Højtideligt møde - 20-års-dagen for Tysklands genforening
Formanden
Kære kolleger, mine damer og herrer! Jeg vil gerne på Deres vegne byde alle vores ærede gæster velkommen til Europa-Parlamentet. Tak, fordi De er kommet. Mange af os husker - de af os, som er meget unge, ved det fra historien - Tysklands genforening for 20 år siden.
Fire store verdensledere var til stede: den amerikanske præsident, George Bush senior, lederen af Sovjetunionen, Mikhail Gorbachev, premierministeren for Det Forenede Kongerige, Margaret Thatcher, og den franske præsident, François Mitterrand, og naturligvis de fire landes udenrigsministre, der forhandlede genforeningstraktaten på plads.
Nogle af udenrigsministrene er til stede her i dag. Jeg er meget glad for at kunne byde Roland Dumas velkommen til Europa-Parlamentet. Vi er meget glade for at se Dem.
Vi byder også velkommen til begge de tyske ledere fra dengang, den vesttyske kansler, Helmut Kohl og den østtyske premierminister, Lothar de Maizière. Velkommen til Europa-Parlamentet, 20 år efter.
De europæiske institutioner spillede en meget vigtig rolle ved den tyske genforening. Jeg vil også gerne på alles vegne sige velkommen hjem til Enrique Barón Crespo, Europa-Parlamentets tidligere formand. Enrique, det er dit hjem! Tak, fordi du er kommet.
Og sidst, men bestemt ikke mindst, daværende formand for Europa-Kommissionen, Jacques Delors. Vi er meget glade for at se Dem. Vi er meget taknemmelige og husker udmærket Deres taler fra dengang. De var en varm tilhænger af tysk enhed, og det var meget vigtigt for os alle. Europas genforening var afhængig af Tysklands genforening. De dage var afgørende for vores kontinent, og vi kan være stolte af det, og vi vil altid huske de dage.
(Parlamentet gav taleren et stående bifald)
Lothar de Maizière
Hr. formand, hr. Delors, mine damer og herrer! Når jeg kigger mig omkring, kan jeg se mange velkendte ansigter her, og jeg er meget glad for at se Dem alle igen.
Det er en stor ære for mig at kunne tale til Dem ved denne lejlighed i dag her i Europa-Parlamentet. Det gør det klart, at Tysklands genforening på ingen måde blot var et nationalt anliggende, men også et grundlæggende europæisk spørgsmål. Jeg kan endda sige, at ved at forene Tyskland har vi sat en stopper for de europæiske folks vildledte nationalisme. Derfor vil jeg gerne benytte lejligheden på denne årsdag og min tale til at opfordre alle mennesker i Europa til at stræbe mod alle de ting, der forener os. I dag, den 7. oktober, er en passende dag for denne begivenhed, fordi den markerer grundlæggelsen af Den Tyske Demokratiske Republik (DDR) for 61 år siden. Gennem 40 år blev republikkens dag fejret ødselt og endda pralende den 7. oktober.
Men jeg blev premierminister for at afskaffe DDR og føre østtyskerne ind i genforeningen. Vi havde på intet tidspunkt mulighed for at løse det åbne tyske spørgsmål i andre sammenhænge end den europæiske enhed. EU har på grundlag af Romtraktaten vist, at Europas lande har lært den rigtige lektie af rædslerne under de to verdenskrige. I 1957 forsikrede kansler Konrad Adenauer, at traktaterne gav mulighed for fuldt medlemskab for østtyskerne i tilfælde af en genforening. Dette omsatte hensigterne bag præamblen til den tyske forfatning, hvor man henviser til handling på vegne af dem, der har været forhindret i at deltage, til praktisk politik. Resultatet er, at det tyske spørgsmål altid har stået på dagsordenen, fordi det også var et af de centrale spørgsmål for en løsning af Europas splittelse. Disse to ting hænger uløseligt sammen, krigen, som Tyskland startede og tabte, og jerntæppet, der delte Europa.
Et særligt tragisk aspekt ved dette var, at de mennesker, der blev særligt hårdt ramt af jerntæppet, var de samme, som havde lidt mest under nationalsocialismen. Hverken opstandene i Østberlin i 1953 og i Polen og Ungarn i 1956 eller foråret i Prag i 1968 kunne for alvor få det kommunistiske styre til at ryste i sin grundvold. Men fra dette øjeblik vidste mange mennesker over hele Østblokken, at det system, vi levede under, ikke kunne reformeres, men kun omstyrtes. Denne indsigt gav os et spinkelt håb, som vi blev ved med at nære under de vanskelige omstændigheder og adfærden hos magthaverne, men som de fleste mennesker, herunder jeg selv, ikke mente ville gå i opfyldelse i deres levetid.
Friheden havde ingen stemme. Det var en tid med undertrykt tavshed og lammelse. Men alt dette ændrede sig i oktober 1978 med valget af en polsk kardinal til pave. Hans tro og hans ord alene skabte uro i de intolerante regimer. Først forstod den polske befolkning og senere hele verden, at denne mand sagde, hvad han mente, og mente, hvad han sagde. Johannes Paul II var det første tydelige tegn på de forandringens vinde, der fremover skulle blæse over hele Europa og i 1989 blive til en omvæltningens storm.
(Kraftigt bifald)
Strejkerne i Danzig i 1980 og grundlæggelsen af den første frie fagforening i Østblokken gjorde det klart, at en proces var gået i gang, som ikke længere kunne standses. Den afgørende faktor i alt dette er, at ingen af befolkningerne kun kæmpede for sig selv. Alle, der stillede spørgsmålstegn ved kommunismen, gjorde det på alles vegne. Måske er det et ironisk resultat af internationalismen. Tadeusz Mazowiecki og Lech Wałęsa ændrede ikke bare deres egen verden, men også vores. Vi tyskere har en hel del at takke den polske befolkning for.
(Kraftigt bifald)
I dag bør vi også huske navnene på andre personer, der stod som repræsenter for mange mennesker. Jeg vil blot nævne Andrej Sakharov og Václav Havel, som allerede havde pillet sten ud af Berlinmuren, længe før den rent faktisk faldt i 1989.
(Bifald)
Jeg vil også endnu en gang understrege vores respekt og taknemmelighed over for Ungarn, som var det første land, der var modigt nok til at åbne sine grænser.
(Bifald)
Det var et tidspunkt, hvor mennesker handlede for hinanden på grund af deres frihedstrang. Denne omvæltning skyldtes virkelig en fælles indsats, og dens vigtigste resultat må og skal være et varigt europæisk fællesskab. Derfor bør vi opfatte disse erfaringer som en udfordring til fremover at søge efter de ting i Europa, der forener os.
(Bifald)
Jeg vil ikke glemme, hvad Johannes Paul II sagde i sin tale ved Brandenburger Tor i 1996, hvor kan kiggede tilbage og sagde, at mennesker havde været adskilt af mure og dødbringende grænser. I denne situation var Brandenburger Tor i 1989 vidne til, at befolkningen kastede undertrykkelsens åg af sig og ødelagde det. Den lukkede Brandenburger Tor stod som et symbol på adskillelsen. Da den endelig blev åbnet, blev den et symbol på enhed og et tegn på, at opfordringen i den tyske forfatning til gennemførelsen af Tysklands enhed var efterkommet i frihed. Nu kan folk med rette sige, at Brandenburger Tor var blevet en port til friheden. Jeg vil gerne tilføje noget til hans ord, hvis jeg må som protestant fra Brandenburg og efterkommer af huguenotterne, og sige, at Brandenburger Tor med Berlinmurens fald er blevet et symbol på den europæiske enhed. Vi tyskere vil være uretfærdige over for vores nationale enhed, hvis vi ikke opfatter den som et bidrag til Europas enhed efter de historiske begivenheder, jeg har skitseret her.
(Bifald)
Det første og eneste frie valg til det østtyske Folkekammer den 18. marts 1990 resulterede i et parlament, der repræsenterede et virkeligt tværsnit af befolkningen og udtrykte demokratiets livskraft og overtalelsesevne som regeringsform. I alt 93,4 % af vælgerne stemte ved valget. Jeg tror, at det er en rekord, der ikke vil blive slået lige med det første. Ingen blev ladt uberørt af dette valg. Historien vil se det som et forbløffende bevis på, at det lykkedes for os østtyskere efter at have befriet os selv i efteråret 1989 at indføre demokrati i landet i foråret 1990. DDR's befolkning handlede selvbevidst og ansvarligt og gjorde deres nyvundne frihed ære. Demokrati og frihed er ikke blot abstrakte begreber. De gennemsyrer og definerer alle aspekter af vores liv.
På 20-årsdagen for dette valg til Folkekammeret sagde jeg i Rigsdagen, og det vil jeg gerne gentage her, at det var vigtigt, at Folkekammeret straks gjorde det klart for alle vores naboer, at forandringerne i DDR og Tysklands genforening ikke måtte give anledning til bekymring. Parlamentet påtog sig øjeblikkelig og på eget initiativ ansvaret for hele den tyske historie. Det sænkede hovedet i respekt for ofrene og garanterede vores polske naboer sikre grænser. Det bad også om tilgivelse for DDR's rolle i knusningen af foråret i Prag. Alt dette skete, før man valgte en ny regering, fordi den nye æra efter den kolde krig skulle være en periode med forsoning, fred og fællesskab. Denne indrømmelse af ansvar alene udgjorde begyndelsen på arbejdet i det eneste frit valgte østtyske parlament. Alt, hvad der fulgte, hang sammen med denne indrømmelse og var så at sige en følge af den. Denne indrømmelse gælder også i dag, hvor DDR er væk, og den giver os en forpligtelse til i alt, hvad vi gør, at søge efter de ting, der forener os i Europa.
Det østtyske parlamentet gav mig til opgave at etablere processen, som skulle gøre de to stater til en. Jeg vil gerne understrege, at vi alle dengang kun kunne opnå disse ting, fordi de for længe siden var blevet tydelige som et resultat af befolkningens ønske om enhed. Valget 18. marts 1990 var også en folkeafstemning om det tyske spørgsmål. Men vi skulle stadig sørge for at udforme traktaterne og indføre bestemmelser, der skulle dække en næsten uendelig række af problemer. Alle områder af samfundet var præget af grundlæggende forandringer. De tyske delstater blev genindført, magtens deling blev genetableret, staten baseret på retsstatsprincippet blev genindført, og uddannelsesinstitutioner, politi og administrative instanser blev alle demokratiseret. En afgørende faktor var genindførelsen af det lokale selvstyre, der gik tilbage til Steins og Hardenbergs reform af Prøjsen, og som gav befolkningen mulighed for at stemme ved frie lokalvalg den 6. maj 1990. Vi udformede også de vigtige nationale traktater om den økonomiske, valutariske og sociale union, genforeningstraktaten og endelig 2+4-traktaten med de allierede magter - jeg er meget glad for at se Roland Dumas her - som vi underskrev i Moskva den 12. december.
(Bifald)
På de seks måneder nåede vi en masse, og vi kan med god ret hævde, at dette var det hårdest arbejdende parlament i vores historie.
Den dag i dag er jeg taknemmelig for, at alle vores partnere var særdeles engagerede våbenbrødre. Der er så mange navne, som jeg kan henvise til her, men jeg vil nøjes med at nævne Mikhail Sergeyevich Gorbachev og George Bush senior. Talen om et fælles europæisk hus et af de vigtigste udgangspunkter for Gorbachevs politik med glasnost og perestrojka. Den åbnede endelig døren for den tyske enhed. Derfor må vi aldrig glemme, at Rusland er en vigtig del af dette europæiske hus, og at vores partnerskab med Rusland er vigtigt for vores overlevelse.
(Bifald)
Med udgangspunkt i NATO ydede George Bush særlig beskyttelse til vores selvbestemmelsesret. Jeg vil også gerne nævne Jacques Delors, der nåede en masse som formand for Europa-Kommissionen, og som ydede os uvurderlig hjælp i processen med indførelsen af den tyske enhed. Han var en sand ven af Tysklands befolkning. Mange tak!
(Bifald)
Jeg er sikker på, at Tysklands genforening ikke ville have nydt så bred accept og tilslutning, hvis den ikke havde haft støtte i den gamle Forbundsrepublik fra Helmut Kohl, som helt uomtvisteligt er en meget stor europæer.
(Bifald)
To vigtige ting mødtes her. I en selvfrigørelse med fredelige midler uden sidestykke omstyrtede østtyskerne et undertrykkende regime og væltede Muren. Gennem demokratiske valg lykkedes det dem at afstedkomme en grundlæggende forandring. Med rank ryg sagde østtyskerne "Vi er folket" og så nogle få uger senere "Vi er ét folk". De, der opnåede så meget på så kort tid, bør være fyldt af selvtillid og stolthed. De har al mulig grund til at tro, at de kan modstå det, vi nu omtaler som krisen, og at de vil gå styrket ud af enhver krise. Vi har erfaring med forandringer.
(Bifald)
På den anden side har vi også erkendt, at vi er en del af dette store fællesskab af europæiske folk og en del af NATO. Andre stater og folk har også forsvaret vores frihed og har gjort alt, hvad der stod i deres magt for at hjælpe os med at opnå enhed. Derfor er det vigtigt for os at minde os selv og de fremtidige generationer om, at vi tyskere selv var ansvarlige for vores lands nederlag og for landets deling. Vi har vores venner, naboer og partnere at takke for vores enhed og frihed.
(Bifald)
Men genforeningen skabte ikke kun det Tyskland, vi kender i dag. Den medførte naturligvis også de grundlæggende ændringer i den gamle Forbundsrepublik og over hele Europa. Denne forandringsproces fortsætter med uformindsket kraft. Vores befolkning og vores land kunne holde op med at kredse om det tyske spørgsmål som katten om den varme grød. De kan i stedet virkelig sætte deres kræfter ind på at nå det andet store mål, som ligger i den tyske forfatning, og det er at fremme fred over hele verden ved at handle som et ligeværdigt medlem af et forenet Europa. Nu ønsker vi og er i stand til at bære drivkraften bag den europæiske enhed og en garant for fred i verden, fordi vi har opnået vores enhed med fredelige midler i samarbejde med vores naboer, og vi skylder den i høj grad disse naboer. Men frem for alt ser vi denne opgave som en værdifuld tjeneste, som vores land yder. Dette giver os mulighed for at omsætte noget i praksis eksternt, som internt repræsenterer demokratiets afgørende indhold. Demokrati er langt mindre en statstype og langt mere en ægte tjeneste, der ydes af alle til samfundet og for det fælles bedste. Demokrati kræver langt mere end andre styreformer, at alle handler og engagerer sig.
Det samme gælder den sociale markedsøkonomi, som er mere end blot et økonomisk system. Den kræver og tilskynder til ansvarsfølelse blandt alle borgere. Den sætter det fælles bedste foran egeninteresser, og den bruger ejendom i samfundets tjenester, og uden dette kan den ikke sikres. På den ene eller anden måde skal vi blive ved med at sige til os selv, at det vigtigste er at erstatte splittelse med deltagelse i vores land og i Europa. Men deltagelse betyder ikke, at alle modtager noget. Det betyder, at alle kan bidrage med noget og er nødt til at deltage.
Jeg bliver stadig mere bekymret over den voksende foragt for de rettigheder, der udgør grundlaget for vores frihed. Demokratiets autenticitet og kraft udspringer udelukkende af borgernes indstilling. Dette borgerskabsprincip er det, der giver os mulighed for at leve sammen som et samfund og tilskynder os til altid at søge efter de ting, der forener os. Vi er en del af et fællesskab af befolkninger, der garanterer borgernes rettigheder, kæmper for fred og fremgang og ønsker at leve i fred. Efter min mening vil det kontinent, vi bor på, gå en positiv fremtid i møde, hvis vi kan finde det centrale i værdierne retfærdighed, demokrati, fred og frihed, og hvis vi kan finde den enhed, vi mistede efter Anden Verdenskrig. Vi talte om den vestlige alliance, østblokken og Øst-Vest-konflikten, vi havde Øst- og Vestberlin, vores verden var delt i Øst og Vest, men havde ikke længere noget centrum. En ærlig søgen efter de ting, der forener os, er også en søgen efter vores centrum.
Nogle gange irriterer det mig nærmest, at alle de ting, vi manglede i Østtyskland, og som vi længtes efter i mange år, nu tages for givet og nærmest ikke bemærkes. Jeg tænker på frihed til at rejse, tale, handle, pressefrihed og religionsfrihed. Jeg tænker på retten til frie og retfærdige valg med hemmelig afstemning og retten til medbestemmelse. I dag tager folk alt dette for givet i den grad, at de knap nok bemærker det mere. Der er altid en risiko for, at man ikke er opmærksom på disse ting, og at de ikke bliver værdsat. Nogle gange bliver jeg bekymret, når jeg husker, hvor ofte mennesker har tendens til at sætte det, de har opnået, over styr, fordi de tager det for givet og ikke længere værdsætter det. De gør også for lidt for at udbygge deres resultater.
(Bifald)
Vi står ofte over for vanskelige opgaver. Nu, hvor vi har etableret EU, skal vi også give Unionen større dybde. Men disse opgaver er stadig langt mere tiltrækkende end en tilbagevenden til konflikt. Det er så meget bedre at arbejde sammen for at klare kriser og løse problemer end at møde dem alene.
(Bifald)
Den største katastrofe for Europas befolkning ville være en tilbagevenden til manglende enhed. Derfor skal vi især på en dag som i dag søge efter alle de ting, der forener os. De rettigheder og friheder, jeg har henvist til, udgør hjertet og kernen i samfund og i EU og i vores værdifællesskab. Det er disse ting, der forener os. Fra denne kerne stammer den afgørende og måske den eneste vigtige forpligtelse, som vi har som europæiske borgere. Vi bør være klar til at forsvare disse rettigheder og friheder. Forsvaret for frihed er selve Europas hjerte.
(Bifald)
Vi har lært, at friheden er udelelig. Det er ikke muligt for en del af et menneske at være fri, mens den anden del lever under et undertrykkende system, som det var tilfældet for os i Tyskland. Berlinmurens og jerntæppets fald i Europa har ikke kun befriet østtyskerne og næsten alle befolkninger i Øst- og Mellemeuropa. Den har også fuldstændiggjort friheden for hele Europa. Derfor kan Europas folk kun finde frem til de ting, der er deres egne i ordets sandeste betydning, inden for fællesskabet. Vi skal bevare friheden inden for vores fællesskab for at sikre os en positiv fremtid.
Det seneste århundrede har med sine klimakser og skrækkelige lavpunkter lært os én ting. Historien er ikke en mystisk skæbne, som folket er underlagt. Historien er simpelthen de ting, mennesker gør. Men det er vanskeligere at påvirke folks handlinger ved at opfordre dem til at forandre sig end ved at foregå med et godt eksempel. De ting, der gælder for den enkelte, gælder også for medlemmer af parlamenter, regeringer og hele folk. Vi kan ikke kræve, at vores borgere anlægger en frihedselskende og demokratisk tilgang til livet. Vi skal vise dem det gode eksempel. Derfor beder jeg Dem om bare én ting i dag, og jeg har en vigtig opfordring til Europas befolkning: Lad os søge efter, fremme og forsvare de ting, der forener os i alt, hvad vi gør. Jeg er taknemmelig for, at jeg fik lov til at påtage mig et ansvar, og at jeg som borger naturligvis stadig er ansvarlig for Brandenburg, som er mit hjem, for et forenet Tyskland, det fædreland, jeg elsker, og for Europa, hvis enhed vil afgøre vores skæbne og vores fremtid.
Mange tak.
(Kraftigt, vedvarende bifald)
Formanden
Som De har vist, hr. de Maizière, startede vores genforening - Tysklands genforening - endnu tidligere, fordi vi ændrede vores indstilling, vores holdning til vores fælles europæiske historie og vores fælles europæisk fremtid. Men det mest spændende øjeblik var naturligvis den 3. oktober 1990.
De lagde sikkert mærke til, at jeg ikke bød den tidligere formand for Europa-Parlamentet, Hans-Gert Pöttering, velkommen, for Hans-Gert, du er en af os. Du sidder her hver dag og arbejder med os, men vi er meget glade for, at vi kan sidde her sammen med dig.
Nu kommer vi til vores anden ærestaler, Jacques Delors. Først blev han udnævnt til rådgiver for den franske premierminister, Jacques Chaban-Delmas. Senere var han i to et halvt år medlem af Europa-Parlamentet. Det er måske ikke alle, der kan huske det. Senere blev han også økonomi- og finansminister. Han havde posten som formand for Europa-Kommissionen i to perioder. Han førte an i projektet om det indre marked og var en central aktør i forberedelsen og gennemførelsen af Maastricht-traktaten, som var meget vigtig for hele Den Europæiske Union. Han grundlagde og var formand for tænketanken Notre Europa samt en række andre initiativer.
(Bifald)
Jacques L.J. Delors
tidligere formand for Europa-Kommissionen. - (FR) Hr. formand, hr. de Maizière, hr. Van Rompuy, hr. Barroso, Deres Excellencer, medlemmer af Europa-Parlamentet, mine damer og herrer! Det gik knap et år mellem Berlinmurens fald og Tysklands genforening.
I løbet af hele 1989 gav Europas befolkning udtryk for deres mening. I Polen førte de begivenheder, der blev indledt med strejkerne i Gdańsk i sommeren 1980 til Belvedere-aftalerne mellem februar og april 1989 efterfulgt af det første frie valg den 4. juni 1989. I Tjekkoslovakiet mindedes befolkningen Jan Palachs store offer, hvor han brændte sig selv. I Ungarn markerede den højtidelige bisættelse af Imre Nagy, at han endelig fik oprejsning. I Bulgarien blev præsident Zhivkov tvunget til at træde tilbage, og i Østtyskland deltog stadig flere naturligvis i fredelige demonstrationer. Befolkningens krav blev stærkere, og den 2. maj 1989 gav åbningen af grænsen mellem Ungarn og Østrig nogle østtyskere mulighed for at komme til Vesten.
Vi var således vidner til en periode, hvor historien accelererede, og vi må indrømme, at det kom som en overraskelse for os alle. Nogle af os vidste intuitivt, at de kommunistiske lande var kendetegnet af stadig større skævheder, men ingen kunne vide, at låget ville springe af så hurtigt. 1989 var et år med grundlæggende forandringer mange steder i verden med Pinochet-diktaturets fald i Chile og Tiananmen-opstanden i Kina.
For at vende tilbage til Europa kunne begivenhederne i 1989 til enhver tid have udløst brutal undertrykkelse eller resulteret i en blodig konflikt, hvilket ville have ført til en lang periode med ustabilitet og trusler mod freden. Det skete ikke. Det er den anden lektie efter den, man lærte af den folkelige opstand. Vi, der har oplevet disse begivenheder, skal bære vidnesbyrd om dem.
De nye generationer skal lære om den tids begivenheder, fordi de ikke selv har oplevet dem på første hånd. I dag lever man i fremgang og fred, mens man er vidne til de spændinger og opstande, der ryster verden på fjerntliggende steder. Derfor ser man kun billeder af vold og had gennem mediernes prisme. Men de skal gemme det altoverskyggende faktum i deres hukommelse, at det var takket være en række verdenslederes klogskab i 1989 og 1990, at europæerne kunne gennemgå en forandringsproces, der bestemt var følelsesladet, men som skete uden større blodsudgydelser og farlig afsmitning.
(Bifald)
Jeg vil ikke nævne alle de ledere - det har hr. de Maizière allerede gjort - hvis ro under pres og hvis klogskab, jeg netop har lovprist, af frygt for at glemme nogen, krænke nogens følelser eller blive misforstået. Nogle af dem er desværre blevet mødt med utaknemmelighed fra deres folk og efterfølgeres side. Men jeg er sikker på, at historien vil rette op på disse fejl og udeladelser og kaste et sandhedens lys over disse begivenheder.
Men lad os et øjeblik vende tilbage til chokket over Berlinmurens fald den 9. november 1989. Inden politikere og diplomater havde tid til at få vejret, måtte Det Europæiske Fællesskab reagere, om end kun i henhold til de bestemmelser i Romtraktaten, som hr. de Maizière henviste til. Den 11. november blev jeg efter at have indkaldt til et hastemøde for Europa-Kommissionens medlemmer, interviewet på tysk tv, og jeg fastslog, at østtyskerne kunne vælge frit, og at der var plads til dem i Det Europæiske Fællesskab. Jeg tilføjede, og jeg citerer: "Vi er et stort fællesskab, hvor vi i fællesskab skal definere vores skæbne for at skabe en historie, der er i alles interesse."
Dengang var det ikke muligt at sige mere. Det var min pligt at sende et budskab om gæstfrihed og håb til vores østtyske venner. Samtidig forsøgte jeg at dæmpe den frygt og angst, som mange følte. Derefter blev der afholdt mange møder mellem ledere i hele verden, mellem USA og Sovjetunionen, mellem Sovjet og europæerne og mellem Øst- og Vesttyskland og de fire allierede magter fra Andens Verdenskrig, 2+4-processen. I mellemtiden gjorde man fremskridt i forhandlingerne mellem Forbundsrepublikken Tyskland og repræsentanterne for Den Tyske Demokratiske Republik og navnlig mellem hr. de Maizière og kansler Kohl.
Det skal siges, at dette gav anledning til mange spørgsmål inden for Det Europæiske Fællesskab i lyset af denne radikale ændring af det politiske landskab. Men Det Europæiske Fællesskab kunne i sidste ende kun godkende og støtte genforeningen af de to Tysklande, hvilket skete på Det Europæiske Råds møde den 24. april 1990 i Dublin. Ved at handle på denne måde og ved at tage forsikringerne om, at bestemmelserne som følge af 2+4-processen var varige og retfærdige, forblev Fællesskabet tro mod de værdier, det står for, fred, gensidig forståelse mellem folkene og solidaritet, navnlig med alle tyskere i Øst og i Vest. Desuden kan jeg ikke lade være med at mene, at gennem de mørke år stod Fællesskabets blotte eksistens og ikke bare den materielle fremgang altid som et referencepunkt og et fyrtårn for de befolkninger, der levede under det kommunistiske åg.
De må huske på, at Fællesskabet bevægede sig i overensstemmelse med disse begivenheder. Helt tilbage i juli 1989 - hvilket hr. Dumas vil huske, eftersom han var en af de involverede - inden Muren faldt, havde Kommissionen overtalt G7 til at vedtage en hjælpeplan for landene i Central- og Østeuropa. En ånd præget af åbenhed og positiv indstilling over for udvidelsen var allerede blevet formelt bekræftet. Men efter Murens fald var det tyske spørgsmål helt bestemt meget nærværende. Hvilken vej ville det genforenede Tyskland vælge?
Den 19. november 1989 afholdt Det Europæiske Råd på initiativ af hr. Mitterrand et ekstraordinært møde for at bane vejen for regelmæssige møder mellem de to Tysklande og deres partnere. I en lang tale sammenfattede kansler Kohl situationen, som naturligvis stadig var præget af usikkerhed. Historien havde indledt sin hastige gang.
Europa-Parlamentet var også meget aktivt og opmærksomt i denne periode. Dets forhandlinger afspejlede de spørgsmål, der blev stillet om fremtiden for Tyskland og risikoen, hvilket mange medlemmer af Europa-Parlamentet frygtede, for en opbremsning i den europæiske integrationsproces efter det skub, som Den Europæiske Fælles Akt fra 1987 medførte. Den 28. november 1989 vedtog Parlamentet et vigtigt beslutningsforslag, hvori man fastslog, og jeg citerer: "Alle europæiske folk, herunder den polske befolkning, har i henhold til Helsinki-slutakten ret til at lave inden for sikre grænser som defineret i øjeblikket." Dermed henviste Europa-Parlamentet til et af de vanskeligste forhandlingspunkter, som blev løst ved at bevare Oder-Neisse-grænsen.
Den 17. januar 1990 stod jeg i Europa-Parlamentet som formand for Europa-Kommissionen og erklærede, at, og jeg citerer: "Østtyskland udgør et særligt tilfælde. Det hører til inden for Fællesskabet, hvis det er, hvad landet ønsker." Disse udsigter fik Parlamentet til at nedsætte et midlertidigt udvalg, der skulle undersøge den tyske genforeningsproces' betydning for Det Europæiske Fællesskab. Dette udvalg, som jo bestod af meget erfarne personer, herunder adskillige udenrigsministre, bortvejrede enhver tvivl om de østtyske delstaters integration og banede vejen for den. Dette er en nyttig påmindelse for skeptikere af enhver observans om, at takket være Europa-Parlamentet er principperne om et pluralistisk og levende demokrati ikke et forfængeligt håb, men en realitet. Kommissionen demonstrerede dette ved den lejlighed.
(Bifald)
Alt andet lige må vi ikke undervurdere resultaterne og betydningen af den europæiske integration, uanset de hindringer den er stødt på. Jeg vil naturligvis ikke undlade at nævne de vigtigste forhold og tanker, der påvirkede denne store frihedsbevægelse.
Det første er uden tvivl befolkningens evne til at sætte sig op imod undertrykkerne, at udtrykke deres længsel efter frihed og stilfærdigt udvise deres mod. Men det ville være efterladende af mig ikke at minde om appellerne fra Johannes Paul II og navnlig hans budskab til den polske befolkning, der stod ved en vigtig skillevej: "Vær ikke bange!" Jeg må heller ikke glemme Vesttysklands faste, men åbne og generøse politik over for DDR i årene op til Murens fald.
Friheden sejrede, men med friheden følger forpligtelser. Traktaten om Tysklands genforening medførte to udfordringer. Den første var, at befolkningerne i Vest- og Østtyskland skulle forstå hinanden. Den blev løst med stort nærvær, forståelse og generøsitet. Den anden var økonomisk og social og lige så vanskelig at løse. Den krævede en kolossal indsats i form af massive årlige overførsler fra Vest til Øst af ressourcer svarende til 4-5 % af Vesttysklands nationalprodukt, eller 1 400 mia. EUR over 20 år, mine damer og herrer. Heri er ikke medregnet de andre bidrag i form af teknisk bistand, som var nødvendige for at omstrukturere den østtyske økonomi.
Et enkelt tal kan illustrere omfanget af denne indsats: Over en 20-årig periode gik indkomsten pr. person i DDR fra 40 % til 73 % af vesttyskernes indkomst. Indsatsen vil fortsætte i de kommende år takket være den fortsatte betaling af solidaritetsskatten - som vist vil fortsætte frem til 2019. Det har tyskerne selv accepteret. Der skal fortsat arbejdes på at ændre tankegangen lige så meget som økonomiske og sociale strukturer.
Det Europæiske Fællesskab bidrog ved at udvide politikken for økonomisk og social samhørighed, hvilket Europa-Parlamentets medlemmer er klar over, til de østlige delstater. Selv om de bevilgede beløb ikke var på højde med indsatsen fra tysk side, var de europæiske bidrag et klart tegn på Østtysklands status som fuldgyldig deltager i det europæiske eventyr, den voksende menneskelige og tekniske udveksling og den regelmæssige dialog mellem Europa-Kommissionen og lederne for de nye delstater. Jeg havde ønsket, at Fællesskabet skulle gøre mere, men de tyske ledere var bekymrede for, hvordan landets partnere ville reagere og bad mig om ikke at intensivere strukturfondens indsats.
Mine damer og herrer, 20 år efter på et tidspunkt, hvor mange mennesker, bortset fra finanskrisen, stiller spørgsmålstegn ved den europæiske integration, står de 27 medlemsstater over for et historisk valg. Skal de uddybe den europæiske integration eller leve fra dag til dag som et resultat af kompromisser, der meget vel kan være nødvendige, men som ikke lover godt for fremtiden.
(Bifald)
I dag fejrer vi med glæde den tyske genforening, og samtidig må vi spørge Tyskland, hvilken fremtid landet ser for Europa? Den genforenede Tyskland er det økonomiske kraftværk blandt EU's 27 lande. For blot at nævne ét tal står Tyskland for 25 % af det samlede BNP i Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU). Jeg henviser til ØMU'en, for hvad enten vi kan lide det eller ej, er den det stærkeste led mellem de europæiske nationer, der har en fælles valuta med de rettigheder, men også de forpligtelser, som dette indebærer. Mange mennesker i Europa har måske en tendens til at glemme dette.
(Bifald)
I geopolitisk henseende ligger Tyskland i dag mellem EU og resten af det store europæiske kontinent. Dette er en stærk og på mange måder attraktiv position, der giver anledning til mange spørgsmål både inden for og uden for Tyskland. Tyskerne selv er enige i dette synspunkt, hvilket fremgik klart af hvidbogen om sikkerhed i Tyskland. Jeg citerer: "Det forenede Tyskland spiller en vigtig rolle for den fremtidige udformning af Europa og områder uden for Europa på grund af dets størrelse, befolkningstal, økonomiske magt og geografiske placering i kontinentets hjerte."
Vi er således ikke længere i perioden forud for 1989, hvor Tyskland udviste tilbageholdenhed og takt af grunde, enhver forstår og endda kan være taknemmelig for. Netop denne tilbageholdenhed fik på hinanden følgende tyske regeringer til at gå i front for den europæiske integration, navnlig i forbindelse med opgivelsen af den mægtige D-mark - og jeg siger den mægtige D-mark, fordi det er 10 Mark og symbolet på Tysklands genfødsel - til fordel for euroen, den fælles valuta.
Disse bemærkninger er langt fra nostalgiske, men en appel fra en af Europas forkæmpere, og de er ikke kun rettet mod Tyskland, hvis genforening vi fejrer, men mod alle medlemsstater. Har de værdier, som vi har fået overleveret af Europas fædre, stadig nogen betydning? Gælder de stadig? Den arv, vi har fået, drejer sig mere om, hvorfor vi ønsker at leve side om side end om traktaterne, som blot er nødvendige institutionelle aftaler.
Men jeg vil ikke slutte i denne lidt pessimistiske tone med dette spørgsmål svævende over det hele. Nej, bestemt ikke. Det, jeg husker, det, jeg bærer i mit hjerte, er natten den 3. oktober, hvor Europa-Parlamentets formand, hr. Barón Crespo, og jeg havde den fornøjelse og ære at blive inviteret til det mindeværdige aftenmøde i den tidligere Rigsdag. Lederne fra Vest- og Østtyskland mødtes entusiastisk i en atmosfære kendetegnet af højtidelighed og glæde. Alle europæerne ville have oplevet det lige så følelsesladet.
Efter ceremonien ønskede jeg at opleve, hvad nationen følte, ved at gå ud i Berlins gader. Også der så jeg kun højtidelighed og glæde. Der var ingen store ord eller demonstrative udladninger. Det var en stille nat, som alle nød ved at tænke på fortidens adskillelse, på angsten i de familier, der blev sønderrevet som følge af en vilkårlig historisk handling, en stille nat, hvor jeg tænkte på vores Europa, uden had og konflikter, et Europa, som på en gang ønskede at være forenet, stærkt og generøst.
De er sikkert enige i, at vi fortsat mangler meget for at konsolidere vores resultater og fremskridt med henblik på fremtiden.
(Parlamentet gav taleren et stående bifald)
Formanden
Vi husker Deres tale på Europakollegiet i Bruges i begyndelsen af 1990, hr. Delors. Den handlede om den tyske genforening, og den tyske genforening var med Deres ord den bedste vej frem mod en bedre koordinering i Europa og en bedre fremtid for Europa. Det var en stor og visionær tale.
Også en stor tak for Deres tale i dag.
Jeg vil gerne takke vores ærede gæster fra Spanien, fra Frankrig, fra Tyskland og formændene vores institutioner, Kommissionen og Rådet, for at have været sammen med os. Vi skal nu lytte til Europa-hymnen.
