende foranstaltninger, som de to spørgere taler om. Og så må jeg dog i den sammenhæng sige, at dette naturligvis har sine begrænsninger på grund af tredje søjles struktur i øjeblikket. Det betyder også, at Rådet og Europa-Parlamentet alligevel ofte vil tale om de enkelte foranstaltninger, som Rådet vil udforme nærmere, og jeg stoler egentlig på et vedvarende konstruktivt samarbejde mellem Rådet og Parlamentet.
Jeg vil dog lige tilføje, i tilslutning til det, som fru Theato og hr. Bontempi har sagt om den praktiske gennemførelse af disse foranstaltninger, at jeg gentagne gange har sagt: flotte tekster, naturligvis, men i sidste instans skal disse tekster også gennemføres. Traktater skal ratificeres, og foranstaltninger skal gennemføres. Staterne skal således med disse instrumenter gøre, hvad de kan gøre med dem.
De spørgsmål, som er stillet til Rådet, vedrører specifikt bekæmpelsen af svig med fællesskabsmidler. Rådet har i nogle år tillagt det stor betydning, at der indføres effektive instrumenter. Dette er f.eks. kommet til udtryk i det flerårige arbejdsprogram for samarbejdet inden for indre og retlige anliggender. Det fremgår således, at Rådet virkelig mener det alvorligt. Og det fremgår også af den kendsgerning, at der inden for unionstraktatens nuværende struktur er valgt indgåelse af traktater som det mest forpligtende instrument. Det er en stor fordel for retspraksis og for de kompetente instanser i medlemsstaterne. Den tydelighed, som dette skaber om de gensidige forpligtelser kommer jo kun et effektivt samarbejde til gode.
Alligevel er der naturligvis også en betydelig ulempe, som spørgerne med rette har gjort opmærksom på. Jeg gentager her: Ikrafttrædelse er afhængig af fuldendelsen af de nationale ratificeringsprocedurer. Naturligvis forholder det sig således, at disse konstitutionelle procedurer udgør rygraden i vore parlamentariske demokratier. Det er en kendsgerning. Men at det haster, er tydeligt.
På dette punkt er der derfor anmodet om at tilskynde medlemsstaterne til at ratificere konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser med den første protokol. Rådet imødekom denne anmodning ved fuldstændigt at støtte henstillingerne i denne handlingsplan. Og deri anføres det konkret, at disse instrumenter skal træde i kraft senest i midten af 1998.
Den anden protokol til traktaten er behandlet under Rådets (indre og retlige anliggender) samling den 26. og 27. maj i år. Der nåede vi frem til en politisk aftale med hensyn til alle åbne spørgsmål. Denne anden protokol, som jeg taler om, indeholder ordninger med hensyn til juridiske personer, strafferetlige eller administrative sanktioner på grund af korruption eller svig, straf for hvidvaskning af penge, beslaglæggelse og konfiskering af retsstridigt opnåede fortjenester fra svig og korruption og endelig stimulering af samarbejdet mellem Kommissionen og Rådet på dette arbejdsområde. Jeg lægger vægt på at understrege betydningen af juridiske personers erstatningsansvar, hvilket er noget nyt i Den Europæiske Unions ordninger. Det har ført til, at teksten nu gøres parat til undertegnelse, og jeg forventer, at denne undertegnelse også kan finde sted endnu under det nederlandske formandskab.
Retsområdet vil ikke blot tilvejebringes med disse traktater. Og det viser spørgerne ligeledes. Rådet er af samme opfattelse, og det fremgår også af handlingsplanen.
Jeg ville ikke informere Dem optimalt, hvis jeg ikke orienterede Dem om andre resultater, som vi har opnået under det nederlandske formandskab. Under Rådets (indre og retlige anliggender) samling er aftalen om bekæmpelse af korruption blandt Den Europæiske Unions tjenestemænd og blandt funktionærer i Den Europæiske Unions medlemsstater undertegnet. Også dette instrument må vi tillægge stor værdi i forbindelse med bekæmpelsen af svig og korruption. Arbejdet med udkastet til aftalen om gensidig retshjælp i straffesager - også et meget vigtigt emne - kunne ikke afsluttes helt, men vi har dog gjort betydelige fremskridt.
Desuden er en række forklarende rapporter blevet færdige, f.eks. med hensyn til traktaten om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser og aftalen om udlevering, hvorved de nationale ratificeringsprocedurer i hvert fald kan fremskyndes.
Alle instrumenter, som jeg har kunnet drøfte, udgør sammen med de rammer, som vi får gennem handlingsplanen, det bedste middel til at nå frem til en effektiv beskyttelse af Unionens finansielle interesser. I den forbindelse går foranstaltninger mod korruption og svig hånd i hånd med andre foranstaltninger til bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Der er stadig meget arbejde, der skal gøres, det vil der foreløbig også fortsat være, og Europa-Parlamentet skal efter min opfattelse vedblive at spille en rolle her.

Gradin
Hr. formand, fru minister, ærede medlemmer! I de seneste år er der lagt meget arbejde i forbedringen af beskyttelsen af Den Europæiske Unions finansielle interesser. At bedrageribekæmpelsen i EU i dag betragtes som en selvfølgelig og højt prioriteret opgave, vidner om, at dette arbejde har givet resultater. Der eksisterer ikke nogen fælles retlig ramme i Europa, som regulerer alle spørgsmål vedrørende svig. Det er i og for sig naturligt. Det drejer sig ofte om områder, hvor der ikke tidligere har været særlig meget samarbejde. Jeg er enig med dem, der siger, at der kan gøres meget for at forbedre samarbejdet mellem de eksisterende retssystemer, men jeg er også overbevist om, at vi må være åbne over for ændringer, når sådanne er påkrævede.
De aftaler, som er indgået i de seneste år, må betragtes som et stort fremskridt på dette område. Jeg tænker ikke mindst på konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser. Det krævede meget store anstrengelser at nå til enighed om dette spørgsmål. Jeg er lige så bekymret som fru Theato og hr. Bontempi over, at denne konvention endnu ikke er blevet ratificeret. Der er trods alt gået to år, siden den blev undertegnet. Jeg kan forsikre forsamlingen, at jeg udnytter enhver lejlighed, jeg får, til at minde medlemsstaterne om, hvor vigtigt dette er. Jeg gør det ikke kun på rådssamlingerne, men praktisk taget hver eneste gang, jeg giver et interview, skriver en artikel eller holder en tale, når jeg besøger et medlemsland. Det ville naturligvis være til stor hjælp, om også De, ærede parlamentsmedlemmer, presser på så meget, som De kan, i deres kontakter med de nationale regeringer og parlamenter.
Den langsomme ratificeringsproces er som bekendt også et problem på andre områder. Indtil nu har eksempelvis kun Storbritannien og Danmark ratificeret Europol-konventionen, og kun Storbritannien har ratificeret udleveringskonventionen. Alle kan forstå, at begge disse instrumenter i fremtiden kommer til at spille en vigtig rolle i bekæmpelsen af international organiseret kriminalitet i Europa. Derfor er det meget svært at forklare folk, hvorfor det trækker så længe ud, inden konventionerne kan træde i kraft. Den konklusion, som jeg drager heraf, er, at de arbejdsmetoder, som vi råder over, ikke er tilstrækkeligt effektive. Det er baggrunden for Kommissionens forslag under de igangværende regeringsforhandlinger om at overføre alt undtagen politisamarbejdet og strafferetten fra søjle 3 til søjle 1. Derudover bør samarbejdet på de områder, som fortsat skal høre under søjle 3, gøres betydeligt mere effektivt. Jeg har også bemærket, som fru Theato netop var inde på, at der på regeringskonferencen er fremsat forslag om yderligere at styrke artikel 209 A. Jeg forventer og håber, nøjagtig som De her i Parlamentet, at topmødet i Amsterdam næste uge virkelig giver os de redskaber, som vi har brug for.
Desuden hilser jeg det velkommen, at gruppen på højt plan i sin handlingsplan vedrørende international organiseret kriminalitet klart og tydeligt har slået fast, hvor vigtigt det er, at ratificeringsprocessen fuldføres så hurtigt som muligt, og at man også her har foreslået en tidsplan. Det drejer sig ikke mindst om de tre tillægsprotokoller til bedragerikonventionen, som der nu er enighed om, og som vedrører korruption, forhåndsoplysninger og retshjælp. Sidstnævnte protokol blev der, som fru Sorgdrager sagde, truffet afgørelse om på samlingen af indenrigs- og justitsministrene den 26.-27. maj. Den drejer sig bl.a. om hvidvaskning af penge, retshjælp og muligheden for at stille juridiske personer til ansvar. Den indebærer, at Kommissionen for første gang får en rolle i straffesager. Selvom der kun er tale om en begrænset rolle, betragter jeg det som et meget stort skridt fremad.
Fra Kommissionens side vil vi naturligvis fortsætte med at udvikle de redskaber, som er nødvendige for at beskytte EU's finansielle interesser på den bedst mulige måde. Vi har allerede stillet forslag om gensidig anerkendelse af beviser, direkte samarbejde mellem retshåndhævende myndigheder, centralisering af pådømmelsen af bedragerisager og indførelse af et register over begåede bedragerier. Alle disse forslag kommer til drøftelse til efteråret.
Det fremgår klart af årsberetningen til Rådet og Europa-Parlamentet om bedrageribekæmpelse for 1996, hvor vanskeligt det er at få pådømt grænseoverskridende bedragerier. Der er en åbenlys fare for, at manglen på ordentlig koordinering, både på nationalt plan og mellem medlemsstater, giver anledning til en sådan opsplitning, at pådømmelse i praksis er umulig eller i hvert fald resultatløs. Hvis UCLAF ud over sin nuværende, velfungerende, koordinerende rolle også skal have en støttende og rådgivende funktion over for medlemsstaterne i forbindelse med sager om grænseoverskridende svig, er det nødvendigt at styrke dens strafferetslige kompetence; derfor skal der oprettes en retslig samordningsenhed, som vi benævner judicial interface , og som skal bestå af dommere, anklagere og andre juridiske eksperter.
Hr. formand, Kommissionen vil naturligvis gennemgå de temaer, som indgår i corpus juris , dvs. den undersøgelse, som er blevet gennemført efter Parlamentets anmodning, og hvori Kommissionen har været en aktiv deltager. At oprette en europæisk offentlig anklagerfunktion, som er bemyndiget til at føre straffesager vedrørende beskyttelsen af Unionens finansielle interesser, er en udfordrende idé. Det siger sig selv, at der er plads til en yderligere indsats, når det gælder om at forbedre såvel mulighederne for retshjælp som informationsudvekslingen i straffesager.

Theato
Hr. formand, mange tak, fordi De giver mig ordet igen. Jeg vil først gerne endnu en gang sige mange tak til fru kommissær Gradin! Hun ved, at vi altid forstår at sætte stor pris på hendes støtte, også hendes modige fremgangsmåde. Målene nås ikke altid med det samme.
Jeg har imidlertid nu et konkret spørgsmål til ministeren. Mange tak for Deres redegørelse. Måske forstod jeg Dem ikke helt rigtigt. Kan De give os garanti for, at ratificeringen af protokollen og også konventionen efter Deres opfattelse vil være afsluttet inden midten af 1998, eller refererede De kun til protokollerne? Dette ville jo udgøre noget af en ubalance, da konventionen jo i og for sig er grundlaget, og protokollerne er så et supplement dertil. Måske kan jeg få et svar på dette spørgsmål.

Sorgdrager
Hr. formand, det forholder sig således, at vi i handlingsplanen i fællesskab har aftalt, at vi vil sørge for, at både traktaterne og protokollen vil være ratificeret i midten af 1998. Om jeg kan garantere dette over for Dem? Her må jeg sige: Nej, for jeg har naturligvis ikke helt kontrol over procedurerne i andre medlemsstater, men vi har aftalt dette i fællesskab, så jeg formoder, at alle også overholder aftalen.

Bösch
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er meget taknemlig for ministerens åbne svar, nemlig at hun ikke kan give nogen garanti for, at hendes egne programmer gennemføres. Det bekræfter kun det, som de tidligere talere, formanden for Kontroludvalget og hr. Bontempi, sagde om hele problematikken.
Fru kommissær, De behøver ikke at være bange. Vi vil tale om dette spørgsmål ved enhver lejlighed, for vi opfatter os selv netop som medlemmer her rent faktisk også som repræsentanter for de europæiske skatteydere, og vi ser med stor undren på, hvilken tøven og hvilken nølen de europæiske institutioner lægger for dagen i forbindelse med en europæisk juridisk ramme.
Med hensyn til den undersøgelse af en europæisk juridisk ramme, et corpus juris , som Europa-Parlamentet har ønsket, formulerer Kommissionen meget forsigtigt i sit bedrageribekæmpelsesprogram 97/98, at den vil undersøge, hvilke konkrete konklusioner der kan drages af dette initiativ til samarbejdet med retsmyndighederne.
Senest siden undersøgelsesudvalgets afhøringer i forbindelse med ordningen for fællesskabsforsendelse har vi i Europa-Parlamentets været klar over, hvilke konklusioner vi ønsker, nemlig et retssystem, som omsider svarer til kravene i forbindelse med det indre marked. Jeg har her hørt særdeles meget om Europol og de traktater, som skal komme og forhåbentlig kommer, og aftalerne mellem de europæiske medlemsstater. Jeg vil gerne fra undersøgelsesudvalgets beretning her citere et måske noget mere primitivt eksempel, som stammer fra maj sidste år, dvs. det er ret aktuelt. Det kan ikke accepteres, at store bedragere, som det er beskrevet i denne betænkning - det drejede sig i dette tilfælde om 8 mio £ - ikke kan drages til regnskab, fordi der ikke er fastsat bestemmelser for den gensidige anerkendelse af bevismateriale.
Fordi der her måske også er interesserede tilhørere og europæiske borgere på tilhørerpladserne, og man måske bør aflatinisere dette corpus juris en smule, vil jeg gerne citere helt kort fra beretningen: «De to første anklagepunkter blev afvist, fordi dommeren erklærede certifikatet efter spansk ret for ugyldigt bevismateriale. Dette certifikat blev udarbejdet for at påvise, at de tiltalte havde begået en alvorlig forbrydelse i henhold til spansk lovgivning, men dommeren anså det ikke være at være tilstrækkeligt klart.« Det hele foregår på et niveau, som mange af vore medborgere i dag overhovedet ikke længere kan forestille sig. De kan sandsynligvis heller ikke forestille sig, at man ved udgangen af det 20. århundrede i et fælles indre marked forsøger at beskytte de økonomiske aktørers og også skatteydernes interesser på en sådan måde, at retsanmodninger cirkulerer frem og tilbage som for 100 år siden, når der rejses tiltale ad diplomatisk vej.
Den Europæiske Unions medlemsstater har efter min opfattelse tidligere uagtsomt set på, hvordan det europæiske indre marked til dels også er blevet til et indre marked for bedragerier. De samme medlemsstater undrer sig i dag, når det drejer som om dette indre markeds kulmination i form af indførelsen af en fælles valuta, at vore medborgere i stadig mindre grad har tillid til, at disse europæiske institutioner er i stand til at løse problemerne.
Som repræsentanter for de europæiske skatteydere vil vi absolut ikke høre op med gang på gang og i øget omfang at fordømme de forskellige institutioners og medlemsstaternes forsømmelser. I den forbindelse vil vi ikke lade os spise af med vage, uforpligtende hensigtserklæringer. Har man sagt a til det indre marked, må man også sige b til beskyttelsen af det!

Nassauer
Hr. formand, bekæmpelsen af organiserede bedragerier i forbindelse med støtte i Det Europæiske Fællesskab er omtrent lige så effektivt organiseret, som Michael Schumachers forsøg på at vinde et formel 1-løb med en postvogn ville være. Det er på ingen måde Europa-Parlamentets skyld. Her har kyndige medlemmer, navnlig hr. Theato og hr. Bontempi, i længere tid indsigtsfuldt og hårdnakket arbejdet for, at der sker noget her. Det skal således snarere lægges Rådet til last. Det er jo særdeles påskønnelsesværdigt, når fru minister Sorgdrager nævner den gensidige meningsudveksling mellem Parlamentet og Rådet, men jeg nærer frygt for, at denne hyggesnak lader den organiserede kriminalitet temmelig upåvirket og i hvert fald ikke berører dens aktiviteter. Og det er også fortærsket at citere Europol ved enhver lejlighed, især når den konvention, som Europol skal arbejde på grundlag af, endnu ikke engang er ratificeret. At dette er organiseret så elendigt hos os og skader Den Europæiske Unions omdømme, skyldes, at der her findes en systemfejl.
Vi har givet Det Europæiske Fællesskab beføjelse til at disponere over penge. Men vi har ikke givet det beføjelse til om fornødent også at sikre denne beslutningsbeføjelse i strafferetlig henseende. Det er anderledes i alle medlemsstater. Den, som dér disponerer over penge, kan slæbe den, der begår bedrageri med dem, for domstolen og få vedkommende dømt. Det kan Det Europæiske Fællesskab ikke; det er henvist til, at Rådet eller de enkelte medlemsstater gør det. Og det er netop her, der er et hul og en revne i systemet.
Det krænker angiveligt den nationale suverænitet, hvis Fællesskabet kan gribe ind i strafferetlig henseende. Da den væsentlige del af den statslige kompetence, fordelingen af midlerne, allerede er overdraget til Fællesskabet, ville det kun være konsekvent, hvis man så at sige som en tilføjelse også indrømmede Fællesskabet beføjelse til her at sørge for den strafferetlige beskyttelse. For alt andet er nemlig ikke effektivt. Det lærer erfaringen os og det ligefrem rystende komiske eksempel, som hr. Bösch lige nævnte.
Hvis vi således ikke finder os rede til også at give Fællesskabet strafferetlig kompetence på enkelte områder, hvor det har beføjelser, vil vi for bestandigt være bagefter forbryderne. Og det er der egentlig ingen, der kan forsvare.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, endnu en gang behandler vi spørgsmålet om, hvad skal jeg kalde det, svigens svøbe. Hundrede gange har vi beskæftiget os med dette spørgsmål, men vi må indrømme, at det har været med meget få resultater i forhold til problemets omfang. Jeg vil endda sige med en vis del ironi, at problemet er så omfattende, at man ikke engang nøjagtigt kan vurdere dets omfang.
Hvad repræsenterer svig? Mellem 5 og 10 % af Den Europæiske Unions budget anslår man, eller endog mere. Milliarder af ECU ihvertfald, der hvert år stjæles fra Den Europæiske Unions budget. Man ved, at svigen findes stort set overalt, at den fordærver fællesskabspolitikkerne, EUGFL naturligvis, men også strukturpolitikkerne, Unionens interne politikker såsom turismen. Europa-Parlamentets Midlertidige Undersøgelsesudvalg om Ordningen for Fællesskabsforsendelse, der har udført et bemærkelsesværdigt stykke arbejde, har afsløret, at Den Europæiske Unions indre marked, sådan som det fungerer, er blevet den internationale kriminalitets foretrukne område.
Og hvis fejl er så det, vil De spørge. Det er ofte vanskeligt at fastlægge ansvar, et ansvar, der i øvrigt er meget diffust, men en ting forekommer mig at være af betydning. Den europæiske konvention til beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser er endnu ikke blevet ratificeret af medlemsstaternes parlamenter. Den fungerer således ikke, det vil sige, at den er overflødig. I bedste fald kan man håbe på en ratificering i det kommende år. Er det seriøst? Den ambitiøse plan om bekæmpelse af svig, som Europa-Parlamentet utrætteligt kræver gennemført, og som Kommissionen har udarbejdet, er gået i stå, fordi Rådet med sin alvorlige handlingslammelse modsætter sig ethvert fremskridt. Når der er tale om svig, er Rådet og medlemsstaterne mere optaget af at beskytte sig mod Kommissionens privilegier end mod svindlernes frækheder. De har taget fejl af, hvem deres modstander er, og denne fejltagelse koster Den Europæiske Union dyrt.
Det egentlige problem er Rådets manglende politiske vilje. Det er medlemsstaterne, der på deres område forvalter tæt ved 80 % af fællesskabsudgifterne, og det er op til dem at give Unionens institutioner, hovedsageligt Kommissionen, en reel og ubestridelig ret til at gribe ind i forvaltningen af Unionens egne ressourcer, når penge fra Fællesskabet stjæles.
Hr. formand, kære kolleger, tillad mig i dag endnu en gang at udtrykke håb om en udtrykkelig og modig indsats fra Rådets side. Det gælder Europas troværdighed i borgernes øjne. Ønsker man virkelig at vise et billede af et Europa, der er hullet som en si?

Kjer Hansen
Hr. formand, efterhånden er det ved at være trættende at føre denne debat, fordi det er jo ikke noget nyt. Jeg synes, det er deprimerende, når vi hver gang skal høre om, at vi håber, vi tror måske, vi forventer. Nu er svaret fra fru ministeren her i dag, at man måske i midten af 1998, det vil sige tre år efter, at man er blevet enige om konventionen til bekæmpelse af svig, får den ratificeret. For mig lyder det - undskyld fru minister - endnu en gang som en række dårlige undskyldninger fra alle medlemmer af Rådet inklusive Deres, men også mit eget land, der ikke har gjort noget for at ratificere konventionerne. Sagen er jo, at regeringerne smøler med ratificeringerne. Det er udtryk for manglende respekt over for det, de selv har været med til at beslutte. Man kan sagtens sidde rundt om bordet og blive enige, når man så efterfølgende alligevel ikke gennemfører teksten i sin egen lovgivning. Jeg synes, at det, vi oplever fra medlemslandenes side, er en hån over for de problemer, vi slås med. Denne opførsel er efter min opfattelse skuffende, og det, vi jo kan se på nuværende tidspunkt, er, at man heller ikke under den igangværende regeringskonference for alvor vil tage skridt til at gøre noget ved dette område.
Vi mangler at få procedurerne ændret. Det kan godt være - som De var inde på, fru minister - at Parlamentet spiller en vigtig rolle, men vores problem er, at vi ingen beslutningskompetence har. Hvis vi havde det, så skulle vi nok sørge for, at der for alvor blev gjort en ordentlig indsats for at bekæmpe svindelen. Men det her er pinligt, og jeg vil til slut, hr. formand, appellere til kollegerne i de nationale parlamenter om også at ville interessere sig noget mere for emnet og lægge pres på deres egne regeringer.

Holm
Hr. formand, mine kolleger har allerede stillet de mest nødvendige spørgsmål. Jeg skal derfor blot tage endnu en lille detalje op.
Grundproblemet er jo bedragerierne. Hvad er da årsagen til dem? Jeg tror, at det er en væsentlig årsag, at ingen føler noget for EU og EU-penge. Når man er ude og tale med folk i EU-landene, får man indtryk af, at det mest drejer sig om at »malke« EU for penge og om, hvilke EU-tilskud man kan få. Det skaber en følelse af, at alle midler er tilladt, når det gælder om at få fat i EU-tilskuddene. Det opdages også ret hurtigt, at der er smuthuller. Dette må naturligvis ikke have lov at fortsætte.
Men er recepten så at give EU langt større magt på dette område, når EU, Europol, konventionerne osv. allerede nyder så ringe troværdighed? Jeg tror snarere, at en af de måder, hvorpå man i nogen grad kunne »rense ud« i det eksisterende støttemorads, er at fastsætte klare regler for, hvordan EU-tilskud skal bevilges, og sørge for, at der ikke bevilges tilskud til så meget. Jeg tror, man bliver nødt til at tage hårdt fat i den forbindelse.
Jeg må ønske fru Gradin held og lykke - hendes arbejde i EU består jo i at prøve at afhjælpe problemet, også selvom det langsomt.

Amadeo
Hr. formand, de forslag, vi forhandler om i dag, forudsætter indsættelse i traktaten af et retsgrundlag, der gør det muligt at lovgive mod svig med henblik på at udforme og effektivisere den politiske vilje til bekæmpelse af de former for svig, der begås over for Fællesskabets budget i virkelig imponerende omfang. Men ved at harmonisere de eksisterende regler og samarbejdet inden for Fællesskabet vil vi fortsat have fødderne på jorden og spørge, om Kommissionen virkelig tror på ratificering af konventionen af 1995, idet vanskelighederne ved at forene den politiske vilje i de 15 medlemsstater øges ved, at der til ratificeringen er knyttet to tillægsprotokoller, som ikke alene vedrører tjenestemændenes ansvar, men tillige forpligter regeringerne, de folkevalgte medlemmer og institutionerne.

Caccavale
Hr. formand, jeg påskønner det initiativ, der er udvist af fru Theato og hr. Bontempi og understreger det prisværdige på nogle væsentlige punkter, nemlig for det første, at vore interne grænser i dag er helt forældede, når det gælder svig mod EU og den store og den lille kriminalitet, som råder over betydelige tekniske og økonomiske midler, der gør det let for dem at overvinde disse grænser. Initiativet er følgelig af største betydning under denne synsvinkel. For det andet er samarbejdet mellem domstolene og hele områdets henlæggelse til fællesskabsplan måske allerede uddistanceret i forhold til de eksisterende problemer og i henseende til de væsentlige forskelle, der består mellem domstolssystemerne i medlemsstaterne, og det er følgelig nødvendigt at indføre et europæisk corpus juris , eller et europæisk domstolsområde.
Jeg mener, at der i det hele taget kan fastsættes kriterier og ansvarsforhold, som er klart fastlagt med henblik på udøvelsen af den strafferetlige forfølgning, og at der altid skal være lige vilkår for anklageren og forsvareren. Hvis vi når så langt, vil vi skabe et effektivt Magna Charta for rettigheder og frihedsrettigheder samt naturligvis for borgernes sikkerhed.

Sorgdrager
Hr. formand, fru Kjer Hansen siger: Vi har faktisk allerede ført den slags diskussioner et par gange, og det begynder efterhånden at blive en deprimerende diskussion. Jeg er lidt fristet til at være enig med hende, fordi jeg her føler, at den måde, hvorpå man diskuterer bekæmpelsen af kriminaliteten her i Forsamlingen, er fuldstændig anderledes end den måde, hvorpå vi diskuterer i Det Europæiske Råd, hvormed jeg ikke vil sige, at de to måder begge er forkerte, men heller ikke, at de begge er rigtige. Vi må således forsøge at finde en måde, hvorpå vi kan udvikle instrumenter til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet, som er egnede. Egnede vil ikke for mig pr. definition sige, at alt skal flyttes over til det europæiske plan, men at vi gør, hvad vi aftaler - og det kan godt forbedres noget, det kommer jeg tilbage til om lidt. I den forstand siger jeg også til mig selv og til enhver, som tænker over denne problematik: Lad os forsøge at holde begge ben på jorden.
For mig er det først og fremmest vigtigt - og her ræsonnerer jeg ud fra den struktur, som tredje søjle nu har - at vi også gennemfører disse aftaler, disse fælles aktioner, som vi aftaler, og at alle ratificerer dem, og når det siges her, at det går for langsomt, så siger jeg: Det er jeg enig i. Jeg forsøger, og det er, hvad jeg formår, at få det klaret i mit eget land hurtigst muligt. Jeg ved også, at vi ikke er de første, som klarer det. Men jeg overvåger det, og jeg håber således, at de andre medlemsstater også gør det. Men så har vi kun en tekst. Så har vi en konvention. Vi har en traktat, men derefter skal der ske noget. Det skal gennemføres, og derefter skal der også ske noget i praksis - og det er simpelthen politiets arbejde - sammen på grundlag af de lovmæssige muligheder, som er skabt med henblik herpå. Det er det system, som jeg tænker på. Jeg har da forhåbninger om, at det vil fungere. Vi må også være realistiske. Arbejdet i tredje søjle er endnu ikke så gammelt. Vi har jo fra begyndelsen af tredje søjle og indtil nu, og det er blot tre til fire år, gjort temmelig store fremskridt. Ikke nok, det er jeg også enig i. Men vi må da være klar over, at der også er tilvejebragt forskellige ting.
Hvad der ærgrer mig, er, at vi har truffet mere end 200 beslutninger, og at en stor del af dem endnu ikke er gennemført. Jeg vil gerne have et overvågningssystem hertil for ud fra en uafhængig synsvinkel at se, om medlemsstaterne også virkelig gør, hvad de har aftalt. Det er for mig i øjeblikket det allervigtigste.
Når det her drejer sig om bekæmpelse af svig, har vi at gøre med et meget vanskeligt punkt. Svig med EU-penge er forholdsvis let, og her må jeg også gøre opmærksom på kvaliteten af reglerne. Men så taler jeg ikke kun om virkelig svig, så taler jeg også om misbrug og uberettiget brug af subsidier, af europæiske skatteyderes penge, som anvendes til formål, som de ikke er beregnet til. Og det er også ting, som vi må kontrollere for at se, om det finder sted ifølge de aftaler, som vi har indgået.
Hr. Bösch har naturligvis ret, når han siger: Ved bekæmpelse af svig har man et problem, ganske enkelt når det drejer sig om at anerkende hinandens bevismateriale. Det er naturligvis et problem, som ikke må eksistere i Europa. Det er jeg enig i. Det er problemer, som vi må hjælpe med at løse. Det samme gælder - det er nu ikke nævnt her, men jeg nævnte det lige i min indledning - for den gensidige retshjælp i straffesager. Det er da umuligt, at der i Europa er så mange proceduremæssige problemer, når man vil støtte hinanden i straffesager. Det har jeg arbejdet hårdt på. Desværre, jeg havde håbet, at vi virkelig kunne nå frem til en definitiv afslutning; det er ikke lykkedes, men vi er dog kommet så langt, at jeg kan forudsige, om jeg så må sige, at vi i midten af næste år også får en aftale derom.
Hr. Giansily siger: Hvor stor er denne svig? Det ved vi ikke engang. Det er kendetegnet på noget, som foregår illegalt. Man ved det naturligvis aldrig helt. Men det drejer sig om, at vi undersøger ordentligt, hvad der sker, og hvordan det sker.

Bontempi
Hr. formand, jeg stiller tillægsspørgsmålet til ministeren, fordi jeg forstår hensynet til at være realistisk - jeg er realist - men ikke når det bliver en undskyldning for at opretholde status quo. Jeg skal erindre om, at det i andre sektorer har krævet skandaler, der har givet stor genlyd i offentligheden, som f.eks. Dutroux-sagen i Belgien, for at sætte virkelig fart i en proces med skabelse af enighed og gensidig forståelse på europæisk plan i kampen mod pædofili og menneskehandel. Vi skal ikke vente på en ny skandale. Vi har allerede skandalen med bedragerierne. Jeg spørger virkelig mig selv, om der ikke skal ske et kvalitetsspring. Alle kollegerne har nævnt dette. I et system, der skal tjene til at beskytte vore ressourcer, spørger jeg ministeren, om det ikke er realistisk at tackle problemet, således som det foreligger, og ikke som man forestiller sig, at det er, dvs. at tackle det med metoder, der ikke har nogen virkning.

Sorgdrager
Jeg tror ikke, at jeg har anbefalet opretholdelse af status quo. Jeg har kun sagt, at vi har indgået et stort antal aftaler og traktater, og truffet et stort antal beslutninger, som ikke er gennemført. Jeg sagde, at jeg ikke er tilfreds med dette. Det er det, jeg mener. Vi har en aftale om pædofili. Vi har aftaler om svig. Det drejer sig nu om, at de anvendes i praksis.

Formanden
Mange tak, fru minister.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0170/97).
Da de følgende spørgsmål vedrørende samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 1 og 2.
Spørgsmål nr. 1 af Jan Bertens (H-0379/97):
Om: EU's politik over for Kina
Menneskerettighedssituationen i Kina er tydeligt blevet forværret i løbet af de seneste år, men på trods heraf har EU undladt at tilslutte sig et forslag til en resolution om menneskerettighedssituationen i Kina på det 53. møde i FN's Menneskerettighedskommission i Genève, hvorved EU for første gang ikke fører en fælles politik over for Kina siden massakrerne på Tienanmen-pladsen i 1989.
Hvorledes agter Rådet at reagere på den kinesiske regerings straffeaktioner over for Nederlandene og Danmark?
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe for at sikre en stærk og konsekvent EU-politik i fremtiden og for at undgå en gentagelse af begivenhederne i Genève?
Er Rådet enigt i, at EU bør modsætte sig Kinas forsøg på at få ophævet våbenembargoen? Spørgsmål nr. 2 af Per Gahrton (H-0380/97):
Om: EU's Kina-politik
Det lykkedes ikke for EU at stå samlet bag et fælles udkast til resolution om krænkelse af menneskerettigheder i Kina under mødet med FN's Menneskerettighedskommission i Genève for nylig. Fire af de store EU-lande valgte at lade handelshensyn være bestemmende for deres handlemåde. Sammen råder disse lande over et blokerende mindretal i Rådet. Hvis EU havde haft en mere samordnet udenrigspolitik, ville disse fire lande have kunnet forhindret fremsættelse af et udkast til resolution. Nu forelagde Danmark med støtte fra formandskabslandet Nederlandene alligevel udkastet til resolution, hvilket begge lande nu straffes for af Kina. Hvilke konsekvenser drager Rådet af hændelsesforløbet? Hvis EU i højere grad skal tale med »én stemme«, hvordan kan det da undgås, at store EU-lande i fremtiden fuldstændig forhindrer de små lande i at arbejde for menneskerettighederne? Hvordan skal det forhindres, at store EU-lande udelukkende varetager sine handelsinteresser, mens små EU-lande, som tager de demokratiske idealer alvorligt, udsættes for diplomatiske og økonomiske modforholdsregler?
Van Dok-Van Weele
Med hensyn til disse to spørgsmål vil jeg svare følgende. I forbindelse med mødet i FN's Menneskerettighedskommission i Genève vil Den Europæiske Union underkaste sine eksisterende informationskilder med hensyn til menneskerettighedssituationen i Kina en grundig undersøgelse med det formål at nå frem til en sammenhængende holdning til fremtidig politik under iagttagelse af medlemsstaternes forskellige opfattelser. Denne proces med evaluering af politikken vil finde sted i de kommende uger, måske måneder, i de dertil egnede fora under Unionens Ministerråd, f.eks. Rådets regionale arbejdsgruppe, Rådets arbejdsgruppe vedrørende menneskerettigheder, Det Politiske Udvalg osv.
De spørgsmål, som de ærede medlemmer har taget op, vil der udtrykkeligt blive lagt vægt på under de diskussioner, der skal føres. Europa-Parlamentet vil på et dertil egnet tidspunkt blive orienteret om resultatet af disse diskussioner inden for Rådets rammer med hensyn til evalueringen og udviklingen af en sammenhængende europæisk politik over for Kina på menneskerettighedsområdet.

Bertens
Fru minister, hjertelig velkommen i denne Forsamling, og mange tak for Deres officielle svar. Jeg vil gerne stille et tillægsspørgsmål: Hvilke virkelige instrumenter vil Rådet anvende for inden for rammerne af den såkaldte dialog med Kina i højere grad at give svar på tiltale i forbindelse med det kinesiske økonomiske pres, det virkelige pres? Har De ikke andre instrumenter end oprettelsen af en række udvalg, arbejdsgrupper og studiekredse, for jeg tror, at situationen i Kina er undersøgt tilstrækkeligt.

Van Dok-Van Weele
Jeg tror, at jeg må svare hr. Bertens, at man, når man taler om en evaluering af politikken, taler om helheden. Jeg ville under disse omstændigheder bestemt ikke foregribe konklusionerne af den evaluering, som jeg netop talte om.

Gahrton
Det var virkelig ikke meget, Rådet havde som svar. Men Rådet må da, for det første, kunne give et ordentligt svar på dette spørgsmål, altså på, hvad man agter at gøre ved den kendsgerning, at flere EUlande, bl.a. formandens eget land, er blevet udsat for repressalier fra Kina. Hvad er ellers meningen med den såkaldte solidaritet, hvis der ikke kan gives noget svar herpå?
For det andet ønsker jeg et svar på mit grundlæggende spørgsmål om, hvad der vil ske, hvis der kommer en mere fælles udenrigspolitik. Hvad vil der ske med de små landes muligheder for at gøre det, som Danmark og Nederlandene gjorde vedrørende Kina under mødet i FN's Menneskerettighedskommission? De store lande havde jo i givet fald kunnet nedstemme de små lande. Har De en politik for dette? De må jo dog have tænkt det igennem! At dømme efter det overordentlig tynde og indholdsløse svar, som vi fik, må jeg sige, at det ikke virker, som om Rådets repræsentant har gennemtænkt disse ting.

Van Dok-Van Weele
Jeg tror faktisk, at kernen lå i første del af mit svar. Jeg sagde nemlig »under iagttagelse af medlemsstaternes forskellige opfattelser«. Det er således i første instans vigtigt, at der internt i Europa på den af mig nævnte måde gives svar på de forskellige opfattelser, som der i øjeblikket er. Det er naturligvis ikke rigtigt allerede nu at tale om en sådan konsensus om alle mulige aktioner og politiske holdninger, som man endnu ikke er enig om.

von Habsburg
Jeg vil gerne spørge repræsentanten fra Rådet om noget: Er den plan, De har forelagt, dvs. en seriøs studie over menneskerettighedssituationen, noget, hvor De opstiller generelle principper, som finder samme anvendelse på alle? Jeg har nemlig alt for ofte den følelse, at der findes visse stater, som f.eks. Kina, som er upopulære her, og som man anvender noget imod, som man ikke anvender i forbindelse med andre. Det, vi har brug for, er en fælles europæisk politik. Er De rede til at udarbejde en sådan europæisk politik, som så også gælder for alle og ikke kun for et bestemt land?

Van Dok-Van Weele
For at kunne nå frem til en fællesskabspolitik, en fællesskabsholdning, må man faktisk have de ingredienser og de argumenter, på grundlag af hvilke man kan opnå konsensus, og det er netop grunden til, at jeg svarede, som jeg gjorde. Det har ikke nogen som helst mening at foregribe en sådan undersøgelse og en sådan diskussion, fordi man dermed bestemt ikke finder en løsning på, hvad De kalder en fællesskabspolitik.

Colom i Naval
Fru rådsformand, Den Europæiske Unions forbindelser med Den Kinesiske Folkerepublik er komplekse.
Et emne af meget stor aktualitet er den forestående tilbagegivelse af overhøjheden over Hong Kong til den Kinesiske Folkerepublik. Denne situation er meget paradoksal, fordi de kinesiske myndigheder overholder de kinesisk-britiske aftaler af 1984, mens de britiske myndigheder ikke har overholdt disse, idet de netop har udviklet demokratiet, som ikke fandtes før 1984.
Som følge heraf kan de nye beslutninger, der er truffet af de kinesiske myndigheder, betyde et demokratisk tilbageskridt og et tilbageskridt i henseende til respekten for menneskerettighederne i Hong Kong fra den 1. juli, dersom man anvender de tidligere eksisterende aftaler efter bogstaven.
Påtænker Rådet at foretage sig noget i denne anledning? Har Rådet allerede taget noget initiativ over for de beslutninger, den Kinesiske Folkerepubliks nationalforsamling har taget vedrørende den gældende lovgivning i Hong Kong?

Van Dok-Van Weele
Det ville jeg gerne, hr. formand, men jeg har ikke dette svar parat i øjeblikket. Det er et interessant spørgsmål. Tillad mig, at jeg på et senere tidspunkt besvarer det, enten hvis det kan lade sig gøre inden for rammerne af denne spørgetid, eller også skriftligt på et senere tidspunkt.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af María Izquierdo Rojo (H-0384/97):
Om: Forslaget til forordning om den fælles markedsordning for råtobak
Agter Rådet i den nye forordning om den fælles markedsordning for råtobak at opprioritere beskyttelsen af beskæftigelsen? Hvilke konkrete forbedringer venter der producenterne i Granada, Extremadura og i andre meget ugunstigt stillede regioner under mål nr. 1?
Ud over den tydelige bekymring over tobaksdyrkningen i Østrig, som i den grad har optaget visse europæiske institutioner, vil man så yde Middelhavslandene samme opmærksomhed?

Van Dok-Van Weele
Som svar på det ærede medlems forespørgsel om den fælles markedsordning i sektoren råtobak, erindrer jeg om, at Rådet i begyndelsen af i år drøftede Kommissionens beretning om den fælles markedsordning for sektoren råtobak. Denne beretning indeholder en analyse af for det første den socioøkonomiske situation på det pågældende marked og for det andet resultatet af den i 1992 gennemførte revision af denne fælles markedsordning.
Samtidig skitseres en række mulige scenarier for en ny kommunautær politisk kurs for denne sektor. I lyset af Rådets forhandlinger mener jeg hovedsageligt at kunne konstatere følgende. For det første udviste alle delegationer stor respekt for Kommissionens rapport og den deri indeholdte analyse af situationen på tobaksmarkedet. Hvad angår den kurs, der skal følges, og målsætningerne og hovedelementerne i en revision af den fælles markedsordning for tobak, viste det sig, at der var stor enighed, selv om der selvfølgelig fremførtes forskellige holdninger med hensyn til omfanget af revisionen og arten af de specifikke foranstaltninger, der skal træffes.
Endelig, hr. formand, udtalte Kommissionen sin respekt for delegationernes indholdsmæssige kommentar. Den erklærede, at den ville studere disse bemærkninger med al påkrævet opmærksomhed inden for rammerne af forberedelsen af dens formelle forslag. Konkluderende har Rådet anmodet Kommissionen om hurtigst muligt at fremlægge disse forslag, så snart den råder over alle nødvendige oplysninger og bidrag, herunder også Parlamentets holdning med hensyn til beretningen. Når disse forslag er fremlagt, vil Rådet selvfølgelig tage behørigt hensyn til den udtalelse, som Parlamentet skal afgive derom.

Izquierdo Rojo
Fru rådsformand, Deres svar var højst upassende. Det er upassende, at Rådet på denne bureaukratiske og beskrivende måde besvarer et spørgsmål, der ikke vedrører den beretning, Kommissionen har fremlagt, men som angår beskæftigelsen .
Jeg spørger Rådet: Hvad skal vi gøre med landbrugerne i syd, dersom de ikke skal kunne producere hverken tobak eller olivenolie? Dette er mit parlamentariske spørgsmål: beskæftigelsen. Det, De i Deres svar kalder »den første prioritet inden for vor politik«, nemlig beskæftigelsen. Og når man før en reform af omfanget af tobaksdyrkningen spørger, hvilken indflydelse denne reform vil få på beskæftigelsen, er svaret kun »bla, bla, bla...«.
Finder De ikke, fru rådsformand, at opretholdelsen af beskæftigelsen skal være den grundlæggende forudsætning for alle de aktioner, der er omhandlet i den forordning, som Rådet skal vedtage? Svar mig, fru rådsformand. Forpligt Dem over for beskæftigelsen. Hvilken indflydelse vil den få? Har De undersøgelser? Har De foretaget nogen? Hvilke socioøkonomiske følger vil de få?
Og jeg kan sige Dem, at der i Granada er over 2.000 familier, som lever af dette. Og yderligere lever de ikke i luksus, men der er tale om hele grundlaget for deres eksistens. Hvordan kan Rådet svare mig ved at sige, at Kommissionens beretning er »bla, bla, bla«? Giv tilsagn om, at De vil følge ledelsen af Den Europæiske Union, og at De givet ikke ønsker, at Parlamentet skal gå videre i benyttelsen af sine beføjelser.

Van Dok-Van Weele
Jeg påskønner det ærede medlems lidenskabelige opfordring med hensyn til denne sag, som faktisk fortjener stor opmærksomhed fra Unionens side, og jeg håber, at den også vil få denne opmærksomhed om lidt under diskussionen, når det drejer sig om regeringskonferencen. Men jeg begrænser mig nu til det emne, som hun talte om. Selvfølgelig drejer det sig ved alt, hvad vi gør, om beskæftigelse. Jeg synes ikke, at man hele tiden skal behandle beskæftigelsespolitikken i små stykker, men at man skal se det i lyset af hele politikken, ellers er der hver gang argumenter, når det drejer sig om landbrugspolitik, for kun at betragte de disponible midler, men også mulighederne på markedet og den dermed forbundne beskæftigelse i de snævre rammer for, hvad der på det pågældende tidspunkt, på dette sted er årsagerne til en stærk konkurrencestilling, og den dermed forbundne vanskelige stilling for andre på markedet, når det drejer sig om priser.
Jeg er således enig med Dem i det lidenskabelige spørgsmål med hensyn til beskæftigelsen, men jeg er ikke enig med Dem, når De siger, at der her siges noget sludder. Det øver ikke retfærdighed mod den omhu, hvormed dette emne gribes an, og det øver heller ikke retfærdighed mod de oplysninger, som jeg har givet Dem i mit svar.

Camisón Asensio
Fru rådsformand, selvom emnet beskæftigelsens store betydning i forbindelse med tobaksdyrkningens fremtid i Unionens Middelhavslande er et emne, der jævnlig vender tilbage her i Parlamentet - jeg har haft lejlighed til at berøre det tidligere både over for Kommissionen og Rådet - vil jeg i dag på ny forfølge det på grund af den lejlighed, vi nu har til at drøfte den fælles markedsordning for råtobak her i forsamlingen.
Spørgsmålet foruroliger mange små familier i de spanske provinser Granada og Cáceres, der er afhængige af de afgørelser, der træffes i de europæiske institutioner.
Vi mener, at løsningen ligger i en afvisning af foranstaltningerne til afskaffelse af dyrkningen af den enkle grund, at den ikke ville medføre en nedgang i forbruget, men derimod en stigning i importen af tobak med uheldige følger og øget arbejdsløshed i de producerende områder i Europa.
Følgelig finder vi det uhensigtsmæssigt at ændre ved præmierne og lignende foranstaltninger. Derimod ville det være meget hensigtsmæssigt at øge procentsatsen fra 1 til 2 for bidragene til forskningsfondene.
Da De, fru Van Dok, har talt om forestående foranstaltninger der skal træffes af Rådet, hvad kan De da sige os om disse foranstaltninger?

Van Dok-Van Weele
Jeg vil ikke foretage indgreb i den procedure, som jeg for lidt siden skitserede med hensyn til, hvad der skal ske. Jeg har allerede nævnt, at Rådet har anmodet Kommissionen om hurtigst muligt at fremkomme med forslag, således at den har indsigt i de nødvendige oplysninger, og således at Rådet dernæst, når disse forslag er fremlagt, vil tage behørigt hensyn til den udtalelse, som Parlamentet endnu skal afgive derom. Det forekommer mig således ikke rigtigt, her at gøre alt det i enkeltheder, som jeg i mit svar har anført som den sædvanlige og omhyggelige procedure.

Frutos Gama
Fru rådsformand, tobakken har i mit selvstyrende samfund, Extremedura, i mere end et halvt århundrede været af stor økonomisk og social betydning. Der er tale om et mål nr. 1-område med et bruttonationalprodukt pr. capita på 7.322 ECU, og tobakken giver dets befolkning et højt beskæftigelsesniveau, idet den skaber et intenst arbejde i størstedelen af året, både i dyrknings- og behandlings- og forarbejdningsfasen. Alene i dyrknings- og behandlingsfasen skabes der - for at give et indtryk af omfanget - 1, 6 millioner direkte arbejdsdage, og dette uafhængigt af de indirekte arbejdsdage, som de supplerende aktiviteter skaber.
Som følge heraf er mit spørgsmål til Rådet - selvom De allerede har svaret, og jeg tror, at svaret vil blive en gentagelse, men jeg vil ikke undlade at formulere det: Mener De ikke, fru rådsformand, at nedsættelsen af præmierne, således som det foreslås i Kommissionens dokument, vil medføre ophør af aktiviteten på mange små brug i Unionens sydlige egne og følgelig fremme importen af tobak og få mange negative følger for landmændene, som hverken har noget alternativt at dyrke eller anden mulighed for økonomisk aktivitet?

Van Dok-Van Weele
Det drejer sig her om et udvalg, som beskæftiger sig med markedsordning, og som således ser på den stilling, som et bestemt produkt har, og hvordan produktionen af dette produkt passer til markedet som helhed, og hvordan præmierne fungerer, når man ser på forskellene. I den forbindelse ses der også på beskæftigelsesaspektet, hvilket jeg allerede har sagt. Jeg vil dog opfordre kraftigt til, at den diskussion, som stadig skal finde sted, føres her på grundlag af gode analyser og forslag og ikke på grundlag af ufuldstændighed. Jeg har meget tydeligt oplyst Dem om, hvor det står, og jeg kan forestille mig, at De er bekymret over visse aspekter af mulige resultater, men jeg vil alligevel anmode Dem om at være tilfreds med mit svar på nuværende tidspunkt med hensyn til proceduren.

Formanden
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 4 af Hans Lindqvist (H-0386/97):
Om: Lukningen af virksomheden Ericsson i Norrköping
I Sverige føres der for øjeblikket en debat om de store virksomheders sociale ansvar, som minder om den debat, der føres i Belgien. Virksomheden Ericsson, som bl.a. fremstiller mobiltelefoner, har planer om at nedlægge produktionen i Norrköping og flytte fremstillingen af trykte kredsløbsplader til to multinationale virksomheder, SCI System og Solectron, i Skotland. Ca. 1400 arbejdspladser berøres heraf, og af disse trues 700 direkte med at blive flyttet. Ifølge presseforlydender, bla. fra TT i Sverige, er virksomhederne i Skotland blevet etableret med EU-regionalstøtte.
Rådet bedes derfor oplyse, om disse virksomheder i Skotland har fået økonomisk støtte eller anden form for støtte fra EU? I bekræftende fald bedes Rådet oplyse, i hvilken form og størrelsesorden støtten blev ydet? og spørgsmål nr. 5 af Jan Andersson (H-0400/97):
Om: Regionalpolitisk støtte som årsag til virksomhedsflytning
Arbejdstagerne på Ericsson-fabrikken frygter med rette for deres stillinger, eftersom virksomheden planlægger at flytte fremstillingen af integrerede kredsløb til Skotland. Faglige repræsentanter har henvendt sig til de svenske socialdemokratiske medlemmer for at få klarhed over, hvorvidt regionalpolitisk støtte fra EU medvirker til at foranledige udflytning af virksomhed fra Norrköping til Skotland.
Kan regionalpolitisk støtte eller anden form for støtte fra Fællesskabet have medvirket til at foranledige Ericssons virksomhedsetablering i Skotland, og hvilke konsekvenser mener Rådet i bekræftende fald, at dette bør få for den fremtidige fordeling af støtte?
Van Dok-Van Weele
Hr. Anderssons og hr. Lindqvists spørgsmål vedrører de eventuelle følger af kommunautær støtte i kraft af regionalpolitikken for lukningen af virksomheder i al almindelighed og af Ericsson-fabrikken i særdeleshed med hensyn til at flytte produktionsfaciliteter andre steder hen. Som det ærede medlem ved, fastlægges strukturfondene gennem forordninger, som Rådet vedtog med henblik derpå i juli 1993. I kraft af denne ordning overdrog Rådet forvaltningen af strukturfondene til Kommissionen. Derfor er det mere nærliggende, at Kommissionen besvarer disse spørgsmål. Men i al almindelighed vil jeg meddele Dem, at den danske delegation gennem et notat har anmodet Rådet om at lægge større vægt på virkningerne af strukturpolitikken og den regionale offentlige støtte og få det dækket ind af konkurrencen i Fællesskabet. Således bør det fastsættes, hvordan områder i Fællesskabet, der er bagefter i udvikling, bedst kan hjælpes med en strukturpolitik, uden at det har negative følger i andre dele af Fællesskabet. For eksempel fordi virksomheder skal lukkes. Dette spørgsmål er derfor taget op i Rådet (industri) den 24. april 1997. Rådet anmodede dengang Kommissionen om hurtigt at forelægge en beretning, og jeg tror, debatten dermed er åbnet, og at den kan fortsættes i anden halvdel af dette år, med andre ord står Deres spørgsmål på dagsordenen.

Lindqvist
Mange tak for svaret, selvom jeg faktisk ikke blev ret meget klogere. Jeg kan godt forstå, at arbejdsopgaverne er delt mellem Kommissionen og Rådet, men jeg kan ikke forstå, at Rådet ikke har prøvet at finde ud af, hvad Kommissionen eventuelt er kommet frem til i løbet af de godt og vel 30 dage, der er gået, siden spørgsmålet blev stillet. Jeg vil gerne vide, hvorfor vi ikke kan få et konkret svar på, om virksomheden i Skotland har modtaget regionalpolitisk eller anden EU-støtte. Det har overordentlig stor betydning for det svenske erhvervsliv og for flere tusind ansatte på Ericsson.
Hvis det forholder sig sådan, at der ydes regionalpolitisk støtte til en virksomhed i Europa, som tiltrækker arbejdskraft, og dette indebærer, at der samtidig opstår arbejdsløshed et andet sted, vil jeg gerne udbede mig et generelt svar på et generelt spørgsmål: Mener Rådet, at dette er forkert, og hvordan prøver det i bekræftende fald at forebygge, at noget sådant kan ske fremover?
Jeg vil også gerne bede om et mere konkret svar på det første spørgsmål, da det er af afgørende betydning for os.

Van Dok-Van Weele
Jeg besvarer her spørgsmålene i min egenskab af rådsformand, og af den grund må jeg simpelthen give det svar, at dette emne har været taget op i Rådet (industri), og at Kommissionen derefter - og det er den normale procedure - anmodes om en analyse og en beretning, på grundlag af hvilke det kan afgøres, hvilken løsning der vælges. Det er ikke noget, som Rådet vil gøre selvstændigt, det hører med til den normale procedure, at vi forelægger en sådan anmodning for Kommissionen, og at det dernæst af Rådet kan betragtes som meget presserende. Jeg tror, at det frem for alt kan bringes på bane på grund af bl.a. Danmarks bidrag, men i virkeligheden er det spørgsmål, som Danmark har stillet, erkendt og endnu en gang sat på dagsordenen ad den sædvanlige vej.

Andersson
Jeg vil også gerne takke for svaret. Det er selvfølgelig udmærket, at spørgsmålet nu er på dagsordenen, men det hjælper ikke de ansatte i Norrköping - en by, hvor der er sket en omfattende strukturomlægning, og hvor der er stor arbejdsløshed - at de ikke kan få svar på det spørgsmål, som de har stillet os, og som vi har forsøgt at få svar på, nemlig om der i netop dette tilfælde er ydet regionalpolitisk støtte.
Jeg ved tilfældigvis, at virksomheden i Skotland tidligere, i 1994, har modtaget en regionalpolitisk støtte på 10 millioner fra RSA, Regional Selective Assistance. Jeg vil gerne spørge: Er der også ydet støtte for nylig, og har det i så fald været en medvirkende årsag til flytningen? Det ville, i bekræftende fald, være meget alvorligt. Dette vil både jeg og de ansatte i Norrköping gerne have et svar på.

Van Dok-Van Weele
Der opstår her en stor misforståelse, ikke blot om proceduren og om kompetencen, men også om analyserne. Vi har faktisk i Europa støtte til og strukturpolitik for regioner, som er dårligere stillet i forhold til andre regioner. Men det betyder ikke, at der skal lægges en direkte forbindelse mellem grunden til, at en virksomhed flytter, og den kendsgerning, at der ydes subsidier. For hensigten med disse subsidier er at kompensere for andre svage faktorer i en bestemt region, og det er nu præcist grunden til, at man ikke hver gang, ved hver episode kan sige: Gør noget ved virksomhedernes flytning gennem et subsidiebeløb, men at man må se, i hvilket omfang der faktisk er tale om overdreven konkurrence på grund af subsidier, uanset den kendsgerning, at regionen får disse subsidier, fordi den er dårligt stillet. Altså må man ikke automatisk knytte en forbindelse mellem subsidier og en virksomheds udflytning. Jeg ved, at det er irriterende. Vi har selvfølgelig også somme tider at gøre med det i Nederlandene, derfor besvarer jeg således heller ikke spørgsmålet, om der for nylig er tildelt subsidier. De ved, hvor kompetencen findes. Spørgsmålet om, i hvilket omfang analyserne fører til, at man kan konkludere, at der faktisk er tale om konkurrenceforstyrrelse på dette område, og hvor det er tilfældet, er meget mere interessant.

McMahon
Jeg lyttede til Rådets svar med stor interesse. Hr. Smith og jeg selv har interesse i dette, navnlig hr. Smiths valgkreds. Det er ikke noget nyt, at dette sker. Det, jeg er bekymret over, er, at mens kommissærerne Flynn og Wulf-Mathies mingelerer med reglerne, bliver køen af arbejdsløse i Sverige og andre steder længere og længere. Det er en ringe trøst for de arbejdsløse i Sverige at vide, at kommissærerne er i færd med at undersøge problemet. Jeg mener ikke, at det er godt nok.
Vil det nederlandske formandskab kigge på ændringen i strukturfondpolitikken, når de skal ændre reglerne, eller vil de hjælpe Luxembourg og Det Forenede Kongerige ved at indskrive en form for garanti i strukturfondene for at forebygge denne udvikling og forsøge at sikre, at arbejdstagerne høres, samt at arbejdspladserne inddrages? Der skal være grundlæggende minimumsstandarder for lønninger og arbejdsforhold. En af virksomhederne, ICI, har et meget dårligt ry i den sammenhæng.

Van Dok-Van Weele
For det første vil jeg endnu en gang gentage, at det altid er meget ubehageligt, når en virksomhed, som giver beskæftigelse i ens region, forsvinder. Man er faktisk så i al almindelighed tilbøjelig til at lede efter de nærliggende grunde til, at en anden region har fået investeringen. Blot har jeg i mit første svar tilkendegivet, at det er en for hurtig konklusion dermed at fordømme strukturpolitikken. Jeg synes, at Rådets (industri) holdning er meget mere afbalanceret, nemlig på grundlag af et signal, som De har afgivet, at foretage en ordentlig undersøgelse af spørgsmålet, om der er konkurrenceforstyrrende elementer, og hvordan disse er tilvejebragt, inklusive subsidierne. Jeg tror, at der, når vi har en god beretning, er mulighed for, når vi ser disse konkurrenceforstyrrelser, at der så finder en tilpasning sted. De beder mig således faktisk om at foregribe en diskussion, som skal finde sted, medens diskussionen netop fandt sted for ganske nylig og førte til et resultat for så vidt angår Kommissionens og Rådets (industri) arbejde.

Crowley
Efter det, ministeren allerede har sagt, vil jeg gerne foreslå hende to ting.
For det første, den vigtigste grund til at virksomheder flytter inden for Den Europæiske Union er ikke blot strukturfondene eller andre incitamenter, men måske fordi befolkningen i de pågældende områder er i stand til at arbejde hårdere og mere effektivt, og måske skal der betales mindre i skat i disse medlemsstater.
For det andet, med hensyn til spørgsmålet om at bruge strukturfondene på den måde, der er foreslået, aflagde Kommissionen i går beretning om afskaffelsen af det toldfri salg, hvor den sagde, at den ville tillade statsstøtte til visse regionale transportsektorer for at sikre, at de ikke blev stillet ringere. Men alle her i Parlamentet ved, at enhver form for støtte, uanset om den kommer fra strukturfondene eller statsstøttefondene, kan ikke vare evigt i den nærmeste fremtid. Måske skulle Rådet kigge på sine egne afgørelser endnu en gang, navnlig med hensyn til områder som toldfrit salg og andre afgørelser for at skåne disse områder fra sådanne angreb.

Van Dok-Van Weele
Jeg tror, at det ærede medlem virkelig fremsætter en udmærket bemærkning, som også støtter mit svar i første instans, og som viser, at man faktisk skal gå meget mere analytisk til værks, når man tager disse spørgsmål op. Jeg er også enig med ham i, at den støtte, som gives til dårligt stillede områder, må betragtes som en katalysator for at nå frem til et Europa, hvori der ikke længere er tale om regioner, som strukturelt er meget dårligt stillet. På den baggrund har han ret i, at man ikke må forvente, at denne politik vil være en evig politik. Jeg håber det ikke. Jeg håber, at vi kommer i en situation, hvor der vil være tale om konkurrence på en level playing field .

Smith
Jeg takker den fungerende rådsformand for hendes svar.
Der er opstået en smule forvirring her. Selektiv regionalstøtte hentes ikke fra nogen EU-fonde - måske kan Rådet bekræfte dette. Der er hovedsagelig tale om penge fra Det Forenede Kongeriges regering. Det er ikke svar på spørgsmålet. Er det ikke korrekt, at man ikke kan hindre, at noget sådant sker? Grunden til, at vi ikke kan forhindre det, er det økonomiske system, vi lever under. Vi ved, hvorfor det sker. Vi ved for eksempel, at det er mit område, der nyder godt af Ericssons beslutning. Men vi er ret sikre på, at Ericsson ikke kommer til Skotland, fordi man tror, at det vil gavne os. Det er, fordi det er nødvendigt i henhold til Ericssons profitovervejelser.
Hvordan gavner det generelt nogen af os i Den Europæiske Union, når vi mindsker arbejdsløsheden i et område ved at skabe øget arbejdsløshed andetsteds? Det er helt klart ikke svaret.

Van Dok-Van Weele
Hans spørgsmål var egentlig: Hvordan kan man undgå, at man løser arbejdsløshedsproblemet det ene sted ved at fjerne arbejde et andet sted. Han sagde med rette, at der ikke er tale om subsidiepolitik fra Europa; undskyld, hvis jeg skulle have givet det indtryk, jeg ved jo bedre, der er tale om støtte fra staterne selv indtil en grænse, som er tilladt i henhold til ordningen i Bruxelles. Hvis man går videre, er der tale om uretmæssig offentlig støtte. Hvad vi taler om, er den lovlige støtte, som gerne må gives i en række regioner. Hver gang foretages der en evaluering af, om der stadig er grund til at lade denne støtte til disse regioner fortsætte. Det sker med temmelig stor regelmæssighed ved hjælp af strenge kriterier navnlig med hensyn til beskæftigelse og den baggrund, som spiller en rolle for, at regionen er dårligt stillet. Jeg tror, at det også uden støttesystemet altid vil vedblive at være sådan, at beskæftigelse flytter sig. Det ser vi inden for Europa, men vi ser det i endnu højere grad globalt. Nogle ser på det øjeblikkelige resultat efter en flytning, og det er sørgeligt i en region. På den anden side ser vi i Nederlandene, at globaliseringen af vore virksomheder har ført til, at vi også har fået temmelig megen velfærd og temmelig megen beskæftigelse tilbage. Kort sagt, man må ikke sætte flytningen af beskæftigelsen umiddelbart i forbindelse med støttepolitikken. For det andet må man ikke blot se virkningerne af en sådan flytning inden for europæiske rammer, men også i lyset af globaliseringen.

Carlsson
Jeg er enig med Rådets repræsentant i, at der hele tiden foregår en omflytning; virksomheder flytter, og der indtræffer en hurtig forandring. Naturligvis er der ikke nogen automatisk sammenhæng; virksomhedsetableringer afhænger af erhvervsklimaet generelt.
Jeg gad vide, hvordan man kan få rede på kendsgerningerne med hensyn til, om der rent faktisk er udbetalt støtte til det pågældende firma. Det er jo, rent faktisk, en af EU's vigtigste opgaver at værne om, at konkurrencen kan finde sted på lige vilkår. Hvis det nu fremgår af den undersøgelse, der skal foretages, at EU's strukturpolitik i dag fordrejer konkurrencen, og det viser sig, at konkurrencen er blevet fordrejet i netop dette tilfælde, er man da rede til at foretage nedskæringer inden for strukturpolitikken og begrænse antallet af områder, som der kan opereres inden for, og mængden af penge, som kan anvendes, for netop at begrænse den skadelige fordrejning og undgå at cementere gamle strukturproblemer i Europa?

Van Dok-Van Weele
Jeg er fuldstændig enig med fru Carlsson, når hun siger, at vi skal følge udviklingen nøje, når det drejer sig om, hvilken virkning den støtte har, som vi giver til regioner, som er meget dårligt stillede, hvorved de ikke i tilstrækkelig grad kan være med i det, som jeg for lidt siden kaldte konkurrence med en level playing field . Hvad man naturligvis skal holde særdeles godt øje med, er hvornår støtte er forsvarlig, egnet og tilladt, og hvornår man faktisk har en balance og må sige: Men nu begynder det at få en forstyrrende virkning. Det er netop grunden til, og her taler jeg også lidt ud fra Kommissionens politik, at der meget ofte finder en evaluering sted af valget af områder, og det sker ud fra strenge kriterier, herunder arbejdsløshed og ringe økonomisk struktur.

Formanden
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 6 af Tony Cunningham (H-0388/97):
Om: Rådets fælles aktion af 1. oktober 1996. jf. EU-traktatens artikel J.3 om antipersonelminer
Hvad foretager Rådet for at gennemføre den fælles aktion af 1. oktober 1996?
Hvad agter Rådet at gøre i tilfælde af krænkelser af den fælles aktion? spørgsmål nr. 7 af Wilfried Telkämper (H-0399/97):
Om: Miner
Hvad er Rådets standpunkt med hensyn til forhandlingsrunden i Bruxelles som led i Ottawa-processen?
Er Rådet villig til at tilslutte sig Bruxelles-erklæringen?spørgsmål nr. 8 af Joan Colom i Naval (H-0432/97):
Om: Forbud mod antipersonelminer i EU
Halvtreds lande har deltaget i den såkaldte Ottawa-proces for at undertegne en traktat, som tog sigte på et forbud mod antipersonelminer.
Har Rådet taget nogen form for initiativ med henblik på at tilslutte sig denne proces? Har det truffet eller agter det at træffe foranstaltninger på EU-plan til udstedelse af et forbud mod fremstilling, eksport, import eller handel med antipersonelminer?og spørgsmål nr. 9 af John Iversen (H-0433/97):
Om: Landminer
Efter at den britiske regering har vedtaget at forbyde landminer, hvad gør Rådet så for arbejde for et totalt forbud i Europa?
Hvad gør Rådet derudover for at arbejde hen imod en fælles holdning om et verdensomspændende forbud til Ottawa i december?
Van Dok-Van Weele
Som de ærede medlemmer måske ved, findes der en fælles aktion med hensyn til antipersonelminer, som blev vedtaget af Rådet den 1. oktober 1996. Den består af tre dele, og jeg vil komme ind på alle tre dele.
Den første del tager sigte på totalt at forbyde alle antipersonelminer og aktivt at arbejde på, at der hurtigst muligt indgås en international aftale. Denne aftale skal også føre til, at der ikke blot er tale om at udrydde, men også at forbyde.
Den anden del af strategien er tanken om at udvide Den Europæiske Unions eksisterende midlertidige stop for eksport af antipersonelminer til at omfatte eksport til alle lande.
I den sidste del, og det er også en meget vanskelig del, koncentrerer vi os om at fjerne allerede eksisterende antipersonelminer; vi vil gøre dette i international sammenhæng, og det er der stillet 7 mio ECU til rådighed for. Hensigten er, at de vil blive betalt i slutningen af 1997.
Siden vedtagelsen af den fælles aktion har Den Europæiske Union energisk arbejdet på gennemførelsen deraf, og umiddelbart efter vedtagelsen traf alle medlemsstater på en konference i Ottawa beslutningen, som 50 lande har forpligtet sig til, om at samarbejde med henblik på hurtigst muligt at indgå en bindende international aftale om at forbyde antipersonelminer. Siden har Østrig og Tyskland arrangeret andre konferencer som en del af Ottawaprocessen. Konferencen i Bruxelles, som står på programmet i slutningen af juni, er indtil nu det vigtigste møde i opfølgningen af Ottawa-konferencen. Den Europæiske Union synes derfor, at det er vigtigt at være til stede på konferencen i Bruxelles, som udgør en vigtig milepæl i udviklingen af arbejdet i anledning af erklæringen fra Ottawa-konferencen, som Den Europæiske Union udtrykker stor tilfredshed med.
Parallelt med disse bestræbelser forsøger Den Europæiske Union også at foranledige, at nedrustningskonferencen vedtager et mandat for inden for egne rammer at forhandle om en bindende international aftale, der skal indgås hurtigst muligt, med henblik på at forbyde anvendelse, opbevaring, produktion og spredning af antipersonelminer på verdensplan; så har man en effektiv pakke af foranstaltninger.
Jeg vil lige sige noget om vort eget bidrag til oprydning af miner i international sammenhæng. Med henblik herpå har Unionen for nylig truffet en beslutning om tilkendelse af 3, 5 mio ECU til den fælles aktion som bidrag til De Forenede Nationers frivillige mineoprydningsfond. Dette beløb vil blive anvendt til finansiering af projekter i Angola, Mozambique, Bosnien, Kroatien, Somalia og Tadsjikistan, og den fælles aktion sørger også for tildeling af yderligere 3, 5 mio ECU for at kunne imødekomme anmodningen fra en regional organisation eller myndighederne i et tredjeland.
Det er aftalt, at 2, 07 mio ECU af dette beløb skal anvendes til et regionalt initiativ vedrørende miner i udviklingssamfundet i det sydlige Afrika. Tildelingen af saldoen på 1, 3 mio ECU undersøges i øjeblikket.
Endelig hvad angår medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til gennemførelsen af en fælles aktion, ved de ærede medlemmer, at der i artikel J.3 i traktaten om Den Europæiske Union bl.a. står, at den fælles aktion forpligter medlemsstaterne i deres stillingtagen og handlinger. I artikel J.3 står der endvidere følgende: «Volder iværksættelsen af en fælles aktion alvorlige vanskeligheder for en medlemsstat, skal denne forelægge sagen for Rådet, der skal drøfte den og søge passende løsninger.«

Cunningham
Spørgetiden har nu varet omkring en times tid, og i det tidsrum er fire mennesker blevet dræbt eller lemlæstet af en landmine et eller andet sted i verden. Så utrolig alvorlig er situationen.
Vi taler om minerydning, hvilket er utrolig vigtigt, og jeg glæder mig over det arbejde, der er blevet gennemført fra Den Europæiske Unions side. Men sidste år blev der fjernet 100.000 miner og lagt 2 millioner nye ud. Man behøver ikke at være noget talgeni for at se, at med mindre der indføres et verdensomspændende forbud, bliver problemet aldrig løst. De vigtigste konferencer i Bruxelles og derefter i Ottawa skal snart afholdes. De indebærer fantastiske muligheder for at gøre noget ved dette skrækkelige problem.
Hvad vil Rådet gøre for at sikre, at alle 15 lande i Den Europæiske Union underskriver et verdensomspændende forbud i Ottawa, og hvad vil Rådet gøre for at fremme tanken ikke blot i Europa, men også i resten af verden?

Van Dok-Van Weele
Jeg er glad for, at det ærede medlem faktisk endnu en gang meget tydeligt beskriver, hvor utroligt fortvivlende, dette problem er, og hvilke konsekvenser det har. Det er grunden til, at jeg meget udførligt har givet svar vedrørende alle dele af den strategi, som Den Europæiske Union anvender. Men supplerende vil jeg sige: Den Europæiske Union vil parallelt med bestræbelserne inden for rammerne af Ottawaprocessen fortsat stræbe efter, at nedrustningskonferencen vedtager et forhandlingsmandat til et totalt forbud mod antipersonelminer, og Den Europæiske Union støtter fortsat en snarlig nedsættelse af et ad hoc-udvalg under OC med et forhandlingsmandat, som er foreneligt med Unionens fælles aktion. Unionen er af den opfattelse, at de internationale bestræbelser, som gøres i lyset af Ottawa-erklæringen og inden for nedrustningskonferencen, er komplementære. Unionen vil fortsat søge alle mulige midler til at gøre endnu flere fremskridt med henblik på, at en virkelig effektiv aftale hurtigst muligt indgås.

Telkämper
Jeg har et tillægsspørgsmål vedrørende budgettet med forskellige facetter: Vi ved ifølge oplysninger fra FN, at det vil tage 4.000 år at fjerne minerne alene i Afghanistan. Så er det, vi har af finansielle midler, en dråbe i havet. Forhøjes disse midler af Rådet? De gav Deres tilslutning til et konkret forbud, et totalt, globalt forbud. Hvornår vil EU gå i spidsen, eller er der midler til virksomheder, som stadig har en produktion i gang, for at de straks kan indstille produktionen?
Så har jeg i de seneste dage læst, at Dasa Dornier, et datterselskab under den mineproducerende våbengigant Daimler Benz, sammen med den franske våbensmedje Thomson CSF glæder sig over i disse dage fra EUKommissionen at modtage et tillæg på ikke mindre end 100 mio DM til udforskning af nye militære lokaliseringsog radarsystemer. Argument: egnet til opsporing af miner.
Vi har her vedtaget, at den, der producerer miner, og det gør Daimler Benz, ikke også får yderligere midler til fjernelse af miner. Hvordan kan Rådet forklare dette? Vil det gå aktivt til værks her, for at disse midler ikke sættes over styr til dette?

Van Dok-Van Weele
Jeg synes altid, at det er meget vanskeligt i forbindelse med emner, hvor det gælder så mange personlige lidelser, at komme med svar, som vedrører konventioner. Og alligevel er det den eneste måde, hvorpå der kan gøres en ende på det. Hvorfor er det, som Den Europæiske Union har valgt som strategi, så god en helhed? Jeg tror, det er, fordi man egentlig udelukker en række muligheder. For det første kan man sige: Man skal forbyde antipersonelminerne. Man skal sørge for, at de ikke længere placeres og bruges. Men en udmærket supplerende del, og det er det andet, som jeg sagde, er - og det er kontrollerbart - at man koncentrerer sig om handelen med disse miner. Det betyder, at man ikke blot koncentrerer sig om importen, men frem for alt også om eksporten af den slags produkter.
Der vil faktisk være brug for temmelig store bestræbelser for at fjerne minerne. Hvad det angår, tror jeg, at ikke blot penge, men også teknologi og god organisation er af stor betydning her. Jeg kender ikke den situation, som det ærede medlem skitserede. Jeg ved dog, at det er af utrolig stor betydning, at vi anvender al den ekspertise, som vi har på dette område i Europa og måske også uden for, for hurtigst muligt at rydde op i disse miner og ikke beskæftige os for længe med procedurer på dette område. Vi må virkelig gå i gang med dette.

Colom i Naval
Fru rådsformand, det ville være godt, om Rådet henvendte sig til Kina vedrørende fremstillingen af miner og den internationale handel med disse.
De har frisk og frejdigt sagt, fru rådsformand, at Den Europæiske Union har besluttet at anvende 3 millioner ECU på denne kampagne. Jeg vil kun erindre om Rådets holdning til budgettet for 1997 på dette punkt, og hvem det var, der i Den Europæiske Union og inden for sin budgetmyndighed afsatte disse 3 millioner. Jeg håber, at Rådet, eller i det mindste Deres finansministerkollega vil vise sig mere forstående her i år med henblik på budgettet for 1998.
Jeg vil spørge, om Rådet, da vi nu er ved at reducere de væbnede styrker i Europa, ikke kunne beslutte at udsende ingeniørsoldater med minerydning som speciale som instruktører med henblik på at sætte minerne ud af funktion i mange af disse lande. Det er en af de anmodninger, der konstant fremkommer fra f.eks. Angola, hvor der er mangel på kvalificeret personale til uddannelse af soldater, der kan uskadeliggøre minerne. Kunne Rådet ikke træffe en fælles afgørelse om udsendelse af sådanne instruktører?

Van Dok-Van Weele
Jeg må ærligt bekende, at jeg ikke har særlig megen forstand på detaljerne i systematikken i forbindelse med oprydning af antipersonelminer. Jeg begrænsede mig i mit svar til det, som vi kan gøre ud fra et administrativt synspunkt, nemlig støtte organisationer, som godt kan det ved hjælp af penge og supplerende foranstaltninger. Jeg håber ikke, at De tager mig det ilde op, at jeg ikke kan svare Dem i detaljer her.
For øvrigt hvad angår Deres spørgsmål om Kina, er det naturligvis overordentlig vigtigt, at vi får så mange lande som muligt med i en sådan aftale, ligesom vi har gjort det med de kemiske våben og også på en række andre områder.

Iversen
Jeg vil starte med at sige tak for svaret til den hollandske minister. Jeg er glad for, at man også i Rådet er enig i, at det er utrolig vigtigt, at tingene bliver drøftet på Ottawa-mødet. Jeg vil egentlig gerne i forhold til de ting, der er blevet sagt, spørge: Hvor langt er man nået i Rådet med at få disse ting på plads? Jeg kunne forstå, at De er enig i, at vi skal have dem på plads, så hvor langt er man nået i forhandlingerne i retning af at få synspunkterne koordineret, sådan at man kan nå frem til en fælles holdning på Ottawa-mødet? Er det Deres opfattelse, fru minister, at vi kommer i den situation, at der faktisk bliver en fælles holdning for et forbud på det meget vigtige Ottawa-møde?

Van Dok-Van Weele
Jeg vil sige kort og med stor tilslutning og fornøjelse fra min side: Alle EUmedlemsstater vil være til stede på den kommende konference i Bruxelles, heraf sandsynligvis to medlemsstater, Grækenland og Finland, som observatører. Alle partnere har tilsluttet sig EU's koordinering med hensyn til Ottawaprocessen.

Bertens
Må jeg takke ministeren mange gange for hendes begejstrede svar. Hr. Cunningham og jeg, vi er ordførere, ikke for, men imod antiperson miner i stedet for antipersonelminer. De har med rette talt om Ottawa-initiativet, som i næste uge følges op i Bruxelles og så forhåbentlig ved udgangen af dette år undertegnelsen af en, jeg havde nær sagt begejstret, konvention. Er det Rådets hensigt klart at vise, at i det rigtige teater, hvori det skulle være foregået, De Forenede Nationers antinukleare konference, at Indien og De Forenede Stater stadig stikker til hinanden dér med hensyn til kernevåben? Jeg håber ikke, at det snart vil være den flaskehals, hvorved Ottawa-konventionen ved udgangen af dette år vil blive torpederet.

Van Dok-Van Weele
Jeg vil være kortfattet med hensyn til fortolkningen. Jeg er fuldstændig enig i det ærede medlems konklusion. Jeg håber det heller ikke.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Arthur Newens (H-0392/97):
Om: EU's markedsordning for bananer
Rådet bedes redegøre for den fremtidige fælles markedsordning for bananer på baggrund af den seneste udvikling.

Van Dok-Van Weele
Som hr. Newens ved, har WTO-panelet for nylig truffet en for Fællesskabet negativ afgørelse i striden om den europæiske politik vedrørende importen af bananer eller den fælles markedsordning for bananer.
I overensstemmelse med de gældende procedurer har Fællesskabet fra den dag, hvor panelets rapport udsendes til alle WTO-medlemmer, tres dage til at indtage en holdning.
De ved, at det nu først og fremmest er op til Kommissionen at undersøge, hvordan man skal reagere på panelets rapport, og navnlig besvare spørgsmålet, om det er ønskeligt at appellere afgørelsen. Kommissionen har allerede bebudet, at den faktisk agter at appellere WTO-panelets konklusioner. Så snart der inden for WTO er truffet en definitiv beslutning - for en ordens skyld siger jeg, at det altså endnu ikke virkeligt er sket - vil Rådet uden tvivl føre en debat ifølge passende procedurer om de konsekvenser, som skal drages af denne definitive beslutning. Her drejer det sig selvfølgelig om hovedelementerne i politikken vedrørende importen af bananer, der er fastlagt i den fælles markedsordning, idet der tages hensyn til specifikke forpligtelser i Den Europæiske Union over for de lande, som har undertegnet Lomé-konventionen, og på den anden side selvfølgelig over for medlemsstaterne af WTO.
Lad det i den forbindelse være sagt, at Kommissionen allerede tidligere har forelagt to forslag for Rådet. For det første et forslag af 8. marts 1996 om ændring af den fælles markedsordning i banansektoren. For det andet et forslag af 6. april 1995, som bl.a. giver de bananproducerende AVS-lande mulighed for at foretage midlertidige overførsler af bananer af både den traditionelle og den ikke-traditionelle kategori mellem AVS-lande fra samme geografiske område. Det betyder - og nu henvender jeg mig frem for alt til dem, som ikke ved så meget om dette sprog - at man har lov at flytte rundt med kvoten. Drøftelsen af disse forslag i Rådets instanser er stadig i gang, navnlig i afventning af resultaterne af WTO-proceduren.

Newens
Samtidig med, at jeg takker den fungerende rådsformand for hendes svar og udtrykker min stærkest mulige støtte til beslutningen om at appellere WTO-afgørelsen om bananer, på grund af dens mulige ødelæggende virkninger for de skrøbelige økonomier i Vestindien og andre lande, hvis indtjening af fremmed valuta i nogle tilfælde for 50 % vedkommende er baseret på bananer, vil jeg spørge, om den fungerende rådsformand vil gøre alt, hvad der står i hendes magt, for at sikre, at vi kæmper til sidste blodsdråbe for denne sag? Er det ikke korrekt, at hvis WTO's afgørelse blev gennemført, ville de største vindere være de amerikanske multinationale virksomheder, som allerede kontrollerer mere end 90 % af bananhandelen på verdensplan, og er det derfor ikke vores pligt, hvis vi ønsker at bekæmpe fattigdommen i verden, at stå meget fast på den aftale, vi har indgået med de bananproducerende lande?

Van Dok-Van Weele
For det første vil Europa naturligvis gøre det, som er nødvendigt for at forsvare sin politik, når der er tale om en klage, en meningsforskel og en derpå følgende strid med WTO-panelet. Når De siger fortsætte til det yderste, så vil jeg da fremsætte en kommentar til den afvejning af interesser, som foretages i et WTO-panel. Vi har indført WTO-panelet for nu netop i situationer, hvor der er tale om forskellige interesser, og her taler jeg ikke kun om de store landes interesser, men frem for alt om de små landes interesser - Honduras, Guatemala, Mexico og Ecuador i dette tilfælde - for at give disse et godt middel til at kunne gribe ind, f.eks. også over for de store lande, ved en markedsforstyrrelse, som rammer dem. Hvad det angår, tillægger jeg det overordentlig stor betydning, at vi nu har et sådant WTO-panel. Men det vil ikke sige, at man, fordi man er så tilfreds med panelets eksistens, ikke må bruge det til også at forsvare sin egen sag. Det er omtrent den holdning, på grundlag af hvilken jeg forestiller mig, at vi vil håndtere denne sag.

Medina Ortega
Fru rådsformand, jeg har påhørt Deres indlæg og hørt Dem tale om AVS-landene - landene i Afrika, Vestindien og Stillehavet - men derimod har jeg hverken i Deres eller hr. Newens' indlæg hørt tale om bananproduktionen i Fællesskabet, der er meget stor, nemlig 720.000 tons, og avles på de Kanariske Øer, Madeira, Kreta m.v.
Og jeg siger dette, fordi bananens forsvinden for disse områder, som kun har meget få forsvarsmidler, ville være noget, der mindede om malkekøernes forsvinden i Holland. Jeg tror ikke, at hollænderne ville synes om, at malkekøerne forsvandt, og ej heller at man i disse områder ville synes om, at bananen forsvandt. Jeg siger det, fordi det er af stor økonomisk og social betydning.
For det andet ved rådsformanden, at systemet for fredelige løsninger af konflikter i Verdenshandelsorganisationen ikke er en domstol i streng forstand, men at proceduren for konfliktløsning er bundet til visse handelsforhandlinger, og jeg håber, at Rådet tager dette forhandlings- eller kompensationsaspekt i betragtning, når problemet skal løses.

Van Dok-Van Weele
Jeg undskylder, at jeg faktisk glemte de indlysende involverede i Europa, og det selv om jeg for ganske nylig var i Spanien for at tale meget udførligt med min kollega om denne sag. Jeg tror, at vi taler om to ting. Det er WTO-panelets status og overholdelse af afgørelser fra WTO, når det gælder markedsforstyrrelser, og den holdning, som vi indtager i Den Europæiske Union, hvor der således endnu skal træffes en endelig beslutning, for at kunne forsvare vore egne interesser ved hjælp af dette WTO-panel. Jeg synes således ikke, at det er så klogt at sige: Værdien af et sådant WTO-panel tager vi op til diskussion. Det er ikke min mening. Min mening er, at man ved at bruge så godt et instrument skal forsvare sine interesser så godt som muligt. For øvrigt vil det ikke blot spille en rolle i forbindelse med bananerne, men det vil i stigende grad også spille en rolle i verden for alle mulige produkter, som i øjeblikket endnu beskyttes i lyset af de aftaler, som er indgået i Marrakech om nedskæringen af subsidier, kvoter og andre begrænsninger, og de nært forestående nye forhandlinger om mulige nye toldnedsættelser på alle mulige områder. Vi må således være klar over, at der netop på grund af Verdenshandelsorganisationen vil finde forskydninger sted inden for verdenshandelen, idet der til gengæld opstår andre muligheder på samme marked. Specifikt med henblik på denne situation giver jeg Dem endnu en gang det formelle svar: Vi har mulighed for at appellere, det undersøges i øjeblikket; vi forsvarer vor interesse i WTO-panelet, men WTO-panelet er et værdifuldt institut, også for denne sag, ikke blot i hænderne på de mennesker, som faktisk nu anklager os, men også i hænderne på Den Europæiske Union selv.

Kinnock
Jeg er lidt forundret over svaret vedrørende klagerne og appellen fra Kommissionens juridiske tjeneste, for jeg har netop hørt et interview på BBC World Service, hvori det hed, at appellen er blevet indgivet i dag. Enten tager BBC fejl, eller også er Rådets informationskilder noget begrænsede i dette tilfælde. Jeg er meget interesseret i det, De fortæller. Jeg vil gerne vide, om De mener, at dette er holdningen hos et flertal i Rådet - herunder holdningen hos Deres eget land - Nederlandene - at vi bør videreføre en bananordning og fortsat yde støtte til bananordningen.
Jeg vil også gerne spørge Dem, om De finder det i orden, at et land, der ikke er i direkte berøring med bananindustrien, skal appellere på denne måde og opnå en afgørelse af den art, som USA har opnået efter at have indgivet deres klager.
Endelig vil jeg gerne spørge Dem, om De mener, at det vil være hensigtsmæssigt, nu hvor appellen tilsyneladende er indgivet, at AVS-landene også indgiver en appel, og at Den Europæiske Union stiller finansiering, ressourcer og støtte til rådighed for dem, for at deres appel kan blive så effektiv som muligt.

Van Dok-Van Weele
Jeg har i mit svar nævnt, at Kommissionen allerede har bebudet, at den faktisk agter at appellere. Jeg kan forestille mig, at der deraf drages den konklusion, at det således er en beslutning. Jeg har endnu ikke nogen anden beretning end denne. Men jeg synes allerede, at det går temmelig vidt. Jeg tror altså ikke, at der er så stor forskel på det, som fru Kinnock konkluderer med hensyn til beslutningen og det, som jeg har analyseret.
Så er der selve beslutningen. I øjeblikket - jeg har allerede sagt det - er hele afviklingen af klageproceduren en sag for Kommissionen. Det vil ikke sige, at der på et tidspunkt ikke er nogen beslutninger, der skal tages, eller forslag, der skal drøftes via Rådet. De spørger om medlemsstaten Nederlandenes holdning. Tillad mig, at jeg ikke kommer ind herpå, for jeg står ikke her som repræsentant for mit eget land. Jeg forsøger her at bringe Europas interesser frem i rampelyset, og det gør jeg ud fra en vis neutralitet.
Den måde, hvorpå en klage fremsættes, og den måde, hvorpå et andet land kan fremsætte en klage igen, er der omhyggeligt truffet bestemmelser om inden for Verdenshandelsorganisationen, og den vil således være med til at bestemme, i hvilket omfang der kommer en ny afgørelse i dette spørgsmål. Noget andet er, når De taler om midler, kompensation og lignende. Det er selvfølgelig et spørgsmål, som vi særskilt skal se på inden for Den Europæiske Union. Det er ikke noget, som i øjeblikket udgør en del af WTO-panelets undersøgelsesprocedure.

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af Felipe Camisón Asensio (H-0393/97):
Om: Aftale om »luftrummets frihed« for lufttrafikken mellem EU og USA
Kan Rådet i betragtning af det arbejde, som transportministrene på det seneste har lagt for dagen, gøre rede for mulighederne for i nær fremtid at nå frem til en aftale om »luftrummets frihed« for den kommercielle lufttrafik mellem EU og USA?

Van Dok-Van Weele
Hr. Camisón Asensios spørgsmål drejer sig om forhandlingerne om en aftale om »luftrummets frihed« mellem Den Europæiske Union og USA. Dertil vil jeg svare følgende. Den 17. juni 1996 vedtog Rådet forhandlingsretningslinjer, idet Kommissionen bemyndiges til på EF's vegne at indlede forhandlinger med De Forenede Stater om lufttransport. En grundlæggende tanke i den forbindelse er planen om en fælles lufttransportzone mellem Det Europæiske Fællesskab og De Forenede Stater, og denne aftale skal så i sidste instans træde i stedet for det nuværende system med bilaterale forbindelser mellem de enkelte EU-lande og USA. Siden 1995 har De Forenede Stater optaget kontakt med forskellige medlemsstater med henblik på at indgå såkaldte aftaler om »luftrummets frihed«, og nogle medlemsstater har faktisk indgået en sådan aftale med De Forenede Stater, og andre fører stadig forhandlinger.
Fællesskabets nye strategi indebærer imidlertid, at der finder strukturerede forhandlinger sted med USA, som til sin tid skal munde ud i en aftale om indførelse af en fælles lufttransportzone. Jeg vil for øvrigt gøre Dem opmærksom på, at disse forhandlinger forløber i forskellige faser. I første fase skulle man sammen med De Forenede Stater undersøge, om det er muligt at skabe en helhed af forskrifter, som skulle anvendes for Fællesskabets luftfartsselskaber og De Forenede Stater, således at disse kunne konkurrere på samme lovgivningsbetingelser, de såkaldte soft rights . Hvis dette skulle give væsentlige resultater, så skulle der i anden fase forhandles om den fælles ordning for lufttransportzoner som helhed, og det kalder vi trafikrettigheder eller såkaldte hard rights . Inden for de rammer, som jeg netop har skitseret, har Fællesskabet, i dette tilfælde Kommissionen, og USA den 30. og 31. oktober sidste år i Washington og den 3. april i år ført indledende drøftelser i Bruxelles. Under Rådets (trafik) samling den 17. juni vil Kommissionen aflægge beretning om resultaterne af de hidtil førte drøftelser.

Camisón Asensio
Fru rådsformand, efter at have hørt Deres svar må vi sige, at man i denne sag går for langt ud ad sidespor under forhandlingerne. Man behandler sekundære sider af sagen og er ved at tilsidesætte det virkelige formål, der må bestå i at skabe traffikrettigheder ved en gang for alle at åbne adgang til hinandens markeder til gavn for borgerne og gensidig fordel.
Endnu en gang viser det sig her bydende nødvendigt at nå til enighed her i vort europæiske fællesskab - således som De har skitseret, og som jeg opfordrer Dem til at stræbe efter. For det er klart, at hvis de 15 medlemsstater forener deres anstrengelser, vil den aftale, man søger at opnå, blive bedre og skabe en fuldstændig ligevægt mellem USA og Den Europæiske Union, uden at nogen vinder eller taber herved.
Her er endnu en stor lejlighed for de europæiske institutioner - og først og fremmest Rådet - til at vise foretagsomhed og effektivitet. For denne aftale, som det haster med, kommer til at haste endnu mere efter udsigten til den mulige fusion, som synes forestående, af American Airlines og British Airways, en koncern, som Iberia synes at ville slutte sig til, en beslutning, som i betragtning af de foreliggende kendsgerninger er fuldstændig rimelig og forståelig. Kan De give os nærmere oplysninger om dette påtrængende spørgsmål?

Van Dok-Van Weele
For det første: Det kræver en vis handlekraft at opnå et godt resultat på grundlag af en situation, hvor begge parter vinder. Jeg har sagt til Dem, at betydningen af disse to faser i første instans er at sørge for, at der er lige konkurrencemuligheder, det er disse såkaldte soft rights , og dernæst først at se på en meget mere vidtgående ordning, hvorved man faktisk når frem til en sådan aftale om »luftrummets frihed«. Men der gør sig temmelig mange ting gældende - og det har De med rette gjort opmærksom på. En af disse ting er faktisk hele spørgsmålet om fusion af luftfartsselskaber. Det er nu netop en af de sager, som udmærket passer ind under f.eks. det første punkt, når det drejer sig om lige konkurrencemuligheder. Det er således også et aspekt, som bestemt vil blive taget op i den første del.
Nu vi taler om handlekraft: Den 17. juni 1996 vedtog vi direktiverne om forhandling, og jeg sagde netop, at vi allerede i Rådet (transport) den 17. juni aflægger beretning om de første resultater.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 12, 13 og 14.
Spørgsmål nr. 15 af Sören Wibe (H-0406/97):
Om: Opfølgning af det kommende valg i Albanien
Ved det sidst parlamentsvalg i Albanien i maj 1996 forekom der organiseret valgsvindel, som klart begunstigede det regerende Demokratiske Parti. Internationale valgobservatører protesterede, men nogen diplomatisk opfølgning fra andre europæiske landes side over for regeringen i Albanien blev der ikke tale om. Resultatet har nu vist sig - en autoritær regering, der ikke nærede nogen betænkeligheder ved fortsat at tilrane sig magt, og som ligeledes var systematisk involveret i korruption og rendyrket bedrageri i landet. Følgen heraf var væbnet oprør. Der foregår nu forhandlinger mellem de politiske partier og oprørerne. Der er dog uenighed om valgsystemet, og tidsplanen for afvæbningen af oprørerne har ikke kunnet overholdes. Præsident Berishas fremtidige mandat fremkalder også stærke reaktioner.
Er dette noget, der kan gentage sig? Vil EU-medlemsstaterne reagere og kræve afholdelse af nyt valg, såfremt der under det kommende parlamentsvalg i juni forekommer uregelmæssigheder? Hvor højt vil tolerancetærsklen for fremtiden ligge for valgfusk i Albanien?

Van Dok-Van Weele
Hr. Wibes spørgsmål vil jeg besvare som følger. Rådet har flere gange gjort opmærksom på, at det tillægger det stor betydning, at der vil blive afholdt frie og ærlige valg i Albanien. For nylig udviste Rådet (almindelige anliggender) i juni tilfredshed med Albaniens beslutning om at afholde valg den 29. juni og appellerede til alle partier om fuldt ud at deltage i dette valg og respektere valgresultatet. Samtidig understregede Rådet, at ansvaret for landets fremtid selvfølgelig i første instans ligger hos det albanske folk. Ikke desto mindre er det, som vi nu skal gøre, at støtte den nationale samlingsregering ved forberedelsen af nogenlunde frie og ærlige valg, hvori om muligt alle parter deltager på den aftalte dato. Den Europæiske Union støtter fuldt ud OSCE's bestræbelser på dette område og ikke mindst inden for rammerne af den fælles holdning, som Rådet vedtog den 2. juni på grundlag af artikel J.2 i traktaten om Den Europæiske Union. Deri opfordrede Rådet det internationale samfund til at støtte valgprocessen navnlig ved at stille det nødvendige antal observatører til rådighed.
Den Europæiske Union fremhævede også sin støtte til den multilaterale beskyttelsesmagt, som inden for dens mandat vil sørge for, at valget forløber sikkert. Hvis valgprocessen skulle komme i fare på grund af intern albansk magtpolitik, så skal Den Europæiske Union og det internationale samfund uden tvivl revidere deres holdning til Albanien.

Wibe
Jeg vil gerne over for Rådet understrege vigtigheden af at holde en meget høj profil i dette spørgsmål. For nøjagtig ét år siden, umiddelbart efter at der var blevet afholdt valg i Albanien, stillede jeg det daværende italienske formandskab samme spørgsmål. Da der var klare tegn på valgsvindel, spurgte jeg, om EU ikke burde indføre en eller anden form for sanktioner. Jeg fik det svar, at »det formentlig ikke var nødvendigt, idet Albanien, når alt kom til alt, var på vej mod en demokratisk styreform« osv.
Vi har nu set resultatet. Der udbrød næsten borgerkrig i landet. Allerede nu har der været visse tegn på, at man er begyndt at småsnyde lidt. Jeg tror f.eks., at den »bilulykke«, som præsident Berisha påstås at have været ude for, blev iscenesat af hans egne folk for at henlede opmærksomheden på hans person.
Jeg ønsker blot at spørge Rådet: Kan De garantere, at EU nu ved blot det mindste tegn på valgsvindel straks iværksætter sanktioner?

Van Dok-Van Weele
Jeg tror, at hr. Wibe advarer os mod en for stor optimisme og en nem optimisme, når det drejer sig om processen. På den anden side er det naturligvis udmærket, at der er valg, og at der på denne måde i hvert fald igen er en balance, på grundlag af hvilken man kan opbygge noget. Jeg har derfor i mit svar forsigtigt udtalt mig positivt ved i den sidste sætning - jeg havde nær sagt sikkerhedsnettet for min pessimisme - at sige, hvad De i hvert fald gør os opmærksom på som noget, som vi stadig må regne med. Jeg vil gerne foreløbig lade det blive ved de saglige svar, som jeg har givet med hensyn til den støtte, som godt kan gives.

Posselt
Hr. formand, det skriftlige spørgsmål er efter min opfattelse ikke noget spørgsmål, men derimod en rædselshistorie. Men jeg vil gerne helt klart spørge Rådet om følgende. For det første: Mener det ikke også, at en stabilisering i Albanien kræver en ligevægt mellem den genvalgte præsident Berisha og den hidtidige opposition, som jo nu indgår i regeringskoalitionen, hvilket jeg glæder mig meget over?
For det andet: Hvordan vil man gennemføre valg, når man ikke afvæbner disse bander, som findes i syd? For det tredje: Hvordan kan man dér genetablere de demokratiske lokale myndigheder? Der er fare for, at massive økonomiske interesser, som står bag disse bander, ganske enkelt fra gaden overtager magten. Derfor er det jo vigtigt at genetablere de demokratiske lokale myndigheder.

Van Dok-Van Weele
Man kunne læse det som et spørgsmål, men hvad De i virkeligheden skitserer, er den bekymring, som De har med hensyn til, om hele valgprocessen og alt i forbindelse dermed forløber korrekt. Jeg gentager, at jeg også vil give udtryk for denne bekymring, men hvad jeg har gjort, er at anføre, hvordan man ud fra Den Europæiske Unions stilling i forhold til også andre instanser kan nå frem til en række betingelser, en række forudsætninger, hvorunder det i hvert fald kan forløbe så godt som muligt, idet jeg i den forbindelse tilkendegiver, at der ligger et temmelig stort ansvar også i denne henseende hos det albanske folk selv. Altså jeg gentager, at hvad De gør opmærksom på, lægger jeg mig gerne på sinde, men jeg ville alligevel forsøge at begynde med den kurs, som jeg netop har skitseret.

Formanden
Da spørgetiden til Rådet nu er udløbet, vil spørgsmålene nr. 16 til 31 blive besvaret skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00.)

Forbindelserne mellem Kina og Europa
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0198/97) af McMillan-Scott for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen om en langsigtet politik for forbindelserne mellem Kina og Europa (KOM(95)0279 - C4-0288/95).

McMillan-Scott
Hr. formand, i aften skal vi behandle et dokument, som Kommissionen har udarbejdet - en meddelelse om forbindelserne mellem EU og Kina på lang sigt.
Europa-Parlamentet har udvist stor interesse for Kina og har i en årrække vedtaget mange beslutninger, hvoraf næsten alle er yderst kritiske over for Kina i mange henseender. Mens vi har forberedt denne betænkning, har vi forsøgt at etablere en måde at arbejde med Kina på og navnlig med Den Kinesiske Folkekongres på baggrund af den hastigt ekspanderende handel med Folkerepublikken, hvor alle medlemsstater deltager aktivt i den økonomiske udvikling, der har fundet sted i Kina siden 1978. Men vi er også opmærksomme på, at Kina fortsat er en etpartistat - i nogle henseender et tyrannisk styre - som med rette er blevet kritiseret både her og andre steder for problemerne med menneskerettighederne.
Men det emne, vi har valgt til denne betænkning, er ikke blot »business as usual«, men også »politics as usual«, idet vi forsøger at understrege, at mens vi glæder os over den handelsmæssige udvikling, søger vi samtidig at etablere en eller anden form for politisk dialog med den kinesiske politiske elite. Så for første gang gav vi delegationen fra Folkekongressen, som besøgte Bruxelles i april, mulighed for en grundig drøftelse af udkastet til betænkning. Jeg var meget tilfreds med, at de kunne gøre det - vi sendte dem en foreløbig udgave, og de gennemgik den grundigt og havde naturligvis yderst kritiske bemærkninger til visse aspekter. Det er vigtigt at forsøge at inddrage kineserne i en eller anden form for dialog, så derfor anvendte vi Maastricht-kriterierne som grundlag for betænkningen, nemlig demokrati og retsstaten, menneskerettigheder og de grundlæggende friheder, og vi håber, at alle disse kriterier med tiden vil finde vej ind i det kinesiske samfund.
Kommissionen arbejder for at fremme demokrati i Kina gennem programmet for landsbydemokrati. Kommissionen er ligesom medlemsstaterne involveret i fremme af retsstaten, uden hvilken menneskerettighederne ikke kan fungere i noget land.
De grundlæggende friheder - det mest basale aspekt af det politiske liv - findes stadig ikke i områder som Tibet, og det er også et spørgsmål, som behandles detaljeret i betænkningen.
Vi ønsker også en større grad af samarbejde med Kina. For eksempel et topmøde mellem EU og Kina, hvorved forbindelserne ville komme op på et højere plan, og ikke blot gennem ASEM-processen. Vi kunne tænke os en ny handels- og samarbejdsaftale som erstatning for aftalen fra 1985, som så skal indeholde standardklausulen om menneskerettigheder. Vi ønsker at udvide Den Europæiske Unions programmer i Kina. I øjeblikket er de ikke særlig omfattende, hverken i økonomisk eller praktisk henseende, og de bør i højere grad stå i forhold til Kinas størrelse og landets muligheder i verdensøkonomien og ligeledes i verdenspolitikken. Vi ønsker, at der åbnes et kontor i Kina for de europæiske koncerner, der ønsker at udnytte de handelsmæssige muligheder.
Men frem for alt har jeg i betænkningen forsøgt at give udtryk for, at der findes en stor mangel i Kina, og den består i, at det såkaldte indenlandske marked ikke fungerer - og aldrig har gjort det. Kommissionen har meget at tilbyde kineserne med hensyn til de erfaringer, vi har gjort os i Europa med opbygningen af det indre marked og omvendelsen af økonomierne i det tidligere Sovjetunionen til markedsøkonomier.
Vi kigger på vores erfaringer med FUSP: for eksempel Den Europæiske Unions fejlslagne indsats i Genève i april. Vi ser på genoptagelsen af trojkaforhandlingerne med Kina om menneskerettigheder. Vi ønsker, at disse udbygges med en halvårlig beretning, ikke kun om menneskerettigheder, men også om de økonomiske aspekter af vores forbindelser, navnlig med henblik på at undersøge Kinas holdning til medlemskab af WTO og OECD.
Alle disse aspekter behandles i betænkningen. Vi taler naturligvis også om Hong Kongs tilbagevenden til kinesisk overherredømme. Vi giver helt specifikt udtryk for, at vi nægter at anerkende Det Provisoriske Lovgivende Råds legitimitet, og vi ser frem til, at Kina opfylder de løfter, det har afgivet både til os og til det internationale samfund med hensyn til de civile og politiske rettigheder i Hong Kong.
Jeg er taknemmelig for al den hjælp, jeg har fået fra akademikere, erhvervsfolk, kolleger i Europa-Parlamentet, Kommissionen og Parlamentets personale ved udarbejdelsen af denne betænkning.

Colajanni
Hr. formand, mens vi forhandler her i Parlamentet, forhandler man også i Den Amerikanske Kongres. Jeg vil understrege det symbolske i dette sammenfald af begivenheder. Måske har vort Parlaments Formandskonference ikke helt forstået betydningen af denne strategiske ajourføring af forbindelserne mellem Unionen og Kina, som måske er det vigtigste politiske og økonomiske emne i verdens udvikling og stabilitet i dette øjeblik. Formandskonferencen har ikke forstået dette, fordi den lader os afholde en forhandling, lad os udtrykke det sådan, under disse forhold, mens det derimod synes, at der for Den Amerikanske Kongres er tale om et emne, der tiltrækker massernes opmærksomhed.
Dette vil sige, at vi endnu har en lang vej at gå for at skabe bevidsthed i vore partier, såvel her i EuropaParlamentet som i Den Europæiske Union om den store betydning af effektivt at skabe en langvarig forbindelse med Kina på en måde, der tjener freden, stabiliteten, samarbejdet og udviklingen. Med denne betænkning har Parlamentet i dag lejlighed til at begynde at angive vejen for en sammenhængende, global, samlet og langvarig politik, og ikke blot en tilfældig politik gennem ofte rigtige former for afstandtagen, som imidlertid ikke tager hensyn til den samlede problematik vedrørende forbindelsen med så stort et land.
Kina er nødvendigt for freden, stabiliteten og den økonomiske vækst. Den rigtige linje er ikke at isolere Kina, en holdning, det i øvrigt ville være praktisk talt umuligt at gennemføre på grund af landets størrelse og nuværende internationale forbindelser. Den rigtige linje er at føre en dialog og loyalt og klart samarbejde med dette land og få det til gradvis at indse fordelene for dets udvikling, vækst og velfærd ved at samarbejde og fordelene ved med henblik på opnåelse af alt dette at overholde de internationale regler, der figurerer i aftaler og traktater vedrørende menneskerettighederne og løsningen af nogle af de endnu store problemer, der endnu står tilbage, som f.eks. Hong Kong, Tibet og Taiwan.
Den eneste vej er at engagere sig i forholdet til Kina. Jeg ser, at fru Albright i Den Amerikanske Kongres har støttet denne opfattelse, som vi deler, og ligeledes nævnt fire områder - på grund af tidnød skal jeg ikke opregne dem alle - på hvilke Kina på en vis måde er ved at komme positivt og konstruktivt ind i problemerne i den internationale politik. Et første vigtigt område er, at landet har bidraget til vedtagelsen af traktaten om forbud mod kernevåbenforsøg, hvilket er meget vigtigt, et andet punkt vedrører hjælpen til at forsøge at kontrollere ustabiliteten på Den Koreanske Halvø, støtten til fredsbevarende operationer i Cambodja og andre steder, en påbegyndelse af effektiv kontrol med eksporten af vigtige eller farlige former for teknologi og de positive drøftelser, siger amerikanerne, vedrørende Kinas optagelse i Verdenshandelsorganisationen. Og jeg kunne blive ved.
Naturligvis har vi for os stadig spørgsmålet vedrørende menneskerettighederne. Jeg vil finde det rigtigt at fastlægge en klar, åben og loyal politik over for Kina, hvori der bebudes og opretholdes en vilje til samarbejde. Denne skal følges op af handlinger, og man skal ikke fortie forskellene eller problemerne, fordi jeg mener, at en uddybelse af forbindelserne og en udvikling af det økonomiske samarbejde vil bidrage til at ændre opfattelsen, også hos den styrende klasse i Kina, og føre til politiske ændringer, som allerede delvis er i gang.
Jeg finder derfor, at denne betænkning er af stor betydning. Den angiver vel ikke udtømmende de bestræbelser, vi netop er begyndt at udfolde som parlament for at fastlægge en rigtig politik, men den danner et godt udgangspunkt.

Lenz
Hr. formand, Heine sagde engang om Tyskland: «Tænker jeg på« - jeg vil gerne ændre det - «Kina om natten, berøves jeg min søvn«. Det gælder her i dobbelt forstand. Vi berøves alle vor aften med et så vigtigt spørgsmål. Men det vigtige spørgsmål selv giver os også mange bekymringer. Og blandt de spørgsmål på det udenrigs- og udenrigshandelspolitiske område, som virkelig fremkalder mange diskussioner i EuropaParlamentet, hører også spørgsmål i forbindelse med Kina, med Kinas rolle i verden og frem for alt også i forbindelse med de regioner, som i politisk og/eller kulturel henseende er forbundet med landet.
Hr. McMillan-Scott har forelagt os en omfattende betænkning, som behandler mange aspekter. Jeg vil her begrænse mig til menneskerettighedsaspektet, som jo også er det, der er mest kritisk for os.
Den Europæiske Unions holdning bliver i den forbindelse en prøvesag ikke kun for en fælles politik over for Kina, men også for dens holdning under fremtidige forhandlinger med andre lande. Mange lande reagerer kritisk, når menneskerettighedsspørgsmålet tages op over for dem. De vil opfatte vor holdning til Kina som en målestok. I McMillan-Scott-betænkningen er der på menneskerettighedsområdet opstillet krav, som tydeliggør vore principper. Vi bør netop på dette følsomme område ikke indvikle os i selvmodsigelser og dermed svække vore krav til andre lande. Økonomiske forbindelser er også politiske forbindelser. Den, der retter sine forhåbninger mod, at de bidrager til demokratiseringen af et land, støtter netop denne tese, men til demokrati hører nu engang menneskerettighederne.
Gode forbindelser med Kina er noget, som vi ønsker, frem for alt også en åbning over for menneskene i Kina. Der kræves noget fra Kinas side. Overgivelsen af Hongkong vil vise, i hvilket omfang det overholder sine forpligtelser på grundlag af overgivelsesaftalen, og dermed angive retningslinjer for det internationale samarbejde. Der er ingen, der tvivler på, at omstruktureringen af et kæmperige til en moderne stat medfører mange problemer, og ligeledes en stat med mange nationaliteter. Men Kinas regering bør have mod til at gå foran også på området retsstat, menneskerettigheder og demokrati. Dets årtusinder gamle kultur kan give det kræfterne. Dette gælder også for dets holdning over for Tibet og respekten for en ligeledes meget gammel kultur. Dette gælder også for en fredelig regulering af dets forhold til Taiwan, og her bør handel virkelig også efterfølges af forandring.

Caccavale
Hr. formand, jeg har sat stor pris på hr. McMillan-Scotts betænkning, men også jeg finder, som hr. Colajanni sagde, at Europa-Parlamentet giver udtryk for mangel på seriøsitet ved at drøfte et så vigtigt emne i en halvtom sal, samtidig med at fodboldkampene og så meget andet begynder.
Jeg er enig med hr. McMillan-Scott i, at man bør nå frem til en rammeaftale for økonomisk og handelsmæssigt samarbejde, fordi også jeg er overbevist om, at menneskerettighederne lettere bliver forstået og beskyttet i et samfund, der er åbent for fri handel og frie investeringer og fri bevægelighed for personer og tanker. Jeg finder imidlertid at emnets - menneskerettighedernes - store betydning ikke må undervurderes i forhold til det, der sker i øjeblikket, og som sker hver dag. Ulovlige former for praksis og systematiske krænkelser af menneskerettighederne og brug af dødsstraf i stor målestok, også for mindre forbrydelser. Mange mennesker indespærres, alene fordi de fredeligt har givet udtryk for deres egne politiske eller religiøse tanker. Kort sagt, alt dette kan vi ikke tie om, idet vi i modsat fald ville gøre os selv uret, ligesom vi ej heller kan tie om, at vi i Hong Kong ser et konkret bevis for den kinesiske regerings gode hensigter. Vi kan i det hele taget ikke slække på vor agtpågivenhed over for opretholdelsen af de gældende bestemmelser om ytrings-, presse-, forenings- og forsamlingsfriheden. Det er herpå, at det seriøse i en mulig fremtidig rammeaftale med Kina skal bygge.

Väyrynen
Hr. formand, Den Liberale Gruppe er generelt tilfreds med hr. McMillan-Scotts betænkning. Vi lykønsker ham med, at der i betænkningens lægges betydelig vægt på forbindelserne mellem EU og Kina, og at de behandles ud fra mange synsvinkler. Det er også godt efter vores mening, at menneskerettighedsspørgsmålene indtager en central rolle i betænkningen. I denne sammenhæng vil jeg fremhæve, at vi skal være konsekvente i disse spørgsmål. Det, som vi forlanger af Kina, bør vi også forlange af andre.
På vegne af Den Liberale Gruppe har jeg til denne betænkning indgivet to ændringsforslag, der vedrører miljøet. I udvalget godkendtes efter afstemninger på forslag af De Grønne punktet i den indledende del, dvs. recital , hvor det påpeges, at de vestlige lande og også Europa skal nedbringe anvendelsen af naturressourcer og forureningen. Det er efter min mening vigtigt, at menneskerettighedsspørgsmålene fremhæves i betænkningens nummererede punkter, dvs. i den operationelle del. Dette er formålet med mit første ændringsforslag. Punktets indhold er det samme som i punktet i den indledende del, der allerede er blevet godkendt. Herudover foreslår jeg en ny udformning af punkt 9. Mit forslag til ordlyd stiller EU og Kina i en mere ligeværdig position og er mere diplomatisk end den oprindelige version. Jeg håber, at mine ændringsforslag får bred støtte blandt Parlamentets medlemmer.

Moreau
Hr. formand, i første afsnit i betænkningen om en langsigtet politik for forbindelserne mellem Kina og Europa anføres det med rette, at disse forbindelser bør være baseret på et samarbejdsforhold frem for på et konfrontationsforhold.
Desværre går betænkningen som helhed i modsat retning af dette mål, idet den groft blander sig i Kinas indenrigsog udenrigspolitik. Udgangspunktet for ethvert samarbejde er at betragte samarbejdspartneren som en suveræn nation. Det gør betænkningen ikke, når den af Kina kræver samfundsmæssige valg, der kun vedrører Kina, navnlig i spørgsmålet om landets territoriale integritet.
Uden at give køb på den opfattelse af menneskerettighederne, som Europa-Parlamentet har, ville det have været muligt og efter min mening langt mere hensigtsmæssigt at behandle dette spørgsmål på en måde, der bidrager til en positiv udvikling i Kina på dette område, frem for at fremsætte krav, som i øvrigt ikke altid overholdes af medlemsstaterne eller af Den Europæiske Unions allierede.
Et historisk skridt er taget med Hong Kongs tilbagevenden til Kina på grundlag af en positiv forhandlingsløsning på dette ømtålelige stridsspørgsmål, men denne konfliktfri overdragelse, der desværre er så sjælden nu om dage, nævnes ikke med et ord i betænkningen.
Endelig udgør Kommissionens påståede pres for at få Taiwan optaget i de internationale organisationer og planerne om at åbne et informationskontor i Taipei snarere en provokation og uansvarlighed end normale afbalancerede forbindelser med Kina.
Alt dette er ikke fornuftigt og svarer på ingen måde til en vilje til forbindelser baseret på samarbejde og gensidig respekt, der alene kan være fordelagtige på såvel det økonomiske og det sociale område som på menneskerettighedsområdet og med hensyn til fred og sikkerhed.
Der er sket mange ting i Kina, selv om der stadig findes talrige problemer, men det er absolut beklageligt, at ajourføringen af Kommissionens meddelelse fra 1995 sker i en negativ retning.
Jeg vil gerne fremsætte det ønske, at forbindelserne mellem Kina og Europa, der er en af det 21. århundredes store udfordringer, snart vil blive anskuet fra en helt anden vinkel.

Gahrton
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. McMillan-Scott med en udmærket betænkning, som ikke er blevet ringere af, at Udenrigsudvalget vedtog næsten samtlige ændringsforslag fra Den Grønne Gruppe. Som formand for Kina-delegationen får jeg under mine kontakter med repræsentanter for regeringen i Beijing ofte at vide, at vi ensidigt og usagligt fører kampagne mod Kina. Jeg synes, at denne betænkning viser, at det gælder om at skabe forudsætningerne for et konstruktivt samarbejde og notere sig de små, men dog reelle forbedringer, der er sket i Kina, men samtidig helt åbent og uforbeholdent fremføre den nødvendige og meget berettigede kritik af de yderst alvorlige mangler i det kinesiske system, når det gælder demokrati og menneskerettigheder.
Vi må fortsætte på denne måde. Derfor er det så meget mere beklageligt, at man på regeringsplan i vore lande ikke har evnet at samles om en fælles kritik. Det er meget beklageligt, at visse store lande, med Frankrig i spidsen, har sat frihandel over forsvaret af menneskerettighederne. Det må Parlamentet kritisere skarpt.

Dupuis
Hr. formand, vi er ikke særlig mange til stede, men vi har den fornøjelse at have kommissæren her iblandt os, hvilket jeg mener er særdeles vigtigt.
Jeg siger det ikke for fru Moreaus skyld, men jeg mener, at vi, når vi taler om menneskerettigheder, taler vi om demokrati, og det er vores mål, at der ikke i verden indfinder sig en udviklingsmodel uden demokrati og et stort Singapore. Vores arbejde som Parlament består således i at definere en politik, der gør det muligt snarest at få etableret et demokrati i Kina.
Denne betænkning er efter min mening et første vigtigt skridt i denne retning. Den gør det også muligt for os at plage hr. kommissær Brittan, men det løser kun en lille del af problemet. Jeg tror, vi alle kan huske de alvorlige begivenheder, der fandt sted både for defineringen af en fælles europæisk udenrigspolitik og for overholdelsen af menneskerettighederne i Kina. Vi husker alle Genève og den katastrofe, det var for Unionens politik. Først var der den franske præsidents rejse til Kina. Hr. Chirac lovede os ændringer, som vi stadig venter på. Og i sidste uge var der så den italienske rådsformands rejse. Hr. Prodi gentog ved flere lejligheder, at han ville være meget bestemt, og at han ville kræve helt klare forpligtelser fra Kinas side med hensyn til menneskerettigheder. Vi har endnu ikke set noget konkret resultat af denne rejse.
Jeg vil derfor sige, at det, vi gør her, er meget vigtigt, men jeg tror, at vi må være meget hårde over for Rådet i de kommende måneder, da det for lidt siden sagde, at det var i færd med at omlægge sin kinapolitik. Hvis denne politik omlægges på grundlag af betænkningen af hr. McMilan-Scott, mener jeg, at der er tale om et skridt i den rigtige retning. Hvis omdefineringen af denne politik derimod er en bekæftelse af den politik, som hr. Chirac og hr. Prodi har valgt, mener jeg, at vi styrer lige direkte mod katastrofen.

De Luca
Hr. formand, hr. kommissær, jeg takker hr. McMillan-Scott for hans betænkning, hvori han har bevæget sig i en realistisk retning og undgået den sædvanlige fejl i forholdet til Kina, som består i at man angriber problemerne ideologisk i højere grad end politisk. Almindeligvis støder to modsætninger sammen, nemlig på den ene side handelskulturen og på den anden side den radikale kultur. Der kræves derimod en mere pragmatisk tilgang som den, ordføreren har benyttet, og som tager hensyn til den forskellige historiske baggrund, de forskellige faktiske forhold i et land med 1, 2 milliarder indbyggere og den vægt, som dets traditioner og enorme indbyrdes modsætningsforhold rummer.
Man må følgelig bestræbe sig på at forstå og støtte den mulige overgang ved at fæste lid til udviklings- og frihedskulturen, en vej, der er vanskeligere, men mere sikker og i øvrigt nødvendig. I det kommende århundrede må man regne med Kina, der vil være det største område for forandringer, men tillige usikkerhed, og valget står mellem en vækst, der i høj kommer ind indefra og er nationalistisk og vil være en fare for det omliggende område og hele verden, eller en gradvis bevægelse i retning af almindelige markedsforhold og frihed. Meget vil afhænge af os.
Det er derfor en fejl at vælge et frontalt sammenstød, der på grund af den særlige kinesiske tradition fører til lukning af landet, og det er ligeledes forkert at gøre forsøg på at eksportere det værste af vor kultur, som f.eks. forbrugermanien, korruptionen og den stærkestes lov. Vi skal sigte mod økonomisk, teknisk, videnskabelig og kulturel bistand for at hjælpe Kina i dets bestræbelser; vi skal eksportere en kultur med frihed, indbyrdes forskelligheder forstået som rigdom, tolerance, pluralisme, menneskerettigheder, fredelig sameksistens og respekt for mindretallene.
Ved at satse på samarbejde og på alle vore værdier vil vi givet med tiden opnå en politisk forandring. Den kinesiske regeringspolitik med et land med to systemer vil vise markedets overlegenhed, men på samme tid vil den kulturelle indflydelse fra den vestlige civilisations værdier overbevise det kinesiske folk om, at det skal slå ind på frihedens vej.

Ephremidis
Hr. formand, Hr. Scotts betænkning har flere positive punkter. Der er en begrundelse og 30-40 positive punkter, hvor betænkningen fremhæver den vægt og den kolossale, stabiliserende, økonomiske og anden betydning, Kina vitterlig har i det område af verden, hvor det er beliggende, med langt videre konsekvenser. Herudover har betænkningen imidlertid ca. 20 punkter, der i bund og grund kuldkaster alle de positive punkter, og den siger, at den har disse punkter, fordi den mener, at det er nødvendigt med et kreativt samarbejde, især mellem Den Europæiske Union og Kina. Hr. Scott tror, at Kina har lidt nederlag i en eller anden krig og opstiller nogle betingelser. I punkt 18 beskriver hr. Scott ned til mindste detalje, hvilken slags forfatning det moderne Kina bør have. Han gør sig til den kinesiske befolknings grundlovgivende forsamling. Jeg ved ikke, hvorfra han har sit mandat. Fra Dalai Lama? Eller mon fra Gud? Jeg ved det ikke.
For det andet taler han om Tibet og Dalai Lama. Men Tibet har i århundreder været en uadskillelig del af Kina. Det, der sker i Tibet, er indre anliggender, ligesom Østtysklands forening med Vesttyskland var og er et indre anliggende.
For det tredje taler han om Hong Kong. Hong Kong har skiftet overherredømme, har De ikke hørt det, hr. Scott? Der blev indgået en aftale mellem to suveræne stater, og Hong Kong hører nu til Kina...
(Formanden afbrød taleren)

Brittan, Sir Leon
Jeg vil gerne lykønske hr. McMillan-Scott med en virkelig nyttig og afbalanceret betænkning om forbindelserne med Kina. Jeg er meget enig med hr. De Luca i, at det er vigtigt, at vi er realistiske og pragmatiske, når vi udformer vores Kina-politik.
Jeg mener rent faktisk ikke, at der er tale om modstridende målsætninger, sådan som nogle har hævdet. Hr. Gahrton mente, at vi foretrak frihandel frem for menneskerettigheder. Den konflikt kan jeg ikke se, fordi vi taler om et utrolig stort og vigtigt land, således som mange talere har været inde på. Vi må stille os selv et praktisk spørgsmål: hvilke interesser har vi med hensyn til Kina? Der er naturligvis en økonomisk interesse, men ligeledes et ønske om, at Kina bliver en fredelig deltager i verden og en vigtig økonomisk magt, der udvikler et frit samfund og udvider retsstaten og menneskerettighederne i Kina.
Det er vores mål. Hvordan opfylder vi det så? Folk taler om konsekvens. Jeg mener ikke, at man kan være helt konsekvent, fordi den måde, man opnår resultater på i Kina, er meget forskellig fra den metode, man bruger til at opnå resultater i andre lande, som er mindre, og som måske befinder sig på et andet udviklingstrin. Jeg er overhovedet ikke i tvivl om, at den bedste måde at opnå disse fælles mål på er ved at udvikle de tættest mulige forbindelser med Kina økonomisk og politisk, at bistå med udviklingen, navnlig på områder af særlig interesse, men ligeledes at tale åbent og ærligt om vores syn på menneskerettighederne. Jeg mener ikke, at disse målsætninger strider mod hinanden.
I det lange løb er der størst sandsynlighed for at forbedre menneskeretssituationen ved at tilskynde Kina til denne udvikling, ikke kun internt, men ligeledes i forhold til den øvrige verden, for eksempel gennem deltagelse i Verdenshandelsorganisationen; ikke en betydningsløs deltagelse, som om det var en klub, som vi vil betale Kinas kontingent til, men deltagelse på grundlag af en accept af WTO's regler, som på den ene side kræver, at Kina bliver mere åbent og liberaliserer sin økonomi, idet man anerkender landets vanskeligheder og udviklingstrin, samtidig med at man på den anden side giver Kina adgang til resten af verden.
Hvis det sker, vil man automatisk åbne for den økonomiske frihed i Kina. På lang sigt kan økonomisk frihed og politisk frihed ikke skilles ad. Den øgede økonomiske frihed i Kina er den sikreste langsigtede metode til opnåelse af politisk frihed. Men det betyder ikke, at man blot skal sige: lad os handle med Kina, lad og forhandle om Kinas medlemskab af WTO og håbe, at det med tiden fører til et friere samfund i Kina. Det er heller ikke nok. Det bliver vi nødt til at arbejde aktivt for. Vi bliver nødt til at afsende de rigtige signaler. Men vi må også yde den rigtige hjælp. Jeg var glad for at høre hr. McMillan-Scott sige, at samarbejdsprogrammet burde udvides. Parlamentet spiller en vigtig rolle med hensyn til at muliggøre dette, og indsatsen skal målrettes, således at vi hjælper med til at udvikle det civile samfund og fremme demokratiet. Vi har et program, der, som det blev sagt, fremmer støtten til reformer i den rigtige retning på landsbyplan.
Hr. Väyrynen var inde på miljøspørgsmålene. Også her har vi meget at tilbyde Kina, og Kina er interesseret i det, vi kan tilbyde i form af miljøprogrammer, uddannelse af nøglepersoner i miljøplanlægningen, støtte til pilotprojekter, der omfatter teknologioverførsel og bistand til miljøplanlægning og -styring i Kina.
Ud over handel og samarbejde er der også spørgsmålet om menneskerettigheder. Dette har stået i centrum, også i den mest direkte betydning og ikke kun på den indirekte måde, som jeg har beskrevet, for vores politik over for Kina, som er omfattende og konsekvent. Kommissionen har aldrig tøvet med at udtrykke kritik, både offentligt og under private former, af Kinas overtrædelser af menneskerettighederne. Jeg har selv gjort det på højeste plan, hvor jeg har nævnt specifikke tilfælde. Jeg er enig med de talere, der har sagt eller antydet, at Den Europæiske Unions manglende evne til at nå frem til en fælles holdning og fremlægge denne holdning ved Menneskerettighedskommissionen i Genève er en stor fiasko og en stor svaghed. Jeg håber virkelig, at regeringskonferencen kan styrke vores evne til at udforme en udenrigspolitik, således at vi fremover på dette område som på andre kan præsentere et noget mere imponerende billede over for omverdenen og fremme vore interesser på en mere effektiv måde.
Her må vi ikke tøve. Hong Kong er en vigtig sag. Vi er vidne til et enestående eksperiment, et eksperiment, der går ud på at oprette et land med de to systemer fra Hong Kong og selve Kina. Den kinesiske regerings engagement i dette er enestående, og vi bør følge udviklingen meget nøje og interesseret og være opmærksomme på, at regeringen opfylder de forpligtelser den har indgået. Der er tale om en fælles europæisk interesse, ikke blot på grund af vore økonomiske interesser i Hong Kong, men også fordi Hong Kong kan foregå med et eksempel, ikke som udgangspunkt for en omvæltning, men som et eksempel, der kan få mennesker andre steder i Kina og i hele regionen til at tro på vejen med økonomisk frihed og politisk frihed er den rigtige vej frem, ikke kun i Vesteuropa eller i lande med en fælles tradition, men også i andre dele af verden, som har en anderledes baggrund, men hvor de menneskelige værdier i sidste ende skal få overtaget.
Jeg anbefaler betænkningen og mener, at vores politik over for Kina er omfattende og pragmatisk, at vi anerkender betydningen af handel og økonomisk udvikling både for deres egen skyld og ligeledes som en indgang til oprettelsen af et mere liberalt samfund i Kina, idet vi polstrer det med samarbejdsprogrammer, der peger i samme retning og et solidt udtryk for vores holdning, når menneskerettighederne overtrædes i Kina såvel som andre steder i verden.

Formanden
Mange tak, sir Leon.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Initiativ for Østersøregionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0196/97) af Burenstam Linder for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen om initiativ for Østersøregionen (SEK(96)0608 - C4-0362/96).

Burenstam Linder
Hr. formand, Østersøregionen, the Baltic Sea region , havde før den kommunistiske revolution den hurtigste økonomiske vækst i Europa. Nu, hvor det planøkonomiske system er blevet kasseret, kan de tidligere kommunistiske lande sammen med Østersøområdets øvrige lande på ny udvikle regionen og gøre den til en række økonomisk blomstrende demokratier. Det øger samtidig den politiske sikkerhed. Denne styrkes gennem det fintmaskede net af samarbejde på alle områder, som nu er vokset frem, og som man konstant udbygger, eksempelvis på det offentlige og private område, inden for erhvervslivet, mellem forvaltningerne, i organisationerne og mellem enkeltpersoner. Mellem staterne omfatter samarbejdet også ikkeforpligtende støtte i forsvarsanliggender og fælles indsatser i forbindelse med internationale fredsbevarende opgaver.
For samarbejdet på alle disse niveauer er de aktiviteter, der finder sted i the Council of Baltic States , hvoraf EU er et fuldgyldigt medlem, særligt betydningsfulde. Den Europæiske Union har vigtige opgaver i denne sammenhæng. Der er behov for yderligere omfattende reformer i de tidligere kommunistiske lande, som kan være svære at gennemføre på kort sigt, fordi omstillinger ofte opfattes som vanskelige. Men de lande, som har ansøgt om medlemskab af EU, har fået endnu et incitament til at beherske det korte sigt i politik. De ved, at medlemskab kræver yderligere omstillinger. Det gør reformkravene lettere at acceptere. Derfor er det ekstra vigtigt, at Kommissionen inden optagelsesforhandlingerne beslutter at følge det princip, at nye medlemmer skal optages efter en order by merit , dvs. at man skal lade de objektive kvalifikationer være afgørende.
Hvis en gruppe lande allerede fra begyndelsen føler sig udvalgt, vil det mindske deres reformiver. Hvis andre lande føler, at de, selvom de gør sig større anstrengelser end andre, og disse krones med held, alligevel bliver tilsidesat, svækkes deres lyst til at gennemføre reformer, også selvom de har brug for at fortsætte omstillingerne for deres egen skyld. De politiske ledere, som især har fremført omstillingskravene, kompromitteres, hvis der under optagelsesforhandlingerne ikke reageres positivt på succesrige reformer.
Dette synspunkt er navnlig relevant, når det gælder de tre baltiske lande Estland, Letland og Litauen. De har ansøgt om medlemskab af både EU og NATO. Jeg mener ikke, at de bør gøres til EU-medlemmer, blot fordi de måske ikke bliver medlemmer af NATO. De skal, både af hensyn til Unionen og til dem selv, opfylde de krav, der stilles for at opnå EU-medlemskab. Men det land, eller de lande, af dem, som kan opvise resultater, skal være blandt de første nye EU-medlemmer og ikke tilsidesættes i forhold til lande, som tilhører en gruppe, som er blevet udvalgt fra begyndelsen.
EU har en stor egen interesse i at fremme stabiliteten i dette område, som undertiden er genstand for truende udtalelser i russisk indenrigspolitik. Kommissionen bør derfor udfolde yderligere bestræbelser for at få de fire EUlande, som endnu ikke har ratificeret Europaaftalerne med Estland, Letland og Litauen, til at gøre det; det er nu to år siden, disse aftaler blev undertegnet.
Endvidere bør Kommissionen aktivt medvirke til, at grænseaftalen med Rusland kan sluttes og godkendes af alle instanser, således at denne usikkerhedsfaktor kan elimineres. Uafklarede grænsespørgsmål må ikke give Rusland mulighed for at skabe usikkerhed.
Det russiske mindretals og de mange i Sovjettiden immigrerede russeres situation i Estland og Letland udgør et særligt problem. Jeg mener ikke, at man bør tage den kritik, som undertiden fremføres fra russisk side, for tungt. De baltiske lande har i disse vanskelige spørgsmål haft held til at etablere et forhold mellem statsborgere og indvandrere, som i væsentlige henseender faktisk adskiller sig positivt fra, hvad der gælder i flere EU-lande, på trods af at denne minoritetsgruppe er så meget større end i noget andet land. Der kan sikkert gennemføres yderligere forbedringer. At etablere harmoniske indre forhold er også i letternes og esternes egen interesse.
Som helhed kan samarbejdet i Østersøregionen medføre betydningsfulde resultater på en række konkrete områder. Miljøet i Østersøen blev stærkt beskadiget i den sovjetiske periode. Her venter et stort genopretningsarbejde på at blive udført i fællesskab. En fælles kamp mod organiseret kriminalitet kan også nævnes som eksempel på et område, hvor man har besluttet at gøre en kollektiv indsats, og hvor der netop inden for rammerne af et internationalt samarbejde er bedre forudsætninger for succes.
Rusland indgår som en aktiv og interesseret part i det regionale samarbejde i Østersøområdet og i the Council of Baltic States . Det giver regionen og det regionale samarbejde særlig vægt og betydning. Et succesrigt samarbejde mellem ligeværdige parter og med EU som drivkraft kan være til særdeles stor gavn for alle parter. En demokratisering af Rusland og et økonomisk reformarbejde i dette land ville gøre hele Østersøregionen til et nyt, fredelig kraftfelt i Europa; det er dét, vi skal nå frem til.

Schwaiger
Hr. formand, Finlands og Sveriges tiltrædelse og Polens og de baltiske staters associering har næsten gjort Østersøen til et indhav i Den Europæiske Union. Den Europæiske Union har derfor et umiddelbart ansvar for i højere grad at orientere sin politik mod hele Østersøregionen og ikke kun mod de enkelte tilgrænsende stater. I den forbindelse bør den udtrykkeligt fremme de regionale strukturer, der udvikles, såsom Østersørådet - hr. Burenstam Linder var lige inde på det - HELCOM på det miljøpolitiske område og også andre initiativer med en regional karakter.
Den støtteramme, som Kommissionen har fastsat, skulle muliggøre hjælp til selvhjælp, som allerede nu prioriteres højt i Østersøregionen, og også yde et effektivt bidrag til at udvikle det private erhvervsliv, dvs. de små og mellemstore virksomheder.
Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser støtter derfor udtrykkeligt konklusionerne i hr. Burenstam Linders betænkning, der går i denne retning. Det glæder os navnlig, at vore forslag indholdsmæssigt blev overtaget fuldt ud. I den forbindelse er der tre punkter, der er særlig vigtige for os.
For det første den grænseoverskridende udbygning af infrastrukturerne, vejene, jernbanen og også havnene. For det andet kræver vi imidlertid, at dette sker på en miljøvenlig og bæredygtig måde. I tvivlstilfælde gælder det, at udbygningen af eksisterende anlæg og strækninger går forud for nybygning og nyanlæg.
For det tredje skal regeringssamarbejdet i Østersøregionen suppleres med en permanent interparlamentarisk dialog mellem Den Europæiske Union og parlamenterne i Østersølandene. Vi mener, at Europa-Parlamentets formand sammen med formændene for parlamenterne i de stater, der grænser op til Østersøregionen, skal tage de nødvendige initiativer hertil.

Theorin
Hr. formand, det initiativ for Østersøregionen, som Kommissionen tog forud for Østersørådets topmøde i Visby, var et vigtigt initiativ. Vi må arbejde for at skabe nærmere forbindelser mellem EU og de central- og østeuropæiske lande i Østersøregionen.
Denne region udgør i dag en unik platform for politisk dialog og for samordning af demokratifremmende foranstaltninger i Europa. Desuden er den betydningsfuld set fra en sikkerhedspolitisk synsvinkel. De baltiske lande er af historiske og geografiske årsager og som følge af den sovjetiske besættelse og grænsen til Rusland et område, hvor der kan opstå konflikter, som også ville få følger for Europa som helhed. Faren herfor må elimineres. Det bør først og fremmest ske ved at integrere landene stadig dybere i det internationale samarbejde.
Også Ruslands rolle er væsentlig. Rusland bør inddrages tæt i samarbejdet omkring Østersøen. De eksisterende samarbejdsinstrumenter bør udnyttes optimalt for at styrke demokratiet, den politiske stabilitet og den økonomiske udvikling i området.
EU er en væsentlig samarbejdsorganisation. Den forestående udvidelse er af stor betydning for Østersøregionen, ja, for hele Europa. Denne enestående chance til at samle Europa socialt, kulturelt og økonomisk må ikke forpasses. I den sammenhæng skal alle ansøgerlande have lige muligheder for at kvalificere sig. Ingen må på forhånd udelukkes fra at komme på tale; alle skal have lov at starte på én og samme startlinje. Det er vigtigt i samme forbindelse at betragte de baltiske lande som tre separate stater og behandle dem som sådan.
Endelig: Udvidelsen af EU hen imod et fredeligt, samlet Europa må holdes adskilt fra udvidelsen af NATO som militær forsvarsalliance. Internationalt samarbejde bør have et fredeligt grundlag og ikke forblive i den kolde krigs skygge.

Piha
Hr. formand, der skal rettes en tak til betænkningens ordfører. Betænkningen behandler Østersøsamarbejdet meget udførligt. I det økonomiske og sikkerhedsmæssige samarbejde i Østersøområdet skal områdets sikkerhedsmæssige alsidighed fremhæves. Den politiske, økonomiske og samfundsmæssige situation i landene i området varierer, og der er da også EU-medlemslande og kommende medlemslande blandt områdets stater, og området grænser også op til EU. Stabiliteten og sikkerheden kan kun øges gennem samarbejdsnetværk, hvor det er nødvendigt med påvirkning fra befolkningens side. EU's udvidelsesproces får først et reelt demokratisk solidt grundlag, når almindelige mennesker, ikke stater, føler, at de er i samme båd med de øvrige europæere.
Samarbejdet i Østersøområdet omfatter såvel integrationsprocessen, de generelle behov i området som den nordlige dimension. Politikken for det nordlige område bør da også være en del af strategien for Østersøen, eftersom Østersøpolitikken har flere følgevirkninger og elementer, der øger samhørigheden, end den såkaldte politik for det nordlige område. Det forudsætter dog forståelse for, at Østersøområdet udover Østersøens stater med deres forskellige karakteristika også omfatter en nordlig dimension. Hr. Väyrynens ændringsforslag præciserer i sig selv det rigtige aspekt, men tilnærmer sig spørgsmålet i en omvendt rækkefølge.
Det er let at tilslutte sig Kalmar-handlingsprogrammets principper, som er borgenes deltagelse, en bæredygtig udvikling og miljøsamarbejde i området. Der savnes en højere grad af forpligtelse. I staterne i Østersøområdet er der muligheder og trusler, blandt andet inden for miljøbeskyttelse og den nukleare sikkerhed. Det er vigtigt, at der under Østersørådets møde i denne måned foretages en vurdering af programmets gennemførelse. Områdets eget samarbejde og satsning er frem for alt vigtigt. EU er i denne sammenhæng kun en af aktørerne.
I forbindelse med medlemslandenes ratifikation af Europaaftalerne er der to såkaldte forhalende lande, Belgien og Frankrig. Når Kommissionen skal vurdere ansøgerlandene, bør den være klar over, at i grænsestriden mellem Estland og Rusland er bolden på Ruslands banehalvdel. Kommissionen bør også snart tage stilling til, om den vil gennemføre Parlamentets krav om, at forhandlingerne skal påbegyndes samtidigt med alle ansøgerlande, idet vi nærmer os allerede juli måned.

Cars
Hr. formand, på samme måde som medlemskabet af Den Europæiske Union betyder større sikkerhed for Sverige og Finland, vil vore nabolande omkring Østersøen - Estland, Letland, Litauen og Polen - også opnå større sikkerhed, den dag de bliver medlemmer af Den Europæiske Union. Det vil styrke ikke kun deres, men hele Europas sikkerhed, og det gør det uhyre vigtigt for os alle, at disse lande bliver medlemmer så hurtigt som muligt. Derfor skal man ikke nu fastsætte noget andet for dem, der ansøger om medlemskab, end at de skal opfylde kravene - betingelserne for at blive medlem. Kun dette må have lov til at være afgørende. Det er af stor betydning for Europas sikkerhed, at vi åbner vore arme for disse lande.
Europaaftalerne er et væsentligt element i denne proces og et betydningsfuldt skridt på vejen mod medlemskab. Derfor er det ubegribeligt, at et antal lande endnu ikke - af ren skær sløvhed, så vidt jeg forstår - har ratificeret de Europaaftaler, som er indgået med de baltiske lande. Endvidere vil jeg gerne understrege, at det for os må være en uafviselig betingelse, at de lande, der ansøger om medlemskab - også de lande omkring Østersøen, som nu gør det - opfylder vore krav med hensyn til menneskerettigheder. Det skal vi hjælpe dem med at gøre, men det er også vigtigt, at vi virkelig stiller krav - heriblandt alle de samme krav, som Europa-Kommissionen stiller, bl.a. om afskaffelse af dødsstraffen.
Sluttelig vil jeg gerne rette en tak til hr. Burenstam Linder for en udmærket betænkning. Det er en betænkning af høj kvalitet, som er helt på linje med den, som hans forgænger fra Det Moderate Samlingsparti, Margaretha af Ugglas, forelagde Parlamentet om samme emne.

Ojala
Hr. formand, det er vigtigt, at EU fuldt ud støtter den regionale udvikling i Østersøområdet, eftersom den skaber velstand og stabilitet på hele kontinentet. Eksempelvis anslås det, at handelen mellem EU og de såkaldte overgangsøkonomier i Østersøområdet vil firedobles i de nærmeste år.
Kommissionens nuværende rolle i Østersøsamarbejdet er alt for beskeden. Man bør gå fra kontrol og koordinering til fuldgyldig deltagelse. I Østersøområdet udarbejdes der et program for bæredygtig udvikling, Agenda 21, som det også omtales i betænkningen. Kommissionen deltager også i udarbejdelsen af programmerne, men med en meget begrænset indsats. Efter min mening bør Parlamentet forpligte Kommissionen til at gøre en større indsats i forbindelse med Agenda 21-programmet.
Det traditionelle militære sikkerhedsbegreb har også mistet sin betydning i Østersøområdet. Derimod er miljøspørgsmål, tilvejebringelse af en stabil demokratisk og social retfærdig udvikling i de såkaldte overgangsøkonomier samt mindretalspørgsmålene og bekæmpelse af kriminalitet og terrorisme af stadig større betydning. Udvikling af samarbejdet i Østersøområdet forudsætter også, at der indgås et samarbejde med Rusland. Hr. formand, Parlamentet bør arbejde for, at der indgås en grænseaftale mellem Estland og Rusland, eftersom den er en forudsætning for, at der kan gennemføres et samarbejde mellem staterne i Østersøområdet.

Schroedter
Hr. formand, på baggrund af udfordringen til EU med hensyn til at yde et effektivt bidrag til udvikling og stabilitet i Østersøregionen og omsider at overvinde grænseforbindelser på det europæiske kontinent, er Kommissionens dokument en falliterklæring og betegnelsen initiativ snarere en pinlig lapsus.
I en region, hvor der gennem århundreder har eksisteret regionale og lokale forbindelser, drejer det sig efter jerntæppets fald nu også om at få fjernet det såkaldte »sølvtæppe«, ved at man intensiverer bestræbelserne på at fjerne forskellene i levestandard og styrke de demokratiske reformer i stedet for at tilvejebringe nye grænser via Schengen-aftalen.
Dette kræver, at der til den stabilitetspagt, der blev vedtaget i 1993, knyttes endnu en, som ved hjælp af et program, der er tilpasset den nye situation, udvikler Østersøregionen til en model for stabilitet, demokrati og nedrustning og dermed giver et effektivt svar på de central- og østeuropæiske landes sikkerhedsbehov, navnlig mindre lande som de baltiske stater.

Sindal
Lad os sætte urene tilbage til december 1995. Det Europæiske Råd er samlet i Madrid og vedtager, at der til forberedelserne af udvidelsen af EU anvendes en fremgangsmåde, som garanterer, at ansøgerlandene behandles på lige fod. Den holdning var jeg meget enig i, og det er jeg stadig væk. Det er meget vigtigt af hensyn til stabiliteten i ansøgerlandene, at vi ikke nu melder ud, hvem der er mere egnet end andre og fortjener at komme med i EU. Oprindeligt lagde ordføreren i sit udkast til betænkning op til en sådan hverken rimelig eller velovervejet optagelsesstrategi. Heldigvis har min svenske kollega, fru Theorin, sikret, at det i den endelige betænkning gøres klart, at først når alle ansøgerlandene er linet op ved samme startlinje, og optagelsesforhandlingerne er gået i gang, kan man begynde at tage stilling til, hvilke lande der bedst opfylder betingelserne for optagelse.
Samarbejdet i Østersøregionen kunne styrkes ved et decideret Østersøprogram. Østersørådet kunne være omdrejningspunkt for et sådant samarbejde og deltage i den politiske proces som ansvarlig partner. De mange gode initiativer, der ligger i allerede eksisterende budgetlinjer, kan med fordel bringes sammen i et egentligt Østersøprogram. De fælles politiske økonomiske opgaver, der venter på at blive løst, er indlysende. Det er energi, transport, miljø. Udviklingen af et handelsmønster er noget andet, men ligeså vigtigt.
Til sidst skal jeg gøre opmærksom på, at jeg lægger stor vægt på, at hvis betingelserne for optagelse efter forhandlingernes start må siges at være opfyldt for et eller flere af de baltiske landes vedkommende, og de således kvalificerer sig til optagelse, så må historiske grunde eller strategisk egoisme inden for EU's nuværende medlemslande ikke lægge hindringer i vejen for en sådan optagelse.

Gomolka
Hr. formand, også jeg vil gerne tilslutte mig komplimenterne til hr. Burenstam Linder. Det er lykkedes ham at udarbejde en syntese af klare analyser og vidtrækkende visioner, visioner, som kan blive til virkelighed, hvis chancerne udnyttes konsekvent og risiciene minimeres. I den forbindelse bliver de nødvendige næste skridt heller ikke overset, og ét af disse nødvendige næste skridt vil jeg gerne udtrykkeligt gøre opmærksom på.
I punkt 1 opfordrer ordføreren til, at den fuldstændige ratificering af Europaaftalerne med Estland, Letland og Litauen fremmes. Når vi stemmer om denne betænkning i morgen, er disse aftaler nøjagtigt to år. De blev allerede undertegnet den 12. juni 1995. Ordførerens opfordring er derfor vel mere end berettiget, og den er også i EuropaParlamentets interesse. For når alle medlemsstater og Rådet har ratificeret dem, kan de hidtidige delegationer konstituere sig som blandede parlamentariske udvalg, og det er ikke nogen formel handling, men sikrer derimod en forpligtende deltagelse i den strukturerede dialog. Det sikrer, at Europa-Parlamentet og de enkelte landes parlamenter deltager i udformningen af aftalerne, i fastsættelsen af politiske retningslinjer og prioriteringer og i kontrollen. Vi sikrer os dermed indflydelse på de komplicerede tilpasningsprocesser, som skal gennemføres i de stater, der ønsker optagelse, såvel som i Unionen.
Netop i Østersøregionen er det nødvendigt med såvel et snævrere samarbejde som en hurtig optagelse af nye medlemsstater. For netop her har vi mulighed for i fremtiden i øget grad også at integrere Rusland i et regionalt samarbejde og dermed i væsentlig grad bidrage til stabiliteten.

Väyrynen
Hr. formand, hr. Burenstam Linder har udarbejdet en god betænkning om samarbejdet i Østersøområdet. Jeg lykønsker ham med det. Jeg har på vegne af Den Liberale Gruppe indgivet to supplerende ændringsforslag, der vedrører samarbejdet i Barentsområdet. De baserer sig på Tindemans' betænkning, der vedtoges i maj.
Som det konstateres i Tindemans-betænkningen overlapper Østersø- og Barentsområdet samarbejdsområder delvist hinanden. Desuden er alle Barentsrådets medlemslande også medlemmer af Østersørådet, og Kommissionen deltager ligeledes i begge organer.
Ifølge Tindemans-betænkningen bør EU have en helhedsorienteret politik for det nordlige område, der bl.a. skal bidrage til skabelse af et samarbejde i Barentsområdet. Mine forslag sigter på, at der i EU fastlægges, hvilken stilling samarbejdet i Barentsområdet indtager i EU's politik for det nordlige område, og hvilken forbindelse det har til Østersøområdet. Jeg håber, at mine forslag bliver vedtaget.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig de mange medlemmer, der har lykønsket hr. Burenstam Linder med hans beundringsværdige betænkning. Jeg er ham meget taknemmelig for den, den er relevant og omfattende.
Først vil jeg gerne varmt støtte det, blandt andre hr. Burenstam Linder og hr. Gomolka har sagt om det vigtige i at få ratificeret Europaaftalerne med de tre baltiske lande. Jeg håber, at dette kan finde sted snarest mulig, og jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen fortsat vil presse på, for at det sker. Samtidig fortsætter vi naturligvis på grundlag af frihandelsaftalerne, men det ville være langt bedre at gå videre på det mere omfattende grundlag, som Europaaftalerne udgør; vi har nu ventet længe på, at de blev ratificeret.
For det andet har en række talere været inde på betydningen af tætte forbindelser med Rusland med henblik på at sikre en sammenhængende udvikling i Østersøregionen. Det er jeg enig i. Tilskyndelsen til reformprocessen i Den Russiske Føderation og udviklingen af tætte forbindelser med Rusland er meget vigtige forudsætninger. Jeg rejser selv til Moskva på søndag for at drøfte fremskridtene i forhandlingerne om Ruslands deltagelse i Verdenshandelsorganisationen med de russiske myndigheder. Denne deltagelse vil i sig selv skabe yderligere vigtige reformer i Rusland, hvilket er nødvendigt for, at Rusland kan deltage i og få gavn af alle aspekter af verdensøkonomiens fordele, og det vil også give fordele i Østersøregionen samt andre steder.
For det tredje er jeg meget lydhør over for mange af de ting, der er blevet sagt om de kriterier, der skal anvendes, når de baltiske lande såvel som andre lande ansøger om medlemskab af Den Europæiske Union. Vi skal være helt klar over, som en række talere var inde på, at de enkelte lande skal vurderes separat, at ingen lande skal være med i eller udelukkes fra forhandlingerne om medlemskab, fordi de ligger i en bestemt del af Europa. Det skylder vi alle ansøgerlandene. Hr. Burenstam Linder har også helt ret i det, han sagde om betydningen af ikke at afskrække de lande, der har ansøgt. Det skal slås helt fast, at de lande, der har ansøgt om medlemskab af Den Europæiske Union, også kommer ind, når de opfylder betingelserne for medlemskab, samt at dette både gælder lande, der måske ikke opfylder betingelserne ved begyndelsen af forhandlingerne og lande, der opfylder disse betingelser. Så jeg håber, at vi kan berolige landene i den henseende.
Men størstedelen af betænkningen og af forhandlingen bør dreje sig om det regionale samarbejde i Østersøregionen. Her må jeg erklære mig uenig med fru Ojala, som har undervurderet Den Europæiske Unions engagement i processen i almindelighed, og Kommissionens engagement i særdeleshed. Hr. Burenstam Linder har ret, når han påpeger, at nøglen til det, Kommissionen og Den Europæiske Union kan gøre for at stimulere samarbejdet i Østersøregionen, er at være fuldgyldigt medlem af Østersørådet. Derved kan Den Europæiske Union spille en vigtig rolle for at fremme stabilitet og fremgang i Østersøregionen gennem politisk og økonomisk samarbejde, og det gør vi også. Naturligvis er de berørte landes vilje til at samarbejde afgørende for et godt resultat, men ikke desto mindre har Kommissionen gennem sin deltagelse i forskellige møder, der har fundet sted, stimuleret dette samarbejde og vist sin beredvillighed til at bistå på en praktisk måde ved hjælp af PHARE- og TACIS-programmerne samt andre fællesskabsprogrammer, suppleret med lån fra Den Europæiske Investeringsbank og på den måde fremme en lang række programmer og projekter på de områder, der identificeres i initiativet: demokrati og civilsikkerhed, økonomisk samarbejde samt miljø- og regionalsamarbejde. Dette involverer myndighederne, institutioner og befolkningen og sker i form af teknisk bistand, levering af udstyr eller medfinansiering af investeringer. De lokale myndigheder i alle landene, der grænser op til Østersøen, har ligeledes en vigtig rolle at spille i det flersidede, tværnationale samarbejdsprogram for Østersøregionen, og i Kommissionen forsøger vi at stimulere en aktiv deltagelse fra deres side, sammen med deres kolleger på landsplan, for at fremme kontakterne mellem regionerne og mellem befolkningerne. På disse forskellige måder spiller Kommissionen og Den Europæiske Union en aktiv og værdifuld rolle i den omfattende proces, der går ud på at fremme det regionale samarbejde i Østersøregionen, både økonomisk og politisk på de forskellige måder, jeg har beskrevet.

Formanden
Mange tak, sir Leon.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Lige løn til mænd og kvinder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0143/97) af González Álvarez for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen - Regler for god praksis i forbindelse med sikring af lige løn for arbejde af samme værdi til mænd og kvinder på arbejdspladsen (KOM(96)0336 - C40460/96) Ordfører for udtalelse (): Colombo Svevo for Udvalget om Kvinders Rettigheder ( »Hughes«-proceduren).

González Álvarez
Hr. formand, jeg synes, at vi indledningsvis skal takke ordføreren for udtalelsen, Maria Paola Colombo, for hendes arbejde med dette emne, der supplerer det arbejde, vi udfører i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, og ligeledes sige tak til Dem - fru Waddington, hr. Wolf og fru Schörling - der har fremsat ændringsforslag i Udvalget. Disse forslag bidrog kun til berigelse af denne betænkning, og jeg har ganske enkelt fundet dem meget vigtige. Et af dem angik betydningen af nedskæringerne af de offentlige udgifter på områder som f.eks. sundhed, uddannelse m.fl., på hvilke beskæftigelsesprocenten for kvinder er meget høj, og gjorde opmærksom på, hvorledes disse nedskæringer af de offentlige udgifter kan blive til skade for kvinders arbejde.
I visse af ændringsforslagene hed det, at foranstaltningerne ifølge kodeksen ikke skal rettes mod en gruppe, men samtlige mandlige og kvindelige arbejdstagere, dvs. først og fremmest de kvindelige arbejdstagere, som meget ofte er ansat på de ringeste vilkår, på deltid osv. Af stor betydning er ligeledes fru Waddingtons forslag om at foretage en analyse af betydningen af kodeksen i denne henseende i løbet af tre år for at konstatere, om det ikke er meget mere effektivt at omdanne den til et retligt instrument.
I kodeksen hed det kort fortalt, at adressaterne er arbejdsmarkedets parter, regeringerne og organisationerne. Ligeledes hed det, at analysen af lønstrukturerne og evalueringen af arbejdspladserne og som første skridt indsamlingen af tilstrækkelige oplysninger om lønsystemerne - der er forskellige i de forskellige lande - og undersøgelserne af forhandlingerne om de kollektive overenskomster med henblik på at fastslå, hvor der skal gribes ind og hindre løndiskrimination.
Efter at direktivet af 1975 har været i kraft i 20 år, kan man konstatere - og dette gør ordføreren for udtalelsen, fru Colombo Svevo, men det fastslås tillige i Den Europæiske Unions egne statistikker - at der findes en forskel på mellem 20 og 30 % mellem kvinders og mænds løn for samme arbejde. Ifølge en anden statistik behandles emner vedrørende ulighed mellem mænd og kvinder kun i 20 % af overenskomsterne. Som følge heraf har vi endnu en lang vej at gå. Jeg må sige, at jeg er en smule skeptisk over for frivillige overenskomster, fordi jeg, hvis vi ikke er i stand til at overholde den lovgivning, som skal overholdes, ikke ved, om vi vil være i stand til at opfylde frivillige overenskomster som f.eks. kodeksen mellem arbejdsgivere og de forskellige lønmodtagere.
I betragtning af, at lønforskellen fortsat eksisterer, og at lovgivningen ikke har været i stand til at udjævne denne, finder jeg dog, at enhver foranstaltning, vi kan vedtage, kan være gavnlig. En formel for, at den kan være gavnlig, kan for det første være at fremme uddannelsen og oplysningen af kvinderne, for at de kan opnå kollektive overenskomster. For det andet kan man fremme kvinders deltagelse i samarbejdsudvalgene i virksomhederne, fordi det er mænd, der drøfter og forsvarer kvindernes rettigheder, men det bør i almindelighed være kvinder, der skal forsvare kvindernes egne interesser.
De øjeblikkelige usikre beskæftigelsesvilkår - hed det i et af ændringsforslagene - og nedskæringen af de offentlige udgifter gør ikke situationen bedre. Vi finder, at den offentlige sektor sandsynligvis ville være et godt eksempel for det private initiativ, dersom den vedtog foranstaltninger til mindskelse af de ulige lønvilkår. Vi finder, at der kræves gennemsigtighed, ikke blot ved vurderingen af arbejdspladserne, men tillige under de kollektive forhandlinger. Vi må bevidstgøre og oplyse de sociale talsmænd, udbrede kodeksen, ikke blot blandt de store virksomheder, ikke blot blandt de sociale talsmænd, ikke blot blandt regeringerne, men tillige og først og fremmest mellem de små og mellemstore virksomheder, der skaber over 85 % af beskæftigelsen i Den Europæiske Union. Jeg vil yderligere tilføje, at kodeksen bør udspredes blandt kvindeorganisationerne. For så vidt angår os ordførere har vi til hensigt at sende denne kodeks til alle kvindeorganisationerne, således at de kan benytte den som et instrument til forsvar for deres rettigheder. Tillige bør man overveje en udvidelse af artikel 119 nu, hvor vi står over for denne vankelmodighed på regeringskonferencen. Med udvidelsen af denne artikel kunne der i den nye traktat opnås lige løn for samme arbejde.

Colombo Svevo
Hr. formand, Udvalget om Kvinders Rettigheder har vist en helt naturlig interesse for denne betænkning og siger ordføreren tak, fordi hun har accepteret en stor del af de ændringsforslag, der er blevet fremsat. Vor interesse er klar, fordi denne lighed, som De ved, på sin vis er moderen til alle andre ligheder, og det er på denne lighed, vi har bygget alle de øvrige. Det er følgelig paradoksalt, at denne artikel vel har tjent til at skabe større lighed på andre områder og med hensyn til andre rettigheder, men at denne lighed aldrig er blevet korrekt gennemført i vore lande. Endnu for nylig blev det på en konference, der var indkaldt af fagbevægelsen, bekræftet, at kvinderne i Europa gennemsnitlig tjener 20 % mindre, og gennemsnit dækker som bekendt meget nådigt over uligheder, som i realiteten er endnu større. Særlig i dette øjeblik bliver lønforskellene på grund af atypisk arbejde stadig større, også i de lande, der tidligere ikke udviste meget store forskelle.
I betragtning af, at disse ulige betingelser stadig består, og i betragtning af, at der findes lovgivning om formel lighed, er Udvalget om Kvinders Rettigheder sig bevidst, at kodeksen vel er et svagt instrument, men den er dog et instrument, som kan vise sig stærkt med henblik på at afsløre de mekanismer, hvori ulighederne bunder, og følgelig hjælpe til at finde frem til systemer, som i morgen kan være mere bindende. I dag er disse mekanismer skjult, men de skal afdækkes. Hvorledes vurderer man et arbejde, hvorledes opstår og benyttes evalueringssystemer, hvorledes opbygger man et lønsystem, således at disse uligheder også indbygges i f.eks. kollektive overenskomster?
Et andet punkt. Kodeksen figurerer i memorandummet . Den er en af delene, men den er ikke alt, og den træder ikke i stedet for noget andet, men denne kodeks, som vi finder kan forbedres, er ikke overfladisk, den har en vis gennemslagskraft, fordi den fører til en analyse af lønsystemet, en analyse, der går fra indsamling af nyttige oplysninger til en evaluering af disse og tillige viser indikatorer for mulige former for forskelsbehandling. Den lader ligeledes analysearbejdet efterfølge af aktioner, der er rettet mod forskelsbehandling med hensyn til løn, og endelig indeholder den bestemmelser om evaluering af gennemførelsen af disse aktioner.
Det tredje punkt, Udvalget har fremhævet, er, at kodeksen har sin egen indre logik og derfor skal følges efter denne logik. Udvalget finder, at denne mekanisme kun kan blive udløst og give resultater, hvis en væsentlig forudsætning er opfyldt, nemlig at der hersker gennemsigtighed, uden hvilken man intet kan gøre, og for det andet, at der sker udbredelse af oplysninger i alle led i form af bevidstgørelseskampagner med uddannelse af sagkyndige inden for denne sektor og særlig udveksling af gode former for praksis, der følges op af en evaluering med henblik på at få kendskab til resultatet og forvisse også dem, der blandt os er en smule skeptiske, om, at dette ikke er et initiativ, der indebærer løsningen, men som er nyttigt, men naturligvis kun hvis ingen snyder!

Waddington
Først vil jeg gerne takke ordføreren og ordføreren fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og ligeledes Kommissionen for det arbejde, de har udført vedrørende dette vigtige spørgsmål. Der skal bestemt stadig lægges en hel del arbejde i denne sag, for på trods af, at ligeretslovgivningen for mænd og kvinder i arbejde har været gældende i Den Europæiske Union i mere end 20 år, tjener kvinder stadig mindre end mænd. For eksempel tjente fuldtidsansatte kvinder i Det Forenede Kongerige i 1996 kun 72 % af mændenes gennemsnitlige ugeløn. Lønkløften mellem fuldtidsbeskæftigede mænd og kvinder er blevet smallere i de sidste tyve år, men det er gået meget langsomt.
Siden 1992 er den kun blevet formindsket med et procentpoint. For deltidsansatte er lønforskellen enorm og har ikke ændret sig siden midten af 70'erne, idet kvinder kun tjener 58 % af mændenes gennemsnitstimeløn.
Hvorfor er det sådan? Hovedårsagen er, at mænd og kvinder har forskelligt arbejde, og at mænds arbejde normalt betales bedre. Mænd modtager også oftere bonus og arbejder mindre på deltid, hvor lønningerne er lavest. Kan disse regler afhjælpe situationen? Reglerne indeholder grundlæggende to forslag: for det første at arbejdsgiverne og fagforeningerne bør foretage en analyse af aflønningssystemerne på arbejdspladsen og evaluere resultaterne for at finde frem til kønsdiskrimination i lønstrukturerne, således at man kan finde frem til løsninger. For det andet bør der udformes en handlingsplan for at afskaffe enhver diskrimination inden for lønstrukturerne. Kommissionens holdning er, at når en kvinde udfører et arbejde, der er ligeså krævende som en mands, bør hun modtage samme løn og goder, selv om arbejdet er forskelligt. Det er yderst retfærdigt, og arbejdsmarkedets parter og Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse har da også hilst disse regler velkommen. Men samme udvalg har overvejet yderligere ændringsforslag, og vi ønsker mere handling i beslutningsforslaget.
Jeg vil blot nævne nogle få af de forslag, som vi ønsker, at Kommissionen overvejer. For det første opfordrer vi Kommissionen til at forske i en kønsuafhængig jobevalueringsordning og udforme retningslinjer for jobevaluering, der kan bruges som målestok for arbejdsmarkedets parter.
For det andet ønsker vi, at arbejdsgivernes anvendelse eller manglende anvendelse af reglerne betragtes som en del af bevisbyrden i sager om kønsdiskriminering: vi ønsker, at domstolene skal tage hensyn til, hvorvidt disse regler anvendes eller ej.
For det tredje ønsker vi, at Kommissionen og medlemsstaterne skal forbedre indsamlingen og adgangen til statistikker om lønniveauer, således at fremskridtene - eller manglen på samme - gøres mere gennemsigtig.
Eftersom reglerne er frivillige, ønsker vi endelig, at Kommissionen overvåger gennemførelsen. Hvis det ikke inden tre år har ført til en nedbringelse af lønforskellene mellem mænd og kvinder, bør man overveje at gøre reglerne obligatoriske. Husk på de eksempler, jeg har nævnt. Lønforskellen for fuldtidsbeskæftigede i Det Forenede Kongerige er kun blevet 1 % mindre i de sidste fem år, og for deltidsbeskæftigede er den ikke blevet mindre siden 70'erne. Dette mønster er almindeligt over hele EU, og det må vi sætte ind på at ændre.

Glase
Hr. formand, hr. kommissær, den forelagte betænkning vedrører Kommissionens forslag om regler for god praksis i forbindelse med sikring af lige løn for arbejde af samme værdi til mænd og kvinder på arbejdspladsen. Det er en god betænkning. Jeg deler min vurdering af betænkning og regelsæt med mange kolleger.
Lovbestemmelser med henblik på ligestilling mellem mænd og kvinder på lønområdet har i de seneste år ikke bragt os et skridt videre. Den eneste henvisning til ligestilling i EU-traktaten er artikel 119, som præcist kun koncentrerer sig om lønspørgsmål. Kvinderne, som bevisligt er underbetalt i alle medlemslande, har denne artikel ikke givet noget ud over et lille håb. Kvinderne ønsker ikke at blive begunstiget. De ønsker i forbindelse med arbejde af samme værdi ganske enkelt at få den samme løn som deres mandlige arbejdskolleger. Det må da ikke være for meget forlangt! Paragraffer og smukke ord har ikke hjulpet noget, heller ikke sager ved Domstolen. Der skal derfor noget til, som arbejdsgivere og kvindelige arbejdstagere kan holde sig til, ingen snydeemballage, ingen ny højtidelig erklæring, men derimod et ægte regelsæt.
Regelsættet for god praksis kan nu akkurat udfylde disse huller og bidrage til en væsentlig forbedring af ligelønsprincippet. Det vil være et praktisk instrument for arbejdsmarkedets parter, hvori det centrale skal være en kønsneutral jobklassifikation og jobevaluering uden misfortåelser, hvad angår jobindhold og arbejdspræstationen.
Vi er fra begyndelsen i vidt omfang afhængige af et godt samarbejde med arbejdsmarkedets parter, uden hvis aktive deltagelse også regelsættet vedrørende lige løn er dømt til at mislykkes. Derfor føler jeg ubehag i forbindelse med visse punkter i betænkningen. Når man kræver, at man vil blande sig i overenskomstforhandlingerne og resultaterne heraf og truer med sanktioner, hvis de nødvendige juridiske bestemmelser ikke opfyldes, må man konstatere, at det er nødvendigt med kontrol, men vi bør sørge for en kommunikationsform, hvor man respekterer hinanden.
Der er et andet punkt, som jeg anser for at være næsten meningsløst. Det er nødvendigt med aktuelle sammenligninger af lønniveauet. Men dette kan kun ske inden for en sektor. Sammenligninger på tværs af sektorer - som det kræves i betænkningen - er fuldstændig urealistiske. Man kan ikke sammenligne en arbejdsplads i en stenkulsgrube med en arbejdsplads i et sekretariat eller med en plejeopgave. Det spiller heller ikke nogen rolle, om det er den samme virksomhed eller forskellige virksomheder. Det afgørende er virkelig selve arbejdspladsen, som det også hedder i teksten. Man kan kun sammenligne en kvindelig kok med en mandlig kok og ikke foretage sammenligninger på kryds og tværs af sektorer. Jeg håber, at vi har mange forbundsfæller til regelsættet, således at håbet i dette tilfælde for kvinderne bliver til ligestilling, om end kun i forbindelse med lønspørgsmål.

Lindqvist
Hr. formand, ligestillingspolitik må føres på alle politiske niveauer - ikke alene i de nationale parlamenter, men også på europæisk plan. Et af de vigtigste ligestillingsspørgsmål vedrører lige løn for lige arbejde. Dette burde være en selvfølge her på tærsklen til år 2000, men det er det ikke. De regler for god praksis, som Kommissionen foreslår, og den betænkning, som fru González Álvarez har udarbejdet, er et vigtigt skridt hen imod virkeliggørelsen af målsætningen om ligeløn.
Arbejdsløsheden rammer kvinder hårdere end mænd. Derfor må man lette kvinders muligheder for at påtage sig og få arbejde. Arbejdsmarkedet for kvinder må gøres bredere. Her er nogle forslag, som jeg tror ville fremme en sådan udvikling: længere forældreorlov, lige muligheder for erhvervsarbejde og forældreskab for kvinder og mænd; det er meget væsentligt, at der gælder de samme tryghedsbestemmelser for deltidsarbejde som for heltidsarbejde; gode børnepasningsmuligheder og god ældreomsorg vil øge ligestillingen, og der må gøres et aktivt oplysningsarbejde på arbejdspladser og i skoler.
I Sverige og mange andre lande spiller den offentlige sektor en meget væsentlig rolle, når det gælder om at sikre både kvinder og mænd, men især kvinder, arbejde, ligestilling og lige løn. Nedskæringer inden for denne sektor kan påvirke udviklingen negativt, og det må ikke ske. Hr. formand, jeg bifalder denne glimrende betænkning!

Sornosa Martínez
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. Jeg er enig i fru González' betænkning og siger hende tak, men Kommissionens forslag om kodeksen synes mig utilstrækkeligt. I Kommissionens årsberetning om lige muligheder for 1996 hedder det: «Kun de lande, der anvender korrigerende systemer for ulighed systematisk og strengt fortsætter med at udligne forskellene«. Det er tilfældet med Sverige. Men kodeksen handler alligevel om at udligne forskellene mellem mænds og kvinders løn, men regeringerne, arbejdsgiverne og arbejdstagernes repræsentanter er frit stillet med hensyn til anvendelsen. Jeg fastslår, at der kræves mere radikale aktioner for at skabe lige løn og fjerne forskellene på arbejdsmarkedet.
Jeg citerer et frisk eksempel, nemlig de data, der er oplyst af Generaldirektoratet for Personaleanliggender og dets enhed for ligebehandling, der omfatter alle de europæiske institutioner. I beretningen for 1996 hedder det, at kvinderne repræsenterer 18, 91 % og mændene 81, 09 % i lønklasse A, mens det forholder sig omvendt i lønklasse C, hvor kvinderne repræsenterer 71, 16 % og mændene 20, 84 %. Som følge heraf, hr. kommissær, anmoder jeg Dem om i overensstemmelse med punkt 16 i beslutningsforslaget om at omdanne kodeksen til en juridisk bindende akt, dersom den ikke fører til de resultater, vi håber på, i løbet af tre år.

González Triviño
Hr. formand, jeg vil sige fru González og fru Colombo tak og ønske dem tillykke med denne strålende betænkning. Men jeg må sige, at jeg ikke er optimist med hensyn til, at den vil få den virkning, som flertallet, for ikke at sige hele vor forsamling, ønsker, at den skal få. Og jeg er ikke optimist, fordi når et direktiv, der er mere end 20 år gammelt, og som skal anvendes pligtmæssigt, ikke har haft den fornødne virkning, og man således ikke har undgået at måtte fremlægge denne betænkning nu, vil noget, der er af frivillig karakter, have endnu meget mindre virkning.
Men betænkningen er under alle omstændigheder god, og vi må desuden særlig fastholde grebet om Rådet, der repræsenterer regeringerne og gøre dem opmærksom at disse gennem deres initiativ og et initiativ taget af de offentlige administrative myndigheder, ikke blot statslige, men tillige regionale og lokale, samt gennem de offentlige virksomheder, de ejer eller er deltagere i, skal være opmærksomme på problemet og anvende dette instrument i praksis, idet jeg finder, at dets gennemførelse er udtryk for den højeste retfærdighed. Det er rigtigt, at man også gør vel i at bevidstgøre arbejdsmarkedets parter, nemlig fagforeningsrepræsentanter, virksomhedsejere, kvindesammenslutninger og andre former for sammenslutninger, der er meget opmærksomme på problemet, og som daglig kæmper for og kræver lige rettigheder.
Jeg har tillid til, at Kommissionen vil stå bag ved dette og følge det effektivt op. Jeg vil her driste mig til desuden at sige, at hvis kodeksen i løbet af disse tre prøveår ikke får nogen virkning, skal man give den bindende virkning og håndhæve den. Jeg har som allerede nævnt lidt mindre tillid til Rådet.
Der er kun få forhold, der i den grad griber ind i menneskers værdighed og krænker dem i den grad, og i dette tilfælde kvinderne, at de udfører et arbejde af samme kvalitet og samme omfang som en mandlig kollega, men kun oppebærer ikke 20 %, ikke 25 %, og endda i visse tilfælde indtil 40 % mindre i løn. Som følge heraf findes der her i Europa-Parlamentet politisk vilje til bestandig at kræve den absolutte lighed, og jeg finder, at det er et betydningsfuldt emne, som vi vil være opmærksomme på og følge på nærmeste hold.

Angelilli
Hr. formand, i et øjeblik, hvor der med stigende bekymring tales om de nye former for fattigdom, særlig blandt kvinder, kan jeg kun være enig i, at det er nødvendigt at indføre en adfærdskodeks for gennemførelsen af lige løn mellem kvinder og mænd. Særlig er jeg enig i, at denne kodeks ikke skal begrænse sig til at udtrykke almindelige, principielle ønsker, men at den skal sikre konkret anvendelse af lovgivningen på lønområdet i de nationale lovgivninger og altså også omfatte egentlige sanktioner.
Jeg finder det endvidere vigtigt, at bevidstgørelses- og oplysningskampagnen vedrørende denne kodeks ikke skal begrænses til arbejdsmarkedets parter og de store virksomheder, men i højeste grad rette sine oplysninger mod de kvinder, som i øvrigt er den største del, og som arbejder under de mindre og de helt små forhold, dvs. alle de ikke organiserede kvinder, der ofte er tvunget til at acceptere arbejds- og ansættelsesbetingelser, som er virkelig atypiske og usikre og ligger på grænsen af udnyttelse. De hovedansvarlige og garanterne for, at denne kodeks skal blive en succes, bør i sidste instans være regeringerne i medlemsstaterne, som for ofte foregiver ikke at kende til sådanne former for forskelsbehandling, eller som i hvert fald ikke har held til at gribe positivt ind for at fjerne dem. Den, der regerer, kan ikke have god samvittighed, blot fordi han har vedtaget love, kodekser eller administrative bestemmelser, dersom der ikke er politisk vilje til konstant at overvåge, at de føres effektivt ud i livet. Som fru Svevo, som jeg siger tak, allerede har sagt, har denne kodeks i lighed med ethvert andet instrument eller procedure kun mening og kan kun fungere, dersom ingen snyder.

Ghilardotti
Hr. formand, også jeg vil sige de to ordførere, fru González og fru Colombo Svevo, tak. Det glæder mig tillige, at også mandlige kolleger her i aften taler om dette problem. Tillad mig dog at give udtryk for en vis følelse af bitterhed, som jeg ikke kan undgå at føle. Vi kan givet alle være enige om, at der i Unionen findes et omfattende sæt retsregler om lige muligheder og lighed, nemlig traktatens artikel 119, som vi alle håber vil blive forbedret ved den kommende traktat, artikel 11 i Protokollen om Sociale Forhold samt talrige direktiver og domme afsagt af EF-Domstolen. Vi håber også, at Rådet hurtigt på grundlag af Parlamentets anvisninger vil vedtage direktivet om bevisbyrden, som for første gang fastlægger en nøjagtig definition på indirekte forskelsbehandling. Endelig har vi en række indbyrdes sammenhængende programmer, der er finansieret over Unionens budget, der fremmer, og som i alle medlemslandene har bidraget til, at erhvervelsen af retten til ligebehandling og lige muligheder nu er almindeligt udbredt.
Men min følelse af bitterhed skyldes, at vi trods alt dette i aften drøfter en vigtig adfærdskodeks, fordi virkeligheden er, at kvindernes løn i Europa i gennemsnit er ca. 30 % lavere end mændenes. I visse sektorer får kvinderne en løn, der er lavere, ikke blot for arbejde af samme værdi, men for det samme arbejde, og der findes en vedvarende kønsbestemt erhvervsmæssig opsplitning, der er både horisontal og vertikal, og antallet af tilfælde af forskelsbehandling stiger som nævnt af kollegerne, fordi løs ansættelse med ringe sikkerhed blive stadig mere udbredt, og denne forskelsbehandling finder også inden for pensionsordningerne. Under disse forhold er denne adfærdskodeks velkommen, når blot den har de karakteristiske træk, de to ordførere påpeger i deres betænkninger, og når blot den om tre år, dersom resultaterne ikke viser sig tilfredsstillende, bliver omdannet til en retsakt, der er bindende for alle.

Mann, Thomas
Hr. formand, hr. kommissær, princippet om lige løn for arbejde af samme værdi til mænd og kvinder eksisterer kun på papiret. Realiteten er helt anderledes. I dag tjener kvinder stadig gennemsnitligt 30 % mindre end mænd, og det immervæk mere end 20 år efter vedtagelsen af et direktiv om lige løn.
I lavtlønssektoren er kvinderne overrepræsenteret, og som følge af nedgangskonjunkturen i de seneste år er forskellen mellem kvinders og mænds løn blevet endnu større. Forskelsbehandlingen af kvinderne viser sig også på uddannelsesområdet, ved at de fortrænges til såkaldte typiske kvindeerhverv, ofte deltidsjob uden social sikring, og ved at de forhindres i gøre karriere og opnå lederstillinger.
Det nytter dog ikke noget alene at anlægge sag. For at opnå ændringer og effektive foranstaltninger er det nødvendigt med præcise analyser. Kommissionen har fulgt Europa-Parlamentets opfordringer til at udvikle et regelsæt for god praksis som grundlag for at eliminere kønsbestemt forskelsbehandling på arbejdspladsen.
Det skal undersøges, hvilke former for erhvervsmæssige uligheder der findes, om der dækkes over tilfælde af forskelsbehandling, ved at mænd modtager yderligere bonus, eller om jobevalueringer simpelt hen er ensidige. Opnåede fremskridt skal dokumenteres, og det samme gælder vellykkede pilotprojekter.
Planen over foranstaltninger skal gradvis udarbejdes i samarbejde med arbejdsmarkedets parter. De skal skoles, oplyses og bevidstgøres på en sådan måde, at princippet om ikke-forskelsbehandling overholdes nøje i forbindelse med fremtidige lønaftaler.
Endelig skal kvinderne i langt højere grad end hidtil inddrages direkte som engagerede repræsentanter for deres interesser under overenskomstforhandlinger. Kommissionens initiativ er, hr. kommissær Flynn, hvis De tager hensyn til forslagene fra Kvindeudvalget, Beskæftigelsesudvalget og denne interessante betænkning, et vigtigt skridt til mere retfærdighed.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det glæder os, at vi kan drøfte denne særdeles fortræffelige betænkning lige før det, som forhåbentlig vil være afslutningen af den definitive tekst til en ny europæisk traktat i Amsterdam. Adfærdskodeksen om lige løn for arbejde af samme værdi vil bestemt blive vigtigere på grund af den nye formulering af artikel 119, som nu omsider tager hensyn til Domstolens retspraksis, og hvori retten til lige løn for arbejde af samme værdi fastlægges. Jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, at kvinder skal inddrages i den nærmere udformning af jobevalueringssystemer og ved forhandlingerne om kollektive overenskomster. Så længe lønforhandlinger er en sag for mænd, kan løndiskrimineringen ikke fjernes.
Således som mine kolleger allerede har understreget, må et juridisk bindende instrument overvejes, hvis den uforpligtende adfærdskodeks ikke fører til et passende resultat. I mit land agter den kompetente minister obligatorisk at tilføje jobevaluering til arbejdsreglementet. Jeg tror, at det ville være godt, hvis dette eksempel i mellemtiden følges i andre medlemsstater.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne takke ikke alene de to ordførere for en virkelig god betænkning, men også Kommissionen for en god meddelelse om regler for god praksis.
Alle os, som har haft ordet i denne forbindelse, har kunnet konstatere, at den hidtil gældende lovgivning har været utilstrækkelig. Lovgivning er vigtig, men ikke tilstrækkelig. Der er brug for meget andet ved siden af. Selv i mit hjemland Sverige, som ofte har rost sig af at være kommet længere end andre lande, når det gælder kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet og mindskelse af lønforskellene, er der forskel på mænds og kvinders vilkår. Forskellene har udvist en stigende tendens under den lavkonjunktur, som vi har haft i de seneste år.
Der er behov for mange ændringer. Der er behov for en ændring af arbejdsmarkedet. I dag er det kvinderne, som har de lavtlønnede job, jobbene i den offentlige sektor, deltidsjobbene og det atypiske arbejde. Vi må sørge for, at også disse jobs, på samme måde som andre, giver ret til social tryghed. Vi må sørge for, at kvinder, som arbejder på deltid, får mulighed for at gå over til heltid, og vi må give mulighed for positiv særbehandling, ikke alene således at mænd får adgang til kvindejob, men også således at kvinder får adgang til mandsdominerede erhverv.
Endvidere må vi have en kønsneutral arbejdsvurdering. På dette punkt deler jeg ikke fru Glases opfattelse. Det er muligt at vurdere arbejde inden for forskellige sektorer. Det må kunne lade sig gøre at sammenligne det arbejde, som en kvinde udfører inden for ældreforsorgen, med en bygningsarbejders arbejde. Det er mindst lige så hårdt og krævende.
Selvom lovgivning er vigtig, er dette et anliggende for arbejdsmarkedets parter. Vi må få dem til at tage disse spørgsmål alvorligt. Først når vi har fået arbejdsmarkedets parter til dét, tror jeg, at der kommer noget ud af vore bestræbelser.

Blak
Hr. formand, meddelelsen er god, fordi den er med til at sætte ord på det faktum, at kvinder har nogle kvalifikationer at tilbyde arbejdsmarkedet. Men det er gennem mange år gået helt skævt med at få defineret den konkrete værdi af disse mere usynlige eller uformelle kvalifikationer. Hvis det nu gøres helt klart, at disse kvalifikationer er uundværlige og værd at betale for, kan vi måske nå et skridt videre og få løftet kvinderne ud af den fastlåste lønstruktur. Det er godt, at de sociale parters rolle er understreget i meddelelsen. Det er vigtigt, at fagforeningerne spiller en central rolle for opnåelsen af ligeløn, og det er derfor helt centralt, at meddelelsen understreger, at kvinder skal inddrages i overenskomstforhandlingerne. Ligelønnens værste fjende er et decentraliseret, opsplittet og individualiseret arbejdsmarked. Erfaringerne fra Danmark viser nemlig, at ved overgangen fra centrale til decentrale lønforhandlinger stiger løngabet yderligere. I Danmark er lønforskellen 60.000 kr. om året. Kun en stor mandschauvinist eller en dårlig arbejdsgiver kan acceptere dette. Fagforeningerne er de eneste, der kan gå foran og skabe grundlag for en mere moderne måde at vurdere mænds og kvinders arbejde på.
Vi håber, at Kommissionens meddelelse kan hjælpe til, at udviklingen går i den rigtige retning. I denne sag må vi mænd udvise solidaritet med kvinderne. Alt andet ville være uanstændigt. Synes De ikke det, hr. kommissær Flynn?

Flynn
Jeg er meget glad for den stærke støtte, Parlamentet har givet til reglerne for god praksis her i aften. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse og navnlig ordføreren fru Gonzalez Alvarez for det meget betydningsfulde arbejde, de har udført med udarbejdelsen af denne betænkning om regler for god praksis med hensyn til lige løn for kvinder og mænd. Jeg vil også gerne takke Udvalget om Kvinders Rettigheder for deres udtalelse, som blev fremlagt af fru Colombo Svevo.
Den foreliggende betænkning viser klart den interesse, som Parlamentets medlemmer nærer for spørgsmålet om lige løn for kvinder og mænd, et princip, som har været indeholdt i fællesskabslovgivningen lige fra starten. Men som De alle er klar over, viser statistikken, at kvinder i håndværksfag tjener mellem 69 og 90 % af mændenes gennemsnitsløn, på trods af at alle medlemsstater har omsat dette princip til national lovgivning. Inden for andre fagområder er lønforskellen mellem kvinder og mænd endnu større. Thomas Mann sammenfattede det på følgende måde: vi har lovgivningen, men i mange tilfælde kommer den ikke længere end til papiret. Jeg er opmærksom på problemet, og for at bidrage til at afhjælpe problemet har Kommissionen besluttet at vedtage de foreliggende regler for god praksis, som følger efter det memorandum om lige løn for arbejde af samme værdi, som blev offentliggjort i 1994. Jeg vil gerne erindre om, at disse regler svarer til Deres egne ønsker, som blev fremsat i fru Colombo Svevos betænkning om samme memorandum. Det er yderst vigtigt, at vi kommer med et tydeligt og enkelt svar på et vigtigt spørgsmål: hvad betyder begrebet lige løn for arbejde af samme værdi egentlig? Svaret på dette spørgsmål blev formuleret meget tydeligt af fru Waddington. Det kunne ikke siges enklere. Når en kvinde udfører et arbejde, der er lige så krævende som en mands, skal hun kunne kræve samme løn og samme fordele, selv om det er en anden slags arbejde, med mindre lønforskellen skyldes ikkediskriminerende faktorer.
Som vi alle ved, ser virkeligheden imidlertid ikke sådan ud. Det er grunden til, at vi har vedtaget reglerne, der er tænkt som en praktisk vejledning i gennemførelsen af princippet om lige løn i alle henseender af lønpakken. Reglerne er ikke juridisk bindende, men tager højde for, hvad alle arbejdsgivere skal tage hensyn til for at sikre, at lønstrukturen i en organisation ikke på nogen måde er kønsdiskriminerende. Grunden til at forfølge et sådant mål har ikke kun at gøre med retfærdighed. Man tager også hensyn til behovet for at sikre, at alle kan bidrage med deres færdigheder i en økonomi i forandring, og at dette anerkendes. Det var det, hr. Blak var inde på.
Det er grunden til, at reglerne også omfatter retningslinjer for afskaffelse af enhver form for indirekte diskriminering, hvor bedømmelse, klassifikation og jobevalueringsordninger bruges på grundlag af lønstrukturerne.
Reglerne indeholder forslag til en tosidet fremgangsmåde vedrørende spørgsmålet om lige løn for arbejde af samme værdi. Første trin består i at indsamle alle de relevante oplysninger. Disse oplysninger kan findes i kollektive overenskomster, personalehåndbøger og organisationernes regler. De omfatter aspekter som arbejdstid, grundlaget for overtidsberegning, lønstrukturer og så videre. Men når man har indsamlet oplysningerne vedrørende løn og ansættelsesforhold, skal man som det næste skridt evaluere alle disse oplysninger.
Evalueringen udføres for det første ved hjælp af en overordnet tabel, der viser forholdet mellem køn og lønniveau, og for det andet ved at analysere de lønrelaterede elementer, der er identificeret som potentielt diskriminerende.
Jeg vil gerne på dette punkt understrege den vigtige rolle, som både arbejdsgivere og arbejdstagere spiller ved forhandlingerne om lige løn. Dette har ført til en omfattende høring af arbejdsmarkedets parter, som har haft en fremtrædende placering i hele udkastet til disse regler, før de blev vedtaget endeligt, fordi vi ønskede at sikre, at de skulle opfylde alle brugeres behov hvad angår anvendelse og praksis.
Reglerne er ambitiøse. De skal tjene som et praktisk instrument. Eftersom lige løn er en hovedhjørnesten i princippet om lige muligheder for kvinder og mænd, vil Fællesskabets stærke engagement i kvinders fuldstændige og ligelige integration på arbejdsmarkedet blive afprøvet i form af reglernes gennemførelse.
Der blev rejst et par spørgsmål, som fortjener en kommentar. Til fru Gonzalez Alvarez vil jeg sige, at vi har brug for disse praktiske værktøjer nu, da de vil hjælpe os med gennemførelsen af lige løn. Derfor må vi ikke glemme, at disse målsætninger allerede er indskrevet i artikel 119, som udgjorde retsgrundlaget for foranstaltninger vedrørende ligeretsspørgsmål på arbejdsmarkedet. Dette vil forhåbentlig blive udvidet ved revisionen af traktaten.
Som svar til fru Colombo Svevo arbejder Kommissionen med projekter, der sigter mod at identificere de problemer, der findes med hensyn til lige løn i medlemsstaterne, og identificere den bedste praksis i medlemsstaterne, således at vi kan få denne anvendt på hele Unionens område. En eller to medlemsstater har allerede gjort dette ved at udpege embedsmænd for ligerettigheder. Jeg håber, at denne praksis vil vinde udbredelse til hele Unionen i en ikke alt for fjern fremtid.
Som svar på fru Waddingtons bemærkninger kan jeg sige, at vi allerede er i gang med nogle forskningsprojekter i form af særlige projekter, som vi finansierer. Hvis direktivet om bevisbyrden, som De nævnte, vedtages, vil den dække direktivet fra 1975 om lige løn, som er grundlaget for vedtagelsen af disse regler. Vi må ikke glemme, at Domstolen også har afsagt kendelser om lige løn, hvilket fru Ghilardotti var inde på.
Til fru Martinez vil jeg sige, at »mainstreaming« er det grundlæggende princip for det fjerde handlingsprogram for lige muligheder. Som De ved, har man nedsat en kommissærgruppe om alle ligeretsanliggender, og der findes ligeledes en gruppe på tværs af tjenestegrenene, som beskæftiger sig med ligeretsdimensionen af alle Unionens aktiviteter. Det, der i virkeligheden er tale om her, er noget meget vigtigt, nemlig at skabe bevidsthed om de rettigheder, som de europæiske borgere allerede har. Vi vil benytte lejligheden til at distribuere disse regler til et så stort publikum som mulig. Vi har truffet foranstaltninger til at få den distribueret i alle medlemsstater gennem de kanaler, vi har adgang til.
Endelig vil jeg som svar til hr. Andersson sige, at problemet med deltidsbeskæftigelse bør behandles inden for rammerne af fællesskabslovgivningen og retsakten, som vil støtte arbejdsmarkedets parters aftale om atypiske arbejdsforhold. Jeg er meget tilfreds med, at den kollektive aftale nu er indgået og vil blive omsat til en juridisk bindende tekst i den allernærmeste fremtid.
Jeg takker alle, som har bidraget så generøst til denne forhandling.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Jeg kan oplyse, at i forhandlingen deltog otte kvinder og seks mænd.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Nye informations- og kommunikationsteknologier (ICT)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0153/97) af Plooij-Van Gorsel for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om udvikling og anvendelse af nye informations- og kommunikationsteknologier (ICT) i det kommende årti.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, min betænkning og det beslutningsforslag, som her i aften foreligger, er et eget initiativ fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Dette udvalg tillægger udviklingen af informations- og kommunikationsteknologisektoren i Europa stor betydning. For til trods for det store antal dokumenter, som Kommissionen tilsender Parlamentet om informationssamfundet, savnede mit udvalg en klar analyse af informations- og kommunikationsteknologisektoren. Og på grund af betydningen af ICT for den europæiske vækst i beskæftigelsen indeholder min betænkning henstillinger med henblik på et stimulerende klima for udviklingen af nye ICT-produkter og tjenester, og alt dette selvfølgelig med henblik på en passende udformning af det femte rammeprogram på dette område, som vil løbe fra 1999 til år 2004.
De økonomiske sektorer med de største fremtidsforventninger for de kommende år hører alle ind under elektronikindustrien, informationsteknologien og de tjenester, som er knyttet til denne sektor. Med henblik på beskæftigelsen er det af stor betydning, at væksten i disse sektorer realiseres. Europa mister i rivende fart markedsandele på ICT-verdensmarkedet. Medens den europæiske andel i 1990 stadig androg 35 %, var dette tal i 1996 allerede faldet til 28 %. Europe is stuck in the middle , det er konklusionen på en benchmark -undersøgelse, som er gennemført under det nederlandske formandskab med hensyn til den europæiske ICT-industris konkurrenceevne. Faldet i markedsandelen er bemærkelsesværdigt, fordi Europa kan råde over en fortræffelig videnskabelig infrastruktur. Temmelig mange nye teknologier er udviklet i de forløbne år i Europa for derefter at blive liggende på hylden. Tænk f.eks. på HDTV. Den lære, som kan drages heraf, er, at udviklinger ikke blot bør have en teknisk indfaldsvinkel. Mange flere teknologier indføres ikke med succes på markedet. Marketing er og bliver nøglen til succes på markedet.
Men kære kolleger, man kan ikke overlade alt til markedet. Dette lyder måske ikke særlig liberalt, men i begyndelsen bør det offentlige blive en god bruger af elektroniske tjenester og produkter. Det offentlige på nationalt og europæisk plan bør optræde styrende og give et godt eksempel. Kort sagt, leading by example . Hvordan kan vi overbevise vore europæiske borgere om, at de bør bruge ICT-produkter, når myndighederne selv ikke gør det. Ved at optræde som leading consumer eller launching customer med hensyn til digitale produkter og tjenester kan myndigheder lokalt, regionalt, nationalt og europæisk udøve en stærk indflydelse på markedssegmenter såsom sundhedspleje, ældrepolitik, transport, undervisning og på denne måde fremme anvendelse af ICT.
Hvor ligger der nu en vigtig opgave for Europa og medlemsstaterne? For det første har vi brug for stærkere lovgivende rammer. Både europæisk og nationalt. Og det er nødvendigt for at sikre Europas stilling på verdensmarkedet for information og kommunikationsteknologi, navnlig bør der findes lovmæssige løsninger på problemer omkring illegal brug af software. Standardisering, patentlovgivning og varemærker bør der træffes bedre bestemmelser om. Og desuden skal det i europæisk lovgivning bringes til udtryk, at telekommunikationsog informationsteknologi nærmer sig hinanden. Denne udvikling må ikke hindres af manglende lovgivning på dette område. Kort sagt, medlemsstaterne bør tilpasse deres nationale ICT-politik bedre til hinanden. Kun da kan et europæisk marked tilvejebringes. De nuværende F&U-programmer fra det fjerde rammeprogram er åbenbart ikke tilstrækkelige til at styrke den europæiske ICT-stilling. Med henblik på den nærmere udformning af det femte rammeprogram er det vigtigt, at disse programmer analyseres med hensyn til deres bidrag til den økonomiske velfærd i Europa. Af disse analyser kan der bl.a. destilleres best practices , som kan hjælpe med at forbedre effektiviteten af fremtidige programmer.
Sidst, men ikke mindst: Idet jeg kommer tilbage til betydningen af ICT-sektoren for beskæftigelsen, bør ICTpolitikken ikke kun koncentrere sig om store virksomheder, men ligeledes om de små og mellemstore virksomheder. Det er nødvendigt, at der lægges større vægt på de små og mellemstore virksomheders innovative evne. Jeg håber derfor, og jeg vil personligt overvåge det, at de små og mellemstore virksomheder ved den nærmere udformning af det femte rammeprogram ikke sætter sig mellem to stole.

McNally
Hr. formand, tillykke til fru Plooij, som er en glimrende taler, men, hvilket er endnu vigtigere, hun er også god til at lytte. Hun har tydeligvis lyttet godt efter, mens hendes betænkning er blevet behandlet i udvalget, og har indarbejdet mange af de tanker, der kom frem.
Vi laver initiativbetænkninger, fordi vi ønsker at fokusere på spørgsmål, der ofte vedrører lovgivningsinitiativer, der er på vej. Det er tilfældet her, det er et led i vores udvalgs tankearbejde med henblik på det femte rammeprogram. Skal vi fortsat lægge vægt på de informations- og kommunikationsteknologier, der er omfattet af det fjerde rammeprogram? Se på initiativbetænkningens titel, der er både tale om udvikling og anvendelse af informations- og kommunikationsteknologier i det kommende årti, og det er vigtigt, at vi ikke kun beskæftiger os med selve teknologien, men også med dens anvendelse.
Det er en velfokuseret betænkning, der indeholder konkrete forslag. Først og fremmest Den Europæiske Unions konkurrencedygtighed. Vi er grundigt trætte af det syndrom, der er opfundet i EU, made in Japan, og vi er nødt til at ændre den mentalitet. Fru Plooij advarer os kraftigt om, at vores konkurrenceevne forringes. Jeg blev for nylig advaret af forskere og videnskabsmænd i min egen valgkreds, der har besøgt Sydøstasien, og som sagde, at vi stikker os selv blår i øjnene, hvis vi ikke tror på, at de er ved at overhale os. De sender studerende til Europa, for at de kan lære af det, vi laver, og så rejser de hjem og forbedrer det. Vi hviler på laurbærrene og besøger ikke disse lande for at se, hvad der sker.
USA, et kapitalistisk samfund, der tror på de frie markedskræfter, lægger stor vægt på intervention for at støtte sin egen industri. Nogle af faktorerne for konkurrenceevne - som fru Plooij har identificeret - er det indre marked og kompatibiliteten mellem medlemsstaterne. Men det indre marked er ikke tilstrækkeligt i sig selv. Vi har brug for regulering, brug for at kigge nærmere på ting som forpligtelsen til offentlige tjenester, som er vigtige på dette område, vore samhørighedspolitikker, støtten til små og mellemstore virksomheder. Jeg besøger hele tiden små virksomheder, for folk, som tidligere har arbejdet for store IT-virksomheder som Alcatel, er blevet selvstændige og har besluttet at udnytte deres egne ideer - et kæmpemæssigt vækstområde. Vi må se på de samfundsmæssige konsekvenser af ICT, de miljøfordele, de kan give, som følge af mindre transport til arbejde. Og de samfundsmæssige følgevirkninger omfatter misbrug, pornografi osv., og anvendelsesområderne omfatter sundhedsvæsenet og uddannelsesområdet. Vi har en stor fordel med vores sproglige mangfoldighed, herunder de to verdenssprog engelsk og spansk - og naturligvis også fransk; fru Cresson er jo til stede.
Fru Plooij-van Gorsel har ret i, at det ikke kun er noget kvantitativt, det er noget kvalitativt i langt højere grad end blot vækst. Det drejer sig om borgernes dagligdag. Godt gået, fru Plooij-van Gorsel.

Chichester
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med hendes betænkning.
Hele området informations- og kommunikationsteknologi er af vital betydning for vores levevis og økonomi. Det erfarede jeg på en meget praktisk måde i denne uge: fjernsynsskærmen på mit kontor virkede ikke, da jeg ankom. Den virkede i øvrigt heller ikke under sidste mødeperiode i Strasbourg på trods af teknikernes anstrengelser. Endelig, i går aftes, kom billedet og lyden igen. Endelig kunne jeg se, hvor de møder, jeg formodes at deltage i, fandt sted, og jeg kunne endda se nyhederne på BBC World med nærmere oplysninger om det vigtige valg af en ny konservativ partiformand. Men mens udstyret ikke virkede, følte jeg mig utrolig handicappet. Jeg tænkte på, at udstyret var leveret af en nationaliseret virksomhed i et land, som stadig er nødt til at kigge på skævhederne i en økonomi, der i for høj grad er præget af den offentlige sektor, som er beskyttet mod konkurrence.
Det er almindelig kendt, at denne sektor - ICT - er en af de mest dynamiske vækstindustrier i verden. Frigivelsen af konkurrencen på telekommunikationsmarkederne har skabt megen konkurrence og fornyelse i Det Forenede Kongerige, og det samme vil ske for Europa som helhed fra næste år.
I betænkningen opfordres medlemsstaterne til at sikre en bedre koordinering af deres politikker, og Kommissionen opfordres til at udvikle en ny ICT-politik. Hvorfor? Jeg vil sige: følg kræfterne bag konkurrencen og fornyelsen, lad være med at prøve at være klogere end markedet og udvælge vindere, for det virker ikke. Det er måske bedre at fokusere de offentlige ressourcer på identificérbare udfordringer som at planlægge den enorme ændring og udgift, det bliver at indføre den fælles valuta, eller endnu vigtigere at finde en løsning på den såkaldte årtusindbombe, hvor computerne ikke kan genkende år 2000 og derfor går ned.
Hvis jeg nu tænker mig om, kan markedet sikkert også finde løsninger på problemet med den fælles mønt, lige som vi fandt det i september 1992. Jeg har også hørt om virksomheder i Det Forenede Kongerige, der allerede tilbyder løsninger på år 2000-problemet. Vi lever i interessante tider.
Det var så min egen tale. Jeg vil kun kaste mig ud i det nederlandsk-engelske samarbejde. Min kollega, hr. van Velzen undskylder, at han ikke er til stede, og jeg skal nu tale ud fra hans noter, så jeg beder Dem bære over med mit nederlandsk-engelske.
PPE-Gruppen støtter hovedprincipperne i denne betænkning. I Den Europæiske Union kan vi tage ved lære af USA. Det betyder ikke, at fru Cresson skal skrive en bog om ICT, men at Den Europæiske Union bør spille en aktiv rolle i udviklingen af ICT. Spørgsmålet er: hvilken rolle skal vi spille? Fru Plooij-van Gorsel kommer nogle af svarene: bedre regler for det indre marked, ICT skal prioriteres højt i det femte rammeprogram, ICT skal prioriteres i forbindelse med samhørighedspolitikken, og der skal skabes bedre betingelser og bedre forhold for investeringer i ICT.
Alligevel savner hr. van Velzen en ting i Plooij-van Gorsel-betænkningen: koordinering. Der er risiko for, at der opstår usammenhængende politikker i medlemsstaterne og i EU. Betænkningen dækker næsten alle politiske aspekter. Hr. van Velzen vil gerne fremsætte et forslag, og det vedrører kompetencefordelingen i Kommissionen. Hvorfor udpeger man ikke en kommissær, der får ansvaret for den overordnede ICT-politik, men frem for alt for den overordnede koordinering mellem de forskellige generaldirektorater? Hvis vi kan tilrettelægge vores ICT-politik rigtigt, kan det give os en konkurrencefordel, fordi vi så får integrerede europæiske informations- og kommunikationsteknologier.
Hr. van Velzen afventer kommissærens svar med stor interesse. Det var slut på min anden tale.

Malerba
Hr. formand, fru kommissær, betænkningen af Plooij vender tilbage til emnet informationssamfundet, applikationerne og udviklingen af markedet. Der er tale om en velafbalanceret betænkning, der er rig på mange tanker, og som samler praktisk taget alle de forslag, vi har formuleret i Forskningsudvalget. Jeg vil kun opholde mig ved to punkter.
Min tanke, og jeg vil endda sige min erfaring vedrørende informationssamfundets vækst og udbredelse, er, at de vigtigste begrænsende faktorer, man skal arbejde med, i det væsentlige er omkostningerne ved adgangen til teleinformationssystemerne og den kulturelle faktor. Jeg skal forsøge at forklare mig nøjere. Vedrørende omkostningerne, udstyrene og tjenesterne må vi håbe på, at omkostningerne vil falde takket være liberaliseringen af telekommunikationssektoren, men selvom forholdet er det, at edb-maskinerne koster stadig mindre, har jeg endnu ikke set større virkninger på telekommunikationsselskabernes regninger. De forskelle, der skal overvindes i forhold til USA i henseende til omkostningerne ved tjenesterne, er virkelig store.
Hvad angår kulturbarrieren ser jeg nu på Internet applikationer af software til direkte køb, elektronisk handel, men disse applikationer er i øjeblikket i det væsentlige amerikanske. Denne forskel bliver større på grund af sprogproblemet, og det forekommer mig vanskeligt i dag at færdes på Internet uden at kunne engelsk. I Europa gøres der endnu for lidt for at undervise i de såkaldte fremmedsprog i skolerne og ikke tilstrækkeligt til at overvinde sprogbarrierne, selvom man benytter informationssamfundets teknologier. Og der gøres for lidt med hensyn til brugen af edb-maskiner i skolerne og gøre eleverne fortrolige hermed. Min søn begyndte at gå i skole i USA, og da vi kom tilbage til Europa, og han modtog breve fra sine amerikanske skolekammerater på ni år, var disse skrevet ved brug af computere. Disse små drenge fandt det lettere at betjene et tastatur end at bruge en pen. De europæiske skoler giver ikke vore unge de bedste muligheder i den telematikkens verden, der nu er ved at dukke op, og jeg frygter, at dette vil blive en betydelig strategisk ulempe. De europæiske regeringer bør meget hurtigt give klare svar på dette problem.

Holm
Hr. formand, i det korte minut, som jeg har til rådighed, skal jeg i forbindelse med denne udmærkede betænkning af fru Plooij-van Gorsel blot, ganske kort, pege på syv punkter.
For det første må man i højere grad anvende IT i EU's yderområder. Dette er af største betydning; det er dem, der bor i disse områder, der kan have størst gavn af IT.
For det andet bør IT også være en støtte for den ældre del af befolkningen. Ungdommen behersker allerede IT og kommunikationsteknologi ganske godt. Men det er de ældre, der kan have størst have størst udbytte af denne teknologi, eksempelvis når de ikke magter at gå ud og handle, men i stedet kan bestille mad hjemmefra via deres computer.
For det tredje bør man fokusere på de små virksomheder. De store virksomheder har allerede computere nok.
For det fjerde skal IT være brugervenlig, således at størsteparten af befolkningen kan benytte sig af den.
For det femte må vi, som hr. Chichester var inde på, finde ud af, hvad der sker i år 2000. Hvad vil der ske på det tidspunkt?
For det sjette må man begrænse bureaukratiet i forbindelse med EU-programmerne.
For det syvende og sidste må Europa-Parlamentet gå foran med et godt eksempel. Det er en skam, at vi ikke anvender IT-kommunikationen bedre i dette hus. Det kan ikke blive værre end i dag; det kan kun blive bedre. Jeg håber, det bliver meget bedre i fremtiden.

Lukas
Hr. formand, denne betænkning behandler et yderst interessant og fascinerende emne. Det fremgår klart af den, i hvor høj grad den europæiske ICT-sektor er kommet bagud i forhold til konkurrenterne uden for Europa, men især i forhold til USA.
Jeg håber, at den rusker op i Kommissionen, da det er en vigtig opgave for EU netop på dette område at iværksætte konkrete foranstaltninger og målrettet anvende midler til at holde den europæiske position konkurrencedygtig. For at fremhæve visse punkter, der er vigtige: Koncentration om nye produkter og vertikale markedssegmenter som telemedicin, talebehandling eller fjernundervisning, særlig hensyntagen til SMV, navnlig også inden for turistsektoren, som kan få forbedrede markedsbetingelser og reserveringsmuligheder, og hvor man ved hjælp af den moderne kommunikationsteknik kan skabe arbejdspladser. Den nødvendige positive motivation og emotion kan man tydeligst opnå gennem en øget anvendelse af informationsteknologien inden for skole- og uddannelsessektoren.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, denne initiativbetænkning fra Europa-Parlamentet kommer på et særdeles belejligt tidspunkt til at understrege den hastige udvikling, som informations- og kommunikationsteknologierne oplever, særlig for så vidt angår deres økonomiske og sociale dimension. Kommissionen er for sin del fuldt ud klar over dette, og jeg vil gerne i denne forbindelse nævne tre eksempler, som kan underbygge mine udtalelser.
For det første de meddelelser, der for nylig er udsendt om informationssamfundet og særlig handlingsplanen, der nu foreligger i sin anden version. Dernæst de aktiviteter, jeg har lanceret på undervisningsområdet, og som er blevet drøftet på flere møder i Rådet mellem undervisningsministrene, navnlig programmet »Lære i informationssamfundet«, der har til formål at stille de nødvendige multimedieredskaber til rådighed for eleverne, idet vi tager udgangspunkt i de eksempler, der findes i nogle lande, særlig de skandinaviske lande, men det er initiativer, som i dag er ved at sprede sig, og vi lægger stor vægt på dette spørgsmål. Størstedelen af medlemsstaterne har i dag fastlagt programmer for udstyr til skolerne, og problemet med undervisningssoftware opstår naturligvis ligeledes. Jeg har nedsat en task force vedrørende undervisningssoftware, der på en gang har deltagelse af producenter, brugere, de offentlige myndigheder og en række specialister. Vi har gjort store fremskridt på dette område i de seneste to år.
De redskaber, som informations- og kommunikationsteknologierne stiller til rådighed som f.eks. multimedier og Internet vil komme til at spille en vigtig rolle i hverdagen. I alle vore programmer, særlig programmerne om lokal udvikling, hjælper vi i vid udstrækning de lokalsamfund, der anvender disse instrumenter til f.eks. at lette adgangen til beskæftigelse eller til at formidle information, som borgerne har behov for.
Endelig blev det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling fremsendt i slutningen af april 1997. Jeg forventer i øvrigt, at Europa-Parlamentet meget snart meddeler sin holdning efter førstebehandlingen, og at det med sin hurtighed over for navnlig Rådet (forskningsministrene) viser, hvilken vægt der bør tillægges forskning. Forskningen har behov for kontinuitet. Derfor må vi bestræbe os på, at tidsplanen for proceduren for fælles beslutningstagning i forbindelse med det femte rammeprogram overholdes, og at Rådet (forskningsministrene) når frem til en fælles holdning senest på mødet i november. Forskning spiller således en rolle som lokomotiv i forbindelse med avanceret teknologi og industriel konkurrenceevne. Dette gælder navnlig for informations- og kommunikationsteknologierne.
Et af de tre temaer i det femte rammeprogram vedrører netop informations- og kommunikationsteknologierne, og de to andre temaer gør i stort omfang brug af informations- og kommunikationsteknologierne. Jeg skal blot i denne forbindelse nævne de centrale aktioner, som vi har gennemført såsom produkter, procedurer og organisation eller andre centrale aktioner såsom »Nye perspektiver for flyindustrien« eller »Fremtidens byer«.
I alle disse sektorer anvender vi avancerede teknologier på kommunikationsområdet. Endvidere indgår styringen af programmerne og aktionerne i forhold til deres økonomiske og sociale indvirkninger i selve strukturen i forslaget til det femte rammeprogram.
Parlamentets budskab i dets initiativbetænkning er klart. Fremgangsmåden i forbindelse med informations- og kommunikationsteknologierne skal være global, og dens effektivitet skal svare til indsatsen. Det er Kommissionen enig i. Derudover bør udviklingen af informationssamfundet frem for at skabe et samfund i to hastigheder snarere resultere i midler til at overvinde forskellene mellem de forskellige sociale grupper og mellem de udviklede regioner og de ugunstigt stillede regioner. Vi kan allerede se nu af de første igangværende forsøg, at afstanden nemt overvindes, for eksempel i forhold til landdistrikter, for så vidt angår undervisning og endog sundhed, og at vi her har nogle instrumenter, der gør det muligt for visse ugunstigt stillede kategorier eller regioner at få adgang til en række tjenesteydelser.
Kommissionen tilslutter sig navnlig den sidste henstilling i betænkningen, nemlig nødvendigheden af samtidigt at sikre dels en bæredygtig og miljøvenlig udvikling og samfundsmæssig velstand dels økonomisk vækst. Det kan ikke udtrykkes bedre, for det er netop vore to mål.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at Kommissionen modtager alle henstillingerne positivt, navnlig dem, der henvender sig til den, og den vil være særlig opmærksom på dem i forbindelse med gennemførelsen af de aktioner, som den har ansvaret for.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Politik for forskning og bæredygtig udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er anden betænkning (A4-0170/97) af Marset Campos for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om en fællesskabspolitik for forskning og bæredygtig udvikling.

Marset Campos
Hr. formand, der er tre udgangspunkter i betænkningen:
Det første består i den faste vilje, der er kommet til udtryk både i unionstraktaten og i de foreliggende forslag om revision af traktaten, til fordel for den bæredygtige udvikling. Det vil sige, at Den Europæiske Union utvetydigt erklærer sig forpligtet på modellen for den bæredygtige udvikling med de værdier, der ligger i respekten for miljøet, som for sit vedkommende giver udtryk for solidariteten mellem generationerne.
For det andet konstateringen af, at udviklingen i Europa og verden til trods for alle erklæringer om gode intentioner er en udvikling med stigende forbrug af energiressourcer og råstoffer og som følge heraf en ligeledes voksende forurening og udtømning af de naturlige ressourcer.
For det tredje påvisningen af, at markedskræfterne, når de overlades til den frie konkurrence mellem udbud og efterspørgsel, ikke i sig selv sikrer en model for bæredygtig udvikling, hvorfor der kræves en bevidst samfundsmæssig indgriben, der foretages bevidst og demokratisk. Man kan ikke foregive, at man ved en mirakuløs teknisk opdagelse eller en konkret skattemæssig foranstaltning når til en løsning af problemet. Det er derfor nødvendigt, at befolkningens samvittighed rettes mod alle de værdier, der ligger i modellen for den bæredygtige udvikling. Af disse grunde gennemgås i betænkningen først Kommissionens betænkeligheder ved følgerne af den nuværende model for økonomisk vækst, og med udgangspunkt heri fremsættes der 13 konkrete forslag i tre store blokke.
For det første finder vi i forbindelse med nødvendigheden af at opfatte overgangen til modellen for den bæredygtige udvikling fra den nuværende ikke-bæredygtige socioøkonomiske vækstmodel, at denne overgang alene vil være mulig gennem en bred social konsensus, der kan ligestilles med den, der i sin tid lettede skabelsen af velfærdsstaten. I denne henseende kan undersøgelsen bidrage med sine analyser af indbyrdes forbindelser mellem de sociale og de økonomiske processer tillige med nye former for brug af ressourcer, energikilder m.v.
For det andet i forbindelse med revisionen af unionstraktaten ved endelig at indsætte målene for den bæredygtige udvikling i alle dens betydende sammenhænge, nemlig kriterierne for konvergens, de europæiske institutioners virke og de afsnit og artikler, som handler herom (kapitel VI, XV og XVI).
For det tredje vedrørende udformningen af forsknings- og udviklingspolitikken - i det konkrete tilfælde det femte rammeprogram - gennem følgende punkter:
For det første forslag om stimulering af forskerhold inden for områderne produktion, distribution og forbrug med henblik på en bæredygtig udvikling i forskellige lande.
For det andet ved at gennemføre en undersøgelse af videnskabelige og sociale emner i forbindelse med den bæredygtige udvikling, som f.eks. holdbare og bionedbrydelige materialer, klimaændringer, ødelæggelse af havet, ødelæggelse af skovene, en socioøkonomisk analyse, miljøafgifter, finansielle strømme m.v.
For det tredje ved at undersøge borgernes, kommunernes og de lokale myndigheders funktion som forkæmpere for modellen for den bæredygtige udvikling, energieffektivitet, effektivitet i udvindingen af råstoffer, brug af vedvarende energikilder, optimering af distributionssystemerne, ikke-intensivt landbrug m.v.
Og for det fjerde ved at undersøge de globale modellers muligheder med hensyn til brug af energi. Heraf følger nødvendigheden af at lægge større vægt på kilder til energi, der distribueres ekstensivt og ensartet, som muliggør rationel og ansvarlig brug fra borgernes side alle steder efter demokratiske retningslinjer og i overensstemmelse med de nye værdier.
Disse er hovedretningslinjerne i den betænkning, som Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi forelægger plenarforsamlingen med henblik på, at den, dersom forsamlingen kan godkende den, skal blive til en mere præcis orientering for Kommissionen, Rådet og os selv til skabelse af et mere solidarisk, retfærdigt, miljømæssigt og økonomisk bæredygtigt samfund og frem for alt et bedre samfund for de fremtidige borgere i Europa - vore børn og børnebørn - som til syvende sidst er de endelige adressater for vore bestræbelser og bekymringer.

Stockmann
Hr. formand, fru kommissær, det er ordførerens, Marset Campos', fortjeneste, at han med sit initiativbetænkning har givet stødet til, at vi diskuterer begrebet bæredygtig udvikling, en diskussion, som ganske vist kun er i sin første fase, og som man stadig vil skulle bruge meget tid på. Dette skyldes imidlertid selve det tankemæssige udgangspunkt, der er skjult i begrebet bæredygtig udvikling, som jo tvinger os til at tematisere alle vore handlinger og politiske beslutninger på baggrund af deres fremtidige komplekse virkninger og bivirkninger. En refleksionsproces, en refleksionsbedrift i det uendelige!
Ordføreren yder noget af denne bedrift, når han med rette fastslår, at den eksisterende økonomiske model er skadelig for en bæredygtig udvikling. Men allerede her fjerner vore fortolkninger sig fra hinanden, f.eks. når følgevirkningerne af de avancerede teknologier vurderes. Vor diskussion vil fortsætte og vil skulle fortsætte. Det kan dog bemærkes som noget positivt, at bæredygtig udvikling er avanceret til at blive genstand for et af de tematiske programmer i det femte forskningsrammeprogram. Vi parlamentarikere ønsker og vil nu med falkeblik nøje følge, om der under denne overskrift virkelig fremmes rene og intelligente produkter og processer, om kombineret transport og vedvarende energikilder virkelig får de chancer, der tilkommer dem, og om de tæt bebyggede områder i byerne med deres tydelige problemer tematiseres lige så intensivt som den dramatiske forværring af havressourcernes tilstand og den ofte omtalte drivhuseffekt.
Vi har næsten på ethvert plenarmøde mulighed for at bevise det behandlede spørgsmåls »tilstedeværelse« i forbindelse med vore konkrete beslutninger. Derudover er vi politikere ansvarlige for den offentlige debat om, hvad vi bør ønske i politisk henseende. Jeg takker ordføreren for, at han har påtaget sig dette ansvar.

Heinisch
Hr. formand, fru kommissær, en udvikling, som varigt vil sikre de sociale og økologiske behov, hilses velkommen. Betænkningen går dog langt ud over spørgsmål vedrørende F&U og er et verdensfjernt forsøg på at erstatte den vestlige sociale markedsøkonomi med en grøn planøkonomi, hvor Europa-Parlamentet ville have den nødvendige beslutnings-, opfølgnings- og kontrolfunktion. En bæredygtig udvikling, som vi forestiller os den, bør imidlertid ikke bygge på utopiske modeller, men skal derimod tage højde for den globale virkelighed.
Den kan derfor kun opnås, ved at de nuværende tilstande ændres. En revolutionær udskiftning af den økonomiske model, som det kræves i betænkningen, indebærer uforudsigelige risici og er derfor ikke forsvarlig.
I betænkningen konstrueres der en konflikt mellem teknologisk fremskridt og bæredygtig udvikling. Samtidig er det ene ikke muligt uden det andet. Bæredygtig udvikling betyder derfor ikke »tilbage til naturen«; det ville kun være en romantisk utopi uden forbindelse til virkeligheden.
Derudover skal ordføreren erkende, at den modeludskiftning, der kræves i betænkningen, allerede finder sted, dog ikke via radikale foranstaltninger, med derimod via reformer.
I betænkningen tages der heller ikke hensyn til den omstændighed, at miljøbeskyttelsesforanstaltninger kun kan finansieres på baggrund af en fungerende økonomi. Miljøbeskyttelse kræver en stor samfundsøkonomisk indsats. Der er et andet punkt, der er vigtigt for mig: For landene i EU og andre industristater omfatter ideen om bæredygtig udvikling foruden økologiske også økonomiske og sociale aspekter. Det problem, der for øjeblikket er mest presserende, nemlig den høje arbejdsløshed, skal derfor i særlig grad vies opmærksomhed. Man kan imidlertid kun skabe arbejdspladser de steder, hvor en politik med henblik på bæredygtighed ikke går ud over rentabiliteten. Betænkningen undervurderer de muligheder, som forskning og udvikling udgør for arbejdsmarkedet og velfærdsstaten.
Det er heller ikke i overensstemmelse med virkeligheden at gøre videnskab og teknik ansvarlig for uheldige udviklingstendenser inden for erhvervslivet og i samfundet. Denne synsmåde er for længst forældet og erkendt som værende urigtig. Det forholder sig tværtimod således, at videnskab og teknik giver muligheder, som først realiseres på baggrund af beslutninger inden for politik, samfund og erhvervsliv.
Jeg kunne fremdrage mange flere ting. Betænkningen indeholder i det store og hele talrige fejl og uoverensstemmelser. Desuden er den gennem lange passager holdt i meget generelle vendinger og begrænser sig til utopiske krav, som strider mod den politiske og samfundsmæssige virkelighed. Videnskabens, teknologiens, erhvervslivets og miljøbeskyttelsens globale karakter tages der ikke tilstrækkeligt hensyn til, og mange af forslagene kunne, hvis de gennemføres, endog resultere i betydelige ulemper for EU uden at opnå en bæredygtig udvikling, som vi jo alle stræber mod. Derfor kan vor gruppe ikke støtte betænkningen i denne form.

Malerba
Hr. formand, betænkningen af Marset Campos viser, at det er virkelig nødvendigt at lægge betragtninger over en bæredygtig udvikling til grund for overvejelserne om forskningen og energipolitikken. Denne forståelse vinder i vidt omfang støtte hos befolkningerne og i Europa-Parlamentet. Nogle passager i betænkningen er velafbalancerede, og vi kan være enige i dem, men under afstemningen vil vi tage afstand fra visse passager, og kun hvis disse fjernes, vil vi kunne godkende betænkningen.
Jeg er enig med ordføreren i, at der er en indbyrdes forbindelse mellem samfundsforholdene og miljøet, hvorfor det er svært at handle på ét punkt uden at øve indflydelse på et andet. Dersom jeg må fravige emnet et øjeblik, vil jeg sige, at jeg efter rumfarten netop sidder tilbage med den forestilling, at jorden er et skib, en Noahs ark, der rejser i verdensrummet, hvor alle systemerne ombord, herunder dem, der producerer ilt, og dem der producerer kultveilte, skal være i ligevægt.
Men for at komme tilbage til betænkningen finder jeg, at vores rolle ikke blot er at betragte teknologien med mistænksomhed, men snarere at fastsætte regler, at sikre almindelig adgang til de nye muligheder og at afskaffe offentlige monopoler og enerettigheder. Jeg er derfor ikke enig i visse ideologiske ytringer, der fremsættes af ordføreren, og som til tider har en tendens til at gøre videnskaben tillige med teknologien som energiforbrugere til noget djævelsk, til årsager til forskydninger i samfundet og risici for menneskets overlevelse, så meget mindre som teknologien fortsat spiller en rolle som drivkraft inden for kommunikationen, udviklingen, produktionen af materielle og immaterielle goder, der forlænger livet og giver større livskvalitet.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, ordføreren skitserer med rette betydningen af en europæisk politik vedrørende forskning og bæredygtig udvikling. En europæisk forsknings- og udviklingspolitik bør ikke blot baseres på økonomisk vækst, men også frem for alt på, hvad der økologisk og samfundsmæssigt er ønskeligt. En egen initiativbetænkning om dette emne udtrykker Den Liberale Gruppe derfor tilfredshed med. Ordlyden i det nu foreliggende beslutningsforslag er imidlertid uacceptabel for min gruppe. Det hele er præget af den klassiske strid mellem arbejde og kapital og tidligere klassekrige. Således tales der om markedsøkonomien som model for selvtilfreds individualisme, og Keynes' teorier afvises som forkerte. Men, kære kolleger, lad os være tydelige herom, vor velfærd i Unionen skyldes først og fremmest markedsøkonomien.
Min gruppe kan derfor udelukkende støtte punkt A, D og F. Hvis endvidere Den Liberale Gruppes ændringsforslag til punkterne ikke vedtages, ser vi os nødsaget til at stemme imod betænkningen. Hvis Den Liberale Gruppe stemmer imod her i Forsamlingen, vil betænkningen ikke blive vedtaget, således som forholdene nu er.
Min gruppe tillægger derfor vedtagelsen af denne betænkning stor betydning. Jeg mener, at jeg i betragtning af min konstruktive holdning har vist dette i Forskningsudvalget. Jeg håber derfor, at der stemmes i overensstemmelse hermed.

Blokland
Hr. formand, Marset Campos-betænkningen kommer ind på et overordentlig vigtigt tema. Nu hvor det ser ud til, at begrebet bæredygtig udvikling får en prominent plads i begyndelsen af den nye traktat, vil der opstå et retsgrundlag for denne betænknings emne: forskning til gavn for bæredygtighed. Det er således nyttigt at foregribe dette.
Jeg forholder mig positivt til betænkningens hensigt. De praktiske henstillinger støtter vi. Mere forskning i ting som genbrug, klimaændring og havforurening er faktisk nødvendig.
Alligevel har jeg stadig et problem med denne betænkning. I forbindelse med begrebet »bæredygtig udvikling« tænker alle på forskellige ting. Ordføreren giver et rimeligt konkret billede deraf, det er jo tydeligt. Han vil arbejde hen imod en ny samfundsmodel. Men dette er kun én af de mange visioner. For øvrigt en radikal vision. Virkelig konkret bliver ordføreren for øvrigt ikke, medmindre det sker i de ikke oversatte spanske fodnoter.
Om en række vigtige spørgsmål er der stadig stor meningsforskel. Efter min opfattelse frem for alt om følgende tre. For det første, hvor hurtigt skal forandringerne finde sted? For det andet, hvem har i den forbindelse ledelsen? For det tredje, hvordan skal de gennemtvinges?
Jeg overlader gerne ordførerens personlige opfattelser, som står i begrundelsen, til hans ansvar. Han går efter min opfattelse ud fra et for positivt billede af mennesket og af samfundet og forventer for meget af det offentlige. Jeg er bange for, at den nødvendige forandring i forbrugsmønstre støder på menneskers uimodståelige tilbøjelighed til flere besiddelser og flere nydelser.
For så vidt angår beslutningsforslaget, står jeg kritisk over for en række betragtninger samt punkt 8 t/m 10. Efter min opfattelse overdrives »den sociale pagt« og Parlamentets rolle stærkt i disse punkter. Jeg vil derfor stemme imod. Fru Plooijs ændringsforslag vil jeg støtte.
Altså hvad mig angår: Jeg er fuldstændig enig i en række konkrete henstillinger i betænkningen, men det optimistiske syn deler jeg ikke.

McNally
Hr. formand, tillykke til hr. Marset Campos, ikke mindst for hans tålmodighed og vedholdenhed med denne betænkning. Lige som den forrige betænkning er dette en velanbragt påmindelse for os alle, mens vi overvejer det femte rammeprogram med hensyn til forskning i Den Europæiske Union.
Man glemmer undertiden, at selv om den vigtigste begrundelse for at forske er at blive mere konkurrencedygtig på internationalt plan, hedder det selv i den nuværende traktat, at vi må fremme alle de forskningsaktiviteter, der skønnes nødvendige i de øvrige afsnit. Det omfatter også afsnittet om social og økonomisk samhørighed og afsnittet om miljø. Selv om udtrykket »bæredygtig udvikling« først nu er ved at komme med i traktaten - og det er vi meget tilfredse med - har vi helt klart en forpligtelse i henhold til traktaten til at tage hensyn til disse andre områder. Det gør hr. Marset Campos. De er ikke med i parentes. De er medtaget helt bevidst.
Det ville være utrolig farligt kun at koncentrere sig om vækst og konkurrenceevne. Hvis man tænkte sig en situation, hvor mere videnskab er lig med mere vækst, større forbrug af naturressourcer, større teknologisk betinget arbejdsløshed og en stadig større forskel mellem fattig og rig, fattige og velhavende regioner og fattige og rige halvkugler, ville det være totalt uacceptabelt og meget farligt.
Hr. Marset Campos' analyse er meget klar og indeholder mange advarsler. Men det er ikke nogen dommedagsprofeti. Den er optimistisk og viser os, hvordan vi kan sikre os, at vores forskningsindsats opfylder kravene til en bæredygtig udvikling. Han fremhæver mange foranstaltninger. Mange af dem findes allerede i det fjerde rammeprogram. Der udføres en masse arbejde på miljøområdet. Der arbejdes ikke så meget med de socioøkonomiske aspekter af den bæredygtige udvikling. Det kan man måske lære noget af med henblik på det femte rammeprogram.
Det femte rammeprogram tegner lovende. Det ser ud til, at Kommissionen i sine forslag er opmærksom på behovet for at medtage en dimension vedrørende bæredygtig udvikling.
Tekniske løsninger er ikke nok. Det er ikke nok at udvikle teknologien. Man må også lave ændringer i samfundet. Jacques Delors var klar over dette, da han skrev i sin hvidbog, at miljøteknologi kan skabe arbejdspladser og på den måde føre til et langt mere retfærdigt samfund.
Den Socialdemokratiske Gruppe har visse forbehold over for ordlyden i nogle afsnit. Vi vil stemme i henhold til dette. Jeg må understrege, at vi bestemt støtter tonen i denne betænkning og finder den utrolig vigtig i den nødvendige opinionsdannelse forud for vedtagelsen af det femte rammeprogram.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, da Udvalget om Forskning sidste år besluttede at hellige en initiativbetænkning spørgsmålet om forskning og bæredygtig udvikling, rettede det et vigtigt politisk budskab til de europæiske institutioner og det videnskabelige samfund. Udtrykket »bæredygtig udvikling« refererer netop til en af de største udfordringer, som Unionen og den udviklede verden står over for i dag.
Hr. Marset Campos har udarbejdet en betænkning om dette emne, som jeg gerne vil knytte tre bemærkninger til. Den første bemærkning for at understrege Kommissionens fulde tilslutning til tanken om nødvendigheden af ved defineringen af Unionens forskningspolitik i vid udstrækning at tage hensyn til kravene om en bæredygtig udvikling.
Forskning og teknologisk udvikling kan og skal spille en afgørende rolle i denne henseende. Den giver os midlerne til at udforme og gennemføre en økonomisk udvikling, der ikke sker på bekostning af miljøkvaliteten og livskvaliteten, hverken nu eller i fremtiden.
Min anden bemærkning består i at nuancere den første lidt. At lade Den Europæiske Unions forskningspolitik være baseret udelukkende på en bæredygtig udvikling, som hr. Marset Campos ikke er langt fra at foreslå, og at lade denne idé dominere vores forskningsprogram i et så stort omfang, som han foreslår, ville efter min mening være en fejltagelse.
Den Europæiske Union står over for mange andre udfordringer. For at imødekomme borgernes forventninger, særlig på beskæftigelsesområdet, må vi samtidigt sigte på andre mål. Vi må navnlig beslutsomt stille forskningen til rådighed for økonomien og virksomhederne og på denne måde hjælpe den europæiske industri med at styrke sin konkurrenceevne, hvilket er en central faktor i vækst og beskæftigelse.
Disse to målsætninger er ikke modstridende, tværtimod styrker de hinanden gensidigt. På fremtidens markeder vil de mest konkurrencedygtige produkter ikke blot være de billigste og mest effektive produkter, det vil også være de »reneste« produkter, dem, hvis anvendelse kræver mindst mulig energi, dem, der har den mindst negative indvirkning på miljøet, og som let kan genbruges.
Europa bør vise sig i stand til at udvikle og markedsføre sådanne produkter. Det bør også skabe sig en plads på det hastigt voksende miljøteknologiområde.
Og endelig min tredje bemærkning. Betænkningen af Marset Campos tager meget lidt hensyn til den ret afgørende rolle, som tanken om en bæredygtig udvikling spiller i Kommissionens forslag til det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling. Hvis man læser teksten grundigt, findes denne tanke dog heri, jeg vil endda sige, at den er allestedsnærværende i den tekst, som Kommissionen har fremlagt. Det er omkring denne tanke, at de tematiske aktioner nr. 1 kaldet »Forskning i bioressourcer og økosystemer« - det kan ikke siges tydeligere - og nr. 3 »Fremme af en konkurrence- og bæredygtig udvikling« er organiseret.
I sidstnævnte tilfælde kombineres kravene om en bæredygtig udvikling helt tydeligt med kravene om vækst og konkurrenceevne.
Hr. formand, mine damer og herrer, De tilbydes en meget konkret mulighed for at fremme en bæredygtig udvikling i Europa. Den består i at støtte den fremgangsmåde, der er beskrevet i forslaget til det femte rammeprogram, og i at sørge for, at dette kan vedtages hurtigt i løbet af første kvartal næste år og gennemføres i tide, det vil sige senest i slutningen af 1998.
Jeg vil gerne på forhånd sige tak for Deres indsats i denne forbindelse, og jeg vil også gerne sig tak til hr. Marset Campos, fordi han med sin betænkning har hjulpet os med at holde os for øje, at forskningspolitik og teknologisk udvikling først og fremmest skal udformes i borgernes tjeneste både nu og i fremtiden.

Formanden
Selv tak, fru kommissær. Tak for Deres udmærkede svar, og undskyld at det blev så sent.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

International aftale om standarder for
human fældefangst mellem EF, Canada og Rusland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0187/97) af Pimenta for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om undertegnelse og indgåelse af en international aftale om standarder for human fældefangst mellem Det Europæiske Fællesskab, Canada og Den Russiske Føderation.

Pimenta
Hr. formand, mine damer og herrer, i dag tager vi fat på endnu et kapitel i den lange saga om rævesakse. Jeg vil her fokusere på tre aspekter: spørgsmålet om dyrevelfærd, det institutionelle spørgsmål om beslutningstagningen i Det Europæiske Fællesskab, forbindelserne med Verdenshandelsorganisationen - WTO. Og sluttelig spørgsmålet om de oprindelige folk og kommissær Sir Leon Brittans optræden.
For så vidt angår human/inhuman fældefangst, kan der ikke være den mindste tvivl om, at disse rævesakse er inhumane og udsætter dyrene for umenneskelige lidelser. Europa-Parlamentet har derfor gentagne gange krævet afskaffelse af rævesakse, og en gældende EU-forordning fra 1991 forbyder anvendelsen af dem i Fællesskabet og tager sigte på at få dem forbudt også i andre lande.
Allerede i sidste århundrede udtalte Charles Darwin, at anvendelsen af denne type fangst- og drabsredskaber var uforenelig med et civiliseret samfund. Siden da er der gået 130 år! Spørgsmålet er, om en aftale om standarder for human fældefangst kan være en god strategi til at mindske grusomheden mod dyr rundt om i verden. Svaret ville være ja, hvis det drejede sig om en god aftale. Men desværre er udkastet til aftale en dårlig og utilstrækkelig tekst, hvilket bestemt ikke skyldes de embedsmænd, der har forhandlet den, men at de under forhandlingerne var »bundet på hænder og fødder« af deres chef, Sir Leon Brittans ønske om at nå til en aftale for enhver pris.
Eksempler herpå mangler ikke i teksten. For så vidt angår dræbende fælder, foreslog de europæiske eksperter på Kommissionens vegne, at de skulle være effektive inden for 30 sekunder. Aftalen opererer med fem minutter. Det er lang tid, endog meget lang tid at udholde intens smerte og lidelse, og det er 10 gange så lang tid, som Kommissionen havde foreslået.
Det allerstørste problem med denne aftale er imidlertid manglen på selektivitet med hensyn til den form, hvorunder rævesakse klassificeres i forhold til de fastsatte standarder. Jeg skal ikke her diskutere typen af standarder, som jeg i nogle tilfælde finder temmelig lave. At fastsætte et kriterium for godkendelse af de forskellige fælder - som det gøres i denne aftale - på grundlag af resultaterne, ikke for 80 % af alle fangede dyr, men for 80 % af den dyreart, for hvilken den pågældende fælde er beregnet, måldyrene, er en hån mod intelligensen.
Disse fælder er pr. definition ikke selektive. De fanger alle typer dyr, som lider lige meget, uanset om fælden ikke er beregnet for dem, blot fordi de tilfældigvis har gået et sted, hvor de ikke skulle have gået, eller drukket vand, hvor de ikke skulle have gjort det. Men at Kommissionen er i ond tro kommer tydeligst frem i dens subtile ændring af artikel 4, stk. 2 i bilag I, som fra januar-versionen til den foreliggende version af aftalen har undergået en stor forandring. Således hedder det i den engelske originaltekst af januar-versionen: conventional steel jaw leghold retaining traps to be prohibited within four years of the entering into force of this agreement.
Ovenstående er udgået af den her foreliggende version og erstattet af ensidede erklæringer fra de lande, der har ønsket at tilslutte sig denne aftale. Dette er et klart knæfald for USA! Hvilke beføjelser har Den Europæiske Union til at føre kontrol med unilaterale erklæringer fra de lande, som ønsker at underskrive denne aftale? Jeg kunne sige meget mere om de øvrige problemer. F.eks. anmoder Rusland i sin ensidede erklæring om penge. I korridorerne taler man om 30 mio ECU. Vi køber russerne for 30 mio ECU. Jeg kunne sige meget mere om dette. Et spørgsmål: hvis USA ikke undertegner denne aftale og indklager Europa for WTO, hvad gør vi så? Så står vi i samme situation som i dag.
Jeg går nu over til at tale om den institutionelle pagt. Kommissionen forhindrede på Sir Leon Brittans foranledning i 1995 vedtagelsen af de gennemførelsesbestemmelser, som sætter forordningen fra 1991 i kraft. I januar 1996 rådede han gennem en skrivelse fra to tjenestemænd medlemsstaterne til ikke at bringe den gældende lovgivning i anvendelse. Kan en skrivelse alene hindre gennemførelsen af en lovgivning, der er vedtaget af Kommissionen og Rådet? Where is the rule of the law, Sir Leon Brittan?
I 1996 forelagdes en ny version, som Parlamentet ikke godkendte ved førstebehandlingen. Rådet fremsendte aldrig et nyt forslag. I januar 1997 forsøgte man i Rådets udvalg at få vedtaget en liste over lande, herunder Canada og Rusland, selv om der ikke forelå en international aftale, og disse lande - i klar modstrid med den europæiske lovgivning - ikke havde forbudt rævesakse. Rådet afviste med rette denne fremgangsmåde.
Jeg kunne nu gå over til at tale om WTO, men skal indskrænke mig til at gøre opmærksom på, at kommissæren i forbindelse med ratificeringen sagde, at der nu ikke var mere europæisk lovgivning, der berørtes af tilslutningen til WTO, ud over den, som han på daværende tidspunkt forelagde, og som jeg støttede. I dag drejer det sig så om rævesakse og hormoner i oksekød. Hvad bliver det næste, hr. kommissær?
Et par ord om de oprindelige folkeslag. Jeg har lige fra starten forsøgt at få en ordning i stand for de indfødte folk. De kan regne med Europa-Parlamentets støtte til at finde en løsning, som forener vores legitime ret til at skabe mindre grusomhed i verden og de oprindelige folks legitime krav om overlevelse. Desværre har jeg ikke fundet samtalepartnere hverken i Europa eller i Canada. Men jeg står stadig til rådighed for en dialog.
Jeg takker Dem, hr. formand, for Deres overbærenhed med mit tidsforbrug og anmoder Dem, mine damer og herrer, om at manifestere Deres vilje til at afvise denne dårlige aftale.

Pollack
Hr. formand, sagaen om fastholdende fælder er trist og sørgelig. Parlamentet har helt ærligt oprørt over de minimale fremskridt, vi har opnået efter alle disse år.
Først vil jeg gerne sige, at jeg ikke accepterer gyldigheden af den såkaldte aftale, vi har fået forelagt, fordi Kommissionen har forhandlet om den uden mandat. Jeg vil gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på forhandlingen her i Parlamentet den 21. februar i år, hvor der blev givet udtryk for en hel del følelser om dette emne. Jeg foreslår, at Sir Leon Brittan læser forhandlingsreferatet, for alt det, vi sagde den aften, gælder stadig.
Min gruppe støtter endnu en gang hr. Pimentas fremragende betænkning fuldt ud, og den fik også støtte fra et stort flertal i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Denne utilstrækkelige og uigennemførlige lappeløsning af en aftale er så fuld af huller, at en flok isbjørne kan slippe igennem. Den sætter ikke en stopper for dyremishandling i form af fastholdende fælder, faktisk tillades brugen af disse fælder i endnu fire år. Aftalen afspejler ikke en gang holdningen hos Den Europæiske Unions egne eksperter.
Vi har nu nogle fælder, der er en smule polstrede, og så påstår man, at de er humane. Jeg går ud fra, at det ikke gør så ondt at bide sit eget ben af, hvis man er fanget i en af disse fælder. Vi har en godkendelse af fælder, som tager fem minutter om at slå dyret ihjel, og disse fælder fanger naturligvis stadigvæk 20 % af de arter, man ikke er ude efter; men det er bare ærgerligt for disse dyr, for det var slet ikke meningen, at de overhovedet skulle have været fanget. Vi har fastholdende fælder, der kan bruges under vand, og disse formodes ikke at være dyrplageri længere.
Der er blevet sagt meget om de indfødte befolkningers rettigheder, navnlig fra den canadiske regerings side, men i selve aftalen tales der kun i meget tågede vendinger om disse befolkningers deltagelse i forhandlinger. Aftalen med Rusland er ikke en gang det papir værd, den er skrevet på. Den vil kun blive gennemført, hvis vi punger ud med en masse penge. Fristen synes at være forsvundet i et sort hul, og der er ingen gennemførelsesforanstaltninger eller sanktioner for manglende overholdelse. Der er, som ordføreren sagde, ingen aftale med USA, fordi de har erkendt, at de ikke kan tilbyde noget gennem deres føderale system, så deres jægere kan bare blive ved med at bruge fastholdende fælder.
Vi kunne fortsætte med en detaljeret kritik af aftalen, men det er simpelthen for nedslående. Det eneste fornuftige er at afvise den og vende tilbage til den lovgivning, som vi allerede er blevet enige om her i Parlamentet, og som let kan forsvares, hvis Canada skulle ønske at indbringe sagen for WTO. Der kan for eksempel ikke påvises nogen uberettiget handelsfordel for Den Europæiske Union, og eftersom den vigtigste drivkraft bag lovgivningen er dyrs velfærd, kan de nemt forsvares som en beskyttelse af den offentlige moral.
Aftalen er håbløs dårlig, og vi kan ikke acceptere den. Jeg opfordrer Kommissionen til at forhandle sig frem til en skrappere aftale og forbyde salget i Den Europæiske Union af pelse fra dyr fanget i fælder, der ikke overholder standarderne i en ny og langt skrappere international aftale.

Schnellhardt
Hr. formand, hr. kommissær, endnu en gang opfordres Europa-Parlamentet til at udtale sig om problematikken i forbindelse med rævesakse. Vi har fået forelagt et forslag til en aftale, hvorved der på internationalt plan skal fastsættes humane fangststandarder.
Forslaget til aftale har imidlertid sine mangler, også selv om vi gerne ville hilse det velkomment som et fremskridt, at der efter år med forhandlinger og stilstand i det hele taget foreligger et forslag. Men det er vanskeligt at støtte dette forslag. En eventuel nødvendig forkastelse af aftalen og indførelsen af et europæiske forbud mod import af skind skader den europæiske pelsindustri og navnlig de oprindelige folk i Canada, som nu engang tjener til livets ophold gennem pelshandel.
Den, der kender mig, ved, at jeg altid har taget disse argumenter særlig alvorligt. Dyrevelfærd og mange oprindelige folks bæredygtige levevis og arbejdsmåde udelukker - efter min opfattelse - ikke hinanden, men supplerer derimod hinanden. Det må være vort fælles mål at bringe interesserne i forbindelse med dyrevelfærd og de oprindelige folks berettigede interesser i overensstemmelse.
For at nå dette mål har der efter min mening hidtil været to veje, for det første indgåelsen af en aftale om humane fangstmetoder, som fortjener dette navn - den nuværende fortjener det vel ikke - fastsætter høje standarder for dyrevelfærd og samtidig tager hensyn til de oprindelige folks berettigede interesser, eller, hvis det ikke går, opbygningen af et selvstændigt afsætningssystem for pelse fra dyr, som er blevet fanget af oprindelige pelsjægere. Jeg mener, at hvis man havde inddraget repræsentanterne for de oprindelige folk, havde man hurtigt opnået et resultat.
Skulle forslaget til aftale blive forkastet, skal der forhandles videre på grundlag af disse synspunkter. Efter mine kontakter med repræsentanter for de oprindelige folk i Canada - og jeg havde kontakter, hr. Pimenta - ved jeg, at det er nødvendigt at give afkald på anvendelsen af rævesakse; det gør man endog der. Endvidere findes der forudsætninger for selvstændige afsætningskanaler.
På lang sigt skal oprindelige pelsjægere og dyreværnsorganisationer imidlertid arbejde tæt sammen med henblik på at finde nye, humane fangstmetoder, og de skal begge inddrages. Erstatningen af rævesakse er den hovedopgave, som vi vil stå over for i de kommende år, også uden en rammeaftale. Problemet kunne også løses ved at forbedre fældernes selektivitet, dvs. der skal udvikles fælder, hvormed der kun kan fanges bestemte dyr. Dette kræver naturligvis også, at pelsjægerne får en bedre uddannelse. Også her kan jeg igen kun indtrængende anbefale, at man gør brug af de oprindelige pelsjægeres erfaring. Afslutningsvis kun lige et spørgsmål til Kommissionen: Hvordan forholder det sig med forbuddet mod rævesakse i Den Europæiske Union? Ifølge mine oplysninger stilles de op få kilometer herfra, hvorfor, ved jeg ikke. Havde denne kendsgerning indflydelse på grundlaget for Kommissionens forhandlinger med de pågældende lande?

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, for det første vil jeg sige, at jeg tager ordet for fru Baldi, som ikke har kunnet være til stede her i aften, men som har givet mig sine noter vedrørende denne sag. Personlig vil jeg kun give udtryk for min sympati for hr. Pimenta, der lægger så meget engagement i disse sager.
Efter en lang række forhindringer og usikre perioder nåede man i december sidste år frem til en international aftale om standarder for human fældefangst mellem Det Europæiske Fællesskab, Canada og den Russiske Føderation. Aftalen, der er resultatet af en række betydelige bestræbelser fra canadisk og russisk side, tilfredsstillede ikke Rådet, der har krævet en række ændringer. Kommissionen har følgelig genoptaget forhandlingerne og udarbejdet et nyt forslag til aftale, der vil blive forelagt Ministerrådet om miljøforhold den 19. og 20. juni her i år. Da hr. Pimenta ikke finder teksten tilfredsstillende, står vi over for en betænkning, der er forud for sin tid, og som bestrider en aftale, som Rådet i virkeligheden endnu ikke har godkendt. Ganske vist har USA ikke underskrevet aftalen, og der er derfor tale om en delvis aftale, et kompromis, men et kompromis, som ifølge fru Baldi betegner et fremskridt. Som følge heraf finder vor gruppe ikke, at man bør afvise den opnåede aftale.

Eisma
Hr. formand, der synes ikke at komme nogen ende på denne debat om rævesaksesagen. Jeg kan nemt gentage den tale, som jeg holdt her for et år siden og for to år siden. Men én ting er sikker: Handelsinteresserne har for Den Europæiske Union vejet tungere end dyrenes velfærd og demokratiske principper. Jeg og et overvældende flertal i ELDR-Gruppen synes, at det er overordentlig beklageligt, at Kommissionen ikke har overholdt sine aftaler og nu belemrer os med en uforpligtende aftale om disse fangstmetoder. Det er en udhuling af det europæiske demokrati, for der var jo en forordning fra Rådet af 1991, og den ville vi holde os til. Så besluttede Kommissionen at udsætte forbuddet mod import af skind fra de lande, som bruger rævesakse, med et år, så blev det igen forlænget med et år, og jeg må sige, at jeg synes, at det er meget uheldigt for kommissær Bjerregaard, at kommissær Brittan er til stede her. De har vundet. Deres handelsinteresser har vundet over fru Bjerregaards dyrevelfærd. Jeg ønsker Dem til lykke dermed, men jeg beklager det. Jeg synes, at en aftale, hvori der ikke på kort sigt gøres en ende på rævesaksene, er uacceptabel, og jeg er fuldstændig enig med hr. Pimenta, som siger, at denne aftale er fuldstændig uegnet og uhensigtsmæssig og derfor skal forkastes, og at et importforbud ufortøvet skal indføres.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, jeg finder hele denne sag utrolig af to grunde. For det første, fordi vi har en forordning fra 1991, som skulle gælde fra den 1. januar 1995. Dette tidspunkt blev udsat med et år til den 1. januar 1996 og derpå igen til den 1. januar 1997, og pludselig har vi slet ikke noget. Det, som De tillader Dem at forelægge os som en aftale, er slet og ret en frækhed. Allerførst findes der nemlig ingen humane fælder. Man behøver blot at klemme sin finger i bildøren, og hvad enten der er gummi deri eller ej, gør det lige ondt, og hvad enten et dyr fører sin dødskamp og må krepere på en afskyelig måde i en fælde, som vi betegner som human, er også dyret fuldstændig lige meget. Desuden kan et dyr jo virkelig ikke læse, om fælden er beregnet til dette eller hint dyr, eller om det drejer sig om en beskyttet art.
Mest utrolig finder jeg dog det, der står i EFT om, at i den dræbende fælde vil dyrenes velbefindende forbigående falde til en meget lavt niveau. Tror De på genfødsel? Man skal således forestille sig, at velbefindendet i en dræbende fælde så at sige forbigående falder til et meget lavt niveau! Ønsker De egentlig at gøre os til grin med sådanne dokumenter i EFT? Det er ligefrem en latterliggørelse af hele dyrevelfærden. Vi vil støtte hr. Pimentas betænkning og frabeder os sådanne kyniske anliggender. Jeg anser det for at være en frækhed. Først ser De bort fra forordninger, fra Parlamentets ønsker, det er en latterliggørelse af demokratiet, og derpå tillader De Dem så sådanne dokumenter.

Elliott
Hr. formand, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne og som formand for Parlamentets Tværpolitiske Gruppe om Dyrebeskyttelse vil jeg gerne sige, at jeg støtter hr. Pimentas betænkning og håber, at Parlamentet vil vedtage den.
Jeg kan huske, at jeg sad her for seks, syv og otte år siden og snakkede om de samme ting. Vi troede, at vi var nået et stykke af vejen med Rådets resolution fra 1991, selv om vi blev skuffede, da der skulle gå fem år, før den blev gennemført. Nu to år efter den dato venter vi stadig på, at noget skal ske. Her i juni 1997 beder Kommissionen Rådet støtte en yderst utilstrækkelig og utilfredsstillende aftale med Canada og Rusland og intet som helst med USA. De omfattende undtagelser, man har accepteret, manglen på overbevisende gennemførelsesforanstaltninger, manglen på sanktioner for manglende overholdelse skaber alt sammen tvivl om, hvorvidt de begrænsede forpligtelser, som Rusland og Canada har indgået, i realiteten vil give noget resultat.
Dette betyder, at foranstaltningerne overhovedet ikke betyder nogen løsning på hele spørgsmålet om dyrenes lidelser. Vi må afvise dem i deres nuværende form. Det ser ud til, at Kommissionen frygter et angreb via GATT for overtrædelse af frihandelsreglerne, og at WTO vil træffe en ufordelagtig afgørelse i disse spørgsmål. Det behøver ikke gå sådan. Når alt kommer til alt blev vi jo lovet, da Parlamentet støttede GATT-aftalen, at der ville blive taget skyldigt hensyn til beskyttelsen af miljøet og dyrs velfærd. Personligt har jeg aldrig haft den store tiltro til disse løfter, og det er også grunden til, at jeg ikke stemte for GATT-aftalen. Jeg mente ikke, at de var tilstrækkelige, men vi fik at vide, at det var de. Hvis det er rigtigt, må vi udfordre WTO, hvis de kommer med en negativ afgørelse. Lad os give dem en kraftig udfordring. Hvis vi ikke kan vinde det slag, må vi overveje en reform af GATT for at sikre, at handel, uanset hvor vigtigt det er, ikke kommer til at gå forud for alle andre overvejelser som dyrs velfærd, beskyttelsen af miljøet og befolkningens velbefindende.

Flemming
Hr. formand, diskussionen om forbuddet mod rævesakse er en uendelig historie om lidelser og nød blandt dyr, menneskelig grusomhed og politisk svigt.
Endnu en gang har vi en forordning i EU, som har været i kraft siden den 1. januar 1996, og den gennemføres ganske enkelt ikke! Nu får vi serveret en aftale, som ikke er nogen aftale. Rævesakse skal fortsat være tilladt i en årrække. Døden skal først indtræde for dyrene efter 300 sekunder, dvs. 5 minutter med dødsangst, dødskamp, grusomme smerter! Aftalen indeholder heller ingen bestemmelser om, hvordan dyr, der er fanget, må dræbes. Mange dyr, hr. kommissær, dræbes ved knusning, idet pelsjægeren ganske enkelt står på dyret og sparker det, indtil det dør! Vi europæere ønsker ingen rævesakse, det er godt. Men foruden rævesakse er alle andre fælder tilladt i Europa, uanset hvilke kvæstelser de forårsager, eller hvor langsomt de dræber. Vi har meget at gøre, ikke kun i Canada, også i Europa.
Jeg håber, at Parlamentet i morgen støtter Carlos Pimenta og forkaster Kommissionens forslag. Skulle Miljøministerrådet også gøre det den 19. og 20. juni, har vi vundet. Gøres det ikke, er det ikke Parlamentet, der svigter, men derimod miljøministrene!

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, vi forstår alle de dybe følelser, der i mange år har rørt sig om dette spørgsmål. Men vi må spørge os selv, hvorvidt den nye aftale ikke udgør et hidtil uset fremskridt i de internationale fangststandarder, som hvis den vedtages, vil forbedre dyrs velfærd og mindske truslen mod forbindelserne med vore canadiske og russiske partnere. Jeg er slet ikke i tvivl om, at dyrs velfærd vil blive forbedret betydeligt, hvis denne aftale gennemføres, og hvis det ikke sker, og hvis man indfører et forbud af den slags, nogle medlemmer har gjort sig til fortalere for, vil der ikke ske noget for at fremme dyrs velfærd, for det vil være en stor fejl at tro, at hvis dette skulle ske, vil de berørte lande med disse udsigter simpelthen tilpasse deres lovgivning og ændre tingene til det, Parlamentets medlemmer ønsker. Det er helt og aldeles urealistisk.
Derfor er jeg enig med hr. Malerba i, at denne aftale udgør et betydeligt fremskridt. Jeg er glad for at høre, at Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser i går vedtog en udtalelse, hvor man klart anbefaler, at aftalen godkendes.
Der har været sagt forskelligt om mandatet og målsætningerne og formålet. Det skal være helt klart, at forordningen om fastholdende fælder indeholdt to klart adskilte muligheder for lande, der ønsker at undgå restriktioner på pelsimporten: de kan enten forbyde anvendelsen af fastholdende fælder eller anvende fangstmetoder, der er i overensstemmelse med de internationale aftaler om human fældefangst. Det har aldrig været hensigten, at begge muligheder skulle anvendes. I manglen på en aftale om fangststandarder gav man naturligvis mulighed for at forbyde pelsimporten. Men i selve forordningen blev det sagt helt klart, at der var mulighed - den mulighed man efter min mening burde foretrække - for at indføre en aftale om fangststandarder. Grunden til, at denne mulighed blev indføjet, var, at en sådan aftale ville sikre en forbedring af dyrs velfærd, mens et forbud ikke ville sikre noget tilsvarende. Derfor skal vi heller ikke undskylde, at vi har forhandlet med Canada, Den Russiske Føderation og USA. Vi har ikke opnået en aftale med USA, og der er derfor tale om en aftale med Canada og Rusland. Der blev udstedt forhandlingsmandater, og den opnåede aftale er i overensstemmelse med disse forhandlingsmandater. Selv om dette slet ikke fremgår af Pimenta-betænkningen, som heller ikke nævner, at efter at Ministerrådet bad os om det, forhandlede vi videre og opnåede betydelige forbedringer i aftalen med Canada og Den Russiske Føderation. Kommissionen orienterede Rådet for almindelige anliggender om den reviderede aftale den 2. juni, og Rådet udtrykte tilfredshed med de opnåede forbedringer. Den reviderede aftale er nu formelt sendt til godkendelse i Rådet sammen med en liste over tredjelande, der har ret til at eksportere pelse til EU, og denne liste omfatter også Canada og Den Russiske Føderation, men ikke USA. EuropaParlamentet vil naturligvis i overensstemmelse med proceduren blive hørt formelt om den reviderede aftale før den endelige ratificering.
De forbedringer, der blev opnået i sidste forhandlingsrunde, er betydelige, og jeg beklager, at de ikke har fået den opmærksomhed, de fortjener i hr. Pimentas betænkning. I Parlamentets betænkning tages der ikke hensyn til de betydelige forbedringer, vi forhandlede os frem til. Aftalen gælder nu alle fastholdende fælder og dræbende fælder, som bruges til fangst af 19 arter til alle formål. Parterne skal gradvis afskaffe fælder, der ikke opfylder de pågældende standarder, inden for et klart defineret tidsrum. Det er således langt mere omfattende end forordningen, der kun vedrører en type fælder, og hvad angår de eksterne aspekter vedrører de kun 13 arter. Dette vil begrænse dyrenes lidelser både i Unionen og i tredjelande i langt højere grad end ved et forbud. Standarden for dyrebeskyttelse er sat på et højt niveau, hvor der tages hensyn til de videnskabelige og empiriske data, der findes i øjeblikket. At gå videre endnu kunne føre til en situation, hvor de fleste fangstmetoder, også dem, der i øjeblikket anvendes i Den Europæiske Union, ikke opfylder standarderne.
Der blev henvist til, at dyret skal være dødt inden 300 sekunder. Det ville selvfølgelig have været bedre, hvis vi havde opnået noget bedre end det. Men det udgør ikke desto mindre et betydningsfuldt skridt i retning af en forbedring af dræberfælderne, herunder også dem, der i øjeblikket anvendes i Fællesskabet. Det hedder endvidere i aftalen, at denne grænse på 300 sekunder skal revideres inden for 3 år med henblik på en nedsættelse til 180 sekunder. Der skal også tages hensyn til tekniske og sikkerhedsmæssige overvejelser. Hvis en fælde skal kunne dræbe et dyr hurtigt, skal den være kraftig og kan dermed blive farlig for jægerne selv eller for personer eller kæledyr, der udløser fælden ved en fejl.
Aftalen skal gennemføres gradvis, idet bestemmelserne gradvis skærpes. Der er planlagt en første revision af standarderne tre år efter aftalens ikrafttræden, hvor man vil tage hensyn til den forskning, parterne har udført. Der er derfor tale om det første, ambitiøse skridt i retning af etableringen af internationale videnskabeligt baserede standarder, som ikke findes i øjeblikket. Den Internationale Standardiseringsorganisation arbejdede i næsten ti år på at definere sådanne standarder, men uden succes. Hvis man var nået frem til standarder, ville de have været frivillige. Denne aftale er bindende i henhold til international ret. Aftalens bindende karakter er blevet styrket i den reviderede tekst, idet det nu specificeres, at forvaltningskomitéens afgørelser er bindende for parterne. Undtagelsesbestemmelserne for indfødte befolkninger er også blevet klarlagt og deres dækningsområde indskrænket.
Sidst, men ikke mindst, var et af de vigtigste resultater i den nye forhandlingsrunde, at vi fik en betydelig styrkelse af Canadas og Ruslands forpligtelser vedrørende en fremskyndelse af tidsplanen for en gradvis afskaffelse af visse typer af fastholdende fælder. Det er alt sammen udmærket at skælde ud over, at man ikke påbegynder afskaffelsen med det samme, men jeg må sige Dem, at hvis denne aftale ikke fandtes, og selv om der var et forbud, ville de ikke blive afskaffet. For Canadas vedkommende vil der være tale om et forbud mod brug af alle fastholdende fælder af rævesakstypen for 7 af de 12 relevante arter i Canada, så snart aftalen træder i kraft. Hvad angår de resterende 5 canadiske arter vil brugen af den konventionelle fastholdende fælder af rævesakstypen blive forbudt ved afslutningen af den tredje fangstsæson, efter at Fællesskabet har indgået aftalen, med andre ord den 31. marts 2000, hvis Rådet godkender aftalen inden den 1. oktober 1997.
Naturligvis vil andre typer fastholdende fælder og alle andre mekaniske fælder også blive forbudt i henhold til den tidsplan, der opstilles i aftalen, hvis de viser sig ikke være i overensstemmelse med standarderne. Selv om jeg forstår, at man fokuserer på de fastholdende fælder, må vi ikke glemme, at der findes andre fælder, og aftalen udgør en metode til afprøvning af disse fælder og indførelse af forbud mod dem, hvis de udgør en overtrædelse af aftalen.
Hvad angår Den Russiske Føderation vil de konventionelle rævesakse, som er den eneste type fastholdende fælde, der bruges i Rusland, blive forbudt for russiske arter den 31. december 1999, hvis der ydes passende økonomisk bistand til udskiftning af de eksisterende fælder. Jeg håber, at Parlamentet, som jo tillægger disse spørgsmål stor betydning, vil bruge sin indflydelse til at hjælpe os med at skaffe finansieringen til dette. Det er simpelthen ikke korrekt, som det er blevet nævnt under forhandlingen, at hvis der ikke ydes økonomisk erstatning, vil fælderne ikke blive udskiftet, fordi aftalen indeholder en bestemmelse om, at hvis der ikke ydes økonomisk bistand, vil fælderne under alle omstændigheder blive gradvis afskaffet senest fire år efter aftalens ikrafttrædelse.
Det vigtigste spørgsmål, når man evaluerer aftalen, bør være: hvor har vi den bedste mulighed for at forbedre velfærden for fangede dyr i Canada og Rusland? For os hersker der ingen tvivl om, at godkendelsen af aftalen er den mulighed, der vil medføre en betydelig forbedring af dyrs velfærd og beskytte Den Europæiske Unions mere generelle interesser. Der er ingen konflikt mellem handel og dyrevelfærd. Aftalen vil fremme dyrevelfærden, samtidig med at den beskytter den lovlige handel. For første gang nogensinde indebærer en international aftale bindende regler for at kontrollere handelen med udgangspunkt i dyrs velfærd. Jeg vil appellere til alle, der med et åbent sind er parat til at lytte til argumenterne om, at dette er et bemærkelsesværdigt skridt fremad. Betydningen af en sådan præcedens må ikke undervurderes. Det er bogstavelig talt første gang, at en international aftale vil betyde sådanne bindende regler med udgangspunkt i dyrs velfærd. En embargo på pelse vil ikke gavne nogen og bestemt have negative økonomiske, sociale og politiske konsekvenser, både i tredjelandene og i Den Europæiske Union, og vil påvirke de indfødte befolkninger, men ikke kun de indfødte befolkninger.
Som sagt er situationen anderledes i USA. Vi har endnu ikke nogen aftale med dem. Der findes ikke noget alternativ til den fulde gennemførelse af forordning 3254/91 om pelse fra USA. Men jeg håber, at vi stadig kan finde en mere tilfredsstillende løsning med USA. Jeg er ikke i tvivl om, at den bedste måde at sikre dette på, og dermed sikre dyrs velfærd i USA, vil være en godkendelse af aftalen med Canada og Rusland.
Det er fornuftigt at placere dette spørgsmål i den bredere sammenhæng, som udgøres af vores politik vedrørende international handel, miljø og dyrevelfærd. Jeg mener ikke, at det multilaterale handelssystem kan træde miljøinteresserne under fode. Dette er helt fejlagtigt, og her overser man de store anstrengelser, som Den Europæiske Union har udfoldet, og EU er jo også gået i spidsen i udviklingen af miljøarbejdet i WTO. Jeg kunne ønske, at WTO's Udvalg for Handel og Miljø var gået videre, men det skyldes ikke tilbageholdenhed fra Den Europæiske Unions side og endnu mindre tilbageholdenhed fra Kommissionens side med hensyn til at presse på til gavn for miljøets, at disse fremskridt ikke blev opnået. Det skyldes, at resten af verden ikke ønskede at følge efter os. Vi har ikke noget at skamme os over. Set i dette lys vil ethvert forsøg på at skabe kontrovers inden for WTO udvande vores ærefulde indsats og udgøre en fare for de stadige fremskridt inden for international handel og miljø, som vi alle håber på, og som næsten helt sikkert ville føre til et selvforskyldt nederlag og tab af troværdighed for EU inden for de multilaterale procedurer for løsning af tvistigheder, hvis vi følger en anden vej.
Det er grundene til, at jeg lige som Kommissionen - og forsøgene på at splitte Kommissionen vil ikke lykkes - på det kraftigste anbefaler, at man indtager en positiv holdning til aftalen med Canada og Den Russiske Føderation. Jeg opfordrer på det kraftigste Europa-Parlamentet til at tage hensyn til den seneste tekst, når den udtrykker sin holdning til dette følsomme og vigtige spørgsmål.

Pimenta
Hr. formand, jeg vil gerne henvende mig direkte til Sir Leon Brittan, fordi det er første gang i mindst to år, at han er til stede ved en forhandling om dette spørgsmål her i Parlamentet.
De læste Deres skriftlige oplæg op. Desværre svarede De ikke mig, fru Pollack, hr. Eisma, hr. Flemming og hr. Schnellhardt. Vi stillede vigtige spørgsmål om selektivitet, om mangel på sanktioner, om hvad der sker, hvis USA indbringer os for WTO.
Det er for sent at drøfte artiklerne i detaljer. Men da Jacques Santer kom til Parlamentet for at få Kommissionen og dens arbejdsprogram godkendt, lovede han som formand for Kommissionen seriøst at tage hensyn til, også uden for den formelle procedure med fælles beslutningstagning, de udtalelser, som Parlamentet har fremsat på demokratisk vis.
Da Parlamentet stemte om dette spørgsmål i februar i år, blev resultatet 85 mod 3. Hvis vi vedtager betænkningen i morgen med mere end 75 % af de tilstedeværende, vil De så acceptere, at vi har en legitim demokratisk ret til at være uenige i Deres holdning? Og selv om De tror hvert et ord, De sagde, vil De så, hvis vi - repræsentanterne for 15 europæiske lande fra alle politiske partier - afviser Deres holdning med et stort flertal, være så ydmyg, at De accepterer, at De ikke er den eneste sjæl på denne jord, og at De kan tage fejl?

Schwaiger
Hr. formand, mange tak, fordi De giver mig lejlighed til kort at videregive en oplysning. Jeg er PPE-Gruppens talsmand i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Vi støttede i går aftes rent faktisk med stort flertal Kommissionens forslag, af grunde, som Sir Leon Brittan lige fremkom med, og som hr. Malerba på vegne af fru Baldi også fremsatte som argumenter her.
Vi ved, at diskussionen om anvendelsen af fælder altid er et vanskeligt problem. Men vi mener, at som led i en gradvis udvikling mod mere humane fangstmetoder var Kommissionens afgørelse rigtig. Vi støttede Kommissionens forslag med stort flertal, dog mod stemmeafgivningen fra Miljøudvalgets ordfører, men med støtte fra Ilaskivi og kolleger fra andre grupper. Jeg ved, at denne position måske også er en mindretalsposition i min gruppe, men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at vi efter bedste overbevisning gav Kommissionen vor støtte i går aftes.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.25)

