Forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning - 1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning for 1999.
Jeg byder Revisionsrettens formand, hr. Karlsson, velkommen, og jeg giver ham straks ordet.

Karlsson
Fru formand, mine damer og herrer, på vegne af medlemmerne af Revisionsretten vil jeg gerne takke Dem alle for at have inviteret mig til at komme her for at præsentere Rettens 23. årsberetning. Som i de foregående år udgør denne præsentation starten på dechargeproceduren for regnskabsåret 1999.
Beretningen har samme struktur som i de to seneste år med kapitler, der omhandler indtægter for hvert udgiftsområde i det finansielle overslag. De vil også finde et kapitel, der er viet revisionserklæringen, og som bilag til beretningen vil De finde Rettens bemærkninger til den 6., 7. og 8. Europæiske Udviklingsfonds aktiviteter.
De forskellige kapitler i årsberetningen behandler fire hovedområder, der har givet anledning til bekymring. For det første er der en analyse af den budgetmæssige gennemførelse af den budgetmæssige forvaltningspraksis inden for de særlige udgiftsområder. De vil se, at Retten har haft sin opmærksomhed særlig rettet mod en opfølgning af tidligere bemærkninger som en imødekommelse af de krav, der er blevet udtrykt af Europa-Parlamentet. I hvert enkelt kapitel beretter Retten om de fremskridt, der er gjort inden for en række områder, som den har berettet om tidligere, og jeg vil vende tilbage til nogle af disse spørgsmål i min præsentation.
For det tredje har Retten som svar på Europa-Parlamentets anmodning udvidet sit arbejde med revisionserklæringen, og den leverer nu yderligere information pr. udgiftsområde i hvert kapitel. Endelig præsenterer Retten i hvert kapitel en række andre væsentlige iagttagelser i forbindelse med revisionen. Mange af disse iagttagelser bliver behandlet nærmere i Rettens særberetninger.
Siden sidste dechargeprocedure har Retten vedtaget 23 særberetninger, som indeholder revisionsresultater, der fokuserer på en lang række særlige områder, hvor Fællesskabets økonomiske forvaltning kan forbedres. Selv om disse beretninger ikke er med i min præsentation her i dag, skal der tages hensyn til dem i forbindelse med dechargeproceduren.
De samlede indtægter i regnskabsåret 1999 beløb sig til 86,9 milliarder euro. De BNI-baserede indtægter udgør 43% af dette samlede beløb. De momsbaserede indtægter udgør 36%, og de traditionelle egne indtægter udgør 15% af dette samlede beløb. De resterende 5% består af overskuddet fra det foregående år og andre indtægter. Dette betyder, at fire femtedele af Fællesskabets indtægter, BNI- plus de momsbaserede indtægter beregnes og fastsættes ved brug af statistiske data.
Jeg vil gerne pege på to væsentlige iagttagelser, som Retten har gjort i denne sammenhæng. For det første er Retten nu i flere år kommet med bemærkninger til anvendelsen af et statistisk akkumuleret system (ENS79), der til alle andre formål er blevet erstattet af et nyere system (ENS95). Forskellen er 16 år. Desuden har Retten i forbindelse med bekæmpelsen af momssvindel identificeret en metode, der er baseret på en sammenholdelse af samlede fiskale og statistiske forbrugsdata, der kan være særlig nyttige, når man skal pege på områder, hvor risikoen for skattesvindel er høj. Den opfordrer derfor medlemsstaterne til at overveje at anvende denne metode.
Inden for toldområdet beretter Retten om kompleksiteten ved og den vekslende behandlingsprocedure udadtil. Men den støtter også Kommissionens forslag om at modernisere toldordninger med en økonomisk indvirkning.
Hvad angår udgifterne for 1999, blev der anført et samlet beløb på 93,6 milliarder euro i regnskabet som nye forpligtelser, og der blev registreret udbetalinger til et beløb af 80,3 milliarder euro. Dette er henholdsvis 96% og 92% af de tilgængelige bevillinger for dette år. Udnyttelsesprocenten for de finansielle overslag er henholdsvis 91% og 83%.
Udgifterne fra fællesskabsbudgettet er spredt ud over mange forskellige områder. Det er derfor vanskeligt at drage generelle konklusioner af denne budgetgennemførelse. Men retten kommer med følgende væsentlige bemærkninger. Halvdelen af udgifterne i 1999 blev registreret under den fælles landbrugspolitik. Som angivet i kapitel 2 i denne årsberetning er forklaringen på den høje udgiftsprocent, som er næsten 99% af de endelige bevillinger, tildels talrige overførsler, som rent faktisk afspejler, hvor dårlige de oprindelige skøn af både indtægter og udgifter har været. Retten opfordrer både Kommissionen og medlemsstaterne til at forbedre kvaliteten af disse skøn.
Der var også talrige bevillingsoverførsler til strukturfondene, som ændrede 1999-budgettets struktur betydeligt. Der var desuden større forskelle mellem programbeløbene og de beløb, der var tildelt i de finansielle overslag, og de fleste strukturfondsinterventioner måtte genprogrammeres. Inden for dette område var der også en underudnyttelse af forpligtelses- og betalingsbevillingerne og en koncentration af transaktioner ved årets udgang.
Inden for områder, hvor fællesskabsprogrammerne gennemføres direkte af Kommissionen, såsom den interne politik og aktioner i forhold til tredjelande, er gennemførelsesprocenterne noget lavere. Der er også en stærk koncentration af forpligtelser og betalinger ved årets udgang. Det er noget, som vi må vende tilbage til med tiden.
Retten gentager følgelig sine kommentarer fra tidligere år om de negative virkninger af dette, f.eks. dårlige og forhastede beslutninger, tung arbejdsbyrde, der skaber en risiko for fejl osv.
Endelig finder Retten for begge kapitler vedrørende interne politikker og aktioner i forhold til tredjelande, at Kommissionens egne kommentarer til budgetgennemførelsen er utilstrækkelige. Retten bifalder derfor den klare forpligtelse i Kommissionens svar om at ville forbedre sin budget- og regnskabsaflæggelse.
Retten har siden regnskabsåret 1994 produceret en årlig revisionserklæring. Hvert år har Retten udtrykt en alvorlig kritik med hensyn til betalingernes og de underliggende transaktioners lovlighed og formelle rigtighed. Det er endnu engang tilfældet. Ja, revisionen af 1999-betalingerne afslørede atter engang en uacceptabel fejlforekomst, der berørte deres beløb eller realiteten eller støtteberettigelsen af de underliggende transaktioner.
Flertallet af disse fejl forekom inden for områder af fællesskabsbudgettet, der forvaltes af myndigheder i medlemsstaterne. De består hovedsagelig i manglende overholdelse af reglerne om støtteberettigelse, for store betalingskrav, utilstrækkelig begrundelse og regnefejl.
Der er også andre eksempler på, at reglerne ikke overholdes, og systemsvagheder, hvis virkninger på betalingerne ikke kan fastslås direkte, men som øger risikoen for, at der opstår fejl. De hyppigste eksempler her er problemer med, at regelmæssig kontrol ikke gennemføres tilstrækkeligt, med detaljeret støttedokumentation og manglende overholdelse af udbudsprocedurer.
For 1999 opnåede Retten ikke tilstrækkelige beviser på grundlag af sine revisionsaktiviteter til at sikre sig, at de underliggende transaktioner var lovlige og formelt rigtige, undtagen for så vidt angår egne indtægter og forpligtelses- og administrationsudgifterne.
På den anden side kan Retten for den 6., 7. og 8. Europæiske Udviklingsfond afgive en positiv revisionserklæring. Det er ikke kun Rettens pligt at berette om de fejl, den finder i sine revisioner, men vi bør også sikre, at vores revisionsresultater fortolkes og anvendes korrekt. Lad mig derfor minde parlamentsmedlemmerne om, at den høje fejlforekomst, som Retten har fundet, hverken kan eller bør ses som et tegn på det niveau af svig, der berører fællesskabsbudgettet.
De fleste af de betalingsfejl, som Retten har fundet, skyldes problemer med utilstrækkelig økonomisk forvaltning og kontrol, og det er kun i forbindelse med en lille andel af de fejl, der er fundet, at der er grund til, at OLAF og medlemsstatsmyndighederne foretager en yderligere undersøgelse. En anden risiko for forkert fremstilling er, at målene for de korrigerende foranstaltninger er fastsat med henblik på at mindske fejlprocenten og opnå en positiv revisionserklæring. Som Retten allerede påpegede i sin foregående beretning, kræver en forbedring på mellemlangt sigt en kombination af generelle og specifikke foranstaltninger, herunder en afklaring og forbedring af kontrolprocedurerne, bl.a. på medlemsstatsplan. I denne sammenhæng bifalder Retten Kommissionens plan om at forbedre den økonomiske forvaltning, der blev forelagt for dechargemyndigheden i forbindelse med meddelelsen af decharge for 1998.
Disse betragtninger fører mig til at komme med nogle kommentarer til reformen af Kommissionen. Retten bifalder Prodi-Kommissionens bestræbelser på at opbygge en moderne og robust forvaltnings- og kontrolstruktur, samtidig med at den fokuserer på den måde, hvorpå politiske prioriteter fastsættes og ressourcer tildeles.
Mange af de svagheder, som Kommissionen nu søger at komme til livs, er blevet fremhævet af Retten ved mange lejligheder. F.eks. er Kommissionens forslag om at øge de anvisningsberettigedes ansvar for udførelsen af forpligtelser og betalinger og gøre en ende på det centraliserede system med finansinspektørens forudgående godkendelse af transaktioner samtidig med etableringen af en uafhængig intern revisionstjeneste fuldt ud i overensstemmelse med de hovedkrav til en forbedret økonomisk forvaltning, som vi fastsætter i vores udtalelse nr. 4/97.
Et andet element i reformen, som nøje svarer til en hovedprioritet, som Retten har identificeret, er det øgede fokus, der bør sættes på resultater og ydelsesmålinger inden for rammerne af en ressourcetildeling, der er i overensstemmelse med fastsatte prioriteter, og mål, der er klart definerede og målbare.
På sektorplan har Kommissionen nu bebudet reformprogrammer, som kan ses som en reaktion på de bekymringer, som Retten har givet udtryk for i en række år, f.eks. forslagene til en forbedring af forvaltningen af bistandsprogrammerne for tredjelande. Dette initiativ er klart baseret på en analyse, der er meget lig Rettens - mest omfattende skitseret i dens årsberetning for 1997.
Mens Retten tilskynder Kommissionen til at bevæge sig så hurtigt som muligt fra princip til praksis, må man huske på, at det meste af reformen kun findes i papirform. Gennemførelsen af denne nye reform kræver en sand forandring af forvaltningskulturen i Kommissionen - og det er en proces, der helt bestemt vil tage tid.
Årsberetningen for 1999 viser, når den beretter om opfølgningen af tidligere bemærkninger, hvor vanskeligt det er for Kommissionen at gennemføre de påkrævede ændringer, som man er blevet enige om. I nogle tilfælde, såsom reformerne af foranstaltningerne for den subsidierede anvendelse af skummetmælk og skummetmælkspulver eller bistandsprogrammet til Sydafrika, såvel som inden for visse områder i forbindelse med de traditionelle egne indtægter har Kommissionen truffet foranstaltninger til at afhjælpe særlige svagheder, som Retten har peget på.
Inden for andre områder har de korrigerende foranstaltninger været længe undervejs. F.eks. fandt Retten, for så vidt angår mælkekvotesystemet, at den overordnede situation ikke havde ændret sig i betydelig grad, og at der stik imod Rettens synspunkt var blevet etableret øgede kvoter og herved givet anledning til større overskud på mælkemarkedet og en tung økonomisk byrde til offentlige oplagrings- og bortskaffelsesforanstaltninger. I tilfældet med import af mejeriprodukter til præferencesatser finder Retten, at der ikke hidtil er blevet gjort noget for at undgå overtrædelser af forordninger lig dem, der blev nævnt i Rettens særberetning nr. 4/98.
Hvad Den Europæiske Fond for Regionaludvikling angår, fulgte Retten op på 48 bemærkninger, hvor den fandt, at der var behov for en økonomisk korrektion. Der er kun 16 tilfælde, hvor Retten er tilfreds med de korrigerende foranstaltninger, som Kommissionen har truffet.
Hvad den sociale dialog angår, har Kommissionen ikke gennemført alle de foranstaltninger, som den havde indvilliget i at gennemføre i sine svar på Rettens bemærkninger.
Hvad de interne politikker angår, udførte Retten en fornyet revision af ni kontrakter hos Generaldirektoratet for Transport og Energi og otte kontrakter hos Generaldirektoratet for Forskning. Kommissionen har kun fulgt op på tre af de 17 kontrakter og ser på yderligere seks.
I sin årsberetning for 1996 pegede Retten på en række svagheder i forvaltningen af en eksportfremmefond for Nicaragua og Honduras. I sin henstilling om decharge, der blev offentliggjort i 1998, opfordrede Rådet Kommissionen til at se nærmere på sine relationer til den regionale bank og inddrive de beløb, der uretmæssigt var krediteret denne bank. Ved udgangen af 1999 var Kommissionen stadig i færd med at oprette en ny organisation.
Af disse og andre eksempler fremgår det klart, at Kommissionen hidtil ikke kun har været langsom med at gennemføre korrigerende foranstaltninger, men at den navnlig har problemer med at få uretmæssigt udbetalte beløb inddrevet.
I sit program for 2001 har Retten derfor planlagt en gennemgående revision af Kommissionens inddrivningsprocedurer, der omfatter alle budgetområder.
Som jeg allerede har nævnt, er Kommissionens økonomiske forvaltning kun en del af den samlede forvaltning af Fællesskabets midler. Medlemsstaterne er ansvarlige for den daglige forvaltning af de samlede fællesskabsmidler inden for den fælles landbrugspolitik og strukturfondene. Denne årsberetning og de særberetninger, der er blevet offentliggjort siden den sidste decharge, henleder fortsat opmærksomheden på alvorlige og vedvarende svagheder i medlemsstaternes forvaltnings- og kontrolsystemer. F.eks. er en væsentlig fejlkategori, der er blevet registreret i revisionserklæringen, uregelmæssige fradrag foretaget af centrale eller lokale myndigheder fra landbrugsstøtten. Også inden for den fælles landbrugspolitik opfordrer Retten medlemsstaterne og Kommissionen til at foretage mere effektiv kontrol ved at udføre inspektionsprocedurer over for alle fællesmarkedsorganisationer, som er lig dem, der foretages inden for det integrerede system til forvaltning og kontrol.
De dramatiske begivenheder, vi har oplevet på det seneste, har klart påvist den stadig større betydning af at sætte forvaltnings- og kontrolspørgsmål på den europæiske dagsorden. Det bør stå klart for os alle, hvad enten vi repræsenterer europæiske institutioner eller medlemsstater, at dette afspejler en permanent ændring af de europæiske skatteyderes værdier og holdninger. De kræver til gengæld for deres tillid og bidrag, at de europæiske midler anvendes på en vedkommende og ærlig måde.
Den forpligtelse, som Kommissionen har taget på sig, bør ses som en konstruktiv reaktion på denne udfordring: En reaktion, der fortjener vores støtte. På den anden side vil Kommissionen være klar over, at det har ført til høje forventninger, og at den er forpligtet til at føre sine gode intentioner ud i livet og skabe resultater.
Det er op til budgetmyndighederne, som med succes har sat gang i den reform, der ser på offentlighedens bekymringer over den økonomiske forvaltning, at fortsætte og øge deres bestræbelser på at sikre, at reformen lykkes. I praksis vil de således skulle vie tilstrækkelig meget opmærksomhed og ressourcer til opfølgning og tilbagemeldinger fra reformprocessen. Medlemmerne af Europa-Parlamentet vil være på forkant med dette.
Den nye formand for den italienske revisionsret, Corte dei Conti, der officielt tiltrådte for et par uger siden, sagde i sin tiltrædelsestale, at han var overbevist om, at relationerne mellem Revisionsretten og Parlamentet i høj grad ville blive forbedret, hvis Parlamentet styrkede de instrumenter, der er blevet til for at sikre, at Parlamentet tager hensyn til resultaterne af den revision, der udføres af Revisionsretten.
Jeg vil gøre hans ord til mine egne. De betyder, at vi ønsker at se en udvikling af Europa-Parlamentets arbejdstilrettelæggelse og -metoder, der afspejler dette behov for strukturændringer. I går havde jeg lejlighed - og det takker jeg formanden for - til en drøftelse med formanden for Parlamentet, om at involvere alle Parlamentets udvalg i spørgsmålet om finansforvaltning og -kontrol.
Sidst, men ikke mindst har vi også brug for et samarbejde med medlemsstaterne. Medlemsstaterne, der er ansvarlige for den daglige forvaltning af de samlede fællesskabsmidler, har brug for at øge deres finanskontrol og påtage sig deres fulde ansvar i bekæmpelsen af svindel mod fællesskabsbudgettet. Først når alle aktører - Kommissionen, Parlamentet, Rådet, Revisionsretten og medlemsstaterne - forpligter sig over for reformen og til at samarbejde for at nå dette, vil den europæiske skatteyders tillid til fællesskabsfinanserne kunne genoprettes.

Formanden
Jeg takker Revisionsrettens formand, og jeg giver straks ordet til fru Schreyer, på vegne af Kommissionen.

Schreyer
Fru formand, hr. formand, kære medlemmer af Revisionsretten, kære kolleger, Europa-Kommissionen er på rette vej, men den har endnu et stykke vej at tilbagelægge. Det er Den Europæiske Revisionsrets budskab til Kommissionen. Det blev ganske tydeligt i Deres tale for et øjeblik siden, hr. formand. Den Europæiske Revisionsret stiller med rette meget høje krav til omgangen med skatteydernes penge. Kommissionen indretter sin reform af den finansielle forvaltning efter disse høje krav.
Revisionsretten giver Kommissionen vind i reformsejlene. Det er udmærket, og jeg vil gerne rette en varm tak til Dem, hr. Karlsson, til medlemmerne af Revisionsretten samt til Revisionsrettens tjenestegrene for, at De med Deres beretning støtter Kommissionens reform.
Retten konkluderer i sin beretning for 1999, at der er forekommet for mange fejl i den økonomiske forvaltning til, at den vil afgive revisionserklæring. Der afgives derimod erklæring om regnskabernes rigtighed, og den retmæssige og formelle rigtighed, hvad angår budgettets indtægtsside, forpligtelsesbevillingerne og personaleudgifterne, bekræftes.
I forhandlingen og i hele dechargeproceduren vil vi dog sandsynligvis koncentrere os om budgettets gennemførelse, altså om udbetalingen og afregningen af bevillinger. Retten har på ny understreget, at over 80% af bevillingerne fra EU-budgettet forvaltes af medlemsstaterne. Når jeg nu tager det op her, så er det på ingen måde, fordi Kommissionen vil skjule sig bag medlemsstaterne, når det drejer sig om det politiske ansvar, nej, Kommissionen bærer i henhold til EU-traktaten det politiske ansvar for gennemførelsen af budgettet. Men når medlemsstaterne på deres side bærer denne traktatbestemmelse som et skjold foran sig for at gemme sig i stedet for at træffe de nødvendige foranstaltninger, så er det heller ikke acceptabelt.
Jeg vil på ingen måde argumentere for generelt. Med finansprotokollerne på strukturfondsområdet eller procedurerne for finansielle korrektioner af landbrugsudgifterne foretages jo eksempelvis fælles skridt til forbedring af kontrolforanstaltningerne. Men jeg er virkelig forbløffet, når medlemsstaterne på f.eks. toldområdet nægter at påtage sig det finansielle ansvar for de fejl, deres forvaltninger har begået, som medfører, at der ikke kan opkræves told, og de så ikke overtager dette indtægtstab, men lader alle medlemsstater i fællesskab bøde for de tabte indtægter. På denne måde straffes de samvittighedsfulde medlemsstater økonomisk, og de mindre samvittighedsfulde medlemsstater belønnes økonomisk. Et så forkert ansporingssystem burde egentlig få det til at vende sig i alle finansministre, men det lader til, at det i øjeblikket kun er Kommissionen, der får sure opstød over det.
Revisionsretten understreger også i sin beretning, at fejl, som den har fundet, ikke er lig med bedrageri og heller ikke er lig med tab på budgettet. Selv om jeg nævner det, er det ikke ment som en decharge, men som en præcisering. Naturligvis ligger vægten på, at det er Kommissionens opgave dels at undgå formelle fejl, dels at bekæmpe bedrageri, selv om spørgsmålet om, hvor grænsen går mellem disse ting, og hvornår det ene glider over i det andet, melder sig igen og igen.
Europa-Kommissionen sætter derfor alt ind på, at kontrolnettet bliver mere fintmasket til beskyttelse af de europæiske skatteydere og til beskyttelse af EU-budgettet. Den nyligt forelagte årsberetning til beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser og årsberetningen til bekæmpelse af bedrageri beviser dette. I 1999 blev OLAF dannet. Der blev truffet nye forholdsregler til bekæmpelse af bedrageri inden for offentlige kontrakter, et særdeles vigtigt område. Nu er der forelagt lovgivning til bekæmpelse af hvidvaskning af penge og til bekæmpelse af euroforfalskninger. Der er blevet indgået snævrere samarbejdsaftaler med tredjelande og ikke mindst med ansøgerlandene, for at bekæmpelsen af bedrageri skal nå ud over EU's grænser.
Ikke mindst har Kommissionen ved at sagsøge tobakskoncerner ved de amerikanske domstole under påberåbelse af mistanke om meddelagtighed i indsmugling af cigaretter understreget, at den i sin bekæmpelse af bedrageri heller ikke viger tilbage for store kanoner. Jeg vil gerne i denne forbindelse på grund af tidspunktet også nævne, at vi med henblik på regeringskonferencen i Nice har stillet et forslag om at ændre EU-traktaten, så der gives mulighed for også at oprette en europæisk anklagemyndighed til forfølgelse af bedrageri med Fællesskabets midler. Jeg håber inderligt, at dette forslag ikke blot henlægges eller fejes ind under gulvtæppet på regeringskonferencen i Nice, men at man vil beskæftige sig seriøst med det.
Men under mottoet "Vi vil have vores penge tilbage" drejer det sig naturligvis også om her og nu at gennemføre finansielle korrektioner og tilbagebetalinger. Hr. formand for Revisionsretten, De har forkyndt, at De med dette for øje vil foretage en ekstraordinær undersøgelse i forbindelse med en særberetning, hvad jeg på min side kun kan hilse velkomment.
På landbrugsområdet foretages årligt finansielle korrektioner for ca. 600 millioner euro, og f.eks. udbetales der ikke støtte til ca. 2% af de støtteberettigede arealer som sanktion for, at der ofte angives falske arealberegninger, et problemområde som Revisionsretten jo også meget klart har påvist i sin årsberetning for 1999.
Revisionsretten er i større omfang gået over til at udarbejde særberetninger. Det vil jeg hilse velkomment på Kommissionens vegne, fordi disse særberetninger er meget aktuelle og derfor også kan være værdifulde for aktuelle afgørelser. Bemærk, at jeg siger kan være, for det er ofte ikke tilstrækkeligt, at Kommissionen lytter til, hvad Revisionsretten siger, men Rådet og Europa-Parlamentet skal også inddrages. Jeg hentyder f.eks. konkret til den særberetning, som er blevet offentliggjort om sukkermarkedsforordningen. Kommissionen har foreslået så at sige kun at forlænge den nuværende markedsordning med to år for derefter at foretage en grundig revision. Men desværre siger Rådet, at det er for tidligt, og at man burde forlænge den med en længere periode. Jeg synes, at dette viser, at de bemærkninger, som Revisionsretten fremsætter ud fra undersøgelsen af fortiden, og de værdifulde henvisninger, som den giver for udformningen af fremtiden, naturligvis også skal diskuteres i fællesskab med Rådet.
Naturligvis bør der af aktuelle undersøgelsesberetninger også drages aktuelle konsekvenser. Det var eksempelvis tilfældet, da Rusland modtog fødevarehjælp, som Revisionsretten havde undersøgt i en beretning. Da der ved sidste års udgang aftegnede sig et billede af, at de oprindeligt tilstræbte mål for humanitær hjælp ikke kunne gennemføres med et rimeligt forbrug af kontrol- og overvågningsforanstaltninger, vedtog Kommissionen at stoppe aktionen, selv om der endnu var midler til rådighed.
Jeg vil i denne forbindelse også kort nævne, at forbedringen af det samlede udenrigspolitiske hjælpearbejde er et område, som vejer tungt i Kommissionens arbejde, både med hensyn til den institutionelle omstrukturering af hele dette område og med hensyn til, at den gamle gæld på dette område skal fjernes både mere intensivt og hurtigere, end det hidtil er sket. Kommissionen har med dette for øje forelagt Budgetudvalget et dokument.
Med reformen er Kommissionen på rette vej. Vi har dog ikke kun valgt den rigtige retning, vi har også allerede tilbagelagt en vigtig del af strækningen. En af de milepæle, som Kommissionen har nået, er f.eks. budgettet for 2001, som Kommissionen for første gang har forelagt i form af activity based budgeting. Kommissionen har inden for rammerne af den såkaldte Peer Group omstruktureret sine prioriteringer og tilsvarende omorganiseret tildelingen af personale. Kommissionen har styrket undersøgelseskapaciteten i de enkelte generaldirektorater. Den har skabt en intern revisionstjeneste, som overvåger kontrolsystemerne i de enkelte afdelinger, den har oprettet en central finanstjeneste, som står til rådighed for alle generaldirektorater, eksempelvis ved udformningen af kontrakter eller som hjælpeorgan ved gennemførelsen af finansforordningens regler.
Vi er nu på vej ud på en vanskelig vejstrækning, hvor vi har brug for Europa-Parlamentets, Rådets og også Revisionsrettens hjælp. Det gælder f.eks. ændringen af disciplinær forfølgning, men det gælder især finansforordningens reviderede udgave. Hr. formand, De sagde, at meget hidtil kun er nedfældet på papir. Det gælder naturligvis nu om at gennemføre det. Revisionsretten har eksempelvis forpligtet sig til meget hurtigt at afgive udtalelse om forslaget til finansforordningens reviderede udgave, hvilket jeg takker varmt for. Jeg håber, at Europa-Parlamentet og Rådet lader sig smitte af Revisionsrettens ambitiøse holdning, således at også denne milepæl i reformens tilblivelse snart ikke mere kun står nedfældet på et ark papir, men bliver gældende ret til forbedring af budgetgennemførelsen.

Theato
Fru formand, til Dem, hr. formand Karlsson, vil jeg rette en oprigtig tak for Deres forelæggelse af årsberetningen. Lige så interessant var fru Schreyers betænkning. Men en ganske særlig tak vil jeg rette til Dem, hr. formand for Revisionsretten, fordi proceduren til information af medlemmerne af Budgetkontroludvalget blev gennemført denne gang. Derved blev vi i stand til at forberede dagens forhandling og var ikke længere henvist til at hente detaljer i pressen.
Som De fortæller os, hr. formand, var 1999 et afgørende år som følge af, at den forhenværende Kommission blev opløst og en ny indsat. Vi forventer ikke, at denne nye Kommission straks kan sætte en stopper for alle de fejl og misforhold, som Parlamentet havde afsløret, og for hvilke det dengang forgæves rykkede for reformer. Vi glæder os ligesom Retten over de reformbestræbelser, som hr. Prodis Kommission udviser, og følger virkeliggørelsen af dem konstruktivt, men ikke ukritisk.
Udvikler tingene i fællesskabsbudgettet sig endelig i en god retning? Det er det spørgsmål, som man gerne ville have besvaret positivt, nu hvor den nye Kommission har været i embedet i over et år og allerede fra september 1999 delvis har været direkte ansvarlig for den økonomiske forvaltning i 1999. Dette spørgsmål kan desværre endnu ikke besvares med god samvittighed - heller ikke med Revisionsrettens nye årsberetning i hænderne. Det er godt og rigtigt, at Revisionsretten henviser til de talrige tiltag, som den nye Kommission har gjort - også fru Schreyer har omtalt dette - eller i det mindste har annonceret til forbedring af tingene. Nye procedurer til fastlæggelse af prioriteter og tilsvarende fordeling af ressourcer, ændringer i personalepolitikken, gennemgribende forbedring af den økonomiske forvaltning og finanskontrollen, reform af programmerne, oprettelse af en effektiv revisionstjeneste - men det er alt sammen endnu kun fremtidsmusik.
Virkeligheden, som den beskrives i årsberetningen, er snarere desillusionerende. Det er særlig beklageligt og næsten ikke til at forstå, at det stadigvæk kniber med regnskabernes rigtighed. Med andre ord: Kommissionen har ikke bragt sine bøger i orden, regnskaberne afspejler kun med store begrænsninger den virkelige finansielle situation. Der mangler oplysninger om forskuds- og ratebetalinger ved årsskiftet, de bestående forpligtelser er undervurderet med siger og skriver 2,6 milliarder euro. Samtidig er potentielle krav vurderet betydeligt for højt, ja overvurderet, siger Revisionsretten. Europa-Parlamentet henviste allerede i dechargeprocedurerne 1996, 1997 og 1998 udtrykkeligt til disse graverende bogføringsfejl. Selv om det er vanskeligt og tidkrævende at ændre budgetforvaltningen grundlæggende, kunne man dog have håbet, fru kommissær, at den nye Kommission i det mindste hurtigt fik bragt bøgerne i orden. Men ikke engang dette er tilsyneladende lykkedes, og jeg beklager i høj grad dette. De lovede os, fru Schreyer, da De tiltrådte Deres embede, at De ville gøre Dem umage med det.
Nu er Europa-Parlamentet i en yderst vanskelig situation, fordi det så sent som i år - i januar - har erklæret, at det ikke mere vil acceptere, at også regnskabet for 1999 er behæftet med graverende fejl. Citatet fra denne afgørelse kender De. Ingen regnskabsafslutning betyder dog også, at der ikke meddeles decharge for den økonomiske forvaltning, således som vi sagde i januar. Regnskabsafslutningen er forudsætningen for en sådan decharge. Der må findes en løsning, og jeg spørger Dem: Kan man regne med en korrektion af kontiene for 1999, fru Schreyer?
Endnu en gang og tilmed for sjette gang i træk kan Revisionsretten ikke give positiv revisionspåtegning, altså ikke give garanti for, at de transaktioner, der ligger til grund for regnskabet, er lovlige og formelt rigtige. Antallet af fejl er for højt til, at en sådan garanti ville kunne overtages. Fejlprocenten er fortsat langt over 5%. Udtrykt i euro kommer man, hvis man beregner det, op på et beløb i størrelsesordenen 5 milliarder euro, som ikke er korrekt anvendt. Der skjuler sig ikke i alle tilfælde svindel bag disse tal, hr. formand for Revisionsretten, det vil jeg gerne understrege. Ofte er det forsømmelser eller misforståelser i forbindelse med komplicerede regler og procedurer, men man bør ikke tale udenom: En sådan fejlkvote er slet og ret uacceptabel og kan i længden ikke accepteres!
Hentydningen til den dårlige forvaltning i medlemsstaterne, kære fru Schreyer, må jeg afvise, da Revisionsretten også tydeligt siger, hvor Kommissionens fejlkvote ligger, og i sidste ende er det stadig sådan, at Kommissionen bærer ansvaret for den økonomiske forvaltning. Jeg beder om mere strenghed, så vi virkelig kan sige til Europas borgere: Jeres penge administreres godt. Vi sætter os nu i Udvalget til arbejdsbordet og vil arbejde tæt sammen med Dem.

Blak
Fru formand, først en tak til Revisionsretten for årsberetningen. Jeg vil gerne trække nogle problemstillinger op, og jeg håber, at Karlsson kan besvare mine spørgsmål i dag. I forbindelse med 1997-dechargen vedtog vi i Parlamentet, at der ikke kunne gives decharge for 1999, hvis Revisionsretten ikke var i stand til at afgive en positiv erklæring for 1999, som fru Theato netop har sagt. Men jeg vil gerne have at vide, hvor alvorligt det står til med 1999-regnskabet. I går stillede jeg et spørgsmål til dig - jeg ved godt, der ikke var så meget tid - men jeg vil gerne have et helt klart svar fra dig på spørgsmålet om, hvor høj fejlprocenten er. Man siger, at det kan man ikke rigtigt gøre op. I går var der et medlem af Revisionsretten, som gav en pressekonference, og på denne pressekonference blev der givet et tal, og så synes jeg også, at vi burde kunne få det her. Er fejlprocenten 5,5? Jeg håber, jeg kan få et svar.
Kommissionen brugte over 80 milliarder euro i 1999. Kommissionen har imidlertid ikke været særlig god til at forvalte budgettet. Beløbet for anlægsaktiviteterne er sat 240 millioner for lavt. Forpligtelserne er sat 2,6 milliarder for lavt, og de uindfriede forpligtelser er sat 1,2 milliarder for højt. Hvis en ledelse i et privat firma havde begået så store brølere, så er jeg næsten helt sikker på, at ejerne havde fyret dem. Men lad os nu hælde lidt vand på, så vi ikke hidser os op allerede nu! Den gamle Kommission, som primært var ansvarlig for budgettet for 1999, er jo blevet fyret. Den nye kommission skal i år bedømmes på, hvor god den har været til at rydde op og reformere. Jeg er derfor glad for, at retten lægger mere vægt på opfølgningen af de tidligere årsrapporter. Det fremgår jo tydeligt, hvor der stadig er problemer, men også hvor der er gennemført nogle gode forbedringer.
Jeg kunne godt tænke mig, at årsrapporten fra Revisionsretten var meget mere konkret. Vi skal have flere tal, og vi skal have flere fakta. Karlsson sagde i går, at det ikke er let at sætte tal på. Det forstår jeg godt, men jeg bad en af mine medarbejdere om at se på landbrugsafsnittet, og på en time havde han lavet en fuldstændig redegørelse for, hvilke lande der var tale om, hvilke problemstillinger der var, og også hvor mange penge der var gået tabt. Når det kan laves af en dygtig medarbejder her i Parlamentet på en time, så kan vi vel også forlange, at Revisionsretten giver en sådan redegørelse for samtlige afsnit. Der kommer selvfølgelig nogle grimme ting frem, men samtidig viser vi, at der er en åbenhed. På den måde kan vi lukke munden på pressen, som er fuldstændig vild og lugter blod hvert år, når Revisionsretten kommer med sin beretning. En gang for alle kan vi sige: " Her er problemstillingerne, og vi ønsker at finde en løsning" . Jeg tror, det er en god måde at gøre det på, og jeg synes også, at beretningen skulle være meget mere konkret.
Jeg kunne også godt tænke mig, at Revisionsrettens beretning blev lidt mere brugervenlig, og at der blev givet nogle klare anbefalinger, f.eks. en eller to klare anbefalinger pr. kapitel. Jeg kunne også godt tænke mig, at Revisionsretten kom med sin beretning tidligere på året. Det ville give os mere tid til dechargeproceduren i Parlamentet, og vi ville ikke være nødt til at udsætte dechargen hvert eneste år. Jeg har som ordfører nu kun 14 dage, hvor jeg kan stille spørgsmål til Kommissionen, og på 14 dage skal den give mig svarene. Det er næsten urimeligt at stille sådanne krav, så hvis vi kunne få beretningen meget tidligere, kunne vi også lave et endnu mere seriøst stykke arbejde.
Jeg er også glad for, at retten understreger, at de 7% fejl ikke kun er svindel, og jeg håber, at pressen lytter med i presserummet, så det ikke kun er skandalerne, der bliver refereret. Der kan være tale om uregelmæssigheder eller uklarheder. Det, der virkelig er befriende, er, at det ser ud til, at det går den rigtige vej med at bekæmpe svindelen. Der er kun meget få sager, der er gået til OLAF og til kriminalforfølgelse i medlemsstaterne, men det er vigtigt at huske på, at 7% af budgettet, som fru Theato også var inde på, svarer til 5-6 milliarder kr. Det beløb er større end hele EU' s udviklingsbistand for ligesom at sætte tal på. Reformen af Kommissionen går i høj grad ud på at ansvarliggøre de enkelte DG' er, og jeg vil godt spørge retten, om den i fremtiden har planer om at omstrukturere den årlige beretning, så der udarbejdes kapitler for de enkelte DG' er. Allerede i år vil jeg prøve at se, om det ikke kan lade sig gøre, så vi kan begynde at vurdere DG' erne. Vi kan også begynde at vurdere kommissærerne og give dem karakter for, hvor gode de er. Det kunne måske sætte lidt skub i dem, hvis det skulle være nødvendigt.
Revisionsretten understreger endnu en gang, at den daglige administration af de fleste EU-midler, f.eks. inden for landbrug og struktur, foregår i medlemsstaterne, og jeg er helt enig i, som det er blevet sagt, at nu skal medlemsstaterne se at vågne op. Medlemsstaterne dækker sig, de svindler med pengene, de gør ikke noget som helst for at lave kontrol, og hver gang, der kommer kritik, så bliver det væltet i hovedet på dem, der sidder i Bruxelles, dvs. Kommissionen og andre. Jeg synes, medlemsstaterne skulle skamme sig. Der blev i 1995 vedtaget en konvention om beskyttelse af EU' s økonomiske interesser. Der er kun et medlemsland, der har implementeret det i sin lovgivning. Det er simpelthen for dårligt, så se at vågne op i medlemslandene!
Til slut vil jeg sige, at jeg glæder mig meget til samarbejdet i forbindelse med dechargen. Jeg er sikker på, at vi nok skal nå frem til et resultat, men det kræver åbenhed og ærlighed fra alle parter, og fra vores side i Parlamentet skal der ikke herske tvivl om, at vi gerne vil være med til at lave noget fornuftigt, og vi vil give decharge i april måned, hvis vi får det, vi beder om.

Mulder
Fru formand, jeg vil også gerne takke formanden for Revisionsretten for årsberetningen og kommissæren for hans svar. Alligevel tror jeg, at offentligheden især vil hæfte sig ved, at der heller ikke denne gang er en positiv revisionserklæring for de europæiske udgifter. Alle ved - og det er sagt mange gange i dag - at de fleste penge anvendes af medlemsstaterne. Der er især dér, problemet ligger. Det er endvidere velkendt, at den største del af udgifterne er landbrugsudgifter. På Parlamentets opfordring fastsatte Kommissionen for nogle år siden, at hvis der var uregelmæssigheder, kunne det betyde en ekstra finansiel korrektion på 25% for medlemsstaterne. Ville det ikke være interessant, jeg har forstået, at Revisionsretten analyserer dette, hvis Revisionsretten havde analyseret virkningerne heraf? Kan det også anvendes på andre sektorer? Det vil jeg gerne vide.
Jeg er helt enig med hr. Blak i, at det er utilfredsstillende, at der ikke nævnes eksakte tal i Revisionsrettens årsberetning. Er pålideligheden af udgifterne nu 5% eller 7%, og er det sandt, at landbrugsudgifternes pålidelighed er lavere, nemlig 3%? Revisionsretten siger hele tiden, at der ikke er tilstrækkeligt personale til at analysere dette. Det kan godt være, men når Revisionsretten kommer med en konklusion, så går jeg ud fra, at den er baseret på eksakte tal. Det store spørgsmål er efter min mening, hvorfor de tal ikke kan offentliggøres? Jeg mener endvidere, at vi har et Forligsudvalg for landbruget, og hvis Kommissionen er uenig i de finansielle korrektioner, kan de forelægges for Forligsudvalget. Støtter Kommissionen og Revisionsretten dette forslag, ja eller nej?
Et sidste punkt, fru formand, denne finansielle årsberetning vedrører 1999. Kommissionen vil naturligvis påberåbe sig, at den først tiltrådte i september 1999, derfor er det ikke dens ansvar. Det må altså ophøre. Jeg mener, at Kommissionen skal give en klar indikation af, hvornår den kan fremlægge en positiv revisionserklæring, for vi kan ikke blive ved med at udsætte det år efter år, som vi har gjort siden 1995.

Staes
Fru formand, hr. formand for Revisionsretten, hr. kommissær, kære kolleger. Jeg vil gerne takke formanden for Revisionsretten for denne udmærkede årsberetning. Jeg takker endvidere for den fulgte procedure. Vi har kunnet undersøge sagerne en uge i forvejen og har derved kunnet forberede os godt. Jeg mener, at det i princippet er en god procedure.
Jeg må dog indrømme, at jeg var noget skuffet over mødet i går i Budgetkontroludvalget. Det var for kort. De har heller ikke svaret på et par præcise og meget vigtige spørgsmål, som kollegerne stillede Dem. Det er beklageligt. Nogle spørgsmål er stillet på ny i debatten i dag, og i dag læste jeg i Süddeutsche Zeitung, at nogle af Deres kolleger giver ret detaljerede forklaringer. De taler om svindel, uregelmæssigheder og fejl, som skønnes at være på op til otte millioner D-mark. Jeg læser endvidere, at fejlprocenten er på mere end 5%. Hvorfor går vi sådan op i det tal? Hr. Mulder gjorde det ligesom ordføreren. Vi vil vide det, fordi det er vigtigt for vores vurderinger. Det har vi tidligere udtalt os om i politisk henseende. Jeg anmoder Dem altså om endnu en gang at give et svar.
Vi konstaterer, at der går meget galt i Kommissionen, at der stadigvæk ikke er en kultur, der sikrer, at den europæiske skatteyders penge forvaltes på en god måde. Det er en skam. Vi ved alle, at Kommissionen arbejder på forandringer. Det har formanden for Revisionsretten også peget på, og i den henseende bliver næste års beretning en sandhedens beretning.
Der er endvidere nødvendigt, at de regionale og nationale parlamenter gør noget, for det er netop i medlemsstaterne, der begås mange fejl. Derfor opfordrer jeg kollegerne i de nationale parlamenter til at ratificere de to konventioner, som endnu ikke er ratificeret overalt. Jeg anmoder endvidere ministrene, stats- og regeringscheferne om i Nice at vedtage forslaget om oprettelse af et europæisk justitsministerium.
Endelig, hr. formand for Revisionsretten, har jeg en sidste anmodning. Gør Deres beretning mere læselig. Sig tingene, som de er. Nævn de medlemsstater, som klarer sig godt. Nævn også dem, der klarer sig dårligt på nogle områder. Det øger læseligheden. Det styrker interessen for Deres beretning, og det er et incitament til at gøre det bedre næste gang.

Gallagher
Fru formand, jeg vil gerne sammen med alle mine kolleger bifalde denne årsberetning, som præsenteres for os i en meget konstruktiv ånd. Kommissionen og medlemsstaterne bør se den i lyset heraf og anvende iagttagelserne i denne beretning som et redskab til at forbedre deres præstationer, når det gælder om at forvalte EU's finanser.
Det er beklageligt, at det ikke er muligt for Revisionsretten at give Kommissionen en sundhedsattest med en positiv revisionserklæring. Denne situation har ikke ændret sig, siden den første revisionserklæring blev offentliggjort for regnskabsåret 1994. Medlemsstaterne er ansvarlige for forvaltningen af 80% af udgifterne, og Retten har fundet en række fejl på medlemsstatsplan. Det er noget foruroligende. Vi bør minde os selv om, at EU-ressourcerne kommer direkte eller indirekte fra Europas borgere. Der er derfor en klar pligt til at gøre regnskab for hver en euro af udgiften. Vi må sikre, at Europas borgere får noget for deres penge.
Det glæder mig, at Kommissionen har taget skridt til at forbedre sin forvaltningskontrol over fællesskabsfinanserne, og at systemer er ved at blive indført i medlemsstaterne. Dette vil mindske antallet af fejl. Kommissionen må være årvågen i sin forfølgelse af ordentlige forvaltningsprocedurer på medlemsstatsplan. Vi i Parlamentet må også holde et vågent øje med, at Kommissionen gør noget ved denne opgave.
Kommissionen er ansvarlig for budgetgennemførelsen. Ord som mangelfuld forvaltning og mangelfulde kontrolprocedurer, manglende planlægning, utilstrækkelige evalueringer, løse eller ikke-eksisterende kriterier for støtteberettigelse optræder hyppigt i denne beretning. Dette gør den sammen med den negative revisionserklæring til foruroligende læsning for skatteyderen. Jeg ved, at denne beretning og det arbejde, som Parlamentet er ved at gå i gang med i forbindelse med dechargeproceduren, vil bidrage til skabelse af en større årvågenhed over for de beløb, der bliver brugt i fællesskabsregi. Lad os gå til opgaven i en positiv og konstruktiv ånd i EU-borgernes bedste interesse.

Van Dam
Fru formand, hr. formand for Revisionsretten, Nederlandene var i 1999 det land, der bidrog mest pr. indbygger til Unionens pengekasse. Som folkevalgt for disse nettoydere er jeg ret skuffet over Kommissionens slagfærdighed. Ved dechargen for 1998 kunne vi lade tvivlen komme denne Kommission til gode, fordi den var tynget af arven fra den hjemsendte Kommission. Årsberetningen for 1999 er imidlertid den nuværende Kommissions ansvar, og desværre opremser årsberetningen en række mangler fra Kommissionens side. Det er efter min mening alvorligt, at Kommissionen ikke føler sig bundet af det budget, som Parlamentet godkendte. Kommissionen har for det første afsat 400 millioner euro mere, end der var budgetteret, og for det andet har den ændret det oprindelige budget og gennemført en revideret udgave, som Parlamentet ikke har godkendt.
Nederlandene modtog i 1999 kun 3% af al landbrugsstøtten, mens en proportional del ville være i nærheden af 5%. Jeg under de fattigere EU-lande en relativt større del af landbrugshjælpen, men så er det ekstra bittert, at de fleste uregelmæssigheder finder sted ved udbetalingen af landbrugsstøtten. Jeg vil gerne vide, hvilke medlemsstater der har profiteret mest af disse uregelmæssigheder. De mange uregelmæssigheder i betalingerne fra strukturfondene retfærdiggør en grundig undersøgelse af, hvordan disse fonde fungerer og deres effektivitet.
Reformerne i Kommissionen giver ingen garanti for, at konstaterede uregelmæssigheder ikke forekommer i fremtiden. Kommissionen bedømmes derfor nu og i fremtiden på, om reglerne overholdes.

Pomés Ruiz
Fru formand, jeg vil gerne indlede med at takke hr. Karlsson for det vigtige arbejde, Revisionsretten er i gang med, og jeg takker ham ligeledes for, at der ikke forud for offentliggørelsen af beretningen har været overskrifter i pressen på grund af egennyttige lækager, som skaber så stor mistillid til Revisionsretten, der er så seriøs og upartisk, og til det arbejde, som Europa-Parlamentet og de øvrige institutioner skal udføre.
Jeg værdsætter i særlig grad upartiskheden i dens beretning, hvor den påpeger manglerne og påskønner fremskridtene. Den påskønner f.eks., at Kommissionen er i bevægelse. Vi er en gruppe af parlamentsmedlemmer, som arbejder med reformen, og vi har netop været sammen med kommissionsformand Prodi og konstateret, at han i egen person har påtaget sig at udvikle hvidbogen i overensstemmelse med mange af de anbefalinger, som år efter år er modtaget fra Revisionsretten, som hr. Karlsson er en værdig formand for. Man må sige, at dette rent faktisk er en teoretisk proces, som kræver tid for at blive omsat i handlinger, men den er på rette vej. Den følger den vej, som De, Europa-Parlamentet, og de uafhængige eksperter har anvist. Men der er stadig problemer på denne vej, f.eks. den meget lange overgangsperiode, der er forudset i finansforordningen. Den nuværende periode er vanskelig for os alle, også for dem, der er ansvarlige for betalingerne, og vi har en gammel ordning, en ny ordning og en overgangsperiode, hvor der er en vis uenighed. Jeg er glad for, at Revisionsretten snarest ønsker at afgive sin udtalelse om reformen af finansforordningen.
Og jeg spørger, fru formand, om, hvor Rådet er. Jeg mener, at det er Rådet, som er ansvarlig for fem sjettedele af hr. Karlssons beretning og for de udgifter, der godkendes heri. Hvor er Rådet? Og nu kunne jeg, fru formand, godt tænke mig at tie og afvente, at der kommer en fra Rådet til stede her. Derfor foreslår jeg, fru formand, at man i den efterfølgende forhandling om forelæggelse af regnskaberne tager højde for Rådets tilstedeværelse og deltagelse.
Jeg gentager, at den del af Deres beretning, som jeg værdsætter højest, er anerkendelsen af, at Kommissionen er i bevægelse. Det kan man imidlertid ikke sige om Rådet, som i forbindelse med udgifterne ikke kun har kvantitativ betydning. De siger, at De bliver ved med at gøre opmærksom på alvorlige og vedvarende svagheder i kontrolsystemerne og i medlemsstaternes forvaltning, og De siger, at størstedelen af fejlene opstår i de vigtigste omkostningsprogrammer, som forvaltes af medlemsstaternes administrationer. Jeg mener, at vi som medlemmer af Europa-Parlamentet er i stand til at identificere og dadle vores egne administrationer, hvis de ikke opfylder deres hverv, men De skal gøre os den tjeneste klart og tydeligt at oplyse, hvilke stater og programmer det er. For jeg er overbevist om, at et korrekt forsvar af Fællesskabets finansielle interesser gør det påkrævet, at den manglende opfyldelse i forbindelse med forvaltningen får budgetmæssige konsekvenser, og at Europa-Parlamentet kan nægte midler til en medlemsstat, hvis den gentagne gange misligholder reglerne om udgiftskontrol.

Formanden
Hr. Pomés Ruiz, det er ganske utilstedeligt, at Rådets siddepladser er tomme. Det var helt rigtigt af Dem at gøre opmærksom herpå.

Morgan
Fru formand, jeg er også taknemmelig for, at Rådet er vendt tilbage, for jeg har også noget at sige til dem.
Må jeg først og fremmest takke hr. Karlsson, for samarbejdet med Budgetkontroludvalget har været meget bedre i år end i de foregående år. Deres arbejde er yderst vigtigt for vores arbejde, for De er eksperterne, og vi tager os derefter af de politiske problemer.
Vi må ikke glemme, at denne beretning handler om budgettet for 1999, som er det år, hvor vi oplevede Kommissionens tvungne tilbagetræden, så det er helt klart for tidligt at foretage en bedømmelse endnu. Næste år vil være starten på den virkelige test af, om Kommissionens reform overhovedet er begyndt at få fat.
Det er interessant at bemærke, at en væsentlig del af Kommissionens reform handler om hele spørgsmålet om, hvem der tager ansvaret. Hvem har sorteper? Hvem er ansvarlig? Vi bør i dag vurdere, hvordan Kommissionen og medlemsstaterne i dag bruger pengene, frem for at vurdere Revisionsrettens arbejde. Men jeg mener ikke, at Revisionsrettens arbejde er blevet gjort tilstrækkeligt godt til at hjælpe os med at gøre vores arbejde.
Lad os ikke glemme, og jeg håber, at Rådet atter lytter, at 80% af pengene bruges i medlemsstaterne. Som i de andre år har retten undladt at pege eksakt på, hvor disse mangler forekom. Vi har gang på gang anmodet om at få en 'liste over synderne'. Vi vil vide, hvor problemerne ligger, i hvilke medlemsstater, inden for hvilke områder. Vi vil endda gerne høre om god praksis. De vil af en del af beretningen bemærke, at to medlemsstater har været eksemplariske med hensyn til momsopkrævning, men hvordan forventes andre medlemsstater at kopiere disse medlemsstater, hvis de ikke ved, hvem det er.
Vi har brug for navne. Hvis Retten ikke vil gøre sit arbejde med at navngive og hænge ud, så vil vi være nødt til at gøre det for Dem. Men der vil blive sat spørgsmålstegn ved Deres legitimitet som et revisionsorgan, og nogle kunne endog finde på at sige, at nogle medlemmer af Retten er ivrige efter at beskytte de medlemsstater, der udpegede dem. Vil De forpligte Dem til at gøre dette i fremtiden, hr. Karlsson, for en mangel på klar information i beretningen gør det meget vanskeligt for os at lægge pres på de værste overtrædere inden for de rigtige områder.
Jeg anmoder Dem om at offentliggøre en sammenlignende tabel over de lande, som har den værste rekord, hvad angår fejl og forsømmelser i EU, og inden for hvilke områder. Europas skatteydere fortjener at vide, hvor deres penge går hen. Uden fakta bekæmper vi svig med den ene hånd bundet bag ryggen.
Der er naturligvis ingen magiske løsninger på, hvordan man forbedrer finanskontrollen i Kommissionen. Hele processen vil tage sin tid. Vi har en masse hævdvundne interesser at udfordre, men vi vil holde øje med næste års beretning for at se konkrete beviser på, at de foranstaltninger, som Kommissionen har indført siden sin tiltræden, har haft en reel virkning, når det gælder om at udrydde økonomiske fejl og forsømmelser.

Van der Laan
Fru formand, udvidelsen af EU står for døren, og Revisionsrettens årsberetning gør det klart, at der også i ansøgerlandene skal udføres meget arbejde. Hvis det skal gennemføres med det nuværende beskedne budget, hvad gør vi det så, når disse lande bliver medlem og deltager i den fælles landbrugspolitik og strukturfondene? Min gruppe mener derfor, at det er meget vigtigt, at vores regler om finansiel kontrol allerede nu finder anvendelse i ansøgerlandene. På dette område kan vi ikke begynde for tidligt med at behandle dem som rigtige medlemmer. Jeg anmoder derfor Revisionsretten om, at vi i de kommende beretninger får mere indsigt på dette område, så vi ikke udsættes for ubehagelige overraskelser på tiltrædelsesdagen.
Fru formand, der sidder ganske vist en fra Rådet, men det er ikke nok, for som det tidligere er sagt, begås de største fejl i medlemsstaterne. Budgetkontroludvalget kan ikke længere tolerere, at man år efter år giver det udseende af, at der, i gåseøjne, er et stort rod i Bruxelles, mens de hovedansvarlige sidder i hovedstæderne. Derfor, hr. Karlsson, anmoder vi Dem om i højere grad at redegøre for, hvem der klarer sig godt, og hvem der ikke gør det. Kun på den måde, nemlig ved at nævne de hovedansvarlige, kan vi gribe ind over for dem og virkelig gå i gang med at rydde op i EU for således at genvinde borgernes tillid.
Endelig håber jeg, og det er endvidere vigtigt for at genvinde tilliden, at Parlamentet får en klar vedtægt inden årets udgang, så det er sidste gang, at disse medlemmer omtales negativt i en beretning fra Revisionsretten. For at opnå det ønsker jeg også Dem, fru formand, stor udholdenhed, og jeg vil gerne takke Dem for den indsats, De allerede har ydet.

Rühle
Fru formand, også jeg vil gerne rette en hjertelig tak til Revisionsretten for beretningen og for Rettens politiske vurdering i går i Budgetkontroludvalget. Her blev der endnu en gang lagt vægt på reformbestræbelserne og deres nødvendighed. Alligevel vil også jeg sige noget i tilknytning til det, som en af de tidligere talere, Bart Staes, sagde. Jeg tror, at når Retten lader så stort et spillerum stå åbent til fortolkning af sin beretning, vil det altid føre til negative overskrifter. I avisen Süddeutsche Zeitung står der f.eks. i dag "Over 8 milliarder D-mark i EU givet forkert ud - Revisionsret nægter Kommission revisionspåtegning - beskyldning om sjusket økonomisk forvaltning". Denne overskrift kan føres tilbage til hr. Friedmanns pressekonference, og så er jeg nødt til at spørge, hr. Karlsson, hvorfor revisionsretsmedlemmer udtaler sig på én måde hos os i Budgetkontroludvalget og tilsyneladende på en anden måde til pressen.
Jeg tror, at vi til revisionsretsberetningen næste år har hårdt brug for tydeligere definerede mål. Her har Kommissionen og Retten virkelig en forpligtelse. Vi har brug for målsætninger i de forskellige sektorer, så offentligheden også virkelig kan bedømme, hvor der er forbedringer, ellers har vi hvert år det samme spil, nemlig at Kommissionens reformbestræbelser - på trods af at også Parlamentet bestræber sig på at gennemføre reformer på grundlag af Revisionsrettens beretninger - ganske vist værdsættes af os, men mere eller mindre ødelægges i offentligheden af sådanne overskrifter, fordi offentligheden så først og fremmest stirrer på fejlene og ikke ser de bestræbelser, som man har gjort sig for virkelig at muliggøre reformerne.
Derfor beder jeg indtrængende om, at vi i fællesskab overvejer, hvordan vi kan fastlægge målsætninger, så vi kan stå bedre rustet til pressearbejdet næste år.

Bösch
Fru formand, kære kolleger, vi har for nylig truffet en aftale med Revisionsretten om allerede på forhånd at få informationer fra Rettens beretning til det hemmelige kammer, og vi enedes også om at bevare tavshedspligten i denne sag. Jeg konstaterer med bedrøvelse, hr. formand Karlsson, at Deres medlemmer tilsyneladende ikke holder sig til sådanne aftaler. Mit spørgsmål lyder egentlig, om vi bør gentage den slags fremgangsmåder i de nærmeste år. De må formodentlig også gøre Dem tanker om den almindelige dannelse i Revisionsretten, når Retten i sådanne spørgsmål ikke længere er til at indgå aftaler med.
For det andet blev den manglende klarhed allerede på forskellig vis med rette berørt af mine kolleger. Jeg skal sige Dem, hr. Karlsson, at skriver man ikke tallene i beretningen, så bliver de tilføjet. Fru Rühle og også andre tidligere talere har netop talt om procenttal. Når jeg taler om fejlkvoter på helt op til 7%, kan fru Schreyer naturligvis ikke længere sige, at Retten bekræfter, at vi er på rette vej, for det ville naturligvis være den rette vej i afgrunden. Men de skriver det ikke ind i beretningen, og jeg er led og ked af at høre år ud og år ind, at medlemsstaterne er ansvarlige for 80% og vi kun for 20%, og samtidig bliver der ikke tonet rent flag! Det, som fru van der Laan sagde tidligere, hører med, og her er vi fuldstændig enige. De er nødt til at nævne medlemsstaterne, også selv om - det vil jeg også gerne understrege - det er disse medlemsstater, der foreslår Dem som medlem af Revisionsretten.
Til syvende og sidst er det os, der skal bedømme, hvad den nye Kommission har foretaget sig i 1999. Det foruroliger mig, fru Schreyer, at de forpligtelser, som De indgik med hensyn til at indhente Rettens bemærkninger, i mange tilfælde ikke er blevet opfyldt. Her er noget at forbedre i fremtiden, ellers lyder Deres forsikringer om, at De ønsker at vælge den rette vej til bekæmpelse af uregelmæssigheder, noget hule!

Van Hulten
Hr. formand, selv om Retten ikke kan give en positiv revisionserklæring for 1999, er tonen i beretningen som helhed mere positiv, end den har været i de foregående år. Jeg vil gerne lykønske Kommissionen og navnlig kommissær Schreyer med Rettens bemærkning om, at mange af de ændringer, som den har anmodet om, er blevet eller er ved at blive gennemført. Der er særlig ros til det reformprogram, der blev lanceret sidste år.
Jeg vil også gerne slå ned på Rådet ved at spørge om, hvorfor det ikke er gået videre med artikel 24 i finansforordningen. Parlamentet var meget hurtig med at afgive sin udtalelse, og jeg håber, at Rådet vil være i stand til at gøre det samme og vedtage dets holdning et godt stykke inden jul.
Når dette er sagt, må jeg sige, at jeg var skuffet over beretningen som det første skridt i dechargeproceduren. Den er for politisk i ordets negative betydning. Den undgår stærk kritik, og den peger ikke fingre ad noget. Andre medlemmer har allerede påpeget dette. Medlemsstaterne bør drages til ansvar, når de bruger fællesskabsmidlerne forkert, og politiske grupper her i Parlamentet bør nævnes ved navn, når de bruger skatteydernes penge forkert, som min kollega, hr. Kuhne, påpegede tidligere i år. Fejlprocenten bør gøres tydelig, så der kan sættes mål for at få den nedbragt.
Vi bør se på den måde, hvorpå Retten arbejder, og på, hvordan dens uafhængighed af de institutioner og programmer, som den skal udføre revision af, kan øges. Det kan betyde, at vi må give formanden for Revisionsretten mere kompetence til at træffe beslutninger om Rettens arbejdsmetoder og den måde, hvorpå den kommunikerer.
Jeg vil gerne sige et par ord om Parlamentets plads i denne beretning. Beretningen er positiv over for de skridt, der er taget af Parlamentet for at afhjælpe problemer, der er blevet identificeret af Retten, alt for positiv efter min mening. Mange af disse ændringer er enten endnu ikke blevet gennemført eller er kun blevet delvis gennemført. Parlamentet kan løse de fleste problemer ved hurtigt at tage affære på to fronter. For det første ved at indføre sin egen interne revisionstjeneste og for det andet ved at vedtage tre stærkt påkrævede vedtægter: en vedtægt for medlemmerne, en vedtægt for deres medhjælpere og en vedtægt for de politiske grupper.
Endelig kunne De, hr. Karlsson, mens vi som Parlament foretager alle disse ændringer, måske tage over til Amerika og hjælpe dem med at tælle deres stemmer! Fejlprocenten i Florida-optællingen er helt klart stadig for høj. Måske kunne de bruge lidt sund EU-fornuft til at hjælpe dem med at klare problemet og give George Bush hans rigtige plads i historien - i dens skraldebøtte!

Ferreira
Hr. formand, fru kommissær, hr. formand for Revisionsretten, kære kolleger, denne nye beretning fra Revisionsretten, som vi netop har fået udleveret, er af stor interesse for Budgetkontroludvalget, al den stund den fastslår adskillige kendsgerninger i forbindelse med styringen af EU' s budget, samtidig med at den advarer imod eventuelle restriktive fortolkninger, som vi kunne nå frem til ved en for grov udnyttelse af visse data.
Hinsides konstateringerne, hr. formand, har vi imidlertid behov for forklaringer og mere fintmærkende analyser for at komme videre. Jeg skal hurtigt komme ind på tre punkter.
Allerførst et terminologisk spørgsmål: I en situation, hvor der alt for tit ikke skelnes klart mellem begreberne svindel og uregelmæssigheder, advarer Revisionsretten mod fristelsen til at slå uregelmæssigheder eller fejl i hartkorn med tilfælde af svindel. I den forbindelse skal det bemærkes, at samme Revisionsret konstaterer, at tilfældene af svindel er begrænsede.
Et andet punkt, som beretningen kommer ind på, er problemerne med momsen. Momsen udgør en betydelig del af EU-budgettets indtægter. Men vi må her konstatere, at vi står over for et komplekst system. Satserne varierer fra den ene stat til den anden. Således findes der i visse stater en regional moms. Vi er derfor nødt til fortsat at overveje indførelse af en harmonisering af skatter og afgifter.
Det tredje punkt, jeg gerne vil nævne her, vedrører den drøftelse, der i går aftes fandt sted under forelæggelsen af Revisionsrettens årsberetning på Budgetkontroludvalgets møde. Der blev fremført det ønske - som der i dag ved flere lejligheder er refereret til - at retten eksplicit skulle nævne de stater, i hvilke man skulle have opdaget svindel og uregelmæssigheder. Jeg vil gerne advare Parlamentet imod en sådan praksis. Vi skal ikke lede efter syndebukke, hverken i vores institutioner eller i vores stater. I øvrigt har vi kun et delvist billede af situationen, eftersom Revisionsrettens arbejdsmetode bygger på stikprøvekontroller.
Revisionsrettens beretning fremhæver lidt tydeligere end tidligere, hvordan situationen ser ud, når det gælder medlemsstaternes styring af og kontrol med EU-fondene. Denne analyse bør få os parlamentarikere, men også Kommissionen, til at fremsætte forslag om forbedring af systemerne til styring og finansiel kontrol i medlemsstaterne. Det er de sidstnævnte, der skal gennemføre dem, så de kan stå inde for beskyttelsen af Unionens finansielle interesser. Jeg vil derfor slutte af med at opfordre til et bedre samarbejde med Rådet.

Casaca
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, fru kommissær, inden for de sidste to år har Revisionsretten offentliggjort seks særberetninger om den fælles landbrugspolitik. I særberetningen om afsætningsstøtte til skummetmælk afsløres en mangel på kontrolforanstaltninger og et omfang af mælkeforfalskning og svindel, der er uden sidestykke i nogen anden landbrugssektor.
I sin beretning om afsætning af smørfedt har Revisionsretten bemærket, at 89% af budgettet går til støtte til levnedsmiddelindustrien via procedurer af tvivlsom gennemskuelighed og med endnu mere tvivlsom effekt for landmændenes indkomst. I mange tilfælde drejer det sig om en begrænset gruppe lande og et begrænset antal økonomiske aktører, der drager nytte af denne politik. I den væsentligste af sine beretninger om den fælles landbrugspolitik, særberetningen om markafgrøder, konkluderede Revisionsretten, at fællesskabsbudgettet mellem 1993 og 1997 betalte mere end tre milliarder mere, end rimeligt var. Markafgrøderne udgør 43% af betalingerne under den fælles landbrugsordning, men kun 10,7% af slutproduktet. I 1995 gik næsten 40% af betalingerne til de 3% største modtagere, mens 57% af de mindste modtagere kun modtog 4,5% af betalingerne.
Revisionsretten har derfor fuldt berettiget konkluderet, at landbrugsstøtten ikke bør gives på grundlag af priser, produktion eller areal, men som støtte til landbrugerens nettoindkomst eller produktionsenheden. Der er tale om beretninger af fremragende kvalitet, der skaber "røre i andedammen" for en fælles landbrugspolitik, der stadig privilegerer de største landmænd på bekostning af de mindre, landene og regionerne i midten af Europa på bekostning af landene og regionerne i udkanten. Det er synd, at Revisionsrettens årsberetning, der som formål skulle have at fremdrage de vigtigste forhold i årets særberetninger, ikke har medtaget disse analyser, men har sat sig for at behandle andre spørgsmål, som den ikke har analyseret specifikt.

Karlsson
For det første er jeg hvad angår proceduren med at præsentere årsberetningen for Parlamentet og Budgetkontroludvalget glad for at høre forsikringerne fra medlemmer af Parlamentet om, at situationen i år er mere tilfredsstillende end tidligere. Jeg håber, at vi sammen kan konkludere, at vi har fundet den rette tilgang til dechargeproceduren.
Jeg vil sige til hr. Staes, at jeg er ked af, at jeg ikke havde lejlighed til at besvare alle de spørgsmål, der blev stillet ved gårsdagens møde. Jeg får måske det samme problem i dag. Men jeg påpegede, at vi kun befinder os i begyndelsen af denne dechargeprocedure. Jeg håber inderligt, at vi vil være i stand til at give et rimeligt svar på alle spørgsmål, som Parlamentet eller Budgetkontroludvalget ønsker at stille, og at alle de spørgsmål, der blev stillet i går og under denne forhandling, vil blive besvaret på behørig vis.
Jeg vender mig nu til revisionserklæringens tilbliven og spørgsmålet om tal. Jeg vil først påpege - ikke kun over for hr. Blak, der er ordfører for dette års decharge, men også over for hr. Mulder - at vi gradvist har ændret og udviklet proceduren for udarbejdelse af revisionserklæringen i tæt samarbejde med Parlamentet og Budgetkontroludvalget for at imødekomme udvalgets ønsker ved at indføje de særlige iagttagelser under de forskellige budgetområder i revisionserklæringen. Dette er et resultat af de drøftelser, vi hidtil har haft.
Jeg understreger - over for hr. Mulder, hr. Blak, fru van der Laan, fru Morgan og alle de andre talere, der har udtrykt sig om dette spørgsmål - at Retten vil fortsætte med at udvikle dette. Men jeg vil gerne gøre det yderst klart, at en procedure af denne art bør udvikles meget gradvist, så vi ikke får en komplet ændring i dataindsamlingsmetoden, for så ville værdien af dette arbejde ikke leve op til de krav, der er fastsat i henhold til traktaten.
Hvad angår nøjagtigheden af det tal, som hr. Blak spurgte til: 5,5% eller 3%, ønsker jeg ikke at lyde demagogisk, men dette spørgsmål er intellektuelt på samme niveau som spørgsmålet: "Hvornår holdt De op med at tæve Deres kone?" Stil mig ikke spørgsmål, som det er umuligt at besvare. Vi producerede ikke et tal sidste år, og vi har ikke produceret noget tal i år. Så spørgsmålet om, hvorvidt sidste års tal svarer til dette års tal, er ikke rimeligt.
En revisionserklæring er et meget detaljeret stykke arbejde, der ikke kun omfatter særlige iagttagelser om de forskellige budgetområder, men også en samlet vurdering. Vi vil se nærmere på dette sammen med Deres fremragende sekretærer. Jeg er meget glad for at høre, at De har personale til Deres rådighed, der kan lave et sammendrag af Rettens beretning på en time. Jeg er yderst glad. Måske vil vi stjæle den person fra Dem. Men vi får mulighed for at gennemgå alt dette. Jeg vil sørge for, at ordføreren for dechargen er fuldt ud orienteret om alle detaljer.
Medlemmer af Budgetkontroludvalget peger på, at der er behov for større præcision. De har ret i, at vi må være mere præcise i vores iagttagelser. Når De ser nærmere på denne årsberetning, vil De se, at det, Retten forsøger at gøre, er at sørge for, at clearingen af regnskaber bliver et reelt instrument til analyse af de mangler, der er i forbindelse med gennemførelsen af landbrugspolitikken. Men en forsinkelse på mere end to år gør værdien af dette arbejde meget begrænset.
Vi påpeger også, at vi ikke har nogen procedure, der svarer til clearingen af regnskaber, hvad angår den store mængde udgifter i medlemsstaterne. Det er i strukturfondene. Det er meget svært at være mere præcise, når vi ikke har noget clearingssystem, som giver os de svar, vi beder om, f.eks. hvad angår Socialfonden.
Jeg forpligter mig til, at vi vil fortsætte med sammen med Budgetkontroludvalget og Parlamentet at sørge for, at vi udvikler en mere præcis information til tackling af det egentlige problem. Retten er helt enig med Parlamentet i, at det ikke kun er et spørgsmål om en reform af Kommissionen eller om, at Parlamentet gennemgår en reform af dets måde at arbejde med finanskontrol på. Revisionsretten må også ændre sine arbejdsmetoder.
Nu til spørgsmålet om at nævne navne. Jeg kan ikke acceptere hr. van Hultens synspunkt om, at beretningen er for politisk i den betydning, at vi undgår at nævne navne, der burde nævnes. De lytter til et medlem, der som ordfører for Udvalget om Udvikling engang var ansvarlig for at nævne navnet på ikke blot to lande, men på to virksomheder, og hvor Revisionsretten blev bragt for Domstolen på grund af dette.
Han antyder, at vi af politiske grunde er bange for at nævne de navne, der er nødvendige for revisionen, og som vi individuelt finder vigtige, men jeg har beviser på det modsatte. Det var ret klart i denne bestemte sag, at Retten i Første Instans støttede os ved at sige, at vi ikke kun havde ret til at nævne navne, men også pligt til at gøre det.
Hvis De ser på Revisionsrettens beretning om Kommissionens foranstaltninger til bekæmpelse af forurening, vil De se ikke kun lande nævnt, men også regioner, og det franske medlem af Revisionsretten fra Bretagne, hr. Jean-François Bernicot, protesterede ikke over, at vi behandlede hans Bretagne side op og side ned.
Når det er relevant fra et revisionssynspunkt, nævner vi alt, hvad der skal nævnes. Det er Rettens politik og princip. Det er ikke Revisionsrettens hensigt at blive et politisk instrument, men at være et objektivt instrument til brug for Deres politiske kontrol her i Parlamentet, og vi vil fortsat arbejde på at nå dette mål.
Når dette er sagt, lover jeg, at vi vil lytte omhyggeligt til Parlamentets anmodninger om mere præcise analyseinstrumenter, og vi vil sikre, at vi kan bruge alle disse instrumenter til at opfylde behovene om politisk kontrol. Jeg vil komme tilbage til dette næste gang, jeg aflægger beretning, og give Dem planen for næste års arbejdsprogram, når vi ser hinanden igen.
Jeg understreger, hvad jeg sagde i går, hr. Mulder. Ud fra et teknisk, statistisk synspunkt ville særlige DAS-tal om hvert enkelt land og større politisk område kræve en hel masse personale, for når man mindsker populationen, øger man behovet for stikprøver, så antallet af stikprøver vil kræve en stor mængde indsats, som jeg ikke tror, at nogen ville finde mulig. Det er derfor, vi bør anvende andre metoder og vælge den tilgang, som vi er blevet enige om med hensyn til det særlige iagttagelsesområde, og bringe DAS-metoden mere i overensstemmelse med de øvrige revisioner, ikke kun Rettens, men også Kommissionens og medlemsstaternes i forbindelse med clearingen af regnskaber.
Jeg tænkte på Florida her til morgen, hr. van Hulten, og jeg er taknemmelig for, at jeg ikke var ansvarlig for at kontrollere valgproceduren i denne særlige stat. Der er altid noget at være glad for.
Jeg håber, at forhandlingen er ovre nu, så jeg kan besvare alle de spørgsmål, som jeg måtte have glemt. Jeg må komme med en kommentar, hr. Blak, til det, De sagde. De ønsker, at vi omstrukturerer beretningen, og det har vi gjort.
Jeg vil blot henlede Deres opmærksomhed på, at vi efter den dialog, vi havde med Budgetkontroludvalget, har omstruktureret beretningen. De foreslog, at beretningen skulle afspejle kommissærernes eller generaldirektørernes porteføljer. Det vil jeg gerne advare imod. Kommissærer, der som hr. Fischler er ansvarlige for gennemførelsen af halvdelen af budgettet, bør have et større kapitel end de kommissærer, der ikke har noget at gøre med budgettet. Lad os være åbne og drøfte, hvordan vi skal strukturere beretningen, således at den bliver så tilfredsstillende som muligt.

Formanden
 Mange tak, hr. formand Karlsson.
Forhandlingen er afsluttet.
Som medlemmerne nok har bemærket, blev sidste del af formanden for Revisionsrettens indlæg forstyrret af en fortrædelig virus, der forstyrrede kommunikationen mellem taleren og denne sal. Netop af den grund, og for at få udryddet denne virus, er vi nødt til at hæve mødet i to eller tre minutter, så der kan findes en måde at løse dette tekniske problem på.
(Mødet udsat i tre minutter med henblik på løsning af et teknisk problem)

Produktsikkerhed i almindelighed
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0309/2000) af González Álvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om produktsikkerhed i almindelighed (KOM(2000) 139 - C5-0224/2000 - 2000/0073(COD)).

González Álvarez
Hr. formand, vi forhandler i dag om produktsikkerhed i al almindelighed. Generelt mener Europa-Parlamentets Miljøudvalg, at det er et godt forslag. Derfor er der kun få ændringer. Måske skyldes forslagets kvalitet til dels, at Kommissionen har hørt mere end 14 sociale organisationer, og disse har givet udtryk for de vanskeligheder, der har været med gennemførelsen af direktivet fra 1992. Jeg mener, at nogle af disse overvejelser, som de sociale organisationer har gjort sig, er medtaget i Kommissionens forslag. Jeg citerer et eksempel, som jeg ved, Rådet har visse vanskeligheder med, men som er meget vigtigt for Europa-Parlamentet, og som vi støtter fuldt ud, nemlig forbuddet mod at eksportere produkter, som anses for farlige, til tredjelande. Og på denne måde stilles der i dokumentet andre forslag, som efter vores mening er acceptable. Vi har derfor ikke stillet særlig mange ændringsforslag, men dog nogle, som efter vores mening sikrer forbrugernes rettigheder bedre.
Denne betænkning blev vedtaget med stort flertal i Parlamentets Miljøudvalg, og jeg vil derfor forsvare resultatet af afstemningen i udvalget.
I de forslag, der er vedtaget af Miljøudvalget, drejer det sig om at styrke gennemsigtigheden og oplysningerne til forbrugerne, om at sikre tilbagetrækning af produkter, selv om de allerede er kommet forbrugerne i hænde, om at begrænse forretningshemmeligheden til et absolut minimum, om at få defineret tydeligere, hvad der er et sikkert produkt, og hvad der er et farligt produkt, om medtagelse af sikkerhedskontrol af installeringen og vedligeholdelsen af produkterne - for der kan af og til i forbindelse med installeringen og vedligeholdelsen opstå farlige situationer for forbrugerne - medtagelse af forsigtighedsprincippet, som er et meget interessant princip, som kun anvendes lidt i Den Europæiske Union - i modsat fald ville vi ikke stå over for tilfælde som f.eks. kogalskab, som skal behandles i eftermiddag, spørgsmålet om dioxiner eller spørgsmålet om genmodificerede produkter. Det drejer sig om at sikre en vis harmonisering af overvågnings- og opfølgningsprogrammerne - det er vigtigt, at medlemsstaterne har nogenlunde de samme overvågnings- og opfølgningssystemer - og i generelle vendinger om at sørge for, at forbrugerne får information, der er affattet på sproget i det land, hvor de køber produkterne.
Hr. formand, desværre kan vi ikke acceptere nogle ændringsforslag, som først blev stillet i Miljøudvalget, og som nu bliver stillet her, og som går i modsat retning af disse principper. Jeg nævner to eksempler. Det første drejer sig om ændringsforslag 40. Man ønsker at slette et afsnit, som blot beder producenterne og distributørerne om, at de, når de erfarer, at et produkt er farligt, straks meddeler myndighederne i medlemsstaterne dette. Vi kan ikke gå med til, at dette afsnit slettes. Et andet af de afsnit, man ønsker at slette, drejer sig om forretningshemmeligheden, og hvori det hedder, at forretningshemmeligheden skal være underkastet det effektive markedstilsyn og opfølgning af farlige produkter. Vi kan heller ikke acceptere, at dette afsnit slettes.
Andre ændringsforslag, f.eks. ændringsforslag 1 og 18, drejer sig om spørgsmål, der primært berører Det Forenede Kongerige, og man må sige, at alle grupperne fra Det Forenede Kongerige, uanset om de er socialistiske, konservative eller grønne, har forsvaret dem indgående, og de blev vedtaget i Miljøudvalget. De drejer sig om et meget specifikt spørgsmål for Det Forenede Kongerige, nemlig butikker med velgørende formål eller salg, der mere eller mindre foregår mellem private. Vi er nogle kolleger fra andre lande, som ikke helt forstår den bekymring, kollegerne fra Det Forenede Kongerige har, men disse ændringsforslag blev vedtaget i Miljøudvalget, og derfor skal jeg forklare det.
Hr. formand, jeg takker Kommissionen og Rådet for deres samarbejde ved udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg synes, at Miljøudvalget har udarbejdet en betænkning, som ønsker at gå i dybden med forbrugernes rettigheder og sikkerhed. På baggrund af det, der er sket i de sidste par år, især inden for fødevaresektoren, mener jeg, at det er et meget vigtigt direktiv, og jeg håber, at det bliver vedtaget af en stor del af Europa-Parlamentet, selv om enkelte af de stillede ændringsforslag, som jeg nævnte tidligere, går i modsat retning af den ånd, der blev vedtaget i Miljøudvalget.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked repræsenterer her en helt anden holdning end Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Vi anser en hel række ændringer af dette direktivforslag, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik beklageligvis ikke har optaget, for nødvendige. Jeg er derfor PPE-DE-Gruppen overordentlig taknemmelig for, at den i dag har optaget disse ændringsforslag og igen har bragt dem til behandling på plenarmødet.
Jeg vil blot nævne to aspekter. For det første mener vi, det er forkert, at der tales om et eventuelt tjenesteydelsesansvar inden for rammerne af dette produktsikkerhedsdirektiv, fordi vi ganske enkelt systematisk er af den opfattelse, at disse spørgsmål om et muligt tjenesteydelsesansvar intet har at gøre i produktsikkerhedsdirektivet, men i givet fald skal reguleres parallelt et andet sted.
Det andet punkt vedrører det tidligere så roste eksportforbud. Flertallet i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked er af den mening, at der ikke er noget retsgrundlag for det. Efter den senere tids erfaringer - stikord "EF-Domstolens afgørelse om tobaksreklamer" - kan jeg her i Parlamentet egentlig kun anbefale at lytte til, hvad der anbefales plenarforsamlingen af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked som det udvalg, sådanne spørgsmål hører under. Ellers anser jeg det for helt igennem muligt, at EF-Domstolen også i denne sag vil træffe endnu en pinlig afgørelse. Af den simple grund har vi her repræsenteret en anden opfattelse, og vi kan på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked kun tilråde plenarforsamlingen at følge især forslag 38 eller 41, som beskæftiger sig med en svækkelse af eksportforbuddet.
På min gruppes vegne tillader jeg mig at erklære, at hvis et af disse to forslag ikke skulle blive vedtaget, betyder dette for PPE-DE-Gruppen, at vi vil forkaste betænkningen som helhed, fordi vi definitivt er trætte af konstant at vedtage lovstridige lovforslag!

Rübig
Hr. formand, vi vedtog i marts i år direktivet om tovbaner til persontransport. Hvis direktivet allerede havde været gennemført, ville ulykken i Østrig måske ikke være sket. Som man ser, bærer lovgivningen her et stort ansvar, og det ville være ønskværdigt, om direktiverne netop på så følsomme områder som produktsikkerhed ville blive gennemført så hurtigt som muligt. Jeg håber, at det vil ske inden den 3. maj 2002.
Produktsikkerhed reguleres jo i dag af et almindeligt direktiv, som frem for alt vedrører de områder, som ikke er omfattet af eksisterende direktiver. Jeg vil gerne takke Kommissionen, fordi den tilføjer et meget vigtigt nyt punkt, nemlig formodningen om overensstemmelse, det vil med andre ord sige, at når produkter opfylder standarder i Europa, kan de regnes for at være sikre. Jeg tror, at dette princip er af enorm betydning netop for forbrugerbeskyttelsen, da man til enhver tid kan kontrollere, om et produkt lever op til standarderne eller ej. For så vidt er ændringsforslag 37 - at der gennemføres eksterne godkendelser, og at CE-erklæringer ikke kun afgives af erhvervsdrivende, men kontrolleres af eksterne neutrale instanser - af særlig betydning for forbrugerbeskyttelsen, og det fordi forbrugernes tillid til sådanne erklæringer dermed naturligvis styrkes væsentligt.
Jeg har naturligvis et problem med ændringsforslag 14 om offentliggørelsen af standarder i EF-Tidende, fordi de aktuelle ophavsrettigheder tilhører de nationale standardiseringsorganer, og der derfor ville skulle betales licensgebyrer af EU. Desuden må man naturligvis spørge, hvilket omfang de nuværende standarder har i Europa og de europæiske standarder ville have. Derfor har jeg meget store forbehold og ville gerne forkaste denne bestemmelse.
Hvad punktet "eksportforbud" angår, kan vi ikke automatisk gå ud fra, at vores standarder er de ideelle på verdensplan. Der er mange lande, som har egne regler og sikkerhedsstandarder, og som opfylder deres formål i disse lande væsentlig bedre end vores gældende standarder i Europa.

Flemming
Hr. formand, hr. kommissær, fru González Álvarez har udarbejdet en logisk betænkning, men når det drejer sig om at inkludere tjenesteydelser i produktansvaret, sådan som også Kommissionen allerede har planlagt det, har min gruppe et andet syn på det. Lad mig nævne et eksempel: På mange områder samles produkter ikke mere af producenten, men leveres usamlet til forhandleren. Hæftende producenter er nu enhver i salgskæden, som kan påvirke produktets sikkerhedsegenskaber, og derved ville alle forhandlere, som gennemfører samlearbejde, anses for at være producenter. Vi er af den opfattelse, at handlen i disse tilfælde ikke må belastes med produktsikkerhedslovens producentforpligtelser. Der findes andre civilretlige midler, f.eks. skadeserstatning som følge af kontraktansvaret, som sikkert giver tilstrækkelig forbrugerbeskyttelse. Det har egentlig allerede forbavset mig, at Kommissionens eksperter ikke selv har løst dette problem, og jeg har tiltro til, at den nye kommissær gennemtænker dette problem endnu en gang. Jeg håber ikke, at der vil blive problemer med Kommissionen, når det drejer sig om at undtage velgørenhedsorganisationer og almennyttige institutioner fra bestemmelserne i dette produktsikkerhedsdirektiv.
Hvad angår eksportbestemmelserne, vil jeg gerne sige, at der ikke må eksporteres, når Kommissionen for et produkts vedkommende har meddelt markedsføringsforbud eller tilbagetagelseskrav. Ikke i de tilfælde, det er jeg enig i. Men den blotte opfordring fra Kommissionen til at sikkerhedsundersøge produkter kan da ikke være grund nok til at lamme hele eksportgrene. Som mine kolleger allerede har sagt før mig, bør i det mindste beviset for, at der i eksportlandet gælder andre sikkerhedsbestemmelser, accepteres. Jeg kan kun indtrængende råde Kommissionen til venligst at gennemtænke dette problemområde endnu en gang. Vi er kun i gang med førstebehandlingen. I en anden- eller tredjebehandling har vi brug for de berømte 314 stemmer, og dem vil vi - sådan som denne betænkning nu foreligger - sikkert ikke få.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil slutte mig til de generelle lykønskninger til fru González Álvarez, der har været en sympatisk og altfavnende ordfører. Hun har måske lejlighedsvis haft svært ved at følge særhederne ved det britiske salg fra biler på loppemarkeder, men også det faldt inden for rammerne af hendes altfavnende væsen.
Dette direktiv bør hilses velkomment af hele Parlamentet, og spørgsmålet om produktsikkerhed i almindelighed og dets udvidelse er noget, der bør anbefales. I Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik vedtog vi under vores ordførers kloge ledelse en række ændringsforslag, som min gruppe også gerne vil anbefale en bloc til Parlamentet her i dag. Vi er mindre glade for nogle af de senere tilkomne. Vi har hørt begrundelsen for dem og for gentagelsen af de industrielle argumenter, som vi hørte i udvalget. Vi er stadig ikke overbevist, og vi vil stemme imod de fleste af dem.
Måske vil fru Lulling eller en af hendes kolleger inden afstemningen give os den eksakte ordlyd, især i den engelske version af ændringsforslag 42. Vi kunne støtte det, hvis ordlyden var "installering og vedligeholdelse" og ikke "installering som vedligeholdelse". Jeg er sikker på, at dette er en fejl, og hvis det kan bekræftes, vil vi støtte det.
Dette forslag indeholder en række yderst værdifulde almindelige principper, herunder det princip, som den anden side af salen finder anstødeligt. Det er princippet om, at vi ikke bør eksportere produkter, som vi finder usikre for vores eget folk i Den Europæiske Union. Som verdenshandlen udvikler sig, står vi i stadig større grad over for dette problem, og vi må tackle det og ikke vige tilbage for det med den begrundelse, at resten af verden ikke betyder noget, hvad enten det drejer sig om dens sundhedssikkerhed, levnedsmidler eller det produkt, vi eksporterer til den. Vi må nu til at se på forbindelserne mellem produkterne og den service, der ydes. Kommissionen er begyndt at tage et tøvende, men velkomment skridt i denne retning, og måske vil kommissæren sige mere om dette i sit svar.
Jeg vil slutte af med at sige et par ord om butikker med velgørende formål og salg fra biler ved loppemarkeder og alle de andre former for udvekslinger af donerede og individuelle genbrugsvarer. Velgørenhedsbutikkerne bifalder den generelle beskyttelse i dette direktiv. Men de har brug for en undtagelse fra forpligtelsen i artikel 2 om formidling af information, som de ganske enkelt ikke har. Vores ændringsforslag 1, 8 og 18 går på dette. Jeg håber, at det vil være muligt for Parlamentet at støtte disse ændringsforslag, for det kan ikke være i nogens interesse at se disse værdifulde og sædvanligvis almennyttige aktiviteter blive drevet helt ud af en informationsbestemmelse, der bør gælde for hovedproducenter og nye eller velprøvede produkter. Hvis sælgeren altid kan informere køberen om varernes art og begrænsningerne, hvad informationen angår, bør dette være tilstrækkeligt.

Maaten
Hr. formand, direktiver skal nu en gang evalueres og ændres af og til, og det sker faktisk alt for sjældent. Vi lykønsker Kommissionen med den måde, det har fundet sted på denne gang. Den fulgte procedure er god og endvidere meget omfattende. Med hensyn til dette direktiv befinder vi os i et spændingsfelt mellem det, som man med rimelighed kan forvente af producenterne, og beskyttelsen af forbrugerne. Hvad det angår, er jeg til en vis grad enig med hr. Lehne i, at Domstolens nylige udtalelser antyder, at vi befinder os i en gråzone med hensyn til, hvad Unionen kan og ikke kan gøre. Især eksportbestemmelsen skal vi undersøge nærmere.
Sådan som situationen er nu, er min gruppe tilbøjelig til at støtte de foreliggende forslag, men det ville glæde mig, hvis kommissæren kunne uddybe dette aspekt. Vi støtter desuden Kommissionens forslag om en udvidelse af direktivets anvendelsesområde til tjenester og endvidere medtagelsen af migrerede produkter, selv om der inden for disse områder kan ske mere, men det konfronteres vi bestemt med i fremtiden. Vi er enige med ordføreren, når han understreger vigtigheden af oplysninger til forbrugerne om risiciene og gennemskueligheden, især med hensyn til sundhed og sikkerhed. Det skal være det generelle princip.
To slutbemærkninger. For det første vedrørende ét specifikt ændringsforslag, der omhandler Kommissionens forslag om, at producenterne øjeblikkeligt skal informere de kompetente myndigheder, hvis de opdager, at et produkt er farligt. Vi mener, at det er et meget vigtigt element. Der foreligger et forslag om at fjerne det, bl.a. fordi producenterne ikke skal kriminalisere sig selv og endvidere i lyset af tavshedspligten. Vi mener, at forbrugerbeskyttelsen på dette punkt skal veje tungere, og at en producent, der opdager, at hans produkt er farligt, ikke må forblive passiv.
Endelig et spørgsmål til Kommissionen med hensyn til artikel 4 i forbindelse med de europæiske normer og spørgsmålet, om de skal offentliggøres. Jeg anmoder Kommissionen om at uddybe dette.

Nobilia
Hr. formand, det forslag, vi behandler, var uden tvivl ventet. Vi skal dog spørge os selv, om det til fulde opfylder de formål, man forestillede sig ved udstedelsen for otte år siden, eller om det ikke skaber yderligere forvirring i stedet. Og når jeg siger dette, er det bestemt ikke møntet på vores kollega González Álvarez' arbejde, for hun har gjort en glimrende indsats for at forbedre den pågældende lovgivning, men derimod på retningslinjerne og noget af indholdet i selve forslaget. For det første er Kommissionen i det foreliggende tilfælde tilsyneladende gået bort fra at være hovedkraften bag lovgivningsprocessen og gået over til at være en forvaltningsmyndighed, uden at der i øvrigt er et tilstrækkeligt og gennemsigtigt retsgrundlag for denne nye rolle, især når det gælder angivelsen af dens undersøgelsesområde og kontrollen med de beslutninger, den træffer på baggrund af en hurtig indsats.
I betragtning af dens mulige selvstændige aktivering med hensyn til iværksættelsen af nødforanstaltningerne og den formodentlig lange periode, før deres berettigelse kan påvises, skal det desuden understreges - alene af bekymring for beskæftigelsesaspektet - at der ikke er nogen betragtninger om de skader, som en beslutning, der viser sig at være forkert, kan medføre for en virksomhed og ikke mindst for dens ansatte. Der er til gengæld taget højde for et eksportforbud for produkter, der er klassificeret som farlige, hvilket uden tvivl vidner om et højt civilisationsniveau i Unionen, men det fremgår ikke, om dette forbud er i overensstemmelse med den såkaldte prior informative concert-procedure, som netop foreskrives af de internationale konventioner.
Også ansvarsbegrebet - både med hensyn til produktdefinitionen, sporbarheden og tjenesteydelsernes medtagelse under dette begreb - kan tilsyneladende tolkes på flere måder og således efter behag. Man bør samtidig tænke på de mulige fortolkninger, når det gælder et produkt fremstillet af råvarer under forarbejdningsprocesserne, og på den positive indvirkning, det kan have på målsætningen om arbejdstagernes sundhed, som dog stadig begrænses på grund af mangelen på et ordentligt system til indhentning af statistiske oplysninger på europæisk plan og på grund af de forskellige lovgivninger om anerkendelsen af erhvervssygdomme.
Til sidst vil jeg gerne sige, at Kommissionen forhåbentlig vil samle den gældende fællesskabslovgivning og udvikle den, så den ikke bare bliver mere gennemsigtig, men så dens sikkerhed også virkelig vil kunne udnyttes.

Blokland
Hr. formand, det er naturligvis nødvendigt at have et vist basisniveau med hensyn til forbrugerbeskyttelse i EU. Men er det nødvendigt, at beskyttelsesniveauet er fuldstændigt harmoniseret og ensrettet? Bortset fra de høje udgifter, de stringente reguleringer og den tilhørende bureaukratisering er det efter min mening ikke nogen god en idé. Der skal tages mere hensyn til nærhedsprincippet. En dansk eller tysk forbruger stiller andre sikkerhedskrav end en nederlandsk eller italiensk forbruger. På grund af denne forskellighed skal der tages mere hensyn til generel produktsikkerhed i direktivet.
Jeg mener endvidere, at Kommissionen ikke har tilstrækkelig grund til at fremlægge forslag om sikkerheden for tjenesteydelser. Tjenesteydelser egner sig endvidere i mindre grad hertil. En producent kan tage et produkt tilbage, men med hensyn til tjenester er det problematisk for tjenesteyderen.
Jeg er glad for de undtagelser, der gøres for velgørenhedsinstitutioners og andre ikke-kommercielle organisationers forretninger samt artikler, der sælges som genbrugsartikler på markeder eller ved bagdørssalg.
Endelig spørger jeg mig selv, om Miljøudvalgets ændringsforslag 14 ved nærmere eftertanke er formuleret korrekt. Det er efter min mening ikke et problem, hvis der indgås en aftale mellem en normaliseringsinstans og en stat, som gør de europæiske normer frit tilgængelige for offentligheden, men det er noget andet, end at Kommissionen offentliggør de europæiske normer. I den forbindelse vil jeg gerne høre kommissærens mening.

Fatuzzo
Det var flot, mor Europa! Tak, mor Europa, fordi du tager dig af dine børn! Eller måske skulle jeg hellere sige tak til far Byrne! Tak, fordi alle direktiverne om sikkerhed tager sigte på, at vi europæiske borgere skal have det godt, både børn, unge og ældre. Dette er uden tvivl positivt. Jeg kan dog huske, at jeg havde en stor diskussion med min datter Elisabetta, da hun som niårig bad mig om lov til at gå rundt alene. Jeg sagde dengang til hende, at hun ikke måtte gå rundt selv, for det var farligt, og at hun derfor skulle ledsages. Da jeg så nogle år efter gav min anden datter, som er seks-syv år yngre, lov til at gå rundt alene, protesterede min store datter: "Far, far, du gav mig ikke lov til at gå rundt alene, men min søster, som er yngre, har fået lov!" Den gode familiefar skal nemlig huske, at man selvfølgelig skal være opmærksom på sine børns sikkerhed, men at man ikke skal pakke dem ind i vat, for de skal også kunne gå selv.
Hvorfor siger jeg alt dette? Det gør jeg, fordi alle direktiverne om sikkerhed bør være velafbalancerede, og fordi vi bør finde en balance i direktiverne. Vi skal ganske vist være sikre, men i dette tilfælde må vi ikke kvæle produktionen, for den bør være fri. Jeg vil især gerne spørge - og her henvender jeg mig til repræsentanten for Rådet - hvilke direktiver om sikkerhed, der reelt vil kunne gennemføres, hvis Rådet nægter at vedtage direktivet om sikkerhedskontrol og -inspektioner. Resultatet bliver det samme som for kogalskabens vedkommende, nemlig 117 sikkerhedsbestemmelser, og nu bliver vi desværre nødt til at slå millioner af køer ned.

Damião
Hr. formand, jeg lykønsker ordføreren med hendes arbejde, som imødekommer de grundlæggende bestræbelser hos forbrugergrupperne, der bør accepteres som ligeværdige partnere i en konstruktiv dialog. Vi socialdemokrater i Industriudvalget støtter Kommissionens initiativ om at tydeliggøre oplysnings- og tilbagekaldelsesprocedurerne om produkter, der er erklæret farlige, og i rimeligt omfang udvide ansvaret herfor til distributører og producenter af tjenesteydelser. Producenterne og distributørerne bør utvetydigt påtage sig ansvaret for følgerne af de mulige risici, der ligger i deres produkter, fra installering til vedligeholdelse, idet de skal sørge for, at der sker oplysning til myndigheder og forbrugere samt rimelig reparation af skader. Tilbagekaldelse af risikobehæftede produkter bør ikke være den sidste udvej, men bør foregå, så snart rimelig tvivl tilråder det på baggrund af de seneste videnskabelige data.
Standardisering inden for EU skal hvile på adækvate videnskabelige data, og derfor bør samarbejdet mellem medlemsstaterne øges med hensyn til forskning i produktsikkerhed i almindelighed og for risikogrupper i særdeleshed: børn, ældre, de nye ungdomskulturer, den nye livsstil og personer, der lider af særlige sygdomme. Troværdig produktsikkerhed og eftersalgsservice giver ekstra værdi til europæiske produkter i en særlig vanskelig og afgørende stund. Alle foranstaltninger er velkomne, hvis de kan øge tilliden og vise, at europæiske produkter fremstilles og distribueres under hensyntagen til de ansattes helbred, sociale rettigheder, miljøet, loyal konkurrence og høje sikkerhedskrav. Det, der ikke lever op til denne standard, bør tilbagekaldes og destrueres, for det, som vi ikke selv vil have, bør heller ikke eksporteres til ringere stillede lande. Jeg forventer, at dette direktiv kan berolige europæerne, som i stigende grad er bekymrede over forbrugernes sikkerhed.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, der har eksisteret et direktiv om den almindelige produktsikkerhed siden 1992. Den aktuelle diskussion bør medvirke til at revidere det eksisterende direktiv, at indarbejde de indsamlede erfaringer og afhjælpe fejl. Om det er lykkedes os i tilstrækkelig grad, tillader jeg mig at betvivle.
Det drejer sig sandt nok om vanskelige juridiske spørgsmål. Direktivets anvendelsesområde skal afgrænses over for de talrige produktbestemmelser på nationalt plan og fællesskabsplan. Dér reguleres ligeledes lignende sikkerhedsaspekter. Det skal sikres, at vi yder forbrugerbeskyttelse uden mangler, uden dog at dobbeltregulere eller - hvor det er muligt - regulere selvmodsigende. Muligheden for at lade et produkts overensstemmelse med forskrifterne certificere gennem en ekstern bekræftelse ville her sikkert være en stor hjælp og sørge for øget klarhed og gennemskuelighed. Det ville dog have været bedre at skabe generelle europæiske bestemmelser ved hjælp af en forordning og ophæve de parallelle europæiske nationale bestemmelser.
På levnedsmiddelområdet er der f.eks. også talrige bestemmelser, som er ved at blive revideret og gennemgået ved hjælp af forordningsforslag, og jeg tror, at vi derigennem kan opnå en høj sikkerhedsstandard. På andre områder er dette direktiv blevet udvidet til andre anvendelsesområder. Inddragelsen af tjenesteydelsesrelaterede produkter vil føre til, at handel og håndværk i stigende grad belastes med pligter, som egentlig hører under producentens ansvarsområde. Hvis vi andetsteds opfordrer Kommissionen til i nær fremtid at stille et forslag om tjenesteydelsessikkerhed, kan jeg ikke indse, hvorfor vi skal og vil inddrage tjenesteydelsesaspekterne i reguleringen nu i stedet for at afvente Kommissionens forslag. For det ser allerede nu ud til, at der vil optræde afgrænsningsvanskeligheder mellem de enkelte bestemmelser, og at retsusikkerheden vil tage til med tiden.
Jeg har kun to sætninger at føje til eksportspørgsmålene. På den ene side forlanger vi meget forskellige sikkerhedsstandarder og kræver ligesom hr. Blokland, at der skal tages hensyn til de regionale og nationale krav, og så eksporterer vi nationale bestemmelser til andre lande. Jeg tror, at der allerede her ved direktivets spæde begyndelse optræder en væsentlig selvmodsigelse, således at vi ikke kan støtte det i den målestok, som det foreslås her.

Sacconi
Hr. formand, på nuværende tidspunkt er der bestemt ikke noget nyt i at slå fast, at der stadig er stor afstand mellem borgerne og EU. Mistilliden til, at det f.eks. er muligt at garantere fødevaresikkerheden, breder sig som ringe i vandet og ender med at kaste et negativt lys over det ellers positive arbejde, som Unionen gør det på dette område. Men det skal vi tale om i dag.
I den forbindelse er det efter min mening vigtigt at understrege den politiske værdi af det direktiv, vi nu skal vedtage. Takket være Kommissionens gode forslag, som er blevet forbedret yderligere med fru Álvarez' arbejde, er den tekst, vi nu behandler, endelig en god nyhed for forbrugerne, hvilket man i øvrigt kan se af støtten fra de ikke-statslige organisationer, der repræsenterer forbrugerne. Lovgivningen om produktsikkerhed forbedres, styrkes og gøres mere gennemsigtig, og det gælder navnlig de produkter, som hidtil ikke var medtaget i den eksisterende vertikale lovgivning på området. Der er blevet gjort en stor indsats for bedre at definere forbindelserne mellem den vertikale lovgivning for visse produktkategorier og dette nye horisontale direktiv, og man har nået et resultat, der så afgjort er tilfredsstillende.
Jeg vil desuden gerne understrege vigtigheden af de ændringsforslag, som Miljøudvalget har godkendt, og som forbedrer gennemsigtigheden over for den endelige forbruger og fastlægger ikke bare producenternes ansvar, men også forhandlernes ansvar ved en eventuel tilbagetrækning af produkter, der anses for at være farlige.
Jeg håber, at ordførerens endelige linje bliver vedtaget, og jeg vil gerne give udtryk for min enighed med hende i de ændringsforslag, der er blevet stillet, og som plenarforsamlingen nu skal stemme om. Det er mit ønske, at dette direktiv får et hurtigt forløb, så de europæiske borgere snarest muligt får bekræftet, at EU gør en indsats for deres sikkerhed.

Byrne
Jeg vil indlede med at takke ordføreren, fru González Álvarez, de rådgivende ordførere, hr. Rübig og hr. Lehne og de respektive udvalg for deres meget omfattende betænkning om forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om produktsikkerhed i almindelighed.
Det foreliggende forslag fra Kommissionen er udarbejdet for at løse de talrige problemer med relation til forbrugernes sundhed og sikkerhed, der er forekommet på det seneste. Selv om gennemgangen og revisionen af direktivet er et formelt krav i direktivet selv, falder dette sammen med Kommissionens øgede forpligtelse til at sikre forbrugernes sundhed og sikkerhed.
Det reviderede direktiv vil kun i en begrænset periode være relevant for levnedsmiddelsikkerheden, men det vil på langt sigt forbedre mulighederne for at behandle sikkerhedsproblemer med nonfoodprodukter.
Jeg vil kun sige nogle få ord for at præsentere hovedaspekterne i dette forslag. Idéen bag direktivet er enkel, nemlig at kun sikre produkter får adgang til markedet. Dette gælder både for europæiske og importerede produkter. De to hovedmål for direktivet om produktsikkerhed i almindelighed er at sikre et højt og konsekvent beskyttelsesniveau, når det gælder forbrugernes sundhed og sikkerhed over hele Europa, og at sikre, at det indre marked fungerer ordentligt.
Vi har ladet foretage vidtgående høringer af interessenterne - som ordføreren har bekræftet - om gennemførelsen af det gældende direktiv. De bragte visse svagheder frem i lyset, som vi nu forsøger at rette op på.
Vi afklarer først direktivets anvendelsesområde. Hensigten med dette direktiv er at levere gode og konsekvente forsikringer om produkters sikkerhed for forbrugerne. Det er også hensigten med det at udfylde eventuelle huller i sektorlovgivningen, f.eks. markedsovervågning eller nødforanstaltninger, som der sjældent findes bestemmelser om i særlovgivning. Men det finder ikke anvendelse, når der er tale om særlig sektorlovgivning for de samme aspekter. Dette betyder også, at når der udformes ny sektorlovgivning, så afløser den de tilsvarende bestemmelser i dette direktiv.
Når vi f.eks. inden for levnedsmiddelområdet har en levnedsmiddelmyndighed bør denne myndighed selv - som De meget vel ved - sørge for en anmeldelses- og oplysningsordning, som vil erstatte bestemmelserne om almindelig produktsikkerhed. Vi ønskede at sikre os, at direktivet gav den bedst mulige dækning for de produkter, der anvendes af forbrugere. Dette betyder også produkter, der er overgået fra erhvervsmæssig til personlig anvendelse, f.eks. laserpegepinde, og for det andet produkter, som anvendes til at levere en tjenesteydelse.
Vi ønskede et mere effektivt system. Dette indebærer yderligere forpligtelser for producenter og distributører, når det gælder formidling af information. Den nuværende situation er langt fra ideel. Det er f.eks. utroligt, at myndigheder i vores medlemsstater undertiden bliver informeret af de amerikanske myndigheder om, at et vist europæisk produkt er farligt. Denne form for anmeldelse er obligatorisk i USA, men har ikke hidtil været det i Den Europæiske Union.
Som De ved, er lovgivning ikke god, hvis den ikke anvendes ordentligt. Det vil nu blive krævet af medlemsstaterne, at de styrker de kompetente overvågningsmyndigheders opgaver. Det vil blive krævet, at de indfører sanktioner. De vil skulle udvikle forbindelser også til andre medlemsstater, bl.a. via et netværk bestående af medlemsstaternes håndhævelsesmyndigheder. Dette er også yderst vigtigt set fra industriens synspunkt for at sikre, at der opretholdes ensartede spilleregler for konkurrenterne og navnlig for importerede produkter.
En forbedring af Rapex (det hurtige varslingssystem, som Kommissionen er ansvarlig for) er også nødvendig. Rapex' anvendelsesområde udvides til også at omfatte frivillige foranstaltninger truffet af industrien om at trække et produkt tilbage. Den praktiske forvaltning af systemet vil blive forbedret. Vi sørger nu også for en mulighed for at åbne systemet for tredjelande, navnlig ansøgerlandene, i form af en forenkling af procedurerne for nødforanstaltninger på fællesskabsplan, således at vi kan skride hurtigt ind efter råd fra et forskriftsudvalg. Vi har nu indført et eksportforbud mod produkter, der trækkes tilbage på fællesskabsplan.
Et andet punkt, som jeg gerne vil henlede Deres opmærksomhed på, er spørgsmålet om øget gennemsigtighed. Forbrugerne mangler ofte tillid, fordi de ikke er klar over, hvad der foregår. Det er ikke noget, der underminerer forbrugertilliden mere end en opfattelse af, at der foregår noget, som de ikke kender til. Vi mener på linje med Kommissionens generelle politik, at borgerne har ret til at vide, hvilke farer de er udsat for, og hvilke foranstaltninger der træffes for at forebygge dette. Begrænsningen her er tavshedspligten som defineret i artikel 287 i traktaten, undtagen når den tilsidesættes af folkesundhedsårsager. Jeg forventer, at den undtagelse vil blive brugt og fortolket snævert.
Det glæder mig meget, at fru González Álvarez' betænkning støtter hovedprincipperne i Kommissionens forslag. Mange af de stillede ændringsforslag i betænkningen er en forbedring af teksten og kan derfor accepteres af Kommissionen.
Tillad mig først at komme ind på de ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan gå ind for. For det første foreslås det i ændringsforslag 1, 8 og 18, at man undtager genbrugsvarer, der sælges af velgørenhedsbutikker og almennyttige organisationer, privatpersoner, loppemarkeder og fra biler på loppemarkeder, som hr. Whitehead nævnte, fra pligten til at formidle information og dokumentation om produktrisiko og produktoprindelse. Distributørernes forpligtelser, der har været en del af direktivet siden 1992, er formuleret på en meget generisk og fleksibel måde.
Det eneste nye krav er, at distributørerne inden for grænserne af deres respektive aktiviteter skal sikre og på anmodning stille den dokumentation, de ligger inde med, og som måtte være nødvendig for at spore produkters oprindelse, til rådighed for myndighederne. Dette betyder ikke, at distributørerne aktivt skal forhøre sig om et produkts oprindelse, men blot at de ikke bør ødelægge identifikationen af et produkt og/eller en producent og holde sig ajour med alle nyttige oplysninger, der måtte findes om produktets oprindelse.
Dette nye krav betyder ikke noget betydeligt ekstra ansvar for denne type butikker. Velgørenhedsbutikker modtager normalt enkeltstående brugte produkter som gave, og de sælger dem igen til forbrugere. Karakteren af deres handel er sådan, at det ikke vil kunne kræves af dem, at de spiller en proaktiv rolle med at opspore produktet. Desuden er der ganske enkelt ikke nogen markedsovervågningsinteresse i at opspore oprindelsen af enkeltstående brugte, defekte produkter.
Jeg vil her slutte af med at sige, at der allerede er temmelig stor fleksibilitet i direktivets krav til distributørerne. Disse krav kan anvendes på denne form for butikker på en måde, der er forenelig med arten af deres aktiviteter. Men for at imødegå de betænkeligheder, der har været udtrykt, og for yderligere at afklare situationen kunne vi overveje at indføje en udtalelse i betragtningen, der beskæftiger sig med denne artikel, om, at det kan vise sig vanskeligt at forsyne de kompetente myndigheder med information og dokumentation om de mulige risici og om produktets oprindelse i tilfælde af isolerede brugte ting doneret af privatpersoner.
For det andet foreslås det i ændringsforslag 3, at man sletter en del af betragtningen for at have klare betingelser i bilaget til direktivet for forretningens pligt til at informere myndighederne om farer. Der er brug for denne betragtning for at undgå overdrevet bureaukrati. For det tredje foreslås det i ændringsforslag 4, at man i en præambel tilføjer et krav om, at medlemsstater udarbejder begrundede rapporter i samarbejde med kompetente og uafhængige offentlige og private institutioner. At kræve, at medlemsstaterne skulle engagere eksterne institutioner til dette, er i modstrid med subsidiaritetsprincippet.
Ændringsforslag 6 og 29 kræver, at Kommissionen overvejer tiltag eller forelægger et forslag om sikkerheden ved tjenesteydelserne i ændringsforslag 29 inden en nærmere specificeret dato. Kommissionen er rent faktisk allerede ved at analysere og overveje dette spørgsmål, men det ville være at gå for langt imod Kommissionens initiativret at indføre dette i direktivet på en så bastant måde.
I ændringsforslag 7 foreslås der visse ændringer i henvisningerne til artikler. Den første del er acceptabel for Kommissionen, men det er ikke almindelig praksis i Fællesskabets lovtekster, at man som foreslået forklarer indholdet i artikler, som der henvises til. At erstatte ordet "producent" med "tjenesteyder" som foreslået i ændringsforslag 11 ville skabe mere forvirring end klarhed, da der ikke er nogen definition af tjenesteyder i direktivet. Definitionen af producent dækker allerede tjenesteydere, hvis aktiviteter kan berøre produktets sikkerhedsegenskaber.
I ændringsforslag 13 foreslås det, at man tilføjer en henvisning til forsigtighedsprincippet i den generelle forpligtelse for producenter til kun at indføre sikre produkter på markedet. Forsigtighedsprincippet er et generelt princip for de kompetente myndigheders risikostyring og kan ikke håndhæves som en direkte forpligtelse for producenter. Kommissionen er imidlertid enig i synspunktet om, at princippet er vigtigt som baggrund for en revision af direktivet, og en henvisning til dette princip kunne derfor indføres i den første betragtning i direktivet.
Selv om idéen om at offentliggøre en fuld tekst af de europæiske standarder i EF-Tidende, som foreslået i ændringsforslag 14 og 16, er forståelig, ville det kræve grundlæggende ændringer i forholdet mellem Fællesskabet og de europæiske standardiseringsorganisationer, hvilket formentlig ville indebære større tilskud fra fællesskabsbudgettet. Årsagen hertil er, at standardiseringsorganisationerne ejer standarderne, og at de fleste af dem finansierer en del af deres aktiviteter gennem salg af standarderne. Dette spørgsmål, der har indvirkning på størstedelen af den produktrelaterede fællesskabslovgivning kan derfor ikke behandles i forbindelse med den igangværende revision af dette direktiv.
I ændringsforslag 19 foreslås der en harmonisering af medlemsstaternes tilsynsprocedurer på basis af retningslinjer udarbejdet af Kommissionen og det rådgivende udvalg. Selv om Kommissionen er for samarbejde og fælles principper, strider den foreslåede ordlyd mod subsidiaritetsprincippet. At kræve, at medlemsstater træffer foranstaltninger også i tilfælde, hvor erhvervslivet allerede har truffet tilfredsstillende foranstaltninger for at forebygge en risiko, hvilket ville være konsekvensen af anden del af ændringsforslag 21, er ikke acceptabelt. Dette ville også stride mod målet om at tilskynde erhvervslivet til at træffe proaktive foranstaltninger på eget initiativ.
I ændringsforslag 23 foreslås det, at man indføjer bestemmelser i direktivet om erstatning for skader. Der er her tale om civilretlige aspekter, der reguleres af direktivet om produktansvar, og de bør derfor ikke behandles her.
Et krav om, at der bør etableres et produktsikkerhedsnet inden for en særlig tidsramme, foreslås i ændringsforslag 24. Selv om Kommissionen er for en snarlig etablering af et net, skal dette først godkendes af medlemsstaterne. Det er derfor ikke realistisk at fastsætte en tidsramme.
I første del af ændringsforslag 27 foreslås det, at kun oplysninger om de risici, der er blevet fastslået, bør gøres tilgængelige for offentligheden. Dette er ikke acceptabelt, eftersom forbrugere også bør have ret til at få oplysninger om igangværende undersøgelser - hvis disse oplysninger ikke er omfattet af tavshedspligten på den måde, som jeg beskrev tidligere, og bliver holdt tæt ind til kroppen.
Endelig foreslås det i ændringsforslag 28, at Kommissionen bør forelægge en rapport om gennemførelsen af direktivet hvert andet år i stedet for hvert tredje år. Selv om Kommissionen har sympati for denne idé, kan dette ikke lade sig gøre inden for de nuværende begrænsede ressourcer, som Kommissionen råder over.
Kommissionen kan ikke gå ind for størsteparten af de resterende ændringsforslag, der stilles til plenarmødet. Tillad mig først at forklare Kommissionens holdning til de ændringsforslag, som vi ikke kan gå ind for. I ændringsforslag 30, 32, 42 og størstedelen af ændringsforslag 33 foreslås der en omformulering af den eksisterende direktivtekst, som ikke er underkastet revision. Kommissionen har ikke fået meddelelse om nogen problemer med den eksisterende ordlyd, og ændringerne ville svække bestemmelserne.
I ændringsforslag 36 foreslås det, at service, der er direkte forbundet med produktet, bør udelukkes, undtagen når den ydes af den oprindelige producent. Drøftelserne i Rådet går i retning af at behandle service inden for definitionen af produktet, hvilket rent faktisk er acceptabelt for os.
Ændringsforslag 43 ville fuldstændig udelukke anvendelsen af dette direktiv på produkter, der reguleres af særlig lovgivning. Dette er ikke acceptabelt, eftersom disse direktiver ofte mangler bestemmelser om markedsovervågning, anmeldelses- og oplysningsordninger m.v.
I ændringsforslag 37 foreslås en mulighed for at bevise, at et produkt lever op til kravene gennem ekstern certificering. En sådan certificering kan altid anvendes til at levere bevis, men den kan ikke i sig selv anses for at være fejlsikker.
I ændringsforslag 38 foreslås det, at man begrænser perioden for nødbeslutninger til seks måneder, hvilket i de fleste tilfælde ikke er tilstrækkeligt til at vedtage permanente foranstaltninger. Der foreslås også en undtagelse fra eksportforbuddet, når producenten kan påvise, at den modtagende stats sikkerhedskrav er opfyldt. Dette er ikke acceptabelt, eftersom produkter, der på fællesskabsplan findes at frembyde alvorlige risici og kræve hurtig indgriben, ikke bør eksporteres. Det foreslås ligeledes i ændringsforslaget, at parternes muligheder for at forelægge deres synspunkter om en truffen fællesskabsforanstaltning bør være uden præjudice for anvendelse af nationale retsmidler. Da dette ikke er nogen form for appelprocedure, synes dette unødvendigt.
Endvidere foreslås det i ændringsforslag 41, at eksportforbuddet ikke bør gælde, når et produkt er blevet forbudt, mens man udfører nærmere kontrolundersøgelser. Dette er en periode, hvor der er reel fare for, at eksport finder sted. Hvis undersøgelserne bekræfter, at produktet er sikkert, kan forbuddet automatisk ophæves.
I ændringsforslags 39 og 44 foreslås det, at oplysninger om farlige produkter først bør være tilgængelige for offentligheden, når beslutningen om forbud eller tilbagetrækning er blevet offentliggjort, og udveksling af information, der er omfattet af tavshedspligten, ikke bør være mulig mellem markedsovervågningsmyndigheder. Eftersom forbrugeren også bør have ret til oplysninger om risici, der endnu ikke er klart fastslået, herunder i tilfælde, hvor den trufne foranstaltning ikke er et forbud eller tilbagetrækning, er dette heller ikke acceptabelt. Desuden kan der ikke udføres effektiv markedsovervågning under de foreslåede begrænsninger vedrørende fortrolige oplysninger.
I ændringsforslag 40 foreslås det, at man fjerner virksomhedens pligt til at oplyse myndighederne om farlige produkter, som de indfører på markedet. Det er ikke acceptabelt, da indførelsen af denne pligt udgør en væsentlig forbedring i forhold til det eksisterende direktiv. Stadig hvad angår oplysningspligten mener vi, at anvendelsen af termen "konstatere" i stedet for "konkludere" til at fastslå det tidspunkt, hvor oplysningerne skal meddeles, som foreslået i første del af ændringsforslag 34, vil skabe mere usikkerhed end klarhed.
Efter meget grundigt at have forklaret grundene til, at Kommissionen ikke kan acceptere ændringsforslag 1, 3, 4, 6, 8, 11, 13, 14, 16, 18, 19, 23, 24, 28-30, 32, 33, 34-36 og til dels ændringsforslag 7, anden del af ændringsforslag 21 og første del af ændringsforslag 27 og 34, kan jeg informere Dem om, at Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 2, 9, 10, 12, 15, 20, 22, 25, 26, 31 og 35 og til dels ændringsforslag 7, første del af ændringsforslag 21 og anden del af ændringsforslag 27 og 34, eftersom disse ændringsforslag udgør en forbedring og afklaring af Kommissionens forslag. For nogle af disse ændringsforslags vedkommende, bl.a. ændringsforslag 2, 15, 22, 25, 31 og anden del af ændringsforslag 27 ville yderligere redaktionelle ændringer imidlertid kunne forbedre teksten.
Jeg vil gerne slutte af med atter at takke fru González Álvarez for den fremragende betænkning, der i meget høj grad kan støttes af Kommissionen.

Formanden
 Mange tak, hr. kommissær Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

De politiske gruppers sammensætning
Formanden
Mine damer og herrer, vi har en række afstemninger foran os, og derfor beder jeg om disciplineret samarbejde. Inden da vil jeg gerne meddele, at hr. Claudio Martelli fra Den Tekniske Gruppe af Uafhængige Medlemmer nu tilhører Den Blandede Gruppe, at han med andre ord er skiftet fra Den Tekniske Gruppe til Den Blandede Gruppe.
Hr. Martelli, normalt kan De først tale, når afstemningen er ovre, men jeg giver Dem undtagelsesvis kort ordet. Men der finder ingen forhandling sted nu, De kan kun afgive en kort personlig erklæring.

Martelli
Hr. formand, jeg har været socialdemokrat i Italien og i de internationale organisationer i 30 år. Da jeg blev genvalgt til Europa-Parlamentet i juni 1999, tilsluttede jeg mig naturligvis Den Socialdemokratiske Gruppe. Den 30. august 2000 meddelte hr. Barón Crespo mig ved slutningen af et møde i Præsidiet - som jeg var med i, og hvor nogle få medlemmer, der kendte hinanden godt, havde drøftet min sag uden min tilstedeværelse og uden mit vidende - at jeg havde udelukket mig selv fra hans gruppe. Man gjorde sig ikke engang den ulejlighed at give mig et høfligt svar på min protest. Hr. Crespo er åbenbart af den opfattelse, at italienske socialdemokrater ikke længere må være med i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Enten skal man være tidligere kommunist ligesom Veltroni, eller også skal man være en af de tidligere kommunisters medløbere ligesom Boselli. Den italienske venstrefløjs historie er ligesom historien om gøgen. Da den tidligere kommunistiske gøgs verden bryder sammen, lægger den sine æg i de andres reder, og uden at moderen siger noget til det, spiser den de oprindelige æg.

Formanden
Hr. Martelli, Deres minut er gået. Der er kun afsat et minut til den personlige erklæring. De kan indgive resten skriftligt, også til hr. Barón Crespo.

Hänsch
Hr. formand, jeg afviser udtrykkeligt hr. Martellis redegørelse. Enrique Barón har udtalt sig på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe i henhold til vores vedtægter, og det er beklageligt, at hr. Martelli nu har tilsluttet sig de europæiske højreorienterede!

AFSTEMNING
Watson
Hr. formand, jeg vil gerne have en forklaring på, hvad De mente, da De sagde "wir checken" (vi checker), da jeg ikke har ordet i mit tyske ordforråd.

I går talte fru Roth-Behrendt om mennesker, som var "eingesqueezed" (presset ind) i et optog. Da det drejer sig om borgerrettigheder, vil jeg gerne vide, om vi på et eller andet tidspunkt har vedtaget ændringsforslag til det tyske sprog.
(Munterhed, bifald)

Formanden
Et typisk eksempel på engelsk humor.
(Munterhed, bifald) De har for øvrigt brugt ordet "eingesqueezed" på tysk, det er heller ikke korrekt tysk. Men de fleste har forstået det, hr. Watson, også De.
  
Betænkning uden forhandling (A5-0322/2000) af Averoff for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse om at afsætte midler til Grækenland for at lette rentebyrden på EIB-lån til genopbygning af det område, der blev hærget af jordskælvet i september 1999 (KOM(2000) 632 - C5-0532/2000 - 2000/0255(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0294/2000) af Eriksson for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om forslag til Rådets beslutning om støtteprogrammet til Fællesskabets rammeprogram for ligestilling mellem mænd og kvinder (2001-2005) (KOM(2000) 335 - C5-0386/2000 - 2000/0143(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)Formanden. Dermed har vi nu endelig lige muligheder for kvinder og mænd!

Vi afbryder nu afstemningstiden til fordel for det højtidelige møde.
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.25)
Betænkning (A5-0309/2000) af González Álvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om produktsikkerhed i almindelighed (KOM(2000) 139 - C5-0224/2000 - 2000/0073(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0303/2000) af Seppänen for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse om ændring af afgørelse 2000/24/EF for at indføre et særligt EIB-handlingsprogram til støtte for en konsolidering og intensivering af toldunionen mellem EF og Tyrkiet (KOM(2000) 479 - C5-0454/2000 - 2000/0197(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0324/2000) af Lagendijk for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Den Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om ændret forslag til Rådets forordning om Det Europæiske Genopbygningsagentur (udvidet Hughes-procedure) (KOM(2000) 628 - C5-0526/2000 - 2000/0112(CNS))
Efter afstemningen om ændringsforslag 32:

Lagendijk
Hr. formand, der er åbenbart opstået en misforståelse i forbindelse med ændringsforslag 12 og 37, som vi skal stemme om nu. Jeg mener ikke, at der er modstrid mellem ændringsforslag 12 og 37. Derfor slår jeg til lyd for at støtte både 12 og 37, fordi de sammen giver en god løsning. Det er altså ikke enten det ene eller det andet, men begge dele.

Formanden
Hr. ordfører, vi har stor tillid til Dem. Modsat analysen, der siger, at forslagene så at sige udelukker hinanden, er De af den opfattelse, at vi kan stemme om begge, og det vil vi også gøre.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0330/2000) af Westendorp y Cabeza for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om ændret forslag til Rådets forordning om bistand til Albanien, Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Forbundsrepublikken Jugoslavien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien samt om ændring af forordning (EØF) nr. 3906/89, afgørelse 97/256/EØF og forordning (EØF) nr. 1360/90 (udvidet Hughes-procedure) (KOM(2000) 628 - C5-0525/2000 - 2000/0111(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0305/2000) af Garot for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 2759/75 om den fælles markedsordning for svinekød (KOM(2000) 193 - C5-0225/2000 - 2000/0076(CNS))

Formanden
 Kære kolleger, i forbindelse med afstemningen om Garot-betænkningen har jeg ved gennemsyn af bilagene opdaget en fejl, nærmere betegnet på en gruppes, nemlig PPE-Gruppens, afstemningsliste. Jeg tror ikke, de andre grupper er berørt.
Jeg beder Dem se nøje på listen, for efter mit skøn er der blevet byttet om på del I og del II. Se derfor venligst meget nøje på det nu. Set med mine øje burde det stå præcis omvendt på PPE-listen. Hvor der står "shall establish", burde der stå "for det andet", og hvor der står "for det andet", burde der stå "for det første". Se nøje på det, når vi kommer til det punkt.
(Tilråb)Hvis fejlen havde optrådt hos Socialdemokraterne, ville jeg have henvist til den på præcis samme måde, og sågar også hos de andre grupper!
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
  
Betænkning (A5-0297/2000) af Morillon for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om den periodiske rapport for 1999 fra Kommissionen om Tyrkiets fremskridt mod tiltrædelse (KOM(1999) 513 - C5-0036/2000 - 2000/2014(COS))

Katiforis
Hr. formand, inden vi begynder, vil jeg gerne bemærke, at der i den græske oversættelse i punkt 16 i slutningen er en fejl, for der står, at der vil være forhandlinger under NATO's protektion, mens det rigtige er, at der skal være forhandlinger under FN's protektion. Jeg vil gerne bede tjenesterne om at rette det.

Formanden
Vi kan ganske hurtigt spørge ordføreren om det. Inden da er der dog en indvending fra hr. Wurtz.

Wurtz
Hr. formand, mit spørgsmål går på rækkefølgen for afstemningen om ændringsforslagene til punkt 10, det armenske folkedrab.
Af den stemmeliste, der blev resultatet af mødet i går, eftersom afstemningen skulle have fundet sted i går, fremgik en anden rækkefølge, som var logisk. Det er den i dag ikke. Jeg foreslår derfor, at man genindfører afstemningslisten fra i går, det vil sige, sætter ændringsforslag 13 til afstemning først.

Formanden
Vi har højt kvalificerede medarbejdere, som hjælper os i vores arbejde. I den første analyse var der en fejl, som nu er rettet, men jeg ville være taknemmelig, om ordføreren, hr. Morillon, kort kunne tage stilling til begge spørgsmål. Det første spørgsmål var fra hr. Katiforis vedrørende ordet NATO, og det andet spørgsmål gik på, om den planlagte rækkefølge er den korrekte.

Morillon
Hr. formand, hvad angår det første spørgsmål, er der tydeligvis tale om en fejl, ikke en oversættelsesfejl, men en afskrivningsfejl.
For så vidt angår rækkefølgen, overlader jeg det til formanden at bestemme denne, og jeg gør opmærksom på, at jeg under alle omstændigheder er imod hvert enkelt af de tre ændringsforslag.

Formanden
Dermed er begge spørgsmål besvaret. Ved ændringsforslag 16 skal vi huske på at ændre det.
Efter afstemningen om ændringsforslag 7:

Swoboda
Hr. formand, i samråd med min kollega Katiforis vil jeg foreslå følgende tekst - jeg har den lige nu kun på engelsk. Teksten afviger kun ubetydeligt fra den egentlige tekst. Jeg læser den hurtigt op:
"Bifalder indledningen af forhandlinger om tillidsskabende foranstaltninger, som udenrigsministrene for både Tyrkiet og Grækenland enedes om den 31. oktober 2000".
DE) Det er kun starten på forhandlingerne, som vi her hilser velkommen, og ikke resultatet allerede. Det kan vi desværre endnu ikke hilse velkomment.
(Forslaget til beslutning vedtoges)
   Betænkning (A5-0275/2000) af Jové Peres for Fiskeriudvalget om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om Den Europæiske Unions deltagelse i regionale fiskeriorganisationer (KOM(1999) 613 - C5-0108/2000 - 2000/2068(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)Stemmeforklaringer
Beslutningsforslag (B5-0845/2000)

Muscardini

   - (IT) Hr. formand, jeg har afgivet min stemmeforklaring skriftligt, men jeg vil gerne tilføje mundtligt, at det efter min mening er virkelig underligt, at Parlamentet her til morgen - netop i forbindelse med denne betænkning - stemte imod en række ændringsforslag, hvor man f.eks. anmodede om respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. Det synes jeg er underligt, eftersom vi i går vedtog chartret om grundlæggende rettigheder. Det forekommer mig således, at fordommene over for ændringsforslag fra en bestemt politisk fløj skaber et alvorligt demokratisk underskud her i Parlamentet.
  

Korakas
Middelhavsområdet er og bliver et særligt følsomt område med betydelige politiske, økonomiske og sociale problemer. I spørgsmål om fredelig sameksistens og gensidigt nyttigt og ligeværdigt samarbejde mellem staterne og befolkningerne uden indblanding i deres indre anliggender vil normale mellemstatslige forhold altid være hovedelementet for ethvert samarbejde mellem staterne. Det er sandt, at Middelhavslandene uden for EU står over for særdeles skærpede problemer med den økonomiske udvikling. Vi står over for en stadig intensivering af de regionale uligheder.
EU og medlemsstaterne har et stort ansvar for denne situation. Vi er faktisk vidner til en overudnyttelse af de fysiske og menneskelige ressourcer fra de udviklede landes side, især EU og deres virksomheder, både for at bevare udlandsgælden og at få den til at stige.
Forsøget på at indføre EU's socioøkonomiske model i de Middelhavslande, som ikke er medlemmer af EU, og at optage dem i den nye tingenes orden og i den såkaldte globalisering er udtryk for en imperialistisk tankegang. Den kan under ingen omstændigheder være et stabilt grundlag for et samarbejde, for den ønsker at påtvinge de svage de stærkes synspunkter, den ønsker at tjene de store, monopolkapitalistiske virksomheders interesser og ikke befolkningernes eller lønarbejdernes i områdets lande.
Et karakteristisk eksempel på denne opførsel er den indstilling, som EU's medlemsstater har over for de indvandrere, som kommer fra disse lande, ligesom også fra de øvrige lande, idet de hos mange af dem skaber følelsen af usikkerhed og truslen om udvisning, ikke giver dem de samme rettigheder som de andre lønarbejdere og opretholder en ghetto af andenklasses borgere, ofre for en moderne form for slavehandel.
Et andet karakteristisk eksempel på Fællesskabets politik er de forskellige embargoer og militære interventioner mod lande, som ikke følger en underkastelseskurs over for den nye orden, som EU har valgt - udelukkelse af nogle lande fra samarbejdet mellem Europa og Middelhavsområdet og privilegeret behandling af andre, fordeling af bevillingerne ikke ud fra de virkelige behov, men ud fra den multinationale kapitals interesser.
Til slut må vi ikke glemme, at vi taler om et område, hvor EU og NATO bombarderede Jugoslavien, og at EU med NATO's velsignelse giver Tyrkiet titlen af ansøgerland, selv om de holder 40% af Cypern besat og sår tvivl om Grækenlands suverænitetsrettigheder. Vi må heller ikke glemme det ansvar, som vi har over for et folk, palæstinenserne, som lever under kummerlige forhold og under Israels statslige terrorregime og alligevel modigt fortsætter kampen for et fædreland.
Afstemningsforslaget behandler desværre ikke de ovenfor omtalte spørgsmål. Det bevæger sig inden for EU's hidtidige ånd og tilstræber tydeligvis den europæiske monopolkapitals indtrængen, for at den kan fortsætte udplyndringen af rigdommene i Middelhavslandene uden for EU. Derfor stemmer Grækenlands Kommunistpartis medlemmer af Europa-Parlamentet imod.

Muscardini
Betingelserne for at styrke Barcelona-processen er utilstrækkelige. De forsinkelser, der er opstået i forbindelse med aftalernes gennemførelse, kan kun delvis retfærdiggøres. Ansvaret herfor skal placeres to steder, nemlig hos EU-landenes regeringer og hos middelhavspartnernes regeringer. Processen lider under en manglende politisk vilje, som undertiden får én til at tvivle på dette vigtige Euro-Middelhavsforetagendes succes. Det var i betragtning af dette ansvar, som skal placeres to steder, at jeg stillede nogle ændringsforslag, der er møntet på Euro-Middelhavslandenes regeringer.
Uden deres ansvar og indsats kan man nemlig ikke tale om et projekt, der tager sigte på indførelsen af et multilateralt frihandelsområde mellem regionerne i Middelhavslandene, sådan som det blev foreslået på Malta-konferencen, når det gælder syd-syd-forbindelserne.
Også finansieringsspørgsmålet kræver en vilje til, at det skal lykkes, og denne vilje har man hidtil ikke lagt for dagen. Det er nødvendigt at genskabe ligevægten mellem de midler, der sættes af til alle de geografiske områder, hvilket skal ske med respekt for demokratiet, gennemsigtigheden og effektiviteten, og det er nødvendigt med en varig styrkelse af det decentraliserede samarbejde, efter at man har foretaget en kritisk og grundig undersøgelse af de svagheder og mangler, der blev konstateret ved gennemførelsen af de gamle programmer.
Hvad angår respekten for de lovlige indvandreres værdighed, skal vi i tråd med en harmoniseret europæisk indvandringspolitik ikke blot sørge for nogle juridiske instrumenter, der sikrer dem ligebehandling, men også indføre nogle instrumenter med det formål at yde finansiel støtte til alle de unge, der har fuldendt deres højere uddannelse eller universitetsuddannelse i de europæiske lande, og som ønsker at vende tilbage til deres hjemland for at påbegynde en erhvervsaktivitet. Det er uundværligt med en samordning af medlemsstaternes initiativer i den forbindelse, og denne samordning kunne Europa-Kommissionen stå for. Kommissionen bør desuden fremsætte nogle tilsvarende forslag om finansiel støtte til unge indvandrere inden for rammerne af samarbejdspolitikken for AVS-landene.
En anden slags samordning vedrører de potentielle ydere af den internationale og regionale støtte, nemlig staterne og de finansielle institutioner, navnlig til Golflandene. Det er nødvendigt med et fælles investeringsprogram for Middelhavsområdet. Hvis det ikke vedtages i fællesskab, bliver det ikke dynamisk, og hvis det ikke bliver dynamisk, vil udviklingen ikke kunne fremmes tilstrækkeligt.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at den bedste form for samordning er en overordnet EU-strategi for Middelhavsområdet. En sådan strategi kan angive målsætningerne for et optimalt partnerskab, en sådan strategi giver en gyldig begrundelse for ethvert initiativ og ethvert indgreb, og en sådan strategi gør partnerskabet til et uundværligt instrument, ikke blot for at sikre den økonomiske og sociale udvikling i Middelhavsområdet, men også for at gøre det muligt for Europa at skabe balance i hele området. Derfor stemmer vi for beslutningsforslaget.
Betænkning af Averoff (A5-0322/2000)

Martin, David W
Jeg bifalder denne betænkning af hr. Averoff om et forslag om at tildele midler til Grækenland for at lette rentebyrden på EIB-lån til genopbygning af Attica-regionen, som blev ødelagt ved et jordskælv i september 1999. Denne bistand er mere end begrundet i lyset af denne tragedie.
Betænkning af Eriksson (A5-0294/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for denne betænkning, som fastlægger, hvad Det Europæiske Fællesskab skal gøre for at skabe en reel ligestilling mellem mænd og kvinder.
I søndags - inden jeg tog til Strasbourg - mødte jeg fru Rossi. Fru Rossi, som er enke og pensionist, stillede mig følgende spørgsmål: "Hvordan kan det være, at nu, hvor jeg er blevet enke, er min pension kun halvt så stor, som dengang min mand levede?" Jeg vil derfor gerne understrege, at når man taler om ligestilling mellem mænd og kvinder, skal man også være opmærksom på pensionslovgivningen, som forfordeler kvinderne i forhold til mændene. Medlemsstaterne skal også respektere kvinderne, når det gælder lovgivningen om enkepension og om pension til gifte kvinder.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, til trods for de fremskridt, der er sket i Den Europæiske Union i de seneste år, i dette Europa, der er forkæmper for menneskerettighederne, foregår der stadig en strukturel forskelsbehandling mellem kønnene. Kvinderne nyder ikke de samme rettigheder som mændene, kvinderne er underrepræsenteret i de offentlige institutioner og på de ledende poster i private virksomheder, og kvinderne er stadig de vigtigste ofre for mishandling i parforholdet og for kønsbaseret vold.
Jeg vil gerne fremhæve et forhold, som efter min mening helt klart er afgørende i denne forbindelse, nemlig den manglende ligestilling på arbejdsmarkedet. Der kommer aldrig ligestilling, hvis ikke kvinden opnår økonomisk uafhængighed, hvis hun er afhængig af manden for livets opretholdelse og sikring af fremtiden. Det, der virkelig kan gøre kvinder fri og lige, er, at de har de samme muligheder som mænd for at finde et arbejde, og at lønnen herfor ikke er lavere. Jeg er overbevist om, at den dag, kvinder opnår en virkelig økonomisk uafhængighed i kraft af deres arbejde, bliver de virkelig fri, og så vil resten af ulighederne også være forsvundet.

Alyssandrakis
Det foreslåede nye femårsprogram for ligestilling mellem de to køn er det mest reaktionære program, som er udarbejdet i de senere år, for det sigter på at inkorporere kvinderne fuldstændigt i EU's arbejderfjendske politikker.
Den tilsyneladende ligestillingspolitik har ikke afværget kvindernes større procentandel i arbejdsløsheden, deltidsarbejdet og fattigdommen eller deres manglende repræsentation i beslutningsprocesserne. Ligestilling inden for arbejde, social deltagelse og andetsteds giver ikke mening inden for rammerne af reaktionære politikker, som samlet berører den menneskelige værdighed, i et arbejdsløshedssamfund med underbeskæftigelse og manglende velfærd, i et samfund, som beregner omkostningerne for og kommercialiserer de menneskelige værdier.
Vi er radikalt uenige i den måde, som betegnelserne "lige muligheder" og "lighed" anvendes på, for begge kan kun føre til en eneste ting inden for rammerne af kapitalismen, nemlig til en lige forvaltning af elendigheden for flertallet af lønarbejderne, som dag for dag intensiveres, en lige fordeling af fattigdommen i den generelle arbejdsløshedsstigning og deltidsarbejde. En reduktion af statens offentlige og gratis ydelser inden for socialpolitikkens områder og samlet en belastning af familien.
EU's arbejderfjendske politikker har, uanset hvilke positive foranstaltninger, der fremmes for at opnå det, kun et eneste formål, nemlig fuldstændig inddragelse af kvinderne i EU's politikker, som i stadig stigende grad går imod folkets interesser.
Teksten bevæger sig hen imod en realisering af EU's mere generelle politikker. Den fastslår tydeligt, at den politiske ligestilling skal fremme kvindernes fuldstændige inkorporering i "den nye økonomi". Altså en fuldstændig tilpasning med lige betingelser i deltidsarbejde, kuldkastelse af fuld og stabil beskæftigelse og mindskelse af de ikke-lønmæssige arbejdsomkostninger.
En virkelig ligestillingspolitik forudsætter en anden finans- og socialpolitik, som koncentrerer sig om at skabe lige muligheder for mænd og kvinder i velstand og ikke i elendighed, f.eks. en nedsættelse af pensionsalderen for begge køn til 60 år for mænd og 55 for kvinder, en styrkelse og højnelse af det offentlige og gratis område for socialpolitikken, afskaffelse af den private sektor inden for sundhed og afskaffelse af deltidsbeskæftigelse.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi har stemt for denne betænkning, for den anfører en række principper om lighed mellem mænd og kvinder, som vi naturligvis er enige i. Men alle forsikringerne om "lige muligheder for kvinder og mænd" kommer til at stå i et grelt modsætningsforhold til det europæiske direktiv, der tillader natarbejde for kvinder.
Forbuddet mod natarbejde for kvinder var et af de få områder, hvor den sociale lovgivning i visse lande, i og med at den beskyttede kvinderne, var en smule mere avanceret for kvindelige arbejderes vedkommende end for mandlige.
Eftersom de europæiske institutioner er ude af stand til at bekæmpe den sociale segregation, som kvinder er underkastet, når det gælder beskæftigelse, løn eller fagligt avancement, eftersom de altså er ude af stand til at "harmonisere mulighederne" opad, "harmoniserer" de dem nedad. Vi protesterer mod den sociale regression, som tilladelsen til natarbejde for kvinder er udtryk for.
Natarbejde i industrien og mere generelt i handelssektoren, som er skadeligt for kvinders såvel som for mænds helbred, har ingen social eller menneskelig berettigelse. Den eneste grund til, at det nu er blevet almindeligt udbredt, er virksomhedernes profitjagt.
Hvis man vil afskaffe enhver social segregation på dette område, skal man forbyde natarbejde både for mænd og for kvinder, undtagen på offentlige serviceområder - især hospitaler og offentlig transport - hvor dette arbejde er socialt nyttigt, under forudsætning af at man kompenserer natarbejdets ulemper ved en kraftig nedsættelse af arbejdstiden og beskytter gravide kvinder.

Figueiredo
Skønt sent har Kommissionen fremlagt programmet til Fællesskabets rammeprogram for ligestilling mellem mænd og kvinder (2001-2005), der markant adskiller sig fra de foregående, ikke mindst det fjerde handlingsprogram, som slutter ved udgangen af i år.
I overensstemmelse med det fremsatte forslag øges de ikke-statslige organisationers (ngo'er) adgang til og mulighed for at deltage og medvirke aktivt. For at dette skal blive muligt, må denne aktive deltagelse befordres ikke blot på EU-niveau, men også i medlemsstaterne.
Som ordføreren bemærker, er det vigtigt, at Kommissionen forstår, at et fuldt demokrati forudsætter, at alle borgere - kvinder såvel som mænd - deltager og er ligeligt repræsenterede i samfundsøkonomien, beslutningsprocessen, i det sociale og kulturelle liv samt i civilsamfundet. Man skal være klar over, at intet ligestillingsarbejde kan have varig værdi, hvis kvinders rettigheder ikke samtidig styrkes, ikke mindst inden for alle dagligdagens felter.

Mann, Thomas
.- (DE) For at sikre lige muligheder for mænd og kvinder på kulturelle, sociale og økonomiske områder og for at formindske og forhindre kønsdiskrimination har Kommissionen formuleret en parallel fremgangsmåde, som Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder går ind for. Specielle forholdsregler til fordel for kvinderne skal finde sted sideløbende - ikke efterfølgende - med integrationen i politikken. Konkret handler det om fem indsatsområder, herunder bl.a. ligstilling i det økonomiske liv, ret til deltagelse og repræsentation og samme adgang til sociale rettigheder.
Under budgetpost B3-4012 er der afsat 53,5 millioner euro - et betragteligt, men også nødvendigt beløb, som Budgetudvalget tilsluttede sig, da det drejer sig om en politisk prioritet. Vi ville gerne have set nærmere på det fjerde handlingsprogram, før vi traf beslutning om dette femte handlingsprogram.
Jeg håber meget, at Kommissionen fremover gennem rettidig og årlig regnskabsaflæggelse gør det muligt for Europa-Parlamentet at analysere og forhandle grundigere. Til tidsfaktoren har jeg yderligere at tilføje, at der står mangen uklar og uheldig formulering i denne betænkning, fordi vi var nødt til at forhandle og stemme under ekstreme tidsfrister, og ændringsforslagene ikke forelå på alle sprog.
Indholdsmæssigt har jeg nogen betænkninger, f.eks. når - som så ofte her i Parlamentet - der kræves undersøgelser om betydningen af en almindelig arbejdstidsnedsættelse. Vi har entydige flertalsbeslutninger på grundlag af den viden, vi har samlet, nemlig at vi kan leve meget bedre med fleksible arbejdstider i medlemsstaterne end med en virkelighedsfjern kollektiv løsning. Derudover anser jeg det ikke for muligt at opstille en "adfærdskodeks i medierne". Når kvinder fremstilles diskriminerende, er det eneste, der hjælper, at aktive læsere og vågne nationale og europæiske parlamentsmedlemmer protesterer heftigt i det konkrete tilfælde.
Ikke desto mindre har jeg tilsluttet mig betænkningen. For det første tages der hensyn til nogle forbedringsforslag fra min gruppes side. For det andet kræves undersøgelser, som kommer ind på kvindernes situation på de nationale arbejdsmarkeder og den utilstrækkelige adgang til de sociale sikringsordninger, hvortil vi har brug for statistisk materiale med oplysende, kønsrelaterede data. Helt med rette kræves der sammenhæng mellem det femte rammeprogram og dels strukturfondene - Fællesskabets nok mest holdbare instrumenter - dels fællesskabsinitiativet Equal og dels programmerne Daphne, Stop, Phare og Meda.

Sacrédeus
 Jeg har stemt for kompromisændringsforslag 61-74, der blev vedtaget under ét.
Samtidig vil jeg udtrykke min dybeste forundring over det syn på børn og ældre, forældre, familieliv og familiesammenhold samt simpel anstændig næstekærlighed, som kommer klart til udtryk, når der i begrundelsen til kompromisændringsforslag 72 om at "finde veje og midler, som gør det lettere at forene familie og arbejdsliv, navnlig ved benchmarking med henblik på bedre betingelser for børnepasning og ældreomsorg" (hvilket jeg tolker som gældende også for børnepasning i eget hjem af egne forældre) står følgende: "Kvinders arbejdsmæssige, politiske og samfundsmæssige virksomhed hindres i forskellige perioder af deres liv, fordi de bliver nødt til at tage sig af børn eller pleje ældre familiemedlemmer". Det er specielt formuleringerne "hindres" og "bliver nødt til at tage sig af børn eller pleje ældre familiemedlemmer", der bekymrer mig dybt.
Desuden: Er "arbejdsmæssig, politisk og samfundsmæssig virksomhed", som der står i begrundelsen, det mest værdifulde for det enkelte menneske? Er det det, som de politiske magthavere sætter højest, mens familielivet, samfundets grundlæggende enhed, og de dybt nære og menneskelige værdier, som er forbundet hermed, nu også i EU's navn skal ignoreres og nedvurderes på denne måde?

Scallon
Hvad angår Eriksson-betænkningen (A5-0294/2000) om forslag til Rådets beslutning om støtteprogrammet til Fællesskabets rammeprogram for ligestilling mellem mænd og kvinder (2001-2005), støtter jeg fuldt og helt ligestilling mellem kønnene, men ved nærmere læsning af det dertil hørende kommissionsdokument KOM(2000) 335, synes det at fremgå, at finansieringsoversigten omfatter "finansiering af kerneudgifterne til drift af Lobbyen for Kvinder i Europa (EWL), der for nærværende finansieres under budgetpost A-3037".
Som De ved, har Budgetudvalget identificeret denne ngo som et monopolforetagende. Ifølge korrespondance fra forskellige europæiske kvindegrupper ser det ikke ud, som om dette monopolforetagende ideologisk set repræsenterer et særligt stort antal europæiske kvindeorganisationer.
Da denne ngo spiller en integreret rolle i forbindelse med tilblivelsen og gennemførelsen af dette program, er det integriteten i denne EF-rammestrategi for ligestilling mellem kønnene, der efter min mening står på spil, og det kan derfor ikke støttes.
Er det i øvrigt passende at finansiere et monopolforetagende fra en budgetpost, der har til formål at fremme ligestilling? Ja, er der for den sags skyld begrundelse for at finansiere et monopolforetagende fra nogen som helst EU-budgetpost?
Derfor har jeg beklageligvis stemt imod forslaget.
Betænkning af González Álvarez (A5-0309/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte imod González Álvarez' betænkning af flere grunde, men da jeg kun har et minuts taletid til min stemmeforklaring, vil jeg nøjes med at nævne en af grundene. Da jeg tog af sted til Strasbourg denne gang, var der adskillige mennesker, som sagde farvel til mig i lufthavnen. En af dem var en ældre, pensioneret dame, som desværre havde et alvorligt fysisk handicap, da hun havde været offer for et meget, meget usikkert produkt, som var i handlen i EU. Da jeg rejste, sagde jeg til hende, at hun kunne være rolig, eftersom vi skulle drøfte González Álvarez' betænkning, der netop omhandler produktsikkerhed. Jeg kunne dog se, at der i denne betænkning desværre ikke er et eneste ord om en klar pligt til hurtig skadeserstatning til de mennesker, der er ofre for produkters usikkerhed.

Titford
Mit parti har alvorlige forbehold over for, at der findes fællesskabslovgivning, der finder anvendelse på salg af forbrugsvarer, frem for at man anvender konceptet om gensidig anerkendelse af standarder. Vi er således principielt imod det oprindelige direktiv og må derfor også være imod enhver udvidelse af det.
Selv om dette ikke var tilfældet, ville vi alligevel have alvorlige forbehold. Selv om dette forslag fra Kommissionen om produktsikkerhed i almindelighed fremlægges som en revision af direktiv 92/59/EØF med påstande om, at den tilgang, der anvendtes i det oprindelige direktiv, ikke er blevet ændret, synes dette ikke helt at være tilfældet.
En ting, der navnlig foruroliger os, er de planer, som kommissær Byrne har afsløret, om at udvikle et net af håndhævelsesmyndigheder, der skal hjælpe med til at implementere denne lovgivning.
Efter at have set forslag om "net" andetsteds i fællesskabsinitiativer, ser vi i dette indledningen på noget, som er helt igennem usundt - et forenet håndhævelsessystem, der er det samme som en tjeneste til håndhævelse af forbrugerlovgivningen i EU.
Dette forekommer os at være en generel tendens, hvor Kommissionen efter at have mættet medlemsstaterne med sine love nu helt igennem udviser en alt for ivrig interesse i håndhævelsessystemer med henblik på direkte kontrol over dem.
Alene af denne grund er mit parti imod denne foranstaltning.

Titley
 Selv om jeg støtter denne betænkning om produktsikkerhed i almindelighed, er det vigtigt, at vi ikke går for langt. Det er vigtigt, at vores produkter er sikre, men vi bør ikke skyde over målet med ekstreme foranstaltninger.
Folk over hele Europa er meget bekymrede over forbrugsvarernes sikkerhed, og det er de med rette. Denne betænkning bifalder en forbedring af den gældende europæiske produktsikkerhedslovgivning, men efter min mening bør direktivet ikke finde anvendelse på velgørenhedsbutikker, som er en hovedattraktion på hovedgaden i britiske byer. Det er absurd at tro, at gennemsnitsvelgørenhedsbutikken kan levere information til myndighederne om produktrisici og produktoprindelse for genbrugsvarer, som den har erhvervet fra almindelige mennesker.
Lad os ikke glemme, at det var min kollega fra det britiske Labour-parti, hr. Whitehead, som indførte ændringsforslagene om at undtage velgørenhedsbutikkerne, og vi bør lykønske ham med det, han har nået. Truslen mod velgørenhedsbutikkerne opstod, fordi man simpelthen ikke forstod, hvad det gik ud på, på det europæiske kontinent. Det gør man nu, og Labours ændringsforslag tilbyder en garanti for, at velgørenhedsbutikkerne forbliver urørt og undtaget fra direktivets anvendelsesområde.
Det overordnede mål med direktivet er yderst vigtigt, idet det sikrer, at der et konsekvent og højt niveau af forbrugerbeskyttelse, og at det indre marked fungerer effektivt. Jeg støtter helhjertet initiativet om, at der skal placeres klart formulerede og forståelige advarsler mod eventuelle risici på produkter, hvor de sælges. Klar mærkning er den bedste måde, hvorpå man kan berolige foruroligede forbrugere om, at de varer, de køber, er sikre.
Befolkningens tillid til sikkerheden ved de produkter, som vi alle køber, har fået et alvorligt knæk i de senere år som følge af en række forskrækkelser, navnlig hvad angår børns legetøj. Kun ved at indtage en holdning, der hedder sikkerhed først, og føre den ud i livet kan befolkningens tillid og vores børns sikkerhed genoprettes.
Betænkning af Lagendijk (A5-0324/2000)

Berthu
Hr. formand, Rådet har med rette ønsket at rationalisere Den Europæiske Unions hjælp til landene på Balkan og parallelt hermed at reformere Det Europæiske for Genopbygningsagentur for Kosovo, hvis beføjelser gradvist kunne udstrækkes til at omfatte hele regionen.
Vi støtter helt denne indstilling og de to forslag til Rådets forordninger, som konkretiserer den, men vi kan ikke støtte Europa-Parlamentets ændringsforslag, hvis mål det er at foretage dybtgående ændringer i systemets ligevægt til fordel for Kommissionen. I dag ledes Kosovo-agenturet af en direktion, hvor medlemsstaternes og Kommissionens repræsentanter hver har én stemme, og hvor beslutninger træffes med to tredjedels flertal. Kommissionen ser meget skævt til denne situation af umyndiggørelse, og den beklager sig over, at vægten af medlemsstaterne begrænser dens handlefrihed og dermed, efter dens mening, hjælpens effektivitet.
Europa-Parlamentet har hørt sin gamle venindes nødråb og har netop vedtaget de ændringsforslag, der giver Kommissionen ret. Ændringsforslag 5 går ud på at overdrage ledelsen af Agenturet til Kommissionen, som så skulle stå til ansvar over for Europa-Parlamentet. Ændringsforslag 14 svækker direktionen over for Kommissionen, idet det opererer med, at dets beslutninger skal træffes med simpelt flertal. Ændringsforslag 10 udvider Agenturets opgaver, efter at det således er blevet piloteret af Kommissionen. Endelig giver ændringsforslag 15 Kommissionen frie hænder til at bestemme, hvilke sprog der skal tales i Agenturet, hvilket vi opfatter som meget foruroligende.
Der tegner sig således en typisk model, der består i at tro, at Kommissionen vil forvalte hjælpen udadtil bedre, dersom den får mere magt, mere autonomi, og dersom den bliver holdt mindre i ave af medlemsstaterne. Det er en fejlagtig opfattelse, som desværre kan føre til en type udskejelser, som vi kun kender alt for godt. Vi anmoder tværtimod om, at staterne fortsat skal have det sidste ord, når det drejer sig om at forvalte hjælpen og om Agenturet. På den ene side vil de således udøve en bedre kontrol, og på den anden side vil de bevare et væsentligt bånd mellem den europæiske hjælp og de nationale politikker i denne følsomme region.

Fatuzzo
Hr. formand, både som repræsentant for Det Europæiske Folkeparti og som repræsentant for Pensionistpartiet i Italien stemte jeg med glæde for denne vigtige betænkning om den bistand - og forvaltningen heraf - som EU har besluttet at yde til Albanien, Kroatien, Bosnien, Montenegro, Serbien og Kosovo. Denne bistand giver ikke mindst en fornemmelse af, at Europa eksisterer og er særlig tæt på de befolkninger, som har været ofre for krigssituationer, der har ført dårlige forhold og fattigdom med sig, ikke mindst for de ældre og handicappede, som derfor bør komme i første række, selv om de andre selvfølgelig også skal hjælpes. Dette kan jeg naturligvis fuldt ud tilslutte mig.

Posselt
Hr. formand, jeg stemte for betænkningen, selv om der ikke skelnes tilstrækkeligt mellem Kosovo, Serbien og Montenegro. Præsident Kostunica lod sig for nylig sammenligne med general de Gaulle i et interview. Men general de Gaulle var først i stand til at spille sin store rolle, da han havde løst problemet med Algeriet. Jeg tror, at Serbiens problem er Kosovo. Kosovo har ret til at træffe beslutninger om fremtiden på egen hånd og sammen med sine naboer. Derfor må vi give præsident Rugova og præsident Kostunica en chance for at forhandle med hinanden som demokrater. Derfor har vi brug for et hurtigt valg i Kosovo og et samarbejde og en løsning på partnerskabsbasis for dette område.

Alavanos
Udvidelsen af aktionsområdet for Det Europæiske Genopbygningsagentur i forbundsstaten Jugoslavien burde være sket for lang tid siden og burde ikke være forbundet med de interne ændringer i landet. Det var ikke Milosevic og hans medarbejdere, men derimod borgerne - og især de mindst bemidlede af dem - som betalte for udelukkelsen, den manglende internationale hjælp og den barske efterkrigssituation.
Forenklingen i beslutningsprocessen, dannelsen af decentrale operationscentre (og ikke kun i Pristina, som har fået betydning siden sin løsrivelse fra Jugoslavien) og bekæmpelsen af den dobbelte struktur mellem direktionen og forvaltningsudvalget kan vise sig at være positive skridt i retning af en bekæmpelse af den store bureaukratiske utilstrækkelighed i Det Europæiske Genopbygningsagentur.
Samtidig er det nødvendigt:
1. At øge finansieringen til det område, hvor EU er fysisk og moralsk gerningsmand til ødelæggelsen.
2. At man sikrer, at de lokale faktorer, som er blevet fortrængt af bureaukratiet og de forskellige europæiske rådgivningsfirmaer, får det afgørende ord.
3. At man støtter samarbejdsprogrammerne mellem de tidligere stridende parter og områdets lande.

Martin, David W
Jeg bifalder denne betænkning, som søger at forbedre leveringen af EU-bistand til Forbundsrepublikken Jugoslavien ved at forenkle beslutningsprocedurerne og gøre dem mere gennemsigtige.
Betænkning af Garot (A5-0305/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for Garots betænkning, selv om den indeholder mange mangler og uklarheder, som ikke har Pensionistpartiets støtte. Jeg vil først og fremmest anmode Kommissionen om at beslutte sig til at fremsætte nogle anderledes og nye forslag for at løse landbrugets og dyreopdrætternes alvorlige problemer. Det kan nemlig ikke være rigtigt, at man fortsætter med at støtte de landmænd, der har behov for EU-støtte - og denne støtte skal være velkommen - på den måde, man har gjort hidtil, og som ikke har gjort andet end skade. Vi bør absolut afskaffe kvotesystemet og gøre brug af en anden form for støtte til landbrug, fiskeri og dyreopdræt i Den Europæiske Union.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Karlsson og Theorin
Vi støtter ikke nye subventioner til svineopdræt, og vi stemmer derfor imod betænkningen.

Blak, Lund og Thorning-Schmidt
. De danske socialdemokrater har stemt imod en betænkning, der vil indføre støtte til svineproducenterne i EU. Kommissionen har foreslået at indføre en støtteordning for svineproducenterne ved at oprette en reguleringsfond i medlemsstaterne. Forslaget er unødvendigt og skadeligt, da det indfører en ny støtte til en sektor, der hidtil har klaret sig godt uden støtte. Krisen i svinesektoren har løst sig selv via markedsøkonomi, og fordi man netop ikke har indført unødvendige og dyre støtteordninger. Parlamentets betænkning vil indføre endnu flere støtteordninger. Producenterne skal modtage 100% støtte fra fonden til en reduktion af deres produktion, og EU skal medfinansiere ordningen. Vi stemmer derfor imod både Kommissionens forslag og Parlamentets betænkning.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Denne betænkning om den fælles markedsordning for svinekødssektoren vil, fra det øjeblik den bliver vedtaget, indgå i de mange ton papir, som tilsammen udgør bestemmelserne om det fælles marked for landbrugsprodukter.
Det er interessant at iagttage, hvorledes ordføreren, som ellers er tilhænger af markedsøkonomi, idet han fremmaner "de cykliske bevægelser" på markedet for svinekød, angriber dets "ødelæggende virkninger" og kommer i affekt over det "katastrofale syn", det frembyder.
Vi er modstandere af markedsøkonomien, som er lige så dum og katastrofal til at regulere markedet i dets helhed, som den er til at regulere produktionen af svinekød. Vi vil dog ikke følge ordføreren ud i hans kynisme, når han begræder de gode gamle dage, hvor "små produktionsenheders aktivitetsophør kunne bidrage til at rette op på priserne". Endnu mindre vil vi følge ham, når han bruger ombringelsen af de små producenter til at bede de europæiske institutioner om ekstra penge til de store opdrætsvirksomheder.
Det er rigtigt, at vi skal forhindre, at producenterne bliver ofre for markedets cykliske udsving. Men de eneste rigtige producenter er dem, der arbejder og får bedrifterne til at fungere, småbønder og landarbejdere, og bestemt ikke dem, der er den vigtigste genstand for denne betænknings opmærksomhed, og som nøjes med at investere i sektoren for at hive profit ud af den med støtte fra de europæiske institutioner.

Figueiredo
Det haster med en dybtgående reform af den fælles markedsordning for svinekødssektoren, der kan imødegå den langvarige krise, som producenterne i EU lider under. Kommissionens forslag om at oprette en frivillig solidaritetsfond, der kun finansieres af producenterne, er ikke blot i modstrid med den fælles landbrugspolitiks princip om finansiel solidaritet, men vil heller ikke løse nogen af de grundlæggende problemer i denne sektor.
Garot-betænkningen forsøger på nogle felter at forbedre Kommissionens forslag med henblik på at nå til et kompromis med Rådet ikke mindst med hensyn til fordeling af fondens finansiering. Det forholder sig imidlertid sådan, at man selv med en vis åbning fra det franske formandskabs side må gå ud fra, at Kommissionen forkaster disse forslag, og at der i Rådet ikke synes at være flertal for dem.
Der må derfor stadig kæmpes for, at fonden skal oprettes og helt finansieres af den fælles landbrugspolitik, samt at dens betalinger skal komme flere producenter til gode, herunder tage særligt hensyn til de små og mellemstore brug.
Hvad angår det vigtige spørgsmål om Fællesskabets bidrag til fonden, er det nødvendigt at tilføje, at Garot-betænkningens forslag skaber bedre forhold end Kommissionens, men vi er dog fortsat imod, at dette bidrag knyttes an til princippet om samfinansiering af den fælles landbrugsordning, hvilket i øvrigt også blev forkastet i forbindelse med Agenda 2000.

Lulling
Ingen her vil vel benægte, at svinekødsproducenterne i alle EU-medlemsstater i de to sidste år har haft med en krise at gøre, der havde frygtelige følger for mange.
Vi har for svinekøds vedkommende ikke nogen markedsordning, der kan sammenlignes med ordninger for andre landbrugsprodukter. Det vil vi heller ikke ændre noget grundlæggende ved. Men hvis der er sket store strukturelle forandringer i en sektor, sådan som det er tilfældet i svinekødssektoren, og hvis det har resulteret i et prisfald på op til 30% i en meget længere periode end hidtil, opstår der jo et behov for handling. Ingen kan have interesse i, at især de mindre svinebedrifter må opgive, fordi de ikke kan klare sådanne vedvarende katastrofer.
En tilpasning af de eksisterende fællesskabsbestemmelser på dette område kan derfor betragtes som berettiget.
Hvis der skal dannes reguleringsfonde, kan man absolut godt regne med medfinansiering fra Fællesskabets side, da en sådan ikke vil belaste fællesskabsbudgettet så meget, som nogle beskriver. Jeg har derfor stemt for betænkningen.

Raymond
Kommissionens forslag er i sig selv en indrømmelse af det utilstrækkelige i de nuværende instrumenter til regulering af markederne. Den sidste krise var exceptionelt lang og hård. Den fik en del landbrugsbedrifter til at bukke under og bragte ikke så få unge landmænd i en vanskelig situation. Fraværet af en reguleringsordning ville forstærke denne bevægelse til fordel for store enheder, der ofte er integrerede. Det er ikke muligt at bede opdrætterne alene om en ekstra indsats. Mange af dem er allerede medlemmer af udligningskasser. Det er efter vores opfattelse nødvendigt at bakke dem op ved at indføre instrumenter, ikke blot til kriseløsning, men også til bedre at styre markederne, forbedre kvaliteten og promovere produkterne.
Svineopdræt er endnu på nuværende tidspunkt en overvejende familiebaseret aktivitet, som bygger på ansvarlighed. Det betyder en støtte til den økonomiske aktivitet i landdistrikterne, ofte i regioner, som ikke kan byde på andre alternativer. Vi har valgt at slås for at forsvare en landlig verden, der er levende og mangfoldig, og i denne forbindelse er bevarelsen af de små og mellemstore virksomheder den centrale søjle, hvad enten der er tale om landbrugs-, håndværks- eller industrivirksomheder. Oprettelsen af en reguleringsfond for svineproduktion, som vedtaget med ændringsforslaget, sætter ikke spørgsmålstegn ved det frie marked, men den vil give mulighed for at beskytte familiebrugene.

Van Dam
Svinekødsmarkedet er cyklisk. En lille udbudsvariation er nok til at forårsage en krisesituation. Kriserne varer i de seneste år imidlertid længere og har alvorlige følger for især unge og små svineavlere. Kommissionen søger med rette efter løsninger for at sikre svineavlernes indtægt.
Desværre fører nærværende forslag fra Kommissionen ikke til strukturelle løsninger, og ordføreren, hr. Garot, mener, at tiden på ny er moden til at hente den gamle socialistiske kæphest om kraftige statsindgreb frem. Det nytter ikke at oprette fonde, som lemper følgerne af de stadigt tilbagevendende kriser. Der er risiko for, at sådan en fond på grund dens dæmpende karakter kun forlænger kriseperioderne. Desuden giver fonden som følge af medlemsstaternes samfinansiering mulighed for at yde mere eller mindre skjult statsstøtte. De lande i Unionen, som altid har smidt om sig med støtte, kan anvende dette til konkurrenceforvridning. Det fører til situationer, hvor George Orwell citeres på de elleve officielle sprog i Unionen: "All pigs are equal but some pigs are more equal than others".
Men selv om samfinansieringen fjernes fra forslaget, er den foreslåede fond stadigvæk ikke i stand til at ændre krisernes hyppighed og omfang. Når priserne falder, skal produktionen nedsættes. Det er en naturlig reaktion i svineavlssektoren. En fond løser ingen problemer, hvis den ikke er bindende, og hvis ikke alle deltagere gør noget for at begrænse produktionen. Derfor har vi stemt imod forslaget.
Produktionsbegrænsning er nøglen til kriserne i svinesektoren. Jeg håber derfor, at Rådet behandler betænkningen kritisk og følger de nederlandske svineavleres mening. Disse landmænd, der i første instans er modstandere af en indtægtsfond, mener, at hvis Rådet tillader sådan en fond, skal det ske på betingelse af produktionsbegrænsning i den enkelte medlemsstat.
Betænkning af Morillon (A5-0297/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg er meget kritisk, når der skal træffes beslutninger om forbindelserne mellem EU og Tyrkiet. Selv om jeg stemte for betænkningen, vil jeg gerne understrege visse punkter, som vi efter min mening hele tiden bør holde os for øje i denne situation. For det første er det ikke Europa, der har bedt om at blive en del af Tyrkiet, men Tyrkiet, der har bedt om at blive en del af Europa, og derfor skal Tyrkiet acceptere de juridiske bestemmelser, som EU beder det om at overholde. For det andet er det ikke længere Tyrkiet, der står alene over for Grækenland, men Tyrkiet, der står alene over for Den Europæiske Union. Grækenland har ikke længere mulighed for at forsvare sine egne rettigheder og interesser i dette forum, og skal derfor forsvares af hele Den Europæiske Union.

Speroni
Hr. formand, jeg stemte for betænkningen, og jeg kunne med tilfredshed konstatere, at ændringsforslaget om anerkendelsen af folkedrabet på det armenske folk blev vedtaget. Jeg beklager til gengæld, at de ændringsforslag, jeg havde stillet, og som understregede pligten til at overholde princippet om folkenes ret til selvstyre, blev forkastet. Parlamentet taler så meget om rettigheder, og vi vedtog chartret i går, men når det drejer sig om at gennemføre disse rettigheder - jeg vil ikke sige i praksis, men i det mindste om at understrege dem - trækker Parlamentet sig frygtsomt tilbage, hvilket bestemt ikke gør det ære.

Posselt
Hr. formand, folkemordet på armenierne var det første af en række folkemord i det 20. århundrede, som man kan betegne som et folkemordenes århundrede. Franz Werfel har med sin roman De 40 dage på Musa Dagh givet det et litterært mindesmærke. Franz Werfel havde jødiske og tysk-bøhmiske slægtninge. De jødiske slægtninge blev ofre for holocaust, de tysk-bøhmiske inklusive de jødiske blev fordrevet fra Bøhmen efter Anden Verdenskrig. Det viser, hvordan den ene katastrofe kan udløse den anden. Da Hitler forberedte holocaust, sagde han: Hvem taler om armenierne i dag? Derfor var det nødvendigt at sige til vores tyrkiske venner, at man heller ikke kan fortie uret i dag. Vi vil ikke gnide salt i historiske sår, vi vil i fællesskab bekæmpe uret, uanset i hvis navn den er begået.

Alavanos
På trods af sine alvorlige mangler er Morillon-betænkningen tydeligvis mere udviklet end Kommissionens forslag om en partnerskabsforbindelse mellem EU og Tyrkiet.
Det er positivt, at der bliver henvist til Loizidou-sagen og Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg. Ligesom det er positivt, at der henvises til den armenske tragedie, hvor kravet om en anerkendelse af folkemordet burde formuleres tydeligt over for Tyrkiet, hvilket naturligvis i stor udstrækning rettes med ændringsforslagene. Desuden er det positivt, at der henvises til det kurdiske problem og mindretallene - som man lukker munden på ved Kommissionens plan om et partnerskabsforhold.
Men det, som er et stort minus og en mangel ved Morillon-betænkningen, er spørgsmålet om de græsk-tyrkiske forhold. Europa-Parlamentet burde gøre det klart over for den tyrkiske regering, at Tyrkiets vej mod Europa forudsætter, at de hører op med at sætte spørgsmålstegn ved EU-medlemslandenes grænser og indbringelsen af tvisterne for Den Internationale Domstol, for at den kan løse dem. Det svarer også til det tyrkiske folks interesser, som gerne vil leve fredeligt med sine naboer.
At stemme for afstemningsforslaget betyder en støtte til et fremskridt i forholdet til Kommissionen, ikke en fuldstændig enighed med det.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Karlsson og Theorin
Det er udmærket, at Europa-Parlamentet udtaler sig om Tyrkiets fremskridt mod tiltrædelse, specielt hvad angår respekten for menneskerettighederne.
Da Sverige ikke ønsker at deltage i et fælles militært forsvar, men gerne vil deltage i civil krisehåndtering, kan vi ikke støtte punkt 15, der glæder sig over Tyrkiets ønske om at bidrage til forbedringen af den europæiske kapacitet inden for den fælles forsvars- og sikkerhedspolitik.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Morillon-betænkningen om Tyrkiets optagelse i Den Europæiske Union går især ud på at minde den tyrkiske regering om, at den bør sørge for en mere fuldstændig åbning af det tyrkiske marked for europæisk kapital og gå i gang med strukturreformer spændende fra afvikling af statsstøtten til en omlægning af pensionerne eller til fremskyndede privatiseringer. Eller med andre ord at skære i de sociale budgetter og forringe levevilkårene for de ringest stillede lag af befolkningen.
For så vidt angår menneskerettighederne, nøjes betænkningen til gengæld med at opmuntre den tyrkiske regering, opfordre den til at gøre det bedre, uden at de europæiske lande på noget tidspunkt truer den, ikke engang til at ophøre med sine våbenleverancer. I virkeligheden vil hverken ordføreren eller, bag ham, de europæiske regeringer komme på tværs af de militærfolk, som reelt regerer Tyrkiet og fastholder en del af landet i undtagelsestilstand. De europæiske regeringer vil hverken mishage de reaktionære tyrkiske partier, som nægter at afskaffe dødsstraffen, og som træder kvindernes rettigheder under fode, eller de til enhver tid siddende tyrkiske myndigheder, som undertrykker det kurdiske folk efter at have massakreret det armenske folk.
Lad dem stemme for denne betænkning, for hvem kun kapitalens og varernes frie bevægelighed, og ikke menneskenes liv og rettigheder tæller. Vi for vores vedkommende har stemt imod.

Carlotti
I dag, kære kolleger, drejer det sig ikke om at rippe op i gamle historiske sår, som stadig bløder. Det drejer sig ikke om at genoplive nedarvet had eller puste til intolerancens gløder, som jeg har hørt det her og der i Parlamentet.
Målet er ikke engang at få anerkendt sandheden om det armenske folkedrab, eftersom Parlamentet allerede tidligere har haft lejlighed til at udtale sig herom, især i sin beslutning fra juni 1987. Det som de europæiske medlemmer af Parlamentet bad Tyrkiet om i 1987, var at have mod til at se fortiden i øjnene for siden at være i stand til at vende blikket mod fremtiden. Den historiske sandhed er garant for demokratiet, og den hverken må eller kan bøje sig for særinteresser, finansielle eller økonomiske, hvad enten der er tale om individers, regeringers eller staters. Sandheden og hukommelsen er ikke til forhandling.
Man behøver bare at mindes, hvad der er sket med Tyskland, som anerkendte holocaust, og som efter Anden Verdenskrig er blevet et stort demokratisk land.
Det er det, vi ønsker skal ske igen i dag, i og med at vi beder om, at Morillon-betænkningen skal referere til folkedrabet. Anerkendelse af folkedrabet skal være en opfordring til den dialog, der for fremtiden skal føres mellem de nye generationer i Armenien og Tyrkiet.
Hele det armenske samfund og børnene af de armenere, der i begyndelsen af århundredet gik i eksil i vores lande, venter i dag på en retfærdighedshandling. De ønsker at give deres forfædre, som blev ofre for folkedrabet, en "moralsk begravelse". På et tidspunkt, hvor de sidste vidner til eksilet og de sidste, der undslap nedslagtningerne, lige så stille dør bort, trænger arbejdet med at huske og sågar pligten til at huske sig så meget stærkere på.
Men ud over pligten til at huske, som man bør kunne kræve af ethvert demokrati, og om hvilken europæerne ved, hvor vanskelig og smertelig den er - så smertelig, at visse europæiske lande endnu ikke har fuldført den, - er det vigtigt, at den slags barbariske handlinger, som har ødelagt liv af etniske, religiøse eller kulturelle grunde, og som rammer den universelle samvittighed, aldrig mere gentager sig. Europa bør bære dette budskab videre.

Caudron
På Det Europæiske Råd i Helsinki i december 1999 besluttede Den Europæiske Union at tildele Tyrkiet status som ansøgerland til Den Europæiske Union og at oprette et optagelsespartnerskab og en fælles finansiel ramme, som skulle hjælpe Tyrkiets kandidatur fremad i overensstemmelse med Københavnskriterierne. Det er en selvfølge, at optagelsesforhandlingerne ikke kan begynde, så længe disse kriterier ikke efterleves, og det må man hele tiden erindre om.
Man vurderer således betydningen af de rapporter om fremskridt, som Kommissionen udarbejder. Vi diskuterer i dag rapporten om fremskridt i 1999. Ligesom ordføreren må vi indrømme, at Tyrkiet har gjort fremskridt på visse planer, og at der findes positive signaler.
Jeg tænker først og fremmest på genoptagelsen af den politiske dialog i associeringsrådet, som trådte sammen den 11. april 2000 efter tre års afbrydelse, og på nedsættelsen af otte underkomitéer, hvis opgave det er at fastlægge, i hvilken rækkefølge acquis communautaire skal integreres, på Tyrkiets underskrivelse den 15. august og den 8. september 2000 af fire vigtige FN-konventioner om henholdsvis de politiske, de borgerlige, de sociale og de kulturelle rettigheder - konventioner som hurtigst muligt skal ratificeres, så der kan herske garanti for menneskerettigheder og demokratisk pluralisme i landet - på det tyrkiske ministerråds vedtagelse af en rapport, som det tyrkiske øverste råd til koordination af menneskerettigheder havde forelagt det som "arbejdsreferencedokument" - uanset at der skal tilføjes nogle konkrete foranstaltninger til beskyttelse af mindretals rettigheder - og endelig på vedtagelsen af loven om udsættelse af retsforfølgelse og straffe for forseelser i den trykte presse og i radioen.
Imidlertid er der stadig mange områder, hvor fremskridtene er utilfredsstillende eller helt fraværende. Jeg tænker i den forbindelse på fraværet af en lov, som afskaffer dødsstraf, på det cypriotiske problem og på den tyrkiske hærs besættelse af en tredjedel af øen Cypern og på problemerne med de etniske mindretals rettigheder, såsom de kurdiske og armenske mindretal. I den forbindelse har jeg stemt for et ændringsforslag, der gik ud på at indføje en henvisning til det armenske folkedrab i selve betænkningen. Det er faktisk vigtigt at anerkende denne historiske realitet. Jeg opfordrer i øvrigt de tyrkiske myndigheder til at gøre det samme. Det ville være markeringen af et stort skridt på vejen mod demokratisk udvikling i landet.
Hvis Tyrkiet vil indlede optagelsesforhandlinger, mangler det stadig at gøre sig store anstrengelser. Hvis det en dag vil indtræde i Unionen, skal det integrere alle de "værdier, der tilsammen udgør Europa". Og måske vil det store spørgsmål på ny blive aktuelt, nemlig om landet for alvor har lyst til at være medlem af Den Europæiske Union, eller om det ikke foretrækker sammen med andre lande i Mellemøsten at danne et integreret "hele", som er meget snævert knyttet til Den Europæiske Union på det handelsmæssige og økonomiske plan, på det plan, der hedder sikkerhed og stabilitet, og for så vidt angår menneskerettigheder og demokratiske regler.
Det er utvivlsomt en anden debat end den, der foregår i dag, men på grund af den betydning, jeg tillægger Tyrkiet, ønskede jeg at gentage det igen i dag.

Duff
Jeg og mine kolleger har modsat os dette ændringsforslag, fordi Leyla Zhana insisterer på, at hun ikke selv beder om særbehandling eller øjeblikkelig løsladelse fra fængslet. Hun ønsker at få straffeloven ændret, som vi også gør. Desuden mener vi, at ikke blot kurdiske, men alle politiske fanger bør frigives.

Grossetête
Jeg har stemt for dette beslutningsforslag.
Det glæder mig, at Europa-Parlamentet åbenlyst har forpligtet sig til at tilskynde den tyrkiske regering og den tyrkiske Nationalforsamling til offentligt at anerkende det folkedrab, der overgik det armenske mindretal forud for oprettelsen af en moderne stat i Tyrkiet.
Allerede i 1987 begav Parlamentet sig ind på anerkendelsens vej, og vedtagelsen af dette ændringsforslag viser, hvor kohærent Parlamentet er i dette spørgsmål.
Men denne beslutning bringer dog ikke svar på det egentlige spørgsmål, nemlig spørgsmålet om, hvilke grænser vi egentlig ønsker for Den Europæiske Union?

Meijer
Måske udvides Den Europæiske Union på et tidspunkt mere mod øst gennem Ukraines og Ruslands tiltrædelse. Så ville det være logisk at give Tyrkiet den samme chance. Det ligger dog langt ude i fremtiden. Det nuværende Tyrkiet er en autoritær stat med militær overmagt, politiske fanger, censur, partiforbud, grænsekonflikter og et valgsystem, som udelukker mindretal. Man har endnu ikke taget ved lære af massemordet på den oprørske armenske befolkning for 80 år siden. Det er en af grundene til, at man stadigvæk mener, at det er normalt at fratage et andet nationalt mindretal dets rettigheder. Kurderne forflyttes, bombarderes og undertrykkes, mens deres sprog er udelukket fra anvendelse i forvaltningen, undervisningen og medierne. Tyrkiet skal først tage ved lære af Grækenlands, Serbiens, Albaniens, Syriens, Iraks og Yemens historie. Disse lande tilhørte tidligere det tyrkiske område, og gentagne gange blev oprør slået ned med vold. Fordi befolkningen ikke længere hindres i at udøve sin selvbestemmelsesret, er der i disse områder nu mulighed for fred. Jeg tror ikke på, at den måde, som Tyrkiet styres på, ændres ved at love landet mindre strenge betingelser for EU-medlemskabet. Den nødvendige forandring kan ikke købes udefra hos lederne, men skal finde sted indefra.

Muscardini
Tyrkiet skal hurtigst muligt blive en integreret del af Den Europæiske Union, både for at bidrage til fredsprocessen og til bekæmpelsen af fundamentalismen og for at skabe en bedre udvikling og ligevægt mellem de nord- og sydeuropæiske lande.
Desværre er der stadig mange uløste konflikter i forbindelse med den kurdiske og armenske situation og i forbindelse med den fuldstændige overholdelse af de borgerlige rettigheder, selv om der er sket mange fremskridt på dette område.
Folkenes værdighed og respekten for traditionerne er grundlæggende punkter for Unionen, som ikke må nøjes med principerklæringer, når det gælder den kurdiske og armenske situation. Unionen skal komme med flere forslag og opfatte Tyrkiets tiltrædelse som en nødvendig geopolitisk strategi. Derfor vil vi også gentage vores opfordring til regeringen om officielt at anerkende Tyrkiets ansvar for udryddelsen af det armenske folk. En sådan erklæring, som er nødvendig set ud fra et moralsk og historisk synspunkt, er et obligatorisk skridt for at kunne blive optaget i Unionen.
Den Nationale Alliance, som allerede tidligere har givet udtryk for sin positive indstilling over for Tyrkiets optagelse i EU, undlader derfor at stemme i dag for at sende et yderligere signal til regeringen og det tyrkiske folk om, at de hurtigt skal finde en løsning på disse problemer.

Roure
Vi står over for en skrækindjagende fare: glemslen.
Vi må huske på historiens rædsler, hvis vi vil undgå at opleve dem igen. Det armenske folkedrab er en del af disse rædsler, og en sådan smerte kan kun dulmes, hvis den bliver erkendt.
At anerkende det armenske folkedrab er at anerkende menneskets værdighed.
Hele den armenske befolkning deporteret til Mesopotamiens ørkener, det østlige Anatoliens armenere sendt i deportation i løbet af 24 timer, alle sunde og raske mænd blev skudt, kvinder, børn og gamle blev forfulgt og måtte tilbagelægge hundreder af kilometer til fods, uden pleje og uden mad, og undervejs blev de frarøvet alt, voldtaget og nedslagtet, armenere fra Cilicien og det vestlige Anatolien deporteret i 1915, 600 fremtrædende armenere myrdet i Konstantinopel, mere end en million armenere udryddet på lidt over et år, eller næsten halvdelen af den armenske befolkning i det osmanniske rige, dem kan vi ikke bare glemme.
Alle vidnesbyrd beretter om den samme lidelseshistorie for den armenske civilbefolkning. Jeg skal minde om beslutningen fra 1987, som anmodede Tyrkiet om at anerkende det armenske folkedrab som en forudsætning for tilslutning til Den Europæiske Union.
Jeg har i dag stemt for de ændringsforslag, som forlangte denne anerkendelse, så vi kan fortsætte dette vidnesbyrd og anerkende et folks smerte.
Tyrkiet vil vokse i nationernes forståelse, når landet engang accepterer at se sin egen fortid i øjnene.

Souchet
Det, som Morillon-betænkningen konfronterer os med, er simpelthen den kendsgerning, at vi ikke er færdige med at betale prisen for den absurde beslutning fra topmødet i Helsinki om at betragte Tyrkiet, på lige fod med Polen, som et fuldgyldigt europæisk land, som er kaldet til at indtræde i Den Europæiske Union med alle de praktiske følger, som dette har (strategi for perioden op til indtrædelsen, osv.). Jeg vil gentage den præcise ordlyd i formandskabets konklusioner, punkt 12: "Tyrkiet er et ansøgerland, som er kaldet til at slutte sig til Unionen på grundlag af de samme kriterier, som gælder for de andre ansøgerlande".
Enhver ved udmærket, at denne beslutning i virkeligheden er skæmmet af hykleri. Hvorom alting er, er maskineriet nu sat i gang, og det vil påtvinge os sin logik lige indtil det øjeblik, hvor dobbeltspillet bliver så ubærligt, at vores relationer med Tyrkiet uundgåeligt ender i en dyb og alvorlig krise.
Men, som nogle siger, kan man jo trække fornøjelsen ud, forøge antallet af betingelser og udvide Københavnskriterierne i det uendelige for på den måde at udskyde det øjeblik, hvor man bliver nødt til at drøfte arbejdstagernes frie bevægelighed med Tyrkiet.
Den slags bagtanker er uværdige for Europa og uværdige for Tyrkiet. I samtalen med den store tyrkiske nation og det store tyrkiske folk må vi tale åbent og respektfuldt og ikke forfalde til tvetunget tale, som åbner døren på vid gab for de værste skuffelser og for uacceptable ydmygelser.
Det drejer sig på ingen måde om at skubbe Tyrkiet langt bort fra Europa, som Cohn-Bendit hævder. Det drejer sig ganske enkelt om at konstatere, at geografien og historien har maget det således, at Tyrkiet i dag ikke er noget europæisk land. Det drejer sig om, i stedet for at hade virkeligheden, fuldt ud at respektere det tyrkiske folks værdighed og ikke forsøge at pådutte det en bestemt adfærd, men derimod søge at udvikle et snævert samarbejde med det.
Tvetydigheden i processen frem til indtrædelsestidspunktet forhindrer, at der kan udvikle sig et virkeligt samarbejde mellem Tyrkiet og Europa på et sundt og klart grundlag, uanset at vi har en stærk fælles interesse i, at Tyrkiet, med sin indflydelse og sin vægt og med de privilegerede relationer, landet fremover har til landene i det tyrkisktalende centrale Asien, kommer til at udgøre en stærk og stabiliserende faktor i en region, som har det allerstørste behov for en sådan.

Titley
På vegne af de britiske Labour-medlemmer i Europa-Parlamentet hilser jeg hr. Morillons betænkning velkommen. Vi mener, at Tyrkiet bør behandles på samme måde som alle andre ansøgerlande. Selv om det står klart, at Tyrkiet ikke opfylder Københavnskriterierne, bør vi arbejde tæt sammen med dem for at nå det mål - ligesom vi har gjort det med alle de andre ansøgerlande.
Vi kan ikke blive ved med at lægge nye hindringer i vejen for dem. Vi var imod ændringsforslagene om den armenske massakre af netop denne grund. Denne hændelse fandt sted under det osmanniske rige. Jeg kan ikke huske, at man anvendte nogen hændelser, der fandt sted under det britiske imperium, til at obstruere Det Forenede Kongeriges tiltræden.
Konsekvens og ærlighed bør være adelsmærkerne for vores fremfærd over for ethvert ansøgerland.
Betænkning af Jové Peres (A5-0275/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, som De ved, er fiskene efterhånden blevet klar over, at jeg forsvarer dem. De er faktisk meget bekymrede over kogalskabskrisen, og da de har hørt om denne betænkning af Jové Peres - hvor man netop beskæftiger sig med den kendsgerning, at man ikke er i stand til at kontrollere, hvor mange fiskerfartøjer der fisker i ét område, og hvor mange der fisker i et andet - har de foreslået mig at gøre Kommissionen opmærksom på, at det ville være en god idé at udstyre disse fiskerfartøjer med en satellitdetektor - som mange køretøjer har - så EU kan vide, hvor mange fiskerfartøjer der fisker i et bestemt havområde, og hvor mange der fisker i et andet. Man kan således undgå, at der er for mange fiskere, for også fiskene vil gerne kunne leve deres liv i fred og selv blive pensionister.

Berthu
Vi har stemt imod betænkningen af José Peres om Det Europæiske Fællesskabs deltagelse i de regionale fiskeriorganisationer, fordi den på dette område opfordrer til overførsler af national suverænitet, som ville være helt igennem uhensigtsmæssige.
Jeg har i flere år, som medlem af Delegationen for forbindelserne med Canada, kunnet iagttage, hvorledes en af disse regionale organisationer, nemlig NAFO (Organisationen for fiskeri i Det Nordlige Atlanterhav) fungerer. I denne organisation deltager staterne i regionen, herunder Canada, og alle de der i området udnytter traditionelle fiskerizoner, heriblandt Frankrig, Spanien og visse andre europæiske lande. Hver medlemsstat har i princippet én stemme i beslutningsprocessen. Men fra det øjeblik de europæiske stater besluttede at overdrage dette spørgsmål til Fællesskabet og lade sig repræsentere alene af Kommissionen, har de kun haft én eneste stemme. Det første resultat af, at vi slog kræfterne sammen, har således været, at vi gik tilbage fra seks stemmer til én stemme. De europæiske lande har tilsammen samme antal stemmer som f. eks. Cuba.
Denne situation bekymrer ikke føderalisterne, for hvem vi er stærkere, når blot Kommissionen taler med én og kun én stemme. Desværre er det "én og kun én stemme" i enhver forstand. Desuden svækkes vores positioner ofte af vores interne mekanismer, ikke mindst af en forudgående opslutning bag en mindre fællesnævner. Totalt set forringes værdien af vores interesser, de forsvares ikke med den nødvendige styrke, og Kommissionens rolle består især i at optræde som betjent over for medlemslandene for at få dem til at gennemføre de nødvendige beslutninger, der er truffet, ofte imod deres vilje, i den pågældende regionale organisation.
Jové Peres-betænkningen ønsker ikke blot at systematisere denne situation for de eksisterende regionale organisationer og for dem, som er ved at blive dannet, den ønsker endvidere at styrke den ved at gøre en ende på Kommissionens vane med at tilkalde støtte af teknikere fra de forskellige medlemsstater. Ifølge betænkningen bør Kommissionen ansætte det nødvendige personale og tildeles de hertil svarende bevillinger.
Vi kan ikke acceptere nogen af disse tendenser. Det er vores opfattelse, at det nuværende system, hvor vi repræsenteres af Kommissionen, svækker os i stedet for at styrke os, og det er vores ønske, at hver europæisk stat forbliver fuldgyldigt repræsenteret i de regionale fiskeriorganisationer, selv om det naturligvis er ønskeligt, at medlemmerne koordinerer deres positioner.

Farage
Selv om Jové Peres-betænkningen tilsyneladende handler om fiskeri, ser jeg en meget mere lyssky dagsorden. F.eks. ser man sådanne udtalelser som: "... udviklingen af en sand europæisk fiskeripolitik kræver, at Kommissionen får beføjelse til at foretage kontrol med fiskeriaktiviteterne", "... etableringen af et virkeligt fællesskabssystem for kontrol med fiskeriet indebærer uundgåeligt overdragelsen af en vis suverænitet til Unionens institutioner", og "... Den Europæiske Union er ikke nogen konføderation af stater, men et internationalt retssubjekt 'sui generis', hvor ... der er en vilje til økonomisk, social og politisk integration ...".
Og der er også bemærkningen om, at "mangelen på tilstrækkelige menneskelige og materielle ressourcer betyder, at Fællesskabets beføjelser overdrages til de nationale administrationer ..." med det synspunkt, at denne situation ikke kan fortsætte på ubestemt tid.
Ordførerens svar er, at Fællesskabet rent faktisk skal gives ressourcer, således at det kan få direkte kontrol med fiskeriovervågningen. Dette afslører Den Europæiske Unions sande ambition, som er den fortsatte erhvervelse af beføjelser, indtil den bliver en almægtig superstat. Den vil kun være tilfreds, når dens egne kanonbåde, hvorover der vajer flag med "en ring af stjerner", håndhæver dens fiskeripolitikker.
Mit parti kan ikke støtte denne betænkning.

Musotto
Den europæiske fiskerisektor står i denne tid over for en række udfordringer som følge af den øgede konkurrence, der skyldes globaliseringen af markedet for fiskeriprodukter. Man bemærker desuden det større krav om beskyttelse af havmiljøet og en rationel forvaltning af de ressourcer, der står til rådighed. I den forbindelse er det nødvendigt at styrke det internationale samarbejde og sørge for, at Fællesskabets deltagelse bliver større, når det gælder om at fastlægge lovgivningen om fiskeressourcer.
Det vigtigste instrument til et tættere samarbejde er de regionale fiskeriorganisationer, som spiller en nøglerolle på den internationale scene, men som mangler menneskelige ressourcer for at kunne sikre, at Fællesskabet er tilstrækkeligt repræsenteret.
De regionale fiskeriorganisationer er et instrument, som er særligt velegnet til at nå de målsætninger, der er fastlagt ud fra de regionale særpræg, og de bidrager ikke mindst til en rationel forvaltning af ressourcerne, da de afspejler fiskeområdernes særlige karakteristika. I betragtning af de regionale fiskeriorganisationers betydning for den fælles fiskeripolitiks fremtid og i betragtning af de enkelte organisationers forskellige tilrettelæggelse, beføjelser og udvikling er det i den forbindelse nødvendigt, at Fællesskabet tilpasser sin deltagelse til de respektive karakteristika og harmoniserer sin rolle i de 30 eksisterende regionale fiskeriorganisationer, så de henstillinger, der vedtages i organisationerne, hurtigere kan implementeres i fællesskabsretten.

Souchet
Uden at rokke ved den udmærkede argumentation, som min ven Gallagher har fremsat om den tekst, vi skal stemme om, vil jeg gerne udvide debatten til samtlige de tilfælde, hvor vores lande er repræsenteret af Kommissionen i internationale forhandlinger. Mine bemærkninger gælder naturligvis det emne, der optager os her i dag, Det Europæiske Fællesskabs repræsentation i de regionale fiskeriorganisationer, men de gælder også de forhandlinger, der føres eksempelvis inden for Verdenshandelsorganisationen.
Når Kommissionen har beføjelser til at repræsentere Fællesskabet og forhandle i et internationalt forum, er det, fordi den har modtaget et mandat fra Rådet. Et sådant mandat skal være klart defineret i tid og indhold, og det skal være genstand for en streng overvågning fra Rådets side.
På en række områder, og det er tilfældet med fiskeriet i visse af klodens regioner, er medlemsstaternes interesser meget uensartede. Adskillige af dem er ikke på mindste måde berørt af visse fiskeriregioner. Det er derfor helt nødvendigt, at de direkte berørte medlemsstater selv kan forsvare deres interesser ved forhandlingsbordet, mens Kommissionen spiller en nyttig rolle ved deres side som teknisk støtte. I modsat fald vil Kommissionens enerepræsentation af europæiske interesser ende med at svække Europas indflydelse og vægt i den slags fora. Europa ville i så fald kun have én enkelt plads, og det synspunkt, der ville blive forfægtet, ville uvægerligt kun blive udtryk for den mindste fællesnævner, der kunne skabes enighed om blandt samtlige medlemsstater, der var meget uens berørt af problematikken.
Det går således ikke ud på at tilfredsstille Kommissionens vilje til hegemoni ved at svække Europas position, hvilket ville være i direkte modstrid med en rigtig anvendelse af subsidiaritetsprincippet. Tværtimod, i alle de internationale forhandlinger, hvor Den Europæiske Union er med, er opgaven at tage fat på en kraftig omdefinering af selve Kommissionens rolle, idet den under ingen omstændigheder må spille rollen som den, der erstatter medlemsstaterne, men derimod som den, der står ved de berørte medlemsstaters side i en støttende og koordinerende rolle. Jeg er ikke helt sikker på, at det er den vej, topmødet i Nice har tænkt sig at slå ind på ... men medlemsstaterne har endnu tid til at komme til sig selv.

Formanden
Dermed er vi nået frem til afslutningen på afstemningstiden. Tak til dem, der er blevet lige til slut!
(Mødet udsat kl. 13.27 og genoptaget kl. 15.00)

Forbrænding af affald
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0321/2000) af Blokland for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forbrænding af affald (C5-0371/2000 - 1998/0089 (COD)).

Blokland
Hr. formand, da jeg for tre år siden blev udpeget som ordfører for ændringen af et direktiv om forbrænding af farlige affaldsstoffer, kunne jeg ikke vide, hvad det ville føre til. Et lille emne blev i den sidste ende til et omfattende dokument gennem sammenlægning i ét direktiv om farlige og ikke-farlige affaldsstoffer. Mit forslag om sammenlægning blev støttet af den daværende rådsformand, hr. Trittin, og Kommissionen, så Parlamentets beslutning om at sammenlægge tre direktiver mødte ikke ret stor modstand. Med denne sammenlægning blev den fælles lovgivning strømlinet. Mindre godt gik det med størstedelen af Parlamentets ændringsforslag ved førstebehandlingen, som ikke blev vedtaget af Rådet.
Et nøgternt Parlament begrænsede sig ved andenbehandlingen til at vedtage 16 ændringsforslag. Det fremgik hurtigt, at det var nødvendigt med mægling, fordi Rådet ikke havde til hensigt at vedtage disse ændringsforslag.
For at undgå et dyrt og krævende officielt forlig startede man uformelle forhandlinger for at undersøge, om der kunne opnås et kompromis. Parlamentets vilje til at fremskynde proceduren krævede meget fleksibilitet af Rådet. Det var et problem på grund af de forskellige udgangspunkter. Efter hårde forhandlinger opnåede man til sidst et resultat, som det er værd at forsvare. Som ordfører gør jeg det med fuld overbevisning. Jeg har i hele perioden arbejdet godt sammen med repræsentanter fra Rådet og Kommissionen, og jeg fik støtte fra Miljøudvalget og dets sekretariat. Det vil jeg gerne takke alle for.
Jeg vil endnu en gang nævne tre grunde til, at direktivet om affaldsforbrænding er så vigtigt. For det første reduceres dioxinudledningen, men også udledningen af andre farlige stoffer drastisk. For det andet får offentligheden større adgang til information om forbrændingsanlæg. For det tredje bliver forskelsbehandlingen af forbrændingsanlæg og anlæg til medforbrænding af affald, såsom cementovne, betydeligt mindre.
Selv om jeg er positiv med hensyn til det endelige resultat af dette direktiv, kan det ikke skjules, at forbrænding af affald er en nødløsning. Det er ikke lykkedes at undgå og heller ikke at genbruge affald. Der er heldigvis tale om teknologisk fremgang. Den skal især anvendes med henblik på genbrug. Et eksempel: Pvc omfatter 0,7% af den samlede mængde forbrændt affald. Ifølge Kommissionens grønbog giver forbrænding af pvc problemer. Vi må ikke tøve med at løse disse problemer. Vedvarende teknologi kan i den forbindelse hjælpe os.
Endelig forventer jeg, at vi om et par år kan skærpe affaldsforbrændingsdirektivet yderligere i tæt samråd med erhvervslivet. Det vil de omkringboende borgere være os taknemmelige for.

Grossetête
Hr. formand, jeg deler i det mindste én vished med ordføreren, vores kollega hr. Blokland. Forbrænding er måske en vigtig kilde til forurening, men den er faktisk nødvendig i dag, i betragtning af den meget lave genbrugsprocent for affald. Spørgsmålet bliver sat yderligere på spidsen af problemet med kød- og benmel, som vi skal tale om senere i eftermiddag, og som man bliver nødt til at destruere.
Dette forslag, som er tænkt som erstatning for tre direktiver om forbrænding af affald, har således til formål at forbedre luft-, vand- og jordkvaliteten samt menneskers helbred ved at sænke udslippene af forurenende stoffer i forbindelse med forbrænding og fællesforbrænding, i særdeleshed af dioxiner, furaner og tungmetaller. Forslaget giver desuden mulighed for at integrere de tekniske fremskridt, der har fundet sted siden 1990'erne. Resultatet af forligsproceduren er altså alt i alt meget tilfredsstillende.
Grænseværdierne for udslip fra forbrændings- og fællesforbrændingsanlæg er blevet tilnærmet hinanden, samtidig med at der er blevet taget hensyn til de tekniske forskelle, som eksisterer mellem disse to aktiviteter. Jeg har altid været enig med det fælles udkast, som mener, at disse to systemer er komplementære og ikke konkurrerende. Man kan ikke i dag undvære det ene eller det andet af disse forbrændingssystemer. For øvrigt kan man kun beklage fusionen af disse to forbrændingesmetoder, for så vidt angår farligt og ikke-farligt affald. Det har efter min mening kompliceret debatten voldsomt, og det har jeg altid taget afstand fra. Arbejdsmetoden forekommer mig ikke at være god, og jeg tror ikke, det er ønskeligt, at vi i den slags sager opfører os, som vi har gjort.
Ikke desto mindre er vi tilfredse med denne tredjebehandling, fordi den forstærker forudsætningerne for at få tilladelse til udnyttelse. Vores gruppe, som ville undgå sammenblandingen af farligt og ikke-farligt affald, konstaterer, at den nuværende ordlyd klart opererer med forskellige procedurer for modtagelse og behandling, afhængigt af hvilken type affald der er tale om, idet der skal træffes ekstra sikkerhedsforanstaltninger, når der er tale om farligt affald. Jeg vil slutte, hr. formand, med at sige, at PPE/DE-Gruppen er tilfreds med den indsats, der er blevet gjort under denne tredjebehandling.

Lund
Hr. formand, først og fremmest synes jeg, at der er grund til takke hr. Blokland, Kommissionen og Rådet for det samarbejde, der har været omkring direktivet. Vi ved alle sammen, at det har været en lang og meget vanskelig proces at få sammenskrevet kravene til affaldsforbrænding, både i forbindelse med farligt affald og ikke-farligt affald. Jeg vil godt fremhæve bare tre væsentlige mål, vi kan nå med direktivet. Først og fremmest er der nu givet et væsentligt bidrag til at få nedsat udslippene af de farlige og forurenende stoffer i forbindelse med forbrænding. Stoffer, der er meget skadelige for menneskers sundhed, og som er skadelige for miljøet. Det sker gennem de driftskrav, der stilles til anlæggene, men også med de emissionsgrænseværdier, vi nu har fået fastlagt, både for tungmetaller, dioxin og andre stoffer. Men jeg synes også, det er vigtigt som det nye at fremhæve, at der nu ikke længere blot er tale om udslippet i luften, men også udslippet i vandet og jorden.
Det andet, jeg godt vil pege på, er, at borgerne nu, som også hr. Blokland var inde på, får bedre oplysning om forbrændingsanlæggenes emissioner gennem de årlige rapporter, der skal laves. Jeg synes, det er et meget vigtigt resultat. Borgerne har krav på at få oplysning om disse forhold. Og endelig vil jeg fremhæve, at vi ved at fastlægge de fælles krav, som alle nu skal opfylde, formentlig kan komme en væsentlig del af den såkaldte affaldsturisme til livs. Det vil ikke længere økonomisk være så attraktivt at eksportere affaldet til andre steder i Fællesskabet, hvor kravene til affaldshåndtering er lempeligere. Som hr. Blokland var inde på, er forbrænding jo langt fra den ideelle håndtering af affald. Det er vigtigt, at vi stadig satser på bedre produktionsmetoder, på genbrug og på genanvendelse. Det bør klart prioriteres og foretrækkes frem for forbrænding. Men det er godt, at vi nu har fået nogle skærpede regler for affaldsforbrændingen. Det tror jeg vil vise sig at være et væsentligt bidrag til forbedringen af miljøet.

Pohjamo
Hr. formand, jeg takker også Blokland for udarbejdelsen af denne vigtige sag. Udfærdigelsen af direktivet har været en svær proces, fordi forholdene og praksis i medlemsstaterne varierer, og fordi sagen gælder mange forskellige interessegrupper. Som slutresultat har vi nu et ganske afbalanceret forslag, der sætter snævre grænser for forbrændingen af både farligt og ikke-farligt affald, forbedrer miljøet og muliggør udnyttelsen af affald også ved produktion af elektricitet og varme.
Et af de sværeste aspekter var fastlæggelsen af den såkaldte parallelforbrænding. I visse lande er det også med hensyn til miljøet det bedste alternativ, at omhyggeligt sorteret, brændbart affald kan forbrændes i små kommunale kraftvarmeværker. I de første udkast krævedes der unødvendige, teknisk dyre og delvis umulige målinger. I løbet af behandlingen er forslaget blevet forbedret. Det er også betydningsfuldt, at industrien stadig kan udnytte ikke-farligt affald i egen energiproduktion. Jeg mener også, at problemet var, at direktivet gik i små tekniske detaljer, hvorom det var vanskeligt at få entydige holdninger selv fra eksperterne. Jeg synes, at vi i Parlamentet skal holde os til fastlæggelsen af hovedlinjer, så medlemsstaterne kan tage højde for forskellige forhold og gå videre med den mest miljøvenlige praksis.
Direktivet om forbrænding af affald øger omkostningerne ved affaldsforbrændingen, men reducerer de skadelige emissioner og forbedrer miljøforholdene. Parlamentsbehandlingen resulterede i et ganske afbalanceret forslag, som man kan arbejde efter i hele unionsområdet.

Evans, Jillian
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Blokland med hans fremragende betænkning og give min gruppes støtte til kompromisteksten. Med opstramningen af lovgivningen om lossepladser er der sket en betydelig forøgelse af affaldsforbrændingen, og jeg ved af egen erfaring fra min valgkreds i Wales, at forbrænding af farligt og ikke-farligt affald er ligeså foruroligende - hvad angår dets virkninger på sundheden og miljøet - som en losseplads.
Det er meget vigtigt, at vi ikke erstatter en usund og ubæredygtig form for affaldsbortskaffelse med en anden. Forbrænding er ikke genvinding. Det er ikke en ren og sikker metode til affaldsbortskaffelse. Ægte bæredygtige alternativer må finansieres og fremmes, og langt mere må investeres i forskning og i at udvikle forebyggelse af affald, genbrug og genvinding. Derfor bifalder jeg disse standarder for medforbrænding af kommunalt affald og transport af affald, som bør hjælpe med til at sætte en stopper for den nuværende handel med affald, hvor områder med de billigste operatører og de laveste standarder bliver Europas medforbrændingshovedstæder.
Jeg bifalder især forpligtelsen til at forbedre offentlighedens adgang til oplysninger om forbrændingsanlæg og forbrændingsanlægsoperatørers forpligtelse til at offentliggøre en årlig rapport om emissioner. Større åbenhed er helt klart af stor interesse for folk, der bor nær disse anlæg, men det vil også hjælpe med til at sikre, at anlægsoperatørerne selv kan holde sig under de grænseværdier for emission, som er blevet fastsat.
Indførelsen af meget strengere grænser for nitrogenoxid for nye medforbrændingsanlæg såsom cementovne er også et fremskridt, som vil være et incitament til at reducere emissioner, selv om de foreslåede standarder ikke afspejler den bedste eksisterende teknik. Overordnet set vil denne meget tiltrængte lovgivning etablere beskyttelsesforanstaltninger til begrænsning af de værste virkninger af forbrændingen på sundheden og miljøet, og, håber jeg, begrænse den profitsøgende forbrænding, som er afhængig af skabelsen af mere og mere affald.

Korhola
Hr. formand, jeg takker specielt Blokland for et godt samarbejde under denne proces. At nå til en aftale om undtagelser til direktivets anvendelsesområde var det sværeste problem under forhandlingen af direktivet og også under forligsforhandlingen. Formålet var snævert afgrænsede undtagelser og definitioner, der var så klare som muligt. Jeg mener, at det er lykkedes at opnå dette, så de økologiske formål og forenelighed med Fællesskabets øvrige politik er realiseret endda på en måde, som er nem at gennemføre. Parlamentet ønskede også mere åbenhed og forbedring af de almene kommunikationsmuligheder. Så var man ved forliget i stand til at aftale, at anlæg, der brænder over to ton affald pr. time, skal offentliggøre en årlig rapport om emissionerne, og at de mindre forbrændingsanlæg registreres på lister, der er åbne for offentligheden. Grænseværdierne for emissionerne, der er angivet i bilaget til direktivet var sikkert direktivets sværeste punkt. Også for dette punkt blev der ved forliget opnået et godt slutresultat, da Parlamentets forslag om snævrere grænseværdier for nitrogenoxider for alle nye cementovne, der benyttes til parallelforbrænding, blev vedtaget. Det lykkedes for mig at foretage nogle ændringer i betænkningen, som er livsvigtige for fortsættelsen af den finske parallelforbrænding, som er indført for flere år siden og som er mere økologisk end løsningen i det direktiv, som nu skal godkendes. Jeg er særlig glad for dette, for opgaven var ikke let for et nyt medlem, der kommer med direkte til andenbehandlingen.
Parlamentsmedlem Bloklands betænkning, som nu er kommet til tredjebehandling, var for mange af de medlemmer, der for første gang er valgt til Parlamentets Miljøudvalg, samtidig den første rigtige prøvelse, i forbindelse med hvilken Parlamentets procedurer blev indlært. De metoder, som er valgt i institutionerne, fungerer imidlertid forbavsende godt. Slutresultatet kan med rimelighed betragtes som værende godt. Det spillede dog en vigtig rolle her, at alle tre institutioner var villige til ægte samarbejde. Arbejdet i formandskaberne Portugal og Frankrig var konstruktivt og først og fremmest skal nævnes Kommissionens rolle, der var afgørende for opnåelse af slutresultatet. Jeg synes, at dette skal være en rettesnor for fortsættelsen, og vi skal sørge for, at samarbejdet for en mere økologisk Europæisk Union fungerer.

Wallström
Hr. formand, kære medlemmer - og navnlig hr. Blokland - tilgiv mig for at være nogle få minutter for sent på den. Jeg kunne ikke høre Deres indledning, men jeg kan gætte, hvad den indeholdt. Jeg vil først og fremmest takke Dem for Deres fremragende indsats som ordfører på denne betænkning.
Det, at dette direktiv er gået så glat igennem lovgivningsproceduren, som det er, viser, hvor vigtigt det er for alle berørte parter. Dette direktiv vil føre til en betydelig reduktion af emissionerne af flere væsentlige forurenende stoffer over hele Den Europæiske Union til trods for, at affaldsforbrændingen vil blive øget i de kommende år. Det vil ikke blot bidrage til bekæmpelsen af luftforureningen, men det omfatter også, som hr. Lund sagde, udslippet af spildevand fra røggasrensning og kvaliteten af affaldet fra selve forbrændingsprocessen.
Forligsprocessen var krævende, men man nåede frem til et velafbalanceret kompromis, og Parlamentets og Rådets ændringsforslag har skabt et bedre direktiv. Direktivets anvendelsesområde er meget klarere. Offentligheden har fået bedre adgang til oplysninger. Der er blevet indført strengere grænseværdier for emission for nye cementovne, der medforbrænder affald, som fru Evans nævnte. Dette skyldes i høj grad den fremragende indsats, som Europa-Parlamentet og dets ordfører, hr. Blokland, har gjort.
Jeg er overbevist om, at den fælles tekst finder den rette balance - et synspunkt, der afspejledes i Deres indlæg i går - mellem et højt niveau af miljøbeskyttelse og tilfredsstillelse af alle interessenters legitime interesser. Lad mig minde Dem om, at direktivet kun er ét instrument i hele Kommissionens affaldshåndteringskoncept. Affaldsforbrænding er sidste stadium af affaldsbehandlingen i affaldshierarkiet, og Kommissionen bestræber sig kraftigt på at reducere og genvinde affaldet som led i en integreret produktpolitik. Det overordnede mål er naturligvis først og fremmest at forebygge affald.
Jeg vil slutte af med at sige, at dette direktiv er et væsentligt bidrag til en reduktion af de negative virkninger på miljøet og de risici, de udgør for menneskers sundhed.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Supplerende sygesikring
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0266/2000) af Rocard for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om supplerende sygesikring (2000/2009 (INI)).

Rocard
 ordfører. (FR) Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, fællesskabets institutioner har nu i næsten 10 år arbejdet med den sociale sikring, hvor sygdomsdækning af indlysende årsager er et meget vigtigt element.
Samtidig med at medlemsstaterne fastholder deres eget ansvar i den direkte anvendelse af subsidiaritetsprincippet, står de i dag over for fælles problemer, som giver anledning til en drøftelse på europæisk niveau. De sociale systemer er i virkeligheden stødt på generelt udbredte tendenser, som har direkte indflydelse på deres måde at fungere på. Der er især tale om konsekvenserne af 25 års svag vækst, som har medført arbejdsløshed og udstødelse og begrænset skatteevnen. Der er også tale om konsekvenserne af den demografiske aldring, af fremkomsten af nye sygdomsmønstre og endelig af fremskridtene inden for forskning og sygdomsbehandling, som har medført en stigning i plejeudgifterne.
Uanset hvor forskellig situationen er i de enkelte lande, kan man således i samtlige stater i Den Europæiske Union konstatere, at der er et nærmest generelt fald i den obligatoriske dækning, at de såkaldt supplerende for sygesikringsordninger spiller en stadig større rolle, og at diskriminerende faktorer er blevet mere udtalte.
På denne baggrund har det forekommet mig nødvendigt med en mere global tilgang til spørgsmålet om sygdomsbeskyttelse, idet man naturligvis skal holde sig den institutionelle kontekst for øje, det vil sige ansvaret for organisering og finansiering af de sociale sikringsordninger påhviler medlemsstaterne, historisk overleverede nationale modeller, fri konkurrence til at styre forsikringsreglerne.
At garantere europæiske borgere adgang til berettiget behandling af høj kvalitet inden for rimelige tidsfrister er en højt prioriteret målsætning, som alle bestræbelser og finansieringen af både de obligatoriske ordninger og de supplerende ordninger bør konvergere hen imod. Når man tager udgangspunkt i princippet om, at enhver har ret til lægebehandling, og at denne sundhedsbehandling er et socialt gode, som alle medlemsstater skal garantere borgerne adgang til, er det ikke længere acceptabelt, at der er nogen, som tvinges til ganske enkelt at give afkald herpå og lade sygelige tilstande råde, som er katastrofale for alle vores samfund.
Rådet (arbejds- og socialministrene) vedtog den 17. oktober i Luxembourg enstemmigt en europæisk strategi for kampen mod social udstødelse. Unionens charter om grundlæggende rettigheder, som vil blive officielt proklameret på topmødet i Nice, anerkender som en fælles referenceværdi retten til social sikring og sundhedsbeskyttelse. Europa-Parlamentet vil indlægge sig fortjeneste ved, som en afvisning af forskelsbehandling og som led i kampen mod udstødelse, samt i respekt for den enkeltes ansvar, at give et kraftigt skub i retning af at indføre en ordning, som muliggør anvendelse af det vigtige solidaritetsprincip.
Til den ende har jeg udbedt mig en udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg, som, hr. formand, fru kommissær, har gjort os en hel del klogere i form af en meddelelse, som er vedtaget med meget stort flertal. Udtalelsen fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og forslagene fra dets ordfører, Ioannis Marinos, har givet anledning til mange diskussioner og har fremmet vedtagelsen af kompromistekster. Endvidere er der opnået bred konsensus i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, som jeg har æren af at være formand for.
Den foreslåede ordning består af flere centrale elementer. Det første er udarbejdelsen af en fælles vision om en universel ydelse, der giver adgang til den væsentligste forsorg inden for rimelige frister. Det andet element er indførelsen af en EU-overvågning af sundhedssystemerne og deres evne til at imødekomme behovene ved indsamling af sammenlignelige statistiske data, formidling af samarbejde og god praksis. Denne overvågningsinstans bør kunne organiseres inden for rammerne af et udvidet kommissorium for et allerede eksisterende fællesskabsagentur. Tredje element er, at Kommissionen, sådan som vi anmoder den om, inden for en frist på seks måneder - fru kommissær, der bliver noget at se til - fremlægger en grønbog om en mulig ramme for de supplerende sygesikringsordninger foruden relevante lovgivningsmæssige initiativer.
Der skulle helst blive tale om et forslag til henstillinger om følgende: At medlemsstaterne anerkender et fælles begreb for universel service, som er bestemmende for den grundydelse, der skal give enhver europæisk borger adgang til den nødvendige pleje, og - i forståelse med de private forsikringsselskaber - for indførelsen af en garanti for princippet om ikke-forskelsbehandling, at der for de personer og grupper, der allerede har tunge former for sygdom, aftales en gensidig deling af omkostningerne, og at de private forsikringsselskaber tilskyndes til at udvikle forebyggende aktioner. Til gengæld skulle der være tale om et direktivforslag om følgende: forbud mod at benytte nominative informationer, der hidrører fra den genetiske forskning, hvilket er et kernepunkt, ingen sundhedsundersøgelser forud for underskrivelsen, indførelse af en forpligtelse for forsikringsselskabet til at afgive livsvarige garantier, en bedre koordineret udregning af tilbagebetalinger til personer, som arbejder og flytter rundt i Unionen, og endelig indførelse af en mæglingsinstans.
Man bør overveje at tilskynde til og støtte den adfærdskodeks, som forsikringsselskaberne har aftalt på nationalt eller transnationalt plan, og et årligt forum burde gøre status over disse spørgsmål.

Marinos
 Hr. formand, jeg vil gerne takke formanden, hr. Rocard, for de rosende ord, hvormed han omtalte min udtalelse.
De supplerende sundhedssystemer opstod ud over de ting, som hr. Rocard nævnte, bl.a. af behovet for en bedre pleje, som har forbindelse med fremskridtet i behandlingsmidlerne og deres højere omkostninger, som de nationale sundhedssystemer har svært ved at leve op til. Men det viste sig nødvendigt både på grund af disse nationale sundhedssystemers større utilstrækkelighed på grund af deres offentlige karakter og højere omkostninger og på grund af begrænsningen af deres finansiering i de nationale budgetter. Denne finansiering er støt formindsket i alle medlemsstaterne i 80'erne og i begyndelsen af 90'erne. Disse huller og det stigende krav om bedre sundhedsvæsener dækkes i stadig højere grad af de supplerende, subsidiære eller frivillige sundhedssystemer, som ydes af kommercielle eller ikke-kommercielle offentlige eller private organisationer.
Men man kan bemærke store forskelle fra land til land, og der mangler detaljerede og sammenlignelige data, hvor man troværdigt kan konstatere, hvad der gælder hvor, og hvordan det giver størst udbytte, hvilke svagheder der er, osv. Netop derfor understreger min udtalelse, som blev udfærdiget på anmodning af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, behovet for, at Kommissionen udarbejder en grønbog, som skal indeholde alle disse spredte data og tilsvarende oplysninger i bearbejdet form, inden man indfører nogen som helst regel af generel gyldighed om den supplerende sundhedssikkerhed. På basis af de resultater, som fremkommer af bogen, kan vi så indføre nogle generelle regler for en supplerende sundhedssikkerhed af bedre kvalitet, som gælder for alle medlemslandene, og som i tilstrækkelig grad også dækker de svage befolkningslags behov. Disse regler skal imidlertid respektere subsidiaritetskarakteren, lette konkurrencen i god forstand og ikke vanskeliggøre den private sektors effektivitet og tempo eller dens økonomiske levedygtighed.
Til slut, hr. formand, vil jeg gerne understrege, at betænkningens fremtrædende ordfører, hr. Rocard, i vidt omfang har taget hensyn til de videnskabelige fakta og mange af de gode råd i min udtalelse. Jeg vil også gerne takke mine kolleger, hr. Pronk og hr. Karas, for deres værdifulde bidrag til betænkningens udformning.

Pronk
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Rocard og endvidere hr. Marinos for deres banebrydende betænkning, som foreligger i dag. Spørgsmålet om sygesikringen har længe beskæftiget de europæiske instanser, men kendelserne i Kohll- og Decker-sagerne, hvor Domstolen besluttede, at pleje i udlandet skal godtgøres af forsikringsselskaberne, har givet debatten en ny dimension.
Den foreliggende Rocard-betænkning bidrager bl.a. til en styrkelse af debatten om den videre udvikling af den sociale sikkerhed i Europa inden for konteksten af stigende konkurrence og det kommende fælles sundhedsmarked. Den nuværende modernisering af den sociale sikring har som et vigtigt formål at sikre en sundhedsbeskyttelse, som ikke er for dyr. Der skal især tages hensyn til prisen på lægehjælp, for debatten om den sociale sikkerhed bestemmes ikke så meget af kvaliteten, som af omkostningerne ved den medicinske pleje. Domstolen har givet EU-medlemsstaterne klar besked med kendelserne i Kohll- og Decker-sagerne. Vi bliver stadigt mere positive over for grænseoverskridende pleje, og derfor bliver markedsmekanismerne i stigende grad anvendelige inden for sundhedsplejen. Hvordan, hvorvidt og hvornår er endnu uklart. Af undersøgelser og eksperimenter fremgår det, at medicinsk turisme ikke tager overhånd. Det er imidlertid helt klart, at der vil blive gjort stadigt mere brug af grænseoverskridende pleje. I den forbindelse er det vigtigt, at det er borgerne, der er det centrale i denne proces.
Dette spørgsmål har stor betydning for os, men det har også betydning for de nationale systemer. Det drejer sig om nærhedsprincippet. Nationale sundhedssystemer og også tilsynet med sygesikringen er fastsat nationalt, men det betyder ikke, at vi ikke konfronteres med de samme problemer. Netop derfor er det meget vigtigt, og det er faktisk det vigtigste resultat af denne betænkning, at Kommissionen på kort sigt udarbejder en grønbog om den supplerende sygesikring. Det er faktisk det spørgsmål, som vi skal stille Kommissionen: Er den i stand til det, og hvis ja, hvor lang tid tager det så? For det er meget vigtigt. Tallene på dette område kan ikke sammenlignes, til trods for mange forsøg, og derfor er det meget vigtigt, at der udarbejdes sådan en grønbog.
Der er endvidere mange ønsker med hensyn til sundhedsplejen. En vigtig del af ønskerne er nationale, men det betyder ikke, at vi ikke skal sammenlignes med hinanden. Indtil nu har det til en vis grad været tabu. Kendelserne i Kohll- og Decker-sagerne har medført et gennembrud. Jeg mener endvidere, at Rocard-betænkningen har medført et gennembrud på dette punkt, men det er meget vigtigt, at Kommissionen går videre og fremlægger en rigtig grønbog. Derefter kan vi undersøge, hvordan vi skal fortsætte.

Ettl
Hr. formand, mine damer og herrer, det er dejligt at lytte til socialpolitisk ansvarlige mennesker fra alle grupper, som er parat til at opnå fælles enighed. Jeg takker ordføreren, jeg takker dig, Michel, fordi du allerede nu og dermed endnu i rette tid har taget initiativ til at gøre problemet om supplerende sygesikring til et emne.
Jeg har et par generelle bemærkninger til dette. Vi har aldrig haft det så godt som i dag. Det ses også på vores forventede levealder, som for hver 10 år øges med 3 år, og dette skyldes ikke, at vi lever mere sundt. Vi bliver ældre, fordi den medicinske viden fordobles for hver fem år. Men medicinsk behandling koster flere og flere penge. Alle uden undtagelse skal dog have lige adgang til sundhedsvæsenet. Det gælder et socialt ansvarligt Europa, og det skal gøre os forskellige fra andre. USA tjener meget ofte som "eksempel" på den frie markedsøkonomi. På det sundhedspolitiske område ville det være en fatal fejl at gøre USA til vores forbillede.
Systemet i USA viser os f.eks., at sundhedsudgifterne målt i forhold til bruttonationalproduktet er næsten dobbelt så høje som gennemsnittet i Den Europæiske Union, og at der i USA stadig findes 40 millioner amerikanere, som kun har begrænset eller utilstrækkelig adgang til forsikringssystemet. Det har ikke noget med fornuftig socialpolitik at gøre.
For Den Europæiske Union gælder det med hensyn til videreudviklingen af sygesikringen og den supplerende sygesikring om at tilstræbe et fællesskab, som ikke er på bekostning af kvaliteten, og som ikke udstøder socialt svage mennesker.
Diskussionen om sygesikring i EU må ikke føre ind i en blindgyde. Så længe kravene til den supplerende sygesikring ikke er defineret på europæisk plan, må vi gå yderst forsigtigt til værks med de eksisterende systemer. Faren for, at ikke helt raske borgere og ældre mennesker kun kan forsikres privat i begrænset omfang på grund af deres høje risiko, er ikke acceptabel for samfundsudviklingen. Fejlagtig tankegang af denne type hører ikke hjemme i Den Europæiske Union. I den første fase mener vi derfor, at det er nødvendigt og meningsfyldt så hurtigt som muligt at udarbejde en grønbog med en undersøgelse af ydelser i forbindelse med supplerende sygesikring i Europa. Derefter er det vores opgave at definere minimumsstandarder for den supplerende sygesikring i Europa under forudsætning af, at vi ønsker at realisere og videreudvikle et nogenlunde ligeværdigt, socialt afstemt sundhedsvæsen i EU og dermed tale om en social union. Det tror jeg, vi ønsker, eller hvad?

Jensen
Hr. formand, jeg vil også gerne takke hr. Rocard for hans initiativbetænkning, selv om jeg ikke var enig i hans oprindelige hensigt, der jo var at etablere supplerende solidariske sygesikringsordninger i alle EU-lande med fælles regelsæt for sådanne ordninger. Men jeg kan gå ind for, at Kommissionen i en grønbog afdækker forholdene omkring sygesikring med særlig fokus på sygesikring og grænseoverskridende aktiviteter, og dermed ser på, om der er behov for videre initiativer. Sygesikring er jo et nationalt ansvar, systemerne er forskellige, men det er rigtigt, at det stigende antal ældre og de voksende krav til sundhedssektoren betyder, at systemerne kommer under økonomisk pres. Det er et problem, der kalder på mange forskellige løsninger, herunder bedre organisering og effektivisering af sundhedsplejen, så der skaffes bedre kvalitet for de samme penge, og nye medicinske metoder kan faktisk også føre til både bedre og billigere behandlinger.
Jeg går generelt ind for, at pengene så vidt muligt følger patienten, så patienten og ikke systemet sættes i centrum, og i den forbindelse kan forsikringslignende sygesikringsordninger og supplerende forsikringsordninger bestemt have deres berettigelse. Men det enkelte land må selv afgøre, hvad det foretrækker. Det er forkert, hvis EU skal lave regler om f.eks. helbredsoplysninger eller med krav om at forsikre alle og dermed ødelægger den mangfoldighed af supplerende sygesikringsordninger, der i dag eksisterer i mange lande og fungerer på aktuarmæssige principper. Det er rigtigt, at der i forbindelse med alvorlige lidelser som f.eks. kræft og aids skal være et obligatorisk og solidarisk system, der sikrer alle en god behandling. Supplerende sygesikringer skal netop være supplerende, f.eks. for dem, der er villige til at betale for en ekstra service, eller til dækning af omkostningerne ved mere banale og hyppigt forekommende lidelser, hvor der med fornuft kan laves aktuarmæssige beregninger.

Flautre
Hr. formand, forhandlingen oven på fremlæggelsen af denne initiativbetænkning har til slut udstillet to opfattelser, hvoraf den ene, som desværre optræder ganske hyppigt, består i at befordre en tingsliggørelse af samtlige livets aspekter. Den ville sigte mod at gøre den supplerende sygesikringsordning til genstand for et projekt ved simpelthen at udsætte den for det indre markeds aktører og regler. Ifølge denne opfattelse er markedet for kommercielle supplerende sygesikringsordninger kaldet til i stigende og afgørende grad at indtage en funktion som supplement til de offentlige grundordninger. Denne synsmåde bryder sig pokker om de gensidige forsikringsselskaber uden kommercielt sigte, som er væsentlige udbydere af supplerende forsikringer i flere medlemsstater.
Den anden synsmåde, som blev illustreret af ordførerens indledende bemærkninger, og som deles af et stort antal kolleger, består i at befordre de regelsæt og de adfærdskodekser, der er nødvendige for, at der mellem forsikringsselskaberne kan indføres de former for ligelig fordeling af omkostningerne, som kan tilsikre, at alle modtager pleje af høj kvalitet, og for at imødegå risikoen for, at der skal udvikle sig diskriminerende praksisser eller foretages selektive udvælgelser af risici og klienter.
Michel Rocards betænkning, som fremlægges for os i dag, med de ændringer, der er foretaget i udvalget, viser, hvor vanskeligt det er at overvinde disse modsigelser. De ændringsforslag, vi stiller på vegne af De Grønne, anbefaler, at følgende betænkeligheder tages i betragtning.
For det første hører vi ikke til dem, der affinder sig med faldet det offentliges relative andel af sundhedsudgifterne. Den demografiske udvikling, følgerne af aldringen og stigningen i efterspørgslen på behandling er nødt til at blive gjort til genstand for offentlig debat. Det er op til indbyggerne i Unionen at bestemme udfaldet af denne samfundsdebat og størrelsen af de midler, der skal anvendes for at garantere den grundlæggende ret til social sikring. Den stigende overførsel af basisordningernes forpligtelser til supplerende ordninger medfører den dobbelte ulempe, at disse ordningers forpligtelser mindskes, samtidig med at der sker en svækkelse af de gensidige, ikke-kommercielle ordninger, som afviser selektiv udvælgelse af risici.
Vi foreslår, at man i betænkningen indskriver anerkendelsen af alles ret til behandling, frem for kun anerkendelsen af en basisydelse, som er tilgængelig for alle, og vi foreslår, at man udelukker enhver risiko for forskelsbehandling eller selektiv udvælgelse af risici, som efter vores opfattelse ville være konsekvensen af at legalisere helbredsundersøgelser forud for tegningen af supplerende forsikringer, som forudset i punkt 11b.

Schmid, Herman
Hr. formand, for nogen tid siden fik jeg en alvorlig meniskskade. Jeg henvendte mig til sundhedsvæsenet og fik den besked, at jeg først skulle vente tre uger på en undersøgelse og derefter yderligere mindst en måned på den operation, som var tvingende nødvendig. Jeg sagde så: "Jeg kan jo næsten ikke gå! Jeg har brug for omgående hjælp! Kan jeg ikke blive behandlet som akut patient?" Jeg fik følgende svar: "Alle i vores kø er lige akutte".
Siden viste det sig, at der alligevel var en anden mulighed for at komme til. Pludselig fik jeg at vide, at hvis jeg havde en privat sygesikring, eller hvis jeg selv kunne betale alle omkostninger, så kunne jeg straks blive undersøgt og modtage behandling af de samme læger, som jeg ellers skulle vente i to måneder på at blive behandlet af. Jeg skammer mig lidt over at indrømme det, men det var den løsning, jeg valgte. Jeg blev opereret med det samme, og det er grunden til, at jeg kan være her i dag. Ellers havde jeg ligget hjemme med benet bundet ind.
Det føles imidlertid ikke rart, for hver gang en betalingspatient som mig kommer foran i køen, skal andre mennesker vente længere med deres lidelser. Det er jo de samme læger, de samme sygeplejersker, de samme sengepladser og de samme ressourcer i sundhedssektoren, der skal anvendes, uanset om der er tale om almindelige patienter eller betalingspatienter. Det betyder, at jo større sygesikringssektoren bliver, desto færre ressourcer bliver der tilbage til det almindelige sundhedsvæsen.
Jeg finder det helt forkert, at det er pengene, der skal afgøre, hvem der kommer først i køerne. Når vi får et udbygget system for supplerende sygesikringer for dem, der kan betale, eller hvis arbejdsgivere kan betale, så får vi det, der tales om i betænkningen, nemlig en sondring mellem tilstrækkelig behandling af "almindelige mennesker" og højkvalitetsbehandling af dem, der kan betale.
Min gruppe mener, at man skal vende sig mod denne klassebestemte organisation. Vi vil have fælles solidariske ordninger, der er ens for alle. Det er naturligvis godt, at man forsøger at kontrollere de ordninger, der findes i dag, sådan som Rocard foreslår, men det er vigtigere, at de private systemer ikke vokser på bekostning af de fælles systemer.

Bernié
Hr. formand, den statusopgørelse, Michel Rocard har foretaget over retten til sundhed og social sikring er alarmerende. Alarmerende, men desværre meget rammende. Op gennem 1990'erne har en kraftig tilbagegang i indbetalingerne ramt sygekasserne hårdt. Resultatet er, at man næsten overalt i Europa er begyndt at udvise stor tilbageholdenhed til skade for patienterne og for den forebyggende sundhedsindsats, som er i klar tilbagegang. Det er derfor nødvendigt at finde frem til en bedre refusion af udgifter. Jeg tillader mig at fremhæve det særlige ved det franske forsikringslandskab, hvor den gensidige forsikringssektor sørger for, at der sker en god og solidarisk styring af behandlingerne.
For selv om flere og flere europæere benytter de supplerende forsikringer for at få refunderet deres udgifter, så er den gensidige sektor fortsat den bedste garanti for lige adgang til behandling. Jeg tænker her i særdeleshed på den form for behandling, hvor refusionen er mindst, nemlig tandlægebehandling, optikere osv. For at sikre denne sektors fortsatte beståen, forekommer det mig, at der ikke en nogen vej uden om at give de gensidige selskaber en lovmæssig basis for at gå ind i supplerende dækning. Lige så nødvendigt forekommer det mig at undgå, at Kommissionen går til angreb på denne sektor under påskud af konkurrenceforvridning.
Hvem kan være sikker på, at forskelsbehandling på grundlag af sundhed, handicap eller gener forbydes eller ikke praktiseres, dersom de supplerende forsikringer alene styres af konkurrencens logik? Med menneskets genetiske kartografi er det på sin plads at forbyde genetiske test og anvendelsen af deres resultater forud for tegningen af forsikring om supplerende beskyttelse, eller mens den løber. Dette her gælder sundheden for alle borgere i vores medlemsstater og samhørigheden på vores territorier.
De regionale uligheder, når det gælder udvikling, er i sig selv himmelråbende. Lad os ikke hertil føje et sundhedens Europa i to hastigheder. Der skal derfor lovgives, det er tydeligt for enhver, men med respekt for hver medlemsstats særlige forsikringsmæssige kendetegn og traditioner.

Menrad
Hr. formand, fru kommissær, den tiltagende frie bevægelighed og de voksende udgifter på sundhedsområdet i medlemsstaterne nødvendiggør for det første øget egenbetaling i de lovpligtige systemer eller via private supplerende sygesikringsordninger og for det andet en bedre koordination af den private forsikring i Den Europæiske Union.
Jeg ønsker ordfører Michel Rocard tillykke. Hans diagnose er fremragende. Vi har et par spørgsmål til hans behandling. Her skelner jeg mellem hans praktiske krav og hans vigtigste udgangspunkter for en løsning baseret på vigtige principper, nemlig solidaritet, subsidiaritet og minimumsstandarder. Dem accepterer vi fuldt ud. Som hr. Pronk antyder, er vi imod straks at fremtvinge et direktiv. Det nye forslag fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er rigtigt, nemlig først at gøre status i form af en grønbog og derefter at beslutte, om vi har brug for et direktiv eller en anbefaling.
Vedrørende systemernes heterogenitet så findes der medlemsstater, hvor andelen af egenbetaling er betragtelig, f.eks. 40% af udgifterne ved ambulant behandling. I disse lande har de supplerende systemer større betydning end f.eks. i Tyskland, hvor 90% af befolkningen er dækket af en lovpligtig sygesikring, som indtil videre er forpligtet til at yde alle mennesker den nødvendige lægelige behandling. Lad os hurtigt skifte spor i forhold til fremtiden i Europa med socialt tilpasset selvforsorg, sikring af de eksisterende standarder, om nødvendigt via en uopsigelig supplerende sygesikringsordning. I denne forbindelse har folk brug for tid til at opbygge et tilsvarende system. Dette er alternativet til forsikringsmanipulation og fidusmageri i de lovpligtige systemer.

Van den Burg
Hr. formand, jeg tilslutter mig lykønskningerne til Michel Rocard for dette udmærkede initiativ, som lever op til de bedste traditioner i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
Betænkningen er baseret på den af Rådet i 1992 udtalte hensigt om at opnå konvergens mellem målsætninger og politik med hensyn til den sociale sikkerhed og forbinder dette med de aktuelle målsætninger, som blev fremlagt i Lissabon med hensyn til social sammenhæng i forhold til økonomisk fremgang. Jeg mener, at forholdet mellem de to elementer er godt.
I mit bidrag i udvalget har jeg udtrykkeligt tilføjet et tredje element, der efter min mening er et stærkt argument for EU-optræden med hensyn til sygesikringen, nemlig fjernelsen af hindringer for den frie bevægelighed, og ikke kun for den frie bevægelighed for tjenesteydelser, som Bartho Pronk sagde, men også for den frie bevægelighed for personer inden for EU. Det står nu især i betragtning J og punkt 11, litra e og f, og 14 i betænkningen. Mange undertiden alvorlige problemer og eksempler fra praksis er baggrunden for disse ændringsforslag. Jeg er glad for, at ordføreren og udvalget har vedtaget dem.
Det er ikke tilfældigt, at jeg netop ud fra min nederlandske baggrund konfronteres med sådanne problemer. Nederlandene har en særlig kombination af private og offentlige, individuelle og kollektive dele af et sygesikringssystem, som i den forløbne tid har undergået en del forandringer. Bortset fra spørgsmålet om, hvorvidt disse forandringer var gode, blev der i hvert fald taget alt for lidt hensyn til forandringernes virkning for grænsearbejdere, pensionerede nederlændere i udlandet og f.eks. tyskere og belgiere, som arbejder i Nederlandene.
Ud fra det europæiske koordinationssynspunkt er den nuværende kombination af en skattemæssigt finansieret folkeforsikring for fastboende, en obligatorisk forsikring for arbejdstagere op til et vist indtægtsloft og derudover en privat forsikring med kollektive eller individuelle ordninger en ren katastrofe. Folkeforsikringsdelen unddrager sig koordinationsreglerne, fordi den ikke er en arbejdstagerforsikring og kun gælder for fastboende. Den private del vedrører direktiverne for forsikringsselskaber med hensyn til konkurrence.
I øjeblikket er der i Nederlandene en debat i gang om strukturelle ændringer af systemet. Nederlandenes socialøkonomiske råd forbereder i den forbindelse en udtalelse. Det ser ud til, at der endelig er overensstemmelse mellem arbejdsgivere og arbejdstagere om en basisforsikring, hvor markedsvirkning og konkurrence mellem forsikringsselskaberne kombineres med aftaler om en obligatorisk basispakke og en supplerende bred pakke med valgfri elementer, som i hvert fald skal omfatte obligatorisk accept af forsikringstageren og en gennemsnitspræmie. Dette for at undgå fravalg af risikogrupper og udelukkelse og for at sikre optimal adgang for alle.
Parterne i Nederlandenes socialøkonomiske råd har heldigvis forstået, at skabelsen af sådan en hybrid blanding af private og offentlige elementer muligvis er i modstrid med regler fra Bruxelles. Det har man allerede undersøgt på et tidligt tidspunkt, og man kom frem til den fornuftige konklusion, at det samlede system i hvert fald skal omfattes af den sociale forsikringssystematik. Det forenkler under alle omstændigheder koordinationen i europæisk sammenhæng for dem, der arbejder og bor på hver sin side af grænserne.
Jeg mener, at det passer ind i den konvergensstrategi, som ordføreren har for øje. Jeg mener endvidere, at den stigende arbejdsmobilitet i Europa er nødvendig. Den er endvidere et godt argument for at udarbejde sådan en grønbog om sygesikring og iværksætte foranstaltninger.

Markov
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, hr. Rocard opfordrer Kommissionen til at definere kendetegnene for en basissikring for de lovmæssige sygesikringer i en grønbog. Ifølge denne logik skal alle ydelser, som ikke er indeholdt i denne basissikring, dækkes af private supplerende sygesikringsordninger. Det betyder, at den lovpligtige sygesikring, som hidtil har været baseret på solidaritetsprincippet, reduceres til et sundhedssystem a la carte. Borgerne skal investere stadigt større beløb i private supplerende sygesikringsordninger for at kunne finansiere omkostningstunge behandlinger, som hidtil er blevet dækket af de lovpligtige sygesikringer. Den, der f.eks. er kronisk syg, vil på denne måde næppe længere i fremtiden få råd til de nødvendige behandlinger. Det er ensbetydende med ren social nedskæring og en afvigelse fra princippet om et ligeværdigt, behovsorienteret sundhedsvæsen for alle.
Vi afviser denne asociale reform. I artikel 35 i chartret om grundlæggende rettigheder kræves, at enhver har ret til at få adgang til sundhedsforebyggelse, og at der defineres og etableres et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. På grundlag af dette bør Kommissionen tage initiativ til at formulere konkrete hjørnesten som retningslinjer for sundhedssystemerne i medlemsstaterne. På denne måde kan EU etablere sig som forkæmper for et socialt Europa og for en høj standard inden for sundhedsvæsenet for alle borgere, uafhængigt af deres indkomst.
Regler til koordinering af private supplerende sygesikringsordninger i EU er hensigtsmæssige, såfremt det drejer sig om sikring af personers og arbejdstageres frie bevægelighed. Vi støtter også kravet om et forbud mod gentest eller medicinske undersøgelser, der sigter på risikoudvælgelse. Supplerende sygesikringsordninger skal indeholde en beskyttelse mod risikoen for konkurs, insolvens og bedrageri, men må ikke bruges som redskab til at eliminere omfanget af ydelser i den lovpligtige sygesikring.

Bushill-Matthews
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske ordføreren for hans initiativbetænkning, navnlig fordi det netop er, hvad det er: en betænkning, han har udarbejdet på eget initiativ. Han bekræfter, og navnlig i artikel 17, at offentligt finansierede sundhedsvæsener også fremover bør henhøre under medlemsstaternes enekompetence, og det er jeg meget enig i. Han fremhæver behovet for at tackle spørgsmålet om sundhedsproblemer for turister, der besøger andre medlemsstater, og det er helt bestemt et meget aktuelt spørgsmål, som jeg ved fra de mange breve herom, som jeg modtager fra folk i min valgkreds.
Men frem for alt henleder han som f.eks. i artikel 3 opmærksomheden på de store problemer i forbindelse med de offentlige sundhedsvæseners bæredygtighed på langt sigt over hele EU på grund af de øgede udgifter, som fremskridt i behandlingsmuligheder såvel som den øgede efterspørgsel fra en stadig ældre befolkning fører til.
Dette er en væsentlig anledning til bekymring. Vi har helt bestemt brug for nytænkning om dette emne, og den må omfatte nye måder, hvorpå den offentlige og private sundhedssektor kan arbejde sammen. Hans betænkning er et nyttigt bidrag til denne debat, selv om jeg håber, at han til gengæld giver mig ret i, at de bidrag, der blev ydet i udvalget, og herunder de bidrag, der kom fra denne side af salen, måske har været endnu mere nyttige.
Den er helt bestemt nu meget mindre forskriftsmæssig, hvilket er godt. Sundhedsvæsenet finansieres på forskellig vis i de forskellige medlemsstater, og private forsikringsselskabers roller er lige så forskellige. Selv definitionerne af "supplerende" og "komplementær" har forskellige betydninger på forskellige sprog. Så en forsikringsløsning af typen "en størrelse passer alle" kan kun med liden sandsynlighed blive svaret.
Såfremt ændringsforslag 2 og 3, som accepterer forslaget om en grønbog, men ikke dikterer det nøjagtige indhold i den, vedtages, vil jeg helt bestemt opfordre mine britiske kolleger til at stemme for, men jeg vil foreslå, at man undlader at stemme om ændringsforslag 16.

Alavanos
Hr. formand, jeg tror virkelig, at ordføreren, hr. Rocard, har gode hensigter, men han gav mig fornemmelsen af et menneske, som går på tåspidserne på en udspændt line.
Når han på den ene side siger "solidaritet", tror han på det som socialist, men han vil ikke påtage sig det store ansvar, at vi skal beskytte den sociale stat og beskyttelses- og sikringssystemerne, som i dag er udsat for angreb fra objektive begivenheder og specifikke politikker. På den anden side vil han heller ikke falde i den anden grøft. Han ønsker at anvende en realpolitik uden dog helt at ty til den amerikanske model.
Jeg tror, at vi skal være meget, meget forsigtige. Vi står virkeligt på en udspændt line, og jeg tror, at vi skal passe på og tænke os meget om, inden vi træffer beslutninger om den supplerende sikring, som vi pålægger alle medlemslandene. Hvis den supplerende sikring er generel, får vi blot en stigning af lønarbejdernes kontingenter, og hvis den er eksklusiv, fører det til forskelsbehandling, hvilket vi vil undgå. I den sammenhæng mener jeg, at det vigtigste punkt er, at vi får Kommissionens undersøgelse om de eksisterende systemer og en kommissionsundersøgelse af selve det amerikanske system og systemer i andre lande, så vi kan få en klar idé om dem alle.

Pérez Álvarez
Hr. formand, vi, der i løbet af vores liv har studeret sociale spørgsmål, husker, at de gamle lærebøger plejede at indeholde en definition af social sikring som en samling af statslige sikringsforanstaltninger til varetagelse af økonomisk vurderbare risici af personlig eller familiær art, og som enkeltpersonerne - familien - ikke selv kunne varetage. Helbredet er naturligvis et af disse goder, som vi som enkeltpersoner sætter højest, om end det meget ofte først sker, når vi har mistet det eller risikerer at miste det.
Det er i øvrigt rigtigt, at de sociale ordninger, sikringsordningerne, har lidt under virkningerne og følgerne af den økonomiske, demografiske, sundhedsmæssige situation osv. Og det er også rigtigt, at økonomisk tilbagegang, arbejdsløshed, social udstødelse, tilsynekomst af nye sygdomme, det stigende antal ældre personer - lige som fremskridtene inden for forskning, forbedrede terapier, udvikling af nye diagnose- og behandlingsteknikker - har haft betydelig indflydelse på graden af samfundets obligatoriske sundhedsdækning.
Det er en konstateret og konstaterbar kendsgerning, at sikringen af europæerne mod risici på grund af sygdom, barsel eller alderdom - sidstnævnte i dag i modereret udgave på grund af det stigende antal ældre personer - ikke kun bliver varetaget af de sociale og statslige, og dermed uomgængelige og obligatoriske, sikrings- og beskyttelsesordninger.
Vores ganske unge charter om grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union anerkender og respekterer i artikel 34 og 35 retten til adgang til sociale sikringsydelser og sociale tjenester og proklamerer samtidig, at enhver, der har bopæl og bevæger sig lovligt inden for Unionens område, har ret til sociale sikringsydelser og sociale fordele i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og medlemsstaternes lovgivning og praksis.
Private supplerende sygesikringsordninger - frivillige eller ej - eksisterer side om side med den obligatoriske offentlige ordning og kan være et middel til at få lægebehandling af god kvalitet inden for et nærmere bestemt tidsrum. Jeg synes derfor, at vi skal bakke op om indholdet i betænkningen af hr. Rocard, som vi lykønsker, og som anmoder Kommissionen om at forelægge en grønbog, som vil gøre det muligt for os at få kendskab til den nuværende status for forsikringerne i medlemsstaterne samt at definere fremtiden.

Cauquil
Hr. formand, denne betænkning og de forklaringer, den er blevet ledsaget af, tager udgangspunkt i en rystende kendsgerning. I de sidste 20 år er den lovbefalede sygdomsdækning for Europas indbyggere bestandig blevet mindre, og den del af sundhedsudgifterne, som påhviler indbyggerne selv, er bestandig blevet større. En voksende del af befolkningen må se sin levefod amputeret af dårligt betalte job, arbejdsløshed, utrygge ansættelser og udstødelse, og har ikke længere råd til at lade sig tilse ordentligt eller få del i den mest elementære behandling.
Stillet over for denne utålelige situation kan betænkningen ikke komme op med andet end at almengøre anvendelsen af private eller gensidige supplerende forsikringer, som den hævder er løsningen på problemet. Men for hvem? Da med sikkerhed ikke dem, som ville skulle betale endnu mere for at få behandling, mens dette samfund nægter dem midlerne hertil, men først og fremmest for de private forsikringsselskaber, som staterne har overladt sundhedsmarkedet til.
Denne betænkning og visse ændringsforslag vil gerne gennemtvinge bestemmelser om ikke-selektiv udvælgelse på grundlag af sundhed eller handicap over for hajerne, f.eks. forsikringsselskabet Axa, som har tidoblet præmierne for forældre til mentalt handicappede børn. At gennemtvinge sådanne bestemmelser ville være den letteste sag i verden, og vi vil stemme for, men vi har ikke i sinde at godkende den kendsgerning, at dette forslag fritager staterne for den i ordets egentligste forstand vitale opgave, der hedder offentlige sundhedsydelser.
I en situation, hvor lægevidenskaben har oplevet betydelige fremskridt, er de små sætninger om alles adgang til kvalitetsbehandling kun tomme ord, for staternes bakken ud af og den tiltagende privatisering af sundhedsområdet kan ikke undgå at ende med, at det er pengene, der foretager udvælgelsen, og at vi vil se en voksende ulighed med konsekvenser ...
(Formanden afbrød taleren)

Fatuzzo
Først vil jeg gerne takke hr. Rocard for hans initiativ, og herefter vil jeg gerne spørge Dem, hr. formand, hvordan jeg som repræsentant for Pensionistpartiet - der på grund af borgernes og pensionisternes lange levealder næsten betragtes som skyldigt i denne krise inden for sundhedsvæsenet - kunne undlade at tage ordet i denne anledning. Jeg må endda sige, at dette emne har indflydelse på mig, for De ligner en hospitalsoverlæge, hr. formand, med hvid kittel, stetoskop og en hammer til at banke på patienternes knæ med.
Vi drøfter således det offentlige og private sundhedsvæsen. Men hvis det offentlige sundhedsvæsen fungerer så godt, hvorfor sagde folk så f.eks. i Italien, når de omtalte det offentlige sundhedsvæsen - og det er almindeligt kendt - at man ville gå klagende derfra og med dårligt helbred? Hvorfor vakte den store italienske skuespiller Alberto Sordi opsigt med sin film om lægen fra den offentlige sygesikring, "Il medico della mutua"? Hvorfor svarede den dygtige læge Christian Barnard - som jeg var så heldig at møde for en uge siden til et seminar, som min ven Nisticò havde arrangeret - på et af de spørgsmål, jeg stillede, at han var på en privatklinik, da han foretog den første hjertetransplantation i Sydafrika? Hvorfor kan man - hvilket jeg desværre ofte har oplevet, når jeg skulle besøge min elskede mor, der gudskelov stadig er i live, på et meget stort offentligt hospital i Rom - se døende mennesker ligge på samme stue som andre patienter, der indtager deres frokost og aftensmad i højt humør?
Det er således nødvendigt at overveje nøje, hvorfor det offentlige sundhedsvæsen har spillet fallit. Årsagen er efter min mening den, at det offentlige sundhedsvæsen bliver betalt, før patienterne bliver helbredt, mens det private sundhedsvæsen bliver betalt, når og hvis patienterne er blevet helbredt. Derfor vil jeg og mine pensionistvenner bede kommissær Diamantopoulou om at tage den hvide kittel på og være den læge, der skal helbrede EU's syge sundhedsvæsen, så vi får det bedre.

Karas
Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører, jeg vil i første omgang sige stor tak til mine kolleger her i Parlamentet, Marinos, Pronk og Menrad, men også til min kollega Ettl for deres støtte til at gennemføre mine ændringsforslag og ændre målsætningen for denne betænkning.
Finansieringen af det lovpligtige sundhedsvæsen samt finansieringen af pensionssystemerne er midtpunkt i den socialpolitiske, men også den budgetpolitiske diskussion i Europa. Begge problemer har samme årsager, den demografiske udvikling på den ene side og de faglige og tekniske fremskridt inden for medicin på den anden side. Begge bygger på en model bestående af tre søjler: staten, virksomhederne og det private. Vi ved alle, at disse systemer er opbygget og sammenkoblet forskelligt, og at omfanget af ydelser er forskelligt fra medlemsstat til medlemsstat.
Begge systemer har også nationale bestemmelser, som hindrer arbejdstagernes mobilitet og fleksibilitet i Europa, og som øger arbejdsgivernes udgifter. Det glæder mig derfor, at ordføreren er parat til at ændre sit faste krav om et direktiv til en grundig analyse i form af en grønbog. Det glæder mig, at vi er gået væk fra at overføre den franske model til Europa i forholdet 1:1, hvilket ikke er muligt i denne sag. Vi har brug for en begrebsdefinition med hensyn til, hvad vi forstår ved ordet supplerende forsikring. Jeg mener, at supplerende forsikring betyder frivillighed, i privat regi eller via en virksomhed og et supplement til den statslige basissikring ...
(Formanden afbrød taleren)

Smet
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne lykønske hr. Rocard med hans betænkning. Den er lige så vigtig som den iværksatte procedure for den supplerende pensionsforsikring. For at undgå misforståelser understreger jeg endnu en gang, at den foreliggende betænkning vedrører den supplerende sygesikring og ikke sundhedsplejen som sådan, selv om disse ting ikke kan adskilles. Den supplerende sygesikring går ud fra et lovmæssigt system om ydelser og foranstaltninger. Dette statssikrede system skal sørge for en ordentlig, tilstrækkelig og derfor forholdsvis billig sundhedspleje. Jo bedre det lovbestemte system er, desto mindre er behovet for og betydningen af en supplerende sygesikring. Ikke desto mindre gør den teknologiske udvikling og den demografiske situation med færre unge og flere gamle ikke en supplerende sygesikring overflødig, men i nogle tilfælde endog uundværlig. Det fremmes af justeringerne af systemerne om social sikkerhed i nogle medlemsstater. Samtidig er det en udmærket mulighed for at påpege menneskers og gruppers eget ansvar i den forbindelse. For ligesom vi ikke må overlade alt til den individuelle borger, må vi heller ikke forvente alt af staten. Fælles solidaritetsmekanismer som et supplement til private forsikringer og gruppeforsikringer er helt i overensstemmelse med nærhedsprincippet.
Med hensyn til de supplerende pensioner har EU allerede udarbejdet nogle regler. Det er foregået ved udarbejdelse af en grønbog, der har resulteret i et direktivforslag. Der er indhentet information, lavet undersøgelser, undersøgelser af systemerne i de forskellige medlemsstater osv., og sådan skal det også gøres. Det er klart, at medlemsstaterne bærer det endelige ansvar for deres sociale sikkerhedssystemer. Men hvis forsikringer, herunder også supplerende sygesikringer tilbydes på et fælles marked, så kræver det fælles regler om konkurrence, insolvens, forskelsbehandling, gennemskuelighed og lign.

Helmer
Hr. formand, det oprindelige udkast til hr. Rocards betænkning indeholdt forslag, der kunne have ødelagt sygeforsikringsmarkedet i Europa. Det er grundlæggende for forsikringserhvervet, at præmierne er relateret til forudsigelige risici. Dette gælder for alle former for forsikringer, herunder livs-, bil- og familieforsikringer. Hvis de oprindelige forslag var blevet vedtaget om at gøre forskelsbehandling på grund af anamnese ulovlig, ville præmierne være blevet attraktive for de kronisk syge og uattraktive for de sunde og raske. Som resultat heraf ville det fortrinsvis have været de kronisk syge, der ville købe forsikringer. Dette ville igen have skabt en ond cirkel af højere og højere præmier og færre og sygere policeindehavere. Det kunne have ødelagt branchen og lagt nye byrder på de statslige ordninger. Det er et klassisk eksempel på socialistisk interventionspolitik. Ved at forsøge at fjerne forskelsbehandling på grund af helbredsstatus ville hr. Rocard have slagtet hønen, der lægger guldæg.
Det minder mig om historien om regeringsrepræsentanten, der gik til en forretningsmand og spurgte: "Hvordan kan regeringen hjælpe Dem?", og svaret lød: "De kan hjælpe os bedst ved at lade os være i fred." Hvornår lærer vi dette? Selvfølgelig bør vi fremme et levende og pulserende marked for sygeforsikringer i Europa. Vi må også støtte den statslige sygesikring - i det mindste for dem med svære helbredsproblemer, som ikke ville kunne forsikres i den private sektor. Den bedste måde at nå disse mål på er, at staten lader den private sektor i fred, så den kan gøre sit arbejde.
Det nye forslag, vi har liggende foran os, er om en grønbog. Dette er bedre end det oprindelige forslag, men selv dette er et skridt for langt. Grønbogen af i dag bliver morgendagens forstyrrende og skadelige lovgivning. Den bedste måde, hvorpå vi kan hjælpe denne branche og de patienter, den tager sig af, er at lade den være i fred.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne takke og lykønske hr. Rocard med hans betænkning og lykønske hr. Marinos for hans udvalgs udtalelse.
Kommissionen bifalder dette initiativ, og det kommer på et meget vigtigt tidspunkt, for vi har lige igangsat en politisk debat på europæisk plan om reformen af socialsikringen. Det er første gang, vi har besluttet, at der er behov for samarbejde om en reform af de sociale sikringssystemer på europæisk plan.
Denne betænkning understreger de økonomiske og sociale udfordringer, vi står over for med foranstaltningerne i forbindelse med supplerende sygesikring, og selvfølgelig er supplerende sygesikring af vital betydning for tiden, eftersom det grundlæggende sikringssystem er modent til reform, og eftersom sundhedsplejebehovene bliver stadig større.
Det siges i betænkningen, at der er behov for, at Kommissionen tager affære, og det er vi naturligvis enige i. For det første må vi tage hensyn til den store mangfoldighed, der eksisterer på europæisk plan. Der er kæmpemæssige forskelle fra medlemsstat til medlemsstat for så vidt angår definitionen, systemernes måde at fungere på og kombinationen mellem den offentlige og private sektor. Som eksempel på forskellene i den rolle, der spilles af frivillige og supplerende sygeforsikringer, kan nævnes, at befolkningens dækning af frivillige og supplerende sygesikringsmekanismer går fra under 0,5% i Sverige til over 85% i Frankrig. Men disse tal er noget vildledende, eftersom både ordningens koncept og dækning varierer betydeligt fra land til land. Kommissionen vil skride til handling straks inden for rammerne af sin kompetence, og jeg vil forsøge at svare på konklusionerne i Deres betænkning.
Først med hensyn til spørgsmålet om grønbogen så er spørgsmålenes komplekse karakter af en sådan art, at det kan synes for tidligt med en grønbog. Men det er meget vigtigt at udarbejde en grundig situationsrapport, og det kan vi gøre snarest muligt. Vi vil naturligvis tage hensyn til de meget forskelligartede nationale ordninger og sygesikringsordningernes komplekse karakter over hele Europa. Kommissionen vil straks igangsætte en undersøgelse af den supplerende sygesikring. På grund af spørgsmålets komplekse karakter mener vi, at vi kan offentliggøre resultaterne hen imod udgangen af 2001.
Denne undersøgelse kan danne grundlag for en meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet med forslag om initiativer eller foranstaltninger. I overensstemmelse med Parlamentets anmodninger vil vi forsøge at præsentere en ramme, et mål og en begrundet analyse, der vil tage hensyn til alle disse forskelle og al denne mangfoldighed, og vi vil fokusere på de forskellige aspekter ved spørgsmålene. De har nævnt den lange række aspekter. Vi kan gå fra generelle spørgsmål såsom adgang til sundhedsvæsenet for alle til de mere specifikke spørgsmål om individers rettigheder, når de ønsker at slå sig ned eller arbejde i andre medlemsstater.
Hvad de to andre forslag angår - direktivet, sagsanlægget og dette europæiske forum - er det noget, vi kan tænke over. Det kunne udgøre andet skridt efter denne undersøgelse om et års tid, når vi ikke blot har sammenligningen mellem medlemsstater, men hvor vi også vil kunne arbejde med sammenlignelige indikatorer, som er vigtige for ethvert forslag om europæisk samarbejde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bekæmpelse af social udstødelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0307/2000) af Figueiredo for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et fællesskabshandlingsprogram til fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse (KOM(2000) 368 - C5-0317/2000 - 2000/0157(COD)).

Figueiredo
Hr. formand, kære medlemmer, fru kommissær, som bekendt er ulighederne i løbet af det sidste årti blevet større i EU, og antallet af personer med lav indkomst er nu omkring 65 millioner, altså ca. 18% af befolkningen, hvilket ikke mindst er skandaløst, hvis vi tager den økonomiske vækst i de senere år i betragtning. Der er tale om et sandt attentat mod de grundlæggende menneskerettigheder, fordi millioner af mennesker på den måde forhindres i at få adgang til basale sociale rettigheder som bolig, sundhed, uddannelse og kultur, ordentlig beskæftigelse og rimelig løn.
Skønt der gør sig store forskelle gældende mellem de forskellige medlemsstater, er situationen dog alvorligst i Portugal, hvor ca. 24% af befolkningen lever i fattigdom på grund af lave lønninger, løst og dårligt lønnet arbejde og så ringe pensionsydelser, at det ikke levner mulighed for en værdig tilværelse hverken for lønmodtagerne og deres familie eller for de ældre. Disse uantagelige forhold af fattigdom og social udstødelse, som Det Europæiske Råd i Lissabon den 23. og 24. marts erkendte, kræver omgående foranstaltninger, betyder, at der må ske en dybtgående ændring i såvel EU's som medlemsstaternes makroøkonomiske politik. Der må således gøres en ende på stabilitetspagtens monetaristiske prioritering, så der ikke blot kan føres en kamp mod den nuværende fattigdom, men også sættes ind med forebyggelse for at hindre, at den bliver værre i fremtiden, herunder inden for den ny teknologi, med særlig indsats over for kvinder, børn og unge, med henblik på, at alle sikres adgang til ordentlig indkomst og værdige leve- og arbejdsvilkår.
Trods alle de forpligtelser, som Rådet også senere har påtaget sig på topmødet i Lissabon, og hvor meget det end har understreget sammenhængen mellem økonomisk og socialt fremskridt, er de fremsatte forslag ikke meget andet end et forsøg på at redde ansigt på baggrund af de utallige løfter om at ville kæmpe for en udryddelse af fattigdommen. Forslaget om et fællesskabshandlingsprogram til fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse er således ikke meget andet end et studieprogram. Programmet må derfor styrkes på forskellige punkter, herunder de fornyelser, der foreslås med hensyn til den åbne koordinationsmetode, refleksionsgruppen på europæisk plan bestående af erhvervslivets parter, repræsentanter for ikke-statslige organisationer med særlig erfaring samt repræsentanter for Europa-Parlamentet, Rådet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget og netværket af de forskellige observationscentre og tilsvarende institutioner i medlemsstaterne, ligesom der må rettes speciel opmærksomhed mod problemer med fattigdom og social udstødelse på lokalt, regionalt og nationalt plan, hvor de befolkningsgrupper, der i særlig grad er ramt eller risikerer at blive det, skal involveres med aktiv deltagelse i programmet.
Vigtige er også forslagene om at øge finansieringen fra 70 til 100 millioner euro og om, at Kommissionen skal drage omsorg for, at der er sammenhæng mellem dens politik, navnlig på områderne økonomi, valutapolitik, beskatning, konkurrence, forbrugerbeskyttelse, fiskeri og landbrug, og målet om at udrydde fattigdom og social udstødelse, som gennemføres på nationalt plan, i hvilket øjemed Kommissionen skal foretage en evaluering af sine politikker og programmer for så vidt angår virkningerne for fattigdom og social udstødelse.
Jeg håber ligeledes, at de forslag kan vedtages, der lægger vægt på, at erhvervskvalifikationer og integrering i erhvervslivet får særlig betydning, hvorfor der skal tages hensyn til det stadig vigtigere fænomen med social udstødelse og fattigdom på trods af erhvervsarbejde. Det er afgørende at sikre ordentlig beskæftigelse med rettigheder og rimelig løn og sørge for adgang til ordentlige offentlige serviceydelser. Rådet må derfor opfylde de løfter, som det har afgivet ikke blot med hensyn til programmet, men også med hensyn til fastsættelse af passende mål, der skal godkendes inden årets udgang, så det ikke gør de forventninger til skamme, som det har skabt i og med konklusionerne fra topmødet i Lissabon om dets engagement i kampen mod fattigdom, arbejdsløshed og social udstødelse.
Til sidst vil jeg gerne rette en tak for et fremragende samarbejde til de andre medlemmer af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, ordførerne fra andre udvalg, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget, de sociale ngo'er og de embedsmænd, der i Kommissionen, det franske formandskab og i Parlamentet har bistået mig. Da vi for dette arbejdes vedkommende har med et område at gøre, hvor den fælles beslutningsprocedure finder anvendelse, har det været muligt at nå frem til en fælles holdning, der skal forenkle den endelige rapport og befordre en hurtig vedtagelse af den i Rådet. De forslag, som vi lægger frem til afstemning i morgen, er således resultatet af udvalgets fælles holdning, herunder de nye forslag om at erstatte eller forkaste forskellige ændringsforlag med samme indhold. Jeg takker for medlemmernes forståelse for denne procedure, så vi kan bidrage til, at EU igen får et program på dette område trods dets forskellige begrænsninger og utilstrækkeligheder. Det bliver dog endnu et redskab til, at vi kan forblive på vagt i indsatsen for større social retfærdighed.

Pronk
Hr. formand, jeg vil for det første gerne takke fru Figueiredo for hendes betænkning. For det andet er jeg glad for, at der er indgået et kompromis om denne vigtige betænkning, hvorved det nu er muligt af afrunde førstebehandlingen med succes.
Med hensyn til Budgetudvalgets ændringsforslag kan jeg med glæde konstatere, at de er overtaget alle sammen. Det drejer sig om tre punkter. Det første punkt er, at Budgetudvalget mente, at der var for lidt Parlament og for meget Råd i programmet i forhold til andre programmer. Det var i for høj grad tilpasset Rådet.
Det andet punkt, og det er egentlig det vigtigste punkt, er spørgsmålet om udvalg. Det tilskrives på nogle punkter i alt for høj grad medlemsstaterne. Alene nedsættelsen af et udvalg medfører et halvt års udsættelse af udformningen af programmet. Det tager mindst et halvt år at nedsætte udvalget, få det indkaldt, og så er ikke en gang nødvendigt, at de anvender deres normale blokadeteknikker, for så tager det i hvert fald et år. Spørgsmålet om udvalg er en stor byrde, også for dette program. Jeg anmoder Kommissionen om, i anledning af det, hr. Patten har gjort, endnu en gang at undersøge, om noget tilsvarende ikke er muligt over for medlemsstaterne.
Endelig spørgsmålet om teknisk støtte. Budgetudvalget insisterer på, at den tekniske støtte medtages i programmet. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har i sidste ende afsat 100 millioner. Heraf skal der reserveres et passende beløb til teknisk støtte, så programmet virkelig får tilstrækkelig støtte. Kommissionens indvendinger er derfor ifølge Parlamentet ubegrundede, hvis den tekniske støtte medtages i programmet.

Bullmann
Hr. formand, mine damer og herrer, vi ønsker også fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål at takke ordføreren for fremlæggelsen. Hun har allerede påpeget skandalen: 18% af den europæiske befolkning lever under den relative fattigdomsgrænse. Dette er ikke kun et emne for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, dette er netop også et emne for os i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, fordi disse 65 millioner mennesker ikke alene er udelukket fra midler, fordi de ikke alene er udelukket fra sociale og kulturelle rettigheder, men fordi de også nægtes muligheden for at bidrage med deres egne evner i udformningen af dette samfund, og fordi de nægtes muligheden for at forbedre deres egne evner, at udvikle deres kvalifikationer og at udøve de erhverv, som de er kvalificeret til.
Derfor har vi i stor enstemmighed i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål opstillet en ledetråd for vores udtalelse, idet vi har formuleret, at alle mennesker skal sættes i stand til at bidrage essentielt til at ernære sig selv via beskæftigelse. De skal sættes i stand til at opnå kvalifikationer og at tilpasse deres kvalifikationer. Vi ved udmærket, at problemet, som vi her har med at gøre, ikke kan løses med en enkeltstående handling, et enkeltstående afhjælpningsprogram, men at vi derimod har at gøre med en permanent situation, som i enhver ny teknologisk bølge igen skaber vindere og tabere. Derfor skal vores samfund tilbyde åbne mekanismer, som gør det muligt for de berørte at hægte sig fast.
Ud fra vores synspunkt kan tre aspekter bidrage. For det første skal social integration defineres som en tværgående opgave, og derfor skal resultaterne af vores anstrengelser også integreres i forårets beretning. For det andet skal den åbne koordinationsmetode være egnet til, at lokale og regionale aktører bliver mobiliseret og bidrager hertil. For det tredje skal medlemsstaterne endelig - som krævet og påbegyndt i Lissabon - blive enige om konkrete mål og benchmarking, således at Parlamentet også i denne proces kan varetage sin rolle som overvåger og initiativtager.

Kratsa-Tsagaropoulou
, rådgivende ordfører for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder. (EL) Hr. formand, hr. kommissær, min politiske gruppe modtog med stor tilfredshed forslaget om at indføre et fællesskabsprogram om at bekæmpe social udstødelse, og vi anser dette forslag for at være en milepæl i forståelsen, analysen og bekæmpelsen af dette fænomen, som er udbredt, stikker dybt og skader alle de europæiske samfund, men som også fremviser nye former, som har forbindelse med de nye økonomiske og teknologiske kendsgerninger, som mange regeringer står rådvilde over for, og derfor er de længe om at blive bevidste om dem og bekæmpe de sociale problemer, som disse bredere ændringer fremkalder.
Vi har støttet programmets overordnede kendetegn, såsom en flerdimensional bekæmpelse af fænomenet, foranstaltninger til sundhed, uddannelse, husning, sammenhæng og supplering med andre tilsvarende politikker samt deltagelse af ngo'er og de mennesker selv, som rammes af social udstødelse.
Vi har støttet en budgetstigning op til 100.000.000 euro, og vi har lagt stor betydning i nødvendigheden af, at programmet kom tæt på borgerne. Det er en meget god lejlighed til, at Europas borgere kan føle, at det sociale Europa opstår og ikke blot er et ønske og et slogan, men en realitet. Derfor har vi lagt særlig vægt på nødvendigheden af et samarbejde med institutioner på lokalt, regionalt og internationalt plan. Af den grund har vi fremlagt forskellige ændringsforslag, som heldigvis er blevet positivt modtaget af alle grupperne.
Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder har betonet, at man i programmet tog hensyn til, at kvinder er særligt udsat for social udstødelse, især særlige kategorier af kvinder, såsom indvandrere, handicappede, arbejdsløse, kvinder, som mangler moderne erhvervsuddannelse, og kvinder, som alene skal bære alle familiebyrderne. Og det er ikke kun, at disse kategorier af kvinder er ikke blot blevet afskåret fra det sociale netværk, men de har også svært ved at opnå forudsætningerne for at blive genoptaget.
Hr. kommissær, vi vil med særlig opmærksomhed følge implementeringen af programmet og evalueringen af det, for vi mener, at det vil bidrage til realiseringen af det mål, som vi alle tjener, nemlig et socialt Europa, et borgernes Europa.

Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt. Den vil blive genoptaget kl. 21.00.

Ajourføring af stabilitetsprogrammerne i Tyskland, Finland og Nederlandene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens henstillinger til en udtalelse fra Rådet om ajourføring af stabilitetsprogrammerne i Tyskland, Finland og Nederlandene.

Solbes Mira
Hr. formand, Kommissionen har i dag vedtaget tre henstillinger med henblik på Rådets udtalelser om de ajourførte stabilitetsprogrammer i Tyskland, Nederlandene og Finland. Det er de første, der er blevet forelagt i ajourført udgave fra 2000-2001-runden.
Som De vil erindre, mine damer og herrer, fastsætter Stabilitets- og Vækstpagten en forstærket og fortsat overvågning af budgetsituationen i medlemsstaterne i den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. Det centrale element i denne overvågningsproces er de stabilitetsprogrammer, som medlemsstaterne i eurozonen skal forelægge hvert år. De lande, der ikke er medlemmer af eurozonen, forelægger konvergensprogrammer, der i stor udstrækning svarer til stabilitetsprogrammerne, selv om målene er forskellige.
Stabilitetsprogrammerne omfatter strategier på mellemlangt sigt for de offentlige finanser. Hvordan kan der på mellemlangt sigt opnås en budgetsituation, der er tæt på balance, med overskud? Målet med dette initiativ er, som De husker, at skabe en margen, der er tilstrækkelig stor til, at det offentlige underskud i en krisesituation ikke overstiger referencebudgetunderskuddet på 3% af BNP, hvilket helt klart kunne være tilfældet i en krisesituation. Vi skal altså udnytte de konjunkturmæssige opgangstider for at få genskabt balance eller overskud. Ved den årlige ajourføring af programmerne medtager medlemsstaterne endnu et år i programmet, de analyserer den budgetpolitik, de har fulgt i det forgangne år, de forklarer og beskriver de budgetpolitiske foranstaltninger, de har truffet, og de reviderer ligeledes deres budgetprognoser og -mål. Det er anden gang, at vi ajourfører disse programmer. Vi gjorde det allerede i 1999, nu gør vi det igen i 2000, hvor vi medtager endnu et år.
På baggrund af det dokument, som medlemsstaterne har fremlagt, foretager Kommissionen en vurdering, og med udgangspunkt heri kan Rådet vedtage den henstilling, som Kommissionen forelægger. Det er korrekt, at Det Økonomiske og Finansielle Udvalg forinden og for at gennemføre denne proces er særlig opmærksomt på analysen i Kommissionens henstilling og på programmerne som sådan. Inden for denne ramme og for at holde Parlamentet orienteret er det efter Kommissionens mening absolut nødvendigt også at tage højde for den situation, som processen befinder sig i.
I forbindelse med den tilbagevendende årlige budgetvurdering har Kommissionen også mulighed for at afgive henstillinger - som er af en anden karakter end den ovenfor nævnte - som eventuelt kan belyse visse medlemsstaters manglende overholdelse af underskudssituationen. Indtil videre har det ikke være nødvendigt at anvende dette instrument til koordinering af de økonomiske politikker. Indtil videre har budgetopfyldelsen fungeret i overensstemmelse med Stabilitets- og Vækstpagten. Der er flere og flere medlemsstater, der opnår balance eller endog overskud på budgettet. Dette har ført os til en anden overvejelse og til, at vi spørger os selv, om denne Stabilitets- og Vækstpagt har udspillet sin rolle med opnåelsen af et kvantitativt mål om et bestemt slutbeløb, eller om det vil være på sin plads at indføre andre aspekter vedrørende kvaliteten i de offentlige finanser i de kommende programmer. Kommissionen har valgt sidstnævnte mulighed. Det er derfor, at vi nu også i vores årlige evaluering vurderer andre aspekter, som vi ikke tidligere tog med i overvejelserne. Det drejer sig for det første om den enkelte medlemsstats retningslinjer for budgetpolitikken i forhold til den konjunkturmæssige situation, staten befinder sig i, altså, om denne type budgetforanstaltninger er af pro- eller antikonjunkturmæssig art, og i hvilket omfang de støtter situationen på markedet eller skaber spænding på markedet.
For det andet vil vi også forsøge at vurdere, i hvilket omfang der er sammenhæng mellem budgetnedskæringerne og skattelettelserne i henhold til en række principper, som kan gøre det muligt for os at indtage en fælles holdning til dette spørgsmål.
For det tredje vurderer vi - og dette spørgsmål er meget vigtigt - i hvilket omfang der sker en omstrukturering af de offentlige udgifter, som fremmer væksten og produktionen og dermed hindrer et fremtidigt inflationspres.
Endelig vurderer vi, i hvilket omfang de nationale budgetter, som forelægges hvert år, er forenelige med mere ambitiøse strategier om de offentlige finanser på mellemlangt sigt. I denne forstand bliver problemer som det stigende antal ældre personer stadig vigtigere. I denne forbindelse vil jeg blot minde om, at det sidste ØKOFIN-Råd har anmodet Kommissionen om allerede fra næste år i vurderingen af stabilitetsprogrammerne netop at medtage dette langsigtede aspekt for de offentlige finanser i forbindelse med det stigende antal ældre personer. I de tre programmer, som jeg nu vil kommentere, er der et program, Nederlandenes, som allerede i et bilag indholder en specifik analyse af dette konkrete problem.
Jeg vil nu meget hurtigt omtale de tre nyligt ajourførte programmer. For det første har de tre medlemsstater, hvis stabilitetsprogrammer Kommissionen har behandlet i dag, gjort meget betydelige fremskridt for at opnå sunde offentlige finanser siden 1997, hvor de traf beslutning om at tilslutte sig den fælles mønt. Finland opnåede faktisk allerede overskud på budgettet i 1998, og Nederlandene gjorde det i 1999. I sine nye programmer, som omfatter 2004, agter Finland at fastholde et budgetoverskud på over 4% af BNP. Nederlandene vil opnå små overskud, som kan blive større i forhold til den vækstkurve, landets økonomi følger, og af nogle beslutninger om den økonomiske politik, som endnu ikke er blevet truffet. For Tyskland forholder det sig anderledes. Det nærmer sig efterhånden samlet set en balance. Men i alle tre tilfælde er der tilstrækkelig margen til at absorbere virkningen af konjunkturudsvingene. Med andre ord er det i alle tre tilfælde muligt at klare en eventuel krisesituation uden at overstige de 3%, der er den øverste grænse for budgetuligevægten.
De tre lande har til hensigt at gennemføre betydelige skattenedsættelser i 2001 og de efterfølgende år. Disse skattelettelser vil reducere skattetrykket på arbejde og fremme beskæftigelse og investering, hvorfor de er positive og nødvendige, forudsat at der fortsat er stabilitet i de offentlige finanser. I Tyskland og Nederlandene forventes en forværring af budgetsituationen til næste år som følge af disse skattenedsættelser. Dette spørgsmål er særligt vigtigt i Tysklands tilfælde, da det betyder et brud på den gradvise reduktion af det offentlige underskud. Det er klart, at en af vores bekymringer i forbindelse med det tyske program er at insistere på, at denne ændrede tendens kun må komme til at ske i et enkelt år som følge af skattelettelserne, og at den ikke vil få indvirkning fremover. Hvad angår Nederlandene, bekymrer Kommissionen sig over andre spørgsmål, f.eks. tilpasningen af et policy mix og de risici, der er forbundet med skattelettelsernes indflydelse på en konjunktur med stærk økonomisk vækst, som kunne føre til overophedning af situationen i Nederlandene. Vores grundlæggende budskab er derfor, at margenen til at gennemføre skattelettelser skal suppleres med en streng kontrol af de offentlige udgifter.
Tyskland og Nederlandene har i år fået betydelige indtægter på grund af salget af licenser til tredjegenerationsmobiltelefoni. For Tyskland udgør det 2,5% af BNP og for Nederlandenes 0,7% af BNP. Begge lande har anvendt disse indtægter på en meget kohærent måde, nemlig til at reducere det offentlige underskud.
På grund af denne faktor og især på grund af nogle bedre budgetsaldi og en stærkere økonomisk vækst vil størrelsen af den offentlige gæld fortsat udvise en klart faldende tendens i de kommende år. I år forventes det f.eks., at Tyskland sænker gældens størrelse til referenceniveauet på 60% af BNP, og at Nederlandene når et niveau, der er lavere end dette. I Finlands tilfælde ligger den offentlige gæld allerede langt under dette mål, og den bliver konstant reduceret. Denne udvikling i gælden betyder lavere rentebetalinger, som igen medvirker til at skabe den nødvendige margen for skattelettelser og i nogle tilfælde specifikke stigninger i de offentlige udgifter.
Et af de positive aspekter ved Nederlandenes program er den særlige opmærksomhed, der som sagt lægges på den virkning, som det stigende antal ældre har på de offentlige finanser i de kommende år. Dette er et problem, der i større eller mindre udstrækning også vil opstå i andre medlemsstater, som det er blevet understreget på de sidste møder i Euro-Gruppen og ØKOFIN-Rådet. Eftersom omkostningerne vil vokse i fremtiden, skal der snarest træffes nogle beslutninger for at bremse dem og sikre forvaltningen heraf på langt sigt.
Nederlandenes regering skal på grundlag af sit eget program træffe nogle vigtige beslutninger om anvendelsen af sine budgetmargener, og det ville være en god idé at anvende disse midler til at fremskynde reduktionen af den offentlige gæld, hvilket ville give en margen til at klare disse problemer i fremtiden.
Den finske regerings ambitiøse mål om budgetoverskud er allerede i væsentligt omfang begrundet med det stigende antal ældre, som jeg tidligere har henvist til. Vi håber også, at den næste ajourføring af Tysklands stabilitetsprogram vil tage mere hensyn til dette forhold og til virkningen af den igangværende pensionsreform.
Endelig glæder Kommissionen sig over, hvor hurtigt Tyskland, Nederlandene og Finland har fremlagt deres ajourførte programmer. I de to sidstnævnte lande blev programmerne vedtaget samtidig med budgetforslagene for næste år, hvilket efter Kommissionens mening er en mere velegnet praksis end de tidligere, hvor vi først fik kendskab til disse ajourføringer dagen efter forelæggelsen af budgettet for hvert land. Dette sikrer, at de årlige budgetbeslutninger bliver truffet inden for en flerårig strategisk ramme og giver fællesskabsinstitutionerne et ajourført overblik, der er baseret på de nyeste data om det enkelte lands økonomiske situation.
Kommissionen anbefaler derfor, at de øvrige medlemsstater, som stadig er i gang med ajourføringerne, følger dette eksempel, ikke i år, det er desværre allerede for sent, men i de kommende år.
Dette var mine grundlæggende kommentarer til de tre programmer, som vi forelægger i dag. Jeg står til Deres rådighed for en hvilken som helst yderligere bemærkning, for at lytte til Deres mening og Deres eventuelle spørgsmål.

Von Wogau
Hr. formand, hr. kommissær, vi er glade for den redegørelse, som De, hr. kommissær, har givet os, om udviklingen i nettogældsætningen for de offentlige finanser i Den Europæiske Union. Jeg tror, at man samlet set kan se den som et positivt resultat. Da Maastricht-traktaten blev udarbejdet, gik man ud fra, at den maksimale offentlige gældsætning måtte udgøre 3%. I dag er den, hvis man tager gennemsnittet i Euroland, nede i nærheden af 1%, og vi nærmer os balancerede budgetter, hvilket vil sige, at vi bevæger os i den rigtige retning.
Hr. kommissær, bekymrer det Dem ikke, at udviklingen i Tyskland ser sådan ud, at nettogældsætningen for de offentlige finanser til næste år i stedet for at blive reduceret endnu en gang stiger med en halv procent, og det selv om det i år på grund af UMTS-licenserne nærmest har regnet varmt på Tysklands finanser? Vi ser, at denne udvikling finder sted i det største land i eurozonen, mens Nederlandene og Finland allerede har opnået det, som vi kræver, nemlig overskud, så vi kan betale den for store gæld tilbage. Og jeg spørger igen: Bekymrer det Dem ikke? Jeg vil gerne endnu en gang kraftigt understrege, at netop vi, de kristelige demokrater, ud over Den Europæiske Centralbanks uafhængighed betragter en konsekvent anvendelse af stabilitets- og vækstfaktoren som en af de væsentligste forudsætninger for prisstabiliteten i Europa.

Solbes Mira
Hr. formand, det er som tidligere nævnt korrekt, at dette er et af de punkter, som vi pegede på for Tysklands vedkommende, hvor der er to ting af interesse. På den ene side er UMTS-licenserne som tidligere nævnt blevet anvendt til nedbringelse af gælden, hvilket har betydet, at den offentlige gæld praktisk taget ligger på 60%-niveauet.
Af regnskabstekniske årsager skal indtægterne fra salget af licenserne til tredjegenerationsmobiltelefoni også anvendes til at reducere gælden. Derfor vil Tysklands budgetresultatet for 2000 udvise et overskud på 1,5 procentpoint af BNP. Hvis vi fra dette procentpoint trækker indtægterne fra salget af mobillicenserne, får vi et budgetunderskud på 1%, som er det tal, vi har brug for i stabilitetsprogrammet. Derfor står vi - som svar på Deres spørgsmål - med et underskud i 1999 på 1,4%, med et underskud på 1% i 2000 - og som De så rigtigt siger - i 2001 stiger underskuddet i stedet for at falde igen til 1,5%.
Hvorfor accepterer Kommissionen denne stigning i underskuddet? Først og fremmest på grund af den positive virkning, som de skattemæssige foranstaltninger kan få i Tyskland. Tysklands skattebyrde ligger over gennemsnittet. De samlede tyske foranstaltninger berører mere den udbudsrelaterede del af økonomien end den efterspørgselsrelaterede del. De vil også få en vis indvirkning på efterspørgslen, og vi mener, at de vil muliggøre en stigning i den tyske økonomis vækstpotentiale på mellemlangt sigt. Vi synes derfor, at disse foranstaltninger er positive til trods for det tilbageskridt, det er i forhold til den tidligere situation.
Dette tilbageskridt bekymrer os dog, og det har vi understreget meget tydeligt i programmet, og vi er bevidste om, at disse tilbageskridt skal indhentes på et senere tidspunkt. Derfor fastholder vi over for den tyske regering, at den ved udarbejdelsen af arbejdsprogrammerne for 2002 skal være særlig opmærksom på indtægtsstigningen og udgiftsreduktionen, så der igen opnås et fald i budgetunderskuddet.
I henhold til det aktuelle program vil budgetunderskuddet falde til 1% i 2002, til 0,5% i 2003, og i 2004 vil Tyskland have opnået balance på budgettet. Det er lidt senere, og det er udtryk for en vis ændring i forhold til det, vi ville have foretrukket, men under alle omstændigheder er margenen tilstrækkelig stor til, at landet ikke vil få vanskeligheder i tilfælde af en økonomisk krise.

Jensen
Hr. formand, jeg synes også, det er dejligt at se, at der er en god udvikling i de offentlige finanser i de berørte lande, men jeg har bemærket mig, at mange mennesker efterhånden er nervøse for, hvordan det går med prisstabiliteten i Europa. De nævner, at man i et af de største lande, som også er et af de vigtigste lande for europæisk økonomi, nemlig Tyskland, risikerer at ryge ind i noget, der ligner en overophedning. Jeg vil gerne høre Deres vurdering af inflationsudviklingen i Tyskland, og spørge, om De mener, at inflationsudviklingen i EU generelt giver anledning til bekymring.

Solbes Mira
Da jeg talte om overophedning, tænkte jeg mere på den nederlandske og finske økonomi end på den tyske. Der er ikke det samme problem med overophedning i Tyskland som i nævnte lande.
Der er uden tvivl bekymring over inflationen. Man må ikke glemme, at vi har haft en dobbelt negativ indvirkning i den seneste tid, som følge af at oliepriserne er blevet næsten tredoblet i løbet af godt et års tid. Hvis vi hertil lægger euroens kursudvikling i forhold til dollaren, har vi haft en tydelig negativ inflationsvirkning.
Som De ved, har vi på nuværende tidspunkt en inflation på 2,8%, som ligger klart over Centralbankens mål. Den underliggende inflation ligger dog stadig på 1,4%, hvilket betyder, at olien er den grundlæggende og fundamentale årsag til denne situation.
Hvad er vores udsigter for inflationen? Jeg kan informere Dem nærmere herom efter den 22., hvor vi forelægger vores økonomiske prognoser for næste år, men i henhold til vores indledende beregninger vil vi i 2000 få en gennemsnitlig inflation, der ligger lidt over Centralbankens inflationsmålsætning, selv om den ligger klart over det, vi havde forudset i vores prognoser fra april - vi talte dengang om 1,8%. I 2001 vil den ligge højere end vores prognoser fra foråret, som også var på omkring 1,8% eller 1,7%. Den vil dog i gennemsnit ligge meget tættere på de 2%, der som nævnt er målsætningen for Centralbankens monetære politik.
Alt dette er dog på betingelse af, at vi ikke får nye overraskelser med olieprisen og dollarkursen.

Della Vedova
Hr. kommissær, i Deres indlæg lagde De - efter min mening med rette - stor vægt på problemet med befolkningens aldring for de pågældende tre lande, men også for alle de andre europæiske lande. De kom ind på nødvendigheden af at tage problemet med befolkningens aldring op og således også problemet med den pensionsgæld, der som en alvorlig og ukendt faktor tynger - og i stadig større grad vil tynge - saneringen af de europæiske landes offentlige regnskaber.
I bulletinen fra juli i år angav Den Europæiske Centralbank en løsning, nemlig at ændre de sociale sikringssystemer ved at gå bort fra det nuværende fordelingssystem og gå over til et forfinansieringssystem - også for den obligatoriske sociale sikrings vedkommende - der kan frigøre nogle midler og sikre de europæiske sociale sikringssystemers bæredygtighed fremover. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hr. kommissær, om Kommissionen vil angive nogle retningslinjer i den forbindelse eller ej.

Solbes Mira
Hr. formand, mange tak hr. Della Vedova. Kommissionen foreslog i sin tid, og Det Europæiske Råd i Lissabon accepterede behovet for en tilbundsgående analyse af problemet med det stigende antal ældre personer i Europa. Udvalget for Økonomisk Politik har faktisk arbejdet med dette spørgsmål i de sidste måneder i samarbejde med Kommissionen. Det sidste ØKOFIN har forelagt en rapport fra Udvalget for Økonomisk Politik, hvoraf det som hovedtræk fremgår, at der er et generelt problem med et stigende antal ældre i Europa, dog ikke fuldstændig det samme i alle lande. Der er meget vigtige forskelle mellem landene. Irland har f.eks. en meget ung befolkning og har stadig en margen for vækst i erhvervsfrekvensen i forhold til lande med højere erhvervsfrekvenser og ældre befolkninger.
Det fremhæves i rapporten, at de reformer, der er gennemført indtil i dag af de sociale sikringsordninger, medvirker til at forbedre situationen. Det fremhæves også, at nedbringelsen af gælden i det omfang, det kan medvirke til en reduktion af det fremtidige underskud, kan bidrage til at løse situationen. Jeg vil gerne påpege, at situationen i de næste 20 år vil være forskellig fra land til land, men i gennemsnit betyder det en stigning i det offentlige underskud på 2-7% alt efter det enkelte lands særlige forhold. Disse to faktorer er dog ikke tilstrækkelige til at løse problemet.
Den løsning, der vælges, skal naturligvis være en national beslutning i hvert enkelt medlemsland. Kommissionen vil ikke stille forslag herom. I dag er det mit indtryk, at de modeller, der anvendes i de forskellige medlemslande, går i tre retninger. På den ene side søger de at finde et system til finansiering af de fordelingsordninger, der kan indebære et element af kapitalisering. Jeg har f.eks. tidligere omtalt det hollandske system, som allerede viser tydelige tegn på kapitalisering. De tilstræber også at forene et offentligt fordelingssystem med private kapitaliseringsordninger, og de er naturligvis også forenelige med støtte til oprettelse af specifikke investeringsfonde, som kan opnå skattefordele på langt sigt, og som kan medvirke til at løse problemet med det stigende antal ældre. Men i sidste ende er det det enkelte medlemslands beslutning, som gælder, da dette spørgsmål som tidligere nævnt hører under det enkelte lands ansvar.

Formanden
Tak, hr. kommissær.

BSE og forbud mod kød- og benmel i alle typer dyrefoder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om BSE og forbuddet mod kød- og benmel i alle typer dyrefoder.

Patriat
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, hr. kommissær, De har ønsket på denne plenarforsamling at høre formandskabets vurdering af situationen i Frankrig og i Europa netop nu vedrørende forebyggelsen af og kampen mod kogalskaben.
Som De ved, har den franske regering i går vedtaget at stramme de nationale regler for sundhedssikkerhed, herunder et stop for anvendelse af kød- og benmel i svine- og fjerkræfoder. Jeg stod selv ved premierministerens, hr. Jospins, side, da han bekendtgjorde denne handlingsplan. Den Europæiske Unions Ministerråd tager også, sammen med Deres institution og Kommissionen, aktivt del i den konstante ajourføring og forstærkning af de europæiske regler for forebyggelse af og kamp mod denne sygdom.
Jeg har indtryk af, at det er disse to aspekter, den aktuelle situation for kampen mod BSE i Europa og dens udvikling i Frankrig, De har ønsket at høre om i dag.
Jeg vil derfor begynde med at bekræfte de økonomiske konsekvenser af de forholdsregler, den franske regering i går traf, for derefter at komme ind på de initiativer, formandskabet har taget, og de udviklinger, der pågår i fællesskaberne. Det er faktisk vigtigt sammen med Dem at placere den aktuelle kamp mod BSE i den mere generelle sammenhæng, der hedder udviklingen af fødevaresikkerheden i Europa.
Den franske regering bekendtgjorde som sagt i går i Paris en stramning af de nationale regler for sundhedssikkerhed. Denne handlingsplan virkeliggør de krav, den franske regering har stillet til sig selv, i retning af at give den offentlige sundhed og gennemsigtigheden forrang.
Ansigt til ansigt med en situation præget af usikkerhed, og så længe der er en potentiel stor risiko for den offentlige sundhed, bør alle beslutninger, der er nødvendige for sikkerheden på sundhedsområdet, træffes og genovervejes permanent, i takt med at der opnås større viden og indhentes videnskabelige udtalelser. Der er her tale om det tredje princip, vi lader os lede af, nemlig forsigtighedsprincippet.
Det har vist sig nødvendigt med en ekstra beskyttelsesetape. To faktuelle elementer har nemlig givet næring til visse bekymringer, når det drejer sig om kød- og benmel i dyrefoder.
For det første, at der er udbrudt tilfælde af BSE hos drøvtyggere, som er født efter forbuddet mod kød- og benmel. Der har vist sig en mulighed for, at disse dyr er blevet smittet ved et rent tilfælde eller som resultat af en omgåelse af reglerne.
For det andet har en rapport offentliggjort i Det Forenede Kongerige gjort det muligt at danne sig et indtryk af vanskelighederne med at kontrollere brugen af kød- og benmel.
Hertil skal føjes, at kød- og benmel, helt bortset fra det rent sundhedsmæssige, af forbrugeren opfattes som symbolet på umådeholdenheden i en bestemt form for landbrugsproduktion, som har været dominerende i de sidste 40 år, som nok har gjort det muligt at sikre levering af billige levnedsmidler, men som også har afsløret sine begrænsninger, og som der er blevet sat store spørgsmålstegn ved i løbet af de seneste år.
Det er grunden til, at den franske regering har besluttet at ophøre med brugen af kød- og benmel i foder til svin, fjerkræ og fisk, foruden til husdyr. Kun fiskemel kan fortsat udfodres til fisk.
Samtidig benytter det franske agentur for fødevaresikkerhed en ny videnskabelig evaluering af en eventuel sundhedsrisiko knyttet til brugen af disse former for mel, set i lyset af en stadig større viden og af effektiviteten af beskyttelsesforanstaltningerne.
Parallelt hermed fortsætter den franske regering med sine tiltag med at tilbagetrække risikobelastet væv. I overensstemmelse med de nylig fremsatte videnskabelige anbefalinger har regeringen besluttet at iværksætte en fuldstændig tilbagetrækning af rygsøjler.
Den har fulgt et forslag fra det nationale agentur for uafhængig videnskabelig vurdering, AFSSA, og besluttet at forbyde T-bone-steaks. Hvirvelben fra okser vil desuden blive udelukket fra fremstillingen af gelatine og talg, og hele den måde, slagtninger foregår på, vil blive kigget grundigt efter med henblik på yderligere at sikre operationerne omkring udskæring af kroppe.
Kontrolforanstaltningerne vil blive forstærket i hele fødevarekæden.
Frankrig har i anden sammenhæng indledt et betydeligt program på 48.000 test af de oksebestande, som anses for at være udsat for risiko. Af disse er 8.000 tillige med i EU-programmet. Det er herefter besluttet at udvide dette program til hele det nationale territorium. Samtidig vil disse test også, hvor der er begrundet risiko, blive anvendt på okser, der indgår i fødekæden.
Vi foreslår Kommissionen og vores partnere i Unionen således at forberede udbredelsen af disse test til hele Europa i takt med de videnskabelige anbefalinger.
Et særligt aspekt er sygdommens menneskelige variant og behandlingsaktiviteten. Der vil meget hurtigt blive iværksat et program, som skal forbedre desinfektion og sterilisation af medicinske instrumenter og fremme brugen af éngangsmateriel. Der er allerede igangsat en revurdering af sikkerheds- og beskyttelsesforanstaltningerne i forbindelse med fremstilling og brug af blodprodukter. Der vil blive lagt særlig vægt på hygiejne- og sikkerhedsforholdene for arbejdstagere i de berørte anlæg.
Forskningens fremskridt er afgørende for at forbedre kendskabet til samt forebyggelsen og behandlingen af BSE. Derfor vil den indsats, der er gjort siden 1997 på forskningsområdet, blive videreført og øget.
Den nuværende uvilje mod at konsumere oksekød giver sig udslag i en betragtelig uligevægt på markedet. Der skal indføres instrumenter til støtte for oksekødsbranchen, så den kan overvinde denne krise. Frankrig har anmodet om, at markedssituationen for oksekød optages på dagsordenen for mødet i Rådet (landbrug) d. 20. og 21. november i Bruxelles. Frankrig har allerede anmodet om at få aktiveret den mekanisme i markedsordningen for oksekød, som giver mulighed for privat oplagring. Man skal ikke udelukke at gå længere end til at benytte interventionsmekanismen og se, om det er muligt at øge produktionen af proteinholdige afgrøder i Europa.
Denne nationale handlingsplan, som premierminister Lionel Jospin i går gav meddelelse om i Paris, går ud fra den kendsgerning, at fødevaresikkerhed er et legitimt forbrugerkrav, og den er en permanent tilskyndelse for regeringen, som vil blive ved med at garantere den med beslutsom årvågenhed.
Det er min overbevisning, at de europæiske institutioner fuldt ud deler dette hensyn, hvad enten der er tale om Europa-Parlamentet, hr. formand, eller om Kommissionen eller Rådet, og at det er helt igennem berettiget, at det figurerer tydeligt på den europæiske dagsorden.
Så sent som i dag holder eksperterne fra Kommissionens stående Veterinærkomité møde i Bruxelles for at forberede detaljerne i en udvidelse af det europæiske testprogram for sporing på okser. Dette møde for veterinæreksperter tilknyttet Kommissionen er specielt nyttigt med henblik på at gøre status forud for det næste møde i Rådet (landbrug), som skal afholdes i Bruxelles d. 20. og 21. november under forsæde af min ven og kollega Jean Glavany.
På dette møde er der nemlig mulighed for netop nu at sammenholde erfaringerne med strategierne for testprogrammet, forbuddet mod kød- og benmel og de øvrige regler, som kan forventes strammet på europæisk plan. Resultaterne af denne første drøftelse vil blive forelagt Rådet den 20. november. Målet er naturligvis at genoprette europæiske forbrugeres tillid til oksekød.
Endvidere regner formandskabet med i løbet af det samme møde at igangsætte en åben debat om fødevaresikkerhed, på baggrund af det igangværende arbejde, de sidste udviklinger i krisen og Kommissionens nylig fremsatte forslag om hygiejne- og fødevareret og især om oprettelsen af en europæisk fødevaremyndighed.
Man skal ikke glemme, at der for tiden diskuteres adskillige forslag til regler, som alle har det til fælles, at de forstærker effektiviteten og relevansen af EU's mekanismer og dermed, håber jeg, tilliden hos forbrugerne.
Jeg vil således minde om, at Rådet for tiden behandler et udkast til rammetekst om kampen mod TSSE'erne med det sigte, at den kan munde ud i en aftale på mødet i Rådet (landbrug) i december.
Hovedformålet med denne tekst er at skabe en juridisk basis, som giver mulighed for, inden for rammerne af en fælles tekst, at tage praktisk taget enhver tænkelig forholdsregel, som vedrører overvågning af epidemier, sundhedspoliti og forbud mod risikobehæftet væv, men også forholdsregler vedrørende markedsføring, handel, import og eksport af levende dyr og deres produkter. Samtlige disse forholdsregler vedrører i flæng BSE for okser og får og rystesyge hos små drøvtyggere. Virkefeltet for disse foranstaltninger er menneske- og dyreføde, idet de øvrige aspekter af TSSE-problematikken er sendt tilbage til lovgivningen for de enkelte sektorer (lægemidler, kosmetik m.fl.).
Kommissionen har ligeledes foreslået foranstaltninger inden for fødevarehygiejne, og disse forslag er man gået i gang med at behandle i såvel Rådet som Parlamentet.
Kommissionens nylig fremsatte forslag om fødevareret og oprettelse af en europæiske fødevaremyndighed vil blive genstand for en dybtgående forhandling på mødet i Rådet (det indre marked, forbrugerpolitik, turisme) den 30. november, som jeg selv vil lede med det formål at afdække nogle retningslinjer, som kan være styrende for en sådan myndigheds måde at fungere på. Jeg tror virkelig, at den åbne drøftelse om fødevaresikkerhed, som skal finde sted næste uge på mødet i Rådet (landbrug), bl.a. klart vil vise, at den videnskabelige evaluering er hjørnestenen i det europæiske system for fødevaresikkerhed.
Parlamentet har for nylig udtalt sig om Kommissionens hvidbog, som er en forløber for definitionen af denne myndighed. Jeg er ikke i tvivl om, at De i Parlamentets kalender vil tage behørigt hensyn til, at det er nødvendigt at arbejde hurtigere, for, som Kommissionen foreslår, at vi i Europa kan have en europæisk fødevaremyndighed allerede i 2002.
Så snart Kommissionen den 8. november forelagde sit forslag om oprettelse af den europæiske fødevaremyndighed, påbegyndte formandskabet arbejdet i Rådet.
Der er blevet afholdt to møder i Rådets gruppe den 9. og den 14. november for at forberede den vejledende debat, som skal finde sted den 30. november i Rådet.
Opgaven for den europæiske fødevaremyndighed vil først og fremmest bestå i at levere uafhængige videnskabelige udtalelser af meget høj kvalitet om alle spørgsmål, der direkte eller indirekte har indvirkning på forbrugernes sundhed, og som er et resultat af indtagelse af fødevarer, hvilket dækker samtlige stadier fra den primære produktion til forbrugeren.
Den europæiske fødevaremyndighed skal ligeledes levere tydelige og tilgængelige oplysninger om spørgsmål, der henhører under dens mandat. På den måde bliver effektivitet, uafhængighed og gennemsigtighed de nøgleprincipper, som klart er styrende for vurderingen af fødevarerisiko i Europa.

Byrne
Fru formand, jeg er glad for at få lejlighed til at ajourføre Dem om den seneste udvikling i den fortsatte BSE-krise. Jeg har allerede tidligere rettet henvendelse til Dem vedrørende den Phillips-rapport, som den britiske regering udgav tidligere på måneden. Den seneste tids hændelser i Frankrig kræver imidlertid en fremskyndet behandling af disse spørgsmål.
Kun farligt selvtilfredse eller naive personer tør tro på, at vi har lagt BSE-krisen bag os. Nu bliver vi atter mindet om, at BSE ikke er en historisk begivenhed, men en reel og aktuel fare. Der har været en foruroligende stigning i antallet af registrerede BSE-tilfælde i Frankrig, hvilket delvis skyldes indførelsen af målrettet kontrol. Endvidere vakte salget af oksekød fra en besætning med et klinisk tilfælde af BSE den offentlige frygt for, at kontrolforanstaltningerne ikke er tilstrækkelige til at beskytte folkesundheden.
Vi skal helt klart se på udviklingen og drage den nødvendige lære. Processen skal starte med et kig på fakta. De aktuelle udbrud i Frankrig ligger i størrelsesordenen syv tilfælde pr. million kreaturer, der er over to år. Det er langt mindre end det internationale kriterium for højrisikolande, der ligger på 100 tilfælde pr. million kreaturer. Denne relativt lave incidens giver imidlertid ikke grund til selvtilfredshed. Det er et faktum, at incidensen er stigende i flere medlemsstater. Vi skal fortsat være ekstremt agtpågivende, så længe der ikke er tydelige og gennemsigtige beviser for, at antallet af BSE-tilfælde er faldende i alle medlemsstater. Mere vigtigt er det, at vi lærer af de nyeste erfaringer.
Jeg vil gerne kort opridse mine vigtigste bemærkninger til sagen. For det første skyldes stigningen i antallet af BSE-tilfælde i Frankrig primært, at de franske myndigheder har indført stikprøvekontroller. Det er i overensstemmelse med Kommissionens afgørelse om, at alle medlemsstater skal indføre sådanne kontroller inden 1. januar 2001. Alle medlemsstater bør følge det franske eksempel.
For det andet kan man ikke overdrive betydningen af at gennemføre en streng kontrol med BSE. Det er et faktum, at der findes en lang række lovbestemte kontrolforanstaltninger. Hvis disse foranstaltninger overholdes og gennemføres, minimeres offentlighedens risici. Det vil jeg vende tilbage til lidt senere.
For det tredje skal der være total gennemsigtighed vedrørende vores BSE-strategi. Forbrugernes reaktion på BSE er blevet beskrevet som psykotisk, irrationel eller panikagtig. Manglende klarhed og gennemsigtighed i håndteringen af sagen har været en stor del af grunden til denne uheldige situation.
Til slut må vi ikke se bort fra de store fremskridt, der er sket de seneste år - specielt det seneste år - med hensyn til at indføre rammer for en håndtering af BSE. I denne forbindelse er vi også begyndt at indføre hensigtsmæssige EU-systemer, så man fremover kan undgå lignende tragedier.
Jeg var helt ærligt skuffet over, at den franske premierminister Jospin i sin redegørelse i går ikke anerkendte Kommissionens meget positive bidrag gennem de seneste år. På Parlamentets opfordring har Kommissionen været drivkraften bag indførelsen af passende foranstaltninger til udryddelse af BSE. Og det til trods for hyppig mangel på støtte i medlemsstaterne.
Arbejdet er ikke færdigt. I øjeblikket behandler Rådet og Parlamentet f.eks. vigtige forslag om husdyrgødning og smitsom spongiform encephalopati. Forslaget fra Kommissionen i sidste uge om oprettelse af en europæisk fødevaremyndighed er et endnu mere betydningsfuldt initiativ.
Vi må ikke lade den seneste tids begivenheder underminere dette fremskridt. Jeg forventer stor opbakning til Kommissionens forslag om en fødevaremyndighed fra Det Europæiske Råds møde i Nice, og jeg har bemærket, hvad formanden sagde om sagen for nylig. Parlamentet kan også vise sin støtte til forslaget ved at give det første prioritet med henblik på at få det vedtaget hurtigst muligt.
Hvis jeg skal vende tilbage til den aktuelle sag, så kræver de seneste par ugers begivenheder en reaktion. Kommissionens synspunkt om, at målrettet kontrol er vigtig for at skabe et reelt billede af den egentlige udbredelse af BSE i Fællesskabet, er fuldt ud retfærdiggjort af kontrolresultaterne i Frankrig. Det er imidlertid nødvendigt at gennemføre sådanne kontroller i langt større målestok.
Offentligheden skal overbevises om, at de eksisterende kontroller er effektive. Omfattende kontroller synes nu at være den bedst mulige måde at overbevise borgerne på. Kommissionen agter på mandag at fremsætte forslag for Rådet (landbrug), der fuldt ud opfylder offentlighedens krav i den henseende. Europa-Parlamentet har givet sin vedholdende og stærke støtte til sådanne kontroller, og jeg regner med Deres støtte til Kommissionens strategi.
De seneste begivenheders betydning for fællesskabsforanstaltningerne vedrørende kød- og benmel er også til debat. Der er naturligvis behov for en forklaring på den stigende forekomst af BSE-tilfælde, ikke blot i Frankrig men også i andre medlemsstater. Gang på gang peger alt i retning af kontamineret kød- og benmel som smittekilden.
I går besluttede Frankrig at vedtage et provisorisk forbud mod kød- og benmel. Jeg ser frem til den nært forestående udtalelse fra AFSSA - det franske fødevareagentur - om, hvorvidt det er nødvendigt at fortsætte denne provisoriske foranstaltning.
Meget peger i retning af, at den øgede incidens i nogle medlemsstater stammer fra perioden før indførelsen af øgede kontroller fra 1996 og fremefter. Og det er et faktum, at de aktuelle kontroller er rigtigt strenge. Det er f.eks. forbudt at fodre drøvtyggere - specielt kvæg - med kød- og benmel. Kød- og benmel skal behandles - det vil sige trykkoges - i henhold til meget høje standarder. Risikomaterialer skal fjernes og destrueres. Aktive overvågningsforanstaltninger, herunder stikprøvekontroller, er under udarbejdelse for at undgå, at BSE kommer ind i fødekæden og foderkæden.
Disse kontrolforanstaltninger kan imidlertid kun være effektive, hvis de gennemføres korrekt. Mange af inspektionerne fra Kommissionens Levnedsmiddel- og Veterinærkontor påpeger svagheder i gennemførelsen af disse kontroller. I nogle tilfælde er medlemsstaterne ikke tilstrækkeligt seriøse i deres opfølgning på disse rapporter. Det er ganske enkelt uacceptabelt. Det er uacceptabelt af hensyn til folkesundheden. Det er også dumdristigt, da alternativet til en sådan kontrol er et direkte forbud mod kød- og benmel, hvilket vil få enorme økonomiske og miljømæssige konsekvenser.
Hensynet til folkesundheden og økonomien peger derfor i retning af en streng gennemførelse. Hvad angår Kommissionen, vil den fortsat understrege sagens alvor over for medlemsstaterne. Kommissionens Levnedsmiddel- og Veterinærkontor giver allerede medlemsstaternes kontroller topprioritet i forhold til beskyttelsesforanstaltninger mod BSE.
Jeg beder Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret om endnu en gang at foretage en grundlæggende og grundig inspektion i medlemsstaterne. Eksempelvis trådte kravet om at fjerne og ødelægge risikomateriale først i kraft den 1. oktober 2000, og jeg ønsker en øjeblikkelig bekræftelse af, at dette krav håndhæves. I denne henseende vil det også være meget velkomment, hvis Parlamentet kunne hjælpe med at forklare vigtigheden af disse kontroller for offentligheden i medlemsstaterne.
I øjeblikket behandler Parlamentet og Rådet et vigtigt forslag om en forordning om husdyrgødning. Dette forslag giver mulighed for at indføre omfattende rammer for at sikre, at man behandler alle relevante spørgsmål vedrørende husdyrgødning. Her håber jeg atter på Parlamentets hjælp for hurtigst muligt at få forslaget ophøjet til lov.
En række talere har nævnt spørgsmålet om et totalt forbud mod kød- og benmel. Jeg vil gerne tilføje nogle kommentarer til det, jeg tidligere har sagt i den forbindelse.
I den aktuelle situation er det fristende at søge efter en magisk løsning, en løsning, der med ét slag kan eliminere risikoen og genskabe forbrugernes tillid. Jeg har erklæret, at jeg vil håndhæve fuld gennemsigtighed over for forbrugerne. Efter min mening indbefatter det et ansvar for ikke at vildlede dem til at tro, at der findes magiske løsninger på et meget vanskeligt problem. Et eksempel herpå er et totalt forbud mod kød- og benmel.
Hvad angår brugen af kød- og benmel bekymrer jeg mig udelukkende om, hvorvidt det er sikkert eller ej at bruge det i dyrefoder. Jeg vil lade det være op til andre at foretage de økonomiske og miljømæssige vurderinger vedrørende den fortsatte brug heraf. Hvad angår sikkerheden, vil jeg gentage, at der allerede findes en lang række kontrolforanstaltninger, der skal sikre, at kød- og benmel ikke udgør en smittefare med hensyn til BSE. Det er muligt, at man ikke kan fodre drøvtyggere med kød- og benmel, hvilket jeg allerede har sagt. Ifølge de videnskabelige eksperter udgør kød- og benmel fremstillet under disse betingelser ikke nogen fare.
Europa-Parlamentet giver også udtryk for, at der er plads til kød- og benmel fremstillet under sikre forhold. Det erkendte Parlamentet i sin betænkning om BSE i 1997, hvor der stod, at genbrug af slagtekroppe og slagteaffald i produktionen af kød- og benmel er det bedste alternativ med hensyn til økonomi, miljø og sundhedspolitik. Som jeg tidligere fremførte, er en sikker brug af kød- og benmel betinget af, at de nødvendige kontroller respekteres og gennemføres fuldt ud. Hvis der er mangler i kontrollerne, står vi helt klart med et problem. Jeg insisterer endnu en gang på, at alle medlemsstater påtager sig deres ansvar i den henseende.
Kommissionens Levnedsmiddel- og Veterinærkontor vil forstærke sine bestræbelser på at sikre, at medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser. Jeg vil tilføje, at hvis den franske beslutning om at forbyde kød- og benmel skyldes en frygt for, at deres kontroller ikke er tilstrækkelige, så kan jeg fuldt ud tilslutte mig beslutningen. I den forbindelse glæder det mig, at premierminister Jospin i går også annoncerede en betydelig styrkelse af kontrollen med fødekæden, bl.a. ved at ansætte betydeligt mere personale. På mandag vil jeg spørge medlemsstaterne, om de mener, at svage punkter i gennemførelsen af kontroller i de seneste år - i strid med fællesskabslovgivningen på området - kan være en af årsagerne til den aktuelle stigning i forekomsten af BSE.
Til slut, fru formand, vil jeg tilføje, at Kommissionen for nylig fremsatte et forslag om en forordning om husdyrgødning for Parlamentet under proceduren med fælles beslutningstagning. Formålet med dette forslag er at indføre fællesskabsrammer, der skal tage fat på alle relevante problemer vedrørende behandling af husdyrgødning og særligt brugen heraf i dyrefoder. Det er bemærkelsesværdigt, at de hidtidige forhandlinger med medlemsstaterne om dette forslag ikke har affødt et forbud mod at fodre dyr med kød- og benmel. Hermed mener jeg et totalt forbud. I stedet er der enighed om, at Fællesskabet skal sikre, at der kun anvendes materiale, der er egnet til menneskeføde, i produktionen af kød- og benmel. Det henstår i det uvisse, om det ændres i lyset af de seneste begivenheder.
Fru formand, i denne forbindelse vil jeg gerne minde om, at jeg for blot fem måneder siden fik Rådet med til at forbyde brugen af særligt risikomateriale i føde- og foderkæden. Ja, tro det eller ej, men det tog faktisk fire år at nå til enighed om en foranstaltning, som jeg finder grundlæggende for beskyttelse af folkesundheden. Problemerne med at få opbakning til et forbud mod kød- og benmel skal ses i dette lys. Jeg kan imidlertid forsikre Dem om, at jeg trods hindringerne vil fremlægge et forslag, hvis og når jeg mener, at et forbud mod kød- og benmel i dyrefoder er en nødvendig foranstaltning for at beskytte folkesundheden.
Nu har Parlamentet selv mulighed for i afgørende grad at forme den fremtidige fællesskabspolitik vedrørende husdyrgødning. Alle muligheder er åbne i dette forslag om husdyrgødning, herunder et totalt forbud, hvis det skønnes nødvendigt. Jeg venter på Deres betænkning og ændringsforslag, og jeg kan garantere, at jeg vil samarbejde fuldt ud om alle forslag til forbedringer.

Böge
Fru formand, vi havde faktisk ikke behøvet denne forhandling i dag, hvis alle medlemsstater straks havde gennemført BSE-undersøgelses- og BSE-opfølgningsudvalgets komplette krav fra februar og november 1997. Jeg vil gerne give Kommissionen den indrømmelse, at den - sikkert på grundlag af det handlekraftige pres fra Europa-Parlamentet - i løbet af de sidste år har gjort store fremskridt ved gennemførelsen af princippet om forebyggende forbrugerbeskyttelse. Men gennemførelsen i medlemsstaterne sker stadig for langsomt.
Men begge dele må da være muligt, hurtig handling ved samtidig bevarelse af seriøsitet. Borgerne forstår ikke, at vores lovgivning i krisetider tager så lang tid. Også derfor siger jeg i denne forbindelse, at Kommissionen i sådanne krisetider i tilfælde af brud på fællesskabsretten eller faretruende forhalinger skal have kompetence til at beslutte og handle hurtigere, hvis det giver mening, hvis folkesundheden kræver det.

Jeg vil også sige, at embargoer i det indre marked kræver holdbare begrundelser. De vedtagne foranstaltninger til identifikation af dyr og mærkning af kød udgør et vigtigt grundlag for sikkerhed og tillid. Det er altid bedre at bekæmpe skidtet der, hvor det er, i stedet for at gøre det til en populistisk sag.
Lad os nu endelig komme ud af cirklen af spekulationer og gensidige beskyldninger, hvor BSE i dag egentlig står for blame somebody else! Derfor støtter jeg også udtrykkeligt den fælles beslutning, at vi ud af mistænkeliggørelsens tåger kommer frem til en total indførelse af hurtige BSE-test ikke kun på døde dyr, ikke kun på dyr over 18 måneder, men derimod, hvis det er muligt, også på samtlige andre dyr.
(Bifald)
På dette grundlag kan vi få videregående, mere objektive kriterier til vurderingen af risiko eller frihed for BSE i medlemsstaterne og træffe nye videregående bestemmelser.
Hr. rådsformand, jeg opfordrer udtrykkeligt til, at Rådet endelig giver sin mening til kende med hensyn til TSE-forordningen.
(Bifald)
Vi afsluttede førstebehandlingen i maj. Det er en skandale, hvis BSE oprindeligt har sammenhæng med scrapie, men at der endnu ikke eksisterer nogen fælles bekæmpelsesforskrifter.
Frankrig har faktisk af indenrigspolitiske grunde ret til at forbyde kød- og benmel. Men hvad der er rigtigt for Frankrig i denne situation, skal ikke gælde for alle medlemsstater. Det er godt, at vi også på dette punkt holder os til de fælles beslutninger fra 1997, sådan som Hr. Byrne har gjort det. Et genbrugssystem, som delvist fungerede, blev ødelagt på grund af ringeagt for sikkerhedselementerne. Jeg siger det åbent, at det, som vi i morgen vil kræve i beslutningen - et generelt foreløbigt stop for fremstilling og anvendelse af kød- og benmel som dyrefoder og definitiv udtagelse af døde dyr, indtil alle henstillinger med hensyn til standarder og sygdomsfri oprindelse er opfyldt, og Kommissionens forslag er gennemført - er en svær beslutning for mange medlemsstater, men vi vil tage den, fordi vi uden samfundets accept vil få problemer på længere sigt. Dele af dyr, som er tilladt som menneskeføde, skal dog også kunne sælges i fremtiden.
Vi må også drage omsorg for budgettet. BSE-testning af alle dyr, medfinansieret af Fællesskabet, løber op i 130 millioner. Der skal samtidig opbygges reserver for det tilfælde, at omstruktureringer skulle blive nødvendige. I denne forbindelse vil vi føre trilog og budgetforhandlinger med Kommissionen og Rådet, således at Kommissionens ændringsskrivelse til budgettet for år 2001 forbedres i tråd med denne nødvendige præventive foranstaltning.
(Bifald)

Roth-Behrendt
Fru formand, jeg har slet ikke tal på, hvor ofte vi i de sidste par år har diskuteret dette, hvor ofte jeg har talt om dette emne. Jeg respekterer udtrykkeligt Deres mod, hr. rådsformand, til at komme her i dag, for De vil sikkert ud over de retoriske lussinger fra min kollega Böge i dag også få nogle andre som stedfortræder - og det understreger jeg udtrykkeligt - for Deres andre kolleger i Ministerrådet.
Vi har lovgivet, begyndende med vores afdækning af BSE-skandalen, som Rådet igennem flere år har villet feje ind under gulvtæppet. Vi har lovgivet - det er fremragende. Som et par eksempler kan jeg nævne forbuddet mod fodring af drøvtyggere med kød- og benmel, fremstillingsmetoderne for kød- og benmel, fjernelsen af risikomateriale. Hvor var Rådet henne, da denne lovgivning skulle gennemføres? Gennem hvor lang tid har Kommissionen ikke måtte hente sig en blodtud i Ministerrådet, indtil fjernelsen af risikomateriale blev lov? Hvorfor kom dette forbrugerbeskyttelsesvenlige Råd, som nu opfører sig, som om folkets sundhed var det vigtigste, ikke tidligere og sagde, vi gennemfører det også uden lovgivning? De, hr. rådsformand, og alle Deres kolleger havde været i stand til at gennemføre dette i medlemslandene, allerede længe før Kommissionen - desværre lidt for sent - kom med forslaget om kun at anvende de dele af dyr til kød- og benmel, som er egnet til menneskeføde. Det kunne have været et initiativ fra Dem. Jeg spørger virkelig mig selv, hvorfor vi skulle strides med Ministerrådet ved EU-Domstolen om mærkning af oksekød? Var det nødvendigt? Jeg spørger også Dem, hr. rådsformand, på grund af Deres henvisning til den franske politik, hvorfor det tog Frankrig så lang tid at gennemføre fremstillingsmetoderne for kød- og benmel? Det har jeg ikke forstået. Jeg har ikke forstået, hvorfor Frankrig ikke kunne gennemføre bestemmelserne om tryk, temperatur og opvarmningstid ved fremstillingen af kød- og benmel.
Hr. Böge har allerede sagt det - jeg selv og også han var ordførere for TSE-forordningen - vi havde førstebehandling den 17. maj. Hvor er Rådets fælles standpunkt, hvis dette er så vigtigt? Tillad mig, hr. rådsformand, at komme med en noget kættersk formodning. De interesserer Dem som person helt sikkert for folkets sundhed og for forbrugernes sikkerhed, men hos mig trænger det indtryk sig mere og mere på, at Rådet tager meget mere hensyn til markedskræfterne og de økonomiske aspekter. Og eftersom der, som De ville kalde det, er offentligt hysteri, opstår der straks angst for, at oksekødsmarkedet skal bryde sammen. Derefter kommer der en reaktion. Jeg siger Dem med en lille indskrænkning, hr. rådsformand, jeg er meget nysgerrig efter at se, hvornår de lande, som i dag beslutter et totalt forbud mod at anvende kød- og benmel som dyrefoder, igen åbner døren op og siger, nu har vi jo fremstillet kød- og benmelet sikkert, nu må vi igen anvende det som dyrefoder. Men i denne forbindelse læner jeg mig helt afslappet tilbage og venter på, at De fortæller mig noget nyt i denne sag.
Jeg siger Dem helt klart, kolleger, at vi har brug for to ting. For det første en god lovgivning. Den har vi allerede i store træk lavet, og den forsøger vi at fortsætte med, og vi har brug for den hurtigt. Det er op til Dem at levere den hurtigt. Indtil videre har Rådet været hæmsko. Det har været en meget stor hæmsko. I denne forbindelse har I alle femten sat hælene i. Effektivt, må jeg sige, meget effektivt. Når vi først har en god lovgivning, har vi dernæst brug for kontrol. Derfor er jeg meget taknemmelig for, at det i vores fælles beslutning, som forhåbentlig bliver vedtaget enstemmigt i morgen, kræves, at medlemslandene indberetter om deres kontrol. Jeg ønsker at vide, hvornår der i forbindelse med fremstilling af dyrefoder i Tyskland, Frankrig, Sverige og Østrig og i alle andre lande har fundet hygiejnekontrol sted, og hvornår der har været kontrol på veterinærområdet, og hvor mange af de stakkels veterinærmedarbejdere der bliver overbelastet, og om der overhovedet bliver ansat nye.
Hvis De mener det hele seriøst, så behøver De ikke at have en levnedsmiddelmyndighed som alibi, der måske kan forberede love om fødevaresikkerheden, men som ikke kan levere det, som vi kan levere, nemlig god lovgivning og kontrol. Det er Deres opgave, hr. rådsformand. Det ville glæde mig, fru formand, hvis dette blev mit sidste bidrag i denne sammenhæng her i Parlamentet, fordi vi virkelig på et eller andet tidspunkt endelig fik afsluttet dette emne!

Olsson
Fru formand, Frankrigs forbud mod kødmel i foderstoffer kom alt for sent. I denne situation er det eneste rigtige at afbryde kredsløbet af BSE-smitten og helt forbyde brugen af kødmel som foder. Så længe man ikke kan garantere, at der ikke blandes kadavermel i smittefrit kødmel, skal alt kødmel forbydes som foder.
Man skal ikke være bagklog, men i forbindelse med denne debat har jeg vældig svært ved ikke at huske, hvordan det var i starten af 90'erne, hvor jeg som ansvarlig for Sveriges landbrugsforhandlinger var tvunget til at forhandle mig frem til en undtagelse, da vi i Sverige havde et forbud imod brugen af kadavermel. Det var kun lige akkurat muligt at få en sådan undtagelse, men vi fik den, også selv om man lo lidt ad os og sagde, at det jo var ufarligt. I dag er latteren forstummet. Det var faktisk sådan, hr. rådsformand. De sagde jo, at det skyldtes en fejlagtig produktionsmetode, og at det er grunden til forbuddet mod kødmel i Frankrig. Det var derfor, vi forbød det for længe siden hjemme i Sverige. Det viste sig, at fejlagtige produktionsmetoder er fejlagtige, og at de skal bekæmpes fra starten.
Jeg vil fremhæve endnu et par ting. I den resolution, som forhåbentlig bliver vedtaget under afstemningen i morgen, er der nogle meget vigtige punkter. Det første handler om, at alle råvarer i alle fødevaretyper skal kunne spores bagud i kæden. I en situation som den, der i øjeblikket findes i Frankrig, og som tidligere har hærget mange andre lande, er det meget vigtigt, at man kan fortælle forbrugerne, hvor produkterne kommer fra, og hvordan man kan spore dem. Det er et meget vigtigt krav, ikke mindst i spørgsmål vedrørende BSE.
For det andet er det vigtigt - hvilket ikke er nogen nyhed - at understrege, at den, der bevidst lader et sygt eller potentielt sygt dyr komme ind i fødevare- eller foderkæden, begår en kriminel handling. Det skal alle fødevareproducenter oplyses om. Der er selvfølgelig mange mennesker, der rammes i denne sag, ikke mindst bønder. Det er nødvendigt, at man under visse omstændigheder slår hele besætningen ned, hvilket er et hårdt slag. Det er imidlertid også vigtigt at huske, at de nationale systemer for at kunne udrydde denne forfærdelige smitte skal indeholde foranstaltninger, som giver landmændene en passende kompensation for de økonomiske tab, de lider i denne forbindelse. I den sammenhæng vil jeg nævne, at vi fra Den Liberale Gruppe har fremsat et ændringsforslag, som forhåbentlig bliver vedtaget.
Til slut vil jeg blot takke kommissær Byrne, som jeg synes gør en stor indsats i denne sag.

Auroi
Fru formand, hr. minister, hr. kommissær, kære kolleger, Kommissionen og Europa-Parlamentet skylder sig selv at reagere, stillet over for de europæiske forbrugeres og landmænds bekymring over fødevaresikkerheden.
Kogalskabskrisen fremtræder i dag som et problem for den offentlige sundhed for ikke at sige et samfundsproblem. Kommissionen og Rådet kan ikke svare med hånden på hjertet og forsigtighedsprincippet på tungen og samtidig være tilfreds med et lille skingert møde og vage beslutninger. Selv om der er truffet mange foranstaltninger på EU-plan, er de enten blevet ført dårligt ud i livet eller utilstrækkelige. Vi må derfor skride til konkrete forslag og bevilge os selv de nødvendige midler til at gennemføre dem.
Vores gruppe forlanger som et første skridt øjeblikkelig indførelse af systematisk BSE-sporing i samtlige Unionens stater - begyndende med okser på over 18 måneder - og samtidig et midlertidigt og generelt stop for brug af kød- og benmel i dyrefoder.
Hr. Böge, de, som i dag hævder, at de ikke har tilfælde af kogalskab på deres territorium, er de, som ikke leder efter dem.
Det intensive landbrugs praksis har været den samme overalt. Derfor er det også nødvendigt, at vi får en nøjagtig tilstandsrapport land for land.
Vores gruppe forlanger et øjeblikkeligt forbud mod kød- og benmel for alle husdyr, så længe medlemsstaterne ikke kan garantere vedtagelse af love om forebyggelse af BSE og streng efterlevelse af de europæiske direktiver.
Hr. kommissær, hr. minister, der er brug for midler til en streng kontrol, som kan garantere udskillelsen af risikobetonede materialer i hele fødevarekæden for dyr. Det er ligeledes nødvendigt at gennemføre kommissionens forslag om at fjerne animalske stoffer, som ikke kan spises af mennesker, fra dyrefoder.
Det kød- og benmel, som for en stor dels vedkommende - omend det kun er midlertidigt - bliver til nyt affald, kan brændes i cementovne eller bruges i fremstillingen af biogas. Der findes erstatningsløsninger for husdyrfoderet, idet kød- og benmel kun udgør en meget lille procentdel af deres foder, hvilket man alt for ofte glemmer. Græsset på vores enge, hvidkløver og vikke - som i dag er ladt i stikken af den fælles landbrugspolitik - kan medføre løsninger, der er tilfredsstillende for dyrs og menneskers fødevaresikkerhed.
Det er muligt at redde dyreopdrættet, hvis man reformerer et landbrugsøkonomisk system, der endnu den dag i dag gør landmænd og forbrugere til gidsler for de multinationale selskaber, som tænker mere på kæmpeprofitter end på fødevaresikkerhed.
Vores politikker skal ændre dette, så de, der er de virkelige ansvarlige for denne krise, kan få deres straf, og så målrettede beslutninger kan gøre det muligt at tage et første skridt ud af denne dramatiske krise. Det er meningen med det fælles beslutningsforslag. Det er et tungt ansvar, men vi er valgt til fuldt ud at tage det på os.

Ainardi
Fru formand, efter min mening har kogalskabskrisen, som brød ud i 1996, vist os, i hvor høj grad ultraliberalisme kan medføre, at forbrugernes sundhed og opdrætternes interesser ofres.
Arbejdet i Parlamentets undersøgelsesudvalg havde bidraget til, at der blev gennemført foranstaltninger for at beskytte forbrugernes sundhed, ikke mindst forbuddet mod kød- og benmel til drøvtyggere og obligatorisk mærkning af oksekød. Men som følge af bedragerier, forsømmelighed, men også fordi der manglede de nødvendige foranstaltninger, er BSE-krisen stadig ikke under kontrol, eftersom der er opdaget nye tilfælde. Lad os uden at gå i psykose erkende, at forbrugernes bekymring er fuldstændig legitim. Min gruppe er af den opfattelse, at forbrugernes sundhed altid må gå forud for enhver anden overvejelse. Det haster derfor med at træffe forholdsregler, som kan berolige forbrugerne og genoprette deres tillid til fødevaresikkerheden.
Jeg ved ikke, om det er det eneste saliggørende, hr. kommissær, men i forsigtighedsprincippets navn forekommer det mig, at erfaringen tvinger os til øjeblikkelig at forbyde brugen af kød- og benmel i alle former for dyreopdræt, herunder svin, fjerkræ og fisk.
Det er desuden nødvendigt at udstrække sporingstest til at omfatte alle okser, der indgår i den menneskelige fødekæde. Den nuværende krise har medført et betydeligt fald i afsætningen og et prisfald, der rammer producenterne og alle aktører i oksekødsbranchen. Det er nødvendigt på én og samme tid at genoprette forbrugernes tillid og hjælpe de hårdt ramte producenter. Punktbistand såsom markedsstøtte eller braklægningspræmier er helt nødvendige.
Men bør man ikke tænke mere langsigtet og genoverveje mekanismerne i den fælles landbrugspolitik? Er det ikke dem, der skaber problemet?
De har medvirket til en overintensiv produktion til skade for miljøet og for produkternes kvalitet. Derfor bør de revideres. I grunden ville det ikke være så dårligt, hvis dyrene vendte tilbage til en mere traditionel føde. Jeg har næsten lyst til at sige ja tak, lidt mere græs.
Men Den Europæiske Union bør også tilskynde til produktion af olie- og proteinholdige afgrøder for at erstatte kød- og benmel med vegetabilske proteiner. Til det formål burde man også revidere GATT-aftalen af 1993, som for at stille den amerikanske eksport tilfreds forbyder Den Europæiske Union at producere mere end 25% af sit behov for vegetabilske proteiner.

Pasqua
Fru formand, hr. formand, kogalskabskrisen har forvandlet sig til en kollektiv psykose. Forbrugernes berettigede mistænksomhed truer hele oksekødserhvervet, og fallittens spøgelse piner og plager vores opdrættere, slagteriarbejdere og andre.
Det er kommet så vidt, fordi regeringernes uduelighed er blevet forstærket af vores egen manglende evne til at finde svaret på den dobbelte udfordring, vi står over for en sundhedsmæssig udfordring og en økonomisk udfordring. Jeg skal ikke komme med en lang liste over, hvilke rædsler den ene eller den anden har begået. Den diskussion, der er taget hul på her i salen, og som består i at finde ud af, hvem - Rådet, Kommissionen eller Parlamentet - der har gjort mest eller mindst, forekommer mig lidt overflødig. Virkeligheden er en helt anden. Kendsgerningerne er ikke til at komme uden om, og de er overvældende. Man var klar over, man kendte til farerne ved kød- og benmel, man kendte farerne ved specifikke risikobetonede materialer. De videnskabelige myndigheder havde klart peget på, at udviklingen af sygdommen hos okser ikke var under kontrol, og man havde understreget den foruroligende vækst i antallet af syge dyr.
Jeg mener, at Kommissionen helt bestemt har vist sig utilstrækkelig. Den vedtagne mærkning af oksekød var en minimumsmærkning, der først trådte først i kraft for to og en halv måned siden, og den giver ikke mulighed for at spore dyrenes oprindelse ordentligt, og vi har været længe om at forbyde de specifikke risikobetonede materialer.
Forvaltningen af denne krise har været præget af en frygtelig svaghed, og foregribelsen af dens forudsigelige følger har været tragisk utilstrækkelige. Hvor er programmerne til nedbringning af Unionens proteinunderskud, som der blev henvist til for nogle minutter siden, for afbrænding af kød- og benmel og dyreaffald og for indførelse af obligatoriske test i Unionen? For det er i virkeligheden i hele Unionen, at problemet består, ikke kun i et enkelt land. Det er rigtigt, at fødevarekvaliteten er blevet ofret til fordel for produktivisme, standardisering af levevis og produkter uden smag.
Tidligere tvivlede forbrugeren på kvaliteten, i dag frygter han for sin sundhed. Vores medborgere ved, for man lyver ikke ustraffet for folket, at krisen er alvorlig. De ved, at når vi i Frankrig opdager syge dyr, er det, fordi vi leder efter dem, som det blev sagt for lidt siden. Der er på nationalt og europæisk plan brug for foranstaltninger af stor bredde, hvis vi vil undgå et økonomisk sammenbrud og en større sundhedsfare. Vi er nødt til at godkende de forslag, som Unionens fungerende formand har fremsat, og først og fremmest forbyde kød- og benmel i foderet i samtlige grene af den animalske produktion.
Men der er brug for to andre helhedsplaner, som jeg anmoder om at få sat i værk øjeblikkelig, for med hver forsinkelse og tøven lader vi de sundhedsmæssige og økonomiske risici vokse sig større. De forholdsregler, som den franske regering har truffet, er, må jeg sige, utilstrækkelige. For det første - andre har sagt det før mig - skal der gennemføres en systematisk sporing af alle okser, der slagtes med henblik på at blive til føde for europæere. I lidt over et år har de europæiske myndigheder opereret med tre sporingstest, blandt dem den franske, som anses for at være den mest pålidelige og den mest fintmærkende. Denne test kan umiddelbart udvikles til industribrug. Det skal man gøre uden tøven, uden at vente, og man skal gøre det massivt. Jeg hørte for lidt siden nogen tale om usikre test. Det er ikke usikre test, der er brug for, hvis De vil genskabe tilliden hos forbrugeren, lige så lidt som hos producenten.
Offentligheden skal informeres fuldt ud om det særlige ved den test, jeg taler om. Den franske test til sporing af BSE er udviklet af CEA (en offentlig forskningsinstitution). Den er blevet evalueret af Kommissionens Generaldirektorat XXIV for Sundhed og Forbrugerbeskyttelse i juni, og i juli 1999 blev den overdraget en industriel partner. Denne test er udviklet med det formål for øje at beskytte forbrugeren, så den kan benyttes i meget stor stil på slagterierne og på den måde forhindre, at der kommer dyr ind i fødekæden, som er farlige for mennesker. Resultaterne af den europæiske evaluering, som blev offentliggjort i juli 1999, viste, at den var mellem 10 og 300 gange mere fintmærkende end de tre andre test, der blev evalueret samtidig.
En ny undersøgelse blev i september 2000 evalueret af Kommissionen. Den bekræfter de forudgående resultater, hvad angår følsomheden. Denne tests følsomhed garanterer således, at der umuligt kan passere smittede dyr ind i fødekæden. Den gør det muligt at få resultatet af undersøgelsen i løbet af fem timer, og den kan være disponibel, for den kan fremstilles uden store vanskeligheder i hundreder af millioner eksemplarer om året. En umiddelbar anvendelse af den i meget stor stil på de amtslige dyrlægelaboratorier ville blot forudsætte, at der blev ansat et passende antal personer, indtil en automatisering kunne være gennemført. Testen findes, den er pålidelig, den kan fremstilles i stor målestok. Man skal gøre det, det håber jeg, jeg har overbevist Dem om.
For det andet skal man omlægge EU's landbrug og på vores braklagte jorde på ny sætte gang i produktionen af soja, lucerne og ærter, som vil give os de erstatningsproteiner, som vi kommer til at mangle, og som vil ernære vores dyr en hel del bedre end de amerikanske genmanipulerede organismer. Vi ofrede vores soja, vores lucerne og vores ærter under forhandlingerne i Marrakesh. Nuvel, det særlige ved dårlige aftaler er, at man skal sætte dem under fornyet debat, ikke mindst når den offentlige sundhed påbyder det.
Ved at udvise mod og ambitioner kan vi forbinde europæernes sundhedsinteresse og vores producenters økonomiske interesse, og vi kan på denne måde genoprette tilliden. Det er kun muligt, hvis der ikke længere er grundlag for tvivl i den offentlige mening, det vil sige, hvis sporingen - det insisterer jeg på - er systematisk. Uden generel obligatorisk test, bliver der ikke tale om at genoprette tilliden, for tillid er ikke noget, man dekreterer, den gør man sig fortjent til.
Det var grundene til, at den gruppe, jeg er formand for, har skrevet under på det beslutningsforslag, som bliver forelagt Parlamentet i morgen, og som jeg håber bliver vedtaget, om ikke enstemmigt, så i det mindste med stort flertal, så det kan være klart for enhver, at Parlamentet for en gangs skyld er på direkte bølgelængde med vores europæiske medborgeres problemer.
(Bifald fra UEN-Gruppen)

Gollnisch
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil benytte mig af denne lejlighed til endnu engang at stigmatisere den skandaløse forvisning her fra Parlamentet af hr. Jean-Marie Le Pen, som kunne have erindret os om, at Det Europæiske Højres Gruppe var så langt den første til allerede i september 1990 at afsløre for Parlamentet, at den BSE-fremkaldende agent var i stand til at overskride barrieren mellem arterne og ramme mennesker. Hvad var reaktionerne dengang? Der lød kun sarkasmer og kritik fra salen og fra hele den samlede politiske kaste og foragtelig tavshed fra medierne.
Dengang, hr. rådsformand, gjorde De intet eller næsten intet, ligesom Deres ligemænd intet gjorde i forbindelse med nedfaldet fra Tjernobyl, intet gjorde i forbindelse med aids-epidemien, intet gjorde i forbindelse med det inficerede blod, og altid med samme motiv, ikke at sprede panik i offentligheden. Således forsvarede den tidligere kommissær McSharry denne forbryderiske tavshed, idet han hævdede, at det gjaldt om ikke at bringe oksekødsbranchen i fare og ikke sprede panik blandt forbrugerne. I dag står vi med en sundhedsmæssig og økonomisk katastrofe af største kaliber samt panik blandt alle forbrugere.
Som svar på offentlighedens forudsigelige reaktioner udslynger De i al hast et forbud mod kød- og benmel til alle dyr, med henvisning til det berømte forsigtighedsprincip. Trods eksperternes og videnskabsmændenes udtalelse, som havde påvist, at kød- og benmel var årsagen til udviklingen og overførelsen af den BSE-fremkaldende agent, glemmer De i Deres analyse at nævne, at situationen i første omgang kan tilskrives de angelsaksiske kød- og benmelsfabrikanter, som af konkurrencemæssige grunde sænkede temperaturen under kogningen af melet.
Hr. rådsformand, De glemmer også at erindre om, at Frankrig blev ved med at importere potentielt inficeret kød- og benmel fra Det Forenede Kongerige efter 1989, som var det år, det blev forbudt, specielt via Belgien. Resultatet er på højde med den politiske kastes inkompetence: næsten 100 tilfælde af BSE i år 2000 i Frankrig og til dato 80 mennesker, som er døde af den atypiske variant af Creutzfeldt-Jakobs sygdom i Det Forenede Kongerige, og to i Frankrig.
Hvorfor, hr. minister, hr. kommissær, skulle man vente til den 1. oktober 2000, før specifikt risikobehæftet materiale blev forbudt i Den Europæiske Union, når det nu har høj infektionsrisiko? Hvorfor vente til den 1. januar 2001 med overalt at gennemføre de test til hurtig sporing, som hr. Pasqua talte om for et øjeblik siden? Jeg taler ikke engang om systemet til mærkning og angivelse af oprindelse, som først vil være færdigt i 2003, uanset de risici forbrugerne løber og det totale fravær af garanti for producenterne.
I dag, midt i panikken, bøjer De Dem og handler. Men stillet over for denne krise skal man både sikre forbrugeren sundheds- og fødevaremæssig beskyttelse og opdrætterne deres indkomst, i lighed med slagterne, kallunhandlerne, grossisterne, der alle er ofre for de offentlige myndigheders passive holdning, på nationalt såvel som fællesskabsplan. Jeg fastholder, at disse mennesker på ingen måde er ansvarlige for krisen. Derfor bør Den Europæiske Union demonstrere sin solidaritet med dem.
Man skal eksponere dem, der er de virkelige ansvarlige for krisen og forfølge de engelske og amerikanske kød- og benmelproducenter, om nødvendigt strafferetsligt, hvis de har haft kendskab til de farer, de fremkaldte. Man skal anerkende Kommissionens særlige ansvar, som Parlamentets særlige undersøgelseskommission demonstrerede. Man skal desuden nævne de egentlige årsager til denne krise. Der er fire, nemlig uhæmmet produktivisme, volden mod naturlovene, der ville forvandle græsædere til kødædere, udvanding af ansvar ved afgivelse af suverænitet fra nationalstaterne til eurokratiet i Bruxelles, og endelig Deres tøjlesløse frihandelspolitik. Det er de egentlige faktorer, som har fremkaldt krisen, og kun hvis De går til angreb på disse årsager, vil De finde en varig løsning på det frygtelige problem, De har været med til at skabe.

Farage
Fru formand, på vegne af alle kvægbrugere vil jeg gerne udtrykke min dybeste bekymring over den franske regerings forbud mod kød- og benmel i dyrefoder. Selv om det er en fransk foranstaltning, har den vidtrækkende internationale konsekvenser. Sojaprotein er det vigtigste erstatningsprodukt for kød- og benmel. Det franske forbud vil betyde en kraftig stigning i efterspørgslen, men udbuddet af denne vare er begrænset. Resultatet bliver voldsomme prisstigninger. Foderpriserne i hele Europa kan stige med op til 20-30%. Da udgifterne til foder udgør 60% af de faste omkostninger, vil producenterne komme voldsomt i klemme. Det kan vise sig at være dråben, der får bægeret til at flyde over, for tusindvis af små svineproducenter. Forbuddet belaster også slagterisektoren. Affaldsprodukter kunne tidligere sælges til producenter i forædlingsindustrien for 25 engelske pund pr. ton. Nu koster det 75 engelske pund pr. ton at få dem bortskaffet. For et mellemstort slagteri, der slagter 2.500 svin om ugen, betyder det en stigning i de årlige udgifter på 120.000 engelske pund, hvoraf meget lidt kan indvindes.
Løsningen er ikke mere støtte til landbrugssektoren. Der er brug for artsspecifikke foderstoffer til de enkelte husdyrsektorer, så der fortsat kan sælges kød- og benmel til svine- og fjerkræmarkederne uden frygt for krydskontaminering af den bovine sektor. Hvis det kan gennemføres, er der ikke brug for et fortsat forbud eller for ekstra tilskud.

Grossetête
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, denne debat har i det mindste den fortjeneste, at den viser de afvigende opfattelser mellem os alle, og mellem Rådet på den ene side, og Kommissionen på den anden.
Jeg accepterer heller ikke arrogancen hos visse andre medlemsstater, som ikke forlanger regler, da de ikke praktiserer disse test. Det er uhørt. Når Frankrig i dag befinder sig i den situation, det gør, er det, fordi det har indført kontroller, som ikke findes andre steder.
Så i dag befinder vi os ikke længere i noget, der ligner en krise for oksekødsbranchen. Der er tale om et veritabelt problem for den offentlige sundhed, og vi har også at gøre med en økonomisk krise. Europæiske forbrugeres sundhed skal have absolut prioritet i enhver beslutningstagning. Hele fødevarekæden står i centrum af dette problem. Forbrugerne har mistet tilliden, og for at dæmme op for dette fænomen er man nødt til at gennemføre BSE-test på okser og får overalt. Det kræver landmændene selv. Lad os i dag træffe nogle hasteforanstaltninger, nogle fornuftige foranstaltninger såsom at forbyde brugen af kød- og benmel til alle, og jeg sagde alle arter. Det kan man da kalde en konkret anvendelse af forsigtighedsprincippet!
Hr. kommissær, jeg har altid haft stor tillid til Dem, men jeg forstår ikke Deres tilbageholdenhed. Hvordan kan De forestille Dem at anvende forsigtighedsprincippet, når De samtidig nægter at forbyde kød- og benmel? Hr. Byrne, De ved, at der ikke findes mel uden farer. Det er foranstaltninger af denne slags, der kan berolige forbrugerne og få landmændene, som støtter tanken, ikke mindst gennem deres faglige organisationer, til at høre det solidaritetens budskab, som vi gerne vil bringe dem.
Vi råder ikke i dag over nogen videnskabelig vished for sygdommens overførsel til andre arter. Men hvad vi derimod er forvissede om er, at vi er nødt til dels at gengive forbrugerne tilliden, dels at støtte landbrugssektoren. Og kom ikke og sig, at man ikke ved, hvordan man skal destruere kød- og benmel.
Vi har mistet meget tid, for vi skulle allerede for flere år siden have indført de nødvendige redskaber til at forbrænde dette mel. Og kom nu ikke og sig, at man ikke kan erstatte kød- og benmel.
Hr. kommissær, jeg er ked af, at Deres kollega for landbrug ikke er her, og at han ikke har modet til at stille op mod os og forklare, at det rent faktisk er nødvendigt at ændre den fælles landbrugspolitik fuldstændig. Jeg erklærer krig mod denne politiks grænser og dens foruroligende følger. En reform af den fælles landbrugspolitik er ikke blot nødvendig. Den er ikke til at komme uden om, for det kan ikke tolereres, at et land træffer drastiske forholdsregler og bringer sin økonomi i vanskeligheder. Den europæiske solidaritet må også træde i kraft, for vores politik har vist landbrugspolitikkens inkonsistens i forbindelse med braklægninger, kød- og benmel til drøvtyggere, nitrater, pesticider. Den fælles landbrugspolitik må nyorienteres, så den kan opmuntre landbrugerne. Vi må producere bedre, og den fælles landbrugspolitiks budget må tjene til at nyorientere denne politik.

Kindermann
Fru formand, for ikke en gang 4 uger siden vedtog Kommissionen et forslag til en forordning om hygiejnebestemmelser for særlige animalske biprodukter, som ikke er egnet til menneskeføde. Dette skulle i fremtiden forhindre ikke kun mikrobiologisk, men også kemisk kontamination af foderstoffer.
Dette forslag er efter min mening allerede meget vidtgående, og det bidrager til princippet om forebyggelse. Med henblik på et effektivt økonomisk kredsløb bør det fortsat være muligt at anvende undersøgte animalske dele, som er tilladt som menneskeføde, i fremstillingen af foderstof. Lad os dog være realistiske. Et generelt forbud mod anvendelse af kød- og benmel for alle dyr, altså også for svin, fjerkræ og fisk, som nogle medlemsstater og også et par kolleger kræver, er ikke videnskabeligt begrundet.
Hvis logikken for et par kolleger her i Parlamentet skal gælde, så skulle man også forbyde salget af vildsvinekød. Det er nu snarere mere vigtigt i tråd med Kommissionens forslag at arbejde på, at kød- og benmel lever op til de højeste sikkerhedsstandarder. Virksomheder i medlemsstaterne, som i øjeblikket ikke anvender de bedste teknologiske standarder ved fremstillingen af kød- og benmel, skal have frataget producentlicensen, indtil de kan dokumentere, at de opfylder standarderne. Regelmæssig og streng kontrol af teknologiske standarder, overholdelse af lovmæssige forskrifter ved fremstillingen af kød- og benmel skal være del af et omfattende sikkerhedskoncept.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, vi har oplevet mange ting i løbet af denne BSE-krise. En Kommission er faldet, en regering i Storbritannien opnåede af denne grund ikke genvalg, og der er en indenrigspolitisk krise i Frankrig - hvem ved, hvad den ender med. Der er mennesker, lande, som bruger denne BSE-krise som instrument. En stats præsident stiller sig op og siger, at kød- og benmel ikke længere må anvendes til dyrefoder, kød- og benmel, som aldrig har måttet anvendes til dyrefoder, fordi Frankrig ikke har opfyldt standarden. En sundhedsminister i et tysk forbundsland stiller sig op og siger, at hun kræver forbuddet mod import af engelsk eller fransk oksekød genindført. Denne minister har vægret sig ved at indføre test, som vi har krævet ved ophævelsen af embargoen. I så fald ville vi have haft test i Tyskland og dermed videnskabeligt bevis enten for, at der ikke er BSE, eller for, at der er tilfælde af BSE. Så havde man ikke behøvet at gøre indsigelser mod at blive sat i en kategori, man ikke ville i, fordi man ganske enkelt kun har postuleret, at man er BSE-fri. Derefter skal jeg høre på, hvad hr. Gollnisch siger her i Parlamentet, at hans gruppe skulle have været spydspidsen i opklaringen af BSE-problemet. Jeg har overhovedet ikke lagt mærke til Deres gruppe i BSE-undersøgelses- og kontroludvalget. De har overhovedet ikke deltaget i det.

Derefter kommer en rådsformand og fortæller os her i Parlamentet, hvilke initiativer han nu vil komme med. Naturligvis er det rigtigt, hvad De siger. Men det er selvfølgeligheder, De har meddelt os, selvfølgeligheder! Det er europæisk lov! Det er bydende nødvendigt, at vi giver Kommissionen instrumenter, og dette er også en opfordring til Nice, til ved fare for forhaling - hr. Böge har allerede gjort opmærksom på dette - at kunne lukke, handle og straffe, således at der ikke først går år, før det, som vi har anerkendt som en videnskabelig og politisk nødvendighed, nu også bliver gennemført! Det er den egentlige skandale, og ansvaret ligger ikke - ikke i øjeblikket i hvert fald - hos Kommissionen, det må man sige, hr. Byrne, og jeg hilser Deres bidrag i dag velkomment. Men det har også en gang været Kommissionens ansvar! Nu er det medlemsstaternes ansvar, som ikke vil gennemføre. Det er her vi skal lægge det afgørende pres!
Vi befinder os på europæisk plan. Derfor har jeg tilladt mig at tale om Frankrig og Tyskland, fordi vi opfatter det som et europæisk problem, og vi ønsker at holde os uden for de nationale skærmydsler, som har fundet sted her i Parlamentet! Vi har til opgave at sikre de europæiske borgere den præventive politik, og det har vi i denne forbindelse gjort ordentligt og fornuftigt. I denne sammenhæng hilser jeg også beslutningen velkommen. Vi har ikke ladet os lokke til at tale for et totalt forbud mod kød- og benmel, for så skulle vi kræve et totalforbud mod kød. For hvis det, der må spises, ikke længere må anvendes som dyrefoder, så er det ikke kun meningsløst, men derimod politisk populisme! Den skal vi tage afstand fra her i Parlamentet og arbejde ordentligt videre, som vi har gjort det hidtil!
(Bifald)

Papayannakis
Fru formand, jeg vil gerne bede Kommissionen om ikke at være så skråsikker i sine standpunkter og især i sine forudsigelser for fremtiden. I december 1995 stillede jeg et spørgsmål om faren for BSE. Det var tre måneder før, skandalen brød ud. Kommissionen svarede, at "der ikke er noget problem eller nogen grund til uro". Det er altså påkrævet med lidt mere beskedenhed, skulle jeg mene.
Nu et spørgsmål til Kommissionen: Har den beregnet, hvad omkostningerne ved den nuværende politik med det billige kød- og benmel er i øjeblikket, og hvad omkostningerne ville være, hvis vi fjernede det og støttede den vegetabilske produktion? Jeg er ikke overbevist om, at kød- og benmelet sammen med omkostningerne til kontrol og farer er billigere.
For det tredje så har alle mine kolleger talt om kontrolforanstaltninger. Hvornår har Kommissionen foretaget kontrol? Har den mulighed for at gøre det? Hvilke stater har indbragt sagen om overholdelse af lovgivningen for EF-Domstolen? F.eks., fru formand, om mærkning af oksekødet, et spørgsmål, hvor jeg har været Parlamentets ordfører. Anvender alle lande det? Jeg har endnu ikke set nogen etiketter i Athen. Har Kommissionen indbragt nogen for EF-Domstolen? Det vil være meget interessant at få at vide, så vi kan fortsætte vores forhandling.
I øvrigt er jeg helt enig i de ting, som mine kolleger, fru Ainardi, fru Auroi og fru Grossetête, har sagt - og det er ikke sædvanligt.

Berlato
Fru formand, det skal fortsat være en af Europa-Parlamentets, Kommissionens og Rådets hovedmålsætninger at garantere fødevaresikkerheden ved at gennemføre nogle effektive bestemmelser og strenge kontroller, som kan genskabe forbrugernes tillid. Alt dette skal ske på en korrekt og gennemsigtig måde, så borgerne ikke føler sig snydt, og så de ikke føler, at de bliver ofret på nogle vigtige økonomiske interessers alter. Vi skal undgå, at dyr, der er ramt af kogalskab, bliver en del af fødekæden. Derfor er det uundværligt med et effektivt kontrolsystem i alle EU's medlemsstater, der er så omfattende som muligt. Det bliver absolut nødvendigt at indstille brugen af kød- og benmel, indtil der foreligger et klart bevis for, at brugen heraf ikke fremmer smittespredningen.
Den dybe bekymring i offentligheden er ved at få en hel sektor til at bryde sammen, og det går hårdest ud over dem, der har den mindste skyld, nemlig opdrætterne. Opdrætterne er nemlig ofre for - og bestemt ikke skyldige i - det, der sker. Opdrætterne fodrer deres dyr med de produkter, de får fra industrien, sådan som det var tilfældet med dioxinkyllingerne i Belgien for et par måneder siden. For at det ikke udelukkende bliver opdrætterne, der kommer til at betale krisens omkostninger, anmoder vi om, at der træffes finansielle foranstaltninger til fordel for dem. Efter vores mening er det også hensigtsmæssigt at sørge for, at smitten begrænses, og at der nedlægges forbud mod at eksportere kødet, indtil dets sikkerhed er påvist.

Maat
Fru formand, jeg vil gerne komme ind på den finansielle side af sagen, også som ordfører for landbrugsbudgettet. Der er sagt tilstrækkeligt om proceduren og om indholdet af hele problemet om BSE. I morgen starter en trilog om budgettet for 2001. I går vedtog koordinatorerne fra de forskellige partier i Landbrugsudvalget forslaget om at anvende 600 millioner euro af de 1,3 milliarder euro, som er tilbage i landbrugsbudgettet, på bekæmpelse af BSE. Jeg har forstået, at der er brug for ca. 150 millioner euro for at undersøge alle slagtede køer over to år i EU. Rådet og Kommissionen har et bredt finansielt grundlag til at føre en slagkraftig politik. Sørg for, at der ikke på ny opstår diskussion om disse 600 millioner i forhandlingerne mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Der er plads på budgettet, det har Parlamentet sørget for, og det er op til Dem, bolden ligger klar, at skyde den finansielle bold for en hensigtsmæssig BSE-politik i mål.
Min anden bemærkning vedrører procedurerne. Det er påfaldende, at BSE endnu ikke er medtaget på den officielle dagsorden for landbrugsministrenes møde næste mandag og tirsdag. Det kommer på dagsordenen, men det er det endnu ikke officielt. Hvordan kan det være, når de europæiske kvægavlere i sidste uge den 8. november var til et hastemøde i COPA og foreslår kraftige foranstaltninger? Hvordan kan forbrugerorganisationerne give lyd fra sig, så det høres? Det kan da ikke passe, som det åbenbart ser ud til i denne offentlige debat, at vi stadigvæk befinder os i en 200 år gammel slæbebåd for gennemførelsen af Rådets og Kommissionens politik. Jeg anmoder Dem om at føre en slagkraftig og i hvert fald anderledes politik.
Der er nævnt flere ting med hensyn til implementeringen af regler. Jeg gør alligevel opmærksom på, at ingen mennesker kan leve uden mad, ikke en eneste dag. Det kan ikke være rigtigt, at vi heller ikke i politisk henseende støtter denne prioritet tilstrækkeligt. Hvis der er et problem med hensyn til for lidt proteiner og andre produkter, kan jeg forsikre Dem, at det europæiske landbrug disponerer over tilstrækkeligt potentiale til at klare det, også med hensyn til kvægfoder.

Whitehead
Fru formand, ligesom mange andre vil jeg takke kommissær Byrne for hans sædvanlige årvågenhed samt den franske minister for hans fremmøde i dag. Som englænder glæder jeg mig over de franske foranstaltninger. Der er generel enighed om, at BSE, der startede som en britisk sygdom, og som i dag præsenteres som en fransk krise, i virkeligheden er en europæisk sygdom - et europæisk problem - og at det må være udgangspunktet for en løsning af problemet.
Man bør undgå gensidige beskyldninger mellem de forskellige lande eller mellem forskellige regeringer i dette spørgsmål. Vi skal løse dette problem. Ministeren sagde, at kød- og benmel er et billigt foder. Det er ikke billigt foder, hvis det er med til at sprede BSE og dets derivater til mennesket. Det er det primære problem, vi står med.
Mange talere har sagt, at vi er nødt til at udvide forbuddet mod kød- og benmel som foder til pattedyr. I Det Forenede Kongerige er der allerede forbud mod at bruge kød- og benmel som foder i husdyrbrug. Vores eget agentur for fødevarestandarder vil meget snart komme med en udtalelse om genanvendelse blandt arter, og jeg håber, at det også bliver en fordømmelse. Det er nødvendigt at træffe disse beskyttelsesforanstaltninger, og det skal gå hurtigt af hensyn til alle lande i Europa.
Hr. Byrne sagde ikke særlig meget om kontroller i dag. Jeg er glad for, at vi stadig ser på udvidelsen af kontroller på eksperimentelt plan. Der er stadig usikkerhed om kontrollernes gyldighed, specielt vedrørende unge dyr, og andre talere har berettet om det enorme antal kvæg i Europa, der skal kontrolleres, hvis blot gamle dyr skal tages ud af fødekæden.
Endelig skal vi skynde os at opfordre Rådet til at handle på vores vegne. Det siger og ved alle. Der skal ske noget. Vi har netop hørt, at det tog fire år at nå til enighed om et forbud mod risikomateriale i fødekæden. Vi kan ikke vente endnu fire år. Vi har måske ikke en gang ét år. Vi skal træffe foranstaltninger nu, ikke blot på vegne af de berørte lande men også på vegne af det selvtilfredse mindretal af medlemsstater. Vi gør det for deres skyld.

Isler Béguin
Fru formand, hr. formand, hr. kommissær, jeg er lykkelig over her i denne mødesal at høre, at vi for enhver pris må ændre den fælles landbrugspolitik. Jeg ville bare gerne minde visse personer om, at De Grønne stod svært alene, da de med brask og bram forlangte en reform af den samme fælles landbrugspolitik.
Hvad BSE angår, så vil jeg for min del gerne hilse den franske beslutning velkommen, men formandskabet må ikke glemme også at leve op til sit ansvar på fødevareområdet på unionsplan, og i den forbindelse vil jeg fremhæve to punkter.
Jeg beklager virkelig, at hverken Rådet eller Kommissionen har insisteret på, at det er absolut og umiddelbart nødvendigt at rette præmierne for græs og proteinholdige afgrøder ind efter præmierne for korn for at undgå næste år at være nødt til at kompensere manglen på proteiner med import af genetisk manipuleret soja.
Jeg er også af den opfattelse, at kriminelle handlinger og svig ikke kan forblive ustraffet. Det er ganske chokerende, at der, nu hvor vi har haft tre BSE-kriser på ti år, endnu ikke er identificeret nogen skyldige, og ikke er retsforfulgt nogen. Denne straffrihed kan ikke vare ved. Derfor anmoder jeg om, at Unionen også foretager de nødvendige efterforskninger hos fabrikanter af kød- og benmel og hos rakkere for at finde frem til de ansvarlige for disse sundhedsmæssige, økonomiske og sociale katastrofer.

Souchet
Fru formand, jeg vil gerne omtale tre punkter. For det første skal vi for at imødekomme et berettiget og meget påtrængende behov for fødevaresikkerhed hos den europæiske forbruger sætte tærsklen for kontroller og sikkerhedsforanstaltninger meget højt. Men hvis vi gennemfører sporingstest overalt, hvis vi destruerer kød- og benmel, hvis vi gør det obligatorisk at slå hele besætninger ned, fordi ét dyr er sygt, så må vi kræve, at sundhedsstandarderne er fuldstændig de samme i de tredjelande, som er vores handelspartnere, og som forsøger at eksportere levende dyr, dyrekroppe og forarbejdede madvarer indeholdende kød til Fællesskabet.
For det andet led Fællesskabet selv forud for denne krise af et alvorligt underskud på vegetabilske proteiner, siden vi i Blair House accepterede en helt usandsynlig begrænsning i vores produktion af olie- og proteinholdige afgrøder, på 30% af vores behov, for at tækkes USA og deres sojaeksportører. I dag kan Fællesskabet ikke, har det ikke ret til at dyrke mere end 5,5 millioner hektar med olie- og proteinholdige afgrøder, uanset at vores behov er på 18 millioner hektar. Det er grunden til, at foderfabrikanterne har været nødt til massivt at benytte kød- og benmel til fremstillingen af deres produkter. Og i morgen, når vi har dette forbud mod kød- og benmel, vil vi komme til at mangle millioner af ekstra hektar med olie- og proteinholdige afgrøder.
Denne krise understreger dermed det helt absurde i de indrømmelser, Den Europæiske Union gjorde i forbindelse med GATT-aftalerne. Vi tog afstand fra dette, over for Jimmy Goldsmith, i hans tid. Vi har jorden, vi har klimaet, vi har den nødvendige viden til øjeblikkelig at erstatte kød- og benmel med ikke-genmanipulerede vegetabilske proteiner, og alligevel har vi, samtidig med at vi betaler for braklægning, af os selv givet afkald på retten til på vores egen jord at dyrke de vegetabilske proteiner, som vi har så desperat brug for til at ernære vores dyr og vores befolkning.
Dette er grunden til, at vores gruppe har stillet et ændringsforslag, der anmoder Rådet og Kommissionen om at skaffe midlerne til i Europa at relancere dyrkningen af disse vegetabilske proteiner, som med fordel kan erstatte kød- og benmel og transgenetisk amerikansk soja. Vi anmoder ligeledes om, at den katastrofale artikel i Blair House-aftalen, som svinebinder vores producenter, når det gælder olie- og proteinholdige afgrøder, bliver genforhandlet i WTO.
Endelig er det Fællesskabets pligt at komme samtlige aktører i oksekødsbranchen til undsætning, som er ofre for en dybtgående destabilisering af deres markeder, og hjælpe dem med at bære omkostningerne til de obligatoriske test og til destruktion af de dyrerester, som nu trækkes ud af fødevarekæden, og til de uundgåelige tiltag med fornyet markedsføring. I modsat fald er det ikke umagen værd at blive ved med at tale om en fælles landbrugspolitik.

Schnellhardt
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, da vi i BSE-undersøgelsesudvalget begyndte arbejdet med BSE-sagen, skulle vi egentlig først afdække og afhjælpe tilsløringer, hemmeligholdelser og vildledninger og komme med initiativer, som samlet set var vellykkede og også kunne give mulighed for at løse BSE-problemet. Det er ofte blevet sagt her i Parlamentet i dag, at gennemførelsen af de beslutninger, som vi har truffet, er det egentlige problem i hele denne historie.
Hr. kommissær, jeg takker for, at De indtil videre på fremragende vis har levet op til det løfte, som De gav ved Deres indsættelse. De er kommet med forslag - jeg minder om hvidbogen og hygiejneforskrifterne. Jeg kan også sige Dem, at hygiejneforskrifterne vil blive behandlet hurtigt her i Parlamentet. Vi vil arbejde så hurtigt, at de kan gennemføres effektivt i løbet af de næste par år. Men jeg ser ikke nogen bevægelser i Rådet på dette plan. Jeg ser kun erklæringer og udtalelser, men ingen beslutninger, som går i retning af dette direktiv eller disse forordninger.
Jeg finder denne tøven i Rådet med hensyn til eksporten og importen af kød ufattelig. I denne forbindelse var der ene og alene tale om vækkelse af følelser. Befolkningen blev vældigt oprørt, egentlig kun med interesse i at sikre markedet for eget oksekød. Der er ikke sket mere i den sag! Nu vækkes den næste følelse, idet der meget drastisk forkyndes et forbud mod kød- og benmel som foder til alle dyr. Få nu gennemført det, vi har besluttet, så behøver vi ikke at tale mere om denne sag. Det minder mig om hekseafbrændingerne i Middelalderen. Man leder efter skyldige, som overhovedet ikke er skyldige. Årsagerne skal findes helt andre steder.
Jeg vil gerne foreslå, at vi meget hurtigt indfører denne testning, som De også foreslår, hr. kommissær, ikke som stikprøver, men derimod for hvert dyr efter hver slagtning og uden aldersbegrænsninger. Så kan vi sige til borgeren: Her er kødet, det er blevet testet, og du kan spise det. En bedre løsning findes jo overhovedet ikke. Jeg har omregnet omkostningerne, som ligger på 10 cent pr. kilo. Vi behøver altså i denne forbindelse ikke at strides om millioner. Alle borgere vil betale det. Det er jeg fuldstændig overbevist om.

Lavarra
Fru formand, hr. kommissær, hr. minister, vi bør alle tage udgangspunkt i et grundlæggende og bindende princip, nemlig at det er utilladeligt, at råvarer eller sammensatte fødevarer kan udgøre en risikofaktor for dyr og mennesker. Menneskets mad skal være sikker. I disse dage skal vi på trods af den udvikling og de fremskridt, der sker med vores lovgivning, sende borgerne et stærkt og utvetydigt signal. Vi skal forsikre offentligheden om, at rettighedernes Europa faktisk beskytter de rettigheder, der er stadfæstet i dets traktater og i EU's charter om grundlæggende rettigheder.
Hr. kommissær, jeg er sikker på, at Parlamentet vil yde hele den nødvendige støtte til de nye initiativer. Det er nødvendigt med nogle klare foranstaltninger. Jeg mener, at et totalt forbud mod kød- og benmel, indtil det modsatte er bevist, er en nødvendig foranstaltning i dag, ligesom det er nødvendigt at sørge for en generel testning, en harmonisering og en reel implementering af fællesskabslovgivningen i alle medlemsstaterne. Vi skal ikke blot holde øje med anvendelsen af de nye mærkningsbestemmelser, men også fremskynde gennemførelsen af disse bestemmelser mest muligt.
Jeg vil slutte af med følgende princip: Disse foranstaltninger har uden tvivl nogle høje omkostninger, men det er sundheden, der har førsteprioritet. Uden denne sikkerhed vil faldet i forbruget desuden få en negativ indvirkning på hele sektoren. Forbrugerne og producenterne bør derfor gå sammen for at opnå en større sikkerhed, når det gælder det ukrænkelige princip om fødevarers sundhed.

Breyer
Fru formand, jeg hilser det meget velkomment, at Kommissionen endelig er indtrængende fortaler for total testning. For Frankrig har jo lige vist, at den, der søger, skal finde.
Hr. kommissær, jeg beder Dem indtrængende om at sørge for, at disse prøver også tages i andre medlemsstater. Det går ikke, at man f.eks. i Tyskland ikke tester overalt, men derimod kun i forbundslandet Nordrhein-Westfalen, af angst for, at man i så fald ikke kan kalde sig BSE-fri. Det må naturligvis ikke ske, og på det grundlag kan jeg kun håbe, at Kommissionen lægger voldsomt pres på de medlemsstater, som ikke tester af angst for ikke at være BSE-fri. Forbrugerne udsættes forsætligt for fare, og det kan ikke accepteres. Det gælder i dette tilfælde om at lave en bred informationskampagne.
Jeg tager decideret afstand fra Kommissionens udtalelse om, at det er udtryk for en panikhandling at forbyde anvendelsen af kød- og benmel som dyrefoder. Tværtimod! Jeg synes, Frankrig optræder forbilledligt ved at trænge igennem og vove dette skridt. Hr. kommissær, jeg finder det ligefrem kynisk, når De siger, at det ikke må ske af miljømæssige grunde. De kan da ikke i fuld alvor forvente, at vi for at løse problemet med bortskafning skal spise særligt affald!
Jeg finder det vel nok alt i alt noget beskæmmende, at der her i Parlamentet tales så meget om erstatning til landmændene og opdrætterne. Måske skulle vi også lige tænke på ofrene og på de mange pårørende til mennesker, som er døde af Creutzfeldt-Jakobs sygdom.

Trakatellis
Hr. kommissær, jeg har lyttet med meget stor opmærksomhed til de ting, som De fortalte, og det gjorde indtryk på mig, at De et sted i Deres tale sagde, at De ikke har nogen tryllestav, så De straks kan løse dette problem. Jeg vil gerne svare Dem, at vi ikke har brug for nogen tryllestav, vi har brug for to ting. For det første skal vi forstå, at sundheden, den offentlige sundhed har fortrinsret frem for alle de andre politikker. Hvis vi indser det - ikke blot for at proklamere det, men så vi tror på det - så kommer naturligvis også det andet punkt, som er den politiske vilje. Hvis vi havde haft den politiske vilje, kan jeg forsikre Dem om, at vi ikke havde stået over for dette problem i dag, for problemets kendsgerninger er kendt. Og vi kender også til kød- og benmelet, og vi ved også, at der findes undersøgelser, og vi kan finde de dyr, som stammer fra flokke, som bør tilintetgøres, så vi kan bekæmpe problemet. Alle disse ting kender vi til. Hvad er det, som forhindrer os i at handle, og skal der hver gang en krise til, før vi samles her og forsikrer, at vi i Parlamentet mener, at den offentlige sundhed har førsteprioritet?
Og De siger det selv, men jeg ved ikke, i hvor høj grad Rådet har forstået det. For egentlig kan vi ikke handle. Vi kan ikke anvende de ting, som vi ved. Og det er en kendt sag, at forebyggelse er bedre end noget andet. Så meget desto mere fordi der i dette tilfælde ikke findes nogen behandling, og det er kendt, at denne kvægpest påfører forfærdelige pinsler, og at følgerne er tragiske, og vi ikke ved, hvor de vil fører os hen. For den er endnu ikke epidemiologisk beskrevet i alle sine enkeltheder. Vi leger altså med ilden. Og det gør indtryk på mig, at vi samles her og siger det samme og det samme. Jeg har hørt på mine kolleger. Alle siger rigtige ting. Men målet er at anvende dem. Vi kræver anvendelse, medlemmer af Rådet, vi kræver handling, og vi kræver den i hele EU. Vi ønsker ikke, at Frankrig eller den ene eller den anden anvender den sporadisk. Den skal anvendes overalt, her og nu.

Campos
Fru formand, det er min klare overbevisning, at der mangler politisk, moralsk og pædagogisk autoritet i hele Unionen til at tale om fødevarekvalitet og -sikkerhed. Og det var ikke tilfældigt, at hverken formanden for Rådet eller kommissæren undlod at nævne den vigtigste årsag til alle disse problemer i fødekæden, nemlig - selvfølgelig - den fælles landbrugspolitik. Parlamentet vedtager halvdelen af budgettet for at gøre produktionen større. I dag er den moderne landmand ikke den, der producerer, men den, der forstår at producere med kvalitet og sikkerhed. Men dem hjælper de herrer ikke! For De hjælper kun dem, der producerer med kvantitet og følgelig bruger en stor del af budgettet til at gøre disse problemer større. Disse og andre, der kommer til. Men de herrer vil ikke høre tale om at holde op med at fodre dyr med rester af andre dyr ...
Vi har allerede her talt om Storbritannien, om Portugal, og nu taler vi om Frankrig. Og jeg venter på, at kommissæren kommer med det næste tilfælde, for om et år er vi her med et andet land, med nye tilfælde. Det afgørende spørgsmål er nemlig, at formanden for Rådet og kommissæren må forstå, at det ikke kan lade sig gøre, ikke går an at føre en politik, der er styret af efterkrigstidens principper. De herrer må indstille enhver form for produktionsstøtte og i stedet støtte kvalitet, fødevaresikkerhed og bevaring af ressourcer. Hvis det ikke sker, får vi ikke en fødekæde, der giver forbrugerne sikkerhed. Vi vil her blive ved med hele tiden at holde landmændene og forbrugerne for nar.

Oomen-Ruijten
Fru formand, BSE er fortsat i medierne, ligesom de frygtelige billeder af mennesker, som er ramt af Creutzfeldt-Jakobs sygdom, til trods for alt det, der er gjort i medlemsstaterne, men også i EU. Den forhandling, der foregår i dag om følgerne af BSE-krisen, og hvordan vi kan bekæmpe disse, omhandler nogle meget vigtige punkter. Det drejer sig for det første om de undersøgelser, som skal gennemføres, i hvilken forbindelse jeg er glad for, at der ikke fastsættes en fast aldersgrænse. For det andet vedrører det eventuel brug af benmel i kvægfoder, hvilket også debatteres livligt i Parlamentet.
Sammenhængen mellem fodring med benmel og BSE, hvilket i øvrigt er en meget unaturlig måde at fodre dyr på, er vi alle i mellemtiden blevet klar over. Der skal altså gøres noget. I Nederlandene er reglerne for anvendelse af animalsk slagteaffald i dyrefoder i øjeblikket forholdsvis strenge. Siden 1989 er det ikke længere tilladt at anvende proteiner fra pattedyr og drøvtyggere i kvægfoder, som er bestemt til drøvtyggere. Denne ordning skærpes endvidere hele tiden og følger det, der kræves i europæisk sammenhæng. Anvendelsen af fedt og blod er endvidere omfattet af strenge regler. Det forbavser mig derfor, at der stadigvæk anvendes eller forarbejdes kadavere under disse omstændigheder.
Selv om en absolut risiko ikke er bevist, er jeg glad for, at Nederlandene helt vil forbyde anvendelsen af kadavere i dyrefoder fra 1. juli 2001. Med fortidens begivenheder i baghovedet kan vi ikke længere forsvare at bringe disse kadavere ind i fødekæden. Sammen med alle kollegerne slår jeg til lyd for ikke at vente til juli 2001, men at sørge for, at dette forbud håndhæves nu, med næsten øjeblikkelig virkning.
Det er indlysende, at det er nødvendigt at gennemføre strenge europæiske foranstaltninger. Altså ikke kun nationale foranstaltninger, for det indre marked forstyrres alvorligt, hvis det hele tiden overlades til de nationale myndigheder i hvilket omfang anvendelsen af kadavere i foder forbydes. Af hensyn til det indre marked og endvidere for at styrke den europæiske forbrugers tillid slår jeg til lyd for et fuldstændigt og umiddelbart forbud. Vedrørende kadavere og afhentningen heraf anmoder jeg kommissæren om at gennemføre entydighed i EU. Stadig oftere ser vi også i vores land, at døde får eller kalve simpelthen efterlades, fordi afhentningen er for dyr.
På det punkt anmoder jeg også Kommissionen om en form for harmonisering. Hvis den ikke gør det nu, så i hvert fald skriftligt på et senere tidspunkt, så vi ved, hvad vi har at holde os til.

Parish
Fru formand, jeg taler i dag både som parlamentsmedlem og som oksekødsproducent fra Det Forenede Kongerige. Den britiske landbrugsindustri har lidt meget under BSE-krisen - både med hensyn til økonomi og forbrugernes tillid. Vi har imidlertid lært meget i årenes løb om at beskikke vores hus. Vi går nu med både livrem og seler, hvad angår sikkerheden vedrørende oksekød. For nylig blev Phillips-rapporten om BSE offentliggjort i Det Forenede Kongerige. Det glæder mig, at De har læst rapporten, kommissær Byrne, og jeg håber, at De vil handle i overensstemmelse med den.
Den franske regering bør også læse denne rapport, fordi den risikerer at begå præcis de samme fejl, som vi gjorde i Det Forenede Kongerige, da vi havde vores BSE-krise. Men nu kan vi se tingene i bagklogskabens lys. Jeg foreslår, at den franske regering lærer af os. Jeg er aldrig blevet overbevist om, at den franske model med at slagte hele besætninger i tilfælde af BSE-udbrud, er den rigtige måde at tackle problemet på.
Det aktuelle problem i Normandiet, hvor et smittet dyr blev præsenteret som et sundt dyr, viser landbrugssamfundets modvilje imod at få hele deres besætning aflivet. Endvidere har de seneste kontroller i Frankrig af aflivede besætninger afsløret adskillige skjulte tilfælde af BSE. Jeg har længe haft mistanke om, at franske landmænd i al hemmelighed har skudt og begravet syge dyr for at undgå at få hele deres besætning aflivet.
Det britiske system med at fjerne smittede dyr fra besætninger og betale en god kompensation herfor, tilskynder landmændene til at opgive deres BSE-tilfælde. Jeg opfordrer Europa-Kommissionen til at foretage en komplet gennemgang af de franske systemer til håndtering af BSE-tilfælde.
I Storbritannien har vi også erfaret, at det er meget vanskeligt at undgå, at kød- og benmel, der er fremstillet som foder til svin og fjerkræ, tilfældigt eller bevidst ender i foder til kvæg og drøvtyggere. Det er meget vanskeligt for en foderstoffabrik at garantere, at dens produktionslinjer er helt renset for kød- og benmel, inden den starter produktionen af foderstoffer til svin og fjerkræ. Jeg har længe haft den overbevisning, at der bør indføres et totalt forbud i hele Europa mod brugen af kød- og benmel i foder.
Frankrig indførte for nylig et forbud mod ikke-udbenet oksekød, og mange franske provinser har forhindret, at franske skolebørn spiser hjemmeavlet oksekød. En af hovedårsagerne til dette tiltag er, at det franske fødevareagentur tager forsigtighedsprincippet meget alvorligt. Jeg vil foreslå, at Europa-Kommissionen også benytter forsigtighedsprincippet med hensyn til fransk oksekød. Så længe den franske regering ikke kan garantere, at deres oksekød er helt sikkert, bør Kommissionen forbyde al eksport fra Frankrig til resten af Fællesskabet, specielt af stude, der er mere end 30 måneder gamle.
I øjeblikket ligger kødforarbejdningsindustrien inde med fransk oksekød til en værdi af to millioner engelske pund beregnet til det engelske marked. Det er helt uacceptabelt i betragtning af BSE-problemerne i Frankrig.
For mere end et år siden erklærede 16 af Europas bedste videnskabsmænd - heriblandt en franskmand - at britisk oksekød uden fare kunne spises af alle i Europa, og ikke desto mindre har Frankrig ulovligt opretholdt et forbud mod import af britisk oksekød. Det er fuldstændigt hyklerisk, at Frankrig opretholder sit forbud mod import af britisk oksekød.

Paisley
Det Forenede Kongerige har lidt under denne frygtelige plage. På vegne af landmændene vil jeg gerne sige, at de ofte bliver beskyldt for alskens ulykker, men at de er uden skyld. Kommissær Byrne gjorde et stærkt indtryk, da han i sin indledende redegørelse sagde til Parlamentet, at han var villig til at se på sagen om kød- og benmel.
Da han har lyttet til forhandlingen, vil jeg gerne spørge, om han ikke er klar over, at der skal gøres noget med det samme? Som den forrige taler netop har sagt, skal man kun indføre et forbud mod kød- og benmel, hvis der er tale om et totalt forbud, da det ellers vil være umuligt at kontrollere. Ellers siver giften ind i systemet og ødelægger det.
Jeg vil rette en særlig appel til kommissæren i dag og bede ham om at lægge mærke til, hvad der er blevet sagt - stort set over hele linjen - under denne forhandling og bede ham om at handle hurtigt og indføre et forbud mod kød- og benmel i Det Europæiske Fællesskab.

Patriat
Fru formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, hr. kommissær, jeg har med interesse lyttet til samtlige Deres indlæg.
Problemet i dag er ikke at lægge sag an mod hvem det måtte være for nøleri med udarbejdelsen af regler eller for ikke at leve op til sit ansvar, og når jeg nu henvender mig til Dem alle, siger jeg til mig selv, at problemet er, at vi er sammen om et fælles krav, og det er kravet om fødevaresikkerhed. Det er et legitimt forlangende fra alle europæiske forbrugere. Det er et krav til de offentlige myndigheder, uanset om de er nationale eller europæiske. Jeg mener, at vi i dag, når denne forhandling er ovre, skal forsøge at udlede nogle retningslinjer, både når det gælder metoden, og når det gælder midlerne, så vi kan komme til at underbygge dette krav.
Metoden anser formandskabet for at være som følger: Den bygger på videnskabelig evaluering og på høring. Eftersom vi stadig befinder os i uvished, er vi nødt til at kende de videnskabelige data og vide, hvilke forholdsregler vi skal tage. Og næste skridt er at undersøge gennemførligheden af disse forholdsregler, og det sker ved at behandle kød- og benmelet og ved at indføre test. Dernæst gælder det om hurtigt at gennemføre disse midler, og til sidst er der kontrollen. Og disse problemer har De alle, den ene efter den anden, været inde på.
I dag, kontrollen, for at tage det sidste punkt først. Hr. kommissær, jeg takker Dem for Deres ord, som viser, at Kommissionen er åben over for en mulig kulegravning af samtlige problemer og en meget hurtig oprettelse af et europæisk fødevareagentur, sådan som De ønsker det. Men kontrol er nu engang kun kontrol, og såfremt der er bare den allermindste mulighed for, at der kan være tale om svig, bedrageri eller forkert anvendelse, så bliver denne tvivl, om den så er aldrig så lille, tilbage i folks tanker og kaster undertiden skam og skændsel over hele branchen.
Gennemførelsen af test overalt: javist, jeg tror, det er nødvendigt - og det har De alle forlangt - at øge antallet af test. Nogle lande er allerede meget langt med dette. Vi ser gerne, at der bliver mange flere test, og at de udføres på nøje udpegede kvæg- og fårebesætninger. Men jeg kan ikke i dag se, hvordan det skulle være muligt med de nuværende midler, som hvert af landene har til rådighed, at foretage 28 millioner test om året, hverken teknisk, finansielt eller hvad angår effektiviteten, så meget mere som også disse test, hvor afslørende de end er, ville lade en smule tvivl tilbage, eftersom selv de bedste af dem - og dem har man gjort os opmærksom på - ikke gør det muligt at opdage sygdommen før i de sidste måneder af inkubationstiden, lige før udbruddet, og da slet ikke i begyndelsen. Der er altså tvivl, der er usikkerheder, men jeg tror, at vores fælles projekt og Deres forhandling her i dag gør det muligt for os at gå videre.
Disse ting tillader os at gå videre, og det er grunden til, at jeg med stor opmærksomhed har lyttet til alle Deres indlæg på et tidspunkt, hvor jeg synes, det er relevant og uomgængeligt, at man på europæisk plan skærer gennem diskussionen om vores medborgeres sikkerhed. Det er bestemt også vanskeligt på dette område at forlige nationale lovgivninger og en europæisk lovgivning. Jeg tror, der skal en fælles, fuldstændig og gennemført lovgivning til for at imødekomme dette krav og på den måde undgå konkurrenceforvridning og give det indre marked lov til at sætte sig helt igennem.
De kan være overbevist om, at jeg holder mig alt dette for øje i Rådets fortsatte arbejde og i mine drøftelser med Kommissionen, for jeg ved, at konvergens i institutionernes synspunkter er en af de bedste måder at tackle et problem, der er så komplekst og omfattende som spørgsmålet om fødevaresikkerhed. På Rådets møde den 30. november vil det franske formandskab indlede en vigtig sonderende drøftelse, som muligvis vil kunne munde ud i de første elementer til en reaktion på en situation, der er præget af almindelig mistillid, og som rejser tvivl om troværdigheden af vores institutioner i vores medborgeres øjne. Vi taler her om den offentlige sundhed, det vil sige alvorlige begivenheder, som det er vigtigt at behandle som sådanne, stringent og utvivlsomt også med gennemsigtighed.
Fru formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, hr. kommissær, De kan være forvisset om, at det er mit faste forsæt i det dobbelte forehavende, der påhviler os - og Rådet vil yde sit bidrag hertil, det skal jeg nok sørge for - at genoprette forbrugernes tillid og styrke de europæiske institutioners troværdighed. Alle her har desuden bestræbt sig på enten at rejse tvivl om den fælles landbrugspolitik eller at ønske sig dens overlevelse. Nogle har angrebet produktivismen og været inde på muligheden af at omstøde Blair House-aftalerne, hvilket først vil kunne ske i forbindelse med den nye runde i WTO.
Herudover har jeg lyttet til alle disse forslag, og jeg er ikke upåvirket af dem. Jeg afventer resultatet af Deres forhandlinger, og jeg er overbevist om, at vi kan stå sammen om dette bydende krav om sikkerhed og sammen finde de veje og de forholdsregler, der vil gøre det muligt at garantere vores medborgeres sikkerhed.

Byrne
Fru formand, når jeg lader blikket glide rundt i mødesalen, ser jeg ansigter på mange folk, som jeg er glad for at have lært at kende i løbet af de seneste 12 måneder. Jeg kan med sikkerhed sige, at alle de tilstedeværende er eksperter i fødevaresikkerhed. Mange af Dem har arbejdet med dette spørgsmål i en del år, specielt i det formidable udvalg, der for nogle år siden arbejdede med sagen. De har beskæftiget Dem med spørgsmålet længere end jeg, og jeg ved, at De alle er engageret i det. Derfor har denne forhandling været meget interessant og værdifuld for mig som kommissionsmedlem med ansvar for sundhedsanliggender og forbrugerbeskyttelse og med særligt ansvar for fødevaresikkerhed.
Der er én ting, der undrer mig, og som er specielt vigtig i denne forbindelse. Det er, at forhandlingsspektret - specielt i spørgsmålet om, hvorvidt der skal indføres et totalt forbud mod kød- og benmel - går hele vejen fra "gør det" til "gør det ikke" i en sal fyldt med fødevareeksperter. Det er et af de spørgsmål, vi skal tage fat på.
Når vi overvejer dette spørgsmål, skal vi huske på, at der allerede findes et forbud mod kød- og benmel i kvægfoder. Det forbud er på plads. Det er lovfæstet, og det skal overholdes. Det er også lovfæstet, hvordan kød- og benmel skal forarbejdes. Det er endnu en beskyttelsesforanstaltning, der er indført for at beskytte folkesundheden og fødevaresikkerheden.
Hvis man indfører et forbud mod kød- og benmel i foderstoffer til svin og fjerkræ, der ikke kan pådrage sig BSE fra denne vektor, siger man i virkeligheden ikke, at man beskytter svin og fjerkræ, men at man beskytter kvæg. Derfor siger man også, at den eksisterende lovgivning på en eller anden måde er utilstrækkelig, eller at den ikke overholdes. Hvis man tror, at den gældende lovgivning brydes i stor stil, hvad siger det så om de seneste måneders og års begivenheder set i forhold til kvægfoder? Det rejser et spørgsmål, som jeg er bange for at stille. Spørg Dem selv, hvad svaret er på dette spørgsmål.
Jeg tror på, at lovgivningen er blevet overholdt, og hvis jeg tror det - og jeg mener ikke, at det er naivt - så finder jeg det ikke nødvendigt med et omfattende forbud mod kød- og benmel i foder til svin og fjerkræ. Men jeg er villig til at lytte til forskellige vidnesbyrd i sagen. Hvis folk fra medlemsstaterne fortæller mig, at lovgivningen er utilstrækkeligt gennemført, skal vi muligvis genoverveje sagen, men ikke fordi videnskabsfolkene finder det nødvendigt, men fordi loven ikke overholdes i Den Europæiske Union. Det er et spørgsmål, vi må tage alvorligt.
Jeg vil gå videre med kontrolspørgsmålet. Hr. Whitehead bad om flere detaljer, og jeg giver ham ret i, at jeg burde have betonet det mere i mit indlæg.
Der findes to kontrolformer. For det første er der den eksisterende kontrol. Kommissionen præsenterede for nogen tid siden Parlamentet for lovgivning vedrørende stikprøvekontroller af i alt 170.000 døde dyr i medlemsstaterne. Formålet med disse kontroller var at fastslå infektivitetsniveauet i Den Europæiske Union. Det handlede om at indhente information. Det glæder mig, at den franske regering har handlet hurtigt, og at den før alle andre lande har foretaget kontroller på et højere niveau end krævet i lovgivningen. Nu kommer resultaterne af prøverne. Derfor står Frankrig i den aktuelle situation. Landet har været helt åbent omkring resultaterne, og det bør det roses for.
Lad os reflektere over et andet spørgsmål, der bekymrer mig en del. Hvis der er mange negative reaktioner, fordi de franske myndigheder gør, hvad der er rigtigt, så håber jeg ikke, at det skaber ængstelse i de øvrige medlemsstater, når de gør præcis det samme. Hvis de foretager kontroller på nogenlunde samme måde som i Frankrig og koncentrerer sig om højrisikodyr og gennemfører det nødvendige antal kontroller, så får vi præcis de samme oplysninger for resten af Den Europæiske Union, så vi kan træffe de nødvendige beslutninger og komme videre i sagen.
De undersøgelser, jeg nu taler om, er noget anderledes. De skal ikke give os oplysninger om infektivitetsniveauet. De er mere fokuseret på at forsøge at holde potentielt smitteramte slagtekroppe ude af fødekæden. Det er tidligere nævnt, at det bliver meget dyrt, at det gælder et stort antal slagtekroppe m.m.
Lad os koncentrere os om fakta. De tre tilgængelige prøvemetoder - den franske, den schweiziske og den irske metode - kan ikke afsløre BSE i dyr under en vis alder. Resultatet bliver negativt. Man får udgifterne og besværet med at gennemføre prøver, der giver negative resultater. Hvad er så værdien af at kontrollere unge dyr? Efter min mening er den lig nul. Men vi har også videnskabelige beviser for, at dyr under en vis alder ikke viser symptomer på BSE. Derfor har jeg bedt Den Stående Veterinærkomité, der netop nu holder møde, om at undersøge, hvor gamle dyrene skal være, når undersøgelserne foretages. Jeg taler her om at kontrollere slagtekroppe fra dyr over en vis alder for infektivitet for at holde smittebærende dyr ude af fødekæden.
Vi har en situation, hvor de unge dyr ifølge videnskabsfolkene ikke har BSE, og hvor alle ældre dyr kontrolleres for BSE og trækkes ud af fødekæden, hvis de er smittebærere. Det er en forbrugerbeskyttende foranstaltning, der også er med til at skabe større tillid hos forbrugerne. Derfor har jeg foreslået, at vi benytter denne fremgangsmåde, og jeg glæder mig til i eftermiddag at modtage Den Stående Veterinærkomités råd, som jeg vil viderebringe til Ministerrådet i næste uge, så vi kan diskutere en aldersgrænse for prøvetagning.
Jeg mener, at det er den rette fremgangsmåde. Der er en del uenighed herom, og her i mødesalen er der også forskellige synspunkter, men det er vigtigt, at vi står sammen i dette spørgsmål. Det er vigtigt, at vi forsøger at nå til enighed om den rette fremgangsmåde og finder hensigtsmæssige svar og ikke beskylder andre, der finder hensigtsmæssige svar, for at gøre for lidt for at beskytte forbrugerne og folkesundheden. Under disse omstændigheder er det rimeligt at trække grænser, når man er rimelig sikker på, at man er sikker på den ene side af grænsen og ikke på den anden. Vi skal sørge for at være rimelige over for hinanden, når vi skal identificere de foranstaltninger, som vi alle finder nødvendige, fordi formålet med disse foranstaltninger er at beskytte folkesundheden og fødevaresikkerheden og øge forbrugernes tillid.
Endelig lyttede jeg med stor interesse til min ven hr. Patriats kommentarer både tidligere og for et øjeblik siden, og jeg ser frem til at arbejde tæt sammen med ham i disse spørgsmål i de kommende uger. Han og jeg diskuterede dette spørgsmål så sent som i sidste uge i Paris, så jeg er overbevist om, at Parlamentet, Rådet og kommissæren kan samarbejde i en fordomsfri atmosfære om at finde en løsning på de aktuelle alvorlige problemer.

Gollnisch
Fru formand, jeg vil gerne fremsætte en meget kort personlig kommentar, eftersom vores kollega Graefe zu Baringdorf har rettet beskyldninger mod medlemmer i min gruppe for ikke at deltage i undersøgelsesudvalget om BSE. Jeg ønsker blot at komme med følgende præcisering: Der har været to undersøgelsesudvalg her i Parlamentet. Hr. Martinez deltog i det første, og jeg har her, til disposition for vores kollega, hans mindretalsudtalelse, som blev affattet skriftligt under det første udvalg, Böge-udvalget.
Vi deltog ikke i det andet udvalg, ganske simpelt fordi vi blev udelukket fra det af mekanismen i Hondt-loven og af Parlamentets forretningsorden eller mangel på samme, det skal jeg ikke kunne sige.
Den bedste metode til at blive fri for at høre på os er at lade være med at indbyde os. Hvorom alting er, så formulerede hr. Martinez sin højtidelige advarsel i 1990, eller seks år før det første undersøgelsesudvalg.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget syv beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 1200.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0553/2000).
De har nok bemærket den organisatoriske katastrofesituation, vi befinder os i, for nu burde vi afslutte spørgetiden. Jeg er nødt til at sige til Dem, at mirakler ikke ligger inden for mine beføjelser og evner. Vi skal derfor samarbejde for at anvende denne halve time, for vi kommer til at begå alle mulige slags overtrædelser. Vi kommer hverken til at være her i halvanden time, og vi vil heller ikke slutte kl. 19, vi kommer ikke en gang til at være her en time, for kommissærerne skal tage af sted kl. 19.30.
En forholdsmæssig fordeling, der, som jeg ser det, er den eneste løsning, ville være at stille to spørgsmål under første del - der er ikke tid til mere. Jeg beder Dem om, at det kun er det medlem, der har stillet spørgsmålet, der stiller et tillægsspørgsmål, og under alle omstændigheder kun undtagelsesvis endnu et. Derefter giver vi hver kommissær ordet til at besvare spørgsmål, så alle deltager, og ingen føler sig forfordelt. Kommissærkollegiet er meget agtværdigt, og jeg synes, at alle har ret til at svare på spørgsmål. Vi vil lave en retfærdig fordeling.

Formanden


Carmen Cerdeira Morterero
Spørgsmål nr. 17 af (H-0848/00):
Om: Minimumsnormer for udvisning af indvandrere På Rådets møde den 18. december 1997 vedtoges resolutionen om fastsættelse af prioriteter for samarbejdet om retlige og indre anliggender for perioden 1. januar 1998 til Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse, hvori en af målsætningerne er forbedring af samarbejdet om udvisning af ulovlige indvandrere.
I lyset af de seneste ofte forekommende eksempler i forskellige medlemsstater, hvor udvisningen af immigranter blev foretaget uden iagttagelse af de mest elementære menneskerettigheder, bør Kommissionen tillægge dette spørgsmål særlig betydning. Disse eksempler omfatter bl.a. en kvindelig immigrant i Belgien, der omkom, da man lagde en pude over hovedet på hende, brugen af stærkt beroligende midler i Spanien, transport af immigranter bunket sammen i skibslaster i Italien og Spanien, tragedien i Det Forenede Kongerige, hvor 58 kinesiske immigranter blev fundet døde i havnen i Dover, efter at de havde været tilbageholdt flere gange på europæisk territorium, og de alment anvendte forskellige volds- og trusselsmetoder over for de udviste immigranter.
Har Kommissionen inden for rammerne af asyl- og immigrationspolitikken planer om at stille forslag, der i første omgang kan sætte en stopper for disse forfærdelige hændelser og for det andet harmonisere og koordinere udvisningspolitikken i medlemsstaterne under iagttagelse af menneskerettighederne og De Forenede Nationers konventioner på dette område?

Vitorino
Hr. formand, idet jeg giver mit bidrag til et verdsligt mirakel, vil jeg med hensyn til harmonisering af asylpolitikken gerne sige, at de vigtigste foranstaltninger, som Unionen vil gennemføre, er formuleret ikke blot i overensstemmelse med handlingsplanen fra Wien og konklusionerne fra Tampere, men også fremgår af den scoreboard, som Kommissionen har forelagt Rådet og Europa-Parlamentet, og som vil blive gennemført i to hovedfaser. I den første fase - som jeg håber kan være afsluttet til juni næste år - drejer det sig om at fastlægge nogle fælles minimumsstandarder for de grundlæggende elementer i en asylpolitik. I den følgende fase med en længere tidshorisont er målet at fastlægge en fælles altomfattende asylordning. Med henblik på fastlæggelsen af denne helhedsordning vil Kommissionen inden udgangen af i år offentliggøre en meddelelse, der kan sætte en debat i gang. Hvad særlig angår retsgrundlaget, er det artikel 63, stk. 3, litra b, i Traktaten om De Europæiske Fællesskaber, der bestemmer, at der skal fastlægges foranstaltninger vedrørende ulovlig indvandring og ulovligt ophold i EU-lande, herunder foranstaltninger til repatriering af personer med ulovligt ophold.
Lige nu behandler Rådet et første initiativ taget af det franske formandskab med det formål at få vedtaget et direktiv om gensidig anerkendelse af beslutninger om udvisning af borgere fra tredjelande, et udkast, der også er til høring her i Parlamentet.
Det er den offentlige mening i medlemsstaterne, at de nuværende repatrieringspolitikker kun i ringe grad samordnes og i vid udstrækning er ineffektive. Kommissionen mener, at tilbagesendelsesaftalerne vil have stor betydning for afklaringen og samordningen af disse politikker, og i øjeblikket er de første tilbagesendelsesaftaler under forhandling mellem EU og Rusland, Sri Lanka, Pakistan og Marokko. Kommissionen håber, at der inden for budgettet for 2001 kan vedtages et finansielt samarbejdsinstrument med oprindelses- og transitlandene, der kan forbedre deres muligheder i forbindelse med tilbagesendelse og frivillig tilbagevenden.
Hvad angår den fremtidige politik, er det Kommissionens opfattelse, at en samlet og sammenhængende repatrieringspolitik først og fremmest skal gå ud på frivillig repatriering. Med hensyn til den frivillige repatriering erindrer jeg forsamlingen om, at Den Europæiske Flygtningefond fastlægger særlige finansieringsforanstaltninger til støtte for udvikling af medlemsstaternes repatrieringspolitik. Og hvad angår betingelserne for gennemførelsen af denne repatriering, tilslutter jeg mig de bestræbelser, som medlemmet giver udtryk for om, at vi når frem til fælles minimumsstandarder for proceduren og for en værdig og humanitær form for repatriering. Jeg er overbevist om, at det bliver et godt emne på Kommissionens arbejdsprogram for 2001.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, jeg vil også forsøge at bidrage til dette mirakel om fordeling af tiden mellem Kommissærkollegiet og medlemmerne af Europa-Parlamentet.
Hr. Vitorino, De ved udmærket, at vi deler Deres bekymringer, det arbejde, som De personligt har forklaret Udvalget om Borgernes Friheder om, det scoreboard og de prioriteringer, som Deres tjenestegrene har forelagt for alle områderne. Det arbejder vi på i nævnte udvalg. Omstændigheder, som dem jeg kommenterer i det spørgsmål, jeg har stillet til Dem, betyder utvivlsomt, at alle europæiske borgere, og i særdeleshed os, der har et ansvar, og som har påtaget os en politisk forpligtelse og arbejder med disse sager, insisterer herpå og anmoder om, at der bliver gjort de allerstørste bestræbelser på at fremskynde arbejdet, så de situationer, jeg nævnte, f.eks. udvisning af indvandrere, aldrig opstår igen, for det får os til at føle os skamfulde som europæere, og i særdeleshed som ansvarlige politikere.

Vitorino
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at jeg tilslutter mig medlemmets bestræbelser, og at jeg håber, at hendes appel ikke kun er rettet til Kommissionen, men også til Rådet, så vi kan få hele retsgrundlaget vedtaget inden juni næste år. Det satser jeg på, og jeg kan kun svare på egne vegne.

Naranjo Escobar
Hr. formand, jeg vil blot sige to ting. I opremsningen af eksempler i spørgsmålet gør den selektive hukommelse sig gældende, hvilket efter min mening ikke er særlig heldigt i disse tilfælde. Men kort sagt hr. kommissær, pr. dags dato har vi ikke fået ajourført tableau de bord, og vi råder heller ikke over et retsinstrument, som regulerer betingelserne og de materielle forudsætninger bag udvisningerne. Den 12. december vil De Forenede Nationer i Palermo underskrive Verdenskonventionen om organiseret kriminalitet med en protokol om menneskehandel. Der er en direkte forbindelse mellem organiseret kriminalitet og indvandring. Hvilke forslag har Kommissionen på dette område på grundlag af unionstraktatens artikel 31?

Vitorino
Jeg gentager min undskyldning for overdrevet iver i samarbejdet om det verdslige mirakel. Jeg vil også gerne sige til medlemmet, at jeg forventer, at Kommissionen inden udgangen af i år kan forelægge Rådet og Parlamentet to rammeafgørelser inden for den tredje søjle, der indeholder klare fælles definitioner, fælles regler for, hvad der er strafbart, og fælles sanktioner for handel med mennesker med henblik på seksuel og økonomisk udnyttelse. Det bliver den første sten i den europæiske strafferetlige bygning mod menneskehandel, som jo almindeligvis er forbundet med den organiserede kriminalitet. De løsninger, som Kommissionen agter at fremlægge, er helt og fuldt i overensstemmelse med den FN-konvention, som jeg håber bliver undertegnet i Palermo i ugen fra den 12. til den 15. december.

Formanden


Efstratios Korakas
Spørgsmål nr. 18 af (H-0860/00):
Om: FN-rapport om udnyttelse af kvinder En FN-rapport skildrer i de allermørkeste farver billedet af kvinders situation i verden. Mange millioner uønskede graviditeter, risikable aborter, voldtægt, mishandling, børnemord og æresdrab. I rapporten nævnes det, at 60 millioner piger er meldt savnet, og 5.000 kvinder er hvert år ofre for æresdrab. Ca. 4 millioner kvinder sælges hvert år med henblik på et job inden for sexindustrien, og dem, der er i stand til at slippe bort, ender med at arbejde under elendige forhold. Et vigtigt punkt i rapporten er henvisningen til, at en ud af tre kvinder i verden har været offer for mishandling, voldtægt eller tvungen sex mindst én gang i deres liv, og at gerningsmændene forbliver ustraffede.
Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at sætte en stopper for disse forkastelige tilfælde af skændig udnyttelse, mishandling og hvid slavehandel, og sikre, at enhver form doe forskelsbehandling af kvinder afskaffes?
Andel del
Spørgsmål til Pedro Solbes
Diamantopoulou
Hr. formand, det er klart, at spørgsmålet om kvindemishandling og vold mod kvinder er et af de største sociale problemer i vor tid med uhyre økonomiske følger, eftersom der udvikler sig meget betydelige ulovlige økonomiske aktiviteter på dette område på globalt plan. Volden mod kvinder har mange former. Der findes volden i familien, som er en forbrydelse i stilhed. Der findes de forskellige former for seksuel udnyttelse. Der findes handlen med kvinder, handlen med mennesker.
Jeg vil gerne erindre om, at efter mødet i Beijing og i år i New York enedes man igen globalt om, at alle disse spørgsmål drejer sig om menneskerettigheder, og at de bør behandles som sådan, nemlig som overtrædelser af menneskerettighederne. Kommissionen har allerede i 1996 godkendt en fælleseuropæisk politik om bekæmpelse af handel med mennesker med særlig vægt på de spørgsmål, som angår kvinderne, som rammes mest af denne svøbe. Jeg vil gerne erindre om Dafne-programmerne og Stop-programmet, og fortælle Dem, at der sidste år løb en kampagne om vold i hjemmet og i familien, et problem med meget store dimensioner på europæisk plan, og at der i 1997 blev godkendt en fælles foranstaltning mod menneskehandel og mod seksuel udnyttelse af børn, på grundlag af hvilken alle medlemsstaterne opfordres til at revidere deres lovramme, at tage visse former for opførsel i betragtning og at tilskynde til et samarbejde mellem domstolene.
Det program, som Kommissionen har fremsat om ligestilling mellem de to køn for de næste fem år, har fem kernepunkter. Det ene af disse kernepunkter drejer sig om volden og menneskerettighederne, og på det punkt forventer vi et samarbejde med regeringer, lokale myndigheder og ngo'er, så vi i de kommende fem år får programmer i alle medlemslandene.

Korakas
Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes svar. Jeg tror nok, at alle de ting, som hun fortalte os, er gode, men essensen ligger ikke der. Så jeg vil gerne spørge hende: Tror De ikke, fru kommissær, at de skændige fænomener, som vi fordømmer, og som, sådan som De selv tilføjede, har forbindelse med den nuværende økonomiske situation, som hersker i EU-landene og Europas og verdens øvrige lande, og med den elendighed, som den regressive politik om for enhver pris at tilstræbe den størst mulige profit som det højeste ideal? I Europa kommer de moderne slaver, som er bestemt til alting, især fra de tidligere socialistiske lande, hvor kvinden tidligere havde den sociale status, som hun havde krav på. I dag efter de tragiske ændringer, som De sådan håbede på og ønskede - jeg mener det system, som De står for - udgør eksporten af kvinder og børn til vores lande hovedparten af disse landes eksport ...
(Formanden afbrød taleren)

Diamantopoulou
Hr. formand, blot et enkelt ord. Det er ikke sandt, at handlen med kvinder kun stammer fra de tidligere socialistiske lande, eller at hovedmængden kommer derfra. Vi må desværre sige, at Asien også står for en stor del, ligesom også landene i Afrika. Fattigdom, hvor den end findes, er hovedårsagen til, den vigtigste faktor i forbindelse med dette fænomen.

Formanden
Jeg beder fru Schreyer og hr. Fischler om undskyldning, men det kan ikke lade sig gøre, at De besvarer spørgsmålene. Spørgsmål nr. 19, 20 og 21 bliver besvaret skriftligt.

Formanden


Camilo Nogueira Román
Spørgsmål nr. 22 af (H-0809/00):
Om: Kommissionens monetære politik og funktion Under en drøftelse i Europa-Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender påpegede Kommissionens tidligere formand, Jacques Delors, at Kommissionen burde påtage sig ansvaret som talsmand for politikken vedrørende den fælles valuta og dens kursudvikling.
Vil Kommissionen træffe nogen foranstaltninger i så henseende og under alle omstændigheder få sat en stopper for de nuværende divergerende meningsytringer, der er så skadelige for euroens tilstand?
Spørgsmål til Margot Wallström
Solbes
Hr. formand, det, som hr. Nogueira ønskede at sige til Dem, er naturligvis, at i den model, vi har defineret, er det Centralbanken, der er ansvarlig for den monetære politik, og det er Den Europæiske Centralbank, som handler i henhold til de kriterier, der er fastsat i traktaten.
Det store problem er, hvordan man skal opnå, at en fælles monetær politik er forenelig med nogle økonomiske politikker, som er nationale i henhold til traktaten. Det er netop det, der ligger i koordineringen af de økonomiske politikker, som har to grundlæggende mål. På den ene side, at de forskellige medlemsstaters økonomiske politikker ikke er inkongruente, og på den anden side, at de heller ikke er inkongruente i forhold til den monetære politik og forårsager en situation, som kan føre til en for stram monetær politik.
Vi forsøger først og fremmest at gennemføre denne koordinering ved hjælp af instrumentet om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, der kan anvendes i de medlemsstater, som vedtager dem og tager dem til sig, ikke kun de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, men også de særlige anbefalinger til hver enkelt medlemsstat. Vi har dog som følge af Stabilitets- og Vækstpagten også iværksat de såkaldte stabilitetsprogrammer. Her er vores indfaldsvinkel meget mere præcis, meget mere nøjagtig, for det eneste, vi gør, er at introducere begrebet offentlige finanser.
Målet har i løbet af denne periode været at reducere det offentlige underskud for at få en mere tilpasset monetær politik, lavere rentesatser og større vækst. De mål, der er blevet sat, er ved at blive nået på tilfredsstillende vis. Vi håber, at vi næste år vil få en situation med nulunderskud.
Under disse omstændigheder overvejer Euro-Gruppen, der har det overordnede ansvar for koordineringen af den økonomiske politik, at gå længere endnu, hvad angår vores skatteforpligtelser, og ikke mindst at forbedre kvaliteten og bæredygtigheden af de offentlige finanser, hvilket uden tvivl vil betyde en forbedring af Stabilitets- og Vækstpagten og behandling af mere præcise og indholdsrige spørgsmål.

Nogueira Román
Hr. formand, hr. kommissær, De har givet mig et svar om den europæiske økonomiske politik og medlemsstaternes og kommissionens praksis i den forbindelse. Jeg synes ikke, at problemet i euroens nuværende situation er den økonomiske politik, og efter min mening er der behov for andre svar herpå.
Hvis jeg kunne gå i dybden med Deres svar, ville jeg tilføje det indlysende forhold, at der foregår et systematisk opkøb af dollars fra Europa, en ekstraordinær investering i USA, som jeg, hvis jeg var USA's leder, ville være meget bekymret over, og under alle omstændigheder, at euroens fald er en meget stor fordel for den europæiske eksport, hvilket ikke er dårligt for Europa.
Men jeg tror ikke, at De forstår at forklare dette, eller også tør De ikke, og at det grundlæggende problem i forbindelse med faldet i eurokursen under alle omstændigheder netop ligger i den manglende tillid til en fælles politik, for medlemsstaterne vægrer sig ved at acceptere den strategiske og politiske realitet ved selve euroens eksistens.

Formanden
Der er heller ikke noget spørgsmål, hr. Solbes. De kan se, at alle medlemmerne, næsten uden undtagelse, egner sig til at være kommissærer, de ønsker at forklare os sagen. Vi ved alle, at der ikke er tid. Jeg beder Dem, kære medlemmer, om, at De begynder med spørgsmålet og ikke med forklaringen.

Rübig
Hr. formand, jeg mener, at det i offentligheden er meget vigtigt at skelne mellem den interne og eksterne effekt, og jeg er interesseret i at vide, om Kommissionen her kort før den fysiske indførelse af euroen vil tage initiativ til at forklare befolkningen forskellen mellem valutastabilitetens indre og ydre virkning?

Solbes Mira
Hr. formand, jeg vil forsøge hurtigt at besvare begge emner. For det første er det rigtigt, at euroen både har en intern og en ekstern effekt. Euroens effekt bør i generelle vendinger betragtes som en absolut og fuldstændig succes, vi har formået at forbedre væksten, forbedre stabilitetsbetingelserne i vores økonomi, vi har formået at holde inflationen på et forholdsvist lavt niveau til trods for de risici, vi udsættes for, og vi er ved at nå det grundlæggende mål om at holde inflationen under kontrol.
Set fra et udenrigspolitisk synspunkt er det sandt, at der er et problem - og jeg svarer indirekte hr. Nogueira - som består i, det må vi ikke glemme, at opsparingen i Europa er meget højere end i USA. En del af denne opsparing bruges af europæiske virksomheder til at tage til udlandet og blive internationale. I nogle tilfælde drejer det sig om europæiske investeringer, som finder sted i udlandet, og i andre tilfælde er det simpelthen lande eller repræsentanter, som optræder i Europa, hvor de bedre kan tilvende sig ressourcer, som de derefter overfører til udlandet.
Men nu vil jeg svare på Deres konkrete spørgsmål om, hvad vi vil gøre. I 1999 iværksatte vi en række særlige programmer i samarbejde med Parlamentet for at gøre euroen så kendt som mulig. Jeg siger altid, at euroen ikke bliver indført den 1. januar 2002, euroen ligger allerede i vores lomme. Vi har den i forskellig skillemønt, men vi har den allerede i lommen. Nu skal der arbejdes med dette specifikke punkt. Hvis vi i 2000 har ydet de små og mellemstore virksomheder særlig opmærksomhed, skal 2001 være borgernes år. Det gør vi i samarbejde med medlemsstaterne, der er ansvarlige for de særlige programmer om overgangen til euroen. Parlamentet deltager (husk de møder, der blev afholdt den 23. og 24. oktober), og det, vi gør for at medlemsstaterne kan komme videre og opnå den synlighed, vi alle ønsker, er at informere ØKOFIN hver måned. De modtager også denne information om status for hver enkelt plan om overgang til den fysiske euro i hver enkelt medlemsstat, så alle kan vælge den bedste praksis i det enkelte land, og at vi i fællesskab kan komme så langt som muligt og opnå de bedste resultater før udgangen af næste år.

Formanden
Spørgsmål nr. 23 besvares skriftligt.

Formanden


Mihail Papayannakis
Spørgsmål nr. 24 af (H-0787/00):
Om: Luftforurening i Grækenland Af vurderinger fra GREENPEACE, som har fulgt WHO's fremgangsmåde, og de seneste oplysninger (1997-1999) om luftforurening målt af de pågældende statslige organer fremgår det, at omkostningerne i form af menneskeliv er sammenlignelige med antallet af omkomne ved trafikulykker (1342 og 7247 flere dødsfald om året på grund af hhv. kort- og langsigtede følger), og de sociale omkostninger beløber sig til 548 og 2.096 mia. drakmer for hhv. de kortsigtede og langsigtede følger. Især i Athen kan der konstateres høje koncentrationer af partikler, ozon, kulilte, nitrogendioxid og svovldioxid i luften.
Vil Kommissionen oplyse, om Grækenland har meddelt den de foranstaltninger, den har truffet for at gennemføre direktiv 96/61/EF og 96/62/EF i græsk lovgivning, om Grækenland gennemfører de ovennævnte direktiver korrekt, og hvad Kommissionen generelt mener om situationen med hensyn til luftkvaliteten i Grækenland, især i lyset af alle de undersøgelser, som den selv har finansieret med henblik på løsning af problemet?
Spørgsmål til Mario Monti
Wallström
For det første er direktiv 96/61 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, der skulle omsættes til national lovgivning i medlemsstaterne inden den 30. oktober 1999, endnu ikke implementeret i Grækenland. Derfor sendte Kommissionen for nylig en udtalelse til de græske myndigheder. Hvis ikke de græske myndigheder gør en indsats, vil vi gå videre med den retssag, vi allerede har igangsat.
Hvad angår direktiv 96/62 om vurdering og styring af luftkvalitet, har Kommissionen indledt en retssag ved Domstolen mod Grækenland for manglende gennemførelse. Under proceduren bekendtgjorde de græske myndigheder, at direktivet nu er gennemført. Derefter bad Kommissionen Domstolen om at trække sagen mod de græske myndigheder tilbage.
En undersøgelse af luftkvaliteten i Athen, der blev gennemført under et program mellem Kommissionens tjenestegrene og de kommunale myndigheder i Athen, har resulteret i indførelse af et overvågningsnet for at sikre efterkommelse af datterlovgivningen under direktiv 96/62. Undersøgelsen vurderede også den aktuelle luftkvalitet i Athen. Under målekampagnen blev der registreret høje koncentrationer af svovldioxid på visse særligt belastede områder. De gældende grænseværdier for nitrogendioxid og bly blev ikke overskredet. Ozongrænserne i henhold til direktiv 92/72 var ikke overskredet i Athen, men det skal bemærkes, at der ikke blev foretaget målinger midt om sommeren. Andre måleresultater viser, at ozongrænserne ofte overskrides uden for Athens centrum.
Jeg håber, at situationen bliver bedre med gennemførelsen af de øvrige fællesskabsinitiativer, herunder den nyligt indgåede godkendelse af kommissionsforslaget om et direktiv vedrørende nationale emissionslofter. Endvidere skal datterdirektiv 99/30 omskrives til national ret i medlemsstaterne senest den 19. juli 2001. Det opstiller fremtidige grænseværdier for svovldioxid, nitrogendioxid, nitrogenoxider, partikulært stof og bly.
Ifølge undersøgelsen er de aktuelle nitrogendioxidkoncentrationer højere end den grænseværdi for nitrogendioxid, der skal overholdes senest i 2010, og i øjeblikket er der en stor overskridelse af den nye grænseværdi for partikulært stof, der skal overholdes senest i 2005. Den nyligt vedtagne grænseværdi for benzen er også overskredet. Situationen forventes at blive bedre med gennemførelsen af fællesskabslovgivningen - f.eks. i transportsektoren. De græske myndigheder skal imidlertid træffe supplerende foranstaltninger på lokalt plan for at sikre overholdelse af de nye luftkvalitetsnormer.

Papayannakis
Fru kommissær, jeg vil virkelig gerne takke mange gange for Deres meget præcise og detaljerede oplysninger. Hr. formand, jeg vil overhovedet ikke prøve på at være original, jeg vil blot gerne stille kommissæren to spørgsmål. De fortalte os, at der har været tilfælde, hvor vi har overskredet grænserne. Har man meddelt Dem, hvilke foranstaltninger man har truffet efter det øjeblik, hvor vi overskred grænserne? Det andet er, om der er overført bevillinger til samhørighedsfonden eller til den tredje fællesskabsstøtteramme? Har De diskuteret investeringer, som faktisk anvendes til at oprette målestationer i hele Grækenland og ikke kun i Athen, sådan som fællesskabslovgivningen fastsætter?

Wallström
Hvis grænseværdierne overskrides, skal den pågældende medlemsstat - i dette tilfælde Grækenland - skride ind. Vi sørger for, at der findes et kontrol- og målesystem. Hvis værdierne overskrides, beder vi medlemsstaterne om at skride ind, og vi følger udviklingen. Fællesskabet har mulighed for at finansiere målinger og oprettelse af netværk i Grækenland. Det er meget vigtigt at holde øje med udviklingen af luftkvaliteten i hele Grækenland og ikke blot i Athen.

Formanden
- Spørgsmålene nr. 25-28 besvares skriftligt.

Formanden


Geneviève Fraisse
Spørgsmål nr. 29 af (H-0811/00):
Om: Statsstøtte til av-sektoren På et seminar om kulturindustrien, som det franske formandskab havde arrangeret, gav en repræsentant for Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence udtryk for den opfattelse, at de lovbundne investeringsforpligtelser, der er pålagt kanalerne, udgjorde en form for statsstøtte, idet disse investeringer var gjort obligatoriske af den lovgivende myndighed.
Kan Kommissionen bekræfte, at den følger denne linje i forbindelse med behandlingen af statsstøtte til film- og av-sektoren?

Monti
De ressourcer, tv-kanalerne indskyder som lovbundne forpligtelser, er allerede af denne grund statslige ressourcer. Den omstændighed, at der findes lovbundne investeringsforpligtelser for tv-kanaler, indebærer ikke nødvendigvis, at de omtalte investeringer er statsstøtte i den forstand, der er omtalt i artikel 87, stk. 1, i EØF-traktaten, men det indebærer derimod, at Kommissionen skal udøve kontrol med gennemførelsen af EØF-traktatens artikel 87.
Det princip, som Kommissionen benytter til at afgøre, om den slags investeringer er støtte, og i bekræftende fald til at beregne den, er princippet om den private investor, der opererer på normale vilkår i en markedsøkonomi. tv-kanalernes køb af av-produkter til senere udsendelser indgår i deres normale kommercielle virksomhed. De investeringer, der foretages for at finansiere den slags produkter, har kun elementer af statsstøtte, såfremt tv-kanalerne ikke får en modydelse og/eller en tilstrækkelig stor godtgørelse. Denne godtgørelse kan have form af leverancer, køb af av-produkter, af koproduktionsandele eller af senderettigheder. Den kunne også bestå af andre former for kommerciel kompensation for deres investeringer. Med andre ord vil man anse investeringerne for at have et element af støtte, når de finansierer produktionsprojekter, som ikke ville være blevet finansieret af kanalerne, dersom der ikke havde været noget, der hed lovbundne forpligtelser.
Det er klart, at elementet af støtte til disse projekter ikke ville udgøre den samlede finansiering, som kanalerne indskyder. Det ville snarere udgøre den difference, der måtte være mellem en normal fortjeneste og den faktiske fortjeneste på den finansierede produktion. Der skal til sidst gøres opmærksom på, at visse af disse investeringers karakter af støtte ikke forhindrer, at de i sidste ende kan være forenelige med traktatens bestemmelser. De kunne eventuelt anses for at være forenelige på grund af deres funktion som særlig støtte til den kulturelle produktion.

Fraisse
Hr. kommissær, kunne De måske præcisere, om det i så fald ikke er i modstrid med det forhold, at "fjernsyn uden grænser" også giver støtte til produktionen af værkernes indhold.
Når talen er om adskillelsen mellem en national støtte og dens territoriale anvendelse, mener De så ikke, at denne adskillelse på længere sigt er en trussel mod de nationale støtteordningers hensigtsmæssighed og dermed mod deres eksistens? Hvad er Kommissionens mening om dette? I virkeligheden er mit problem at forstå, hvorfor De arbejder med bilaterale meddelelser og ikke med en officiel tekst, som kunne gøre det muligt for os at se på problematikken i sin helhed, som De netop har ansporet til med spørgsmålet om traktaterne.

Monti
I den beslutning, hvormed Kommissionen godkendte den franske støtteordning for filmproduktion, fastsatte den fire specifikke kompatibilitetskriterier. I samme beslutning forpligtede Kommissionen sig til at gennemgå støtteordningerne i alle medlemsstater med udgangspunkt i disse specifikke kompatibilitetskriterier, som var godkendt frem til år 2004, hvor tilladelsen til den franske støtteordning udløber. Målet for Kommissionens tiltag er at skabe den juridiske sikkerhed og lovmæssige stabilitet, som sektoren har brug for for at udvikle sig, og som den har manglet indtil nu, ved at fastsætte minimumskompatibilitetskriterier, men uden at ville harmonisere støtteordningerne, hvis mangfoldighed afspejler den kulturelle mangfoldighed, som Kommissionen også andetsteds søger at fastholde. Således er målet med denne bilaterale fremgangsmåde, fru parlamentsmedlem, alene at undersøge, i hvilken udstrækning de forskellige eksisterende ordninger er i overensstemmelse med den prototype, der blev fastlagt i den beslutning, hvori man godkendte den franske ordning, på grundlag af fire specifikke kompatibilitetskriterier.

Formanden
Spørgsmål nr. 30-59 bliver besvaret skriftligt.
I dag kunne vi passende sige på vulgærlatin ite cuestiones sunt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet hævet kl. 19.30 og genoptaget kl. 21.00)

Bekæmpelse af social udstødelse (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A5-0307/2000) af Figueiredo for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om bekæmpelse af social udstødelse.

Pérez Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, chartret om grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union siger i sin præambel, at "den med indførelsen af unionsborgerskabet og skabelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, sætter mennesket i centrum for sit virke", og det tilføjer i artikel 1, at "den menneskelige værdighed er ukrænkelig". Vil den blive respekteret og beskyttet?
Jeg nævner citatet fra chartret om grundlæggende rettigheder, fordi nogle af de situationer, der er beskrevet i denne fremragende betænkning - som jeg lykønsker ordføreren med - er uforenelige med denne erklæring, som Europa-Parlamentet netop i disse dage frivilligt påtager sig.
I lyset af disse erklæringer er virkeligheden anderledes hård. Data fra Eurostat fortæller os, at 18% af befolkningen i Den Europæiske Union har en indkomst på mindre end 60% af det nationale gennemsnit at leve for, eller sagt på en anden måde, at 65 millioner europæere lever i fattigdom. Det er rigtigt, at de nationale procentangivelser for fattigdom varierer og er forskellige, sådan som det også er tilfældet med fattigdommens art, det vil sige fattigdom i byerne, i industrikvartererne, i fjerntliggende landdistrikter osv. eller den fattigdom, der skyldes forskelsbehandling på grund af køn eller alder - jeg tænker naturligvis på den fattigdom, kvinder og børn lider under.
Verden, som den ser ud i dag, det globaliserede samfund og den globaliserede økonomi, informationssamfundet og den teknologiske udvikling kan også få en ikke alt for positiv indflydelse og skabe nye former for fattigdom eller medvirke hertil, på grund af denne type samfunds iboende vanskeligheder med at lette adgangen til beskæftigelse, som efter min mening er den vigtigste vej til integration og optagelse i samfundet, og på grund af behovet for at forbedre beskæftigelsen og få beskæftigelse af bedre kvalitet.
Europa har i betydeligt omfang skabt ny beskæftigelse. I mit land, Spanien, har José María Aznars regering gjort en stor indsats og påtaget sig en forpligtelse. Med udgangspunkt i høje arbejdsløshedstal har den formået at reducere arbejdsløsheden, og den fastholder stadig dette mål, som er ved at blive opfyldt, og denne forpligtelse. Men jeg synes ikke, at vi skal stille os tilfreds med dette resultat.
Hvis vi skal opnå et Europa, der med Det Europæiske Råd i Lissabons ord fremmer integrationen, kræver det en fælles indsats og handling. Og det indebærer, at vi skal kende de karakteristika og de midler, der kan inddrage alle, i samfundet som helhed og i de forskellige regeringer. Det indebærer et behov for at kvantificere målene og afskaffe børnefattigdommen, for denne børnefattigdom ville skabe en anden form for fattigdom og måske rodfæste den sociale udstødelse, som ville bevare fattigdommen og måske elendigheden i det uendelige. Jeg vil derfor, fru kommissær, gerne anmode om en særlig indsats for at få udryddet denne børnefattigdom.

Désir
Hr. formand, jeg vil gerne først takke vores ordfører og hilse det initiativ velkomment, som hun har taget ved at indlede en dialog med Rådet og Kommissionen allerede i forbindelse med denne førstebehandling for at arbejde for en større lydhørhed over for de ændringsforslag, Parlamentet har ønsket.
Efter massearbejdsløsheden i 80'erne og 90'erne er der fare for, at udstødelsen kan blive det nye onde, som vil undergrave Europa i det kommende årti. I en tid hvor væksten vender tilbage, er dette en udfordring at tage op, hvis vi vil have, at denne vækst virkelig skal komme alle til gode. Men det kommer ikke af sig selv, for denne nye vækst er meget ujævn, og den kan, som vi har set det i USA i den sidste halve snes år, udmærket gå hånd i hånd med vedvarende fænomener som utryghed i ansættelsen, udstødelse, fattigdom og bymæssig ghettodannelse. Der er tale om vækst på betingelser, der er arvet fra krisen: Der oprettes mange job, men der har aldrig været så mange utrygge job, midlertidige job og job på tvungen deltid. Jeg tror, vi skal se til, at det ikke også her hos os bliver almindeligt med et fænomen som working poors. Oven i denne økonomiske udstødelse kommer for manges vedkommende udstødelsen fra en anstændig bolig og manglende adgang til pleje af enhver art, til uddannelse og til kultur, idet visse grupper er ganske særligt udsatte.
Dette fællesskabsprogram har ikke til opgave alene at påtage sig den samlede kamp mod udstødelse i Unionen, men det bør gøre det muligt for Europa at føre denne kamp mere beslutsomt, mere effektivt og mere koordineret. For at det kan ske, skal det ses i snæver sammenhæng med den forpligtelse, stats- og regeringscheferne indgik i Lissabon i marts 2000 om at give - jeg citerer - udryddelsen af fattigdommen et afgørende skub fremad ved at opstille passende målsætninger, som Rådet skal have godkendt inden årets udløb, det vil sige inden Rådets møde i Nice, som skal finde sted om nogle uger. Jeg tror kun programmet får sin fulde mening, hvis det knyttes til virkeliggørelsen af denne målsætning.
Hvordan?
For det første ved at forbedre forståelsen af udstødelsesfænomenerne ved hjælp af indførelse af indikatorer og evalueringskriterier, som især indrettes efter målgrupperne.
For det andet ved at tillade, at der tages større hensyn til den erfaring, der findes hos aktørerne i marken, ngo'er, kommuner og amter, sociale institutioner og personer, som selv oplever udstødelse.
For det tredje ved at hjælpe med at evaluere virkningen af de offentlige politikker, der føres i de forskellige medlemsstater, med henblik på at tage ved lære, udskille, hvad der er god praksis, og overveje de rigtige strategier og specielt sammenhængen med de andre økonomiske og sociale politikker.
For det fjerde og sidste ved at bidrage til fastlæggelsen af retningslinjer og nationale handlingsplaner af samme type som fremgangsmåden fra Luxembourg for beskæftigelsen, som altså var baseret på indikatorer og målsætninger, ikke minimumsmålsætninger, men målsætninger, der stillede høje krav, som svarer til de tanker, vi gør os om den europæiske sociale model.
De ændringsforslag, ordføreren har stillet - og som vi støtter - har til formål at styrke programmet i denne retning. Jeg synes, de på mange punkter knytter an til de forslag, som gruppen på højt niveau om social beskyttelse har udarbejdet - og som er fremsendt til Rådet (arbejdsministre) med henblik på topmødet i Nice - i særdeleshed idéen om at fremme adgangen til et varigt kvalitetsjob og adgangen til social beskyttelse og til behandling, samt alles adgang til en anstændig og sund bolig og til de væsentligste ydelser - gruppen på højt niveau nævner i denne forbindelse el, vand, varme, men også effektiv adgang til uddannelse, til retsvæsenet og til offentlig service.
Afslutningsvis tror jeg kun, vi kan bekæmpe udstødelsen effektivt, dersom vi garanterer alle denne adgang til de grundlæggende rettigheder, for disse rettigheder er forudsætningen for den enkeltes værdighed og for reel deltagelse i fællesskabet.

Jensen
Hr. formand, bekæmpelse af den sociale udstødelse er et politisk ønske, vi alle kan bakke op om, men hvad skal man forstå ved social udstødelse, og hvordan kan den bedst bekæmpes? Hvad skal være EU' s rolle? Det er svarene på sådanne spørgsmål, vi skal finde i dette program til fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse. Tanken er, at alle berørte og interesserede parter bliver inddraget i et arbejde, hvor de enkelte lande beskriver omfanget af social udstødelse og deres indsats for at bekæmpe den. Dette danner baggrund for, at vi får en mere fælles forståelsesramme. Det er nemlig ikke så enkelt at definere begrebet social udstødelse. Tænker vi på langtidsledige - unge som gamle - tænker vi på fysisk eller psykisk handicappede, tænker vi på de sindslidende, tænker vi på fattige eller mindrebemidlede? Ja vi har nok alle hver især vores egen idé om, hvad der skal lægges i begrebet. Men den fælles definition mangler vi.
Kommissionen forsøgte sig med en definition i sit oplæg til Lissabon-topmødet, gående ud på at de udstødte er de, der har en indkomst på under 60% af gennemsnitsindkomsten i det pågældende land. Medlemslandenes regeringer accepterede ikke denne definition, der da også er noget forenklet og alt for intetsigende. Der er brug for, at vi får en nærmere beskrivelse af problemstillingerne. Den meget åbne tilgang til spørgsmålet, som Rådet har valgt, er efter min mening helt rigtig. Der er behov for at samle statistikker, lave analyser og gennem konferencer og anden formidling skabe større fælles forståelse for, hvad vi forstår ved social udstødelse. Med hensyn til den konkrete betænkning: fru Figueiredo ønsker ordet " fattigdom" indføjet i lovteksten. Det er min gruppe generelt imod af formelle årsager, nemlig spørgsmålet om det traktatmæssige grundlag. Vi anerkender selvfølgelig, at fattigdom er kilde til social udstødelse, som det i øvrigt fremgår af teksten. Jeg tror, vi alle er enige om det. Dele af ELDR-Gruppen har også forbehold over for indføjelse af reflektionsgruppen i lovteksten og forhøjelse af bevillingen, men ellers kan vi bakke op om fru Figueriredos betænkning.

Lambert
Hr. formand, jeg vil gerne rose ordføreren for hendes store engagement i denne betænkning om et fællesskabshandlingsprogram til bekæmpelse af social udstødelse, hvor fattigdom kan blive en vigtig faktor, hvilket mange har nævnt. Vi hører, at man bedst forhindrer social udstødelse gennem betalt arbejde, men jeg er enig med dem, der har sagt, at vi er nødt til i stigende grad at tage hensyn til den omstændighed, at beskæftigelse alene ikke er en garanti for deltagelse i samfundet. Det er der mange af de ældre, der vil give mig ret i, samt dem, der har arbejdet for en lav løn, der ikke gør det muligt at opretholde en anstændig levestandard - f.eks. tjenestekarle.
Det er en skam, at fattigdom er en så kontroversiel tilføjelse til programmets navn, da det ikke nævnes i traktaterne. Det ville være interessant på et eller andet tidspunkt at høre fra Rådet, om det vil foreslå en ændring af denne undladelse på topmødet i Nice.
Fattigdomsbekæmpelse er et kontroversielt emne, fordi det rejser spørgsmålet om social beskyttelse som en produktiv faktor samt spørgsmålet om en omfordeling, hvilket er meget umoderne begreber i nogle medlemsstater. Det ville være nyttigt at bruge nogle af de ekstra midler, der kræves i denne betænkning, til finansiering af sammenlignende undersøgelser for at påvise, hvordan sådanne udviklinger kan styres. Jeg er sikker på, at mange af de ikke-statslige organisationer og regionale myndigheder - som fru Figueiredo foreslår medtaget i programmet og dets evaluering - ville være glade for at bidrage med deres store ekspertise.
Hvis vi skal undgå social udstødelse, skal vi sikre os, at vores makroøkonomiske politikker ikke øger den sociale udstødelse. Det ville være stik imod hensigten at indføre politikker, der underminerer den lokale økonomiske udvikling, og som gør beskæftigelsen mindre sikker, men mere krævende, for derefter at rense ofrene bort gennem programmer til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse.

Schmid, Herman
Hr. formand, vi lever i et paradoksalt samfund. Med de økonomiske politikker gør vi nemlig alt, hvad vi kan, for at øge effektiviteten, hastigheden og dynamikken. I det hårde klima, der opstår, er der stadig flere, der ikke kan følge med, og som marginaliseres og udstødes. Altså: Jo mere økonomien blomstrer, desto flere stødes ud i fattigdom.
Det betyder, at man kan blive pessimistisk. Til trods for, at pengene er der, og Europa aldrig har været rigere, synes det stadigt vanskeligere at beskytte de svage og give de marginaliserede en rigtig chance. Derfor er Figueiredo-betænkningen meget vigtig og velkommen. Jeg vil ønske hende hjerteligt tillykke med betænkningen. Den handler om, hvordan medlemsstaterne skal opmuntres til at bekæmpe fattigdom og udstødelse. Det er specielt godt, at hun kraftigt understreger, at smukke ord ikke er tilstrækkeligt, og at solidaritet koster penge.
Det bedste ville naturligvis være, om man kunne tilbyde godt arbejde til så mange som muligt, men i en hård konkurrenceøkonomi er der mange, der ikke klarer sig. Ifølge betænkningen kan det være dobbeltarbejdende kvinder, der altså både arbejder hjemme og ude. Det kan være ældre mennesker, hvis viden der ikke længere er brug for. Det kan være mennesker med psykiske problemer. Det kan være store grupper, der ikke har de fornødne sprogkundskaber til at få et job. Frem for alt er det vel de mange mennesker, der arbejder, men som har en løn, der er for lille til, at de kan leve af den. Alle disse grupper rammes af social udstødelse, hvis ikke der træffes meget omfattende støtteforanstaltninger. Medlemsstaterne skal altså bevilge mange flere penge end i dag til sociale indsatser mod udstødelse, fattigdom og social elendighed.
Jeg nævnte det paradoksale i samfundet. Ifølge den fremherskende ideologi skal mennesker jo tage ansvaret for deres eget liv. Jeg mener imidlertid, at udstødelse og fattigdom er samfundsskabte problemer, og at vi derfor har et fælles ansvar herfor. I et godt samfund skal der være plads til alle, hvilket er et fælles ansvar.

Della Vedova
Hr. formand, her i Parlamentet hører vi meget ofte det omkvæd, hvor man fremhæver den europæiske socialmodel og den sociale markedsøkonomi, som vi efter manges mening stolt kan sammenligne med USA's ukontrollerede model. Fattigdomstallene i Europa, som er grundlaget for denne betænkning, og som man har gjort opmærksom på - den relative fattigdom er på 18% - viser til gengæld en situation, der bestemt ikke er opmuntrende. Hovedspørgsmålet er, hvad der er galt med de europæiske landes økonomi og samfund, og hvilke reformer der bør iværksættes for konkret at bekæmpe den fattigdom og sociale udstødelse, som mange af EU's områder er plaget af.
Hvad foreslås der i den afgørelse, vi drøfter i dag? Der foreslås, at vi sikrer rettighederne, skaber samordning, opretter udvalg, der skal undersøge situationen og udarbejde handlingsplaner mod social udstødelse, fremmer dialogen mellem de berørte parter og indfører europæiske ngo-netværk. Til dette skal vi bevilge 70 eller måske 100 millioner euro. Jeg vil ikke sætte spørgsmålstegn ved denne afgørelses gode intentioner, men jeg er bekymret over de resultater, man kan forvente af denne femårsplan. Når alt kommer til alt, får vi måske et bedre kendskab til fattigdommen og den sociale udstødelse rent statistisk - hvilket er en god ting - og vi foretager nogle indgreb, der gør tilværelsen lettere for 10.000-20.000 mennesker i Europa - hvilket også er en god ting - men vi fremmer ikke de strukturreformer, som i stedet kunne bekæmpe udstødelsen og fattigdommen betydeligt.
I betænkningen lægges der vægt på to spørgsmål, nemlig arbejdsløsheden og den ringe pension, som visse grupper får. Der er ingen tvivl om, at det er to faktorer, der skaber fattigdom og udstødelse, men vi skal kurere sygdommen og ikke symptomerne. Hvis vi ønsker flere arbejdspladser, er det nødvendigt at gøre de europæiske virksomheder mere konkurrencedygtige, og det er ikke mindst nødvendigt, at vi er modige nok til at liberalisere arbejdsmarkedet. De steder, hvor dette også er sket i Europa, har man opnået et betydeligt fald i arbejdsløsheden. I USA sikrer en mere fleksibel beskæftigelse, at fattigdommen er meget kortvarig, og at arbejdsløsheden er meget kortvarig. Hvis vi ønsker at frigøre nogle midler til de pensionister, som har de ringeste pensioner, skal vi være modige nok til at beslutte, at man ikke længere kan gå på pension som 50-årig, og det er sandsynligvis nødvendigt at ændre det sociale sikringssystem fra grunden.
Uden reformer af arbejdsmarkedet og velfærdssystemet - som skal tilrettelægges med udgangspunkt i friheden og den enkeltes ansvar og ikke i statens og fagforeningernes alfaderlighed - er jeg bange for, at vores udvalg og samordninger ikke vil kunne gøre ret meget for EU's fattige.

Mann, Thomas
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg ønsker at tale på trods af problemer med teknikken. 18% af befolkningen i Den Europæiske Union lever under fattigdomsgrænsen. Disse 65 millioner mennesker bliver ofte overset. De passer ikke ind i billedet på et velhavende Europa med højt vækstpotentiale. Årsagen til fattigdommen er manglen på arbejde, den utilstrækkelige aflønning, stikordet "working poor" og dårlig sikkerhed på arbejdspladserne. Med henblik på det tilstræbte økonomiske og sociale sammenhold har vi ud over et højt beskæftigelsesniveau også brug for et højt niveau af social beskyttelse. Jeg glæder mig over, at De i Kommissionen, fru Diamantopoulou, ...
(Teknisk fejl)
Jeg bliver boykottet, hr. formand.
Det skal bidrage til at registrere udstødelsesfænomener og til at udveksle erfaringer på grundlag af præcise, kvalitative og kvantitative data. Der skal føres en dialog mellem interessegrupper og relevante ngo'er. Nationale overvågningsorganer og regionale samt lokale myndigheder skal inddrages. Der opstår synergieffekter, når medlemsstaternes initiativer sammenkobles med Fællesskabets politik, handlinger og instrumenter og med de europæiske strukturfonde. Et af resultaterne en vellykket praksis, der kan tjene som model. Et andet er opbygningen og udbygningen af netværk. Et tredje er støtten til innovative projekter.
Væsentlig er efter min mening en reflektionsgruppe på europæisk plan med repræsentanter fra ngo'er, sociale aktører, Rådet og Europa-Parlamentet, som skal deltage i en rundbordssamtale en gang om året. Den åbne koordinationsmetode vedrørende beskæftigelsespolitikken, der blev vedtaget i Luxembourg, skal også omfatte udstødelsen og genspejles i medlemslandenes nationale handlingsplaner. I 1992 opfordrede Rådet medlemsstaterne til at bekæmpe den sociale udstødelse. I 1999 besluttede det at støtte den sociale integration. Lad os fra år 2001 forstærke denne aktive rolle for at give de mennesker, som er berørt af fattigdom og social udstødelse, adgang til det økonomiske, sociale og kulturelle liv!

De Rossa
Hr. formand, jeg glæder mig over kommissærens initiativ og denne betænkning, der skal forbedre det. Det er lykkedes Europa at undgå de økonomiske kriser, der har ramt store dele af verden i de seneste år. Væksten er stigende, inflationen er bragt ned på det laveste niveau i en generation, og alligevel findes der vedholdende fattigdom og udstødelse. Europas ledighedsprocent er stadig alt for høj med sine 8,3%. Ifølge Eurostats seneste opgørelse har godt halvdelen af de 14 millioner arbejdsløse været væk fra arbejdsmarkedet i mere end et år.
Endvidere lever 18% af EU's borgere ifølge de statistiske tjenestegrene under fattigdomsgrænsen, og en tredjedel af disse er faktisk i arbejde. I mit eget land er omkring 75% af dem, der har arbejde, men som lever under fattigdomsgrænsen, kvinder.
Situationen synes at blive værre. Fra 1980 til 1995 var der en stigende overordnet ulighed i medlemsstaterne. Globaliseringen, den teknologiske innovation og den nye vidensbaserede økonomi falder sammen med ændringer i familiestrukturerne, nye kønsroller og stadigt mere forskelligartede samfund. Det er en kendsgerning, at social udstødelse fungerer som en bremse på den økonomiske vækst, mens et samfund uden udstødelse giver øget vækst og trivsel for alle. Kommissionen skønner, at den manglende udnyttelse af tilgængelige menneskelige ressourcer samt ekstraudgifter på grund af dårligt helbred, kriminalitet m.m. formentlig koster os mellem 1 og 2 milliarder euro om året. Det er et enormt tal.
Det er tvingende nødvendigt, at Europa ser på de eksisterende skel og forhindrer, at nye opstår. Den fælles valuta og en stigende koordinering af landenes økonomiske og skattepolitiske tiltag betyder, at socialpolitikkerne ikke kun kan være de nationale lovorganers område. Det er imidlertid nødvendigt, at medlemsstaterne engagerer sig fuldt ud i dette program og rådfører sig med det civile samfund for at opstille ambitiøse mål for udryddelse af fattigdom og social udstødelse. Den første prøve på medlemsstaternes engagement bliver deres godkendelse af Parlamentets beslutning om at øge finansieringen fra 70 milliarder euro til 100 milliarder euro. Det er i sig selv et usselt beløb i betragtning af problemets omfang.
Til slut vil jeg lykønske ordføreren med en betænkning, der viser det sande omfang af fattigdom og social udstødelse, og som sætter spørgsmålstegn ved forestillingen om Europa som nummer et, når det gælder social retfærdighed og solidaritet, medmindre alle europæiske institutioner og hele det civile samfund engagerer sig seriøst i problemerne.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg er ordføreren, fru Figueiredo, meget taknemmelig, ikke bare for den sædvanlige store indsats, hun har lagt for dagen i denne betænkning, men også fordi hun har godkendt nogle af mine ændringsforslag. I et af disse ændringsforslag fastslås det, at fattigdom og social udstødelse er en konsekvens af lovgivningen i de stater, som udbetaler nogle ringe pensioner, sådan som hr. Della Vedova også sagde, idet han netop henviste til Fatuzzos ændringsforslag, der er blevet en del af Figueiredos betænkning.
Gid vi dog kunne bekæmpe fattigdom og social udstødelse! Gid vi dog kunne begrænse dets omfang! Hvert år tager jeg sammen med mine venner Thomas Mann og Mario Mantovani til Poverelle-instituttet i Bruxelles for at servere mad for byens stakkels hjemløse. Vi er kede af det og føler skyld over kun at gøre det en enkelt dag om året. Vi ville gerne gøre det hver dag, men det har vi faktisk ikke mulighed for.
Derfor skal vi forsøge at gennemføre denne store indsats, i det mindste delvist. Jeg er bevidst om fru Figueiredos, Kommissionens og ikke mindst kommissærens, fru Diamantopoulous, gode vilje, men jeg vil gerne endnu en gang gentage, hvad jeg allerede sagde i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, nemlig at vi må afslutte de programmer, der tager sigte på at bekæmpe social udstødelse. Dette skal være det sidste program. Om fem år - hvor jeg forhåbentlig stadig sidder i Europa-Parlamentet - vil jeg have, at vi laver andre programmer. Vi skal ikke længere forsøge at afskaffe fattigdommen, for den skal være afskaffet én gang for alle!

Andersson
Hr. formand, jeg vil først takke ordføreren for en ganske udmærket betænkning. Vi har alle talt om den utroligt gode økonomiske udvikling med god vækst, faldende arbejdsløshed og stigende beskæftigelse. Samtidig tror jeg, at vi i alle EU's lande ser stadigt voksende kløfter og tiloversblevne kløfter fra den tidligere lavkonjunktur. Det viser, at det ikke er tilstrækkeligt med arbejdsmarkedspolitik og traditionel beskæftigelsespolitik, men at vi skal indføre flere politikker for at kunne bekæmpe udstødelse og fattigdom. Det er et komplekst problem.
Naturligvis er arbejdsmarkedspolitikken en del heraf. Det er vigtigt, at arbejdsløsheden falder, og at beskæftigelsen stiger, men det er ikke nok. Uddannelsespolitikken skal indbefattes, ikke mindst med tanke på det nye samfund. Når viden er vigtig, skal den komme alle til gode. Også politikken for social sikring er et vigtigt område. I forskellige livssituationer - f.eks. når man har små børn eller er arbejdsløs, syg eller gammel - skal man ikke nødvendigvis blive fattig eller udstødt men have mulighed for at deltage i samfundslivet. Også boligpolitikken er et vigtigt område, og retten til en bolig er f.eks. vigtig, for at man kan deltage i samfundslivet.
Desuden skal alle politiske niveauer involveres. Vi er vant til det lokale niveau, og vi er vant til det regionale og det nationale niveau. Vi ved imidlertid også - med tanke på den økonomiske situation, vi har i dag med en grænseoverskridende økonomi - at det er nødvendigt at handle på europæisk plan for at skabe en merværdi, ikke for at overtage noget som helst andet. Derfor er processen med dette program vigtig, lige som det er vigtigt at sammenkæde forskellige politikker, hvilket man diskuterede i Lissabon. Denne diskussion vil blive fortsat på mødet i Stockholm, og den indebærer, at vi vil knytte socialsikringspolitikken, arbejdsmarkedspolitikken og uddannelsespolitikken sammen med den økonomiske politik. Her passer et program som dette fint ind, det vil sige kampen mod udstødelse og fattigdom.

Bastos
Hr. formand, Eurostat viser ganske klart, at ca. 18% af befolkningen i EU lever med en indkomst, som er på mindre end 60% af det nationale gennemsnit. Det er ca. 75 millioner europæiske borgere. I store træk har de nationale procentangivelser for fattigdom i de seneste 10 år varieret mellem 10-11% i Nederlandene og Danmark og urovækkende hele 24% i Portugal. Hertil skal føjes det forhold, at mere end 10 millioner mennesker er afhængige af sociale støtteordninger, og at denne situation forværres i de fleste medlemsstater.
Denne betænkning er meget betydningsfuld, fordi den sigter mod at forbedre livsvilkårene for de dårligst stillede, og den udgør derved endnu et skridt i retning mod styrket social samhørighed. Jeg vil derfor gerne lykønske ordføreren. Det er et ambitiøst handlingsprogram fra Fællesskabets side, som ifølge Kommissionens forslag skal råde over en budgetbevilling på 70 millioner euro, og som skal løbe over en periode på fem år. Denne bevilling bør styrkes på baggrund af de tiltag og den realisme, der er nødvendig på dette område. Dialogen med ngo'erne og med de øvrige sociale aktører må forstærkes med henblik på en nøje afdækning af årsagerne til fattigdom og social udstødelse og fastlæggelsen af de mest effektive måder til at bekæmpe dem på. Der skal imidlertid på sin plads også at advare mod utilstrækkelige kontrolmekanismer med hensyn til ngo-finansieringen og kræve en bedre kontrol, der kan sikre en forsvarlig og korrekt anvendelse af de offentlige midler.
Dette program har som modtagere de mennesker, der er ofre for fattigdom og social udstødelse, og vi skal undgå, at det i praksis blot kommer til at fungere som finansieringskilde for organer, der har til formål kun at forske i fattigdom og social udstødelse.

Damião
Hr. formand, jeg lykønsker ordføreren for det fremragende bidrag til at identificere fattigdommens årsager og omfang, en term, der er passende for en social virkelighed, hvis gru ikke bør opløses i et på én gang omfattende og abstrakt begreb som social udstødelse. Jeg støtter Kommissionen i dens initiativ til at opbygge et program, der lever op til målsætningerne i traktatens nye sociale dagsorden, og som fører Lissabon-beslutningerne ud i livet. Og jeg håber, at det medtager betænkningens forslag, som der er bred tilslutning til.
Jeg appellerer til Rådet om at opstille kvantitative målsætninger, fastlægge specifikke og tværgående aktioner mod udstødelse baseret på informationsrige indikatorer, så det forstærkede samarbejde kan finde udtryk i konkret og effektiv handling, mere i dets sociale resultater end i tilfredsstillelse af vælgernes behov. Jeg støtter, at der skal indhentes mere viden om fattigdommens årsager, og jeg støtter, at udstødelse ved fusioner, industriforandringer, virksomhedsflytninger, ørkendannelse i landdistrikterne og overbefolkning i byområderne søges forebygget med innovative og konkrete løsninger, der involverer de sociale aktører, den lokale og nationale administration og borgernes fælles indsats.

Mantovani
Hr. formand, først vil jeg også gerne lykønske fru Figueiredo med hendes arbejde, som i øvrigt blev enstemmigt vedtaget i udvalget, og med det innovative indhold i hendes betænkning om oprettelsen af et fællesskabsprogram med det formål at bekæmpe social udstødelse. Jeg er således enig med ordføreren i, at programmet for grupperne af fattige og udstødte - eller rettere programmets rolle - fremmer en større social samhørighed. Som jeg allerede har givet udtryk for i de ændringsforslag, jeg stillede i udvalget, og som senere blev godkendt, er jeg dog overbevist om, at en effektiv og konkret bekæmpelse af fattigdom bør ske ved hjælp af en tidsplan for begivenhederne og nogle præcise målsætninger. Hvis der sættes nogle frister og mål for programmet, er det nemlig lettere at måle resultaterne og kvaliteten af dem.
Man skal huske, at der i EU er over 65 millioner mennesker - heraf 7,5 millioner i mit eget land, Italien - som skal leve af en lav indkomst, og når vi taler om en lav indkomst i Italien, fru kommissær, taler vi om, at en familie skal leve af en indkomst på 750 euro. Dette får mig til at mene, at det budget, der er til rådighed for programmet, måske er helt utilstrækkeligt. Jeg håber derfor, at budgettet bliver forøget.
Hr. formand, til sidst vil jeg gerne gentage, at solidariteten mellem staterne uden tvivl skal være den værdi, som er grundlag for vores nye bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse, idet vi dog skal tage højde for, at en økonomisk fremgang i medlemsstaterne - og således også en større velfærd - ved hjælp af en social økonomi med stordriftsfordele utvivlsomt vil gøre det muligt at opnå en større og bedre social retfærdighed.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne takke og lykønske fru Figueiredo, og jeg vil takke de øvrige parlamentsmedlemmer, der ikke er til stede, og som har præsenteret udtalelser fra de øvrige udvalg.
Det er et meget vigtigt og konstruktivt bidrag, og det støtter Kommissionens forslag til en fælles beslutning fra Rådet og Parlamentet om et fællesskabshandlingsprogram til fremme af medlemsstaternes samarbejde om bekæmpelse af social udstødelse. Efter Amsterdam-traktaten og nogle måneder efter Det Europæiske Råd i Lissabon ved vi alle, at der er skabt en ny baggrund for fællesskabsaktioner inden for socialpolitikken, social udstødelse og social beskyttelse. Der sker en forskydning i den politiske debat på fællesskabsniveau, og vi kan se, at der er en stærk vilje til at kombinere social samhørighed og konkurrence.
Det foreslåede handlingsprogram har sit retsgrundlag i Amsterdam-traktatens artikel 137, og vi fik et nyt mandat efter Det Europæiske Råd i Lissabon. Dette program skal fremme gennemførelsen af den åbne koordineringsmetode, hvilket gør det muligt at forbedre vidensniveauet, udvikle udveksling af oplysninger og bedste praksis samt evaluere erfaringer med henblik på at effektivisere indsatsen mod social udstødelse.
Der har været en meget interessant forhandling om beskæftigelsens rolle i bekæmpelsen af social udstødelse samt om social- og strukturreformernes rolle. Der var en diskussionen af definitionen på "fattigdom" og "social indkomst". Der er helt klart en voksende kløft mellem rig og fattig, men jeg kan desværre ikke deltage i disse diskussioner, da jeg er forpligtet til at koncentrere mig om det foreslåede program samt om, hvordan vi vil samarbejde for at gennemføre det på fællesskabsniveau.
Jeg vil gerne oplyse parlamentsmedlemmerne om, at Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender den 4. december holder møde om den nye sociale dagsorden og gør status over det seneste års resultater. Det bliver en meget interessant politisk forhandling med hovedvægt på social udstødelse.
Hvad angår det foreslåede program og Parlamentets betænkning, er jeg specielt glad for Deres stærke overordnede støtte til dette forslag. Jeg kan acceptere størstedelen af Deres forslag enten i deres helhed eller i ånden. Jeg er enig i forslaget om at styrke henvisningen til konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Lissabon. Jeg er også enig i vigtigheden af at skabe større indsigt i social udstødelse og fattigdom samt af at fremme sammenlignelige indikatorer og evalueringskriterier. Jeg finder det også vigtigt at fokusere på betydningen af ikke-statslige organisationer og lokale aktører, sådan som De foreslår, samt på betydningen af at vise de erfaringer, der er gjort i marken.
Der er en henvisning til brugen af ordet "fattigdom". De ved, at der er en politisk og teoretisk diskussion om ordet "fattigdom". Social udstødelse er selvfølgelig det overordnede begreb, og social udstødelse har tre hoveddimensioner: fattigdom, diskrimination og manglende muligheder. Men jeg er enig i, at "fattigdom" politisk set er et meget stærkt ord, og at vi kan føje fattigdom til social udstødelse, hvor det er muligt i forslagets tekst. Vi kan desværre ikke bruge ordet i programmets titel. Det er et legalistisk problem, fordi referencen kun vedrører social udstødelse og ikke fattigdom.
Jeg glæder mig også over det ændringsforslag, der understreger betydningen af sammenhængen mellem alle relevante politikker. Jeg glæder mig over ændringsforslagene vedrørende udvalget for social beskyttelse. Det er meget vigtigt, at Kommissionen har accepteret en ekstraordinær stigning på op til 90% i Fællesskabets samfinansiering af europæiske netværk, der er aktive i kampen mod fattigdom og social udstødelse. Jeg kan imidlertid ikke acceptere en stigning i budgettet fra 70 millioner euro til 100 millioner euro.
Vores budgetforslag er tilpasset programmets målsætning om at fremme tværnationalt samarbejde og erfaringsudveksling og undgå finansiering af indsatser i marken. Via Den Europæiske Socialfond og Equal-initiativet kan medlemsstaternes ikke-statslige organisationer søge finansiering til særlige projekter vedrørende en særlig indsats i marken.
Jeg kan ikke acceptere de øvrige ændringsforslag af forskellige årsager. Nogle opfylder ikke de juridiske krav, andre berører emner, der falder uden for rækkevidden af afgørelsen om programmet, og andre igen skaber forvirring om budskabet.
Til slut vil jeg gerne kommentere Deres forslag om, at Kommissionen ud over programudvalget også nedsætter en refleksionsgruppe. Vi kan ikke acceptere dette forslag, fordi det er i modstrid med komitologireglerne. Men jeg vil gerne fremsætte følgende pragmatiske forslag som svar på Deres bekymring, fordi jeg er helt enig i, at vi skal skabe et tæt og fortsat samarbejde. Vi har allerede indvilliget i, at udvalget for social beskyttelse skal mødes regelmæssigt med parlamentsmedlemmernes kontaktgruppe. Udvalget for social beskyttelse spiller en central rolle i udviklingen af Det Europæiske Råds politikker. Et tæt samarbejde mellem kontaktgruppen og udvalget for social beskyttelse vil sikre en udveksling af synspunkter mellem Rådet og Parlamentet.
På den anden side kunne der være regelmæssig kontakt mellem kontaktgruppen og Kommissionens tjenestemænd. De kunne udveksle synspunkter og have et permanent samarbejde, og der er allerede oprettet en lignende forbindelse mellem Parlamentet og Kommissionen vedrørende arbejdsløshedsfonden og Den Europæiske Socialfond. Resultaterne har været vellykkede og tilfredsstillende.
Til slut vil jeg gerne kommentere Deres bekymring vedrørende inddragelsen af forskellige aktører og institutioner i gennemførelsen af dette program. Jeg foreslår, at den foreslåede årlige rundbordssamtale skal forberedes i samråd med repræsentanter for alle de institutioner, der arbejder på fællesskabsniveau, det vil sige Europa-Parlamentet, Regionsudvalget, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, arbejdsmarkedets parter og de europæiske netværk af ikke-statslige organisationer. Jeg mener, at disse forslag udgør et pragmatisk svar på deres anmodning. Af proceduremæssige og institutionelle årsager er det ikke muligt at indføje dem i afgørelsen.
Hvis jeg kort skal opsummere, kan jeg acceptere 48 af de 75 ændringsforslag, enten i deres oprindelige udformning eller i ånden, nemlig ændringsforslag 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 13, 15, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 31, 37, 42, 46, 48, 51, 58, 59, 60, 61, 65, 66, 68 og 74. Jeg kan også acceptere dele af ændringsforslag 14, 36, 40, 45, 53, 63, 64, 70, 71, 72 og 73.
Til slut vil jeg understrege vigtigheden af at forenkle procedurerne. Det er der blevet fokuseret på under forhandlingen. Det er sandt, at hele proceduren er kompleks, men alle tre institutioner ønsker at finde en løsning snarest muligt. Det er det, vi vil forsøge at gøre på vegne af Kommissionen. Vi vil forsøge at forkorte procedurerne mest muligt.

Formanden
 Mange tak, fru kommissær Diamantopoulou.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0320/2000) af Rothe for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet (KOM(2000) 279 - C5-0281/2000 - 2000/0116(COD)).

Rothe
Hr. formand, kære kolleger, i den betænkning, vi nu forhandler om, drejer det sig - som allerede nævnt - om at fremme elektriciteten fra vedvarende energikilder for det indre marked for elektricitet. Vi har således at gøre med den første lovgivningsproces på området for vedvarende energi. Fru kommissær de Palacio, jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse for det fremlagte lovforslag til Dem og Deres medarbejdere i Kommissionen.
Direktivforslaget er en logisk konsekvens af Den Europæiske Unions strategi om frem til 2010 at fordoble de vedvarende energikilders andel af energiforbruget. De kan se i udvalgets betænkning, at vi bifalder den strategi, som nævnes i udkastet, nemlig at der ikke i første omgang skal ske en europæisk harmonisering af støttesystemerne, men at støttesystemerne derimod skal overlades til medlemsstaternes nationale målsætninger. Men støtte til strategien betyder ikke ubetinget støtte til detaljen. I udvalgets betænkning foreslås efter min mening vigtige og nødvendige ændringer af direktivforslaget.
Først har jeg dog enkelte indledende bemærkninger. Det drejer sig om at fremme vedvarende energikilder. Det lyder for nogle som subvention, støtte, som finansiel udviklingshjælp. I virkeligheden er systemer til fremme af f.eks. udvinding af elektricitet fra solstråler, vind og biomasse kun nødvendige, fordi vi i øjeblikket stadig direkte eller indirekte støtter andre energiformer. Støttebeløb, som på energiområdet for størstedelen blev og i dag delvist stadig bliver betalt til miljøbelastende fossile eller risikobetonede atomare energikilder, forvrider konkurrencen. Altså er støtten til vedvarende energikilder en kompensation for de eksterne omkostninger ved andre energikilder, en hensyntagen til de positive miljømæssige virkninger fra denne type energiudvinding og samtidig en udligning af den eksisterende konkurrenceforvridning.
Så længe der ikke gennemføres en internalisering af de eksterne omkostninger for fossile og atomare energikilder, så længe der ydes støtte til andre energikilder, så længe er kompensationssystemer for vedvarende energikilder nødvendige.
I forbindelse med det foreliggende udkast til direktiv og betænkning foreslår Kommissionen indikative målsætninger for medlemsstaterne. Først når det via mellemliggende rapportering står klart, at målsætningen ikke opfylder Den Europæiske Unions fælles strategi, indføres der bindende målsætninger for de enkelte medlemsstater. Så meget tid har vi ikke. Vi har brug for bindende målsætninger nu. Den Europæiske Union og alle medlemsstater har indgået en aftale i Kyoto, fordi man har erkendt, at klimaændringen er dramatisk. I øjeblikket sidder de væsentligste industrilande igen i gabestokken i Haag, fordi de kun følger forpligtelserne halvhjertet. Vedvarende energikilder kan uden tvivl bidrage væsentligt til at opnå den bindende målsætning fra Kyoto om reduktion af drivhusgasser.
Hvis den indgåede aftale var alvorligt ment, hvorfor kræves der så ikke forpligtelser i form af instrumenter, som kan bidrage til at opfylde aftalen, især da jeg - hvilket kan bekræftes af udvalget - endog har bygget bro for Rådet og medlemsstaterne? Disse bindende nationale målsætninger skal udarbejdes inden for et år under medvirken af medlemsstaternes eksperter. Her har medlemsstaterne mulighed for at beregne den nøjagtige størrelse af deres respektive bidrag til opfyldelsen af Unionens målsætning efter princippet om lige omkostninger og, jeg siger også på dette område, lige muligheder.
Som et andet vigtigt ændringskrav foreslår Kommissionen en sameksistens af forskellige målsætninger i 5 år. Hvis vi definerer en klar, bindende ramme for medlemsstaterne, skal de forskellige systemer, som jo må være tilstrækkelige i henhold til kravene, have en længere prøvetid. Efter ti år kan vi derefter sagtens vurdere, hvilket system der har størst succes og er mest effektivt.
Vi vil overbevise mennesker i Europa om at gå over til energikilder, som naturen hver dag på ny stiller til rådighed, som ikke medfører miljø- og klimaforstyrrelser, og som bidrager positivt til CO2-reduktionen. Der burde altså egentlig ikke være nogen diskussion om, hvilke former for energiudvinding vi således mener og definerer som vedvarende. Derfor ønsker vi vel heller ikke i fuld alvor at skulle sige til folk i vores regioner, at vi betragter husholdningsaffaldet, der i dag for en stor del består af plasticaffald, som vedvarende energi. Vi skal måske opfordre dem til at producere stadig mere af denne type affald, således at vi kan være helt sikre på at nå vores fastsatte målsætninger? Jeg behøver ikke at sige, at vi herved ville bringe EU-politikken i miskredit.
Jeg tager afstand fra forbrænding af affald. Jeg kræver endda i betænkningen et særskilt forslag til et direktiv om dette. Nej, jeg tager - lige som udvalget - afstand fra svindel med etiketter i en lov. Som De kan se i udkastet til betænkningen, indeholder det separat biohusholdningsaffald, fordi det hører til der. De kan se, at ubehandlet træ- og korkaffald bliver betragtet som vedvarende energikilder. Også selv om vandkraft kun kan optages i støttesystemerne med indtil 10 megawatt, er enhver form for vandkraft naturligvis en vedvarende energikilde, der tælles med ved opnåelsen af målsætningen. For at sige endnu en ting klart: Forbrænding af affald er ikke en vedvarende energikilde og kan således heller ikke bidrage til at opnå målsætningen.
Et væsentligt punkt, som udvalget bifalder, er problematikken vedrørende nettilslutningen og netadgangen for vedvarende energikilder. Det er ikke nødvendigt at debattere Kommissionens forslag om at give vedvarende energikilder prioriteret netadgang. Det er der enighed om, tror jeg. Ganske vist er Kommissionens generelle tekst til spørgsmålet om lige omkostninger konkretiseret meget tydeligt i betænkningen. Dette er nødvendigt, da det kun er en tydeliggørelse, som kan sikre retssikkerheden og afværge strid.
Dette var de vigtigste punkter, som jeg ville udtale mig om i dag. Jeg håber, at Parlamentet med dette lovforslag, med vores beslutning i morgen træder et skridt frem, og at De som repræsentant for Kommissionen kan sige til os, at De kan godkende vores ændringer, og at Rådet derefter som den næste kan leve op til sit ansvar!

Ayuso González
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, i disse dage afholdes den sjette konference om klimaændringer mellem parterne i Haag. Det er et topmøde, som tilstræber at bremse klimaændringen, og hvor Kyoto-protokollen får sin ilddåb. Ydermere advarer de sidste konklusioner, som videnskabsmændene i det internationale kontrolpanel om klimaforandringer er nået til, os om dens alarmerende virkninger.
Vedvarende energi vil ikke være et vidundermiddel til at løse dette problem. Men ingen betvivler, at den for en stor del kan være med til at afhjælpe det og også til at diversificere energikilderne og mindske vores afhængighed af kulbrinter, hvilket på den anden side heller ikke ville være spor ubelejligt for os.
Jeg vil gerne understrege, at jeg synes, at Kommissionen og kommissæren i særdeleshed handler forstandigt, når de forelægger dette direktiv om at fremme elektricitet fra vedvarende energikilder. Vi stoler på, at direktivet vil medvirke til, at disse former for energi, der endnu er i deres vorden, bliver udviklet og ender med at være konkurrencedygtige, og at Kommissionen om kort tid forelægger et lignende forslag for os om biobrændsler. Jeg vil også gerne give udtryk for min anerkendelse af fru Rothes store indsats og lykønske hende hermed.
Den betænkning, vi skal stemme om i morgen, indeholder implicit en beslutsom støtte fra Parlamentet til dette initiativ, og jeg anmoder kommissæren om, at hun viderebringer denne støtte til Kommissærkollegiet, for det er der, og ikke i Parlamentet, at direktivet - og andre med lignende rosværdigt indhold - risikerer at blive kritiseret mest.
Jeg tænker nærmere bestemt på forslaget til retningslinjer eller støtte til fordel for miljøet. Dette dokument er uacceptabelt på grund af den behandling, som det foreslår, at der gives til støtte til forbedringen af vedvarende energi og til kraftvarmeproduktion, da det ikke tager højde for den forskellige grad af konkurrenceevne mellem disse vedvarende energikilder og de konventionelle energikilder. Det tager heller ikke højde for de eksterne omkostninger, der undgås med denne type energi. Det er desuden ubegribeligt, at Generaldirektoratet for Konkurrence foregriber begivenhederne ved at regulere denne type støtte uden at tage hensyn til resultatet af forhandlingen af nærværende direktiv, hvilket som minimum er en foragt for Parlamentet. Jeg vil derfor gerne sige, at det er nødvendigt at knytte behandlingen af de to dokumenter sammen.
Hvis man ikke ændrer disse bestemmelser, vil den miljøpåvirkning, som de medfører, efter vores mening være meget negativ. Helt konkret ville disse bestemmelser i mit land, Spanien, betyde, at der fra i dag indtil 2010 udsendes 225.000 millioner ton CO2 ekstra i atmosfæren, og at vi ikke kan opfylde Kyoto-målsætningerne.
Direktivet om vedvarende energi er en satsning på fremtiden og en investering i miljøet. Og miljøinvesteringer er ikke gratis, og der kan ikke konkurreres om dem.

McNally
Hr. formand, jeg lykønsker fru Rothe.
Vedvarende energi er langt den største energikilde, der i øjeblikket anvendes i verden. Hvordan skulle vi ellers kunne se, hvor vi bevæger os hen i dagtimerne? De fleste mennesker bruger brænde frem for andre brændstoffer. Men i aften taler vi om at øge brugen af vedvarende energikilder.
Jeg vil gentage tre af vores krav. Klarhed er afgørende når vi præsenterer vores synspunkter for Rådet. Vi ønsker bindende mål, ikke vejledende lofter, og en rationel definition på vedvarende energikilder - energiudvinding fra affald, der alligevel skal brændes, er en god idé. Men blandet husholdningsaffald - gamle malerpensler, polystyrenindpakning og kasseret plastlegetøj - er ikke vedvarende energikilder. Der er brug for et andet direktiv om energi fra affald, sådan som fru Rothe foreslår. For det tredje ønsker vi en rimelig og dermed længere periode, hvor vedvarende energikilder med vished fortsat kan modtage en godtgørelse med udgangspunkt i følgeomkostninger, som samfundet undgår.
Til slut vil jeg komme med en forbløffende oplysning. Det Forenede Kongerige kunne generere fire gange sit energibehov alene ved at udnytte vinden ud for kysten - fire gange sit energibehov! Kære kolleger, direktivet giver mening. Kommissær, tak for deres indsats. Jeg håber, at De vil støtte vores arbejde.

Beysen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Kommissionens forslag om at skabe en ramme, så andelen af elektricitet fra vedvarende energikilder i EU kan stige på mellemlangt sigt, kan kun hilses velkomment. Ordføreren fru Rothes indsats for at klargøre Parlamentets stilling på dette punkt fortjener al respekt. Dette direktiv er på den ene side et vigtigt element i rækken af foranstaltninger til at realisere Unionens forpligtelse, som blev indgået i Kyoto, til at reducere drivhusgasserne og på den anden side et vellykket forsøg på at reducere Unionens afhængighed af de olieproducerende lande. Under de nuværende omstændigheder skal det erkendes, at vedvarende energikilder har brug for nogen finansiel støtte, så der opstår lige konkurrenceforhold. Denne støtte skal efter min mening imidlertid være forholdsmæssig og skal kun ydes i en bestemt periode. Problemet i denne betænkning er naturligvis fastsættelsen af de bindende stræbeværdier. Essensen af betænkningen er den eventuelle nytte af sådanne stræbeværdier. Jeg slår til lyd for en realistisk indfaldsvinkel, som er baseret på erkendelsen af, at produktionen fra vedvarende energikilder aldrig kommer til at udgøre en betydelig del af den samlede energiproduktion. Fastsættelsen af realistiske stræbeværdier kan kun øge borgernes tillid til den førte energipolitik. Hvis stræbeværdierne ikke er bindende, skaber man falske forventninger, især ved at lade som om man stræber efter miljøforbedringer uden at kunne realisere dem. Det går ud over både miljøet og politikkens pålidelighed over for borgerne.
Endelig peger jeg med hensyn til husholdningsaffald på, hr. formand, at hvis man går over til adskilt afhentning af husholdningsaffald, skal man endvidere indføre adskilt forarbejdning af husholdningsaffald, og at denne forarbejdning absolut skal gælde som en slags vedvarende energikilde.

Turmes
Hr. formand, fru kommissær, fru ordfører, det vi har brug for, er en klar definition af, hvad der er vedvarende. Plastic er ikke nogen vedvarende energikilde, og det er tørv heller ikke. Vi risikerer at miste de europæiske borgeres tillid, som ønsker at købe grøn elektricitet, hvis vi skaber forvirring ved at udarbejde latterlige definitioner. Vi har brug for klare nationale målsætninger, og jeg er ikke enig med hr. Beysen, en liberal burde gå ind for færrest mulige forvridninger af markedet. Hvis der ikke er klare målsætninger, vil der opstå forvridninger mellem lande, der gør noget for vedvarende energi, og lande, der ikke gør nok.
Lad os se på støtteinstrumenterne. Kommissionen har indtaget Parlamentets holdning, som gik ud på, at det var for tidligt på nuværende tidspunkt at vælge mellem de to eksisterende instrumenter, nemlig på den ene side de grønne certifikater og på den anden side systemet med garantipriser. Efter generaladvokatens forsvarstale ved Domstolen i Luxembourg er der mindre risiko for at se garantipriserne omstødt af reguleringen af statsstøtten. Men truslen kan stadig komme fra spørgsmålet om foreneligheden med det indre marked.
Jeg mener, at en politiker er en, der skal foregribe problemerne. Jeg vil ikke have, at elektrikerne fremkalder interferens mellem de to systemer og sætter lus i skindpelsen og sår tvivl hos investorerne i Europa ved gennem forskellige fiksfakserier at kortslutte garantiprissystemet. Man skal ikke blot tolerere garantipriserne, man skal beskytte dem i direktivet. Det er det, det vil sige at være politiker, det er at muliggøre konkurrence mellem de to instrumenter ved at beskytte garantipriserne og harmonisere alt, hvad der hedder certifikater. Vedvarende energi er et emne, som samler de europæiske borgere i disse tider, hvor Europa har svært ved at få borgerne med på en større integration. Jeg tror, at en stærk politik inden for vedvarende energi er symbolet på morgendagens Europa.

Seppänen
Hr. formand, afhængigheden af energiimport i Unionens medlemsstater er stor, og den vokser hele tiden. Afhængigheden af fossile brændstoffer er lig med afhængighed af energiimport og politiske beslutninger i fremmede stater. Udnyttelse af vedvarende energikilder øger nationernes frihed og selvstændighed og er i harmoni med principperne for en økologisk og socialt holdbar udvikling.
I forbindelse med udarbejdelsen af betænkningen er der sat en grænse for, hvad vedvarende energikilder er. Uden at der tages stilling til, om tørv er en vedvarende energireserve, skal tørv kunne anvendes som brændstof ved energiproduktion, helst ved kraftvarmeproduktion. Tørv findes først og fremmest i de nordiske lande, og i vores lande skal det være muligt at forbrænde tørv, fordi den er en del af vores egen energireserve og reducerer EU's afhængighed af energiimport. Ved forbrænding af den opstår der kuldioxid, men det gør der også ved forbrænding af fossile brændstoffer. De stater, der selv forbrænder olie eller gas, bør ikke forbyde os at forbrænde tørv. Hvis vi ikke forbrænder tørv, forbrænder vi olie eller gas. Vi bilder ikke nogen ind, at ved at forbrænde tørv reduceres kuldioxiden, men tørven udgør et eget brændstof, hvorimod olie og gas er importvarer.
Affald er ikke en vedvarende energikilde, selv om der dag for dag dannes mere af det. Man kan forbrænde gassen fra affaldspladserne, men man bør ikke øge mængden af affald for at kunne øge forbrændingen af gas.

Belder
Hr. formand, Kommissionen og ordføreren formulerer med rette målsætninger på langt sigt for at fremme elektricitet fra vedvarende energikilder. I den forbindelse er en stor indsats i øvrigt nødvendig.
Jeg henleder især opmærksomheden på virkningerne af den forventede konkurrence fra ansøgerlandene. Gennem lavere lønomkostninger og et lavere miljøbeskyttelsesniveau har de omkostningsfordele. Det kan presse energipriserne ned. En logisk følge er så en finansiel stigning i støtteforanstaltningerne til vedvarende energi.
I mellemtiden er en god definition af vedvarende energi uundværlig i betragtning af de forskellige energikilder. Således må affaldsforbrænding ikke uden videre kaldes vedvarende. Ved denne proces udledes der nemlig skadelige stoffer. Det er grunden til mit ændringsforslag om at anvende de strenge emissionsnormer fra bilag 5 til det reviderede direktiv om affaldsforbrænding. Gennem emissionsstandarder får innovationen det nødvendige spillerum.
Endelig skal de europæiske lande med disse aftaler bevise, at de vil bidrage til realiseringen af Kyoto-målsætningerne. Det støtter jeg gerne, fordi klimaforandringer er en trussel imod flora og fauna på jorden. Endvidere må hjælpekilderne i Guds værk ikke uden videre tømmes af et begrænset antal rige lande.

Kronberger
Hr. formand, i weekenden holdt OPEC-ministrene møde i Wien, og de kom frem til, at produktionskvoterne ikke skulle sættes op. Vi har i løbet af 18 måneder oplevet, hvordan prisen pr. tønde råolie er steget fra 9,75 $ til 33 $. Jeg synes ikke, man ser realiteterne i øjnene, hvis ikke man erkender, at vi allerede befinder os i den tredje oliekrise efter Anden Verdenskrig. Den første oliekrise i 1973 var politisk, den i 1979 var også politisk, denne er permanent, fordi alt tyder på, at reserverne langt fra er så store, som vi har forestillet os.
Det viser også enkelte studier. Som vidne bruger jeg måske endda den tidligere olieminister fra Saudi-Arabien, sheik Jamani, som for kort tid siden i østrigsk fjernsyn sagde, at oliealderen nærmer sig sin afslutning, måske ikke på grund af mangel på olie, men Stenalderen endte jo heller ikke på grund af mangel på sten. Vi kan ikke erstatte den primære energikilde, olien, med andre, for så ville der også hurtigt blive knaphed på dem.
Olie kan ikke erstattes af kul, naturgas eller uran. Af den grund har dette direktiv i øjeblikket opnået en ufrivillig aktualitet. Men det er samtidig en historisk chance for at give de vedvarende energikilder, som hele tiden bliver gendannet, nemlig vind, vand, sol og biomasse, en vigtig plads i den fremtidige energiforsyning, og det af flere grunde. Af miljøbeskyttelsesgrunde, af sociale grunde, fordi de skaber arbejdspladser, af fredspolitiske grunde, for vi fører krig om disse primære energikilder, og det igennem et helt århundrede, og endelig fordi de også udgør en stor økonomisk chance for industrilandene.

Chichester
Hr. formand, kommissær, vi giver vores fulde støtte til direktivforslaget om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder. Forslaget bygger på vores kollega hr. Mombaurs arbejde med at sikre, at en større del af elektriciteten og energien i Den Europæiske Union tilvejebringes fra vedvarende energikilder.
Det er ganske skarpe emner, der deler Parlamentet, f.eks. spørgsmålet om definitionen på vedvarende energikilder. Mange af os mener, at energien fra affald bør medtages. Det er en værdifuld ressource, der fornyer sig selv hver eneste dag, hvilket burde kvalificere den til at blive medtaget. Der er en skam at udelukke enhver kategori, der kan bidrage til det overordnede mål om at skaffe energi fra affald - uanset om det drejer sig om mindre projekter, eller det er en del af det overordnede regnestykke.
Det centrale spørgsmål, der deler os, er imidlertid spørgsmålet om målsætningens bindende natur. Vi har alvorlige forbehold om, hvorvidt det er i strid med subsidiaritetsprincippet. Vi synes, at vores venner på venstrefløjen samt De Grønne beder om for meget i den henseende. Det kan torpedere direktivet, men vi synes også, at det er et spørgsmål om praktiske hensyn. Hvis man sigter efter disse mål, er der en underlig spredning i procentsatser fra 6% og op til næsten 80% i de forskellige medlemsstater. Det er en besynderlig fremgangsmåde, og derfor finder vi det rigtigt i Kommissionen at sigte efter vejledende mål.
Det tredje stridspunkt er støtteprogrammernes varighed. Vi går ind for en kortere periode efterfulgt af en kontrol, og jeg vil sige til min kollega, fru McNally, at hun maler et smukt billede af vindmøller i havet, men jeg må fortælle hende, at de tekniske problemer og omkostninger i forbindelse med dette projekt og projektet med at udvinde elektricitet fra solen betyder, at de først kan realiseres langt ude i fremtiden. Men jeg giver forslaget min varmeste støtte.

Paasilinna
Hr. formand, kære kommissær, kære kolleger, jeg takker Rothe for en god betænkning og en arbejdsindsats udført på en forstående måde. Det kan selvfølgelig betale sig at fremme udnyttelsen af elektricitet fra vedvarende energikilder. Denne andel af vedvarende energi forsøges altså fordoblet over ti år. Det kan eventuelt også være mere. Alligevel vokser Unionens afhængighed af energiimport nu for meget. Om 20 år vil den være helt oppe på 70%. Dette skaber usikkerhed hos os, såvel for erhvervslivet som for samfundet i øvrigt. Jeg mener, at vi ud over udviklingen af vedvarende energikilder også har behov for et moderne energispareprogram, fordi denne afhængighed er ved også at blive et sikkerhedsspørgsmål for os.
Tørv dannes konstant. Dannelsen af tørvemasse ved fotosyntese og biodynamisk nedbrydning er af samme slags som dannelsen af andre plantebiomasser. I stedet for 100 år, som træ skal have, skal tørv have tusinder af år for at dannes. Vi har brug for tørv især i mit lands østlige og nordlige dele, hvor der til alle andre brændstoffer end træ kræves lange transporter.
Vi ønsker ikke kun at forbrænde og kun at være afhængige af olie og gas. Vi kan meget vel nøjes med det årlige vækstlag af tørv. Også det er meget og for meget. Vi finner betragter skov og mose som næsten hellige, og vi anvender dem i overensstemmelse med principperne for en vedvarende udvikling.

Caveri
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, anvendelsen af de vedvarende energikilder bør også i Europa være en af hovedmålsætningerne i en moderne energipolitik, men det skal naturligvis ske med nogle pligter og sikkerheder, som står i fornuftens tegn.
Vandkraft er i den forbindelse vigtig, og den har både været til skade og gavn for bjergbefolkningerne, som har betalt en meget høj pris for deres eget område, og som har oplevet starten på lokale industrialiseringsprocesser, der netop var forbundet med denne energikilde. I dag skal denne ressource - som er en af de bedste vedvarende energikilder - udnyttes på bedst mulige måde, og det skal selvfølgelig ske uden yderligere skader på miljøet, idet der også sørges for et system, der indebærer erstatning og tilbagelevering til bjergbefolkningerne. Dette direktiv går naturligvis i den ønskede retning, eftersom der endelig tages højde for en ordentlig udnyttelse af de vedvarende energikilder.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Rothe for en glimrende betænkning, der forelægges på det helt rigtige tidspunkt i denne uge, hvor vi kæmper med klimaændringskrisen. Hr. kommissær, vi har et problem: leveringen af en netinfrastruktur, der kan fremme netadgangen til vedvarende energikilder. Der er fare for, at de vedvarende energikilder bliver dødfødt eller kvalt under fødslen af forsyningsselskaber, der har et monopol, hvis de kan kræve enorme summer for tilslutning til nettet.
En landmand på min hjemegn med et vindprojekt fik opgivet en pris på over to millioner euro for en tilslutning, og det er helt klart et problem, som jeg gerne vil have undersøgt nærmere. Jeg vil også gerne oplyse kommissæren om, at Irland i løbet af meget kort tid kan blive konkurrencedygtig inden for vindenergi. Vi er overbevist om, at vi kan blive konkurrencedygtige, hvis vi får den rette igangsætningsstøtte - herunder tilslutning til nettet.
Jeg vil gerne oplyse hr. Chichester om, at der allerede findes avancerede vindmøller i havet ud for min egen kyststrækning, og at det er et projekt, der kører på skinner i løbet af ganske kort tid. Jeg vil derfor gerne invitere ham til at komme og se det, når det er færdigt. Jeg er overbevist om, at han vil sætte pris på det.

Alyssandrakis
Hr. formand, stigningen i den andel af elektricitet, som stammer fra vedvarende energikilder, er først og fremmest positiv. De vedvarende energikilders foreslåede andel, 22% inden 2010 mod de nuværende 13,9%, virker særdeles ambitiøs, og man må spørge sig selv, om det er nok med et direktiv til at opnå dette. Et direktiv, som oven i købet koncentrerer sig om markedet uden samtidige foranstaltninger, f.eks. støtte til forskning.
Et meget alvorligt spørgsmål er, hvordan vi skal tackle de stigende produktionsomkostninger. Direktivet taler om støtteordninger, i virkeligheden om en præmiering til de virksomheder, som vil gå i aktion på dette område, og det lægges i hænderne på de såkaldte markedsmekanismer at sørge for den endelige løsning. Det betyder i virkeligheden, at det er lønarbejderne, som ud over selve omkostningerne også skal præmiere virksomhedernes profit, noget som sikkert ikke ville ske, hvis energiproduktions- og energiforsyningsområdet havde offentlig karakter, sådan som Grækenlands Kommunistiske Parti fastholder, og ikke var blevet voldsomt privatiseret efter storkapitalens ordre. Af disse grunde mener vi, at det tilstræbte mål i praksis er uopnåeligt med det direktiv, som vi forhandler.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg takker kollega Rothe for en værdifuldt indsats ved udarbejdelsen af betænkningen. At fremme elektricitet fra vedvarende energikilder bør absolut bakkes op. EU's afhængighed af energiimport vokser i hvert tilfælde mærkbart i løbet af de kommende 20 år. Fordi EU samtidig skal holde fast ved klimamålene fra Kyoto, er det meget vigtigt, at der satses mere på forskning inden for vedvarende energikilder. Jeg er tilfreds med, at det nye direktiv bl.a. tager højde for vigtigheden af biomasse, tørv og andre træbaserede råvarer.
Forhandlingen om vedvarende energikilder må ikke vendes til populisme mod elektricitet fra kernekraftværker. Man skal huske, at det kun er muligt at opfylde de klimapolitiske forpligtelser, som blev aftalt i Kyoto, ved at anvende kernekraft sammen med vedvarende energikilder. Debatten om afvikling af kernekraft i bl.a. Sverige og Tyskland har vist, at debatten automatisk bliver en torso, uden at der i synsranden findes miljøvenlige energialternativer med konkurrencedygtige produktionsomkostninger.
En total frigivelse af elektricitetsmarkedet er også en betingelse for en øget udnyttelse af vedvarende energikilder. Kunstige handelshindringer og begrænsninger, der opretholdes af monopolselskaber, skal fjernes, f.eks. kan den fordelagtige elektricitet produceret med nordisk vandkraft endnu i dag ikke eksporteres til centraleuropæiske markeder uden hindringer.

Corbey
Hr. formand, kære kolleger, De kender alle Don Quijotes kamp mod vindmøllerne. Hans kamp mod vindmøller står for en nyttesløs eller umulig kamp imod alt, hvad der er selvfølgeligt. Desværre, vindmøller er ikke selvfølgelige. Noget, som nu til dags er en selvfølge, er derimod støtten til den fossile energisektor. Kampen imod denne støtte lod til at være umulig. Men denne gang er det en kamp for vindmøller, og derfor vil den også lykkes.
Som socialdemokrater mener vi, at vedvarende energi skal have en fair chance. Vedvarende energi kan bidrage til en lige fordeling mellem landene. Forbrugerne skal have de samme valgmuligheder. Vedvarende energi udgør desuden en solid basis for økonomien. Kampen for vindmøller er altså uden tabere. Vi kunne ikke have valgt et bedre tidspunkt for forhandlingen. Klimakonferencen i Haag er netop startet. Vores målsætninger med hensyn til vedvarende energi er ambitiøse, men i klimaproblemets kontekst er vi alligevel beskedne. Radikale teknologiske ændringer er nødvendige. Så må man ikke snyde med definitionen af vedvarende energi for at kunne opfylde sine målsætninger så let som muligt. Vedvarende energi associeres ofte med små løsninger. Alle skal have et solpanel på taget og en vindmølle i alle landsbyer. Det er pragtfuldt, men vedvarende energi kræver også omfattende investeringer. For at få finansieringen ordnet er statens engagement nødvendigt. Der skal være et marked for vedvarende energi. Det skal i dette tilfælde ikke være uforpligtende, for det er utilstrækkeligt. Derfor skal medlemsstaterne have bindende målsætninger. Det skal være forbrugsmålsætninger, for vedvarende energi må importeres og eksporteres, så alle lande udnytter deres fordele optimalt. Desuden skal der fastsættes stræbeværdier for produktionsmålsætningerne, for det er et incitament til, at den enkelte medlemsstat også udnytter alle muligheder.
Hr. formand, endelig vil jeg gerne takke ordføreren for hendes gode bidrag til dette emne.

Pohjamo
Hr. formand, også jeg takker ordføreren for en fortræffelig indsats i forbindelse med denne betænkning. Der er virkelig skabt et godt forslag ved hjælp af samarbejde. Definitionen på vedvarende energikilder vedtaget i Udvalget er rimelig vellykket og dækkende, også tørv skal være indeholdt, som mange kolleger så overbevisende har talt for. Ved at øge udnyttelsen af den vedvarende energi kan afhængigheden af olie reduceres, og der kan skabes nye arbejdspladser i de tyndtbefolkede områder. Desuden er det et vigtigt instrument til reduktion af Fællesskabets drivhusgasemissioner.
Jeg mener, at det er godt, at der sættes høje mål, men det vigtigste er, at vi er i stand til at indgå pålidelige og bindende aftaler om de fælles mål, som ordføreren her tidligere henviste til. Jeg mener, at det er et godt princip, efter hvilket der her med et direktiv skabes rammer for fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder. Selv om beslutningen og gennemførelsen af foranstaltninger til fremme af vedvarende energikilder overlades til medlemsstaterne, er der også brug for en større indsats fra Unionen.

Wijkman
Hr. formand, der kan ikke herske tvivl om, at en kombination af investeringer i vedvarende energikilder og effektiv energiudnyttelse er den eneste realistiske vej, hvis Den Europæiske Union skal opfylde Kyoto-forpligtelserne og mindske den store afhængighed af fossile energikilder.
Jeg lykønsker kommissæren med hendes initiativ og fru Rothe med hendes betænkning. Jeg ville blot ønske, at dette direktiv var en del af en sammenhængende langsigtet energistrategi i EU. Men det er det ikke. I stedet fremsættes energiforslag enkeltvis og uden nogen særlig sammenhæng. Det er ikke Deres fejl, kommissær. Det skyldes primært medlemsstaterne. Det vil ikke lykkes os at ændre vores energisystem i Unionen, medmindre vi gør energipolitikken - herunder også beskatningen - til en del af en fælles politik. Problemerne med forskellige støttesystemer i medlemsstaterne, som hr. Chichester omtalte, er kun ét eksempel på behovet for et mere fælles grundlag på dette område.
Til slut et par ord om omkostninger. Alle nye teknologier er dyre i starten. Men erfaringer fra næsten alle områder fortæller os, at hver gang efterspørgslen stiger med 100%, falder omkostningerne med skønsmæssigt 10-15%. Vedvarende energikilder er ingen undtagelse. Jeg kunne vise Dem tal og kurver, der påviser, at denne matematiske formel gælder for både vindenergi og solceller. Jeg er derfor optimistisk med hensyn til fremtidspotentialet for vedvarende energikilder, forudsat at de rigtige tilskyndelsesforanstaltninger er på plads.
Jeg ønsker Dem al mulig held, kommissær.

Caudron
Hr. formand, vores forhandling i aften falder på et godt tidspunkt - det har flere af os givet udtryk for - netop mens der i Haag afholdes konferencen om klimaopvarmning. I dag er alle udmærket klar over, at det, der risikerer at ske for menneskeheden, ikke længere er et spørgsmål om flere generationer. Allerede i dag mærker vi de negative følger af drivhuseffekten, klimaforandringerne, den globale opvarmning, kort sagt af en hel række vanskeligheder, som i dag reelt banker på vores dør, og som kræver hastige indgreb, faste og stærke. Det gode forslag, De har fremsat for os, fru kommissær - og her tager jeg hatten af for Deres realisme i energispørgsmålet - og den glimrende betænkning af vores kollega Rothe trækker i den rigtige retning, idet de giver mulighed for at fremme vedvarende energi.
Når man ser nærmere på denne sag, kan man ikke se andet end interesser, hvad enten det er inden for forsyningssikkerhed, miljøbeskyttelse, kampen mod drivhuseffekten eller oprettelse af arbejdspladser. Som man siger på fransk "der er ikke brug for målfoto", naturligvis på betingelse af, at man accepterer at finansiere den, og det er også her, man får øje på markedets grænser. Den frie konkurrence regulerer ikke alle problemer, og specielt regulerer den ikke kampen mod drivhuseffekten eller kampen mod frådseri. Nu må staterne acceptere de forslag, man har stillet dem. Vi er nødt til massivt at vedtage fru Rothes forslag. Og jeg vil slutte med at nævne tre problemer, som er dukket op i løbet af denne forhandling.
Det første er problemet med tørv, som er en betydelig energiressource. For mig at se er det ikke nogen vedvarende energikilde. Det andet problem er problemet med husholdningsaffald. Det er strengt taget ikke nogen vedvarende energikilde, men man skal passe på med at sende et negativt signal omkring afbrænding af husholdningsaffald. Endelig, for så vidt angår graden af tvang, vil jeg bare sige - da jeg nu ikke har mere taletid - at en målsætning i sig selv aldrig kan udøve tvang: Den er bare en målsætning, og man må derefter gøre, hvad man kan, for at indfri den. Det er, hvad vi må gøre på europæisk plan.

Rübig
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Rothe for den fornuftige og velovervejede indsats med denne betænkning. Jeg mener, at det kræver et stort mod at give de vedvarende energikilder den plads, de har fortjent. Jeg kommer lige fra et OPEC-møde, og en pris på 30 $ for olie giver os egentlig muligheden for at investere på en helt ny måde på dette område. Netop inden for forskning og udvikling er det vigtigt, at vi i højere grad beskæftiger os med de vedvarende energikilder, og at vi frem for alt også lader dette område omfatte gas, om det så er fra depoter eller rensningsanlæg.
Jeg mener dog også, at man heller ikke skal glemme uddannelsen, fordi energieffektivitet og energibesparelse er absolutte temaer for fremtiden, nøjagtig som udnyttelsen af en effektiv infrastruktur.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske fru Rothe for den fremragende indsats, hun har ydet med denne betænkning, og desuden med den konsensusånd, hun har udvist. Jeg er overbevist om, at vi i alle spørgsmål om energi bør være bevidst om, at vi enten forbedrer energikilderne, eller også efterlader vi planeten Jorden ubeboelig i løbet af få generationer. Efter min mening er det afgørende, at vi sikrer støtten til denne type energi i en betragtelig periode, idet vi herved vil gøre det muligt for vores industri at foretage betydelige og langsigtede investeringer i alternativ energi. Jeg synes, at man skal sikre en stabil ramme for vedvarende energi med en tidshorisont på mindst 10 år. Vi bør alle støtte dette forslag.
Hvad angår vores mål på dette område, må vi lytte til borgerne og gå længere end Kommissionens forslag om 21%, som jeg synes, er meget positivt i sin helhed, og forøge den vedvarende energis andel af den samlede elproduktion. På den anden side skal de nævnte mål omsat til nationale parametre være bindende af hensyn til konsistensen, da direktivet i modsat fald ville mangle indhold og substans. Denne bindende karakter er desuden af afgørende betydning for at vise, at Den Europæiske Union også på miljøområdet tager sine internationale forpligtelser alvorligt.
Endelig er jeg klar over, at alt dette er lettere sagt end gjort, men hvis vi ikke handler øjeblikkeligt, vil vi sætte alt på spil i løbet af få generationer, og det vil føre til et sammenbrud. Lad os være solidariske og efterlade en beboelig verden til vores børn.

De Palacio
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Rothe for den fremragende indsats, hun har ydet, samt alle de medlemmer, som har deltaget, og som ydermere ved mange lejligheder har ændret den tekst, der er blevet foreslået til Parlamentet og Rådet.
Dette forslag fra Kommissionen bliver forelagt under nogle omstændigheder, som efter min mening, selv om de er negative for mange aspekter af vores økonomi og vores liv, er positive netop for dette initiativ. Den meget store stigning i olieprisen konfronterer os uden tvivl direkte med de problemer, der er forbundet med vores energimæssige afhængighed af fossile energikilder.
Det strategiske mål med direktivet er at skabe en stabil ramme, hvor der på mellemlangt sigt kan ske en betydelig udvikling af elektricitet fra vedvarende energi i Den Europæiske Union, den grønne elektricitet, og fremme dens adgang til det indre marked for elektricitet. Men i denne rækkefølge. Først en stigning i produktionen af grøn elektricitet og derefter de markedsrelaterede spørgsmål.
Dette forslag indebærer en vis lovgivningsmæssig sikkerhed, samtidig med at det respekterer subsidiaritetsprincippet, da det giver medlemsstaterne den nødvendige grad af selvstyre til at tage højde for deres egne særlige omstændigheder, indtil det, afhængigt af hvordan tingene udvikler sig, bliver klart, hvad der er den bedste måde at tilskynde til installation af elektricitetskilder på.
Jeg vil gerne takke fru Rothe for hendes støtte til disse principper, og alle de talere, som også har givet udtryk herfor.
Som De ved, har Kommissionen til hensigt snarest at vedtage en grønbog om energiforsyningssikkerheden og opfyldelsen af Kyoto-målsætningerne, om de forpligtelser, som Den Europæiske Union påtog sig der. Vi synes, at det er to væsentlige aspekter, som nok er af forskellig art, men som er lige vigtige. Den Europæiske Union, som går forrest i kampen mod klimaændringen og for en reduktion af emissionerne, kan ikke være den første til ikke at opfylde sine egne mål og sine egne forpligtelser.
For det andet er forsyningssikkerheden central for at sikre den økonomiske udvikling, velfærden i vores lande, Den Europæiske Union som helhed. Man skal tale om den rolle, som de forskellige energikilder skal spille i denne grønbog. For det første er der energibesparelsen. Jeg vil gerne - som også nogle talere har gjort - insistere herpå, men jeg vil også gerne sige, at det ikke drejer sig om at modsætte sig en konkret energikilde eller føre krig mod den til fordel for en anden. En af grundpillerne for opfyldelsen af Kyoto-målsætningerne og for Unionens energimæssige fremtid er udviklingen og væksten i brugen af vedvarende energi.
Med sit aktuelle dokument, ønsker Kommissionen at gøre det klart, at en lancering af vedvarende energikilder ikke på nuværende tidspunkt har de samme vilkår, som andre typer af energikilder havde i sin tid, f.eks. atomkraft, kul eller selv olie for blot at nævne et par af dem.
Støtten til vedvarende energi er desuden berettiget, fordi de konventionelle energikilder ikke i videre stort omfang betaler nogle af de eksterne omkostninger, som brugen heraf indebærer. Vedvarende energi er desuden et element i forsyningssikkerheden, eftersom vi har et enormt produktionspotentiel inden for Den Europæiske Union.
Lad mig, hvad angår de stillede ændringsforslag, sige til Dem, at alene deres antal er imponerende, hvilket understreger den store interesse, som Parlamentet viser dette spørgsmål. De viser også, at der er forskellige meninger om den mest hensigtsmæssige måde at fremme denne type elektricitet på. Vi er dog alle enige i, at vi i Europa bør fremskynde og intensivere eksistensen af denne type energi, og det kræver en indsats.
I vores kamp for at skabe et stærkt og dynamisk grønt elektricitetsmarked, skal vi først lytte for at lære af hinanden. Jeg har konstateret, at der er to forskellige holdninger med modsatrettede forslag i forbindelse med dette spørgsmål. Den første insisterer på en hurtig indførelse af markedskræfterne, mens den anden understreger behovet for at fastsætte overgangsperioder og aktiv statsstøtte.
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen forsøger i sit forslag at fastholde det bedste fra de to indfaldsvinkler med henblik på at udarbejde en afbalanceret tekst, men jeg er også nødt til at sige meget tydeligt, at hovedmålet nu er at fremme den vedvarende energi, at udvikle den. De markedsrelaterede spørgsmål kommer derfor i anden række. De udgør et mål, man ikke må glemme, men de er ikke hovedmålet med dette initiativ, som først og fremmest søger at udvikle og øge anvendelsen af vedvarende energi.
Ændringsforslag 1, 2, 8, 20 og 21 understreger behovet for en politik, der støtter den grønne elektricitet og dens utallige fordele, og dem kan Kommissionen umiddelbart acceptere. Af samme grund kan den støtte dele af ændringsforslag 3, men ikke ændringsforslag 7, som er for teknisk i forhold til teksten i forslaget.
Hvad angår ændringsforslag 5, har jeg den tilfredsstillelse at bekræfte over for Dem, at Kommissionen på grund af dette spørgsmåls betydning er ved at undersøge muligheden for at forelægge et nyt direktiv om biobrændsel fra vedvarende energi, nærmere bestemt biomasse fra landbrugsprodukter, hvilket ville gøre nogle af de problemstillinger, vi har rejst, enklere. Når vi begynder at tale om målene for elektricitet fra vedvarende energikilder, skal vi for det første blive enige om, hvad vi forstår ved vedvarende energikilder. Det er meget vigtigt for at kunne lægge grunden til det fremtidige marked, og der er mange af Dem, der har henvist til dette spørgsmål. Det betyder, at vi i stort omfang kan følge den definition, som Europa-Parlamentet forelægger i sit ændringsforslag 27, men når der tales om en udvidet anvendelse af biomasse - selv om det, sådan som det er forelagt, måske kunne accepteres - kan det på ingen måde accepteres, når det defineres som husholdningsaffald. Dette er for størstedelens vedkommende ikke vedvarende energi.
Kommissionen kan heller ikke acceptere tørv, da det helt klart drejer sig om fossilt brændsel, der nok dannes hurtigere, men som er fossilt. Man skal heller ikke - som jeg har sagt - misbruge biomassen i tilfælde af ikke-forurenet træ, og vi støtter ændringsforslag 24.
Henvisningen til affald uden nærmere klassificering som en vedvarende energikilde er - som jeg nævnte for et øjeblik siden - ikke velegnet og i modstrid med politikken til forvaltning af fast affald. Kommissionen afviser denne del af ændringsforslag 27, ændringsforslag 11, 54, 55 og 61 samt ændringsforslag 57, der alle knytter an hertil.
Kommissionen mener ligeledes, at al elektricitet fra vedvarende energikilder, som anvendes i hybridanlæg, bør betragtes som grøn elektricitet og ikke kun anvendes som reserve. Vi kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 28. Bilaget til Kommissionens forslag indeholder de vejledende mål for det nationale niveau for forbrug af grøn elektricitet. Disse mål er nødvendige for at opnå en samlet kvote på 22,1% for Den Europæiske Union som helhed i 2010 i overensstemmelse med de mål, der blev fastsat i hvidbogen fra 1997.
I denne forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på to spørgsmål. For det første er der betydningen af, at målene er vejledende. Mine damer og herrer, jeg kunne også godt tænke mig at fremsætte bindende mål, men vi er nødt til at være realistiske, og selv om jeg beklager det, kan jeg ikke på nuværende tidspunkt acceptere det spørgsmål, De bringer op, for det ville automatisk blive forkastet af medlemsstaterne.
Det er første gang, at der i et EU-direktiv fremsættes nationale mål af denne art. Ikke forpligtelser, der skal overholdes, men nationale mål. Vi overvejer naturligvis denne mulighed, men principielt kan jeg på grund af en forhandling med den anden part, nemlig Rådet, ikke acceptere disse ændringsforslag, selv om jeg forstår baggrunden herfor, og jeg har meget stor sympati for dem. Derfor understreger jeg, at artikel 3, stk. 4, er helt central. Når den betænkning, der skal laves om opfyldelsen og udviklingen af vedvarende energi i de forskellige lande, påpeger, at der er et land, som tydeligvis ikke opfylder disse mål, skal der stilles forslag til Parlamentet og Rådet for at korrigere denne situation. Disse mål vil naturligvis være obligatoriske for denne stat, så den opfylder dem, så den ad denne vej opfylder disse mål, som er mål og ikke forpligtelser.
De begivenheder, vi indleder med dette direktiv, bør baseres på gennemsigtige foranstaltninger, som styrker tilliden, men sandsynligvis vil denne proces aldrig komme i gang, hvis vi stiller bindende mål i teksten. Der er allerede flere medlemsstater, som ikke engang ønsker at acceptere de vejledende mål, hvorfor der ikke er nogen mulighed for, at de ville gøre det med bindende mål.
Hvad angår beregningen, er vores beregning på 22,1% i stedet for de 23,5%, der blev fastsat i 1997, faktisk et resultat af spørgsmålet om troværdighed. De tal, som vi kommer med her, er ikke tilfældige eller grebet ud af den blå luft, men et resultat af de realiteter, vi forelægger. Derfor kan vi ikke støtte de ændringsforslag, der foreslår juridisk bindende mål - nedsættelsen af nævnte udvalg eller målet om 23,5% - og derfor er vi på nuværende tidspunkt nødt til at afvise ændringsforslag 6, 9, 12, 25, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 50, 51, 52, 67 og 68.
Hvad angår støtteordningerne, er det den anden gruppe ændringsforslag, hvor Kommissionen syntes, at det var for tidligt at foreslå en harmoniseret støtteordning, men den bekræftede, at den, hvis det skulle vise sig nødvendigt, ville forelægge et forslag af denne art i henhold til fastsatte principper. Den er af den opfattelse, at mange af de af Parlamentet stillede ændringsforslag styrker Kommissionens pragmatiske oplæg, samtidig med at de tydeliggør, forbedrer og fuldstændiggør det. Vi støtter ændringsforslag 35 og 56, og også visse dele af ændringsforslag 4, 15 og 62, der drejer sig om forslaget om at internalisere eksterne omkostninger og om at kompensere for eksterne omkostninger, som ikke er dækket, til fordel for vedvarende energikilder.
Men, mine damer og herrer, vi kan ikke acceptere de dele, som forudsætter anvendelse af regler om statsstøtte. Vi kan heller ikke acceptere den del af ændringsforslag 37, hvor det kræves, at den fremtidige harmoniserede støtteordning tilfredsstiller behovet for at internalisere de eksterne omkostninger, da dette kun ville kunne gennemføres ved hjælp af en skatteharmonisering, som ligger uden for anvendelsesområdet for det kommende forslag herom.
På den anden side kan vi acceptere ændringsforslag 10 og 59, som præciserer, at investeringsstøtte til de store vandkraftværker kun vil være mulige, såfremt den bidrager til en forbedring af miljøet. Jeg kan under ingen omstændigheder medtage støtte til de store vandkraftværker inden for støtten til grøn elektricitet. I princippet er de store vandkraftanlæg i vidt omfang rentable i sig selv, og de har nogle meget høje miljømæssige omkostninger.
Ændringsforslag 53 ville betyde, at alle former for konkurrencedygtige vedvarende energikilder ville blive udelukket fra støtte og andre fordele, hvorfor Kommissionen ikke kan acceptere det i dets nuværende udformning.
Hvad angår de principper, som den fremtidige harmoniserede støtteordning skal baseres på, kan Kommissionen acceptere de dele af ændringsforslag 37 og 38, der fastsætter, at nævnte ordning skal tage højde for traktatens miljømæssige målsætninger, den erfaring, man har haft med støtteordninger, som har vist sig at være effektive og positive, samt de geografiske forhold. Til gengæld kan Kommissionen ikke acceptere dele af ændringsforslag 37, 38 og 39, da de forudsætter den ordning, der skal anvendes, eller kræver, at man ikke forvrider markedet for biomasse. Af samme årsag afvises ændringsforslag 23.
Kommissionen kan acceptere behovet for de nuværende støtteordninger til de overgangsordninger, der allerede er omtalt i artikel 4, litra d, i dens forslag. Når den gør det, er Kommissionen dog meget opmærksom på, at den anvendte ordlyd hverken dømmer dens initiativret på forhånd eller er uforenelig med det indre marked for elektricitet. Kommissionen kan acceptere dele af de kombinerede ændringsforslag 17 og 18 i den forstand, at denne overgangsordning på 10 år drejer sig om at bevare investorernes tillid og ikke om at fortsætte ordningerne som sådan.
Mine damer og herrer, man er faktisk nødt til at fastsætte en tidshorisont, som kan virke beroligende. Som nogle af Dem nævnte for kort tid siden, er vindkraft meget tæt på at være konkurrencedygtig, men man skal fortsat give reel støtte til udviklingen af vedvarende energi. Andre af Dem har nævnt, at denne støtte vil forårsage en større efterspørgsel, en større teknologisk udvikling, og dermed en større konkurrenceevne, og det er det, vi har tillid til. Med udgangspunkt heri vil man til sin tid, på et senere tidspunkt, lidt efter lidt skulle indarbejde de markedsaspekter, der - som jeg har sagt - udgør andet trin, eftersom det første drejer sig om at få en tilstrækkelig mængde vedvarende energi til rådighed. Af de tidligere anførte årsager afviser Kommissionen imidlertid ændringsforslag 13, 32, 40, 63 og 64.
Hvad angår ændringsforslagene om markedskræfterne, konkurrencen, kan Kommissionen acceptere de relevante dele af ændringsforslag 17 og 18 samt ændringsforslag 22, som understreger behovet for at skabe et marked for økologisk elektricitet, men den afviser ændringsforslag 19, som kræver harmonisering af de nationale støtteordninger. Vi har brug for en bred definition af begrebet støtteordning, og derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 16 og 19.
Hvad angår de tekniske foranstaltninger og oprindelsesgaranti for den økologiske elektricitet, kan vi beklageligvis ikke støtte de ændringsforslag, der går ud på at udvide denne garanti til alle typer elektricitet eller til elektricitet fra tredjelande, da det går ud over forslagets anvendelsesområde. Kommissionen afviser ændringsforslag 14, 42, 43 og 44 samt ændringsforslag 58, som tilstræber at få en grænseoverskridende handel med elektricitetscertifikater. Det er forhastet og kan ikke accepteres på nuværende tidspunkt.
Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 45, som ville svække forslaget, da det ville tvinge medlemsstaterne til at revidere retsgrundlaget, og heller ikke ændringsforslag 46. Heller ikke ændringsforslag 26, 47 og 60 samt 65, som pålægger bindende normer for fordeling af tilslutningsomkostningerne og andre omkostninger i forbindelse med nettet på europæisk plan.
Hvad angår ændringsforslag 48, 49 og 66, kan Kommissionen acceptere, at man til sin tid anfører de nationale målsætninger for grøn elektricitet for perioden 2010-2020, men den kan ikke acceptere de dele af ændringsforslagene, som kunne forudsætte anvendelse af reglerne for konkurrenceretten på statsstøtten.
Mine damer og herrer, jeg beklager, at jeg har været vidtløftig, men jeg synes, at forhandlingen har krav på denne opmærksomhed. Jeg ønsker endnu en gang at lykønske ordføreren, fru Rothe, og Dem alle med Deres indsats, og understrege, at det er absolut nødvendigt, at vi en gang for alle giver anvendelsen af vedvarende energi i Den Europæiske Union et ordentligt skub fremad. Det er vores ønske med dette initiativ.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kvinders deltagelse i fredelig løsning af konflikter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0308/2000) af Theorin for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om kvinders deltagelse i fredelig løsning af konflikter (2000/2025(INI)).

Theorin
Hr. formand, slagmarken er efter den kolde krigs ophør flyttet til byer, gader og hjem. Konflikter opstår oftere i stater end mellem stater. Krig og konflikter har altid være et mandens område, men de fleste ofre - 90% - er civile. Det er kvinder og piger, som tilmed udsættes for særlige former for overgreb. De voldtages, bortføres og holdes som sexslaver. Enkerne i konflikter tvinges til egenhændigt at opdrage børn og forsørge de ældre. Alligevel udelukkes kvinder fra fredsforhandlingerne, og deres behov og prioriteter tilsidesættes.
I kommissionen til genopbygning af Tadsjikistan, hvor der findes 25.000 enker, var der kun én kvinde blandt de 26 deltagere. Ved den første fredsforhandling om en afslutning på konflikten i Burundi var der to kvinder blandt de 126 delegerede. Ingen bosniske kvinder deltog i de fredsforhandlinger, der satte et punktum for krigen i Bosnien. Det til trods for, at hele verden kendte til de systematiske voldtægter, som kvinder blev udsat for, og det ansvar, de skulle pålægges for at genopbygge samfundet. I de forhandlinger, der gik forud for NATO's bombninger af Kosovo fire år senere, var der kun én kvinde i delegationen. Da man oprettede stabilitetspagten for genopbygning af Sydøsteuropa, blev kvinderne overhovedet ikke nævnt, til trods for deres unikke erfaringer med fredsskabende aktiviteter på græsrodsniveau. De indgik heller ikke i det udvalg, der fik ansvaret for genopbygningen.
Man kan ikke bygge et hus på en halv grund. Hvis vi udelukker 50% af befolkningen, får vi ingen holdbar fred. Kvinderne skal deltage fuldt ud i alle fredsforhandlinger, i alt genopbygningsarbejde og i fredsbevarende operationer. Mens de formelle fredsprocesser næsten er totalt mandsdominerede, viser internationale erfaringer og deklarationer, hvor vigtigt det er, at kvinderne deltager i konfliktløsning og fredsskabende aktiviteter. I de få tilfælde, hvor det civile samfund og kvinder har deltaget i formelle fredsforhandlinger, har det været en stor succes - f.eks. i Sydafrika, Guatemala og Cambodja. Det fremgår også af en række FN-dokumenter - f.eks. senest af den beslutning, som sikkerhedsrådet vedtog om kvinder, fred og sikkerhed for to uger siden.
Det gælder om at beskytte civilbefolkningen, flygtninge og asylsøgere, om at bekæmpe straffriheden for voldtægter i krige, samt om at fremme kvinders aktive deltagelse i konfliktløsning og fredsskabende aktiviteter på alle niveauer. Det handler min betænkning om, og den har fået bred støtte i udvalget. For at gøre det muligt for PPE-DE-Gruppen at stemme for beslutningen, har jeg accepteret kompromisændringsforslag 19 til punkt 12, som både PSE-Gruppen og PPE-DE-Gruppen står bag. Jeg foreslår en tilføjelse til den fjerde Genève-protokol, så voldtægt, tvunget graviditet og seksuelt slaveri defineres som krigsforbrydelser på samme måde som terrorisme og tortur. Jeg opfordrer medlemsstaterne til at ratificere Rom-traktaten for at få en permanent international straffedomstol. En sådan domstol er et must, hvis man skal standse anvendelsen af systematiske voldtægter som en krigsstrategi. Endvidere bør alt fredsbevarende personale, mænd såvel som kvinder, gennemgå en ligestillingsuddannelse. Det gælder ikke mindst for de fredsbevarende styrker. Målet bør være mindst 40% kvinder i alt freds- og genopbygningsarbejde.
Det er vigtigt med lokal deltagelse i freds- og forsoningsprocesserne. Jeg opfordrer derfor medlemsstaterne og Kommissionen til at yde teknisk, finansiel og politisk støtte til ikke-statslige organisationer, der arbejder med konfliktforebyggelse og fredsarbejde. Trods det faktum, at der har været et begrænset antal kvindelige deltagere, viser undersøgelser, at kvindelig deltagelse i FN's fredsbevarende styrker forbedrer forholdet til lokalbefolkningen samt den generelle moral. Tilstedeværelsen af mandlige fredsobservatører betyder derimod øget seksuel vold og prostitution rundt omkring lejrene. FN-soldater - også fra EU-lande - er blevet hjemsendt eller anklaget for seksuel vold i Somalia og Mozambique.
Fred er en alt for tung byrde for én institution, én regering eller ét køn. Man kan ikke skabe varig fred, hvis man ser bort fra halvdelen af menneskeheden. Man kan kun skabe fred, hvis kvinder fuldt ud deltager i fredsprocessen.

Klass
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg takker fru Theorin, ordføreren, for, at hun har taget initiativ til emnet "Kvinders deltagelse i fredelig løsning af konflikter" i form af en betænkning fra Europa-Parlamentet. Kvinder er i særlig grad berørt af krig og krigssituationer. Det skyldes deres ansvar for familien, for børnene og for ældre mennesker, men også, at de ofte står alene med ansvaret, fordi mændene og fædrene er væk, og dermed alene skal sørge for familiens overlevelse.
For kvinder er situationen dog også i særlig grad svær, når de som altid skal kæmpe for anerkendelse og lige muligheder. Beslutninger om udførelse og iværksættelse af hjælpeaktioner tages af krisestabe, og her er der kun ringe respekt og anerkendelse for kvinders sag- og fagkompetence. I sådanne svære situationer burde det dog kun være alt for selvfølgeligt at involvere dem, der har ansvaret på stedet, så at sige på hjemmefronten, og drage fordel af deres erfaringer ved løsning af konflikter. Da dette desværre ikke er selvfølgeligt, stilles der i betænkningen helt konkret krav om, at kvinder skal inddrages i beslutningstagningen, at de skal deltage.
I betænkningen påtales det, at der i konfliktsituationer stadig sker voldelige overgreb, og at der på den mest frygtelige måde også sker seksuelle overgreb. Dette skal forebygges ved, at kvinder i flygtningelejre skal være særligt beskyttede via inddeling af lejren. Kvinder, som har været udsat for vold, skal hjælpes. Det er vi enige om. Dette afsnit om vold mod kvinder i forbindelse med konflikter bryder med betænkningens hovedtema og burde på grund af sprængfarligheden og vigtigheden have været udarbejdet separat. Theorins betænkning går på dette område meget i detaljer, og der optræder også gentagelser, som vi i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater beder om at få taget ud i form af et officielt dokument.
Vi skal også passe på, at kravene følger en ramme, som også kan opfyldes. På denne måde håber jeg, at det indgåede kompromis - fru Theorin henviste til det i forbindelse med punkt 12 - også finder støtte her i Parlamentet. Der, hvor kompetencen ligger hos medlemsstaterne, kan vi i Europa-Parlamentet pege på ændringer, og ønskelige forbedringer. Men vi kan ikke gå rettens vej. Medlemsstaterne må i henhold til deres ansvar træffe beslutninger for kvinder, også for dem i flygtningelejrene. De kan se det sprængfarlige i betænkningen. PPE-DE-Gruppen har ikke gjort det let at stille tilsvarende ændringsforslag, og jeg beder mine kolleger om støtte også til det kompromisændringsforslag til punkt 12, som er stillet af ordføreren. Hvis vi ønsker at finde internationalt gehør, skal vi med følsomhed tale om og videreføre tingene på diplomatisk vis.

Swiebel
Hr. formand, spørgsmålet om kvinder i forhold til problematikken om krig og fred har indtil for nylig kun fået marginal opmærksomhed i international sammenhæng. Emnet blev tit misbrugt som politisk lejlighedsargument mellem stridende parter. På FN's verdenskonferencer siden 1975 var det helt klart også tilfældet især med hensyn til konflikten i Mellemøsten. Fordi spørgsmålet om kvinder og fred ikke havde særlig politisk vægt, kunne også utopiske strømninger dominere debatten.
Siden verdenskvindekonferencen i Peking i 1995 har det ændret sig meget. Der tog man det første skridt i retning af en alvorlig behandling af emnet. I årene herefter er der sat meget i gang især i og omkring FN og underorganisationerne. Det var altså på tide, at der skete noget i den forbindelse i EU-sammenhæng, og som det tit er i spørgsmål om kvinderettigheder, kommer Europa haltende lidt bagefter. Den modvilje, som nogle mænd i Parlamentet har vist mod en seriøs behandling af emnet, er et dårligt varsel. De vil åbenbart fastholde deres magtstilling i sager som udenrigs- og sikkerhedspolitik, og de mener, at kvindeinteresser kan varetages af mænd. Jeg lykønsker fru Theorin med den vilje, hun har vist til at forsvare emnet mod undertrykkelse.
Den 31. oktober vedtog Sikkerhedsrådet efter to dages debat en resolution med følgende titel "Women, Peace and Security". Det har fru Theorin allerede nævnt. En resolution, hvis tendens i store linjer ligner det, som foreligger nu. Det viser endvidere emnets betydning.
Endelig, hr. formand, vil jeg udtrykke min skuffelse over de efter min mening uklare manøvrer, som har ført til en svækkelse af punkt 12 om rettighederne og det frie valg for kvinder, der har været offer for voldtægt og krigssituationer. Efter min mening kan der ikke forhandles om disse rettigheder. Politisk set kan nærværende ændringsforslag 19 nærmere tolkes som et taktisk nederlag eller et taktisk tilbagetog end som et indholdsmæssigt kompromis, og det er uværdigt for kvindesagen.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil lige som andre talere gerne lykønske ordføreren med den meget omfattende og gode betænkning, som indeholder en række forslag, som beslutningstagere rundt om i verden bør lade sig inspirere af og tage til sig. Problemet med en sådan betænkning er imidlertid, at den ikke prioriterer sine mange forslag. Det har heller ikke været hensigten, det medgiver jeg gerne. Men vi risikere derfor også nemt, at vi, når afstemningen har fundet sted, så blot går videre til næste tema. Jeg vil derfor foreslå, at vi prioriterer vores næste skridt, og at vi starter med, hvad vi konkret kan gøre med hensyn til omsættelse til praksis i forbindelse med den opbygning af det civile og militære beredskab, der sker i EU i netop disse måneder. Jeg skal derfor opfordre Rådet og Solana og Kommissionen, herunder Chris Patten, til at gennemgå betænkningens mange idéer og lade sig inspirere af dem og føre disse idéer og forslag ind i det arbejde, som pågår lige nu for øjnene af os, og hvor vi desværre ikke ved særlig meget om, hvordan det konkret kommer til at udfolde sig.
Det kan blive en meget god prøve på, hvad alle ordene om ligestilling, mainstreaming, styrkelse af kvindernes rolle osv. betyder i praksis. Lad os starte med konkrete tiltag. Dernæst bør Rådet og Kommissionen komme tilbage til Parlamentet med en redegørelse om, hvad der kunne gøres. Der er mange oplagte ting at tage fat på, f.eks. uddannelse af politifolk eller uddannelse af det militære personel, der er bestemt grund til at forbedre forståelsen for, at voldtægt faktisk er et overgreb, som ikke kan accepteres, på linje med at vi heller ikke kan acceptere tortur. Man kunne også undervise i inddragelsen af ngo' er, opbyggende faciliteter til kriseramte personer osv. Vi kunne så efterfølgende afholde høringer, seminarer osv. omkring disse emner. Så ville vi i tilgift få åbenhed om hele processen og om opbygningen af disse forebyggende indsatser, og kunne det ske med udgangspunkt i at inddrage kvinderne, så havde vi måske pludselig helt uventet fået tilført EU et menneskeligt ansigt på et enkelt område.

Fraisse
Hr. formand, jeg vil først gerne give udtryk for, i hvor høj grad jeg anerkender denne betænkning, som jeg vil understrege er fremragende, endog særdeles fremragende. Herefter bør vi, hvis De tillader det, går over til det praktiske arbejde, og jeg vil komme ind på to aktuelle spørgsmål.
Set fra de kvindelige aktørers synspunkt, for kvinder er historiens aktører, skal de for eftertiden til at være aktører i fredsprocessen. Jeg bakker derfor op om - og det er i højeste grad aktuelt - den mission, som en delegation på ti kvindelige medlemmer af Europa-Parlamentet har ledet i Mellemøsten - den fandt sted for to uger siden, og det kunne fru Morgantini fortælle Dem meget mere om - for at det ikke kun skal være kvinder, der er repræsenteret i fredsprocessen, men også for at der kan skabes en europæisk politik, og for at vi kvinder kan komme til at støtte en europæisk politik til fordel for fred i Mellemøsten. Lad os derfor være praktiske.
For det andet, vedrørende ikke fredens aktører, men krigens ofre, bliver der om to uger afholdt et tribunal i Tokyo, arrangeret af ngo'er. I december 2000 bliver der altså afholdt - og jeg bønfalder Parlamentet om, at vi må støtte det - dette forsøg på et tribunal for at sige fra over for det, der blev kaldt "bekvemmelighedskvinder" under den Anden Verdenskrig. Det er meget vigtigt, for dette tribunal vil også gerne optræde som pioner og være den første, som rejser spørgsmålet om forbrydelser mod menneskeheden, begået mod kvinder.
Disse bekvemmelighedskvinder, de fleste koreanere, blev voldtaget og snydt og gjort til sexslaver under den Anden Verdenskrig af Japan, som ikke vil anerkende denne forbrydelse. De blev tilbageholdt som fanger. Der eksisterer i dag en film og vidneudsagn om dette, og de vil blive præsenteret under tribunalet. Det er mit ønske, at vi, fru Theorin, tager et initiativ på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder, til at støtte denne aktion for anerkendelse af og oprejsning for denne forbrydelse mod menneskeheden, begået mod kvinder.

Avilés Perea
Hr. formand, fru kommissær, kvinders deltagelse i fredelig løsning af konflikter er desværre en nødvendighed på grund af den følge, som disse konflikter har for kvindernes liv, og på grund af deres traditionelle fravær som aktiv part i konflikterne.
De fleste flygtninge er kvinder og børn. Kvinderne bliver dobbelte ofre i de væbnede konflikter, for de udsættes for voldtægt og seksuelt misbrug, som ofte er blevet brugt som krigsvåben. De alvorlige problemer, som dette giver for kvinderne, vokser, for de ser sig forsmået i deres hjemstavn. Det er blevet påvist, at kvinders deltagelse i løsningen af konflikterne og i organiseringen af flygtningelejrene er yderst positiv.
Vi er enige i, at man skal anerkende voldtægter, påtvunget svangerskab, tvangssterilisation og enhver anden form for seksuel vold som forbrydelser mod menneskeheden, hvorfor man skal ajourføre lovteksterne for effektivt at beskytte kvinderne. Der bør ligeledes være finansielle midler, der gør det muligt at hjælpe de kvinder, der bliver ofre herfor.
Kvindernes deltagelse i den diplomatiske løsning af konflikter og i genopbygningsinitiativer vil fremme opnåelsen af disse mål utroligt meget. Det ville også være en meget effektiv hjælp at uddanne mændene i alt, hvad der har med kønsspecifikke spørgsmål at gøre.
Denne betænkning, som efter vores mening er vigtig på grund af det omhandlede spørgsmåls betydning, gentager dog sig selv for meget, og den indeholder nogle ting, som vi ikke bryder os om, men vi erkender, at det drejer sig om et reelt problem, som skal løses, og derfor vil vores gruppe støtte den.

Torres Marques
Hr. formand, fru kommissær, 90% af krigsofrene og 4/5 af flygtningene i verden er i dag civile, især kvinder og børn, men når det drejer sig om kvinders deltagelse i beslutningerne om forebyggelse og løsning af væbnede konflikter eller fredsinitiativer, kan vi konstatere, at deres tilstedeværelse er meget begrænset. Vi kan ikke lade dette vare ved, fordi der ofte ikke tages hensyn til kvinders rettigheder, prioriteringer og interesser, når der forhandles om fred, og fordi de få eksempler på kvinder, der indtager indflydelsesrige poster, har vist sig at være særdeles effektive.
Jeg vil nøjes med at nævne to eksempler, der glimrende illustrerer det, jeg netop har sagt. Mary Roberts, der står i spidsen for FN's nødhjælp, har udført sine opgaver med enormt mod og beslutsomhed, er taget til farlige steder på farlige tidspunkter, har udpeget ubeskrivelige situationer og har tvunget lande og internationale organisationer til ikke at skjule sig bag tavshedens medskyld og til at træffe de nødvendige foranstaltninger. Også Portugal, hvor kvinder først fik adgang til diplomatiet efter revolutionen i april 1974, har for nylig i forbindelse med Østtimor og vores ambassadør i Indonesien, Ana Gomes, vist, hvordan en kvindes rolle og hendes forståelse for et folks problemer og lidelse, et folk, der alene måtte stå 25 års kamp for friheden igennem, giver genlyd over hele verden og i særdeleshed her i Europa-Parlamentet.
Det er på tide at sige, at nu er det nok med kvindernes manglende deltagelse i løsningen af denne slags problemer. På en fornuftig, men bestemt måde, så de ansvarlige politikere i fremtiden til fulde er opmærksomme på, at krige er alles problem, og ikke kun mændenes, at de, der lider mest, er kvinderne, og at kvinderne derfor skal være repræsenteret i alle sammenhænge, hvor væbnede konflikter er på dagsordenen. Især for at forebygge dem, om muligt forhindre, at de udvikler sig til krig, men i det mindste for at mindske dem og for at give værdigheden tilbage til dem, der uskyldigt er deres største ofre, nemlig kvinderne og børnene. Det er nogle af grundene til, at vi stemmer for denne så vigtige betænkning.

Morgantini
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Theorin for hendes glimrende betænkning og for de initiativer, hun har foreslået. Som feminist og pacifist, der sammen med andre kvinder har været med til at skabe forbindelser og bygge broer for fred, når der har været konflikter, har jeg konstateret, at betænkningen er rig på kvindernes mange erfaringer med fredsarbejdet i de senere år. Og fred er ikke bare ensbetydende med, at der ikke er krig, men også med anerkendelsen af økonomisk og social retfærdighed. Det er rigtigt, at det går hårdest ud over os kvinder, når der er krig, men vi er ikke kun ofre, for vi skaber også alternativer til krig og vold, og vi arbejder for en ændring. Et eksempel herpå er det internationale netværk "Kvinder i Sort" mod krig og vold, som har demonstreret i Israel de sidste 12 år mod den militære besættelse af Palæstina, og det har de gjort i dialog og solidaritet med de palæstinensiske kvinder. Det kunne vi kvindelige parlamentsmedlemmer også se, da vi besøgte de disse steder i de seneste tragiske dage. Under krigen i det tidligere Jugoslavien skabte Beograds "Kvinder i Sort" på samme måde forbindelser til de kroatiske og bosniske kvinder, og vi er gået på tværs af landegrænserne i forskellige dele af verden, da vi står sammen om at afvise nationalistiske tilhørsforhold.
Dette arbejde og kvindernes kendskab, som er et diplomati fra neden, og som viser staternes diplomatier en anden vej, må dog ikke længere ignoreres, men skal være med de steder, hvor beslutningerne tages, og på alle diplomatiets niveauer. Det er derfor grundlæggende med en kraftig tilstedeværelse under forhandlingerne og i forbindelse med forebyggelse og administration ...
(Formanden afbrød taleren)

Smet
Hr. formand, der er allerede sagt meget, og jeg vil ikke komme med gentagelser. Jeg vil gerne ønske fru Theorin tillykke, fordi hun har behandlet et problem på europæisk plan, som vi sjældent drøfter. Når jeg hører de forskellige bemærkninger, så er jeg enig med dem, der siger, at vi skal undersøge vores prioriteter og altså begrænse de punkter, som vi vil realisere. Der står meget i betænkningen, og det hele kan ikke realiseres med det samme. Jeg prioriterer følgende.
For det første at alle medlemsstater skal ratificere Rom-traktaten. Meget få medlemsstater har gjort det indtil nu. Det siges at være to eller tre. Så hvis det kan gennemføres, har vi allerede taget det første skridt. Denne traktat erkender, at voldtægt i krige og alle følger heraf skal betragtes som en krigsforbrydelse. Det lyder måske normalt i dag, men indtil for meget kort tid siden var det absolut ikke normalt og indlysende.
For det andet vedtog Sikkerhedsrådet den 31. oktober en resolution, resolution 1325, som "calls for broad participation of women in peacebuilding and post-conflict reconstruction". Det var i FN's Sikkerhedsråd. Jeg mener, at det ville være godt, eftersom det er vedtaget der, at også EU undersøger, hvilke punkter der blev anmodet om der, for de er vedtaget i FN, og derfor kan de også vedtages på europæisk plan. Der anmodes om 18 punkter, og det er en del.
Endnu en gang tillykke, og lad os håbe, at der sker noget.

Karamanou
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil først og fremmest gerne lykønske fru Theorin, som tog initiativ til denne fremragende betænkning, som behandler et vigtigt og aktuelt emne, nemlig hvordan kvinders virkelige deltagelse i løsningen af sammenstød kan ændre verden og forvandle den fremherskende modsætnings- og voldskultur til en kultur med fred, dialog og demokratisk løsning af konflikter. Det er muligt, fordi kvinder samlet historisk set sættes i forbindelse med ikkevold, de har andre erfaringer end mænd i krigs- og konfliktspørgsmål, mens hele kvindernes liv er forbundet med beskyttelse af liv gennem dialog, forsoning og forhandling. Kvindernes pacifistiske værdier kan udgøre en alternativ løsning, et grundlag for grundlæggelsen af en ny kultur, en fredelig kultur, som befæster dialogen på alle niveauer og udelukker krig og vold som løsningsmidler på konflikter.
Fraværet af kvinder, af kvinders pacifistiske måde at være på, bliver særlig mærkbar, når man befinder sig i områder, som er i krise, såsom Mellemøsten, hvor jeg har været på det sidste. Det er min overbevisning, at hvis kvinderne, palæstinensiske som israelske, havde noget at skulle have sagt og spillede en rolle i fredsprocessen, så ville der højst sandsynligt være fundet en retfærdig og levedygtig løsning på det palæstinensiske problem, og vi ville ikke stå over for den nuværende krise, som er resultatet af hele syv års mislykkede forhandlinger. I Iraks tilfælde, hvor jeg deltog i en delegation, som såede tvivl om embargoens virkning i praksis, ville kvinderne ikke under nogen omstændigheder sætte de forskellige politiske og militære mål højere end menneskeliv, og de ville ikke hver måned ofre 6.000 uskyldige børn på områdets forskellige politiske, økonomiske eller militære interessers alter. Derfor er det nødvendigt også at tage denne dimension i betragtning under planlægningen af EU's politikker i fremtiden.

Sörensen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tilslutter mig for det første de mange indlæg og lykønskninger fra kollegerne, men især Joke Swiebels ord i forbindelse med betænkningen af Maj Britt Theorin om kvinders deltagelse i fredelig løsning af konflikter. Det er en tydeliggørende betænkning udarbejdet med stor ekspertise, mod og ærlighed, hvilket kan virke chokerede for nogle, men sandheden kommer i hvert fald frem. Derfor støtter jeg den næsten oprindelige og komplette betænkning, og vi mener, at de fleste ændringsforslag fra vores kolleger virker svækkende, og i nogle tilfælde er de simpelthen hykleriske. Fru Theorin har skrevet en kampberedt betænkning, og vi håber, at hjælpen til adoptionscentrene ikke fjernes, ændringsforslag 19 c. De Grønne støtter ikke kompromisteksten, som vores kolleger har lavet i forbindelse med ændringsforslag 19. Tillykke, fru Theorin, med Deres mod og beslutsomhed.

Fiebiger
Hr. formand, fru Theorins betænkning går efter min mening meget langt i kravet om social ligestilling for kvinder. Med et præcist ordvalg påtales krænkelser af kvindernes værdighed, og der forlanges konsekvenser med henblik på forandringer. I betænkningen henvises der ikke alene til den sociale udstødelse af kvinder som problem, men det bliver derimod også med rette understreget, at beskyttelsen mod kriminalitet og den personlige sikkerhed ikke længere kan garanteres inden for nationernes grænser. Derfor støtter jeg betænkningens krav om, at kvinder skal have ret til diplomatisk indflydelse. Jeg støtter betænkningens initiativ og den indeholdte konstatering af, at seksuelt misbrugte kvinder har brug for Fællesskabets beskyttelse, og at gerningsmændene ikke længere må slippe af sted med det uden straf. Kvinder og mænd, mennesker er hver især forskellige. Sande lige muligheder kræver en anden behandling - hvilken, det bestemmer menneskene stadig selv.

Van Orden
Hr. formand, Theorin-betænkningen indeholder mange underlige og mærkelige elementer, og jeg er nødt til at sige, at vi skal undgå den opfattelse, at hære er en slags social tjeneste, og at deres styrende motiv bør være politisk korrekthed.
Jeg vil gerne ganske kort kommentere et enkelt afsnit i betænkningen - afsnit 3 - der fordømmer brugen af de såkaldte børnesoldater. Desværre er udtrykkene ikke defineret, og der foretages ingen sondringer. Vi fordømmer alle uden forbehold den brutale kidnapning af børn - hvoraf nogle ikke engang er teenagere - i specielt visse afrikanske lande såsom Sierra Leone eller Uganda, samt det faktum at de ødelægges og tvinges til at myrde og deltage i barbariske handlinger, herunder skamfering og lemlæstelse. De er ikke soldater, og de skal ikke sammenlignes med unge mennesker i vores egne væbnede styrker. Problemet er, at når vi taler om børnesoldater, så bruger nogle interessegrupper det som en mulighed for at kritisere ærværdige institutioner som f.eks. den britiske hær, hvilket er sket for nylig. Som et ledende princip forsøger vi at undgå at sende unge mennesker til kampområder, men det sker ind imellem, og de tjener med stolthed i disciplinerede enheder.
Vi bør undgå enhver mulighed for at forveksle en så ærværdig aktivitet - der bør opmuntres - med de former for barbari, som betænkningens forfatter utvivlsomt har haft i tankerne.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg lykønsker formanden, fru Theorin, med denne strålende betænkning, og jeg synes, at alle vi kvinder, som er dem, der direkte eller indirekte vil drage nytte af hendes værdifulde og nyskabende forslag og bidrag, bør glæde os meget.
Hr. formand, denne betænkning åbner en hidtil ukendt vej i europæiske politik, nemlig kvindernes bidrag til freden. Det er en vej, der efter min mening er fuld af muligheder, og som meget vel kan ændre det dystre panorama af fiaskoer, som mændenes enerådige herredømme i århundreder har høstet. På dette felt er der ikke andet end skammelige fiaskoer, og ikke desto mindre står kvinderne over for en mur af udelukkelse. Det er en veldokumenteret, dybtgående, stringent betænkning, der er i stand til at fremstille fundamentale principper med den tydelighed, som ses i artikel 17, som er modig, men samtidig har en stor praksis sans og indeholder nogle meget nødvendige forslag. Hvor er det, hr. formand, en skam, at det har været nødvendigt at forringe den til ære for konsensusen! Det eneste, der trøster mig, er, at det siger meget om fru Theorins parlamentariske evner.
Det er skammeligt, at der ikke er en repræsentant for Rådet til stede. Hr. formand, sig mig, hvem der repræsenterer Rådet nu eller den højtstående repræsentant for FUSP. Den nye europæiske fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik kan ikke føres ved at ignorere Parlamentets forslag eller ønsket hos de europæiske kvinder, som gerne vil deltage heri. Jeg beder Dem viderebringe Rådet vores protest. Det er en alvorlig fejl, at Rådet ikke er til stede under denne forhandling.

Carlsson
Hr. formand, det er kutyme at indlede sine indlæg med at takke for et godt stykke arbejde. I mit tilfælde er det imidlertid umuligt, da jeg synes, at Theorin-betænkningen bør afvises. Jeg synes også, at ordføreren for kvindeudvalget balancerer på slap line, når hun påstår, at der er bred opbakning til en betænkning, der blev vedtaget med otte stemmer for og fem imod.
Det er uforskammet over for Parlamentet at anvende en initiativbetænkning til at rejse spørgsmål, der ikke har noget med opgaven at gøre. Theorin skulle skrive en initiativbetænkning om kvinders deltagelse i fredelig konfliktløsning. I stedet har hun skrevet om alt fra kvinders situation i flygtningelejre til, hvordan kvinder udvikler kraft og styrke. I sin iver for at være imod alt ondt fordømmer hun systematiske voldtægter og seksuelt slaveri. Personligt vil jeg fordømme alle voldtægter og alt slaveri!
Der er punkter i betænkningen, som muligvis kunne passe ind i en betænkning, som vi kunne diskutere seriøst i alle udvalg, og som vi også kunne få udenrigs- og sikkerhedspolitiske interessenter i diskussionen med på - eksempelvis spørgsmålet om de diplomatiske vilkår. Theorin har længe kæmpet for, at Sverige ikke skal være medlem af Unionen. Nu kæmper hun pludselig for, at EU skal bestemme, hvilke tjenestemænd vores udenrigsforvaltning skal ansætte. Der er ingen konsekvens. Lad os i stedet gøre konfliktløsning til et spørgsmål om at styrke forudsætningerne for fred på alle niveauer med alle aktører i stedet for at hænge fast i kønsspørgsmål.
Jeg tager kraftigt afstand fra den stemning af kollektivisering af skyld mod ét køn, der er givet udtryk for her i aften. Jeg synes, at det er en hån mod alle de mænd, der er døde i kampen for at forsvare frihed, fred og demokrati i deres hjemlande eller i de fredsbevarende operationer. At skabe modsætninger mellem køn, som man giver sig af med her i aften, finder jeg hverken fredeligt eller konstruktivt. Derfor agter jeg og mange andre at stemme imod denne betænkning i morgen. Jeg finder den nemlig useriøs.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg tror virkelig, at der er tale om en nyskabende betænkning, et nyskabende afstemningsforslag, som på en meget specifik måde tilfører en ny dimension til i den måde, som vi fører udenrigspolitik på.
Ingen vil kunne hævde, at kvinder er bedre generaler eller bedre forhandlere. Ingen kan hævde, at kvinder er mere demokratiske eller støtter freden mere. Men det fremgår tydeligt af afstemningsforslaget, at samfundets grundlæggende komponent ikke er repræsenteret i nogen af krisestyringspolitikkerne, i nogen af konfliktløsningspolitikkerne eller politikkerne om krigens følger for samfundet. Kønsdimensionen mangler. Kvinderne er bærere af anderledes sociale oplevelser, de er ikke personer med færre eller flere muligheder. De er personer med anderledes erfaringer, som er nødvendige for den måde, som man fører politik på, især i løsningen af konflikter. Med interessante og mange gange chokerende data kommer denne virkelighed til udtryk i betænkningen. Men jeg er enig med nogle af de kvindelige talere i, at vi har brug for meget specifikke mål og foranstaltninger, for at kønsdimensionen kan få meget specifikke former i politikkerne, i programmerne og i delaktionerne.
Tillad mig at nævne nogle af afstemningsforslagets grundlæggende anbefalinger, som kræver handling fra Kommissionen. Først vil jeg nævne, at anbefalingen om de to køns bevidstgørelse om initiativer til fred og sikkerhed med hensyn til at gøre det lettere at reagere hurtigt (rapid reaction facility) allerede er indeholdt i den forordning, som er til afstemning den 4. december. Der omtales det tydeligt, at sikkerheden og stabiliteten ud over EU's grænser bør tage hensyn til kvinders og mænds somatiske integritet, hvor den trues.
Dernæst vil jeg nævne forordningerne om menneskerettighederne. Disse forordninger fastsætter et lovgrundlag for vores politiske aktiviteter over for tredjelande, når Unionen påtager sig en aktion, og for vores handlinger i forbindelse med forebyggelse af konflikter, behandling af deres følger, mulighed for at skabe tillidsvækkende foranstaltninger, fremme af human ret og støtte til de internationale, regionale og lokale organisationer, som beskæftiger sig med at forebygge konflikter. I alle disse arbejder, som finansieres af EU, findes kønsdimensionen nu. Jeg vil gerne nævne eksemplet med Angola for Dem. Sidste år fik landet tilskud til, at kvinder og kvindeorganisationer kunne deltage i forsøget på at opnå en endelig løsning af krisen.
Det tredje punkt er Det Europæiske Fællesskabs deltagelse i rehabiliteringen af torturofre. Et af vores mål er at tage os specielt af kvindernes særlige behov, og sidste år så vi et første eksempel på, at man tog initiativer til at yde lægelig, psykologisk og social hjælp til fordrevne kvinder i Bosnien.
Det fjerde eksempel er kvindernes vigtige rolle i den fredsbevarende proces, som Det Europæiske Fællesskab støttede på Balkan og i Middelhavsområdet.
Det femte punkt er ECHO, Europa-Kommissionens Kontor for Humanitær Bistands rolle, hvor Parlamentet har provokeret og opfordret til at være med til at vurdere kønsdimensionen. Vi må sige, at generelt tager ECHO's programmer hensyn til kønsdimensionen, og at i mange af de programmer, som finansieres af ECHO, og hvor modtagerne er andre organisationer, såsom FN's Højkommissariat, Det Internationale Røde Kors og andre, forsøger man altid at indføre kønsdimensionen. Og vi har de senere år kørt specifikke aktioner om beskyttelse, sundhed og kvinders sociale situation, som en betydelig del af programmerne er viet til.
Endelig vil jeg gerne nævne Den Europæiske Flygtningefond. Dens artikel 4, stk. 2, fastsætter, at i forbindelse med modtagelse og adgang til asylprocessen kan man træffe særlige foranstaltninger over for personer, som er særligt udsatte, såsom kvinder. Eftersom dette program også omtales i afstemningsforslaget, må vi i særdeleshed nævne, at medlemsstaterne påtager sig arbejdet. Med Kommissionens initiativ kan man stille 5% af midlerne til rådighed, og disse penge gives til særaktioner, f.eks. erhvervsuddannelse af offentligt ansatte i modtagelsescentrene, politiet og sundhedspersonalet, så de kan behandle de kvindelige flygtninges særlige behov. Som det omtales i afstemningsforslaget, tager man også i Europafonden så stort et hensyn som muligt til kønsdimensionen i denne aktivitet.
Hr. formand, det er sikkert, at vi ser en første periode, hvor kønsdimensionen og kvindernes deltagelse begynder om ikke at blive reglen, så i hvert fald at vise sig i de forskellige programmer. Det er naturligvis ikke nok. Men det er en begyndelse, og jeg tror, at med politiske aktiviteter og initiativer som dette afstemningsforslag og med specifikke mål, som skal tiltrædes af både Parlamentet og Kommissionen, kan vi ændre situationen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 12.00.
Før vi går videre med dagsordenen, tillader jeg mig at komme med to bemærkninger. Kollega Izquierdo Rojo beklagede sig over, at Rådet ikke er til stede. Fru kollega, i forbindelse med aftenmøder er Rådet aldrig til stede. En del af problemet skyldes, at vi ved udarbejdelse af dagsordenen placerer vigtige emner under aftenmødet. Dette er Formandskonferencens ansvar, og hvis man ønsker at ændre det, skal man sørge for, at en forhandling om vedvarende energikilder eller om vigtige kvindespørgsmål ikke finder sted på dette tidspunkt, for som sagt er Rådet aldrig til stede på dette tidspunkt.
Hvis De vil tillade mig at komme med en personlig bemærkning. Jeg tror, vi ville komme et stykke videre, hvis - uanset hvad man mener om udtalelserne fra den eneste mand, som har deltaget i denne forhandling - der var flere mænd, som ville deltage i en sådan forhandling.

Regulering af husligt arbejde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0301/2000) af Smet for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om regulering af husligt arbejde inden for den uformelle sektor (2000/2021(INI)).

Smet
Hr. formand, vi er kommet frem til et mere jordnært problem nemlig reguleringen af husligt arbejde, som udføres af tredjemand i private familier, for det drejer det sig om. Problemet er, at millioner af mennesker, især kvinder, udfører dette arbejde, som der endvidere er stor efterspørgsel efter, men der er ingen regulering af dette arbejde. Af de eksisterende delvise oplysninger fremgår, at det vedrører en meget omfattende sektor. Jeg har i flere lande, men også på europæisk plan undersøgt, hvor mange mennesker - for så vidt det kan undersøges, for det drejer sig for det meste om sort arbejde - der arbejder i denne sektor. Det er mange millioner. Jeg har på europæisk plan forgæves forsøgt at finde en altomfattende undersøgelse, som kan give os indsigt i sektorens omfang, problemer, ordninger, ligegyldigt hvor utilstrækkelige de er, som eksisterer i de europæiske lande, de eksisterende prøveprojekter, de forsøg, som alligevel startes fra højre og venstre, men der var ikke noget i Kommissionen. Det er baggrunden for mit første forslag til Kommissionen om at få sådan en undersøgelse iværksat og hente de finansielle midler hertil, for så vidt der er brug for finansielle midler, fra f.eks. midlerne til kvindeundersøgelser, for det drejer sig hovedsageligt om kvinder, eller fra midlerne til fattigdomsundersøgelser, for det er for det meste fattige kvinder, som udfører dette arbejde. Jeg mener derfor, at begge finansieringskilder kommer i betragtning, når man for en gangs skyld skal foretage en altomfattende undersøgelse af problematikken og af, hvad man forsøger at gøre i visse lande. Det er altså det første konkrete spørgsmål.
Nu til mit andet punkt. Hvis man vil regulere sektoren, skal man naturligvis undersøge en række spørgsmål. Det første aspekt er at skabe balance mellem udbud og efterspørgsel. Men efterspørgslen efter huslig hjælp stiger, og udbuddet af interesserede falder. Hvem vil arbejde i den sektor, når man ved, at det er sort arbejde uden social sikkerhed osv. Desuden er der ikke et sted, hvor udbud og efterspørgsel kan mødes. Det er det første aspekt. Det andet aspekt er, at omkostningerne for brugerne, det vil sige den private familie, som ansætter en hushjælp på det regulære marked, det hvide marked, ikke må være væsentlig højere end prisen på det sorte marked, for så vil sort arbejde fortsat være almindeligt. Et tredje aspekt er, at arbejdstagerens og hushjælpens fordele skal være større end de nuværende fordele på det sorte marked. For det fjerde skal det undersøges, hvilken social statut der kan bevilges hertil. Endelig indeholder alt dette nødvendigvis finansiel indgriben fra statens side, enten skattemæssigt eller delvis skattemæssigt, for en privat familie kan ikke betale en hel statut, selv om den er begrænset, og så bliver de alle sammen på det sorte marked.
Jeg mener, at det, der skal gøres, er gennem retningslinjerne for iværksættelse, som Parlamentet har anmodet om i sin udtalelse om disse retningslinjer, at få medlemsstaterne i gang med at regulere sektoren. Mit spørgsmål til Kommissionen er, om Kommissionen vil gøre en indsats for at ændre disse retningslinjer i fremtiden, og i hvert fald i forbindelse med tjenester henvise til disse og opfordre medlemsstaterne til at finde en delløsning?
Det sidste punkt er migrantkvinderne. Det er naturligvis en helt specifik problematik. Mange migrantkvinder er her ulovligt. De kommer på et turistvisum og tager tilbage hver tredje måned, f.eks. til østbloklandene, for at forny deres visum, og i mellemtiden arbejder de her hos en familie. I nogle tilfælde udnyttes og misbruges de. De får ingen hjælp. Hvis de henvender sig til nogen, er de bange for, at deres ulovlige situation bliver opdaget. Derfor skal det have særlig opmærksomhed. I de forløbne uger har jeg fundet ud af, at der er stor interesse både fra internationale fagforbundskredse og en række nationale fagforbund. Nederlænderne, belgierne og italienerne har henvendt sig til mig i forbindelse med denne problematik. Jeg råder derfor Kommissionen til i hvert fald at begynde med at finde en løsning.

Avilés Perea
Hr. formand, fru kommissær, husligt arbejde er kvindernes ældste erhverv. Et arbejde, som ikke er blevet anerkendt og værdsat, hverken økonomisk eller socialt. I dag er det en del af det, vi kalder undergrundsøkonomien, som har negative følger for såvel dem, der udfører det, som for staternes nationalregnskab. Men det er et arbejde med fleksibel arbejdstid, som gør det meget nemmere at forene familie- og arbejdsliv.
Ændringerne i familieforholdene gør, at dette arbejde får større og større betydning på arbejdsmarkedet, og derfor er det vigtigt, at der defineres og gennemføres undersøgelser for at få kendskab til dets reelle følgevirkninger. Det er en arbejdsmæssig aktivitet, som bør nyde fuld anerkendelse, og som bør indarbejdes i direktiverne om beskæftigelse for at regulere arbejdstagernes sociale rettigheder.
I dag er der meget forskellige situationer i Unionens lande, som burde harmoniseres. Man burde give arbejdstagerne, hvoraf de fleste er kvinder, lettere adgang til uddannelse. Migranterne plejer at være en vigtig bestanddel af denne sektor, hvilket gør det nødvendigt med særlige foranstaltninger, f.eks. særlige modtagelsescentre, som yder den nødvendige hjælp.
Denne initiativbetænkning kommer på et meget belejligt tidspunkt, for den dækker et stigende behov på arbejdsmarkedet. Fru Smet har ydet en fremragende indsats, som vi naturligvis vil støtte.

Swiebel
Hr. formand, på vegne af min gruppe vil jeg gerne lykønske fru Smet med hendes initiativ til udarbejdelsen af denne betænkning. Det drejer sig om at bryde et politisk tabu. For hvis husligt arbejde skal være et selvstændigt erhverv, som fru Smet mener, hvilket jeg er enig i, så møder man i første instans vantro og mangel på forståelse. Jeg vil nævne nogle af disse indvendinger.
Indvending nummer ét. Omfattes husligt arbejde af arbejdsdefinitionen? Kan det måles i arbejdsstatistikkerne? Svaret er ja, men det kræver en europæisk definition, og landene og myndighederne skal gøre mere for at bekæmpe sort arbejde.
Indvending nummer to. Går De ind for husmorløn? Nej, og de, der spørger om det, forveksler to ting. Det drejer sig her om den huslige tjenesteydelse, som udføres af tredjemand i husholdningen. På nederlandsk taler vi om rengøringskoner. I Belgien siger man pudsekonen og nogle gange interiørplejeren. Hvor morsomt!
Indvending nummer tre. Regulering af rengøringskonens arbejde er det samme som at gøre sort arbejde hvidt, og så bliver det da meget dyrt. Svaret er, at nu er vi kommet til sagens kerne. Det huslige arbejde udføres af en kategori med de dårligste muligheder på arbejdsmarkedet. Kvinder med utilstrækkelig eller forældet uddannelse osv. De er henvist til dette huslige arbejde med uregelmæssige arbejdstider og uden retssikkerhed og social beskyttelse.
Denne udnyttelse finder sted, fordi arbejdsgiverne, det er altså familierne, som hushjælpen arbejder for, kan vaske deres hænder i uskyld på grund af manglende regler. Nu, hvor der på grund af samfundsændringer kommer en stigende efterspørgsel efter den huslige tjenesteydelse, er det på tide at revidere forholdet mellem de huslige arbejdere, arbejdsgiverne og staten. Hvordan det præcist skal gøres, kræver undersøgelse og samråd. Der skal i hvert fald gennemføres en juridisk og samfundsmæssig ramme for denne form for arbejde, som giver anerkendelse og social sikkerhed for de involverede og en kvalitativ forbedring af arbejdet. Det er endvidere bedre for arbejdsgiverne, og derfor kan man forlange, at de betaler deres del af omkostningerne.

Schmidt
Hr. formand, jeg vil starte med at takke ordføreren. Lag mig slå fast, at husligt arbejde er vigtigt. Det skal respekteres, og det skal opvurderes. Vi liberale kan derfor støtte de fleste af betænkningens konklusioner. Vi vil imidlertid ikke desto mindre stemme nej til betænkningen i sin helhed med henvisning til nærhedsprincippet. Det er et anliggende for medlemslandene. Visse forslag er alt for detaljerede.
Medlemslandene bør imidlertid være opmærksom på følgende vigtige punkter. Der skal være mere opmærksomhed på kvinders dobbeltarbejde, husligt arbejde er ofte tungt med mange arbejdspladser, lønnen er for dårlig, det sorte arbejde er stigende, og ofte udnyttes primært kvinder og ofte indvandrere. Mange havner uden for de sociale sikringsordninger. Det er en bydende pligt for et socialt Europa, at medlemslandene skaber tålelige arbejdsvilkår for kvindelige indvandrere - der ofte kommer fra ansøgerlandene.
En udvidet opfattelse af husligt arbejde er for mange en god vej ind på arbejdsmarkedet - f.eks. for unge og indvandrere. I dag er "hvide" hjemmeserviceydelser ofte for dyre på grund af moms og sociale bidrag. Man bør lave forsøg med skattefradrag og forenklinger. Der skal være lettere at starte og drive virksomheder, der beskæftiger sig med hjemmeserviceydelser.
I mit hjemland Sverige hører man ofte to hovedargumenter imod at lette lønnet husligt arbejde. For det første at det skulle modvirke ligestilling mellem kønnene. Forkert! Det gør det lettere for mange familier og fremmer ligestillingen. Mange kvinder kan vælge at gøre karriere og komme ud i arbejdslivet, hvis de får hjælp med de praktiske gøremål. Det er måske tilfældet for nogle af kvinderne i denne forsamling.
For det andet skulle det skabe et B-hold på arbejdsmarkedet. Forkert! Alle de, der i dag arbejder sort, ville få et arbejde med anstændige sociale vilkår. Såvel økonomiske som moralske argumenter støtter altså betænkningens intentioner, men problemerne skal løses på nationalt plan og ikke på fællesskabsniveau.

Schörling
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det er en meget interessant betænkning om regulering af hushjælp, som ordfører Smet har forelagt, men den giver mig faktisk lidt blandede følelser.
Det er naturligvis tvingende nødvendigt at forsøge at afskaffe sort arbejde i de forskellige samfundssektorer, ikke mindst med hensyn til husligt arbejde. Det er også på tide, at vi giver større status til husligt arbejde og anerkender det som et fuldgyldigt erhverv. Det er også vigtigt at sørge for, at indvandrerkvinder ikke udnyttes. Det gælder alt fra dårlig løn til mangel på social tryghed og ren undertrykkelse.
At medlemslandene, som det foreslås i betænkningen, med et direktiv eller anden lovgivning skulle tilpasse priser og give skattefradrag for hjemmeserviceydelser, er imidlertid et helt forkert signal at sende. Det er for vidtrækkende, og det er i øvrigt en forkert vej at tage. Det strider imod ønsket om, at husligt arbejde skal anerkendes som et fuldgyldigt erhverv. Hvorfor skulle man få skattefradrag for at få vasket gulve men ikke for at få hentet affald? At se hjemmeserviceydelser som væsensforskellige fra andre ydelser er noget helt andet end at højne det huslige arbejdes status.
Til slut vil jeg blot tilføje, at jeg savner en betænkning, der anerkender, at vi i den nærmeste fremtid får stort behov for den arbejdskraft, som vores indvandrere besidder.

Prets
Hr. formand, fru kommissær, husholdningspersonale, som før i tiden udelukkende blev ansat i de bedre stillede hjem, er i dag en nødvendig og uomgængelig hjælp for udearbejdende kvinder og mænd, og frem for alt også for enlige mødre og ældre mennesker.
Behovet er steget mange gange i de seneste år, men det er der næsten ikke taget hensyn til i det almindelige erhvervsliv og de dermed forbundne rettigheder og pligter. Men hvor og hvordan skal denne type arbejde indplaceres? En retlig ramme, der anerkender husligt arbejde udført under mange forskellige stillingsbetegnelser som et fuldgyldigt erhverv i alle medlemsstater, er nødvendig, og der skal implementeres arbejdsretlige forskrifter. Det er nødvendigt på europæisk plan at beskrive erhvervet husligt arbejde med hjælp fra de sociale aktører, og der, hvor dette endnu ikke er sket, skal det integreres i de beskæftigelsespolitiske direktiver.
Det er sikkert svært at definere husligt arbejde. Hvor sætter man grænserne ved denne mangfoldighed af arbejdsfunktioner? Omfatter husligt arbejde kun rengøring eller kun madlavning, kun børnepasning eller kun havearbejde? Det er et faktum, at der er tusindvis af kvinder, som laver denne type arbejde i mange år uden at have forsikringsbeskyttelse eller krav på pension. Jeg tilstår, at såvel mange kvindelige arbejdsgivere som kvindelige arbejdstagere ofte er indforståede med denne tilstand, da de sparer penge.
Opklaringsarbejde og rammebetingelser, som allerede eksisterer i nogle lande, skal udbygges og forbedres for at give incitament til at mindske den eksisterende uformelle sektor. I Østrig, specielt i min region, har der igennem tre år kørt et projekt med EU-støtte, hvor et kvinderådgivningscenter med stor succes fungerer som formidler af kvindeligt husholdningspersonale. Mange kvinder kan få et fast arbejde via denne formidling. Desuden har to til tre familier som følge af projektet ofte slået sig sammen og i fællesskab ansat en husholdningshjælp. Det drejer sig om anmeldelse af ethvert arbejdsforhold og endelig også om den kvalitative værdiforbedring af arbejdsprofilen for husholdningspersonale.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg bliver nødt til at fortælle, at jeg efter den betænkning, som fru Smet, som jeg lykønsker, har forelagt for Parlamentet, befinder mig i den ubehagelige situation at måtte sige, at Kommissionen ikke har nogen særlig politik eller data om en regulering af hushjælp i den sorte økonomi eller en overførsel af denne aktivitet fra den sorte økonomi til den legale økonomi.
Der findes naturligvis Kommissionens meddelelse om sort arbejde, som for nylig blev godkendt af Parlamentet, og som kan anvendes som grundlag både af medlemsstaterne og i samarbejde med Kommissionen til politikker, som kan føre denne aktivitet over på den lovlige økonomis område. Ifølge meddelelsen er de to første grundlæggende punkter først en registrering og en statistisk analyse af fænomenet, for, som fru Smet også fortalte, findes der i dag ikke nogen data hverken på europæisk plan eller i mange medlemsstater, hvor problemet ikke er registreret. Dernæst skal det bekæmpes ved, at det bliver optaget i den samlede beskæftigelsesstrategi. Denne strategi, som betyder, at de kvindelige arbejdere, der ikke opgiver deres indkomst, skal føres over til den lovlige økonomi, kræver en kombination af flere delpolitikker. Disse kan være sanktioner, når der er tale om udnyttelse, de kan være informationskampagner, som er nødvendige på alle planer, om den gavn, der ligger i en legalisering af disse mennesker, og for det tredje skal der hele tiden arbejdes på at harmonisere og modernisere lovgivningen.
Erfaringen er lille og kun få medlemsstater har særskilt behandlet problemet med hushjælp. Jeg har svært ved i dette øjeblik at forpligte mig til at sige, at vi kunne behandle det gennem retningslinjerne for beskæftigelsen for 2002. Men jeg kan fortælle, at i retningslinjerne for 2001 er det første gang, der forekommer en tydelig omtale af sort arbejde, og at vi har i sinde på basis af konklusionsforslaget at arbejde for at gå i gang med statistikker og undersøgelser for at få problemet registreret, så vi ved en anden forhandling kan se et næste skridt på europæisk plan.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 24.00)

Tale af Vojislav Kostunica, Forbundsrepublikken Jugoslaviens præsident
Formanden
Hr. præsident, det er med stor glæde og med dyb agtelse for Dem personlig og for det jugoslaviske folk, og med et stort håb for den fremtid, der åbner sig for Deres land og for vores nye relationer, at Europa-Parlamentet i dag tager imod Dem.
Jeg sendte Dem denne indbydelse samme dag, som resultatet af de demokratiske valg ikke lod nogen tvivl mulig for os om den folkelig vilje, der frit og massivt havde udtrykt sig til fordel for Dem.
Nu, hvor det sidste årtis mørke sider er vendt, vidner Deres tilstedeværelse her i Parlamentet om vores fælles vilje til at se Jugoslavien hurtigt genindtage sin plads i den europæiske familie. Det har også været Deres eget ønske, lige siden De indtog Deres embede, og på sin side har Den Europæiske Union øjeblikkeligt taget det første betydningsfulde tillidsskridt, som De ventede på, nemlig at hæve de internationale sanktioner.
Vi var forsamlet til plenarmøde i den første mødeperiode i oktober, da vi, netop mens vi drøftede situationen i Jugoslavien, hørte om det serbiske folks modige reaktion, og som De nok husker, kære kolleger, forlangte vi øjeblikkelig, at de internationale sanktioner blev ophævet.
Men glæden over den store sejr for friheden, som De opnåede ad fredelig vej og med fare for Deres egen frihed, må ikke få nogen til at undervurdere de enorme udfordringer, der venter Dem: konsolidering af demokratiet, genoprettelsen af samdrægtigheden mellem de forskellige folkefællesskaber, der befolker Jugoslavien, genopbygningen af landet, så det igen kan komme ind på velstandens vej, oprettelsen af fredelige forbindelser med dets naboer, fordrevne personers tilbagevenden til deres landsbyer, de, som er forsvundet i krigen, og hvis familier fortvivlet venter på nyt, og når tiden er inde til det, et nødvendigt samarbejde med Den Internationale Domstol i Haag, så det, der er sket, aldrig kan ske igen, og endelig, naturligvis, den institutionelle fremtid for Kosovo, hvis sår stadig er friske, foruden Montenegros fremtid.
Europa-Parlamentet er udmærket klar over, at når man netop har lagt ti års konflikt bag sig, er det ikke alt, som er muligt i Jugoslavien, i hvert fald ikke lige med det samme, og det er klar over, at selv de mest påtrængende ting må prioriteres, for Balkan, som De tilhører, ligger i brudlinjen mellem de store civilisationer og de store religioner, som alt for ofte på tragisk vis har mærket vores fælles fortid som europæere, Deres såvel som vores.
Europa-Parlamentet har da også altid, når det drejer sig om de mest følsomme spørgsmål, der mangler at blive løst, specielt for så vidt angår Kosovo, ønsket, at der blev fundet fredelige løsninger i overensstemmelse med FN's resolutioner om Jugoslaviens integritet og suverænitet med overholdelse af de grundlæggende menneskerettigheder.
I denne ånd, hr. præsident, kan De være overbevist om, at Europa-Parlamentet som medbeslutningstager om Fællesskabets budget vil give hele sin støtte til, at den europæiske hjælp til genopbygningen af Deres land virkelig bliver på højde med landets behov.
Hvad mere specifikt angår de nødvendige hasteforanstaltninger, så er, som De ved, en første konvoj af tankbiler med fyringsolie og mazut fra Den Europæiske Union i mandags ankommet til Deres land. Jeg ser heri, som Deres minister for miner og energi, hr. Antic, så udmærket sagde det, beviset på, at Serbien har venner i Europa.
Jeg vil slutte med at sige, at Den Europæiske Union forbereder sig på at modtage mere end ti lande fra kontinentets østlige del, som selv har genvundet frihed og demokrati. Deres indtræden bliver et stort skridt i retning af at forene hele den familie af stater og folk, som tilsammen udgør Europa, i solidaritet. Jeg er overbevist om, at vi også er mange her i Parlamentet, som ikke er i tvivl om, at en dag, hvis Jugoslavien selv udtrykker ønske om det, vil Unionens porte blive åbnet for det, som det kun er naturligt, eftersom vi bebor det samme Europa og deler respekten for de samme værdier.
Vi venter os meget af Deres tale, hr. præsident, i retning af at afstikke vejene for dette samarbejde og for dette genfundne broderskab, som vi herefterdags skal dele med hinanden. Det er med stor glæde, jeg nu giver Dem ordet.
(Meget kraftigt bifald)

Kostunica
Fru formand, mine damer og herrer, findes der nogen politisk institution, hvor man kan tale mere åbent og ærligt om et lille europæisk folks historiske ønsker og politiske forhåbninger end i Europa-Parlamentet? Europa er heldig at have et repræsentativt organ med direkte valgte medlemmer, skønt vi i øjeblikket taler om et relativt beskedent antal deltagerlande. Det er mig en stor fornøjelse at få mulighed for kort at præsentere dette forum for de interne problemer i et land, der efter at have redet sin egen historiske storm af endelig kan skimte fredens og frihedens kyst i horisonten. Forbundsrepublikken Jugoslavien kan ikke ønske sig noget bedre landmærke for sin genetablering og sociale udvikling end Den Europæiske Union. Det er krystalklart, at det vil tage tid, før landet bliver helt i stand til at blive medlem af dette storslåede tværnationale organ. Men her i kølvandet på den afgørende politiske udvikling den 24. september samt den endnu mere afgørende forandring den 5. oktober, er det primære mål for Jugoslaviens udenrigspolitik på en omfattende måde at nærme sig den familie af nationer, der er samlet i Den Europæiske Union, og derefter blive medlem heraf.
Det er netop erfaringerne med Den Europæiske Union, der er et lysende eksempel for ikke blot de europæiske ansøgerlande men for hele resten af verden i spørgsmålet om, hvilken retning menneskeheden skal vælge, hvis den ønsker at undgå magtanvendelse, krige og dominans som midler til at opnå sine nationale mål. Med dette samfund af nationalstater har Den Europæiske Union skabt perspektivet for en ny æra for hele menneskeheden. Og ikke blot på grund af de opnåede resultater men måske mere på grund af måden, de blev skabt på. Dermed har Europa vist sin civilisations vitalitet inden for rammerne af verdenshistorien samt dens kreative politiske fantasi vedrørende den fremtidige udvikling. Starten på det nye århundrede faldt sammen med Europas indtræden i et nyt politisk forum, nationalstaten, hvorved man overvandt krisen med middelalderlig partikularisme. I denne postmoderne tidsalder har Europa opfundet en højere form for politisk organisation, et tværnationalt samfund, der har medvirket til at møde globaliseringens udfordringer.
Den Europæiske Union er som model en dobbelt udfordring for Jugoslavien som et balkanland. For det første foretrækker vi i princippet en tvangfri integration i europæisk økonomi, kultur og politik, da vi i vores samtidshistorie er stødt på forskellige dominerende strategier udtænkt af stormagter.
For det andet er de vesteuropæiske landes trinvise integration en model, som vi bør indføre i Balkanlandenes integrationsproces for at kvalificere os til optagelse i Den Europæiske Union. Vi ved, at ingen af Balkanlandene vil kunne blive medlem af Den Europæiske Union alene, og vi skal derfor først opbygge gode naboforhold, fri handel og en kollektiv sikkerhedsstruktur. Vi er overbevist om, at Den Europæiske Union vil støtte denne form for udvikling i det sydøstlige Europa, og at den vil bidrage til at løse de historiske mangler i disse lande gennem bl.a. stabilitetspagten for Sydøsteuropa.
Det er på grund af vores stærke ønske om at deltage i den europæiske udvikling, at vi hurtigst muligt ønsker at underskrive en associeringsaftale med Den Europæiske Union, så vi kan bruge aftalens bestemmelser til at styre vores politiske og økonomiske genrejsning og efterfølgende udvikling hen imod en europæisk integration. Vi ved, at vi for at nå denne lykkelige situation skal ændre mange af vores politiske og økonomiske skikke og institutioner både som folk og som stat. Vi skal ikke blot opbygge demokratiske institutioner - en opgave vi allerede er startet på - men vi skal også indgyde dem en demokratisk ånd, hvilket kan vise sig langt vanskeligere. Vi skal ikke blot gennemføre en privatisering af vores centraliserede økonomi, men det skal også ske i harmoni med de regler og skikke, som Det Europæiske Fællesskab og Den Europæiske Union har haft gennem årtier. Samtidig med at vi opbygger borgernes tillid til vores statslige institutioner, skal vi overtale dem til at stole på de europæiske institutioner, der gennem snart 50 år har sikret borgerne varig fred og velstand.
De demokratiske ændringer, der startede i Jugoslavien den 5. oktober, har med mirakuløs hast givet ekstraordinære resultater på internationalt politisk plan. Jugoslavien har fået sine pladser tilbage i De Forenede Nationer og Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa, ligesom den har tilsluttet sig stabilitetspagten for Sydøsteuropa og har indledt forhandlinger om optagelse i Europarådet. I øjeblikket er vores vigtigste mål at finde en demokratisk løsning på Forbundsrepublikken Jugoslaviens interne problemer. Kosovo er utvivlsomt vores vanskeligste problem. Der kan ikke herske tvivl om, at spørgsmålet om Kosovos status er et demokratisk anliggende. Vi arbejder ud fra det grundlag, at FN's Sikkerhedsråds Resolution 1244 giver mulighed for at intensivere mange vigtige humanitære og demokratiske processer. Vi har brug for EU's bistand og støtte for at sikre, at flygtninge fra Kosovo kan vende hjem hurtigst muligt i overensstemmelse med de bedste demokratiske traditioner. Vi har naturligvis brug for meget hjælp til at genopbygge flygtningenes ødelagte hjem, så de har noget at vende tilbage til. Vi beder Europa om øjeblikkelig hjælp til at skabe sikkerhed og de nødvendige økonomiske betingelser for, at de landflygtige kan vende sikkert hjem. Jeg tror, at Europa har den nødvendige styrke og vilje til at hjælpe os med at sikre det enkelte individs grundlæggende ret til at leve i sit eget hjem.
Vi har også brug for Europas hjælp til at løse de store økologiske problemer, der skyldes brugen af forarmet uran under bombardementet af Jugoslavien.
Vi er allerede klar til at indlede en åben dialog med albanske parter om politiske, humanitære og sikkerhedsmæssige spørgsmål samt alle andre emner af betydning for en demokratisk løsning på serbiske/albanske problemer i Kosovo.
Hvad angår forholdet mellem Serbien og Montenegro inden for den føderale stat, så var den tidligere ikke-demokratiske organisering af Den Føderale Republik Jugoslavien en alvorlig trussel mod statens funktion. Det første skridt hen imod en konstitutionel omstrukturering af den føderale stat består i at definere rammer for den bredest mulige demokratiske dialog om forholdet mellem de to republikker.
Vi skal væbne os med meget tålmodighed og klogskab for - gennem forhandlinger med det republikanske og det føderale parlament samt gennem en bred offentlig debat og gennem ekspertudtalelser - at nå frem til den bedst mulige løsning for at kunne omdanne Forbundsrepublikken Jugoslavien til en god, funktionsdygtig, velhavende og retfærdig stat, der bekymrer sig om borgerne og respekterer Montenegros og Serbiens traditioner.
Det er vigtigt at nævne, at der bor mange muslimer og albanere i Serbien og Montenegro. Der findes ikke én god grund til, at de ikke skal deltage i Jugoslaviens integrationsproces. En demokratisk fælles stat gør det muligt for muslimer og albanere i Montenegro og Serbien at leve i det samme land, og det giver os mulighed for at gøre fælles sag og opbygge en fælles stat.
Det er afgørende med europæisk støtte til vores bestræbelser på at finde løsninger gennem seriøse forhandlinger med respekt for den demokratiske procedure uden pres eller ultimative krav fra nogen af parterne. På den anden side vil vi gerne have mulighed for at bevise over for Europa, at vi selv er i stand til at skabe konstitutionel lighed for Serbien og Montenegro i Jugoslavien gennem en anerkendelse af ægte demokratiske principper.
Vi ønsker at lægge særlig vægt på udvikling og lokal selvbestemmelse i Jugoslavien. Vi er opmærksom på, at det er helt centralt for ethvert demokratisk system, og det er efter moden overvejelse, at vi analyserer Europas og vores egne erfaringer vedrørende udvikling af lokalt selvstyre.
Der har været meget debat om den jugoslaviske økonomis alvorlige situation. Den humanitære bistand til vores land er uvurderlig, men vi håber, at Europa vil følge den op med investeringsprogrammer, der vil skaffe os arbejde, så vi kan opretholde et normalt liv.
I betragtning af disse enorme problemer er det klart, at der er lang vej igen, til vi kan sikre os en retfærdig deltagelse i Europa, hvor Serbien og Montenegro tidligere havde en placering, der var dem værdig. Det er imidlertid klart, at vores chancer er mere realistiske nu end for blot halvanden måned siden. Måske kan borgerne i Den Europæiske Union bedst forstå det, hvis de graver i hukommelsen og ser tilbage på tiden efter Anden Verdenskrig, hvor kontinentets og den europæiske civilisations fremtid var meget uvis. På det tidspunkt indlod Deres brave forfædre sig på et usikkert projekt, der bar historisk frugt. Medlemmerne af Europa-Parlamentet, der er direkte repræsentanter for borgerne i EU's medlemslande, har alle muligheder for at forstå, hvorfor muligheden for at indtræde i EU synes meget usikker for borgerne i Forbundsrepublikken Jugoslavien. Derfor taler jeg som den første demokratisk valgte præsident for Forbundsrepublikken Jugoslavien ikke så meget til Dem på grund af behovet for hjælp til landets genopbygning som på grund af Deres støtte og forståelse for den situation, som vores folk og stat befinder sig i. Europa er trods alt vores fælles hjem.
(Kraftigt og vedvarende bifald)

Formanden
Jeg takker Dem, hr. præsident, for denne tale, der, som De kan konstatere, har gjort indtryk på Parlamentet.
De husker det måske, at jeg ringede til Dem den 24. september.. Jeg tillod mig allerede at ønske Dem til lykke og forsikre Dem om min støtte. Jeg må sige, at jeg, mens jeg hørte på Dem, var yderst imponeret over Deres beherskelse af en situation, som var så vanskelig, ligesom jeg var det over Deres beslutsomhed. Jeg føler mig, med Deres tilladelse, fristet til at bruge et udtryk som "Deres rolige styrke"...
(Latter og bifald)
Det forekommer mig, at vi har genfundet denne rolige styrke, som jeg håber vil føre Dem ind i vores nye relationer.
De har flere gange erklæret, at Den Europæiske Union var en model. Det er vores håb, hr. præsident, at den vil vedblive med at være det, og vi arbejder hårdt på det, ikke mindst med henblik på det meget vigtige europæiske topmøde, som skal afholdes i Nice i løbet af de nærmeste uger.
De kom ind på udviklingen i den demokratiske proces, og vi noterede os alt, hvad De havde at sige. Og derefter tog De med stor åbenhjertighed fat på de store udfordringer, der venter Dem, og det var næsten alle de samme som dem, jeg havde nævnt.
I forbindelse med disse udfordringer anmodede De om Europas medvirken, om dets institutioners medvirken, og mere præcist om Europa-Parlamentets medvirken. Jeg tror, jeg kan forsikre Dem om, hr. præsident, at denne medvirken, dette samarbejde er, hvad stort set næsten hele Parlamentet ønsker, og vi har en lang vej at tilbagelægge sammen.
Vi ønsker Dem masser af mod, og jeg tillader mig at sige til Dem, at vi alle er med Dem.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
(Højtideligt møde hævet kl. 12.25)

