Sult i verden og afskaffelse af barrierer for handel med verdens fattigste lande
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om sult i verden og afskaffelse af barrierer for handel med verdens fattigste lande.

Ferrer (PPE-DE).
Hr. formand, jeg beklager kommissærens fravær. Jeg synes, at det ville være fornuftigt at tilpasse programmet, så kommissæren selv kan fremføre den tekst, der skal vedtages. Han burde følge de aftaler, der er opnået i den fælles holdning, til dørs. Så ville vi nå meget længere end blot ord.
Jeg tror, at vi alle er enige i, at den frygtelige sultsvøbe i verden er en skændsel for dem, der har mulighed for at forhindre den. Tallene taler for sig selv, og vi kender dem alle, men jeg tror, at det er på sin plads at gentage dem. For mens nogle få lever i et velfærdssamfund - nærmere bestemt os - dør der hver time 900 mennesker af sult i verden, og 800 millioner mennesker, heriblandt 300 millioner børn, har ikke tilstrækkelig mad.
Det værste er, at tallene ikke falder, og at vi er meget langt fra at kunne opfylde målet om en halvering af antallet af fejlernærede i 2015, som blev fastsat på verdensfødevaretopmødet i 1996, og som blev gentaget i år 2000-erklæringen. Det var endda et meget beskedent mål, til trods for den betragtelige indsats, som mange lande har gjort for at mindske fattigdommen og forbedre fødevaresikkerheden.
Realiteten bag disse tal, hvortil skal lægges følgerne af fejlernæringen, som har så stor indvirkning på landenes udvikling, er et ubestrideligt bevis på, at tiden for de store ord, de store erklæringer, nu er forbi. Sulten kan ikke vente. Tiden er inde til at tage et kvalitativt spring i den strategi, der skal følges for at gøre en ende på denne svøbe. Vi skal tage fat om ondets rod, hvis vi skal klare de strukturelle årsager til sulten i verden.
At tage fat om ondets rod betyder, ud over den uopsættelige forhandling i dag, at den humanitære udvikling skal prioriteres. Det er derfor nødvendigt at forfølge et dobbelt mål. Det ene skal på kort og mellemlang sigt fokusere på fødevaresikkerhed og fødevaresuverænitet, som begge er essentielle for at afhjælpe den sult, vi oplever i dag. Det andet er langsigtet og er rettet mod en bæredygtig vækst i ulandene.
Det er et dobbelt mål, som skal medvirke til at fastsætte en økonomisk, politisk og social ramme, der gør det muligt for disse lande at bekæmpe fattigdommen og få gang i udviklingen. Men da der er meget forskellige årsager til sult og underudvikling, må aktionerne for at nå dette dobbelte mål i sagens natur også være forskellige. Vi skal se på alle de faktorer, der bidrager til sulten.
Der er andre årsager til sult og fattigdom i verden end naturkatastrofer, tørke, oversvømmelse og ørkendannelse. Det drejer sig om væbnede konflikter, civile optøjer, politiske, sociale og økonomiske uroligheder, aids-epidemien, de fattigste landes udlandsgæld osv.
Der kan identificeres to vigtige aktioner. På den ene side er det, hvad angår fødevaresuveræniteten, nødvendigt at styrke de små bedrifter med bæredygtige og mangeartede afgrøder, som vi siger i det fælles beslutningsforslag, vi har fremlagt til vedtagelse i Parlamentet. Der er ligeledes et presserende behov for udvikling af økonomiske netværk til lokal distribution, adgang til jord og vand og eftergivelse af udlandsgælden. 
For at mindske fattigdommen og for at støtte målet om udvikling burde der i første omgang satses på en styrkelse af uddannelsen. Uddannelse for alle, ikke mindst for pigerne, der i dag glimrer ved deres fravær i uddannelsesprogrammerne og dermed i landenes mulige udvikling. Der burde også satses på vækst i den teknologiske kapacitet, undervisning og erhvervsuddannelse samt på produktionskapacitet, bekæmpelse af fattigdomsbetingede sygdomme, især aids, og generelt på alt, hvad der har med god regeringsførelse og retsstaten at gøre. Men vi skal også - og jeg synes, at vi som nævnt i vores beslutning skal tillægge det særlige opmærksomhed - fremme adgangen til markederne på lige fod og med gensidighed ved gradvist at fjerne de foranstaltninger, der forvrænger samhandelen. Som nævnt i beslutningen, og det er i overensstemmelse med Doha-konklusionerne, tænker vi især på fjernelse af landbrugsstøtten, ikke kun i EU, som når alt kommer til alt, er et mere åbent marked for ulandene, men i hele det internationale samfund, især i de industrialiserede lande, de rigeste lande.
Hvis vi skal få de mindst udviklede lande ind på en kurs mod bæredygtig udvikling for at få bugt med sulten, kan vi ikke se bort fra disse foranstaltninger. De er essentielle og absolut nødvendige. Selve freden er på spil, både på det sociale og det internationale plan.
Veltroni (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, ingen af os kan undgå at lægge mærke til, at der her i verden er en bred skillelinje mellem dem, der kan spise sig mætte, og dem, som sulter; dem, der kan læse og skrive, og dem, som er analfabeter; dem, der har adgang til lægehjælp, og dem, som ikke har det. Der bliver flere og flere statistiske rapporter, og i den sidste rapport fra Verdensfødevareprogrammet står der, at 38 millioner mennesker risikerer at dø i de næste par måneder, fordi de mangler mad, drikkevand og medicin. Alligevel gør det internationale samfund stadig ikke nok, og det er vi nødt til at sige ligeud. Det er ikke det centrale emne på den politiske dagsorden, hvilket det burde være, og det er heller ikke det væsentligste kriterium for Valutafondens, Verdensbankens og G8's interventioner. Fremtidens historikere vil kunne tillægge vores samfund et meget alvorligt ansvar, hvis ikke vi ændrer prioriteringsrækkefølgen og tidsfristerne for vores indsats, og hvis ikke vi er i stand til at styre globaliseringsprocesserne på en sådan måde, at de står i den sociale og miljømæssige bæredygtigheds tegn.
Her tænker vi netop på fattigdomsbetingede sygdomme som malaria og tuberkulose, på aids-katastrofen, der allerede har krævet 25 millioner ofre, og på de 14.000 mennesker i hele verden, som hver dag smittes med hiv-virus. Forebyggelse er af afgørende vigtighed, men det er ikke nok. I fremtiden bliver det vanskeligt at finde undskyldninger for, at vi ikke er i stand til at helbrede 95 % af alle aids-patienter. Det bliver en sand forbrydelse, eftersom medicin i dag kan gøre meget for, at aids bliver til en kronisk sygdom i stedet for en sikker dødsdom, og ikke mindst for at mindske smittefaren fra mor til barn. Derfor skal EU lægge et kraftigt pres på USA, så vi endelig når frem til en aftale om, at det ikke er muligt at lade lægemidler, som kan redde millioner af menneskers liv, hvis ikke brugen af dem begrænses, være genstand for intellektuel ejendomsret og patentering. Foruden dette resultat går vi ind for en større finansiel indsats og for forslaget til forordning, som vi håber bliver vedtaget hurtigt og allerede under førstebehandlingen.
Beslutningen om at give produkterne fra de mindst udviklede lande fri adgang til det europæiske marked er ligeledes vigtig. De principper og holdninger, som vi drøfter i dag, skal EU nu gøre sig til talsmand for i alle internationale forsamlinger, først og fremmest i Verdenshandelsorganisationen. Kun på denne måde - nemlig ved hjælp af en ny global styring, større inddragelse og gennemsigtighed samt konkrete beslutninger og handlinger - kan vi bekæmpe sult og fattigdom og tage denne udfordring op, som er den største udfordring, menneskeheden står over for.

Rutelli (ELDR).
Hr. formand, eftersom verdens opmærksomhed er rettet mod den alvorlige Irak-krise, har Europa-Parlamentet og alle de, som ønsker at gøre en indsats, pligt til at gøre opmærksom på noget, som Europa-Parlamentet i dag forsøger at gøre opmærksom på, nemlig bekæmpelsen af sult, og det har vi også i lyset af de desværre skuffende resultater på de seneste internationale konferencer og topmøder. Et af disse skuffende resultater er efter min mening - og det vil jeg ikke lægge skjul på - at den reelle indsats, som mange ikke-statslige organisationer gør for at skabe forandring og samle de kritiske røster, har svært ved at give sig udslag i nogle positive ændringer og reformer. I den forbindelse vil jeg gerne minde om de udtalelser, som Verdensbankens direktør, James Wolfensohn, kom med for nylig, hvor han både opfordrede institutionerne til at gøre en større indsats og det civile samfund til at bruge kritikken af globaliseringens ulemper på en konstruktiv måde og opstille nogle vigtige målsætninger i den henseende.
Jeg vil understrege det hensigtsmæssige i, at vi også i det instrument, som Europa-Parlamentet behandler i dag, lægger større vægt på den skræmmende situation, der eksisterer i nogle dele af Afrika i dag, ikke mindst i Etiopien, hvor flere millioner menneskers liv konkret er i fare. Det står klart for enhver - og det fremgår tydeligt af det dokument, som vi skal vedtage i dag - at man kun kan forbedre situationen ved at korrigere og afhjælpe de strukturelle mangler og den forfærdelige utilstrækkelighed hos mange regeringer, som har brugt pengene forkert, selv om erfaringen viste, at det i lyset af begivenhederne var nødvendigt at gøre en indsats i en anden retning for at fjerne årsagerne til fattigdom, sult, fejlernæring og manglende information, som fører til en forfærdelig krise set ud fra et sundhedsmæssigt synspunkt og til flere hundrede millioner menneskers manglende adgang til skolegang og uddannelse. Det står desuden klart for enhver, hr. formand, at også handelsbarriererne meget ofte er et element, som det er af afgørende betydning at fjerne. Foruden de humanitære nødaktioner skal der således værre større frihed, større konkurrence og flere muligheder. Det er den indsats, som Europa-Parlamentet skal gøre, og som jeg mener, at vi alle bør tilslutte os i dag.

Miranda (GUE/NGL).
Hr. formand, situationen for verdens fødevareforsyning er faktisk dramatisk, og den tegner til at blive endnu værre. Millioner af mennesker lever i ekstrem fattigdom, og mange dør af sult hver eneste dag. Der må derfor vedtages hurtige og dybtgående foranstaltninger før at gøre op med disse forhold, der ikke kan andet end tynge menneskehedens samvittighed.
Der må vedtages strukturelle foranstaltninger for at forebygge konflikter, og disse dybtgående foranstaltninger må suppleres med omgående foranstaltninger for at redde menneskeliv. Nødhjælpen har hidtil vist sig utilstrækkelig både med hensyn til fødevarer og lægehjælp. Der må sættes ind med mere omfattende indsats i risikoområderne i stil med kampagnen "Sult i Afrika" iværksat af Verdensfødevareprogrammet. Der må også ydes støtte til relevante initiativer som dem, der for nylig er lanceret af Brasiliens nye præsident, Lula da Silva, både det, der skal fjerne sulten i hans eget land, med programmet "Nul sult", og det, som han fremlagde i Davos af internationalt omfang, hvor der ønskes oprettet en international fond til bekæmpelse af fattigdom og sult i den tredje verdens lande.
Det er imidlertid også helt afgørende, som jeg før sagde, at få vedtaget dybtgående foranstaltninger, hvor der ikke mindst må brydes med en model, der har vist sig utilstrækkelig og uretfærdig, der underkuer og mishandler de mindst udviklede lande - især ved at insistere på, at alle problemer kan løses gennem handel - der fastholder en ulig handel, som udelukkende prioriterer økonomisk vækst og ser bort fra, at rigdommen må fordeles mere ligeligt.
Der må skabes en ny økonomisk verdensorden, især gennem dybtgående ændringer af de i dag bestemmende instrumenter, hvis retningslinjer ikke er tidssvarende, som f.eks. WTO, Den Internationale Valutafond og Verdensbanken. Det er helt afgørende at finde en definitiv løsning på gældsproblemet, og det er særlig nødvendigt at sikre stabile og rimelige priser på de mindst udviklede landes klassiske produkter, der især kommer fra den primære sektor. Der må ligeledes prioriteres suverænitet og fødevaresikkerhed, navnlig ved at sikre mobilisering af natur- og menneskeressourcer og befolkningens adgang til jord og vand.

Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, sulten bliver større og større i Afrika. Man fortvivles over de børn, der dør af sult, men man ser ikke på årsagerne til det. Ud over klimatiske årsager er sulten resultatet af strukturpolitikker, særlig de landbrugsmæssige og handelsmæssige politikker, der har tvunget landmændene i de fattige lande til at producere til eksport snarere end til lokalt forbrug.
Nødhjælp er ikke en bæredygtig løsning. I den gode samvittigheds navn er det ofte blevet et middel for de rige lande til at afsætte overskuddet fra deres landbrugsproduktion og således give berettigelse til deres ødelæggende politik om overproduktion. Derfor har USA travlt med at afsætte de genetisk modificerede produkter, som de europæiske markeder har boykottet, til Afrika i form af fødevarer, men også som såsæd. Fyldt med kynisme anklager USA de regeringer, der afviser denne hjælp for at lade deres befolkninger dø. Denne afpresning af sårbare befolkningsgrupper er uanstændig. Den er i modstrid med den grundlæggende ret til fødevarer, som giver det enkelte menneske ret til selv at vælge sin føde. Hvem er de mest ansvarlige? De lande, hvor der er hungersnød, som afviser at brødføde befolkningen med produkter, der måske er skadelige, eller de lande, der som eneste hjælp til deres hjælpeløse befolkning kun tilbyder genetisk modificeret korn, hvis virkning på miljøet og biodiversiteten vil vise sig at være katastrofal?
I en del af disse lande eller regioner er fødevarekrisen ikke generel. Problemet er ikke nødvendigvis mangel på fødevarer, men en ligelig fordeling af dem i verden. Udelukkende en lokal produktion og interregional handel er bæredygtige metoder og kan garantere, at alle får adgang til fødevarer. I modsætning til dette hylder EU frihandelen på verdensplan og tvinger udviklingslandene til at åbne deres markeder. Til gengæld lover den at åbne markedet for alle produkter undtagen våben, men selvfølgelig også undtagen bananer, sukker osv., der stammer fra de mindst udviklede lande. Denne foranstaltning har ikke blot medført konkurrence mellem udviklingslandene i stedet for at øge deres markedsandele, men den fremmer også dyrkning af produkter til eksport på bekostning af dyrkning af produkter til selvforsyning. Ligeledes minder den nuværende krise blandt kaffeproducenterne os om, at frihandelen ruinerer de små landbrug og giver fremgang til de store multinationale selskaber. Free trade er ikke fair trade. For øvrigt er der ingen henvisninger i den seneste meddelelse fra Kommissionen med titlen "Handel og udvikling", som vi snart får mulighed for at behandle i Europa-Parlamentet. Præsident Lula har gjort bekæmpelse af sult til sin mærkesag. Han foreslår oprettelse af en international fond til dette formål. Det er ligeledes FAO's mål, hvis seneste topmøde tilsyneladende ikke har haft væsentlig betydning.
Den eneste måde at afskaffe sulten i verden på er ifølge Gruppen De Grønne en bæredygtig udvikling af en fødevareproduktion, der er baseret på den lokale befolknings behov, og en ligeværdig handel mellem Nord og Syd, det vil sige en handel med retfærdige priser, der afspejler de sociale og miljømæssige omkostninger ved produktionen samt ressourcerne og arbejderne i de fattige lande.
Camre (UEN).
Hr. formand. Denne beslutning indeholder en lang række udmærkede observationer og forslag. Der er næsten ikke den del af problematikken, som ikke er omtalt heri. Men alligevel må vi konstatere, at vore hidtidige foranstaltninger har været helt utilstrækkelige. Kløften mellem udviklede og ikke-udviklede lande er blevet større i løbet af 1990'erne, fastslår vi i denne beslutning.
Jeg synes, at det er vigtigt at understrege tre mangler i beslutningen. For det første mangler vi en indsats imod fødselstallet i udviklingslandene, fordi det er ganske åbenbart, at fattige lande ikke er i stand til at skabe en økonomisk vækst, der kan følge trop med den meget hastige stigning i antallet af indbyggere i disse lande. For det andet mangler beslutningen en omtale af de indre forhold der gør, at mennesker i udviklingslandene ikke lever i frihed. Vi viger tilbage fra at fjerne de diktatorer, som ødelægger menneskers levevilkår, som ødelægger landes strukturer. Vi vil have rene hænder, og vi tror, at diplomatiet kan klare det hele, men vi må konstatere - som også fastslået i beslutningen - at der i en lang række af de lande, hvor befolkningen lider nød, ganske enkelt ikke findes den frihed, der er nødvendig for, at befolkningen kan ændre sin situation, og under Irak-debatten i går så vi igen meget tydeligt, at vi ikke ønsker at gå ind for at fjerne disse diktatorer med andet end ord og diplomati. Kun USA er beredt til at fjerne undertrykkerne med magt. For det tredje peger vi i beslutningen på behovet for at nedsætte toldskrankerne, men vi glemmer at sige, at vi ikke er troværdige, fordi vores landbrugspolitik indebærer, at vi dumper produkter på de fattige landes markeder, som ødelægger deres eget landbrugs muligheder.
Vores civilisation mangler så at sige grundlaget for at kunne fremstå som "efterfølgelsesværdig", fordi vi ikke kan gennemføre de økonomiske og politiske ændringer hos os selv, som er en forudsætning for at ændre samhandelssituationen, og som er en forudsætning for, at vi overhovedet kan bedre den katastrofale situation, som verden befinder sig i. Det er beskæmmende, at vi ikke er i stand til at tage stærkere beslutninger på dette område. Jeg håber, at alle, som stemmer for denne i øvrigt udmærkede beslutning i dag, vil tage konsekvensen og stemme imod EU's budgetter, som hjemler den landbrugsstøtte, som er så skadelig for udviklingslandene.

Belder (EDD).
Udviklingslande, som befinder sig i en krise, er en god grund til at opfordre til, at vi er ekstra opmærksomme på fødevaremanglen og forbindelsen med handel.
Beslutningsforslaget behandler problemer, der ligger til grund for den krise, som har fødevaremangel som et gribende resultat. Lavkonjunkturen i verdensøkonomien skaber sandelig problemer. Økonomisk nedgang rammer fattige lande hårdest. Dette er yderst relevant i forbindelsen mellem sult og handel, selv om det ikke er nævnt i det fælles beslutningsforslag. Denne udeladelse fører hurtigt til, at fattige lande kritiseres for ikke at være tilstrækkeligt rede til at liberalisere eller for at have indre strukturer, som ikke er stærke nok til at udvikle sig økonomisk sundt.
Foruden denne årsag til den akutte fødevaremangel vil jeg nævne en anden ekstern faktor, nemlig gældsproblematikken. Var der ikke indgået en aftale om eftergivelse af gæld som led i jubelåret 2000? Kun halvdelen af den i 2000 lovede eftergivelse af gæld er indtil nu ført ud i livet! Dette er direkte forbundet med handel, da eksport ofte tjener som betaling af udenlandsk gæld. Så længe landene ikke er fri for denne gældsbyrde, vil der derfor være en bremse på det incitament, som handel kan give til udviklingen i selve landet.
For det tredje er der risiko for overdrevne liberaliseringsbestræbelser. I beslutningsforslaget kræves det med rette, at udviklingslandene får muligheder for at gøre deres sektorer stærke nok, inden de tager den internationale konkurrence op. Det går imidlertid for vidt at foreskrive ensidige beskyttelsesforanstaltninger for dem.
Denne anmodning om en fornuftig metode til og grad af liberalisering viser, at kontrollen med WTO-processen tjener et formål, hvilket beslutningsforslaget med rette nævner. Det ville være bedre, hvis denne kontrol blev udført inden for nationale rammer end af internationale institutioner. Ministeren er jo ansvarlig, og det er ham, der skal stå til regnskab. Ganske vist er Kommissionen en vigtig aktør i Europa, men dette ændrer ikke princippet om, at WTO-medlemmerne bestemmer kursen for handelsliberaliseringen. Ansvaret findes derfor primært på det plan. Det er også tydeligst der, og det udgør en del af den nationale politik, som borgerne kan identificere sig med. Denne tydelighed er derimod meget mindre til stede i internationale forsamlinger med et stort antal aktører og interesser, såsom et parlament.
For det fjerde er der selvfølgelig ligeledes faktorer, som falder ind under udviklingslandenes egen indflydelsessfære, såsom god forvaltning og en stærk økonomisk struktur. Herunder hører en større variation af eksportprodukter. AVS-konventionen har indtil nu ikke ført til denne produktvariation inden for de mindst udviklede landes eksport. Jeg vil gerne høre, hvilken strategi Kommissionen har for at skabe en virkelig produktvariation, og hvilke bestræbelser den gør sig for at opnå dette. Jeg er glad for, at kommissæren er ankommet, da jeg gerne vil stille dette spørgsmål til ham.
Et andet punkt, der konstant vækker bekymring, er hiv/aids og de katastrofale virkninger på kroppen, de sociale kontakter og den økonomisk struktur. Her vil jeg udtrykkeligt spørge, hvorvidt Kommissionen anvender den stærkt præventive virkning, som troskab inden for ægteskabet har. Er Kommissionen for øvrigt rede til at give muligheder for dette i sin politik på grundlag af de meget vellykkede resultater i forskellige afrikanske lande, hvor dette udgør en del af oplysningsstrategien?
Til sidst vil jeg bemærke, at beslutningsforslaget egentlig ikke når længere end til at gøre opmærksom på problemerne uden at nævne effektive måder at løse dem på. På grund af den afbalancerede holdning til problemerne støtter jeg ikke desto mindre beslutningsforslaget.

Formanden.
Kommissæren er nu endelig nået frem efter have siddet fast i trafikproppen. Jeg mener, at det vil være korrekt at lade ham lytte til debatten først og give ham ordet til sidst, så han kan kommentere de indlæg, han nu har mulighed for at lytte direkte til.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, jeg lytter gerne til kommissær Nielsons ord, selv om jeg er af den opfattelse, at vi burde have drøftet dette spørgsmål med kommissær Lamy i dag. Det var en forespørgsel, som jeg har rettet til Kommissionen, og som mange parlamentsmedlemmer har skrevet under på - hvilket jeg gerne vil takke dem for - der førte til forhandlingen i dag. I denne forespørgsel blev der fokuseret på et problem, som vi har taget op før, og som vi til dels også tager op lige nu, nemlig sammenhængen mellem handelsprotektionisme og sult og fattigdom i verden. Ser De, jeg tror, at det har nogle meget større politiske omkostninger at åbne markederne end at yde støtte. Efter min mening bliver der taget for mange forskellige emner op i forhandlingen i dag. Det ville være bedre at koncentrere sig om dette spørgsmål og forlange, at Kommissionen udtaler sig om det. At åbne markederne er ensbetydende med at sætte spørgsmålstegn ved nogle meget stærke lobbyers markedspositioner. Det gælder navnlig Europas og USA's landbrugslobby, og en af de mange andre lobbyer er Europas og USA's tekstillobby. Det er naturligvis en vanskelig politik, som - og det vil jeg gerne gentage - er meget vanskeligere end at yde støtte, hvilket der måske ikke er nogen, der lægger mærke til - og her tænker jeg på skatteyderne - men det er ved at åbne markederne, at man i meget højere grad end ved at yde støtte kan give flere hundrede millioner mennesker en reel og varig mulighed for at frigøre sig fra fattigdommen og sulten og skabe det strukturelle og også juridiske grundlag for en økonomisk - men også samfundsmæssig - vækst under frie og demokratiske forhold.
Det skal understreges, at EU ikke gør nok i den forbindelse, og derfor vil jeg med glæde lytte til kommissærens ord. EU spiller dobbeltspil med USA, men gør ikke nok. EU gjorde ikke nok i Doha og gør ikke nok i forslaget om de såkaldte modaliteter for den forhandlingsrunde om handelen med landbrugsprodukter, som finder sted efter Doha. Beskyttelsesniveauet er stadig for højt, og der går alt for lang tid, inden tarifferne bliver sat ned.
Denne beslutning er en kompromisbeslutning, hvilket man desværre godt kan mærke. Jeg behøver blot at nævne, at den består af 27 punkter og således dækker hele den menneskelige viden om sult i verden, aids, fattigdom osv. Nogle af de vigtige punkter er bevaret, og det gælder navnlig det punkt, hvor man opfordrer Kommissionen til at sørge for Alt undtagen våben-initiativets gennemførelse inden udgangen af 2003. Her har vi med rette forpligtet os til at liberalisere vores markeder for alle produkter undtagen våben for verdens 48 fattigste lande, men vi har sagt, at tolden først skal fjernes i 2009 for tre vigtige produkters vedkommende, nemlig bananer, ris og sukker. Hvis det betyder noget for bekæmpelsen af fattigdom - og det gør det - så lad os dog gøre det med det samme!

Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, de tider, hvor vi sultede i store dele af Europa, er heldigvis forbi. Men vi må ikke af den grund lukke øjnene for, at der stadig er virkelig hungersnød i store dele af verden i dag, især i Afrika. Jeg bifalder derfor i høj grad, at Europa-Parlamentet gør opmærksom på denne katastrofale situation endnu en gang og støtter strategierne til bekæmpelse heraf.
Mine damer og herrer, fødevarehjælp i kriseområder alene er for lidt til en bæredygtig strategi. Der skal tages højde for mange forskellige faktorer, hvor strukturelle årsager i udviklingslandene, f.eks. adgang til land og vand, tæller lige så meget som styrkelsen af logistiske kapaciteter og eksistensen af egnede infrastrukturer. Opbygningen af kapaciteter, som gør hjælp til selvhjælp mulig, skal betragtes som nøgleelement.
Den betingelsesløse åbning af landbrugsmarkederne i EU, som er blevet krævet mange gange, er ikke det eneste universalmiddel til at blive herre over sulten i udviklingslandene. Stabile priser er vigtige for landmændene i Syd og i Nord. Jeg ser snarere støtten i forbindelse med opbygningen af indlandske og regionale markeder som en farbar vej til at reducere disse landes afhængighed af industrilandene. En interregional, bæredygtig strategi, hr. formand, som sætter befolkningens behov i centrum, skal fortsat følges.
Hr. kommissær, jeg vil også gerne understrege, at overførselen af teknologi og knowhow på landbrugsområdet er yderst vigtig for at opnå et bæredygtigt landbrug, som ikke kun producerer til verdenshandelen, men som det første også forsyner sin egen befolkning med produkter. Men samtidig skal vi hjælpe udviklingslandene med at overholde standarderne for den vigtige fødevaresikkerhed på EU-området ved hjælp af sanitære og fytosanitære foranstaltninger. I den forbindelse skal der udarbejdes strategier til støtte til investeringsaktiviteter og udvikling af den private sektor.
Afslutningsvis, hr. formand, vil jeg gerne udtrykkeligt slå fast, at bekæmpelse af svig skal gives stor opmærksomhed netop i forbindelse med udviklingsbistanden. Landmænd og landdistrikter i Nord og i Syd må ikke blive taberne, for de sikrer ernæringen og er grundlaget for alle samfundsmæssige behov og er garanter for en bæredygtig udvikling. Jeg er meget glad for, at vi har opnået en så bred enighed her i denne fælles beslutning.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, Kommissionens Alt undtagen våben-initiativ var og er et vigtigt gennembrud, som gør det muligt for de fattigste lande at få adgang til det europæiske marked uden kvantitative eller toldmæssige barrierer.
Desværre blev dette forslag i sin tid afsvækket temmelig meget for produkterne ris og sukker og udsat efter pres fra den europæiske sukkerindustri og de europæiske sukkerproducerende lande. Det er stadig vigtigt at være klar over, at et land som Mozambique, der som følge af en endeløs borgerkrig blev fuldstændig afhængigt af fødevarer fra andre steder, i øjeblikket er i stand til at sørge for dets egen fødevareforsyning takket være en god intern distribution. Dette har at gøre med opbygningen af vandsystemer, god miljøforvaltning og deltagelse af lokale landmænd. Gennem ekstern hjælp er de lokale systemer genoprettet efter oversvømmelseskatastroferne. Kort sagt: en succeshistorie.
Alligevel er forbindelsen med den europæiske landbrugsprotektionisme også i dette tilfælde overordentlig foruroligende. Mozambique ville under normale omstændigheder tjene lige så meget på sin sukkerproduktion på verdensmarkedet, som det nu modtager i international støtte. Men situationen er ikke normal, for forbrugerpriserne er kunstigt høje i Europa og ødelægger derfor verdensmarkedet. Naturligvis kræver dette en omstrukturering af vores industri, inklusive en social plan. Da vi nægter at ophæve vores protektionisme, undergraves de fattige landes egne fødevareforsyninger strukturelt. Hvis sidste del af denne onde cirkel med sult består i at dumpe vores overskud på de markeder, som vi allerede har undergravet gennem de lave verdensmarkedspriser, bliver det virkelig fuldstændig vanvittigt. Det er fortsat en absolut prioritet, at vi fortsætter med at købe i selve regionen, selv om prisen er noget højere.
Kort sagt, vores forslag om at gøre Doha til en udviklingsrunde kræver mere end de nuværende kommissionsforslag. Kommissionen har foreslået at nedskære eksportsubsidierne med 45 %, men i Doha talte vi om afskaffelse. 45 % er blot en begyndelse, og det skal gå meget hurtigere. Det er heller ikke nok at nedskære toldsatserne med en tredjedel, og Kommissionens forslag om at reducere toldsatserne for landbrugsimport fra udviklingslandene til nul skal gælde for mere end blot halvdelen af denne import. Dette er meget vigtigt, når det gælder om at slå bro over kløften mellem industrilandene og udviklingslandene.
Selvfølgelig er en god forvaltning, en god regional landbrugspolitik, som ikke sætter alt ind på eksport, men først koncentrerer sig om lokal selvforsyning knyttet til regional handel, lige så uundværlig. Støtten fra EU er meget vigtig i den forbindelse. Europa giver i øjeblikket støtte med den ene hånd og tager den tilbage igen med den anden hånd. Protektionisme. Det er på høje tid, at Europa ændrer kurs og virkelig begynder at samarbejde med disse lande.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, integrationen af de fattigste landes økonomi i verdenshandelssystemet forbliver et selvbedrag, hvis ikke der i de afsatte midler tages hensyn til de problemer, som disse lande har med handel og navnlig med udvikling. Bekæmpelsen af fattigdom og fødevareusikkerhed samt forebyggelsen af de konflikter, der ofte er resultatet heraf, skal være målet for de strukturelle anliggender og frigøre sig fra de økonomiske, landbrugsmæssige og handelsmæssige politikker, der har spillet fallit. De vigtigste økonomiske barrierer, der forhindrer opfyldelsen af fødevarebehovene for milliarder af mennesker, er velkendte, nemlig forpligtelsen til at sælge til priser, der ligger under produktionspriserne, forpligtelsen, som landmændene i disse lande praktisk talt er pålagt, til at fokusere på eksport af produkter, der er nyttige for landene i Nord, snarere end de er nødvendige for befolkningerne i Syd, frigørelsen af kurserne, som styres af de internationale institutioner som Verdensbanken, IMF og WTO, og dette sker på bekostning af disse befolkningers ret til at fastsætte deres egen politik.
Kommissionen kan beslutte at tage fat på løsningen af disse problemer. Desværre frygter jeg, at den rigtige vej, den nødvendige, endnu en gang ikke bliver taget. Faktisk bliver vi i UNDP-rapporten fra 2002 mindet om, at hvis processen fortsætter i sneglefart, vil det tage mere end 130 år at afskaffe hungersnøden. Hungersnøden i verden fortjener mere end et presserende opråb fra de rige lande til de fattige lande om at opfylde de love, som WTO har fastlagt. Eftersom 60 % af befolkningen i Zambia har brug for fødevarebistand, og eftersom det multinationale selskab Monsanto sammen med DuPont kontrollerer 93 % af markedet for korn, fortjener den bedre end private kortsigtede og kortvarige investeringer. Når verdenshandelen udgør mere end 7.000 milliarder dollars pr. år, de finansielle transaktioner 1.500 milliarder pr. dag, og når selve Verdensbanken vurderer, at det er nødvendigt at fordoble verdensbistanden til udvikling, der har et loft på 50 milliarder dollars pr. år, hvornår kommer der så en brugbar afgift på de internationale finansielle transaktioner, der kan finansiere denne bistand? Det er netop dér, at EU kan være til nytte.
Bekæmpelsen af fattigdom kræver, at udviklingslandene vinder retten til selv at fastsætte deres prioriteter og deres strategier til støtte for en bæredygtig fødevareproduktion ved mobilisering af deres naturressourcer og menneskelige ressourcer, ved lokal viden, ved at investere i en strukturændring af deres økonomier og også ved priser, der er garanteret retfærdige. Aftaler om fri handel, der er indgået mellem parterne, der ikke er ligeværdige, og som er baseret på ophævelse af toldafgifterne uafhængigt af det enkelte lands udviklingsniveau, har fremmet fattigdommen og haft en negativ indflydelse på fødevaresikkerheden. Det er bydende nødvendigt at opmuntre de lokale landmænd og fødevareproducenter ved at fremme adgang til jorden, til vand og til ressourcerne i biodiversiteten. Det er bydende nødvendigt at eftergive gælden.
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, som grund til sult i verden nævnes altid protektionisme. Det er der sikkert noget om, men handel gør ikke mæt. Handel gør heller ikke rig, kære kolleger, i hvert fald ikke altid begge sider! Derfor skal vi spørge: Hvordan handles der? Når vi taler om den gæld, som landene i den tredje verden har, er grunden til denne gæld jo også en ulig handel.
Når man taler om, at mennesker sulter, kan vi se, at 80 % af de sultende lever i landdistrikter. Hvordan skal de sultende eksportere fødevarer til Europa, når de ikke har noget at spise selv? Vi skal spørge: Hvem handler så med Europa, og med hvilke produkter og på hvilke betingelser? Når vi handler og tager madråvarer hjem, som så forædles her og bringes tilbage med eksportsubsidier - hvilket igen forvrider handelsbetingelserne - kan det ikke være noget bidrag til løsning af sultproblemet. Europa er det største importområde for fødevarer. Hvis vi spørger, hvordan vi kan ændre handelsbalancen til fordel for lande i den tredje verden, er det kun muligt, idet vi betaler disse produkter på Europas betingelser. Så udvikler vi samfundsøkonomierne.
Hvis vi derimod siger, at vi udnytter disse lande med lave priser, ødelægger vi landbruget både her og der. Vi skal desuden også sørge for, at folk i disse lande får stillet land til rådighed. Det er dog ikke kun land, der er problemet - i betydningen klassekamp - men der skal også stilles følgende spørgsmål: Hvem kan forvalte dette land? Hvem overtager ansvaret herfor? Hvem lærer folk, hvordan de kan forvalte landet? Hvem lader de mennesker, som stadig lever under eksistensminimum, fortsætte med at arbejde under dette eksistensminimum og støtter dem, således at de kan videregive deres viden til de næste generationer? Vi bør tage fat på disse spørgsmål og ikke længere mene så overbevisende, at vi bare ved at åbne grænserne vil kunne hjælpe disse mennesker til at blive mætte.
Hyland (UEN).
Hr. formand, statistikken over sult i verden er virkelig forbløffende. I løbet af den tid, det tager at drøfte dette emne, er næsten 1.000 mennesker døde af sult rundt om i verden - størstedelen i Afrika. Der er på nuværende tidspunkt omkring 800 millioner mennesker i verden, der ikke har nok mad, og det tal omfatter 300 millioner børn.
Det måske mest skræmmende aspekt er, at situationen ikke forbedres. Tværtimod er afstanden mellem rig og fattig, mellem "dem, der har" og "dem, der ikke har", mellem de mætte og de sultne blevet endnu større i de sidste 10 år.
Os, der er så heldige at være født i den del af verden, hvor der ikke mangler mad, hvor der hverken er tørke eller sult, har et moralsk ansvar for at arbejde for en mere retfærdig verden. Her mener jeg ikke blot fødevarehjælp. Jeg er klar over, at EU er verdens største donor inden for udviklingsbistand. Vi er nødt til at se mere på de grundlæggende årsager til fattigdom og sult, så de kan tackles og dermed udryddes på lang sigt.
For så vidt angår etableringen af et retfærdigt handelssystem, har EU ydet et stort bidrag med Alt undtagen våben-initiativet. Vi har forpligtet os til helt og holdent at afskaffe tolden på eksporten til de 48 fattigste lande i verden. Jeg håber så sandelig, at Kommissionen kraftigt opfordrer de dele af den rige verden, som fastholder sådanne barrierer, til at vedtage en politik i lighed med den, der er vedtaget i EU.
Der er desværre mange dele af verden i dag, der ikke er selvforsynende, og os, der har udviklet teknikkerne, skal dele vores teknologi og erfaring med udviklingslandene. Der er f.eks. mange fremragende eksempler på ngo'ernes og andre frivillige organisationers positive og vellykkede arbejde på dette udfordrende område, og det arbejde skal efter min mening støttes fuldt ud i fremtiden.

Souchet (NI).
Hr. formand, i dag lider mere end 800 millioner ud af verdens 6 milliarder mennesker af underernæring. Men tre fjerdedele af dem er landmænd, det vil sige personer, der netop har til opgave ikke blot at sørge for deres egen føde, men også sørge for føde til deres medborgere. Disse 600 millioner fattige landmænd kan hverken brødføde sig selv eller deres medmennesker, for eftersom de er de direkte ofre for den nedsættelse af landbrugspriserne, som liberaliseringen af handelen har medført, kan de ikke gøre andet end hele tiden at tage fra deres reserver til selvforsyning i et forsøg på at bevare deres produktionspotentiale, dog ofte uden succes.
Hvordan kan man få dem ud af denne djævelske spiral? Ved at antage en ny synsvinkel på globaliseringen af handelen med landbrugsvarer og fødevarer, hvis centrale punkt skal være anerkendelse af princippet om fødevaresuverænitet. Princippet fastsætter, at det står ethvert land eller enhver gruppe af lande frit for at vælge deres egen metode til forsyning af fødevarer. Fødevaresuverænitet er at anerkende forskellige befolkninger deres ret til at brødføde sig selv og forskellige befolkninger deres ret til at forsyne sig, som de ønsker. Det er en mulighed for udviklingslandene til at opnå fødevareuafhængighed ved udvikling af deres landbrug. Det er ikke nok at nævne udviklingslandenes ret til at dyrke deres fødevareafgrøder, det er også nødvendigt at sikre, at reglerne for den internationale handel med landbrugsprodukter ikke forhindrer dem i at gøre det i praksis. Disse lande skal derfor meget tydeligt anerkendes en ret til at beskytte deres landbrug og kun åbne nogle udvalgte af deres markeder, sådan som Europa selv gjorde det, for at sætte en stopper for deres fødevareafhængighed.
De lande, hvor det bedst er lykkedes at reducere hungersnøden, er de lande, hvor de ansvarlige stater takket være politikker til støtte for landbrugspriserne og støtteordninger til input og infrastrukturer gør det muligt for deres landmænd at få adgang til deres egne indre markeder og således forøge deres købekraft og produktivitet og dermed deres produktion. Hvis der skal tages alvorlig fat på problemet med hungersnød, er det derfor nødvendigt at stoppe med at nedsætte landbrugspriserne. Landmændenes adgang til et rentabelt lokalt marked er den første betingelse for vækst i landbrugsproduktionen, som er selve kernen i afskaffelse af hungersnøden. Den totale og ukontrollerede liberalisering af landbrugshandelen tjener ikke interesserne for de lande, der sulter, men tjener interesserne for de lande, der strukturelt er eksportører af landbrugsprodukter, men den ruinerer de fattige bønder i udviklingslandene. Det giver ingen mening at ville sætte en landmand fra Tchad i direkte konkurrence med en farmer fra Minnesota, en fårehyrde fra Andesbjergene eller en storbonde fra New Zealand.
Hvis EU vil bidrage effektivt til afskaffelse af sulten i verden, bør den derfor være særlig opmærksom på tre væsentlige punkter. For det første skal de projekter om landbrugsudvikling, som den finansierer i udviklingslandene, alle indeholde et punkt om bistand til markedsføring af fødevareprodukter. For det andet bør EU hjælpe de udviklingslande eller grupper af lande, der har tilsvarende produktionsomkostninger, med at beskytte deres indre markeder mod dumpingpriser fra verdensmarkedet ved hjælp af midler, foruden hvilke deres producenter vil blive ruineret. EU bør for det tredje endelig bruge al sin indflydelse i de internationale handelsforhandlinger på at sikre, at retten til landbrugsundtagelsen anerkendes, det vil sige landenes ret til at beskytte deres landmænd, som brødføder dem, og hvis fremgang er afhængig af et opsving.
Moreira da Silva (PPE-DE).
Hr. formand, ærede medlemmer, tallene er tragisk tydelige, hvad angår modsætningen Nord/Syd. Ud over de allerede anførte tal for sult og underernæring vil jeg gerne nævne nogle andre, som jeg mener vi bør indprente os: 1 % af verdens befolkning besidder 57 % af verdens rigdomme. Mere end 2,5 milliarder mennesker har ikke adgang til rent drikkevand. Mere end 2 milliarder mennesker har ikke elektricitet. Mere end 1 milliard lever i ekstrem fattigdom. 70 % af de hiv-smittede befinder sig i Afrika syd for Sahara. Det var derfor særdeles positivt, at topmødet i Johannesburg på baggrund af disse tragiske tal for første gang knyttede udryddelse af fattigdom tæt sammen med beskyttelse af miljøet.
Jeg mener, at dette topmøde må få os til at drage nogle konsekvenser for EU's interne politikker. EU' delegation var faktisk den eneste, der tog til Johannesburg med en forhandlingsdagsorden, der så blev konferencens eneste. Det forholder sig ligeledes sådan, at det i vid udstrækning var takket være EU's indsats, at der blev opnået nogle positive resultater på dette topmøde, som f.eks. målene for udryddelse af fattigdom og for tilvejebringelse af rent drikkevand og kloakering. Det var også EU's indsats, der gjorde, at der blev etableret er stort antal partnerskaber mellem den private og den offentlige sektor, navnlig med hensyn til vand og energi, ligesom det var EU's indsats, der lå bag vedtagelsen af en 10-årsplan for bæredygtig produktion og forbrug.
Det forholder sig imidlertid også sådan, hr. formand, at det var afgrundsdyb uenighed mellem EU og udviklingslandene, især med hensyn til handel og finansiering, der forhindrede endnu mere vidtgående resultater. Det blev i praksis tydeligt, at de fattigste lande ikke kan være imødekommende, hvad angår biodiversitet, vedvarende energi og regeringsførelse, så længe USA og EU fastholder deres støtteordninger for landbrug, fiskeri og fossile brændstoffer.
Hvis vi på denne baggrund gerne vil være troværdige partnere for udviklingslandene, og hvis vi gerne vil mindske den chokerende velstandskløft mellem Nord og Syd, er det afgørende, at vi opfylder vores løfter om finansiering og lettelse af de fattigste landes gældsbyrde, men også om gradvis fjernelse af vores støtte til landbrug, fiskeri og energi samt selvfølgelig om afskaffelse af handelsbarriererne.
Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne byde kommissæren velkommen. Jeg er sikker på, at han som dansker finder det særdeles vanskeligt, at arbejdet forsinkes på grund af en smule sne.
Jeg vil denne formiddag især fokusere på forhandlingerne om den økonomiske partnerskabsaftale mellem EU og AVS-landene. 40 af de 78 AVS-lande udgør de mindst udviklede lande, 38 har meget stor fattigdom, og adskillige andre er meget sårbare, f.eks. de små øer og indlandsstater. Som De er klar over, hr. kommissær, opfatter AVS-landene disse forhandlinger som omhandlende ikke blot fremme af neoliberale ideologier, for så vidt angår handel, men desuden betydningen af en klar forståelse af, at forhandlingerne om den økonomiske partnerskabsaftale i lige så høj grad handler om udvikling som om fremme af handelsliberalisering.
Den strukturelle omdannelse af AVS-landene til konkurrencedygtige økonomier, der kan udnytte de muligheder, som forbindelserne med Europa tilbyder, forudsætter, som jeg ved, De erkendte over for os i udvalget i sidste uge, enorme investeringer i opbygning af kapacitet, især inden for handel. Jeg ved, at der sker investeringer på det område nu, men jeg opfordrer Dem til at holde nøje øje med dette, hr. kommissær, da jeg formoder, at det, efterhånden som forhandlingerne skrider frem, bliver nødvendigt at afsætte ekstra ressourcer til AVS-landenes evne til at håndtere de regionale handelsaftaler samt andre aspekter af forhandlingerne.
De står, som De ved, også over for alvorlige udbudsbegrænsninger. De østeuropæiske lande modtager milliarder af euro til forbedring af standarderne for fødevarefremstilling, før de indtræder i EU. De ved udmærket, at AVS-landene har meget vanskeligt ved at opfylde de plantesundheds- og sundhedsstandarder, der kommer til at udgøre en nødvendig del af de fremtidige forbindelser. Jeg håber, at de får lige så stor støtte til deres bestræbelser på at forbedre de processer, som de har.
De er ligeledes, hr. kommissær, bekendt med de mulige omkostninger ved gensidige indrømmelser, og at der i henhold til deres økonomiske partnerskabsaftale vil blive forventet samme omfang af forpligtelser fra AVS-landene som fra europæisk side. Jeg håber, at De tager hensyn til de vanskeligheder, som dette vil indebære, og at De sikrer, at der er strenge konsekvensanalyser af omkostningerne ved og følgerne af gensidige indrømmelser for AVS-landene.
(Formanden fratog taleren ordet)
Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, der findes to helt forskellige verdener. I den ene dør man af sult, aids og fattigdom, og i den anden af kolesterol. På den ene side er der en verden, den udviklede, der er opsat på at finde ondskabens akser og planlægge krige, der vil medføre mere ødelæggelse, mere fattigdom. På den anden side er der en verden, der venter på, at nogen påtager sig lederskabet for en godhedens akse, der giver den fødevarer, medicin og adgang til en retfærdig samhandel uden barrierer og til en basal intern bæredygtig udvikling, der er nødvendig for dens selvforsyning.
Restitution for eksport af overskud til de fattigste lande er det hårdeste og mest usolidariske udtryk for vores politikker, som vi udelukkende bør anvende over for de allermest beskyttede og udviklede lande.
Vi bør heller aldrig være hykleriske og lade de svageste sektorer, som har de laveste indtægter i EU, nemlig den traditionelle europæiske landbrugssektor, bære hele ansvaret for at finde løsninger på sultproblemet i verden.
Santini (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, statistikkerne viser os efterhånden et mildest talt dramatisk billede. Jeg tror dog ikke, at det bare er tallene, der gør indtryk på os, men også den tendens, som disse statistikker viser. På trods af menneskehedens indsats bliver antallet af potentielle dødsdømte nemlig hele tiden større. Ifølge statistikkerne er dette tal blevet over dobbelt så stort i løbet af de sidste 30 år, og det er noget, som virkelig bør bekymre os. Hertil - det vil sige til dem, som risikerer at dø af sult og underernæring, og dem er der tilsyneladende over 30 millioner af i Afrika og 800 millioner af i Latinamerika, Centralamerika og Sydamerika - kommer de flere millioner aids-ofre, som hver dag er en forfærdelig plet på samvittigheden hos det internationale samfund, der ikke er i stand til at sætte tilstrækkelige ressourcer af til nødhjælpsinterventionerne, og som navnlig ikke er i stand til at få de multinationale medicinalfirmaer til at give afkald på patenter og royalties, i det mindste for de produkters vedkommende, som skal bruges i nødsituationer.
Denne typiske situation med fattigdom, sult og sygdom bliver endnu værre som følge af de kroniske kriser af økonomisk og social karakter, der rammer disse lande som en skrue uden ende. Den indsats, som regeringer og privatpersoner gør, for at disse lande skal kunne klare sig selv, er ikke længere tilstrækkelig og kan kun med nød og næppe dække de daglige behov og nødsituationer. Derfor går økonomierne i stå under presset fra den offentlige og internationale gæld. For at råde bod på disse nødsituationer har EU som bekendt åbnet sine markeder - og givet udtryk for sin solidaritet - og EU har ligeledes ydet direkte støtte, men det er ikke tilstrækkeligt. Den indsats, som mange regeringer gør for at nedsætte eller eftergive den gæld, som disse lande har stiftet før i tiden, er stadig ikke tilstrækkelig. I den henseende vil jeg gerne minde om en udvikling, som i høj grad er blevet overset. På G8-mødet i Genova i juli 2001 blev der på den italienske regerings initiativ inden topmødet for de mest udviklede lande holdt et møde med en stor gruppe repræsentanter for de lande, som har problemer med offentlig gæld, sult og fattigdom. Det var ikke bare en symbolsk eller rituel handling, for den dag eftergav man næsten en tredjedel af disse landes enorme offentlige gæld. Desværre gik dette resultat ubemærket hen på grund af demonstrationsurolighederne, som tiltrak sig hele massemediernes opmærksomhed.
I forbindelse med dette dramatiske spørgsmål vil jeg gerne slutte af med at sige et par ord om den værdifulde og uerstattelige rolle, som alle EU-landenes og tredjelandenes ikke-statslige organisationer spiller. De har altid været med fremme i første række i denne kamp mod sult og død som følge af underernæring og aids. Kommissionen skal virkelig sørge for en kraftig styrkelse af de programmer, som er tiltænkt disse organisationer. Det skal siges, at disse frivillige i sig selv gør en indsats, som er meget større end alle Vestens regeringers - både set ud fra et kvalitativt og et kvantitativt synspunkt - og det gælder ikke mindst for det engagement, de lægger i denne indsats, som de tilfører ressourcer og solidaritet, eftersom de er af den overbevisning, hr. formand, at ingen af os kan føle sig fri og lykkelig, hvis menneskene omkring os ikke også er det.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, andre har talt om rige og fattige lande, om velstanden i Europa og de noget modstridende forhold i de mindst udviklede lande. Hr. Bautista Ojeda talte om det for blot et øjeblik siden. Når Europa i dag svælger i sin økonomiske succes og velstand, er vi nødt til at overveje de omkostninger, det har haft for andre dele af verden samt konsekvenserne for disse lande.
En del af vores succes og velstand i dag skyldes vores politik i det sidste og 19. århundrede, hvor imperialismen tog til andre lande i verden, og vi høster nu følgerne. Vi kan gøre meget mere ved det, end vi gør for øjeblikket. Vanskelighederne viser sig i dag i Europa i form af presset fra mennesker fra de mindst udviklede lande, som ønsker at emigrere til Europa. De er desperate mennesker, der flygter fra nogle af de lande ikke blot på grund af deres økonomiske situation, men også på grund af manglen på demokrati og på grund af vold, for at søge asyl i Vesten. Vi kan gøre mere ved at hjælpe de lande.
Det handler ikke blot om enorme summer i udviklingsbistand. Bistanden skal være bæredygtig. En ting, vi kan gøre for at hjælpe de lande, er at kaste endnu et blik på den fælles landbrugspolitik - med henblik på reform. Vi dumper for øjeblikket varer med eksportstøtte på markederne i de mindst udviklede lande, hvilket hverken hjælper samfundet, økonomien eller landmændene. Vi beskytter vores eget landbrug i Europa på bekostning af andre lande. Mens vi støtter landbruget, bukker landmændene og de fattige i lande over hele verden under, fordi de ikke kan konkurrere.
Vi er derfor nødt til at se på den fælles landbrugspolitik. Vi skal samarbejde med WTO for at sikre, at de standarder og betingelser, som de fastsætter, ikke bidrager til fattigdom. Vi kan gøre mere, end vi gør for øjeblikket.

De Roo (Verts/ALE).
Hr. formand, der er fødevarer nok i verden til at brødføde alle. Naturligvis hjælper det, hvis høstudbyttet bliver højere. Men jeg gentager, at det ikke har afgørende betydning, når det gælder sultproblemet. Fri og især fair handel hjælper også, men det er heller ikke det afgørende. Det afgørende er distributionsproblemet. I lande med parlamentarisk demokrati er der ingen sult, ikke engang når det drejer sig om fattige lande. De politiske magthavere ved, at de måske ikke bliver genvalgt. I politiske diktaturer er det anderledes. Se blot på Zimbabwe. Forbindelsen mellem demokrati og fraværet af sult blev konstateret af ingen mindre end Amartya Sen, den indiske nobelpristager i økonomi. Den bedste løsning er at fremme demokratiet overalt i verden. Dette aspekt mangler i for høj grad i den europæiske strategi.
Endelig, hvis vi afskaffede 5 % af de militære udgifter i verden, ville vi have penge nok til at nå FN's år 2000-målsætninger.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, afstanden mellem de rige, de fattige og de allerfattigste lande er vokset siden 1990'erne. En fjernelse af EU's handelshindringer for produkter fra udviklingslandene har ikke forbedret situationen i tredjelande synligt, selv om EU er det største eksportmarked for landbrugsprodukter fra udviklingslandene. En ulempe ved EU's politik over for udviklingslandene har været fremme af en autonom produktion mange steder i de lande. Samtidig skader eller ødelægger eksporten af stærkt støttede europæiske landbrugsprodukter den lokale produktion.
Ud over at fjerne handelshindringerne skal vi også fremme udbredelsen af bæredygtige produkter i Unionen. Kommissionen har støttet informationskampagner for bæredygtige produkter, men har samtidig sagt, at de høje priser på disse kun falder, hvis efterspørgslen efter dem stiger. EU bør beregne tærskelprisen på de bæredygtige produkter og hæve tærskelprisen på andre produkter fra udviklingslandene. Et fald i tærskelprisen på de bæredygtige produkter ville hjælpe med til at sælge dem i EU, hvilket til gengæld ville øge produktionsmængden i udviklingslandene. Dermed ville produktionen bevæge sig mere i retning af bæredygtig handel. Samtidig bør fonden for udviklingslandene især bruges til at støtte de landbrug, der går over til at operere med udgangspunkt i bæredygtig handel. Disse landbrug skal tilbydes lavt forrentede lån og udviklingsbistand med henblik på træning og uddannelsesprogrammer til dem, der står tilbage uden job, især kvinder.
Vi yder donationer og arrangerer indsamlinger for at forhindre hungersnød, men glemmer ofte, at vi selv er skyld i den hungersnød som følge af vores importtold. Medlemsstaterne bør også favorisere bæredygtige produkter i offentlige indkøbsaftaler, hvor den stigende efterspørgsel medfører lavere omkostninger og detailsalgspriser.
Den globale produktion af afgrøder kan ikke sættes op ved at øge omfanget af dyrkbar jord. Mere knappe vandressourcer indvirker også. Øget storstilet kunstig vanding er ikke længere muligt. Hvis fødevareproduktionen ikke kan øges, må vi ændre fordelingsgrundlaget og vores handelsforbindelser. Bortset fra den ulige fordeling af fødevarer er en af årsagerne til hungersnød ofte en ustabil politisk situation. På nuværende tidspunkt skyldes alvorligheden ved hungersnøden i det sydlige Afrika især, at der ikke længere kan bruges traditionel humanitær bistand til at forhindre en katastrofe som følge af den politiske uro i regionen. Regeringerne evner slet ikke at håndtere denne krise.
Hungersnød skal forhindres ved hjælp af sociale, politiske og økonomiske midler. Det er ofte hovedsagelig kvinder, der lider af hungersnød. Selv om kvinder ifølge De Forenede Nationers Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisations estimat producerer over halvdelen af verdens fødevarer, har de ikke desto mindre de dårligste udsigter til at eje jord, få kredit, studere og nyde deres sociale rettigheder.
Parlamentets politiske grupper har udarbejdet et fælles beslutningsforslag vedrørende Kommissionens udtalelse. Der er derfor meget stor opbakning til støtte til ofrene for hungersnød og til økonomisk støtte til udviklingslandene. Det bør også fremgå af Kommissionens og Rådets politikker. Min største frygt er, at der endnu en gang bliver mindre handling end ord i forbindelse med spørgsmålene om udviklingslandene. Det må ikke være tilfældet. Bag al teorien findes en virkelig verden. Det er virkelige mennesker, ikke dukker. De har en smertetærskel. Det må vi ikke glemme.

Désir (PSE).
Hr. formand, hver dag får hver eneste ko i Europa i gennemsnit 2 euro fra EU. 2 euro pr. dag. Flere end 2 milliarder mænd og kvinder har ikke engang så meget at leve for.
Sult og fejlernæring, som vi her gør oprør imod, er ikke resultatet af jordens manglende evne til at brødføde sine indbyggere, men snarere resultatet af specifikke politiske situationer eller en række internationale politikker, som vi har vores del af ansvaret for. Det kan faktisk ofte skyldes lokale politiske situationer - krig, ødelæggelse af staten, morderisk galskab fra en gruppe af individer eller fra ledere - men det kan også skyldes konsekvenserne af de internationale politikker. Der er allerede blevet talt om gælden, betydningen af vores landbrugsstøtteordninger, som ødelægger landmændene i landene i Syd, men også tendensen i landbruget og økonomien i mange af udviklingslandene til først og fremmest at bevæge sig mod eksport af nogle få produkter og nogle få råstoffer, som medfører dyrkning af kun en enkelt sort, hvilket er i modstrid med målet for fødevareselvforsyning og fødevaresikkerhed, der er afhængig af landbrugsmæssig mangfoldighed. Derfor er jeg enig i det, som hr. Graefe zu Baringdorf lige sagde, nemlig at adgang til markederne i Nord og til vores markeder er ekstrem vigtig, men det er også en meget ufuldstændig holdning. Jeg mener, at det i høj grad skal sikres, at den regionale integration, den økonomiske mangfoldighed og fødevaresikkerheden kan sikres i disse udviklingslande.
Nogle af os kommer fra Porto Alegre. Præsident Lulas sejr og den politik, han vil føre, særlig mod sulten, indgyder store forventninger og store håb i Brasilien, i Latinamerika og derudover også i alle udviklingslandene. Hvis denne politik giver resultater, åbner den for nye aspekter vedrørende udvikling, men giver også håb om demokrati.
Hvad vil vi gøre for at stå ved Brasiliens side og hjælpe med at få dette forsøg til at lykkes? Vil vi inden for rammerne af IMF fortsat kræve, at disse lande skal have et budget med et årligt overskud på 3,75 %, mens vi samtidig mener, at et maksimumsunderskud på 3 % vedrørende Stabilitetspagten er ufleksibelt og dumt? Vi står over for nogle konsekvensproblemer. Mens vi forsøger at opmuntre medlemslandene og Unionen til at øge udviklingsbistanden, fører vi inden for de internationale instanser - man kunne også nævne WTO - politikker, der ofte forhindrer disse målsætninger i at lykkes.
Som afslutning vil jeg nævne, at præsident Lula i Porto Alegre og i Davos har opfordret til oprettelse af en stor global fond til bekæmpelse af sult og fattigdom. Vil vi støtte ham? Vil vi foreslå, vil Kommissionen foreslå Rådet og Europa-Parlamentet en afgift på de rigdomme, der skabes ved globaliseringen, for at støtte denne fond, som vil blive forvaltet af FN? Det ville være et konkret svar og et stærkt politisk signal.
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kampagnerne til bekæmpelse af sult i udviklingslandene kan vi kun hilse velkommen. Ifølge de officielle erklæringer, som nævnes i dagens beslutning, skal der nu indledes andre, meget konkrete foranstaltninger. Der er helt sikkert mange forskellige veje til at komme ud af fattigdomsfælden i de mindst udviklede lande.
Som medlem af AVS-Delegationen i Europa-Parlamentet beskæftiger jeg mig meget med afskaffelsen af barrierer for handel med de fattigste lande. Antallet af mennesker i udviklingslandene, som har mindre end 1 dollar om dagen at leve for, stiger fortsat. På verdensplan dør 900 mennesker af sult hver time, herunder mange børn. Dyb offentlig bekymring har længe ikke været tilstrækkelig. EU og andre bidragydere skal reagere stærkere på sult i udviklingslandene, styrke fødevarebistanden og den humanitære bistand og også fordele disponible midler, f.eks. fra fonde for hiv/aids, hurtigere. Den logistiske kapacitet i de truede områder, f.eks. vejafgifter, import- og toldprocedurer, er ikke tilstrækkelig til at garantere en gnidningsfri og rettidig udlevering af fødevarehjælp.
Vi bør endnu en gang understrege med den aktuelle beslutning her i Europa-Parlamentet, at de globale omkostninger for en manglende afskaffelse af sult er enormt høje. Konflikter, tilbagevendende katastrofer, international kriminalitet, narkohandel, økonomisk stagnation, illegal indvandring og tidlig død, mine damer og herrer, er kun nogle punkter. Naturligvis er afgørelsen om, at alle produkter fra de mindst udviklede lande - med undtagelse af våben - skal tillades på markedet i EU, retningsvisende.
Hr. formand, jeg er fremme ved afslutningen. Vi skal naturligvis forbedre markedsadgangen for landbrugsprodukter fra udviklingslandene. Men vi bør også gøre opmærksom på, at andre, højtudviklede lande i verden i højere grad burde flytte sig. Som medlem af AVS-Delegationen støtter jeg alt i alt arbejdet med denne beslutning.
????????? (PSE).
Hr. formand, det er trist at måtte erfare, at ikke ét land er undsluppet fælden af underudvikling og fattigdom efter 50 års udviklingsbistand. Mange fastholder, at globaliseringen er den grundlæggende årsag til økonomiens tilstand i de fattigste lande. Sandheden er, at den protektionistiske politik i Nord har været med til at kvæle vigtige sektorer i Syd. Påstanden om, at de fattige lande kan opnå samme indkomstniveau som de rige lande uden international handel, uden kapital og investeringer, er ganske enkelt noget vrøvl. Hvis de fattige lande kan klare sig med de midler, de har til rådighed, eller vente med at udvikle egne teknologiske muligheder, kommer det til at tage dem for evigt.
Der findes ikke virkelig udvikling i et samfund, hvor færre bliver rigere, og mange flere bliver fattigere. Sult og ussel fattigdom påvirker hovedsagelig kvinder, hvilket indebærer, at den kønslige ulighed bliver en enorm hindring for udviklingen. I de sidste 10 år er antallet af kvinder, der lever i absolut fattigdom, steget. Dette står i forbindelse med problemer vedrørende reproduktiv sundhed, fordi det er de fattigste kvinder, der har dårligst adgang til sundhedsvæsenet, og som får flest uønskede børn. Næsten hele den halve million kvinder, der dør af barselsrelaterede årsager, lever i den underudviklede del af verden, og de dør, ikke fordi de har besluttet at blive mødre, men fordi de er fattige. Sandsynligheden for, at en kvinde dør under disse omstændigheder, er under en ud af 3.000 i den udviklede del af verden, mens den er en ud af 19 i Afrika. Disse tal beviser, at mange mennesker endnu ikke har mærket globaliseringens fordele. Vedvarende fattigdom bremser denne proces gennem åben handel.
Den eneste løsning er at overvinde vores to primære fjender: modstanden hos adskillige politiske ledere i Nord mod at fjerne hindringerne for varers og personers frie bevægelighed og modstanden hos adskillige politiske ledere i Syd mod at give befolkningen grundlæggende politiske og økonomiske rettigheder samt menneskerettigheder, uden hvilke der ikke kan ske en udvikling.

Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne takke for Deres håndtering af mine beklagelige vanskeligheder med at komme hertil her til morgen.
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg finder det både vigtigt og bemærkelsesværdigt, at alle på tværs af partierne stort set er enige i deres beskrivelse af problemet og i deres angivelse af, hvad der skal gøres. Det er vigtigt, om end et medlem bemærkede, at jeg måske ikke er den rette kommissær til denne drøftelse i betragtning af de problemer, der behandles, og især handelsspørgsmålene.
Nuvel, vi er alle nødt til at indse, at sammenhængen starter derhjemme. Vi har i Kommissionen opnået en langt bedre situation, for så vidt angår arbejdet på tværs af forskellige branchesynspunkter og -linjer, og jeg er sikker på, at denne Kommission arbejder langt mere organiseret og forudsigelig og afspejler mere grundlæggende holdninger end tidligere Kommissioner, i forbindelse med balancen mellem de globale spørgsmål om udvikling og handel i dag.
Jeg mener, at Parlamentet selv bør gøre mere for at sikre, at den pæne, korrekte analyse, der er blevet præsenteret af partierne, repræsenterer hele Parlamentet. De mørke kræfter i landbruget i Europa arbejder ikke kun i visse regeringer. Det spil foregår også her i Parlamentet. Om vi taler om fiskeri, landbrugspolitik, landbrugsreform i Europa, accepten af, hvorvidt Alt undtagen våben-initiativet bør være underlagt ændringerne i forbindelse med sukker, ris og bananer, ville alt dette savne en effekt, hvis alle tror, at det kun er en opgave for Kommissionen. Vi har alle et ansvar. Hvor meget jeg end bifalder alt det, jeg har hørt, og jeg er sikker på, at det, jeg ikke har hørt, er af samme skuffe, og sætter pris på Deres tilskyndelser, ville der være mere realpolitik i at returnere den besked til Parlamentet og anmode om et partnerskab, der også omfatter de holdninger på problematiske politikområder.
Som jeg sagde, er jeg enig i analysen. Jeg har et par bemærkninger til tallene: På Verdensfødevaretopmødet i foråret forelagde jeg den analyse, at omkring 80 % af de mennesker, der virkelig sulter i verden, gør det på grund af konflikter. Problemet med fødevareusikkerhed eller den utilstrækkelige blanding eller kvalitet af fødevarer er større end antallet af mennesker, der i den betydning virkelig sulter.
Det siger sig selv, at alle disse problemer er direkte knyttet til fattigdom. Jeg er netop vendt hjem efter en uge i Zambia og Angola, og især i Zambia oplevede vi virkeligheden på tæt hold, idet vi besøgte fødevaredistributionscentre og støttetjenester til subsistenslandmænd osv. Alt, der er blevet sagt her om forholdet mellem handelspolitik, adgang til vores markeder og behovet for at sprede landbrugsproduktionen og økonomien i de lande, er korrekt, men det er også korrekt, at der er en slags afstandtagen fra alt dette, hvilket påvirker de meget fattige subsistenslandmænd. De er ikke engang i nærheden af en pengemæssig økonomi og har intet af interesse at tilbyde i form af salgsafgrøder. De modtager ikke ydelser som sådan. Dette er den hårde kerne inden for fattigdom, og det er deres fødevareusikkerhed, der virkelig skaber det billede, som vi forsøger at gøre noget ved i forbindelse med den nuværende krise på Afrikas Horn. Det er en strukturel effekt på lang sigt, der viser, at ligegyldighed, fattigdom og marginalisering er de virkelige problemer.
Mere handel, den store globale diskussion, hjælper ikke umiddelbart disse mennesker. Det er et andet niveau, om man så må sige. Det, vi forsøger nu i forbindelse med fødevarekrisen i det sydlige Afrika, giver god mening sammenlignet med dem, der blot dumper overskudsmajs, en slags opportunistisk markedsføring, i de lande. Hidtil, og det er et tal, vi kan være stolte af, er 99,1 % af det, Europa-Kommissionen har ydet i forbindelse med fødevarekrisen i det sydlige Afrika, købt i regionen. Det giver mening. Vi fungerer faktisk som katalysator for udviklingen af et marked i regionen for at sende det rette signal til de producenter, der deltager i den pengemæssige formelle økonomi, der producerer til et marked og ikke kun dem selv og naboen, hvis han er endnu dårligere stillet.
Men der er en slags manglende forbindelse mellem dem, der deltager på markedet som landbrugsproducenter, og dem, der blot ernærer sig selv, hvis de kan. Hovedproblemet er den marginaliserede, meget fattige gruppe, der ikke kan overleve, hvis der er mere end et år med dårligt vejr, fordi de ikke kan forberede næste sæson.
Dette er med hensyn til penge og ressourcer hverken særligt udfordrende eller problematisk. Det store problem består i at flytte dem til noget, der når lidt ud over deres egen ikke-pengemæssige subsistensøkonomi. Diskussionen om Alt undtagen våben-initiativet bør fortsættes på samme måde som i dag. Vi har selvfølgelig ikke nået afslutningen på de drøftelser i Doha-runden, og jeg vil kraftigt opfordre Parlamentet til at fastholde det pres og input, som jeg har hørt i dag. Der skal gøres et stort stykke arbejde, før vi kan stile efter at gøre os fortjent til overskriften udviklingsrunde.
Jeg vil gerne til hr. Souchet sige, at begrebet fødevaresuverænitet giver stor mening, men selvforsyning er ikke den eneste udvej. Singapore er f.eks. ikke selvforsynende med hensyn til fødevareproduktion, hvilket viser, at der er andre muligheder, men for den kategori af lande, som vi taler om her, er jeg fuldstændig enig i, at det er en god måde at definere udfordringen på nationalt niveau på.
Men jeg vil gerne advare imod, at protektionisme og retten til at støtte landbrugsproduktionen skulle være en god idé. Det er vigtigere, at der åbnes mellem naboer, også på dette område. Enhver ansporing til regionale markedsmekanismer er en nøgle til at sætte hjulene i gang. Fru Kinnocks bemærkninger angående forhandlingerne om den økonomiske partnerskabsaftale understregede behovet for at gøre vores AVS-partnere mere bevidst om deres ansvar for at gøre noget ved tingene. Plantesundhedsbegrænsninger, og de forskellige elementer som handelsforhandlinger om opbygning af kapacitet, er egentlig ikke et problem, for så vidt angår de penge, der er til rådighed. Det virkelige problem er at definere tilstrækkelige, gode, specifikke projekter og idéer, der kan finansieres. Der kører også store programmer for plantesundhedsstandarder inden for fiskeriet. Vi skubber på for at få etableret en central hjælpefunktion i Kommissionen, som alle problemer kan stiles til, så vi i Kommissionen kan kæmpe for en anstændig reaktion. Vi håber på en strøm af idéer fra virkelighedens verden, som kan resultere i aktioner, der kan finansieres. Det er opbygningen bag det, vi gerne vil fremme.
Hr. Santini sagde, at ngo'erne gjorde mere end alle regeringer i Vesten tilsammen. Jeg er enig i, at ngo'erne er særdeles vigtige, især inden for humanitær bistand, men også overordnet set. Men lad være med at skærme offentligheden mod de nøgne kendsgerninger, nemlig at Kommissionen ved en sammenlægning af samtlige budgetposter kanaliserer omkring 1 milliard euro via ngo'erne. De har til tider meget svært ved og er ekstremt tilbageholdende med at fortælle offentligheden, hvordan de bliver finansieret. Da MSF modtog den særdeles velfortjente Nobels fredspris, sendte jeg dem et lykønskningstelegram, hvor jeg også fortalte dem, at jeg, som følge af at vi yder ca. 50 % af deres økonomiske grundlag, følte mig i min gode ret til at sende dem en endnu varmere lykønskning, og at jeg håbede, at vores partnerskab ville blive afspejlet i den måde, MSF præsenterer sig over for offentligheden på. Desværre modtog jeg ikke engang et svar. Det ændrer ikke vores forhold, men jeg opfordrer Parlamentet til at hjælpe mig med at insistere på en vis realitetssans, når det handler om synlighed. Det er vanskeligt for offentligheden at forstå, hvad pengene virkelig bruges til, når den skærmes på denne måde.
En bemærkning til fru Schierhuber, der sagde, at det er problem med svig i udviklingsbistanden. Det vil være letsindigt af mig at sige nej, men der foregår mest korruption og svig i forbindelse med fede kontrakter, med forvaltning og dårlig ledelse af olieindtægter, diamanter, illegal skovning og andre sværvægtere. Det er ikke et stort problem i forbindelse med vores udviklingssamarbejde. Jeg indrømmer, at finansiering teknisk set er kommet for at blive, da det giver større fleksibilitet i budgettet. Når det er sagt, er vores erfaring med og evne til at spore og dokumentere ret god.
De husker, da Côte d'Ivoire legede med pengene, og hammeren faldt. De betalte pengene tilbage, og det er sådan, klaveret spiller. Jeg vil gerne fordrive idéen om, at udviklingssamarbejde i sig selv er et problem, da det ikke er tilfældet. Det er årsagen til, at det er vigtigt at følge op på og holde fast i Monterrey. Vi er i forbindelse med bekæmpelsen af fattigdom nået det punkt med hensyn til kvalitet og håndtering af udviklingssamarbejdet, hvor det giver mening at sige, at der skal mere til af samme skuffe. Endelig vil jeg gerne sige til hr. Santini, at hvis Italien skulle gå fra det tidligere og nuværende niveau på 0,15 % af BNP i udviklingsbistand til de 0,33 % i 2006, der opfordres til i Monterrey-afgørelsen, ville et sådant bidrag fra Italien og andre medlemsstater, der ligger under EU-partnernes nuværende gennemsnit, være en særdeles interessant og relevant reaktion på drøftelserne i dag.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag

Van Hecke Johan (ELDR)
Næsten 30 millioner mennesker i Afrika er truet af hungersnød. Allerede siden september har hjælpeorganisationerne advaret mod en omfattende katastrofe. Det er meget sigende, at Parlamentet først er opmærksom på det fem måneder senere.
Ikke desto mindre er jeg glad for dette beslutningsforslag. Foruden den umiddelbare anledning - tørke og krig - ser den også på de dybere årsager, nemlig fattigdom, de høje toldsatser for produkter fra de fattigste lande, gældsbyrden, aids-epidemien og landbrugssubsidierne i Vesten.
Jeg har to bemærkninger. Selvfølgelig skal de rige lande afsætte midler til at afhjælpe nøden hurtigere og mere rundhåndet. Men denne fødevarehjælp må ikke bruges som politisk middel af regimer som det i Zimbabwe til at unddrage sig ansvaret og bevare deres magt.
For det andet må hungersnøden ikke bruges som undskyldning til at pådutte befolkningen genetisk modificerede fødevarer. I EU er godkendelsen af GMO'er med rette underkastet strenge krav. I Afrika kan det få vidtrækkende følger, hvis GMO'er dumpes ukontrolleret, især for miljøet, landbruget og fødevaresikkerheden.
Det er ikke engang en sikker løsning at male genetisk modificeret korn. I Zimbabwe blev lagerrummene plyndret, så snart fødevarerne ankom.
Den påstand, at der ikke findes nok fødevarer, der ikke er genetisk modificerede, er ikke rigtig. Indien har 65 millioner t korn, der er til rådighed øjeblikkeligt.
Allerede under den kolde krig blev fødevarehjælp brugt som et politisk og kommercielt våben. Vi må ikke tillade, at det bruges i dag til at skabe et marked for vestlige bioteknologiske virksomheder, der på den måde permanent vil binde landmændene i udviklingslandene til sig.

Zrihen (PSE)
Den reelle globale katastrofe i verden med sult tvinger os til at reagere. Det europæiske Alt undtagen våben-initiativ hilses i den forbindelse velkommen.
Eksemplet med kaffekrisen viser imidlertid, at det ikke er nok. Spørgsmålet om stabilisering af priserne på råstoffer er imidlertid blevet rejst. Ligeledes skal man overveje de midler, der skal sikre, at overskuddene fra handelen med disse produkter ikke udelukkende falder ned i turbanen hos de multinationale selskaber, der kontrollerer markedet, men ligeledes spredes ud til landmændene. 
Titusinder af mennesker demonstrerede, navnlig i Porto Alegre, for at tilkendegive deres vilje til en mere retfærdig verden. Den nye brasilianske præsident har ved at erklære, at "nul sult" er hans første prioritet, indgydet enorme forventninger.
EU skal leve op til disse forventninger og håb. Dertil bør den påtage sig sin forpligtelse til solidaritet, f.eks. ved at eftergive gælden og indføre en Tobin-afgift, men også ved at sikre udviklingslandene frihed til at organisere deres offentlige tjenester på trods af presset fra forhandlingerne inden for GATS eller deres frihed til at vælge eller fravælge genetisk modificeret såsæd.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0394/2002) af Wijkman for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om støtte til fattigdomsbetingede sygdomme ((HIV/AIDS, malaria og tuberkulose) i udviklingslandene (KOM(2002) 109 - C5-0100/2002 - 2002/0051(COD)).

Wijkman (PPE-DE)
Hr. formand, hiv, malaria og tuberkulose kræver hvert år millioner af ofre. Bare sidste år døde mindst 5 millioner mennesker i de fattige lande. Disse tre sygdomme er forskellige, og der kræves forskellige indsatser for at forebygge og kurere dem. De har dog én ting til fælles, nemlig at de først og fremmest rammer den fattige befolkning i verden. Det er derfor logisk at samle dem under ét vedrørende bistand til bekæmpelse af dem.
Fra Europa-Parlamentets side har vi i mange år krævet, at Kommissionens indsats på sundhedsområdet øges. Da Kommissionen fremlagde en handlingsplan til skærpelse af bekæmpelsen af disse sygdomme i slutningen af 2000, var det derfor en velkommen beslutning. Kommissær Nielson skal have anerkendelse for, at han har gjort bekæmpelsen af disse sygdomme til en prioritet i EU.
Den forordning, vi diskuterer i dag, er overordentlig vigtig. Den angiver rammerne for, hvordan handlingsprogrammet skal gennemføres. En vigtig del er Kommissionens eget program. Det er vigtigt, at der afsættes tilstrækkelige personaleressourcer til, at programmet bliver effektivt. Den anden del består af EU's bidrag til den nylig oprettede globale sundhedsfond.
Kommissionens forslag til forordning er i det store og hele et godt dokument. Ved behandlingen i udvalget har vi forsøgt at skærpe formuleringerne på et antal områder samt forsøgt at give mere tyngde til spørgsmålet som helhed ved at forhøje budgetniveauet. Vi har ført parallelle samtaler med Rådet for at forsøge at nå til enighed ved førstebehandlingen, hvilket er et mål, som jeg håber, det er muligt at nå.
De områder, hvor vi foreslår skærpelser, gælder for det første betydningen af både den forebyggende indsats og indsatsen for at give støtte og pleje til dem, der smittes af hiv eller bliver syge af aids. En virkningsfuld satsning til forebyggelse af disse sygdomme kan ikke ske i et tomrum. For det andet er det derfor så vigtigt parallelt med disse indsatser at styrke sundhedssystemet generelt i de fattige lande. For det tredje er det sådan, at selv om denne forordning ikke specifikt skal støtte forskningen, understreges betydningen af det forhold, at væsentligt flere penge satses på forskning vedrørende frembringelse af vacciner mod hiv og malaria og mere effektiv medicin. Samordningen med andre bidragsydere understreges. Dette gælder naturligvis ligeledes samordningen af indsatser på områder for reproduktiv sundheds- og familieplanlægning.
I betænkningen påpeger vi et vigtigt forhold vedrørende betydningen af, at lande, som rammes hårdt af disse sygdomme, skal have mulighed for at importere billig og generisk medicin. Det er trist at opleve, at dette spørgsmål endnu ikke er løst på trods af lange og intensive forhandlinger i WTO.
Vedrørende budgetoverslaget mener vi, at det er utilstrækkeligt i forhold til behovene. Beregninger har vist, at der er behov for 10 milliarder dollars om året for effektivt at bekæmpe disse tre sygdomme. På nuværende tidspunkt bruges der kun et par milliarder dollars.
EU's satsning har indtil nu været beskeden, men der er alligevel sket en del positive ting under behandlingen af sagen, bl.a. budgetvedtagelsen i efteråret vedrørende bidragene til den globale fond. Samtidig er det klart, at EU's satsning på bekæmpelse af disse sygdomme naturligvis ikke først og fremmest skal styres af, hvad der kræves for at få plads i bestyrelsen for den globale fond. Det afgørende er naturligvis behovene i selve sygdomsarbejdet.
Det budget, vi nu foreslår fra udvalgets side, er også for lille, men vi ser det dog som et skridt frem mod, at det lykkes for os at forhøje budgetniveauet. Sammen med bidragene fra EUF indebærer det forhåbentlig, at der i løbet af den kommende fireårsperiode vil blive satset ca. 500 millioner euro på dette område.
Ved afstemningen vil jeg stille et tillægsforslag, som er nødvendigt for, at beslutningen skal stemme overens med de nye budgetregler.
Jeg er overbevist om, at vi snart skal diskutere yderligere bidrag til dette arbejde - og først og fremmest nye og "friske" penge. Jeg har selv for nylig været i Kenya og oplevede, hvor fattigt bare et af de fattige lande, der rammes af disse problemer, er. Hvis 20-30 % af befolkningen i et land er smittet, er konsekvenserne katastrofale. Det er vel at mærke ikke blot Afrika, der er ramt af dette, men vi oplever nu en hurtig spredning selv i lande som Indien og Kina.
Disse tre sygdomme vil være et alvorligt problem i lang tid fremover. Da den nye formand for den globale fond, Richard Feachem, for nylig var her, sagde han, at hiv-epidemien ikke vil nå sit højeste før om 60 år, hvis ikke der gøres meget mere i form af forebyggende indsatser. 60 år! Allerede i dag efter 20 år er mere end 40 millioner ramt. Vores fantasi rækker knap nok til at forstå konsekvenserne af yderligere 60 år med en galopperende hiv-epidemi. Det er grund nok til kraftigt at støtte dagens betænkning.
Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren, hr. Wijkman, der har arbejdet utrætteligt for at sikre vedtagelse ved førstebehandlingen, og som har vist store evner i forbindelse med tacklingen af dette spørgsmål.
Vores forslag til forordning om fattigdomsbetingede sygdomme blev vedtaget i marts. Kommissionen prioriterer sundhedsspørgsmål og udvikling højt og har forelagt et handlingsprogram til bekæmpelse af hiv/aids, malaria og tuberkulose. Jeg tror, vi er enige om betydningen af at forbedre sundheden i udviklingslandene. Hvad angår forordningen, har vi haft lange og konstruktive drøftelser om spørgsmål, herunder bl.a. TRIPs, men det er de finansielle spørgsmål, der har været de vanskeligste.
Jeg vil gerne minde om, at realiteten bag budgetstøtte, der er knyttet til resultater inden for sundhedsspørgsmål, og så sandelig uddannelse, logisk set udgør det manglende led i disse drøftelser. Efterhånden som vi gør fremskridt og forbedrer indikatorerne, er jeg sikker på, at vi skaber større enighed mellem Parlamentet og Kommissionen, når det handler om at vise, at vi faktisk gør noget på de områder, selv om den anvendte metode ikke alene kan beskrives ved at henvise til budgetposter som sådan. Situationen forbedres, og jeg ønskede blot at understrege dette under de nuværende drøftelser.
Kommissionen kan acceptere samtlige ændringsforslag, som Udviklingsudvalget har stemt om, da de styrker og præciserer teksten i forordningen uden at ændre hovedformålene. Der er også en række ajourføringer af henvisningerne i Kommissionens oprindelige forslag, som vi med glæde accepterer. Disse ændringsforslag afspejler et konstruktivt samarbejde mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen.
Ordføreren har nu stillet et ændringsforslag om 351 millioner euro for perioden 2003-2006. Jeg er naturligvis velvilligt indstillet over for forslaget om at øge finansieringen, men jeg er nødt til at sige, at vi ikke har været i stand til at finde de nødvendige ressourcer på Fællesskabets budget. Jeg beklager, hvis det på nogen måde skyldes manglende kommunikation mellem ordføreren og tjenestegrenene, men jeg er nødt til at gøre det klart, at en sum i den størrelsesorden ikke ligger inden for budgetrammerne.
Vi, Parlamentet, Rådet og Kommissionen, er enedes om markante stigninger til denne budgetpost i 2003 i forhold til budgetposten for hiv/aids for 2002. Der blev på plenarmødet i december vedtaget et ændringsforslag, der øgede budgetbevillingen for 2003 til 80,35 millioner euro. En finansiel erklæring, der blev aftalt mellem de tre institutioner, specificerer, at 42 millioner euro skal gå til den globale fond og de resterende 38,35 millioner euro til handlingsprogrammet. Kommissionen prioriterer fortsat sundhedsspørgsmål højt og er til enhver tid fast besluttet på at finde ressourcer til at forbedre sundheden på, det være sig gennem programmer i sundhedssektoren eller budgetstøtte knyttet til forbedrede sundhedsindikatorer.
Vi vil også foreslå et yderligere betydeligt bidrag fra EUF til den globale fond mod hiv/aids, tuberkulose og malaria.

Formanden.
Jeg beder Dem, mine damer og herrer, om at respektere den tid, som grupperne for øjeblikket har bedt om, for så har vi stadig 26 minutter til forhandling. De forstår derfor, at jeg vil overholde taletiden meget nøje, og jeg beder Dem alle om at være stille og respektere taleren. I modsat fald bliver forhandlingen meget vanskeligere.

Gill (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske ordføreren, og som De sagde, støtter vi på vegne af Budgetudvalget i store træk denne betænkning. Der er imidlertid et par ændringsforslag, der skaber problemer. Som ordføreren angav, kræver artikel 28 i den nye finansforordning, at forslag med budgetmæssig indvirkning skal ledsages af en finansiel erklæring og en vurdering. Det gør denne betænkning ikke, for så vidt angår det nye tal på 351 millioner euro, hvorfor mit udvalg kun kan støtte betænkningen, hvis ordføreren stiller et mundtligt ændringsforslag herom. Jeg håber, at alle grupper i Parlamentet støtter dette, fordi indsigelser mod det mundtlige ændringsforslag kun fører til fornyet behandling og forsinkelse.
Med hensyn til dette tal er vi nødt til at anerkende begrænsningerne i det nuværende finansielle overslag. Medmindre vi gør brug af fleksibilitetsinstrumentet, bliver det meget vanskeligt for os at indfri det angivne beløb. Det vil altså indvirke på andre politikområder inden for udgiftsområde 4, og min bøn til samtlige partier er, når vi når dette stadie, at det ikke sker på bekostning af andre politikker, der vedrører de fattigste lande. Vi ønsker ikke at give med den ene hånd og tage med den anden. Det er præcis det, Rådet (udviklingssamarbejde) angiver: Al finansiering bør være supplerende.
Personligt bifalder jeg uforbeholdent indholdet i Kommissionens dokument og ordførerens forslag, og det glæder mig, at EU har ført an på området. Hiv, tuberkulose og malaria er verdens største dræbere og de alvorligste sygdomme i verden i dag. Næsten 6 millioner mennesker er døde. Der bruges så mange EU-midler til uhåndgribelige spørgsmål, og jeg håber, at vi støtter betænkningen.

Rod (Verts/ALE)
Hr. formand, handlingsprogrammet for bekæmpelse af fattigdomsbetingede sygdomme, som EU er ved at gennemføre, er grundlæggende, men det skal være fuldstændigt. Befolkningerne i Syd dør fortsat af aids, malaria og tuberkulose med fuldstændig vanvittig hastighed, men midlerne er mindre end antallet af talere. Disse befolkninger lider også af denguefeber, trypanosomiasis og andre sygdomme, der skyldes trådorme, men der er desværre intet at stille op mod disse sygdomme.
Jeg beklager frem for alt den uformelle procedure, som har været fremherskende indtil vores forhandling i dag. Vi har under stort pres fra Kommissionen og Rådet for at vedtage denne forordning ved førstebehandlingen og dermed gøre det muligt hurtigere at indføre programmet, faktisk være udsat for en reel afpresning fra disse institutioner, der har været besluttet på at svække denne betænkning og rokke ved vores fælles beslutningsbeføjelse. Vi er overrasket over deres tilbageholdenhed med at acceptere en præcis henvisning til erklæringen fra Doha om offentlig sundhed og intellektuelle ejendomsrettigheder og om de rettigheder, den giver til udviklingslandene med hensyn til adgang til lægemidler. Hvad er der blevet af de europæiske erklæringer, der sætter sundhed over profit?
Europa-Parlamentet har gentagne gange bekræftet, at adgangen til behandling til høje priser ikke hænger sammen med forebyggelsen, med skærpelsen af sundhedssystemerne, særligt inden for de offentlige tjenesteydelser, og med forskning og udvikling. Kommissionen var tilsyneladende modtagelige for disse argumenter, så længe de ikke var forpligtende. Kommissionens holdning har ændret sig i forbindelse med denne lovgivningsmæssige forordning. Derfor lod medlemsstaterne og Kommissionen sig ikke inspirere af Europa-Parlamentets beslutninger vedrørende adgang til lægemidler i forbindelse med forhandlingerne i TRIPs-rådet, der fandt sted i december i Genève. Løsningen, som EU hyldede, for de lande, som - eftersom de ikke selv har mulighed for produktion - skal importere lægemidler under licens fra andre lande, kunne overhovedet ikke administreres af udviklingslandene. Det er ironisk, at denne dårlige aftale blev afvist af USA, som ville reducere omfanget yderligere. Det generelle budget for programmet blev også revurderet og reduceret, for 350 millioner euro til et femårigt program er meget lidt i forhold til det, der står på spil. Det er en del mindre end de 500 millioner euro, som oprindelig blev krævet.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det er nødvendigt at vedtage denne forordning hurtigst muligt, men ikke på bekostning af demokratiet. De europæiske folkevalgte er ikke valgt til at fremme vores egoistiske interesser, men for at fremme interesserne for borgerne i verden.
Deva (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske min kollega Anders Wijkman med en fremragende betænkning, som det tog ham adskillige måneder at færdiggøre, men han kæmpede sig vej igennem, og jeg er meget stolt af at have været en del af dette arbejde i Udviklingsudvalget.
Vi har kaldt denne betænkning "de fattige landes sygdomme", og vi har fokuseret på Afrika, hvor 28 millioner mennesker er hiv-positive, og på den mulige stigning i disse frygtelige sygdomme i Indien og Kina samt tuberkulose og hepatitis B. Men disse er ikke længere de fattige landes sygdomme som følge af den globale indbyrdes afhængighed og den kendsgerning, at 115.000 bosættere alene i Det Forenede Kongerige nu kommer for at bo i vores land, og vi lukker 100.000 asylansøgere ind i landet. Forekomsten af hiv steg sidste år med 100 % i Det Forenede Kongerige til 5.000 tilfælde. Tuberkulose er steget med 200 % til 7.300 rapporterede tilfælde. I London Borough of Brent er der nu flere tilfælde af tuberkulose end i Kina og dobbelt så mange tilfælde som i Brasilien. Der er i de sidste fire år rapporteret 26.300 hepatitis B-infektioner i London alene. En ud af 50 personer i det østlige London har hepatitis B - lige så mange som i Nepal. Så hvorfor henvisningen til de fattige lande?
Nej. Dette er en global epidemi, hvor vi er indbyrdes afhængige, og det, vi gør for at hjælpe folk i udviklingslandene med at udrydde og stoppe disse sygdomme, får også en fantastisk indvirkning på vores og vores børns liv i Europa. Jeg tror, vi er nødt til at slå forbindelsen mellem udvikling og det, der sker i vores egne lande, fast, og jeg vil anmode Labour-regeringen om at gøre noget, før det er for sent.

Carlotti (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, denne forordning var ventet. Den bør gøre det muligt endelig at gennemføre EU's handlingsplan mod aids, malaria og tuberkulose i landene i Syd. Og det haster. Disse sygdomme dræber fortsat hvert år millioner af mennesker, fortrinsvis i udviklingslandene, for vi ved, at sygdommene findes i landene i Syd og lægemidlerne i landene i Nord.
Under behandlingen af betænkningen af vores kollega hr. Wijkman skal vi udtale os om to grundlæggende aspekter af den offentlige sundhed i landene i Syd. For det første om de finansielle midler, som EU vil give til bekæmpelsen af disse tre sygdomme i de kommende år. I den forbindelse er vedtagelsen af denne forordning et vigtigt skridt, men jeg vil ikke anse det for mere end et første skridt, for i juni 2001 i FN forpligtede det internationale samfund sig til fra 2005 at nå målet om 7-10 milliarder dollars i årlige udgifter udelukkende til bekæmpelse af aids i udviklingslandene. Man er langt fra målet, og hvis Europa vil holde, hvad det har lovet, skal det gå ud over de 351 millioner euro på fire år, som ordføreren foreslår, og som vi er enige med ham i.
Det andet aspekt i denne forordning er den politiske støtte fra EU til landene i Syd i deres kamp for at fremme den offentlige sundhed. På det punkt har Udvalget om Udvikling og Samarbejde gjort sit arbejde. I forordningen skal der fremover findes en eksplicit og utvetydig henvisning til erklæringen fra Doha om intellektuelle ejendomsrettigheder, som anerkender de specifikke rettigheder for landene i Syd. Ligeledes skal fremme af adgangen til lægemidler i udviklingslandene ved tilrådighedsstillelse af lægemidler til de lavest mulige priser også nævnes. Men denne politiske støtte fra EU bør i særdeleshed komme til udtryk og vise sig meget konkret i WTO. Jeg beklager i den forbindelse de manglende resultater fra forhandlingerne i december om tydeliggørelse af artikel 31 i aftalerne om intellektuelle ejendomsrettigheder. EU bør for at komme ud af dette dødvande uden forbehold støtte forslagene fra landene i Syd. Hr. kommissær, det er det ønske, som jeg beder Dem viderebringe til kommissær Lamy.
Sanders-ten Holte (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først og fremmest give ordføreren, hr. Wijkman, en kompliment for hans fortræffelige betænkning. De fattigdomsbetingede sygdomme udgør en alvorlig trussel mod udviklingen af de fattige lande, og vi har den vigtige opgave at hjælpe disse lande med at bekæmpe sygdommene. Således er Verdensfonden et meget nyttigt instrument til at gøre noget ved sygdomsbekæmpelsen på globalt plan, og i øjeblikket er der forslag om, at EU skal bidrage til denne med 35 millioner euro. Der hæver sig røster for at forhøje dette beløb. Til trods for det nyttige arbejde, den udfører, er jeg selv ikke direkte tilhænger af det. Jeg synes, det er meget vigtigt, at vi først ser på, hvad der sker med dette bidrag. Vi må have garanti for, at pengene anvendes godt og effektivt. Gennemsigtighed spiller i den forbindelse en stor rolle. Jeg støtter derfor helhjertet ordførerens forslag om i Kommissionens årlige beretning også at inddrage de aktioner, der finansieres af Verdensfonden.
Selv mener jeg også, at lægemiddelindustrien kan spille en vigtig rolle. Ikke blot skal de anvende overkommelige priser, de skal også være rede til at dele deres knowhow med partnere i udviklingslandene. En situation, som begge har fordel af. Ved at produkterne produceres lokalt, vil det direkte medvirke til, at fattigdommen bekæmpes, at kendskabet øges, og at sygdomme bekæmpes mere effektivt, fordi produkterne allerede befinder sig hos de potentielle aftagere. Der opstår således færre logistiske problemer. Og TRIPs-aftalerne behøver ikke lægge nogen hindringer i vejen i betragtning af Doha-erklæringen.
For at sikre, at bekæmpelsen er effektiv, vil jeg endelig også opfordre til, at der lægges større vægt på bevidstgørelse af befolkningen. Det er overordentlig vigtigt, at patienterne er klar over, at en kur, der er indledt, skal gøres færdig. Hvor ofte hører man ikke den klage, at patienten med malaria har fået en resistent variant, fordi vedkommende af uvidenhed er holdt op med kuren før tiden. Også det må vi være meget opmærksomme på. Information og undervisning skal være spydspidser i udviklingspolitikken, også ved bekæmpelsen af fattigdomsbetingede sygdomme. Lægemiddelindustrien kan yde et formidabelt bidrag hertil.

Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, da jeg selv har været ordfører for gennemførelsen via et program i henhold til artikel 169 med et budget på 600 millioner euro af et partnerskab mellem Europa og udviklingslandene inden for forskning i aids, malaria og tuberkulose, vil jeg gerne lykønske hr. Wijkman.
Vi er faktisk alle klar over situationens presserende og alvorlige karakter. 5 millioner mennesker dør hvert år af en af disse tre sygdomme. Næsten 40 millioner mennesker er smittet med aids, hvor 90 % lever i udviklingslandene og en store del heraf - 70 % - i Afrika syd for Sahara. Vi oplever desuden en stigning i antallet af tuberkulosetilfælde. Malaria, der genopstod i 1970'erne, rammer på ny de lande, hvor sygdommen har været udryddet. Det nytter ikke at sige mere om det, andet end at EU hurtigt bør vedtage en strategi til effektiv bekæmpelse af disse sygdomme.
Den forordning, som vi drøfter her, afstikker grænserne for fællesskabshandlingen. Den skaber ligeledes et juridisk grundlag for Europas bidrag, hvis mål er at opmuntre forskningen til at færdiggøre lægemidler, behandlinger og vacciner og gøre adgangsmulighederne til disse lettere. Det er helt vitalt, for kun 10 % af forskningen beskæftiger sig med de sygdomme, der forårsager mere end 90 % af sygdomstilfældene i verden. Der skal derfor ske offentlig forskning, og den private sektor skal opmuntres til at foretage investeringer. Det er også nødvendigt, at disse lægemidler bliver tilpasset levevilkårene i de berørte lande, og at de kan distribueres via de officielle sundhedssystemer. Det er også nødvendigt, at priserne ikke er en hindring, og derved kommer vi tilbage til problemet med de intellektuelle ejendomsrettigheder.
Hr. formand, jeg støtter altså denne betænkning, og jeg ønsker, at den bliver vedtaget med kun en behandling.
Mantovani (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Wijkman, med hans glimrende betænkning og med det konkrete bidrag til bekæmpelsen af fattigdomsbetingede sygdomme. Det er i øvrigt en betænkning, som blev enstemmigt vedtaget i Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Det er endnu et tegn på, at det er nødvendigt at fremskynde vedtagelsen af dette forslag til forordning, så det - sådan som det efterhånden lader til at være tilfældet - allerede bliver vedtaget under førstebehandlingen og hurtigt kan gennemføres, hvilket er i tråd med EU's ansvar over for udviklingslandene.
Selv om det bestemt ikke er stort nok, er der ingen tvivl om, at det er et værdifuldt bidrag til den nyligt oprettede globale fond til bekæmpelse af aids, tuberkulose og malaria, som også Italiens ministerpræsident gav kraftigt udtryk for ønsket om på G8-mødet i Genova, og jeg vil gerne tilføje, at den vil kunne tages i brug på rekordtid i forhold til de frister, som vi er vant til. Situationen er dog stadig dybt bekymrende, og der er ingen tid at spilde, for efter min mening kan og skal vi gøre en meget større indsats.
Jeg bliver aldrig træt af at gentage, at det er nødvendigt at samordne politikkerne for udviklingssamarbejde, forskning og sundhed med henblik på at bekæmpe disse sygdomme, hvilket også skal ske ved at udvikle tredjelandenes sundhedssystemer. Alle kender tallene, og jeg vil blot minde om et enkelt af disse tal, nemlig at der hver dag er 12.000-14.000 mennesker, som smittes med aids-virus. Som hr. Deva så rigtigt sagde, er det en sygdom, som efterhånden også er udbredt hos os selv. Man behøver blot at tænke på de tusindvis af rumænske børn, som er smittet med denne virus. Selv om problemet således er verdensomspændende, er det dog fortrinsvis udviklingslandene, der rammes.
Selv om budgetspørgsmålet er den største hurdle for vedtagelsen af det ændrede forslag til forordning, vil jeg gerne komme kort ind på et vigtigt aspekt, nemlig problemet med lægemidlerne, lægemidlernes pris og adgangen til medicin og behandling. Kan det virkelig være rigtigt, at det i dag stadig kun er 10 % af både den private og offentlige forskning, som vedrører disse sygdomme, der forårsager hele 90 % af sygdomstilfældene blandt udviklingslandenes befolkninger? Jeg spørger mig selv, hvad der er blevet af den forespørgsel, som jeg stillede sammen med hr. Tajani for over to år siden, og hvor vi netop her i Parlamentet anmodede om, at man i samarbejde med medicinalfirmaerne hurtigst muligt udarbejder en fælles plan, hvor der er større fokus på bekæmpelsen af fattigdomsbetingede sygdomme. I betragtning af fænomenets udbredelse og disse sygdommes grænseoverskridende karakter - de er efterhånden også kommet til Europa - kræver de fattigdomsbetingede sygdomme efter min mening en systematisk indsats fra hele det internationale samfunds side.

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig at begrænse mit indlæg til at handle om hiv/aids. Den netop offentliggjorte beretning om verdensbefolkningen 2002 indeholder forfærdende tal. Dagligt dør i gennemsnit 14.000 mænd, kvinder og børn af epidemi. Det er imidlertid den hyppigste dødsårsag i Afrika syd for Sahara. På verdensplan er over 60 millioner mennesker hidtil blevet inficeret, heraf er ca. 22 millioner døde i mellemtiden. Af de 40 millioner inficerede lever 95 % i udviklingslandene og heraf næsten tre fjerdedele i Afrika. Af 580.000 børn under 15 år, som er døde af aids, levede 500.000 - altså næsten 90 % - i Afrika. Denne elendighedsstatistik kunne videreføres i det uendelige.
I forbindelse med denne katastrofeopgørelse handler det ikke kun om millioner af menneskelige tragedier, men også om overordnede samfundsøkonomiske katastrofer. Den forventede levealder falder, uddannelsesvæsenet lider voldsomme tab, landbrugsproduktionen går tilbage, det fører til social og økonomisk erosion. Koncepter til bekæmpelse af hiv/aids må ikke begrænses til de sundhedspolitiske aspekter. De kræver en samlet strategi med bredt anlagte kampagner til oplysning og forebyggelse. Den, der allerede er inficeret, har krav på den bedst mulige behandling. Det er også vores ansvar. Vi er også ansvarlige for, at der formidles den nødvendige viden, bevidsthed og naturligvis de nødvendige midler til forebyggelse og terapi. For er man først inficeret, kan man ikke længere hjælpes. I Sierra Leone har jeg fundet store plakater på gader og pladser med den usminkede tekst: Aids kills! Malaria og tuberkulose kan helbredes, aids kan ikke. Men aids kan undgås, og det er enhver anstrengelse værd.
Formanden.
Mine damer og herrer, jeg beder Dem om at være stille og udvise respekt for talerne. Jeg er parat til at hæve mødet, hvis det ikke kan afvikles med den respekt, som Parlamentet fortjener.
(Støj)
Hvis vi ikke får ro, vil jeg bede betjentene om at rydde gangene bagest i salen.
Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, betænkningen peger på den skrækkelige situation, som tredjeverdenslandene befinder sig i med aids, malaria og tuberkulose, som kun for deres vedkommende dræber 5 millioner mennesker hvert år. Denne situation er så meget desto mere chokerende, da der for aids' vedkommende endnu ikke findes en helbredende behandling, mens sådanne behandlinger findes for malaria og tuberkulose. De stillede forslag er langtfra på højde med problemet. Ordføreren understreger for øvrigt den latterligt lille plads, som Fællesskabets program for forskning og udvikling giver til sundhedsproblemerne i udviklingslandene. Han understreger, at kun 10 % af forskningsaktiviteterne beskæftiger sig med de sygdomme, der forårsager 90 % af sygdomstilfældene i hele verden. Han tilføjer, at når markedet er passivt, må offentlig forskning opmuntres. Det er helt sikkert, men hvis markedet er passivt, skal den private sektor tvinges til at investere og ikke opmuntres til det, ved at samfundet bidrager til dets overskud.
Howitt (PSE).
Hr. formand, Europa-Kommissionen lykønskes med prioriteringen af handlingsprogrammet mod smitsomme sygdomme og dets retsgrundlag på området. Det gælder også ordføreren, hr. Wijkman, for hans kamp for tilstrækkelige ressourcer til at imødegå udfordringen med Den Socialdemokratiske Gruppes fulde støtte. Det gælder naturligvis også regeringerne i de udviklingslande, der har været indstillet på at udfordre tabuemner og patientgrupper i de og andre lande, der har været et eksempel på den krævede holdningsændring. Begge har vist, at kampen mod hiv/aids kan vindes.
Men Kommissionen bør skamme sig over at forsøge at opnå FN's globale midler billigt. Parlamentet bør skamme sig over at stemme imod øgede midler til reproduktiv sundhed, der er en integreret del af kampen mod spredningen af hiv. Medicinalfirmaerne bør skamme sig over, at de foregiver at sænke udgifterne til livsvigtig medicin, når de henvender sig til os her i Europa, men underlader at levere varen i det sydlige Sahara, hvor behovet er størst.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den betænkning, som bliver fremlagt for os i dag, er grundlæggende, og jeg håber, at den vil få mine kollegers opmærksomhed. Faktisk er tuberkulose, aids og malaria blevet de reelle hindringer for udviklingen i de fattigste lande, og vi ser hver dag slående eksempler på dette.
Kommissionens initiativ, der sigter på kun at bevilge 300 millioner euro til bekæmpelse af disse sygdomme, hilses derfor velkomment, men det er en smule småligt. Jeg anmoder derfor om en smule seriøsitet og en smule mere sammenhæng fra Kommissionens og Rådets side. En smule mere seriøsitet i forbindelse med løftet om, at EU's bidrag til den globale fond til bekæmpelse af aids, tuberkulose og malaria vil bestå af supplerende ressourcer, når man i dag kan konstatere, at disse beløb kommer fra eksisterende budgetter. En smule mere sammenhæng, når man i dette forum bekræfter betydningen af de offentlige sundhedstjenester for udviklingslandene, og når man desuden inden for rammerne af forhandlingerne vedrørende den generelle aftale om handel og tjenesteydelser giver indtryk af, at liberaliseringen og privatiseringen af tjenesterne vil være positivt for disse lande. Også en smule mere sammenhæng, således at dette forslag til forordning også sigter mod at skaffe lægemidler til overkommelige priser. Lad os huske på, at forhandlingerne i WTO-regi ikke altid har gjort det muligt at opnå dette resultat for de lande, der ikke selv kan producerer disse lægemidler. Man kan derfor nogle gange spørge sig selv, om kommissærerne taler med hinanden.
Nielson
Hr. formand, kommissærerne taler faktisk med hinanden og skriver endda til tider til hinanden. Jeg vil påstå, at det, vi har opnået inden for smitsomme sygdomme, giver et godt billede af, at Kommissionen arbejder på tværs af de forskellige ansvarsområder. Dette initiativ var aldrig blevet søsat og havde aldrig opnået de resultater uden den holdning til arbejdet. Med hensyn til yderligere forskning inden for disse sygdomme afspejles dette også i det, min kollega hr. Busquin gør, og det sjette rammeprogram for europæisk forskning lægger større vægt på denne forskning for at fremskynde den. Jeg er enig i, at medicinalfirmaerne ikke gør nok på området set i lyset af den globale fattigdom. Det er interessant at bemærke, at Bill and Melinda Gates Foundation for nylig har meddelt, at der er 200 millioner amerikanske dollars til rådighed i form af en konkurrencefond for at tilskynde medicinalfirmaerne til at få fat i de penge til øget forskning i malaria, tuberkulose og aids, men hovedsagelig malaria. Vi samarbejder med dem og er naturligvis allerede i kontakt med dem, da det er fornuftigt. Jeg vil endnu en gang gerne påpege, at når Parlamentet som nu forsøger at rejse yderligere midler til disse aktiviteter, er det naturligvis en velkommen udvikling. Som kommissær er jeg nødt til at fortælle Dem, at Kommissionen ikke trykker penge. Vi skal arbejde inden for budgettets begrænsninger og det overslag, som er defineret af budgetmyndigheden som helhed. Jeg gentager derfor, at vi ikke kan acceptere ændringsforslaget om de 351 millioner euro.

Formanden.
Tak, hr. kommissær, jeg undskylder på Parlamentets vegne for støjen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 11.00.

Wijkman (PPE-DE)
Hr. formand, Parlamentet vedtog sidste år en ny version af forretningsordenen. I artikel 63a, stk. 2, i den ændrede tekst angives følgende: "Ændrer det korresponderende udvalg bevillingsrammen for retsakten, anmoder det det udvalg, der er kompetent med hensyn til budgetspørgsmål, om en udtalelse."
Budgetudvalget blev hørt under arbejdet med denne betænkning, men det skete på et meget tidligt tidspunkt, inden der var opnået endelig aftale om budgetbeløbene. Det lykkedes os i starten af januar at nå til enighed med Rådet og Kommissionen om en stigning i budgettet. Budgetudvalget skulle ideelt set have været hørt igen på et senere tidspunkt, og jeg beklager, at det ikke skete. For at rette op på dette og for at overholde forretningsordenen ønsker jeg at stille et mundtligt ændringsforslag til både forslaget til lovgivningsmæssig beslutning og til beslutningen. Jeg har naturligvis drøftet ændringsforslaget med formanden for Budgetudvalget, Terry Wynn, og han er enig. Der bør derfor tilføjes en ny sætning til teksten i artikel 10 og ændringsforslag 42, der lyder som følger: "Den årlige bevilling sker efter aftale med budgetmyndigheden om de hensigtsmæssige finansieringsmidler i henhold til det finansielle overslag eller gennem anvendelse af instrumenterne i den interinstitutionelle aftale af 6. maj 1999".
Wijkman (PPE-DE)
Hr. formand, vi tilføjer derfor følgende til den lovgivningsmæssige beslutning: "Der henviser til, at en finansieringsramme på 351 millioner euro er forenelig med loftet i udgiftsområde 4 i det finansielle overslag, hvis budgetmyndigheden vedtager at nedskære bevillingerne til andre politikker, eller hvis bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale af 6. maj 1999 anvendes."
Nielson
Hr. formand, i lyset af mine tidligere bemærkninger vil jeg blot præcisere, at Kommissionen ikke kan acceptere 351 millioner euro i kraft af de nuværende budgetmæssige begrænsninger. Hr. Wijkmans henvisning til en aftale med Kommissionens tjenestegrene i starten af januar afspejler ikke Kommissionens reelle evne til at acceptere dette ændringsforslag.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg rettede blikket bagud for at se, om alle stemte, fik jeg ikke selv stemt. Jeg stemmer imod!
Formanden.
Det har vi noteret. En eller anden sagde engang: "Jeg er deres leder, jeg skal følge dem!"

(Parlamentet vedtog forslaget til fælles beslutning)

Fælles beslutningsforslag

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, ved ændringsforslag 9 beder jeg Dem om at sørge for, at den tyske version korrigeres. Det må ikke hedde "Demokratiekomittee" (demokratiudvalg). Det er forkert oversat. Det skal ikke have nogen formel karakter, men fortsat være et uformelt anliggende. Derfor anmoder jeg om at få den tyske tekst ændret, den engelske tekst er den rigtige tekst.
Formanden.
Vi skal sørge for, at alle sprogudgaver stemmer overens.
Før afstemningen om punkt 13

Fraisse (GUE/NGL).
Til dem, der er forvirrede over ordet "tvang": Det angår kun prostitution og naturligvis ikke børnearbejde.
Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, jeg anmoder om, at der af aktuelle grunde også indføjes Burma - eller Myanmar - på listen over lande, der er opført som eksempler.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Hr. formand, da en kinesisk domstol for fire dage siden fuldbyrdede en dødsdom over en tibetaner - trods globale protester, også fra Europa-Parlamentets side i december - og da den samme skæbne truer en højt skattet lama, beder jeg Parlamentet om godkendelse til et forslag, som går videre end ændringsforslag 8 fra De Grønne og løsgængerne. Jeg foreslår, at der tilføjes følgende tekst til nr. 16:
"fordømmer på det skarpeste henrettelsen af tibetaneren Lobsang Dhondup den 26. januar på grund af en angiveligt politisk forbrydelse og kræver omgående ophævelse af dødsstraffen over den buddhistiske lama Tenzin Delek".
Ferrer (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne påpege, at der mangler noget i afsnit 16 i den spanske udgave. Jeg mener, at det allerede er blevet påpeget, men jeg vil gerne have, at det fremgår af protokollen.
Formanden.
Tak, fordi De gør os opmærksom på det. Endnu en gang, vi skal sørge for, at alle sprogudgaver stemmer overens.
(Parlamentet vedtog forslaget til fælles beslutning)

Forslag til beslutning (B5-0052/2003) af Pasqua for UEN-Gruppen om ulovlig udnyttelse af Den Demokratiske Republik Congos rigdomme
(Parlamentet forkastede forslaget til beslutning)
Forslag til beslutning (B5-0053/2003) af Corrie og Cornillet for PPE-DE-Gruppen om ulovlig udnyttelse af Den Demokratiske Republik Congos rigdomme 
Før afstemningen om punkt 4

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, vi vil gerne stille et mundtligt ændringsforslag til punkt 4 og erstatte ordene "når nævnte handlinger har fundet sted for ulovligt at tilegne sig naturrigdomme" med "inklusive handlinger, der er begået for ulovligt at tilegne sig naturrigdomme".

Deva (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil blot foreslå, at vi tilføjer et mundtligt ændringsforslag som første punkt, der angiver følgende: "der henviser til FN's Sikkerhedsråds resolution 1457 om at forlænge mandatet for ekspertpanelet, der undersøger den ulovlige udnyttelse af Den Demokratiske Republik Congos naturressourcer og andre rigdomme i yderligere seks måneder."
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, hvilken ære! Jeg har haft den glæde, at også Deres velbårenhed har fulgt med i mine stemmeforklaringer. Desuden har jeg i dag fået at vide, at jeg under stemmeforklaringerne om beslutningen om Irak får følgeskab af en anden stor leder, som vil afgive mundtlig stemmeforklaring. Jeg vil således gerne byde velkommen til Marco Pannella, der skal tale om Irak. Hr. Fatuzzo får følgeskab af en stor leder, og det kan jeg naturligvis kun glæde mig over.
Hvad hr. Mulders betænkning angår, vil jeg gerne forklare, hvad "regnskabsafslutning" betyder på italiensk. På italiensk hedder det "liquidazione dei conti", og "liquidazione" betyder "at gøre flydende, smelte, få til at forsvinde", mens "conti" er en adelstitel. "Liquidare i conti" betyder med andre ord "at skaffe sig af med de adelige". Så der er måske tale om en betænkning, som er imod monarkiet? Da jeg stod og overvejede dette, mens jeg drak min kaffe her til morgen, spildte jeg kaffen ud over bukserne. Men så er denne betænkning - hvor man i virkeligheden ønsker at få 2.245 millioner euro igen, som EU er blevet franarret - måske heller ikke andet end fri fantasi?

Fatuzzo (PPE-DE).
Som jeg sagde lige før, hr. formand, drak jeg her til morgen min kaffe i parlamentsmedlemmernes bar på tredje sal. Men jeg glemte at komme sukker i. Hvor var kaffen dog bitter! Men så tænkte jeg straks på, hvor sødt det til gengæld ville være at stemme for fru Korholas betænkning, som giver pensionistforeningerne mulighed for at få besked, når Milanos centrum bliver lukket for biltrafik for at gøre miljøet renere. Pensionisterne bliver hørt, og de kan så bede om lov til at køre i bil til lægen for at blive behandlet, også selv om man træffer sådanne beslutninger!
Bernié (EDD)
Efter vores støtte til direktivet om offentlig adgang til miljøoplysninger støtter vi i dag den offentlige deltagelse i miljøprogrammerne. Betænkningen har den store opgave at gøre beslutningsprocessen mere gennemskuelig og involvere de lokale befolkningsgrupper i projekter vedrørende sundhed og miljø. Alt for ofte foregår dette i ministeriernes gange uden offentlige høringer og skjult for offentlighedens blikke.
Vi kan i dag hylde ordføreren og Forligsudvalget for deres arbejde. Miljøinstansernes forpligtelse til at oplyse offentligheden om de vedtagne beslutninger samt begrundelserne for disse beslutninger er bindende. Det er væsentligt at sikre, at de angivne frister for deltagelse i de offentlige høringer er tilstrækkeligt lange til, at befolkningen får mulighed for at forberede sig.
Derimod kan vi ikke acceptere to bestemmelser, sådan som de er nu. For det første mener jeg, at undervisningen af befolkningen om beslutningsproceduren henhører under foreningernes opgave. For det andet skal vi sikre en fleksibel fortolkning for at undgå, at de offentlige myndigheder bliver lammet, eftersom offentlige høringer er vanskelige og dyre, og også for at undgå, at ngo'erne gør sig til talsmænd for befolkningen. Når man læser betænkningen, er det en risiko, som man ikke skal se bort fra.
Coelho (PPE-DE)
Jeg glæder mig over resultatet af forligsproceduren, som jeg finder meget tilfredsstillende. Dette forslag har stor betydning ikke blot for den almindelige borger, men også for Fællesskabets miljøpolitik, fordi det muliggør offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet. Ligeledes har det til formål at harmonisere Fællesskabets lovgivning og udgør på den måde et vigtigt skridt hen imod EU's ratificering af Århus-konventionen.
Myndighederne opfordres til at oplyse offentligheden om de afgørelser, der er truffet, om de begrundelser og overvejelser, der ligger til grund for disse afgørelser, og om processen med offentlig deltagelse og til at fremme uddannelsen af offentligheden på miljøområdet, og borgerne tilskyndes herigennem til aktiv deltagelse i løsningen af miljøproblemerne. Fri adgang, gennemsigtighed og spredning af information om miljøforhold er en grundlæggede rettighed for alle borgere, der interesserer sig for, hvordan det står til med det område, hvor de har deres liv og arbejde. Nogle katastrofer for nylig viser i øvrigt også tydeligt, at borgerne har stadig mere ret til at forvalte de risici, som de kan blive udsat for, og til at sige deres mening, stille spørgsmål og forslag for at sikre deres egne interesser, hvad angår miljø og sundhed.

Lambert (Verts/ALE)
Jeg stemte for betænkningen af Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget, men med visse betænkeligheder.
Planlægningsprocessen er et centralt element i den bæredygtige udvikling, da den, fordi den omfatter arealanvendelse, opstiller de fysiske rammer for vores måde at leve på. Desværre følger denne aftale ikke fuldt ud Århus-konventionen, da den ikke involverer offentligheden fuldt ud i udarbejdelsen af politik, der danner rammen om planlægningsafgørelser. Som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Andragender om dette forslag påpegede vi, at mange andragender bliver til som følge af manglende høring på det strategiske stadie. Det er endnu et demokratisk minus. Som en reklame fra de britiske ngo'er lød i forbindelse med ændringerne af den engelske og walisiske planlægningslovgivning: "Her er det nye atomkraftværk. Hvilken farve vil De gerne have portene i?"
De lader heller ikke tredjemand blive involveret fuldt ud i processen. Det kan fjerne ekspertise fra proceduren og opfylder ikke målet om bæredygtighed hos os alle, der har ansvar for miljøet.
Overordnet set bifalder jeg imidlertid medtagelsen af visse godkendelser af anlæg i disse direktiver og den store ansvarlighed, der kræves af beslutningstagerne. Derfor stemte jeg for.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg hilser de resultater velkommen, der er opnået i denne forligsprocedure, som afslutter forberedelsen af det andet af tre direktiver om borgernes rettigheder på miljøområdet. Jeg vil gerne fremhæve den afgørende betydning, der ligger i offentlig kontrol med miljøet, idet det er min overbevisning, sådan som jeg erklærede det den 18. december om en anden betænkning af samme kollega, at adgang til oplysninger og ret til deltagelse på miljøområdet i dag bør anses for en normal bestanddel af de borgerlige rettigheder. Jeg går ind for en egentlig borgerkontrol af naturarvens tilstand.
Det er værd at bemærke, at dette direktiv har til formål at integrere nogle principper i Fællesskabets lovgivning, der er indeholdt i Århus-konventionen af 25. juni 1998 (i forbindelse med ministerkonferencen "Miljø for Europa"). Denne konvention omfatter bestemmelser om adgang til oplysninger om miljøet og bedre offentlig deltagelse i beslutninger af betydning for miljøet, hvilket forlener de rettigheder, der er indeholdt i Stockholm-erklæringen (1972) og i Rio-erklæringens artikel 1 (1992), med større praktisk substans.
At jeg har stemt for, er også for at fremhæve, at det nu bl.a. bliver sikret, at offentligheden har ret til at deltage i beslutninger om planer og programmer for affaldshåndtering, luftforurening og beskyttelse af grundvandet mod nitratforurening samt projekter af særlig betydning for miljøet som f.eks. nye lufthavnsterminaler eller visse militære projekter.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg kl. 7.30 i morges forlod det hotel, hvor jeg bor, når jeg er i Bruxelles - det ligger i Chaussée de Vleurgat - sneede det. Sneen dalede ned i store fnug. "Sikke et smukt landskab, sikke et eventyrlandskab!", tænkte jeg. "Fatuzzo, du skal stemme for fru Hautalas betænkning, hvor man anmoder om at få kvalitetsbenzin, så miljøet bliver bedre. Så gad vide", sagde jeg til mig selv, "om ikke det med denne betænkning lykkes fru Hautala at få hele Europa til at leve i det eventyrland, som hendes eget land, Finland, er?"

Bernié (EDD)
Fru Hautalas betænkning om kvaliteten af benzin og dieselolie vil få alvorlige økonomiske konsekvenser for landbrugs- og skovbrugsbedrifterne af flere årsager.
Først og fremmest fordi anvendelsesområdet for de standarder, der gælder for alle de vejgående køretøjer, udvides til også at gælde for mobile ikke-vejgående maskiner vedrørende kvaliteten af dieselolie. Denne foranstaltning stammer efter min mening fra direktivet om mobile ikke-vejgående maskiner. Dernæst fordi en reduktion af svovlindholdet for mobile ikke-vejgående maskiner medfører en prisstigning på 8-10 % pr. liter. Denne foranstaltning, der øger kvaliteten af dieselolie på markedet, skaber store logistiske problemer uden egentlig at skabe en miljømæssig merværdi. Endelig vil anvendelsen i landbruget af en ny kategori af brændstof, der tvinger landmændene til at udskifte deres lagerbeholdninger, betyde en merudgift på ca. 5.000 euro pr. bedrift.
Disse forslag betyder nye uudholdelige byrder for en sektor, der allerede er svækket af sundhedskriserne og af at vente på de nye retningslinjer fra den fælles landbrugspolitik. For at undgå helt at ødelægge et landbrug, der allerede er meget hårdt ramt, skal de mobile ikke-vejgående maskiner fritages fra direktivets anvendelsesområde og holde sig til den realistiske holdning fra Rådet.
Moreira da Silva (PPE-DE)
Jeg glæder mig over det resultat, som Forligsudvalget har opnået, og jeg takker ordføreren for det fremragende arbejde. Dette direktiv er afgørende i bekæmpelsen af luftforureningen, da det ved at sætte ind med motorstandardisering og brændstofkvalitet muliggør en reduktion af emissionerne og bilernes brændstofforbrug. Jeg finder det særlig væsentligt, at Europa-Parlamentets indsats har betydet, at dette direktiv kobles sammen med udformningen af en ny brændstofafgiftspolitik i medlemsstaterne og Fællesskabet. Miljøudgifterne må indarbejdes i økonomien, og afgiftspolitikken er et af de meste effektive redskaber til dette formål.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg er i vid udstrækning enig i ordførerens miljøbestræbelser og hendes tilslutning til det fælles projekt, så jeg har stemt for.
Jeg vil imidlertid gerne pege på det nødvendige i, at det ikke blot på nationalt plan, men også på EU-plan sikres, at disse brændstoffer med et svovlindhold på højst 10 mg/kg (ppm) markedsføres på en geografisk afbalanceret måde. Skulle det ikke blive tilfældet, vil det medføre vanskeligheder og mange problemer, der uundgåeligt rammer de mere perifere økonomier hårdere.
Jeg fremhæver endelig betydningen af afgiftsincitamenterne som en måde til at fremme anvendelse af brændstoffer med mindre blyindhold, da de utvivlsomt vil vise sig særdeles effektive i så henseende.

Fatuzzo (PPE-DE).
I en af de tegneserier, jeg læste som dreng, hr. formand, var der en helt fra det vilde vesten, som hed Pecos Bill, og han lignede hr. Wijkman på en prik. Pecos Bill var en helt, og jeg må sige, at hr. Wijkman, som har udarbejdet denne betænkning, er en Pecos Bill og en helt fra det vilde vesten, eftersom han beder om støtte til de lande, hvor mange mennesker bliver syge på grund af deres fattigdom. Og alle vi, som stemte for betænkningen - hvilket jeg også gjorde - kan kalde os Pecos Bill og Calamity Jane. Så kan jeg afslutte denne stemmeforklaring med andet end et yippee-ya-yay yippee-ya-yoo, hr. formand?
Bastos (PPE-DE)
Jeg har stemt for denne betænkning, fordi den understreger, at en intensiveret bekæmpelse af hiv/aids, malaria og tuberkulose ikke kan ses løsrevet fra indsatsen for at nedbringe fattigdommen i udviklingslandene. Disse sygdomme kræver over 5,5 millioner dødsofre hvert år, de har destabiliserende samfundsvirkninger og ødelægger mange års bestræbelser og resultater i den sociale og økonomiske udvikling.
Hiv/aids, malaria og tuberkulose fordrer en global og sammenhængende indsats, hvis omkostninger langt overstiger de finansielle og menneskelige ressourcer, som de fleste udviklingslande råder over. Denne indsats er imidlertid i alles interesse og må ikke blot betragtes som støtte til udvikling, men som et bidrag til at skabe bedre sundhedsforhold og nedbringe fattigdommen i udviklingslandene.
Vi bør derfor vedtage en forordning, hvis formål er generelt forbedret tilvejebringelse af sundhedspleje, præventive foranstaltninger, lavere priser på vigtige lægemidler og øget forskning.

Caudron (GUE/NGL)
Jeg har under forhandlingen i mødesalen forklaret, hvorfor jeg støttede denne betænkning og forbindelsen til det forskningsprogram, som jeg er ordfører for, som er et program, der har fået bevilget 600 millioner euro.
Jeg håber, at vi kan opnå en aftale med Kommissionen og Rådet om Europa-Parlamentets anmodning, der sigter mod at øge bevillingerne, og om spørgsmålet om adgang til priser, der tager hensyn til patienternes fattigdom i landene i Syd.
Lambert (Verts/ALE)
Jeg stemte for denne fremragende betænkning, men beklager på det kraftigste manglen på endelig aftale om budgetbevillingen.
Disse sygdomme er store dræbere, men det behøver ikke at være sådan. Som angivet i betænkningen skal der tre ting til for at ændre situationen. For det første rent vand og god ernæring. EU skal sikre, at landbrugsstøtte og handelspraksis ikke undergraver den lokale fødevareproduktion. For det andet investeringer i den nødvendige infrastruktur med henblik på sundhedspleje. Alle medlemsstater skal ændre balancen i IMF og Verdensbanken for at sikre, at en eventuel finansiel omstrukturering ikke truer den offentlige finansiering til sundhedspleje og uddannelse, som er tæt forbundet. For det tredje skal der være adgang og råd til medicinbehandling. Vi skal fortsat presse USA til at holde sig til aftalerne om TRIPs, patentrettigheder, produktion og differentieret prisfastsættelse.
Vi er nødt til at øge finansieringen for at sikre, at folk overlever disse sygdomme. Ødelæggelsen på grund af hiv/aids er velkendt, men antallet af tuberkulosetilfælde stiger, og malaria er fortsat knyttet til bestemte egne. De nødvendige tiltag til bekæmpelse af disse sygdomme ville føre til en overordnet stigning i livskvaliteten for nogle af verdens fattigste mennesker. Jeg støtter ordføreren og hans bestræbelser på at øge finansieringen.

Meijer (GUE/NGL)
I Europa troede vi, at tuberkulose ikke længere fandtes, og vi var helt uforberedte på udviklingen af den nye sygdom aids og på det øgede antal af malariatilfælde, der breder sig i vores retning på grund af opvarmningen af jorden. I mellemtiden ved vi, at disse sygdomme fortsat breder sig og kræver et stort antal ofre. Over hele verden er 40 millioner mennesker smittet med hiv/aids. Der forventes de kommende 20 år 1 milliard nye tilfælde af tuberkulose, og 40 % af befolkningen risikerer at få malaria. I Afrika syd for Sahara er den gennemsnitlige forventede levealder faldet til 47 år, hovedsagelig fordi mange unge mennesker dør, og fordi børn må vokse op uden forældre. Under disse dramatiske omstændigheder går nu også de, som for det meste ønsker at udvide friheden på markederne og begrænse den offentlige støtte, med til et betydeligt europæisk bidrag til Verdensfonden til bekæmpelse af aids, tuberkulose og malaria. At overlade det til markedet har kun ført til, at der ikke er nogen medicin til rådighed for dem, som har mest brug for den, nemlig de fattige i den tredje verden. Dette forslag, som i de tre involverede udvalg har fået enstemmig støtte, erkender markedets fiasko som et instrument til at bekæmpe disse tre sygdomme, som først og fremmest florerer i den tredje verden. Det er et vigtigt fremskridt.

Montfort (NI)
Som ordføreren understreger, kan handelspolitikkerne ikke brutalt ignorere det, der står på spil med de væsentligste sygdomme i verden. Faktisk er deres konsekvenser i modstrid med effektiviteten i udviklingspolitikkerne.
Men afskaffelsen af disse sygdomme sker ved adgang til de vigtigste lægemidler. Derfor stilles spørgsmålet om prisen på disse, men også fremme af nye lægemidler. Det drejer sig om at fundere forskningen og udviklingen for at stoppe den absurde situation, hvor kun 10 % af forskningsaktiviteterne beskæftiger sig med de sygdomme, der forårsager 90 % af sygdomstilfældene i verden.
Selv om det for øvrigt viser sig nyttigt, at disse foranstaltninger bliver samordnet med foranstaltningerne inden for seksuel og reproduktiv sundhed, skal det ikke blive et spørgsmål om at godkende afvigelserne i fortolkningen og særlig at indføre abort som uoverskridelig grænse for udviklingshjælp. Vi skal også forsøge at gøre befolkningerne mere ansvarlige ved bl.a. at minde om den nødvendige respekt for livet og mennesket, uanset hvilket udviklingstrin og sundhedstilstand det befinder sig i.
Moreira da Silva (PPE-DE)
Jeg glæder mig over dette forslag til forordning og over hr. Wijkmans betænkning. Det er en meget vigtig indsats, som vi yder for at bekæmpe overførbare sygdomme, særlig fattigdomsbetingede sygdomme som hiv/aids, malaria og tuberkulose, og forbedre vaccinationskampagner og sundhedspleje gennem mere udviklede landes finansiering af sundhedsprogrammer samt fjerne hindringer (licenser og patenter) for udviklingslandenes adgang til vigtige lægemidler og til internationale partnerskaber omkring udvikling af nye produktgenerationer. Det er endnu en gang værd at erindre, at 70 % af de aids-ramte befinder sig i Afrika syd for Sahara.

Queiró (UEN)
De tre epidemier, der omtales i betænkningen, rammer især de fattigste befolkninger, hvilket eksemplificeres ved, at 90 % af de 40 millioner, der er smittet med aids-virus, bor i et udviklingsland, og 70 % af dem i Afrika syd for Sahara. Det stigende antal tuberkulosetilfælde under nye former - 1 milliard mennesker risikerer at blive smittet med denne virus frem til 2020 - og genopdukken af malaria i områder, hvor den var blevet udryddet (1 million døde om året, 40 % af verdens befolkning truet) har destabiliserende virkninger for hele samfund og rammer disse landes sociale og økonomiske udvikling meget hårdt.
Det er derfor berettiget med et specifikt initiativ på dette område, der afgrænser Fællesskabets indsats med henblik på at maksimere dens effekt og tillægge den et samlet budget på 300 millioner euro over en fireårig periode (indtil 2006). Vi er enige i initiativets grundlæggende tanker om, at det er lægeligt og socialt nødvendigt at kombinere forebyggelse og sundhedspleje, at det tragisk lave forsknings- og udviklingsbudget bør øges, og at sundhedsinfrastruktur og -systemer skal forbedres, samt om samspillet med reproduktiv sundhed og om, at vi vedblivende bør bestræbe os på at opnå maksimal komplementaritet.
Af disse årsager har jeg kun kunnet stemme for.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har støttet hovedlinjerne i betænkningen og de foreslåede ændringer, idet jeg mener, at vi her står over for en udfordring, som vi alle er enige om kræver øjeblikkelig indsats, nemlig at bekæmpe fattigdomsbetingede sygdomme (hiv/aids, malaria og tuberkulose) i udviklingslandene.
Det overflødiggør dog ikke nogle bemærkninger til de enkelte punkter. Det drejer sig dels om disse interventioners koordinering med indsats på det område, der benævnes "seksuel og reproduktiv sundhed", hvor det er særdeles vigtigt, at eventuelle partnerskaber etableres på grundlag af en seriøs sundhedspolitisk tilgang og med instanser, der ikke ønsker at fremme en ideologisk dagsorden. Samtidig er det på baggrund af den stadig værre aids-trussel vigtigt at følge denne sygdoms udvikling meget opmærksomt, men åbent og uden ideologiske fordomme, for ikke at gentage fejl og for at finde, støtte og udbrede mere effektive fremgangsmåder, også selv om de afviger fra det fremherskende mønster - som det synes tilfældet i Uganda.
Endelig gør det europæiske samarbejde med FN's agenturer, fonde og programmer eller med ngo'er, der arbejder inden for disse, ikke en nøje kontrol overflødig - snarere tilrådelig - med anvendelsen af Fællesskabets midler og med de finansierede aktioners relevans, seriøsitet og effekt, hvilket er så meget mere påkrævet på baggrund af påstande om dårlig administration, der er særlig chokerende på et område, hvor menneskers liv og sundhed står på spil.

Roure (PSE)
En af EU's vigtigste opgaver er at sikre adgang til de grundlæggende rettigheder for alle. Adgang til sundhedssystemet er en anerkendt rettighed for alle borgerne i Unionen i henhold til artikel 35 i chartret om grundlæggende rettigheder. Elendighed, fattigdom og social udstødelse er krænkelser af værdigheden, og EU sætter en ære i at gøre alt, hvad der står i dets magt for at fastslå denne ret til sundhedsbeskyttelse overalt, hvor sygdommene er fattigdomsbetingede.
Der er opstået en stærk forbindelse mellem fattigdom og spredning af disse sygdomme. Forordningen er et yderst interessant instrument, for derved kan vi iværksætte et effektivt handlingsprogram og i særdeleshed gøre det muligt at lette adgangen til lægemidler og derved gøre dem mere tilgængelige. EU bør hovedsagelig beskæftige sig med forebyggelse af de fattigdomsbetingede sygdomme. Bestræbelserne på forebyggelse skal gå hånd i hånd med behandlingerne, og det er nødvendigt at støtte de smittede personer. Det er vigtigt i højere grad at bevilge midler, og Kommissionen skal råde over uddannet personale i tilstrækkeligt omfang. Vi ønsker også at intensivere forskningen i disse sygdomme med henblik på at finde behandlinger og vacciner. Lad os huske på, at Europa-Parlamentet i oktober 2001 anmodede om at bruge 10 % af fællesskabsbudgettet til samarbejde inden for udvikling.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Fatuzzo (PPE-DE).
Denne beslutning er så vigtig, hr. formand, at jeg ikke kunne beslutte, hvad jeg skulle stemme, før jeg havde spurgt pensionisterne, som havde stemt på mig via Pensionistpartiet og valgt mig ind i det betydningsfulde Europa-Parlament. Alle disse pensionister sagde følgende til mig: "Fatuzzo, Fatuzzo, Fatuzzo, hvor har mange parlamentsmedlemmer dog en dårlig hukommelse, og hvor har mange mennesker dog en dårlig hukommelse! De har glemt, at bl.a. USA og Storbritannien under Anden Verdenskrig reddede italienere, tyskere, japanere osv. fra en lang række diktaturer og diktatorer, som burde fjernes, før de forvolder den skade og begår de uretfærdigheder, som vi alle kender til!"
MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, vi har netop lyttet til sidste akt i den store opera "Così fa Fatuzzo"! Alvorligt talt, jeg repræsenterer Skotland i Europa-Parlamentet, og vi har haft lejlighed til at drøfte og stemme om substansen i spørgsmålet om Irak-krisen. Vores kolleger i det skotske parlament har gjort det samme.
Det er skammeligt, at Westminster nægtes den mulighed, selv om Tony Blair beslutter at forpligte deres vælgere til krig. Mit tilsagn til Parlamentets beslutning denne formiddag er utvetydigt, frem for alt til det centrale i beslutningen.
Der kan ikke ske et lovligt væbnet indgreb i Irak uden FN's udtrykkelige myndighed. Det er ikke nok, at George W. Bush eller Tony Blair er overbevist om, at der har været et alvorligt brud på resolution 1441. Kun hvis Sikkerhedsrådet finder det godtgjort, og kun hvis Sikkerhedsrådet beslutter, at der skal gribes ind, er et indgreb lovligt.
Det glæder mig, at premierministerens artikel i The Times i dag bekræfter det. Vi regner med, at FN's inspektører fører tilsyn med en effektiv afvæbning af Irak eller fastslår, at der er sket et klart brud på resolutionen. De har brug for tid i den henseende.
Hvis dette er gamle Europa, så forsvarer gamle Europa retsstatsprincippet og en fredelig løsning af konflikten, hvor dette er muligt. Det er sikkert og vist.

Nordmann (ELDR).
Hr. formand, jeg kunne til min store beklagelse ikke stemme for beslutningen om Irak, ikke fordi jeg er for en krig eller for en intervention uden for lovens rammer, men fordi alle de vedtagne ændringsforslag i væsentlig grad har ændret de oprindelige hensigter hos de personer, der har udarbejdet kompromisteksten, og har ført til en tekst, som i væsentlig grad udvander det irakiske ansvar, og som tilsyneladende fritager Irak fra enhver medvirken i terrortruslen, og som - og det er jeg overbevist om - vil blive modtaget i Irak med hånlatter fra Saddam Husseins side, for ikke at tale om den endnu mere respektløse holdning til Europa-Parlamentets udarbejdelse af dokumenter.
Pannella (NI).
Hr. formand, kære kolleger, med denne afstemning har Europa-Parlamentet nået tre resultater af samme slags. For det første fortsætter Parlamentet den München-politik, hvor man slutter fred med diktatorerne og går i krig mod sine egne demokratiske lande. For det andet forsøger man skabe splittelse mellem Europa og USA. Og for det tredje forsøger man at skabe splittelse i Europa. Det er Ollenhauers og ikke Adenauers tyskere, og det er ikke Schumans franskmænd, men Debrés franskmænd og den antieuropæiske gaullisme. Det er de tre kendetegn. Vi siger, at vi vil have "frihed for Irak" og et "frit I-rak!" Til Europa-Parlamentet vil jeg sige, at amerikanerne har ret - I repræsenterer et gammelt Europa! Vi vil ændre jer for frihedens, demokratiets, rettens og således også fredens skyld, men det er ikke den kommunistiske, nationalistiske, religiøse, fundamentalistiske fred eller "hvil i fred"freden!

Borghezio (NI).
Hr. formand, jeg stemte resolut imod beslutningen om Irak - som blev vedtaget med en rød-grøn koalitions stemmer - og det gjorde jeg på vegne af det unge Europa, der består af frie befolkninger, som bestemt ikke kan identificere sig med den gamle kompromispolitik og en falsk og hyklerisk pacifisme, hvor man lukker øjnene for den forfærdelige trussel for Europas sikkerhed, som Saddams regime udgør, og det er et regime, som truer os med et sandt kultursammenstød. Vi forkastede nogle ændringsforslag, som tog sigte på i endnu højere grad at skabe en tekst, hvor Europa blev skildret som fejt og opgivende og bestemt ikke som Lepanto-slagets Europa, hvor paven var på den rigtige side. Under disse omstændigheder er det tværtimod Europas moralske og politiske pligt at gå ind for befolkningernes frihed og sætte sig imod den overhængende trussel - en trussel, der udøves med forfærdelige masseødelæggelsesvåben - fra den islamiske terrorisme, som Saddams regime har skjulte forbindelser til.

McAvan (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at jeg tror, at dagens beslutning om Irak er meget vigtig, fordi den på ny bekræfter, at vi ønsker at følge FN. Det er en skam, at vi ikke kunne samle et større flertal i Parlamentet og sende et klart signal på vegne af hele Parlamentet.
Men jeg ønskede at fokusere på Mellemøsten. I et ændringsforslag understregede vi betydningen af, at fredsprocessen i Mellemøsten sender en løsning på tværs af hele Mellemøsten og fred i området. Det er igen beklageligt, at vi gjorde det i et ændringsforslag, for uden en fredsproces får vi aldrig en afslutning på det alvorlige sammenbrud i Mellemøsten.
Vi her i Parlamentet skal presse israelerne og palæstinenserne til at returnere til forhandlingsbordet og presse USA til at medvirke til at sikre, at der oprettes en palæstinensisk stat, og at der findes en langsigtet løsning i Mellemøsten. Det må vi ikke glemme, når vi taler om krisen i Irak. Vi må ikke tabe det at syne, for så får vi aldrig fred på lang sigt.

Berthu (NI)
Den beslutning, som Europa-Parlamentet netop har vedtaget om situationen i Irak, er meget skuffende, for man leder forgæves efter en meget simpel og dog grundlæggende sætning, som går ud på, at hvis Irak ikke gør det lettere at udføre de inspektioner, der er besluttet af FN, eller hvis det viser sig, at der er gemt masseødelæggelsesvåben, som landet nægter at skrotte, vil EU støtte en væbnet intervention.
Denne sætning indeholder ingen nye elementer. Men den er grundlæggende, for den gør inspektørerne troværdige, den opfordrer styret i Baghdad til at åbne dørene uden hemmeligheder, og derved kan den være med til at forhindre en yderligere forværring af situationen.
Denne beslutsomhed i dag vil være en sejr for bevarelsen af fred i morgen. Ved at undlade sætningen kan den vedtagne beslutning give indtryk af, at EU ikke virkelig er klar til at handle, hvis Saddam Hussein fortsætter med at bruge smutveje, og derfor er den katastrofal. Vi har selv hørt formanden for Den Socialdemokratiske Gruppe sige nej til krigen og nej til diktator Saddam! Vi ved, hvordan denne alt for nemme form for holdning afsluttes, nemlig ved først at tolerere diktatoren for at undgå krig, og til sidst ender man både med diktator og krig.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi kan ikke stemme for en beslutning, der er så hyklerisk pacifistisk og humanitær, og hvis eneste mål er at rehabilitere de gode sjæle i Europa-Parlamentet ved på forhånd at retfærdiggøre de krigsivrige trusler fra Bush og hans imperialistiske medskyldige, som følger lige i hælene på ham.
Henvisningerne til international lovgivning og til beslutningerne fra FN's Sikkerhedsråd er kun nævnt i dokumentet for bedre at kunne retfærdiggøre hykleriet vedrørende den irakiske trussel, masseødelæggelsesvåbnene, nødvendigheden af en international kontrol osv.
Hele kontrollen er kun et påskud, og beslutningen har til formål at fremhæve et perverst påskud til på forhånd at retfærdiggøre den sandsynlige enorme massakre på den irakiske befolkning med masseødelæggelsesvåben fra amerikanerne og de øvrige medvirkende.
Irak er ikke et mere diktatorisk land end landets arabiske naboer. Alligevel er det kun dette land, der sigtes mod, og uden særlig grund i forhold til nabolandene. Hvis de demokratiske regimer vil, hvilket de giver indtryk af, forsvare demokratiet, kvinders rettigheder og alle de politiske og fagforeningsmæssige friheder i de mellemøstlige lande, skal de gøre det. Men ikke ved koldt og roligt at planlægge en massakre på den irakiske befolkning. Så meget falskhed og kynisme er samlet under et rettænkende dække, skønt det drejer sig om død og elendighed for hundredtusinder af mennesker, som skal dømmes uden forbehold.
Caudron (GUE/NGL)
Krig er altid et nederlag, hvis første ofre altid er de uskyldige borgere!
Desuden er det således i dette tilfælde, at selv om Irak hverken er det eneste land, der styres af en diktator, eller det eneste land, der har masseødelæggelsesvåben, giver den kendsgerning, at det har meget olie, ikke George W. Bush ret til at sætte området i brand som en mellemløsning. Vi skal sige nej til krigen og have tillid til FN!
Derfor har jeg stemt for Europa-Parlamentets beslutningen mod krig, og jeg beklager, at en stor del af højrefløjen er imod den.
Krivine (GUE/NGL)
Jeg glæder mig over indførelsen i beslutningen af de ændringsforslag, som jeg har stemt for, som går imod enhver ensidig militæraktion mod Irak og indeholder en anmodning til FN om at fastlægge konsekvenserne af embargoen for den irakiske civilbefolkning og et krav til EU om at betragte en løsning på konflikten i Mellemøsten som den allerhøjeste prioritet. Men beslutningen som helhed er stadig meget tvetydig. Den giver FN's Sikkerhedsråd mulighed for nye aktioner - herunder en militærintervention - efter en komplet vurdering af situationen. Det er grunden til, at jeg har afholdt mig fra at stemme.
Mobiliseringen af offentlighedens holdning bør lægge en dæmper på den krigstankegang, som breder sig for hver dag. I den forbindelse tilslutter jeg mig anmodningen fra det Sociale Forum i Porto Alegre om en international demonstrationsdag den 15. februar. Vi skal afvise denne krig med eller uden FN!
Meijer (GUE/NGL)
Olie er uundværlig for lande, som spilder en masse energi, først og fremmest USA. Irak er rig på olie. Derfor er der meget større interesse for alle problemer i Irak end for uret i andre diktaturstater. Saddam Hussein er en grusom diktator. Kurderne i den nordlige del og shiitterne i den sydlige del ville have et bedre liv, hvis han ikke længere blandede sig i deres sager. Alligevel har disse terroriserede befolkningsgrupper aldrig fået støtte fra omverdenen til at løsrive sig fra Irak. Især USA, som tidligere havde venskabelige forbindelser med denne diktator, vil for enhver pris holde sammen på Irak. USA er stærkt interesseret i et venligtsindet regime, som garanterer en vedvarende forsyning af billig olie. Vi må ikke bombardere befolkningen, som er ugunstigt stillet på grund af sanktionerne, så de kommer endnu mere i Saddams hænder. I Europa og USA demonstrerer stadig flere mennesker under mottoet "intet blod for olie". USA kan desværre ikke længere holdes tilbage, men Europa må sørge for, at det ikke bliver medskyldigt. Det Forenede Kongerige, Italien og Spanien truer med at være med til at forårsage ødelæggelser og flygtningestrømme. Det er vigtigt, at Europa-Parlamentet tager afstand fra en krig, som hverken tjener menneskerettighederne eller fjernelsen af masseødelæggelsesvåben, men kun kontrollen med oliekilderne.

Queiró (UEN)
Min holdning til Irak-konflikten blev klart udtrykt i mit indlæg på plenarmødet i går. Jeg vil imidlertid gerne forklare min stemmeafgivning, hvilket jeg kun kan gøre gennem denne erklæring.
Både PPE- og UEN-Gruppen mente, at der burde fremsættes en række ændringsforslag til kompromisbeslutningen for at afbalancere appellen om en fredelig løsning på konflikten, hvilket vi naturligvis er enige i, idet et passende pres fra det internationale samfund må opretholdes, herunder også fra Europa-Parlamentets side, over for det irakiske regime, hvilket vi finder helt nødvendigt for at opnå det ønskede mål.
Det var derfor efter vores opfattelse ikke muligt at stemme for en beslutning, der ikke omtalte Iraks vedblivende, grove krænkelser af FN's resolutioner og heller ikke nævnte, at dette forhold er afgørende for opretholdelsen af fred og sikkerhed i verden, eller det irakiske regimes forbindelse til international terrorisme og den reelle risiko for, at terrorgrupper kan få adgang til masseødelæggelsesvåben fremstillet i dette land.

Ribeiro e Castro (UEN)
At jeg endte med at stemme imod, skyldes min skuffelse over afstemningen om de forskellige ændringsforslag. At man forkastede nogle forbedringer foreslået af min gruppe, der alle var afbalancerede og i overensstemmelse med det frie Europas interesser, og at man vedtog nogle ændringsforslag, der klart tjener Saddam Hussein-regimets interesser, var afgørende for, hvordan jeg stemte. Det er særdeles kritisabelt, at flertallet på den måde har forrådt ånden i det kompromis, der gik forud for den møjsommelige udarbejdelse af den fælles tekst.
Denne afstemning kan man glæde sig over i Baghdad, men den har netop derfor i det mindste ét positivt aspekt, nemlig at den viser, hvor bedragerisk den tale er, som kommer fra dem, der forankrede i en arkaisk venstreorienteret ideologi flyder over med angiveligt fordømmende retorik, men som de facto ikke gør andet end at gå Saddams ærinde. Det er paradoksalt, at denne således fuldstændig fordrejede beslutning er blevet vedtaget af dem, der så sent som under gårsdagens debat gik så vidt som bl.a. at kalde Saddam for en "diktator og morder", men som åbenbart alligevel ikke har villet drage konsekvenserne af denne hårde og rammende verbale fordømmelse.
Den endelig afstemning rummer derudover et perverst paradoks. Mange har stemt for, fordi de troede, at de på den måde bevarede verdensfreden. Hvis afstemningen får nogen effekt, f.eks. at glæde Baghdad og svække det internationale samfunds pres på Saddam, vil den have bragt os nærmere en krig.

Ford (PSE).
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe støttede kompromisbeslutningen om Nordkorea. Vi mener, det er et vigtigt spørgsmål, og jeg er enig med min kollega, fru De Keyser, der havde ordet tidligere.
Vi er bekymret for menneskerettighederne i Nordkorea, og det samme gælder menneskerettighederne i EU, men vi bør anerkende, at da Göran Persson, hr. Solana og hr. Patten besøgte Nordkorea i maj 2000, var der enighed om, at vi skulle indlede en dialog med landet om menneskerettigheder, og den dialog er i gang. Vi er tydeligvis kritiske over for og bekymret for Nordkoreas besiddelse af teknologi til uranberigelse. Det kan kun forværre en kilden situation. Der er imidlertid et ganske lille forsøg på at indføre sanktioner mod general Musharraf i Pakistan, som er ansvarlig for handelen med denne følsomme teknologi til gengæld for missiler.
Det er trods alt ikke kun Nordkorea, der står uden for kompetenceområdet i traktaten om ikkespredning af kernevåben. Pakistan, Indien og Israel har alle kernevåben. Situationen på den koreanske halvø kan vise sig langt farligere end situationen i Irak. Her kan overgangen fra fred til krig bringe millioner af menneskeliv i fare.
Der er gjort meget ud af DPRK's hemmelige køb af teknologi til uranberigelse, hvilket er i strid med ånden, hvis ikke indholdet, i rammeaftalen fra 1994. Det er på ingen måde løst, men fejlene ligger ikke kun på den ene side. Rammeaftalen fra 1994 indeholdt løfter om, at USA ville normalisere forbindelserne, embargoen skulle hæves, der skulle leveres to letvandsreaktorer som en del af KEDO-projektet og i mellemtiden 500.000 t svær fuelolie om året. Efter ni år er der ikke sket en normalisering, embargoen er ikke ophævet, letvandsreaktorerne er syv år forsinket, og naturligvis vred USA først armen om på Japan, derefter Republikken Korea og sidst EU for at afskære forsyningen af svær fuelolie. Det overraskede efterfølgende USA, at DPRK gjorde nøjagtig det, man havde sagt, man ville gøre, og truede med at åbne den russisk designede nukleare reaktor Yongbyong, der som alle sådanne reaktorer kan producere plutonium til atomvåben.
Vi ønsker at tale. Vi ønsker at forhandle. Vi bifalder det foreslåede besøg af Solana, Patten og formandskabet. Denne gang håber vi, at Parlamentet involveres. Sidste gang fik vi at vide, at det skulle være en lille delegation - det viste sig, at de tog 75 journalister med. Da vi påpegede det for Kommissionen, blev der sagt, at man næste gang ville overveje at inddrage parlamentsmedlemmerne.
Endelig vil jeg gerne henlede opmærksomheden på punkt 8. Heri tilskyndes der til en permanent EU-delegation i Pyongyang og endnu vigtigere på kort sigt til, at EU indkalder de syv stormagter, herunder Nord- og Sydkorea, USA, Japan, Kina og Rusland, til forhandling om økonomisk bistand, sikkerhed og afvæbning på den koreanske halvø. Det er en mulig vej frem.

Caudron (GUE/NGL)
Jeg har på vegne af GUE/NGL-Gruppen stemt for underskrivelsen af den omfattende beslutning, for den gør ærligt rede for menneskerettighedssituationen og for de reelle fremskridt, men også for de alvorlige mangler. Beslutningen er en slags marchanvisning for de virkelige demokratier.
Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, ved afslutningen af Mobutu-regimet offentliggjorde den daværende Conférence Nationale i Zaire en skarp fordømmelse efter et undersøgelsesudvalg om les biens mal acquis, rigdomme erhvervet gennem forbrydelser. En fordømmelse af plyndringerne foretaget af Mobutu-regimet.
Efter blodige krige med flere end 2 millioner ofre i NDRC og i hundredtusindvis i Rwanda og Burundi fortsætter kampene stadig. Det er derfor overordentlig vigtigt at finde ud af, hvordan dette er sket, og det har at gøre med den kendsgerning, at der til trods for Lusaka- og Arusha-fredsaftalerne føres krige gennem plyndringer af jordens rigdomme, som egentlig bør komme Congos befolkning til gode. De udenlandske og indenlandske plyndrere kan imidlertid ikke gøre dette, uden at store virksomheder, som er respektable her, men skyldige der, aktivt medvirker og er skyldige, uden at vi griber ind over for det. Jeg opfordrer derfor det internationale samfund til at påtage sig sit ansvar og ikke overlade det til dette undersøgelsesudvalg, men aktivt udforme bindende adfærdskodekser, som de multinationale selskaber skal overholde, således at der omsider kan komme fred i De Store Søers Område, og således at de i hundredtusindvis af mennesker virkelig har ret til at leve. For med al den snak om en krig, som vi er forpligtet til at føre, bliver Afrika ved med at være glemt.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har ikke stemt imod beslutningen af den simple grund, at den meget tydeligt gør opmærksom på de store private selskabers og herunder de europæiske selskabers udplyndring af Congo, mens den samtidig varer sig for at nævne dem.
Men det har ikke gjort, at vi har stemt for. For i virkeligheden protesterer den ikke mod udnyttelsen af Congo, men udelukkende mod den udnyttelse, som betegnes som ulovlig, eller sagt med andre ord den udnyttelse, som på ukontrolleret vis praktiseres af virksomhederne, og som støttes af væbnede grupper i samarbejde med troløse og lovløse netværk, der i større eller mindre grad er styret af mafiaen, herunder inden for selve statsapparatet.
Det er dette anarki i udplyndringen, der generer ordføreren. Han foretrækker en lovlig form for udplyndring. Beviset er, at han beder de europæiske lande om at rydde op og sikre ro og orden, hvilket er de selvsamme lande, som De forsvarer her, selv om De ganske sikkert ved, at disse lande er de væsentligste støtter til eller organisatorer af den generelle udplyndring - lovlig som ulovlig - af de fattige lande. Det er disse lande, som indsætter eller støtter de lokale diktatorer, som forsyner dem med våben, og som støtter de selskaber, der foretager udplyndringen.
I betragtning af dette store hykleri og denne kynisme foretrækker vi at undlade at stemme.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. McCartins betænkning tager sigte på at mindske svig og svindel med EU-midlernes anvendelse. Der sker nemlig for meget svig og svindel, som går ud over EU. Da jeg gik hen for at drikke min kaffe i baren i morges - hvilket jeg allerede har talt om flere gange i dag - overvejede jeg, hvordan jeg skulle forklare, at jeg stemte for hr. McCartins betænkning. Da jeg lukkede øjnene et øjeblik, så jeg Bjørnebanden gå rundt i Europa-Parlamentets gange, og det gav mig inspiration til at forklare, hvorfor jeg stemte for, og ikke mindst til at stille et forslag. Jeg foreslår, at EU spørger Bjørnebanden - det vil sige svindlerne selv og dem, som snyder os for vores penge - hvordan vi kan undgå at blive snydt i fremtiden, og det skal vi gøre ved regulært at sætte dem på lønningslisten og betale dem det beløb, der tilkommer dem. Det er måske den eneste måde, hvorpå vi kan bekæmpe den svig, som går ud over EU's budget.
Og så vil jeg gerne sige "velbekomme"!

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Som alt for ofte i Europa-Parlamentet sætter beslutningen fingeren på ubærlige menneskelige katastrofer. Ja, sulten i verden er en ubærlig katastrofe. Men som sædvanlig foreslås der ingen egentlig løsning i beslutningen. Hvad værre er, konstateres denne katastrofale situation udelukkende for at hylde en større markedsfrihed, hvilket i denne forbindelse betyder, at den økonomiske og finansielle magt hos de kapitalistiske selskaber i de rige lande fortsat knuser disse lande, opsluger deres landbrug, orienterer dem mod behovene på de rige landes markeder, kontrollerer alle produktions- og distributionskredsløb osv.
Det, som i beslutningen kaldes en retfærdig international handel, findes ikke. Det er et hult ord, som sigter mod at give indtryk af, at man derved kan reducere fattigdommen på drastisk vis. Vi støtter naturligvis ikke et sådan sprogligt blændværk om et så alvorligt emne.
Krivine (GUE/NGL)
Beslutningen gør opmærksom på de katastrofale vilkår, som mere end 307 millioner mennesker i dag lever under med mindre end 1 dollar om dagen til deres rådighed. Derfor dør 900 mennesker hver time af sult i verden.
På trods af mange gode forslag, som forslaget om eftergivelse af gælden for de mindst udviklede lande, som jeg fuldt ud støtter, kan jeg ikke stemme for beslutningen. I beslutningen vurderes det faktisk, at de mindst udviklede lande ikke har været i stand til at gennemføre de strukturelle økonomiske reformer, som dog er bydende nødvendige, for at disse lande ikke længere skal tilhøre denne kategori. Det er en åbenlys modsætning, for det er netop, fordi disse lande i Syd, som domineres af de imperialistiske lande i Nord, ikke har andre muligheder end at bøje sig for de strukturelle reguleringspolitikker og betaling af gælden, at de i dag synker dybere ned i elendigheden.
Beslutningen fremhæver gentagne gange resultaterne af IMF's, Verdensbankens og markedslovenes overvejelser for at hjælpe de mindst udviklede lande ud af elendigheden. Men det er snarere hos disse, at de grundlæggende årsager til elendigheden skal søges.
Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.

Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.20)
