Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Støttemidlerne til Bosnien
Gradin
Jeg blev i går ved indledningen af mødeperioden anmodet om at komme med en udtalelse på Kommissionens vegne vedrørende uregelmæssigheder eller eventuel svindel i forbindelse med en række kontrakter inden for den humanitære bistand. Disse kontrakter blev underskrevet i 1993 og 1994 med henblik på at levere humanitær bistand til det tidligere Jugoslavien og området omkring De Store Søer i Afrika. UCLAF har siden efteråret 1997 gennemført en undersøgelse af visse aspekter i forbindelse med disse kontrakter. Under disse undersøgelser er der opstået mistanke om alvorlige uregelmæssigheder. I sidste uge førte undersøgelsen til, at mistanken faldt på en bestemt embedsmand i Kommissionen. Denne mistanke var tilstrækkelig til at indlede en retslig procedure. I sidste uge overlod Kommissionen i lyset heraf undersøgelsesresultaterne til de relevante retlige myndigheder i de berørte medlemsstater. UCLAF vil naturligvis yde sit fulde samarbejde. I overensstemmelse med aftalen om informationsudveksling er Parlamentets Budgetkontroludvalg blevet underrettet om disse første resultater. Som formanden sagde, har jeg også aftalt et møde herom med formanden i denne uge.
Samtidig har Kommissionen indledt en disciplinær procedure mod en embedsmand, der er mistænkt for at være indblandet. I mellemtiden er den pågældende embedsmand blevet suspenderet. Eftersom der nu er indledt retslige procedurer, må jeg beklage, at jeg ikke er i stand til at sige mere om sagen på dette stadium.

Formanden
Fru kommissær, jeg kan høre, at der kommer tilråb fra salen. Udtalelsen var også meget kort, og da det er et temmelig delikat spørgsmål, er jeg ikke sikker på, at medlemmerne, der forståeligt nok er i vildrede, er tilfredse; men jeg vil opfordre medlemmerne til at tage sagen op i morgen på det ekstraordinære møde i Budgetkontroludvalget, så vi undgår en uorganiseret debat nu i plenum.

Tekstil- og beklædningsindustriens konkurrenceevne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0224/98) af Ribeiro for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse om en handlingsplan til fremme af den europæiske tekstilog beklædningsindustris konkurrenceevne (KOM(97)0454 - C4-0626/97).

Ribeiro
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, uafhængigt af dens indhold og retningslinjer vil jeg gerne begynde med at takke Kommissionen for at have udarbejdet og sendt til Europa-Parlamentet den meddelelse med titlen »Handlingsplan til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne«, der er baggrunden for denne betænkning.
Meddelelsen er en følge af dannelsen af Bangemann-arbejdsgrupperne, hvoraf én særligt beskæftigede sig med tekstil- og beklædningssektoren, hvilket afspejler denne sektors betydning. Selvom jeg råder over væsentlig mere taletid end vanligt, fordi jeg er ordfører, er det dog ikke tilstrækkeligt til at modsvare denne betydning, som alle i øvrigt anerkender, hvorfor jeg vil undlade at give en udtømmende gengivelse af det, der står i betænkningen.
Jeg vil imidlertid fremhæve, at tekstilsektoren tegner sig for mere end 4 % af industriens værditilvækst i EU og mindst det dobbelte i én medlemsstat, i hvilken denne andel, med 8 % af den samlede beskæftigelse i EU's industri, når op på mere end 25 %, og at en tredjedel af eksporten hidrører fra denne sektor, medens en anden medlemsstat på én gang er den største eksportør og den største importør, med en helt forskellig industristruktur.
Derfor varierer vægten og arten af denne betydning inden for EU som helhed efter dens dele, medlemsstaterne, og den varierer endnu mere, hvis man tager sektorens særlige betydning i betragtning.
Det er netop denne særlige betydning, og muligheden for, at der kan være forskellige former for behandling - navnlig med hensyn til konkurrenceevnen - der giver risiko for en fragmentering, der gør det vanskeligt at se sektoren som en helhed med blot en smule sammenhæng. Synspunktet om en »produktionskæde« synes derfor meget afgørende. Sektoren har en indre sammenhæng i kraft af sin »produktionskæde« og må således for at være konkurrencedygtig både på den enkelte medlemsstats niveau og på EU-niveau ses som en helhed og på en afbalanceret måde.
Dette standpunkt blev antaget i Økonomiudvalget. Man er imidlertid efter min opfattelse gået for langt ved i tekstilindustriens »produktionskæde« at inkludere aktiviteter, der, selvom de er fundamentale for tekstil- og beklædningssektoren, ikke kan anses for at være en del af sektorens indre industrielle logik. Derfor synes det mig - uden at jeg dog af den grund vil forklejne betydningen af de tilknyttede aktiviteter - dog påkrævet at hævde de grænser, som spinding-tekstil-konfektion«produktionskæden« sætter. Dét er årsagen til de to ændringsforslag, som jeg fremsætter, og som jeg håber vil blive modtaget.
Denne betænkning er resultatet af et kollektivt arbejde, og er blevet enstemmigt vedtaget af Økonomiudvalget. Jeg takker mine kolleger for de ændringsforslag, som de også nu vil forbedre den med, hvilket efter min mening er tilfældet med næsten dem alle. Jeg tillader mig blot at imødegå dem, der er fremlagt af de herrer de Rose og des Places, ikke fordi jeg er uenig i indholdet, men fordi de faktisk allerede synes mig indeholdt i beslutningsforslaget, der således ville blive for omfangsrigt, hvis de skulle medtages. Det sammer gælder forslag nr. 25 og 30. Alle de øvrige har min støtte, selvom de kan forøge beslutningsforslagets omfang en smule.
Jeg vil også gerne understrege, at udtalelserne fra de andre udvalg har været til stor nytte ved at udvide perspektivet. Navnlig den fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, der specielt koncentrerer sig om konkurrencedygtighedsproblemerne, og hvis forslag fremlægges som tilføjelser til beslutningsforslaget ved hr. Concepció Ferrer, som jeg er fuldstændig enig med.
Jeg tror, at de overvejelser, som Kommissionens meddelelse indføjer sig i, har haft gavn heraf. På baggrund af en overordnet behandling, ud fra »produktionskæde«-synspunktet, bliver de arbejdsintensive aktiviteter tillagt større betydning, og metoden med underleverandører og udflytning afvises, hvilket er så meget desto mere relevant, skal det understreges, da det drejer sig om en sektor med mere end 2 millioner arbejdspladser, der i de seneste år har mistet 600.000, og som, hvis der ikke gøres noget, fortsat vil miste hundredtusindvis af arbejdspladser. Den faglige uddannelses rolle fremhæves, og der lægges også vægt på, at sektoren hovedsagelig beskæftiger kvindelig arbejdskraft, på problemer med prekære ansættelsesforhold og endog på sort arbejde og børnearbejde, der giver sektoren særlige sociale omstændigheder og en stor svaghed.
I løbet af denne proces har Parlamentets rolle været afgørende for, hvorvidt Kommissionen kunne gøre det klart, at det, som den havde lagt frem som en handlingsplan, faktisk var en samling overvejelser. Også Rådets industrimøde den 7. maj anerkender dette, og i stedet for at afslutte processen kan man sige, at det åbner sig i retning mod at nå en ægte og nødvendig handlingsplan. Til dette Råd har Parlamentet villet bidrage med dets mundtlige forespørgsel og den vedtagne beslutning, dog uden at foregribe udarbejdelsen af denne betænkning.
Beslutningsforslaget skal sættes ind i dette perspektiv. Hvis Parlamentet, før det modtog Kommissionens meddelelse, var uden for processen, har det siden da villet deltage i den fuldt ud. Og fuldt ud vil sige at blive ved med at deltage. Hvis handlingsplanen blev til en samling overvejelser, bidrager denne beslutning til disse overvejelser inden for de rammer, som definerer den.
Derfor tager jeg forslagets punkt 20 op igen i forstærket form, hvori Kommissionen anmodes om at fortsætte den dialog, der er sat i gang med arbejdsmarkedets parter, med henblik på at sætte de forholdsregler i værk, der kan forbedre sektorens konkurrenceevne, og om at tage hensyn til, at Parlamentet bør deltage i den dialog og i de overvejelser, der skal foregå. Fuldt ud. For at der kan være, og for at der kan blive, en ægte, nyttig og nødvendig handlingsplan.

Ferrer
Hr. formand, hr. kommissær, hvorvidt liberaliseringen af samhandelen udgør en mulighed eller en trussel for den europæiske tekstil- og beklædningsindustri afhænger ikke kun af den indsats, som erhvervslivet kan gøre. Man bør derfor værdsætte den dialog, som De, hr. kommissær, har fremmet mellem Kommissionen, medlemsstaternes myndigheder og arbejdsmarkedets parter inden for sektoren med henblik på at definere strategierne, med behørigt hensyn til de udfordringer, som globaliseringen af økonomien medfører.
Som et resultat af denne dialog forelagde arbejdsmarkedets parter en rapport, hvori de foranstaltninger, som efter deres mening burde fremmes på fællesskabsniveau, og som har tjent som grundlag for Kommissionens meddelelse om foranstaltninger til fremme af tekstil- og beklædningsindustriens konkurrenceevne, og som vi nu er i gang med at forhandle, blev specificeret.
Nævnte meddelelse koncentrerer sig dog mere om en fremstilling af problemerne og en vurdering af de politikker, som Kommissionen har gennemført hen ad vejen med konkrete forslag som et svar på de krav, som arbejdsmarkedets parter har stillet for at forbedre virksomhedernes konkurrenceevne og drage nytte af liberaliseringen af markederne. Det er i det mindste det indhold og det indtryk, som vi har fået i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.
Vi finder derfor, at der ud over de foreslåede foranstaltninger til uddannelse, forskning og udvikling, informationsteknologi eller gennemførelsen af det indre marked, burde have været lagt meget mere vægt på spørgsmålet om adgang til markederne i tredjelande og respekten for de regler og forpligtelser, der udspringer af de internationale aftaler. Kommissionen burde især have forslået specifikke foranstaltninger for at få bugt med svindelen og for effektivt og inden for nogle rimelige frister at få bekæmpet dumping-problemerne. Eller for at få fjernet de ubalancer, som skyldes tekniske og administrative hindringer, som fortsat vanskeliggør adgangen for de europæiske produkter til de ydre markeder. Eller for at beskytte den intellektuelle ophavsret, som er så vigtig på grund af den europæiske industris specialisering inden for design og mode. Og for at tilgodese eksporten og styrke de europæiske produkters image: det navnkundige program Exprom, som desværre - og man siger, at det er, fordi retsgrundlaget mangler - bliver mindre og mindre.
Dette er netop baggrunden for de ændringsforslag, som jeg, i overensstemmelse med hr. Ribeiro, har fremsat med henblik på at få dem indarbejdet i den beslutningstekst, som ledsager hans fremragende betænkning - som jeg gerne vil lykønske Dem med, hr. Ribeiro -, og disse ændringsforslag blev i sin tid vedtaget enstemmigt af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, og jeg håber, at Parlamentet vil stemme for dem, såvel som for den samlede betænkning af hr. Ribeiro. For der er ingen tvivl om, at disse ændringsforslag og beslutningsteksten i deres helhed klart og tydeligt vil bidrage til de løsninger, som tekstil- og beklædningsindustrien, hele arbejdsmarkedet, kræver af EU.
Jeg vil gerne afslutte med at rette en opfordring til Kommissionen om at acceptere ændringsforslagene.

Mendonça
Hr. formand, ærede medlemmer, Ribeiro-betænkningen om »Handlingsplan til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne«, foreslået af Kommissionen, fortjener i et vist omfang vores støtte. At hævde, således som det gøres i betænkningen, at omtalte forslag er ukonkret og mangler sammenhæng og specifikke tilsagn, både med hensyn til finansiering og tidsplanen for gennemførelse, giver større troværdighed og præcision til de konklusioner og løsninger, der lægges frem såvel i betænkningen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik som i betænkningerne fra de specialiserede udvalg, der blev anmodet om at fremkomme med en udtalelse om den handlingsplan, der nu er til diskussion.
Vi mener, at der særligt bør ses på de sociale forhold, der nødvendigvis må ligge bag den problematik, der diskuteres. Det er vigtigt straks at iværksætte forholdsregler, der kan standse den galoperende nedgang i antallet af arbejdspladser i denne sektor, hvor der er en stor procentdel ufaglært og kvindelig arbejdskraft.
I overensstemmelse med de beskæftigelsespolitiske retningslinjer er det vigtigt, at medlemsstaterne nedbringer de indirekte arbejdsomkostninger, navnlig dem, der er betinget af arbejdskraft med lavt uddannelsesniveau. På grund af den hurtige teknologiske udvikling befinder faguddannelsessystemerne sig til stadighed på et eksperimenterende stade. For at fastholde konkurrenceevnen er det nødvendigt så tidligt som muligt at forudse den fremtidige udvikling og straks at anvende den i uddannelsessystemet.
De små og mellemstore virksomheder fortjener særlig opmærksomhed, for på grund af deres begrænsede muligheder har de overordentlig vanskeligt ved at investere i innovative projekter inden for faguddannelse. Den rammeaftale, som arbejdsmarkedets parter er i gang med at forhandle inden for dette område, er ønskelig og rummer gode perspektiver for en bedring af beskæftigelsessituationen gennem en koordineret indsats inden for eksportfremme, faglig uddannelse, innovation, konkurrencedygtighed og kvalitet.
Rosværdig er den sociale adfærdskodeks, som arbejdsmarkedets parter i Europa har undertegnet, og idéen om at indføre et kvalitetscertifikat som bevis for, at produkterne er fremstillet under socialt acceptable vilkår, med det formål at bremse social dumping. Denne adfærdskodeks, hvorefter de internationalt anerkendte arbejdsnormer skal være overholdt, er et passende instrument til at fremme minimumsarbejdsnormer, også i de tredjelande, hvor der produceres ved hjælp af børnearbejde og til ekstremt lave lønninger. Man skal være opmærksom på, at tekstil- og beklædningsindustrien i visse medlemsstater er af afgørende vigtighed på grund af dens betydning for beskæftigelsen, for handelsbalancen, for den økonomiske struktur i visse regioner, som er afhængige af virksomheden i denne sektor. Selv under disse omstændigheder bør Den Europæiske Union konkret prioritere de forholdsregler, som medlemsstaterne eller deres mest trængende regioner behøver, og derved levere et bevis på solidaritetsbegrebet, således at princippet om økonomisk og social samhørighed opfyldes i realiteternes verden.

Moretti
Hr. formand, Kommissionen har nu fremlagt handlingsplanen til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne, og det har den desværre været så længe om, at man skulle tro, der var tale om et uvæsentligt eller mindre betydningsfuldt emne. Vores industri har i flere år lidt under en uhæmmet konkurrence fra udviklingslandene, og det er en konkurrence, som hverken medlemsstaterne eller Europa ønsker at finde nogle egnede politiske og økonomiske løsninger på.
Som følge heraf har Europa mistet 600.000 arbejdspladser fra 1990 til 1996, og tekstilproduktionen er faldet med 4, 9 %. Desuden er produktionen faldet med 3, 7 % inden for beklædningssektoren. Udvalget om Regionalpolitik, der har afgivet udtalelse om forslaget, mener, at indholdet i dette er rigt på diagnoser og nyttige detaljer, men at det samtidig er ukonkret og mangler sammenhæng og strategi, såvel med hensyn til de finansielle forpligtelser som med hensyn til tidsfristerne for gennemførelsen.
Jeg er helt enig i udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik, og jeg håber stærkt, at hele Parlamentet vil gøre en indsats, så denne sektor ikke bliver tilsidesat yderligere. Europa-Parlamentet forbereder sig i dag på debatten om reformen af strukturfondene, og i forbindelse med denne reform kan man ikke se bort fra tekstilsektoren. Det er således vigtigt, at der i Kommissionens handlingsplan er aktioner og programmer, som ved hjælp af nogle egnede uddannelsesaktioner støtter og fremmer tekstilproduktionen i de innoverende små og mellemstore virksomheder i alle de regioner, der er afhængige af tekstilproduktion, såvel rige som fattige regioner. Det er således også nødvendigt med en passende støtte og finansiel bistand til alt, hvad der hedder forskning og udvikling, sådan som det har været tilfældet hidtil med programmerne Retex og Exprom.
Jeg vil derfor gerne anmode Kommissionen om at fremlægge et forslag, der retter op på de mangler, vi har stødt på, og som medtager de forslag, Europa-Parlamentet har fremsat.

McCarthy
Hr. formand, lad mig indlede med at sige til kommissæren, at hans handlingsplan er yderst velkommen hos mig som medlem af dette Parlament. Jeg repræsenterer en region, der er stærkt afhængig af tekstilindustrien. I Nottinghamshire og Derbyshire er mere end 48.000 mennesker beskæftiget i tekstil- og beklædningsindustrien, og i ét område alene, nemlig Ashfield, udgør den 24 % af fremstillingsindustrien. Men siden jul 1997 har 3.000 mistet deres job eller 5 % af fremstillingsindustrien. I Det Forenede Kongerige som helhed har vi mistet omkring 25.000 ud af 380.000 arbejdspladser, hvilket til dels skyldes Deres beslutning om at pålægge en afgift på import af ubleget bomuld.
I min region har vi en handlingsplan, der vil anvende mål 2-finansiering og finansiering fra Den Europæiske Socialfond og Retex-fondene til en værdi af omkring 1, 8 millioner over de næste tre år. Og alligevel er regionalstøtten til mange af vores tekstilområder i fare. Kommissionens Agenda 2000-forslag indeholder ingen bestemmelse om en afløser for Retexprogrammet, og mål 2-områderne skal reduceres. Mine drøftelser med lokale, regionale og nationale virksomheder og organisationer, der repræsenterer tekstilindustrien, angiver, at Deres handlingsplan i sandhed er yderst velkommen. De har brug for adgang til kapital til investering i det seneste højteknologiske maskineri; støtte, der gør det muligt for traditionelle fremstillingsvirksomheder at bevæge sig ind på specialiserede nichemarkeder og et mærkeprojekt, der skal fremme EUprodukterne. Og så er der selvfølgelig også den anden side af sagen, nemlig ordentlig mærkning af, hvor varen kommer fra.
Jeg behøver ikke at fortælle Dem, hr. kommissær, at konkurrenceevne er det, som det hele handler om, og jeg tror, at Deres plan vil bidrage til at levere de ønskede konkurrencefordele. Men sådanne planer har behov for ressourcer for at være effektive. Det er måske ikke nødvendigt med nye penge, men eksisterende ressourcer vil skulle målrettes på en koordineret og sammenhængende måde for at støtte punkterne i Deres plan. Vi mener, at det er godt at sætte sig mål, for at planen kan blive gennemført. Enhver virksomheds forretningsplan ville være tandløs, hvis den ikke gjorde dette og identificerede finansieringskilderne. Jeg håber, hr. kommissær, at De vil svare på disse punkter under Deres opsummering.
Jeg har ofte lyttet til debatter og talt med erhvervsfolk og arbejdsmarkedets parter, som jeg tror kender til deres eget område. Jeg håber, at De vil fortsætte med at arbejde tæt sammen med industrien, hr. kommissær, for at levere konkurrencefordele. Det er stadig absolut nødvendigt at fremme EU-virksomhedernes adgang til tredjelandsmarkeder, og vi bifalder et koordineringsprogram og forslag inden for dette område.
Lad mig slutte af med at sige, hvad industrien ikke har brug for. Den har ikke brug for gammeldags protektionisme, som De har leveret med beslutningen om ubleget bomuld. Jeg vil være den første til at forsvare Kommissionens antidumpingafgifter og -kvoter, hvor de er forsvarlige, men når de ikke er i industriens interesse, vil jeg være den første til at forsvare mine tekstilfinisharbejdere, ikke kun i min region, men over hele EU. Som sengelæsning, hr. kommissær - hvis De vil være så rar at se i denne retning - vil jeg derfor gerne anbefale, at De læser dette dokument, hvori finishindustrien kommer med sit udspil til afskaffelse af de midlertidige afgifter, som De indførte i marts. Jeg håber, at De vil lytte til industrien. Jeg håber, at De vil træffe en beslutning, der respekterer industriens fælles interesser på alle niveauer, herunder finisharbejdernes, producenternes og vævernes interesser.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, den foreliggende betænkning om den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne taler sit tydelige sprog. Denne sektor stod allerede i forvejen over for store forandringer og udfordringer. Også i fremtiden vil vi komme til at beskæftige os indgående med denne industrigrens konkurrenceevne og med de beskæftigelsespolitiske foranstaltninger.
I Østrig er det den industrigren, hvor lønningerne er de laveste slet og ret. Her beskæftiges fortrinsvis kvinder, og konkurrencepresset øges voldsomt, så talrige virksomheder bliver nødt til at dreje nøglen om. For øjeblikket er ca. 2 millioner mennesker beskæftiget i den europæiske tekstilindustri. Siden 1990 - det er allerede blevet nævnt i dag - er der blevet ca. 600.000 arbejdspladser færre i denne industri. Med henblik på at imødegå denne udvikling har Kommissionen nu udarbejdet en handlingsplan. Dette initiativ er vi meget glade for, og der kan sikkert udarbejdes endnu mere konkrete forslag om støtte til navnlig de små og mellemstore virksomheder, hvilket vil bidrage til at øge konkurrencepotentialet. Man skal naturligvis i den sammenhæng være særlig opmærksom på fremme af innovation og nye teknologier. I sidste instans er det jo nøglen til virksomhedernes succes.
Jeg synes - og det skal mine ændringsforslag også gøre klart - at det er særlig vigtigt at undgå, at konkurrencen fordrejes, og at virksomheder på det indre marked stilles ringere end tredjelandes virksomheder. Tekstil- og beklædningsindustrien er inde i en dynamisk konkurrencesituation. Det gælder i særlig grad for tredjelande, hvorved der ofte fremkommer meget ulige rammebetingelser.
Jeg vil endvidere gerne henlede opmærksomheden på fru Ferrers ændringsforslag, som går ud på, at der i forbindelse med internationale aftaler skal kunne skrides effektivt ind imod illoyale fremgangsmåder. Eksporten til disse markeder skal ikke diskrimineres.
Til slut vil jeg gerne sige, at navnlig for beklædningsindustrien er de uddannelsespolitiske foranstaltninger naturligvis vigtige, for i sidste instans er det kun de produkter, der bliver købt, som forbrugeren vil have. Det er også nøglen til arbejdsløsheden. Vi bliver inden for denne industrigren simpelthen nødt til at nå frem til, at der udbydes varer, som forbrugeren vil købe.
Jeg mener, at et af de vigtigste midler dertil er uddannelsespolitikken. Vi bliver nødt til ikke kun at uddanne dem, der arbejder på disse virksomheder, på det tekniske område. Vi skal også uddanne dem på det handelsmæssige område. Vi bliver nødt til at prøve på at indføre de nyeste driftsøkonomiske metoder på disse virksomheder. Derfor skal vi bestræbe os meget på ikke at se bort fra uddannelsesstrategien for dette område.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, tekstilindustrien spiller en afgørende rolle i de samlede industriaktiviteter i Den Europæiske Union, eftersom det er en beskæftigelsesintensiv sektor. På et tidspunkt, hvor det alvorligste samfundsproblem i Unionen er beskæftigelsen, er det berettiget, at de europæiske institutioner yder den en særlig opmærksomhed.
Jeg har opmærksomt fulgt med i arbejdet såvel i mit udvalg, Udenrigsudvalget, som det, der har fundet sted i andre udvalg, og hvis holdninger er kommet til udtryk her, og jeg vil gerne give udtryk for Den Liberale Gruppes støtte til såvel betænkningen af hr. Ribeiro som til de forslag, der er fremsat af fru Ferrer og hr. Mendonça.
I disse forslag vil jeg især gerne fremhæve den kendsgerning, at det, der foreslås, er at forøge tekstilindustriens konkurrenceevne. Det drejer sig ikke om at beskytte den, at blive ved med at beskytte den mod ydre konkurrence, men derimod om at sikre, at den får et konkurrenceniveau, som gør det muligt for den at få en solid position i en international konkurrencesammenhæng. Jeg vil derfor særligt henvise til afsnit 5 og 6 i betænkningen af hr. Ribeiro. I afsnit 5 fremhæves forslaget om at tilgodese innovationen og anvendelsen af ny teknologi såvel som samspillet mellem alle industrisektorerne. Der har for kort tid siden været et indlæg, som jeg finder er fejlagtigt, hvor man kun har set på et aspekt ved én undersektor til tekstilindustrien, og det er en fejl at udarbejde en plan for tekstilsektoren, som kun omhandler en bestemt sektor - man har talt om færdigvaresektoren - og ikke betragte den i sin helhed.
Endelig vil jeg gerne fremhæve et meget vigtigt punkt, som udtalelsen af fru Ferrer henviser til, om at respektere Den Europæiske Unions aftaler og regler for tekstilindustrien med hensyn til den internationale samhandel, for at der ikke skal blive tale om unfair konkurrence, som på uretfærdig vis vil ende med tab af arbejdspladser, og alt dette fordi der mangler et tilstrækkeligt grundlag for at sikre tekstilindustriens nødvendige kontinuitet, når det drejer sig om den internationale konkurrenceevne.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, alle anerkender tekstil- og beklædningsindustriens store betydning for Den Europæiske Union, en økonomisk og kommerciel betydning og især også en betydning med hensyn til beskæftigelsen.
De europæiske virksomheder står over for en meget stærk international konkurrence. De berøres som nogle af de første af globaliseringen. De skal især overkomme den sociale dumping, der rammer dem særlig hårdt. Som min kollega, ordføreren hr. Ribeiro, understreger, og som Kommissionen tilsyneladende ønsker, er det derfor af afgørende betydning, at der indføres en veritabel fællesskabsstrategi for at styrke de europæiske virksomheders konkurrenceevne.
Jeg er valgt i en region i Frankrig, Nord-Pas-de-Calais, hvor tekstilsektoren længe har spillet en meget vigtig rolle for lokaløkonomien. De vanskeligheder, som sektoren har haft og stadig har, berører på meget alvorlig vis alle regionens politikker. Det samme gør sig gældende for alle de regioner i medlemsstaterne, hvor økonomien hovedsageligt er baseret på denne type aktivitet. Også inden for selve Unionen har vi oplevet konkurrence mellem medlemsstater, hvilket i høj grad var til skade for os. Takket være euroen vil sådanne situationer ikke længere opstå.
Jeg glæder mig over Kommissionens vilje til at udarbejde en fælles handlingsplan for at øge den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne, men efter at have fået kendskab til Kommissionens meddelelse må jeg, i lighed med ordføreren, indrømme, at denne meddelelse snarere er en simpel fortegnelse over gode hensigter end en reel voluntaristisk strategi, sådan som virksomhederne forventer. De anmoder om bedre støtte fra Den Europæiske Union og staterne. Den tidligere franske regering iværksatte en støtteplan til tekstilindustrien, der begyndte at skabe positive virkninger. Desværre blev denne dømt ulovlig af Kommissionen.
Derfor benytter jeg mig af forhandlingen om denne betænkning til at anmode Kommissionen om at gå endnu længere med forslagene, for det er adskillige virksomheders sundhed, bevarelsen af adskillige arbejdspladser og regioners overlevelse i EU, der er på spil.

Theonas
Hr. formand, jeg vil indlede med at komplimentere hr. Ribeiro for hans betænkning. Han har her givet en klar og tydelig beskrivelse af den krise, som en af EU's vigtigste industrisektorer står i.
I perioden fra 1990 til 1996 mistede branchen over 600.000 arbejdspladser, og det forventes, at yderligere 800.000 arbejdspladser vil gå tabt i løbet af de kommende år. Især bør man fremhæve konsekvenserne for kvindernes beskæftigelse, idet der er tale om en arbejdsintensiv branche, der hovedsagelig beskæftiger kvinder. Hvornår vil Den Europæiske Union mon drage de nødvendige konklusioner af sin politik? Konkurrencen går over al forventning, men det produktive grundlag og beskæftigelsen ødelægges. Med sin overordnede politik og med sin specifikke handelspolitik underminerer Den Europæiske Union i virkeligheden branchen og styrker tendenserne til flytning af produktionsenheder eller -dele til lande, hvor arbejdsomkostningerne er lave. Den Europæiske Union har et stort ansvar, fordi den ikke engang har formået at give den europæiske produktion en elementær beskyttelse mod illoyal konkurrence fra de lande, der praktiserer social dumping. Den handlingsplan, som Kommissionen har fremlagt, vil ikke være i stand til at vende den aktuelle, uacceptable situation.
Alle branchens problemer kan ikke løses uden en overordnet revision af både Den Europæiske Unions konkurrencepolitik og af industri- og handelspolitikken. Kun en politik, der kan håndtere konkurrencespørgsmålet på grundlag af støtte til produktionen og investeringer i modernisering af de eksisterende produktionsenheder, der kan fremme fuld og stabil beskæftigelse, fremme en anderledes politik vedrørende råstoffet bomuld og kan træffe foranstaltninger til imødegåelse af den handelsmæssige og sociale dumping, vil kunne skabe udvikling inden for sektoren og øge beskæftigelsen.

Wolf
Hr. formand, vi har jo her ikke kun med en iberisk sag eller en McCarthy-sag at gøre, men med spørgsmålet om en mulig model for Europas industripolitik. Reelt drejer det sig om, at her er der et hjemmearbejde, der skal laves, og ikke om at lede efter syndebukke i tredjelande. Det drejer sig om, hvorledes der innovativt kan udvikles en produktion af høj kvalitet, der indebærer et betragteligt åndeligt arbejde, i stedet for at der først og fremmest satses på antidumping udadtil.
Konkurrenceevne er inderst inde ikke et spørgsmål om omkostninger, men et spørgsmål om den kvalitetsstrategi, hvor vi ydermere vil lægge hovedvægten på den regionale diversifikation, på omstillingsplaner, på afskaffelse af børnearbejde, hjemmearbejde og sort arbejde, som stadig er karakteristisk for dele af sektoren, samt på udviklingen af specifikke muligheder for kunderne, så at de via miljømærker, miljødeklarationer og miljøstandarder, der overholdes, virkelig kan finde den kvalitet, de søger.
Hr. Rübig, at udbyde produkter, som kunden vil købe, forudsætter nu en gang, at massekøbekraften bevares. I en situation, hvor reallønnen falder, dur det ikke.
Der er lige et spørgsmål mere at stille kommissæren, nemlig hvorfor sådanne modeller kun udvikles i tilfælde af, at en sektor får meget store vanskeligheder, og ikke reelt danner grundlaget for europæisk industripolitik som helhed.

Sainjon
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Ribeiro for hans glimrende betænkning. Denne sektor er kriseramt i en sådan grad, at man til sidst bliver træt af at opremse alle de katastrofale tal, der afspejler tusinde af nedlagte arbejdspladser gennem de seneste år og hele regioner i kaos. Jeg tænker på alle de berørte familier og særligt på de kvinder, der som de første blev ramt, og som for de flestes vedkommende pludselig befandt sig på arbejdsformidlingerne, der ikke kunne give dem noget håb.
Disse to ord »intet håb« kendetegner også Kommissionens meddelelse. Denne opremsning af gode hensigter indeholder visse gode forslag, men mangler simpelhen ambitioner. I årevis har Unionen, og dette er også regeringernes skyld, anvendt en defensiv strategi: håbløshedens strategi.
For at opnå forbedringer inden for tekstilsektoren må man først og fremmest tage ved lære af de vilkårlige virksomhedsflytninger inden for sektoren og de økonomiske og sociale konsekvenser dette har både i Europa og i visse tredjelande. Vi må i dag fortsat kæmpe for fornyelse, kvalitet og uddannelse. Og dette kræver fortsat hensigtsmæssige foranstaltninger f.eks. ved hjælp af et styrket ADAPT-program eller en offensiv strategi, der giver os mulighed for ikke bare at følge op på omstruktureringerne, men at vinde markedsandele og skabe nye arbejdspladser.
Mange af de tekstilvirksomheder, der flyttede til Asien for nogle år siden, vender nu tilbage til Europa, fordi maskiner med meget stor ydeevne medfører større konkurrenceevne. Disse maskiner forudsætter naturligvis en bedre uddannelse, og dette er et af de største problemer, vi skal løse. Jeg er ikke naiv. Jeg ved godt, at nogle af de afskedigede lønmodtagere ikke nødvendigvis kan finde job inden for tekstilbranchen eller tage en krævende uddannelse og blive fortrolige med computerteknologi, efter de har nået en vis alder. Men man må under ingen omstændigheder lade disse mennesker blive tabt af vognen. Jeg mener, at det er nødvendigt med hjælp fra Den Europæiske Socialfond til at omskole dem til servicesektoren, som er i eksplosiv vækst. Alt dette skal tage udgangspunkt i en ny og mere generel måde at behandle arbejdsløshedsproblemet på i Europa, idet enhver afskedigelse automatisk skal medføre tilbud om en lønnet uddannelse, hvis mål ikke er et »opbevaringsjob« men en rigtig beskæftigelse.
Endelig vil jeg gerne, hr. formand, tale lidt om de adfærdskodekser, der er iværksat på initiativ af de europæiske fagforeninger, for de europæiske tekstilvirksomheder, der investerer uden for Unionen. Jeg synes, at dette er yderst interessant, men lederne af disse virksomheder, ikke kun i tekstilsektoren i øvrigt, kommer til os for at spørge, om Unionen vil indføre en sådan kodeks, således som den amerikanske regering har gjort det.
Europa-Parlamentet har gentagne gange anmodet Kommissionen om at leve op til sit ansvar i denne forbindelse. Ud over lange taler til fordel for en adfærdskodeks, har vi ikke modtaget noget konkret svar fra Kommissionen. Jeg mener, at dette har varet længe nok. Nu må Parlamentet udtrykkeligt udpege de af Kommissionens tjenestegrene og generaldirektorater, som kan påtage sig dette ansvar, og lægge et meget større pres på hr. Santer, således at vi kan få løst dette problem.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at lykønske ordføreren. Jeg er enig med ham i, at der er behov for en klar handlingsplan for den europæiske tekstilindustri. Den kendsgerning, at industrien har mistet mere end 600.000 arbejdspladser i de første syv år af dette tiår, tegner ikke godt for industrien i det næste århundrede.
Tekstilindustrien kan måske mere end nogen anden enkeltstående fremstillingsindustri hævde at være vores traditionelle industri. I min egen valgkreds udgjorde tekstilindustrien grundlaget for den industrielle udvikling.
Jeg er enig med ordføreren i, at Kommissionens meddelelse ikke giver os nogen konkret handlingsplan. Det er klart, at industrien har behov for en sådan plan. Vi har brug for mere konkrete foranstaltninger, der vil tilskynde til og støtte nyskabelse, design og differentiering af produkter og processer gennem forskning og udvikling og smartere driftsmetoder.
Jeg vil også gerne gøre mig til fortaler for, at der stilles midler til rådighed til at støtte gennemførelsen af opfindsomme, nyskabende projekter. Hvis vi skal gøre vores tekstilindustri mere konkurrencedygtig, er det nødvendigt, at der stilles sådanne midler til rådighed, og de bør stilles til rådighed på en måde, der er let tilgængelig og nem at administrere. At integrere sådanne projekter fuldt ud i industrien vil også kræve stærk støtte. Jo mere de, der er involveret i den europæiske tekstilindustri, samarbejder, jo bedre chancer har denne industri i vores enkelte medlemsstater for at blive konkurrencedygtig.
Jeg kan fuldt ud gå ind for de opfordringer om støtte til initiativer fra udbudskæden, som bl.a. vil tilskynde de store detailhandlere i Den Europæiske Union til at udvikle forbindelser til EU-leverandører for at muliggøre en hurtig reaktionsevne og massespecialfremstilling af produkter. I tråd med det samme logiske samarbejdsmønster ville støtte til et »kontakt«-bureau for den europæiske tekstilindustri åbne op for øget samarbejde mellem de virksomheder i Den Europæiske Union, der deler de samme idéer, men som ikke altid har de nødvendige midler til at etablere et sådant samarbejde.
Jeg noterer mig, at ordføreren nævner spørgsmålet om antidumpingforanstaltninger. De britiske medlemmer var særlig bekymrede over den virkning, som de midlertidige foranstaltninger for ubleget bomuld ville få på den nationale industri. Den episode har vist, i hvor høj grad industrien har brug for at være hovedkandidat for antidumpingforanstaltninger.
Jeg vil endelig gerne sige til kommissæren, at dette ikke er en industri uden fremtid. Det er en industri, som har en fremtid, men der er behov for støtte fra Europa-Kommissionen for at sikre, at dens fremtid udfolder sig, som den skal.

Lukas
Hr. formand, hr. Ribeiros betænkning belyser meget klart de faktiske forhold og de problemer og behov, der er i denne branche, der er så vigtig for Europa, for de europæiske små og mellemstore virksomheder og for den europæiske beskæftigelsespolitik. I betragtning af det meget store internationale konkurrencepres anser jeg det for allervigtigst, at branchen i højere grad udformer sine nationale produktionskæder europæisk og i højere grad slutter dem sammen til grænseoverskridende produktionskæder i det integrerede økonomiske område.
Den indbyrdes relation mellem alle led i tekstilproduktionskæden fra specialmaskinen over beklædning til detailhandelen skal styrkes. At der findes forskellige former for undersektorer i tekstilbranchen og at splittelsen er stor, må ikke hindre, at branchen, for så vidt angår økonomisk politik og socialpolitik, opfattes og behandles som en heterogen helhed.
Kravet til Kommissionen om at forelægge en ny handlingsplan, hvis indhold især går på fremme af innovation og udnyttelse af nye teknologier, skal derfor støttes fuldt ud. SMV'er - både som producenter af færdigvarer og som underleverandører - fortjener særlig hensyntagen ikke mindst på grund af den betydelige rolle, de spiller for stabiliteten af arbejdspladserne.

Torres Marques
Hr. formand, som det første vil jeg gerne takke Kommissionen for at have fremlagt handlingsplanen til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne og min kollega hr. Ribeiro for den betænkning, som han i dag præsenterer os for, samt ordførerne for udtalelserne.
Hr. formand, ærede medlemmer, vi behandler i dag en af de vigtigste industrigrene i Den Europæiske Union, som alene tegner sig for en omsætning på 200 milliarder, men hvor Den Europæiske Unions handelsbalance med resten af verden er negativ.
120.000 virksomheder, næsten alle SMV'er, er aktive inden for de forskellige dele af tekstil- og beklædningsindustrien, og størsteparten af de mere end 2 millioner arbejdspladser indtages af kvinder. Beskæftigelsessituationen inden for denne sektor har været blandt dem, der mest har påvirket den europæiske arbejdsløshed: fra 1990 til 1996 600.000 nye arbejdsløse, af hvilke 100.000 alene i 1996, og man kan forudse en stigning i arbejdsløsheden i de kommende år, hvis der ikke træffes modforholdsregler, til 800.000 uden arbejde.
Når vi ved, at beskæftigelsen er Den Europæiske Unions afgørende indsatsområde, og at de fleste arbejdsløse er kvinder, er det derfor særdeles påkrævet, at der straks gribes alvorligt ind på dette område, ikke mindst, fordi det berører de mindre udviklede lande i Den Europæiske Union eller lande i industriel tilbagegang samt regioner, der er stærkt afhængige af denne industri. Eksempelvis i Portugal skabes mere end 30 % af industriproduktionen af denne sektor.
Kvalitetstekstilindustrien har en fremtid i Europa, og nødvendigheden af at opretholde beskæftigelsen og vende handelsunderskuddet betyder, at Den Europæiske Union må satse stærkt på denne sektor, navnlig ved at:
indføre antidumpingforholdsregler og overholdelse af sociale bestemmelser i forholdet til tredjelande ved f.eks. at kræve social mærkning; -støtte SMV'erne aktivt, særlig i de nationale beskæftigelseshandlingsplaner; -øge antallet af uddannelsesprogrammer og tilpasse dem kvindernes familiemæssige situation, eftersom disse udgør størsteparten af arbejdsstyrken i denne industrisektor; -øge bevillingerne til fremme af eksporten af europæiske tekstil- og beklædningsvarer og herunder navnlig at styrke budgetpost B7-852, hvor det er Europa-Parlamentets særlige pligt at skabe sammenhæng mellem det, som vi foreslår sat i værk, og det, som vi foreslår finansieret; -udvikle nye produkter gennem det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling; -forbedre det indre markeds effektivitet og samarbejdet mellem virksomhederne i Den Europæiske Union.Se, dette er en række forholdsregler, som Kommissionen bør supplere og uddybe, og som den skal præsentere i deres rette udformning i den handlingsplan til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne, som den i dag præsenterer os for. Det er en for beskæftigelsen og produktionen i Den Europæiske Union helt fundamental sektor. Lad os vise en sammenhængende politik, og lad os give vores uforbeholdne støtte.

Carlsson
Hr. formand, vi diskuterer nu den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne. Jeg hilser Kommissionens handlingsplan på dette område velkommen, da jeg tror, at det er en meget vigtig branche for Europa. Det er vigtigt, at vi taler om dette, især inden for rammerne af den fortsatte liberalisering i WTO.
Flere medlemsstater har siden 1970'erne åbnet deres markeder for tekstilimport og har afskaffet gamle støtteformer. Der skete en enorm forvandling i disse brancher og landsbyer, og det skete fordi en bevarelse hverken ville give kompetenceforbedring, udviklingskraft eller fri handel med nye konkurrentlande. Det var især import fra de sydeuropæiske lande, som da krævede fri handel og markedsadgang, som kraftigt ændrede betingelserne, bl.a. for de svenske småindustrisamfund.
Nu er der gået nogle årtier. Vi har i dag en højkvalitativ produktion, men slet ikke med det samme antal ansatte. Meget af produktionen er udlokaliseret til bl.a. Estland. De virksomheder, som jeg nu taler om i de svenske småindustrisamfund er imidlertid hverken tjente med forvridende økonomiske støtteprogrammer i EU eller med tekstilkvoter.
Når jeg hører en del kolleger med forskellige formuleringer kræve større beskyttelse mod tekstilimport, er det slet ikke i EU's frihandels- eller solidariske ånd, at disse krav fremsættes. De nye demokratiske lande i Øst- og Centraleuropa samt udviklingslandene i andre dele af verden må have adgang. De må have lov til at konkurrere ud fra deres forudsætninger, og det er ofte lavere lønninger end dem, vi kræver i EU.
Jeg har fuld respekt for, at vi behøver en omstillingstid. Jeg støtter handlingsplanen og fælles indsatser for at lette denne overgangsperiode. Målsætningen, det vil sige fri handel og konkurrence på lige betingelser, må der dog ikke råde nogen som helst tvivl om. Jeg støtter dette, fordi jeg tror, at denne branche, tekstilindustrien i Europa, har meget gode forudsætninger. Jeg tror heller ikke, at det er noget mål i sig selv, at vi forsøger at bevare mange af de dårlige arbejdspladser, der faktisk findes i denne sektor i dag. Jeg tror på denne industri og ved, at den i flere segmenter faktisk er førende i verden og overordentlig konkurrencedygtig. Hvis vi skal lykkes med at få hele sektoren med, kræves der imidlertid en større omstillingsevne, specialisering og et større kundskabsindhold, for at man skal kunne konkurrere i en globaliseret økonomi.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg hører til dem, der mener, at Kommissionens meddelelse dårligt kan kaldes en handlingsplan. På den anden side mener jeg, at sektoren ikke må forvente sig for meget af Europa, men at den selv og medlemsstaterne må gennemføre de nødvendige tilpasninger.
Kære kolleger, hvad skal der ske for at sikre sektorens konkurrenceevne i en verdensøkonomi? Europa skal føre tilsyn med, at reglerne fra Uruguay-runden overholdes. Afgiftsmure, der hindrer den frie eksport, skal fjernes, og spidsfindige metoder for at standse importen fra tredjelande er af det onde. Vi ser, at europæiske tekstilproducenter på eget initiativ undgår konkurrence med billige importprodukter. Deres trumfer omfatter i højere grad kvalitetsprodukter, nye anvendelser og brugen af nye teknologier. Her kan det femte europæiske rammeprogram om forskning og udvikling være en støtte for de mange SMV'er, der er villige til at forny sig.
De nationale regeringer må ikke løbe fra deres ansvar. På alle Rådsmøder lover de bedre uddannelser og sænkning af lønomkostningerne, der i øvrigt for en stor del er årsag til det sorte arbejde i sektoren. Det er på høje tid, at de opfylder deres løfter herom.

Ainardi
Hr. ordfører, Europa-Kommissionen anerkender i sin meddelelse, at der i tekstilsektoren er sket en betragtelig reducering af arbejdspladser gennem de senere år. Vi ved godt, at krisen i tekstilsektoren fortrinsvis skyldes virksomhedsflytninger, øget import, fald i forbruget på grund af arbejdsløshed og lave indkomster, men også et betydeligt efterslæb med hensyn til uddannelse, forskning og modernisering af udstyr.
Alligevel er tekstilindustrien i Europa stadig en industri med fremtid i, således som det fremgår af Ribeiro-betænkningen, der ikke blot kritiserer Kommissionens forholdsregler, men også fremsætter forslag for at sætte en stopper for reduceringen af arbejdspladser og bidrage til udviklingen i tekstilsektoren.
I meddelelsen fremsætter Kommissionen forholdsregler til forbedring af virksomhedernes konkurrenceevne, hvilket ikke i sig selv er forkert, men dette skal fortrinsvis ske ved at presse omkostningerne på arbejdet og udvikle fleksibiliteten, selvom denne måde har vist sig ineffektiv. Hverken en nedsættelse af lønningerne eller af omkostningerne på arbejdet har forhindret den fortsatte nedlæggelse af arbejdspladser og en forværring af underskuddet på handelsbalancen. Ud over at rette op på konkurrenceforvridningerne og bekæmpe den sociale dumpning skal der anvendes betydelige midler med henblik på at nedsætte arbejdstiden, udvikle forskningen, forbedre uddannelser og modernisere udstyret ved at indføre nye teknologier. Derudover skal købekraften hæves for at øge forbruget inden for tekstil- og beklædningsindustrien. Hvis Ribeirobetænkningen, der stort set behandler disse forslag, ikke forvanskes eller forringes af ændringsforslag, støtter vi den fuldt ud.

Caudron
Hr. formand, kommissær Bangemann, kære kolleger, blandt alle de betænkninger, vi har behandlet og stemt om her i Parlamentet, er der en type, der ligger os, og mig, særligt på sinde. Det er de sager, der vedrører industripolitikkerne, der skal bevare og skabe rigdom, aktivitet og arbejdspladser. Hele regioner er afhængige heraf. De er grundlaget, selve betingelsen for alt andet, herunder også for offentlighedens og arbejdstagernes håb, for troen på fremtiden og for støtten til selve den europæiske idé. Dette sagde jeg allerede for en måned siden, da jeg præsenterede min betænkning om den europæiske industrielle konkurrenceevne og dens fremtid.
Vores kollega hr. Sergio Ribeiros glimrende betænkning er i tråd med denne tankegang. Den går i samme retning og er med til at skabe fremtidige rammer for tekstilindustrien. Eftersom jeg selv er valgt i en stor og gammel tekstilregion i Nordfrankrig, lykønsker jeg ham herfor, og vil sige til ham, at jeg støtter den generelle tanke i hans tekst. Der er således god grund til at indlede et handlingsprogram, der vil give denne sektor lige chancer i konkurrencen med tredjelande. I denne forbindelse mener jeg, at Den Europæiske Union skal være primus motor i bekæmpelsen af social dumping gennem sociale og miljømæssige klausuler med - hvis det viser sig nødvendigt - finansielle krav ved import af produkter.
Ja, kære kolleger, vi må fastslå tekstilindustriens særlige karakter, en industri med en stor arbejdskraft, der ofte er dårligt uddannet og fortrinsvis består af kvinder. I adskillige betænkninger fra Parlamentet understreges betydningen af uddannelse. Nu er det nødvendigt, at vi får midlerne til det. Jeg forventer således også faste og konkrete løfter fra Kommissionen.
Ja, kære kolleger, det er naturligt at undersøge eftervirkningerne af krisen i Asien, forøgelsen af underskuddet på handelsbalancen med disse regioner og således konsekvenserne for de europæiske tekstilvirksomheder. Jeg forventer en større gennemsigtighed på dette område.
Og endelig ja, kære kolleger, er det nødvendigt at støtte alle initiativer, som fremmer beskæftigelsen og dette uden ideologisk forudindtagethed. Det er tvingende nødvendigt at støtte udviklingen af nye teknologier i denne sektor. Mange af mine kolleger har sagt dette. Man kan og skal kombinere nye teknologier, foranstaltninger til beskæftigelse og social udvikling. Afsluttende vil jeg gentage tekstilbranchens fundamentale betydning for den europæiske industri. Tekstilindustrien er ikke et levn fra fortiden. Det er en fremtidens industri. Vi må tage konsekvenserne af dette og stille midler til rådighed. Kære kolleger, Europa er igen inde i en periode med vækst og så meget desto bedre. Vi må gøre alt for at bevare væksten gennem forskning, uddannelse, handelsmæssig aggressivitet og en voluntaristisk og intelligent social opfattelse. Den europæiske tekstilindustri er også et godt område i denne henseende.

Porto
Hr. formand, hr. Sérgio Ribeiros betænkning, som jeg ønsker ham tillykke med, udgør et relevant bidrag til den rigtige måde at fremme tekstil- og beklædningsindustrien på og derved styrke kommissær Bangemanns velkomne initiativ. Det drejer sig om en sektor af stor betydning for Portugal, hvor den tegner sig for 9 % af produktionen og 13 % af den samlede beskæftigelse, og hvor det er kilde til særlig bekymring, at der har været et fald i beskæftigelsen på 22 % mellem 1990 og 1995, det største fald, som er konstateret i Den Europæiske Union. Dét betyder imidlertid ikke, at det drejer sig om en sektor uden perspektiv, idet faldet i beskæftigelse - som kræver justerende forholdsregler - i vid udstrækning er en følge af de produktivitetsforbedringer, der finder sted. Som eksempel er produktiviteten i Portugal steget fra PTE 1, 43 pr. arbejder i 1990 til 2, 14 i 1995.
På den positive side skal det bemærkes, at selv i en verden med stor konkurrence fra lande med meget billig arbejdskraft har Europa formået at opretholde en fremstående position. Det er således tilfældet med modevarer af høj kvalitet, hvor vores mærker foretrækkes verden over, en måde, hvilket også er anerkendelse af en europæisk kulturværdi, i dette tilfælde en værdi af æstetisk karakter. Det drejer sig således om en fremstående position, hvor denne værdi på en lykkelig måde forenes direkte med den økonomiske aktivitet, der udføres.
Hvad angår fremme af eksporten af vores produkter, er en styrkelse af den budgetlinje, som vi havde den ære at være med til at foreslå for nogle år siden, i høj grad retfærdiggjort. Det drejer sig om en linje, som erfaringen til fulde har vist berettigelsen af, fordi den har medvirket til at fremme salget på vigtige, men meget vanskelige markeder som Japan og andre asiatiske lande. Man forstår derfor nok, at vi i særlig grad lægger vægt på, at man skal støtte ændringsforslaget fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser - i øvrigt omtalt af fru Ferrer - der foreslår denne linje styrket.
Accepten af eller ligefrem ønsket om en åbning over for tredjelande bør derudover ledsages af omstruktureringsstrategier, der i mange tilfælde er nødvendige. Det sker således i Portugal med det program til støtte for tekstilindustrien, der blev vedtaget efter Uruguay-runden, idet det selvfølgelig ikke nu kan accepteres, at der skal skæres i de tildelte bevillinger, som er fuldt ud retfærdige, og for hvilke der eksisterer en forpligtelse, hvilken, hvis politikerne skulle undlade at opfylde den, ville være uforståelig.

Ojala
Hr. formand, først vil jeg gerne gratulere hr. Ribeiro for en særdeles grundig og dybtgående betænkning. Også hos os i Finland har tekstilbranchen gennemgået en grundig strukturændring, og den har mistet titusinder af arbejdspladser. Dog har den tekstilindustri, som er tilbage efter ændringerne, vist sig at være konkurrencedygtig på verdensmarkedet.
Den centrale faktor for at klare sig igennem branchens strukturændring og usikkerheden i dag har bortset fra den tekniske udvikling vist sig at være en social innovation som omorganisering af arbejdet, selvstændiggørelse af medarbejdernes opgaver og ændringer i ledelsesformen. Dette har givet grund til at lægge mærke til væksten i fagkundskabskravene til virksomhedspersonalet og en karakterændring i deres kunnen. Alle personalegrupper bør sikres en sådan faglig uddannelse, hvor der tages højde for et øget behov for vekselvirkning, drøftelser og problemløsning.

García Arias
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren. På grund af denne sektors betydning ud fra et beskæftigelsesmæssigt synspunkt, især for kvinderne, og for dens regionale indflydelse, burde Parlamentet til stadighed følge op på, hvad der sker inden for denne sektor og fortsætte disse arbejder.
Denne sektor er en prøvesten for de europæiske økonomiske og sociale værdier og for vores reaktioner på den globalisering, der tales så meget om. Dens analyse indeholder ganske vist konservative og protektionistiske floskler og holdninger, og selvom det er korrekt, at vi taler positivt om en europæisk industrisektor, som er kompleks på grund af dens uensartethed og mangfoldighed, dynamisk og i mange tilfælde konkurrencedygtig, så mener jeg, uden at ville dramatisere, at det også er sandt, at vi inden for denne sektor står over for problemer - i Europa og i verden - som skyldes den hårde internationale konkurrence og omstruktureringen. Vi bør således tale om masseafskedigelser, manglende ligeløn, jobusikkerhed, sexchikane, lave lønninger, skjult beskæftigelse, overflyttelser, og i andre dele af verden, om udnyttelsen af børns og kvinders arbejde, dårlige sundhedsforhold på arbejdspladsen og tvivlsomme eksempler på etik inden for industrien - inden for det der kaldes den nødvendige internationale arbejdsdeling - f.eks. nogle »toldopkrævninger« ved grænserne og i frihandelsområderne.
Løsninger? Jeg mener, at vi, som det er blevet sagt her, først og fremmest skal respektere dialogen mellem arbejdsmarkedets parter i Europa og støtte Den Internationale Arbejdsorganisations basisaftalers internationale indvirkning. Her og i WTO bør vi fremme de processer, der går ud på at beskytte og styrke den europæiske handel. Det er derfor, at udbredelsen og anvendelsen af den sociale adfærdskodeks er så vigtig, og den bør ligeledes være ledsaget af økonomiske og sociale støtteprogrammer i tredjelande. Og parallelt hermed bør man i Europa arbejde for en beslutsom støtte til teknologisk innovation, kvalitet, mærkevarer, fortsat uddannelse samt anvende regionale og sociale foranstaltninger. For denne omstrukturering vil fortsætte, og denne diversificering i tekstilregionerne skal sikre, at beskæftigelsen i disse områder opretholdes, især for kvinderne.
Beklageligvis synes vi ikke, at den handlingsplan, vi forhandler, er tilstrækkelig ambitiøs, for den konkretiserer ingen egnede foranstaltninger eller finansieringer. Det er derfor en vigtig udfordring, som blev drøftet, da man talte om, hvordan man skulle få balance mellem vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse. Og jeg vil sige, at det ikke kun gælder inden for Den Europæiske Union, men i dens forhold til tredjelande.
Det drejer sig ikke om at være protektionistisk, men det drejer sig om at sikre, at man i denne internationale arbejdsdeling, som berører denne sektor, opfylder alle de sociale kriterier, som vi siger, at vi forsvarer.

Otila
Hr. formand, jeg synes, at Kommissionens forslag til fremme af konkurrenceevnen for den europæiske tekstil- og beklædningsindustri ikke er tilstrækkeligt. Som vi konstaterede i udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik, er en såkaldt handlingsplan mere en meget forsigtig indledende plan end et færdigt program til gennemførelse.
Den europæiske tekstil- og beklædningsindustri er gjort konkurrencedygtig først og fremmest af en effektiv og dygtig arbejdskraft, en kvalitativ, innovativ og moderne produktion samt af industriens specialisering og fleksibilitet. Branchens svagheder i Europa skyldes mest en ubalanceret adgang til markedet. EU har åbnet sine markeder uden at få vekselvirkende og jævnbyrdig adgang til tredjelandes markeder. Et eksempel på dette er den seneste aftale med Rusland. EU opgav sine begrænsninger uden at få nogle nævneværdige kompenserende indrømmelser.
Regionalpolitisk støtte fra Det Europæiske Fællesskab til tekstil- og beklædningsindustrien behandler forskellige EU-regioner uensartet. F.eks. hører store, finske bebyggelsesområder ikke til dem, som får støtte. Retex-programmet kan ikke bruges i Finland. Finske virksomheder skal alligevel i fællesmarkedet kunne konkurrere med de virksomheder, som får støtte.
Jeg vil minde om, at EU-støtte og konkurrencefremmende foranstaltninger skal være af en sådan art, at de ikke skaber konkurrenceforvridning, men sikrer virksomhederne de samme muligheder for konkurrence på markedet. Virksomhedernes konkurrencedygtighed er i sidste ende afhængig af deres egen evne til at innovere og udvikle sig, hvilket bør være det primære bevillingskriterium for EU's støtteprogrammer.

Frutos Gama
Hr. formand, før jeg kommer til sagen, vil jeg gerne lykønske hr. Ribeiro, for det var ikke nemt at behandle dette spørgsmål, og han har gjort det effektivt og præcist. Jeg vil også gerne lykønske de tre ordførere for udtalelser. Jeg har allerede lykønsket en af dem, hr. Moretti, da vi behandlede hans arbejde i Udvalget om Regionalpolitik. Min landsmand, fru Ferrer, har udført et meget fint arbejde for Økonomiudvalget, og det samme har hr. Mendonça gjort for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
Tekstil- og beklædningsindustrien i Europa udgør en meget vigtig kilde til beskæftigelse for den kvindelige arbejdskraft. Kvindernes andel i denne sektor når op på 75 %, hvilket gør den til den vigtigste »beskæftigelsesforekomst« for kvinderne i industrisektoren, og det gør dens fremtid så afgørende for kvindernes tilstedeværelse i den europæiske industri.
De forskellige strategier for omstrukturering af sektoren, som indførelsen af ny teknologi, overflyttelse af produktionen, omlægning af produktionen mod kvalitetsprodukter og en hurtig reaktion på ændringerne i efterspørgslen, går næsten udelukkende, og det i alvorlig grad, ud over den kvindelige arbejdskraft.
Hvad angår kvalifikationerne, så er kvinderne for størstedelens vedkommende beskæftiget som ufaglærte eller kortuddannede. I de højere stillinger er mændene overrepræsenteret. I sektorer med en meget høj koncentration af kvinder, som i den sektor, vi beskæftiger os med, er procentandelen af uddannede kvinder højere, end den er for uddannede mænd, på grund af den kendsgerning at mænd med en uddannelse ikke føler sig tiltrukket af de lave lønninger, der er i tekstilsektoren. For gennemsnitslønnen ligger under gennemsnitslønnen i fremstillingsindustrien, og kvindernes løn er nogle gange betydeligt lavere end mændenes, f.eks. i Irland eller Nederlandene, sådan som det fremgår af undersøgelsen »Det indre markeds indvirkning på beskæftigelsen for kvinder i tekstil- og beklædningssektoren«, som blev udført i 1991 af Generaldirektoratet for beskæftigelse.
I en tid med omstrukturering bør de virksomheder, som ikke er i stand til at tilpasse sig de ændringer, der skyldes det indre marked, den nye teknologi eller globaliseringen, gøre en indsats for yderligere tilpasning, som især vil være til fordel for arbejderne, og blandt disse, det ufaglærte personale, hvoraf de fleste er kvinder. For at undgå dette vil vi gerne understrege behovet for at give de ufaglærte kvinder midler til at omstille sig og få de nødvendige kvalifikationer, som kræves af de nye produktionsprocesser.
Jeg finder, at dette forslag og dette ønske er blevet behandlet særdeles udmærket i betænkningen af hr. Ribeiro, som vi beskæftiger os med i dag.

Chanterie
Hr. formand, hr kommissær, kære kolleger, vi ved, at i mere end tyve år er tekstil og beklædning synonymt med tabet af arbejdspladser. Det er allerede nævnt, men jeg tror alligevel, at vi skal holde os for øje, at der er gået 600.000 arbejdspladser tabt i de sidste 6-7 år. Vi råder i Unionen over kohærens- og strukturpolitik. Der er bevillinger via de europæiske sociale fonde og Retrex-programmet, men det er ikke rigtige løsninger. Derfor er den handlingsplan, som Kommissionen har udarbejdet sammen med sektoren og medlemsstaterne, af stor betydning. Det er også baggrunden for værdien af betænkningen af hr. Ribeiro, og jeg vil særligt ønske ordføreren tillykke med hans betænkning.
Jeg vil kort komme ind på fire punkter inden for rammerne af denne handlingsplan. For det første forbedringen af konkurrenceevnen. Jeg tror, at den skal omfatte tre vigtige elementer, nemlig aspektet om lavere lønomkostninger, styrkelse af uddannelsen, fordi der er mange lavt uddannede i denne sektor, og der er selvfølglig mange lavtuddannede kvinder beskæftiget i konfektionsindustrien. Endvidere er det nødvendigt med en større indsats vedrørende forskning og udvikling for at kunne indføre nye teknologier. Vi bør således ikke glemme, at vi her først og fremmest har at gøre med typiske SMV'er. Dem er der ca. 120.000 af i Den Europæiske Union. Det er altså en helt anden sektor end bilsektoren, hvor vi kun har 10 eller 12 store virksomheder. Her er der mange små virksomheder, hr. kommissær, og de har specifikke behov og skal støttes specifikt, særligt med henblik på de nye teknologier.
For det andet, adgangen til de internationale markeder. Det kan ikke siges ofte nok, hr. kommissær, at der hele tiden opstår nye handelsbarrierer. Brasilien har f.eks. i begyndelsen af dette år indført en importafgift på mere end 50 %. Hvordan kan vi få adgang til det internationale marked, når landene reagerer på denne måde? Vi har lavet en aftale om nedtrapning af multifiberaftalerne omkring år 2005, men kompensationen herfor må være adgang til de internationale markeder. Altså hurtig optræden over for disse lande, der betjener sig af dumping, f.eks. Kina, Indien og Ægypten, og frem for alt beskyttelse af intellektuel ejendom.
Handelsbalancen med tredjelande er negativ. Det bør vi ikke glemme. Der er et overskud i tekstilsektoren på 5, 4 milliarder, men der er et underskud på 22, 6 milliarder i beklædningssektoren. Vi har derfor brug for en hurtig og effektiv indgriben af Kommissionen og Unionen.
For det tredje, den sociale dimension. Den internationale arbejdsorganisations basiskonventioner skal støttes så meget som muligt af Den Europæiske Union i det internationale forum. Det er en absolut nødvendighed, bl.a. forbuddet mod børnearbejde - hr. Ribeiro har allerede henvist hertil - i Den Europæiske Union vel og mærke.
For det fjerde, de sociale parters rolle. For gennemførelsen af handlingsplanen, hr. kommissær, tror jeg, at det ville være nyttigt at oprette et opfølgningsudvalg, hvor de sociale parter også kan spille en rolle.
Jeg vil runde af, hr. kommissær, med at sige, at jeg som formand for tekstiludvalget inden for rammerne af erhvervslivets centralråd i mit eget land glæder jeg mig over handlingsplanen og beslutningen, der blev godkendt af Rådet. Nu kommer den vanskeligste fase, særligt gennemførelsen, og der stoler vi på Dem.

Bangemann
Hr. formand, debatten har tydeligt vist, at den strategi, man kan og skal udvikle for tekstilindustrien, skal være en del af vores samlede strategi. Vi kan ikke inden for én sektor gøre noget andet end i vores industripolitik som helhed. Hr. Caudron gjorde rigtigt opmærksom på, at det, der foreslås her, er tilpasset tekstilindustriens specifikke behov, men tillige er i overensstemmelse med det, vi ellers gør for at bevare den europæiske industris konkurrenceevne. For så vidt er det, hr. Wolf sagde derom, her omsat i praksis.
Jeg er ordføreren og tillige de kolleger, som har haft ordet her, meget taknemmelig, fordi der ubestrideligt er enighed om tiltaget, nemlig ikke at satse på beskyttelsesforanstaltninger af den gamle slags, det vil sige at lukke vores marked hermetisk og på den måde forsøge at holde liv i en industri, som ikke ville kunne leve uden disse beskyttelsesforanstaltninger. Det er forkert af flere grunde: Vi ville ikke kunne gøre det, vi er juridisk i den grad en del af den økonomiske verdensorden, at det slet ikke ville være muligt. Men det er også forkert i industripolitisk henseende, fordi en sådan industri aldrig uden for sit eget marked opnår den konkurrenceevne, den har brug for, hvis den vil have succes på tredjelandes markeder. For så vidt er vi altså enige!
Vi er også enige, hvad angår handlingsprogrammets indhold. Nogle mener ikke, at det er vidtgående nok, men jeg tror, at de kolleger, som stadig kræver et og andet, i vores meddelelser vil finde, at det alt sammen står der. Vi har f.eks., fru Ferrer, ikke glemt det ydre aspekt, tværtimod, det behandles udførligt dér. Vi har gjort opmærksom på spørgsmålet om de sociale foranstaltninger, og vi har nævnt de øvrige foranstaltninger, som her er blevet efterlyst endnu en gang.
En ting er helt klar: Tekstilindustrien er et mønstereksempel på - og det har fru Carlsson også nævnt for Sveriges vedkommende - at på et indledende stadium af internationalisering, af globalisering går der af forskellige grunde arbejdspladser tabt. På den ene side af den grund, at denne industri for ti eller femten år siden stadig var meget arbejdsintensiv, og på den anden side af den grund, at den menneskelige arbejdskraft er dyr i Unionen. Det skyldes ikke alene lønudgifterne, for tekstilindustrien er ganske vist lønintensiv, men den betaler naturligvis ikke høje lønninger, navnlig ikke, som det så rigtig blev sagt, til de mange kvinder, som arbejder i denne industri. Men de indirekte lønomkostninger har i den grad drevet de samlede lønudgifter i vejret, at man simpelt ikke længere var konkurrencedygtig i den lønintensive del.
Det er jo også blevet meget tydeligt i industriens strategi. I den såkaldte passive forædlingsomsætning har den taget den lønintensive del ud og dernæst enten gjort disse halvfærdige varer endeligt færdige eller i hvert fald markedsført dem hjemme. Den strategi var et svar på denne situation og førte allerede længe, inden vi beskæftigede os med dette spørgsmål, til et betydeligt tab af arbejdpladser. Dertil kom yderligere, at i den tvangssituation, hvor lønudgifter skulle undgås - jeg siger endnu en gang udgifter, der hovedsagelig også opstod som indirekte omkostninger - har industrien i meget stort omfang, større end andre industrier, ført en strategie, der gik ud på at rationalisere, det vil sige mekanisere, og derved blev den meget kapitalintensiv.
I dag er tekstilindustrien i Den Europæiske Union ret beset blevet en kapitalintensiv industri, fordi det var den eneste mulighed. Der er nogle interessante udviklinger navnlig i de små og mellemstore virksomheder. Der findes små og mellemstore virksomheder, som fremstiller tekstiler af meget høj kvalitet, meget modebetonede tekstiler, og de har kunnet klare de høje lønudgifter, fordi deres vare giver godt, netop fordi den er dyrere. Da den er af meget høj kvalitet og i overensstemmelse med moden, er den så dyr. Det vil naturligvis ikke være muligt over hele linjen, men det viser, at idéen med kvalificering og specialisering absolut er en strategi, som nogle virksomheder kan benytte.
Nu til nogle af de kritisk bemærkninger, som indimellem kom frem her. Der er naturligvis ingen, der straks fra starten kan registrere det hele, og den meddelelse, vi her forelægger, er jo så at sige den generelle ramme. Vi vil under gennemførelsen skridt for skridt sammen med industrien, arbejdsmarkedets parter og medlemslandene undersøge, hvad vi yderligere kan gøre og hvad der bliver en succes. Vi har da udarbejdet denne meddelelse i et meget tæt samarbejde med arbejdsmarkedets parter. Vi har holdt adskillige konferencer, til dels meget store, samt mindre workshops, og det, der står i dokumentet, svarer mere eller mindre til de opfattelser, arbejdsmarkedets parter har.
Jeg ville naturligvis ønske, at jeg her kunne have forelagt en handlingsplan og hele tiden kunne have fastsat den nødvendige sum penge i tillid til, at det, der er blevet sagt i Europa-Parlamentet - man skal sætte tal på - så også rent faktisk bliver gennemført. Men jeg må desværre indrømme over for Dem, at jeg har mistet denne tillid. Jeg tænker f.eks. blot på den eksportstøtte til små og mellemstore virksomheder, hvor Parlamentet selv lod den budgetpost udgå. Nu stilles der igen krav derom! Hvis der var en vis sammenhæng her, hvis det, der bliver sagt her i dag, rent faktisk også ville præge beslutningerne om budgettet, så ville Kommissionen fremsætte sådanne finansieringsforslag. Men da vi desværre har gjort så triste erfaringer, vil vi hellere lade være og så sige, at vi tager det med i de generelle finansieringsmuligheder, vi har - og vi har da en hel del.
Regionalfonden er allerede blevet nævnt. For øvrigt kan vi også i Agenda 2000 - jeg kan ikke huske, hvem der nævnede det - via regionalfonden finansiere sådanne omstruktureringsforanstaltninger, det er absolut en mulighed. Måske koncentreres områderne mere, og det skal også til. Men som regel ligger tekstilindustrien i disse områder, så at vi sandsynligvis kan gennemføre det. Vi kan ty til socialfonden, navnlig hvad angår kvalificeringsforanstaltningerne. Vi kan naturligvis også finansiere en hel række aktioner via det femte rammeprogram for forskning og udvikling, f.eks. øget anvendelse af informationsteknologi - et meget vigtigt punkt for øget produktivitet også i denne industri.
Når der nu ingen tal står her, skal De endelig ikke lade Dem afskrække. Jeg ville imidlertid være villig til under indeværende års budgetforhandlinger at forelægge sådanne tal, hvis jeg havde vished for, at De så også vedtager dem. Hvis de mennesker, der er til stede her, dernæst kunne komme igennem med det i deres grupper og i Budgetudvalget, ville det være dejligt. Det har desværre ikke været tilfældet hidtil. Men jeg vil nu ikke gøre det til et spil pingpong, men gerne sige, hvad vi i mellemtiden ...
(Tilråb)
Der var nogen, der sagde: «Han er ikke naiv«. Jeg har så meget at gøre, og jeg forsøger at gøre det med succes. At løbe hovedet mod en mur hele tiden er ikke godt. Jeg var parlamentsmedlem i 12 år og medlem af Budgetudvalget, og jeg ved, hvordan medlemmer af Budgetudvalget kan tage livet af selv de bedste idéer. Og eftersom jeg ikke har lyst til at blive aflivet eller gøre noget unødigt, har vi ikke leveret disse tal. Men hvis De skulle ønske det, kan jeg forsøge igen. Vi vil give Dem relevante budgetforslag, og så vil vi have den samme drøftelse efter Deres beslutning. Jeg er helt sikker på, at De vil være nødt til at byde mig på et glas, ikke fordi det er lykkedes os ...
(DE) Vi prøver endnu en gang, vi gør det endnu en gang. Men nu til de ting, vi allerede gør. Vi har naturligvis, det har jeg allerede sagt, en hel række programmer - ADAPT, EMPLOI, Leonardo da Vinci - som allerede kan tages i brug her, og vi har endvidere, hvad angår den ydre sektor, truffet en hel række foranstaltninger. Her viser det sig for øvrigt, at det af og til er et tveægget sværd. Vi overvejede meget længe, hvad vi skal gøre i forbindelse med antidumping med ubleget bomuld. Det var en klar antidumpingsag. Hvis vi ikke vil lade antidumping degenerere til et protektionistisk instrument, og det vil vi ikke, bliver vi nødt til, når den juridiske situation er klar, også at træffe foranstaltninger. Jeg har - fru McCarthy nævnte det - hvis jeg ikke tager fejl, medens fru McCarthy var til stede, haft en lang drøftelse med den britiske industri, og jeg forklarede den, at vi på baggrund af den juridiske situation slet ikke kan gøre andet end at gribe til disse antidumpingforanstaltninger vel vidende, at de, der er afhængige af ubleget bomuld udefra som råstof, naturligvis ville blive generet deraf. Det er for øvrigt stadig oftere tilfældet. Derfor er man nødt til en gang at overveje, om sådanne antidumpingforanstaltninger ikke skal begrænses til det strengt nødvendige. Jo mere vi køber af tredjelande, jo mere rammes vores egen industri.
Det konstaterede jeg engang i forbindelse med sportssko. Dér havde vi også antidumpingforanstaltninger gående så vidt som et importforbud. Så stod hele industrien pludselig ude foran min dør og sagde: Vi kan ikke producere længere, for vi køber det hele så at sige som råstof. Vi sætter så noget på, men når det kommer til stykket, køber vi alle sko af tredjelande. Udsteder De et importforbud her, kan vi ikke længere sælge og ikke længere producere.
Deraf ser man, at antidumping ret beset er et klassisk instrument i den klassiske handelspolitik. I det moderne system med globalt samarbejde mister dette instrument mere og mere af sin værdi og bliver egentlig til et sværd, man retter mod sig selv, men det kan vi jo altid snakke om, når denne betænkning skal gennemføres.
Til slut vil jeg gerne sige, og jeg sagde det allerede efter afslutningen af Uruguay-runden, da arrangementet vedrørende international handel med tekstilvarer blev afskaffet: Når vi åbner vores markeder, må det betyde, at også de andre, udviklingslandene, ligeledes åbner deres markeder, og overalt, hvor der lægges hindringer i vejen for adgangen til markedet, vil vi resolut gribe ind. Vi indførte også af den grund sådan en slags observationsinstrument, hvor vi til enhver tid kan gribe ind over for disse lande med argumenter, og jeg har absolut intet imod, at vi benytter dette instrument i WTO og også dér insisterer på, at det naturligvis ikke kan gå, at den ene åbner sit marked og derved helt givet skaber problemer for sin industri, mens den anden med stor fornøjelse nyder godt af det og ikke åbner sine markeder. Dét går ikke, og derfor er jeg glad for det, der i dag er blevet sagt derom under forhandlingen.

Formanden
Tak, hr. kommissær. Vi har alle noteret os kommissærens løfter, og når vi har set, hvad der kommer til at ske herefter, vil vi tage stilling til, hvilken likør, vi skal hælde i det glas, som vi skal byde Dem på, hr. Bangemann, sådan som De sagde for lidt siden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0264/98) af Berès for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse (KOM (98) 0110 - C4-0222/98) om sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg ledsaget af et forslag til Rådets afgørelse om sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg.

Berès
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i dag blev Parlamentet informeret om Kommissionens forslag om ændring af Det Monetære Udvalg til Det Økonomiske og Finansielle Udvalg i anledning af overgangen til tredje fase af den Økonomiske og Monetære Union.
Denne betænkning kommer uden tvivl på et godt tidspunkt, eftersom vi efter den 2. maj nu endelig kan tale om euroens institutionelle del og de institutionelle konsekvenser af euroen. I denne forbindelse er traktaten om Den Europæiske Union absolut ikke alfa og omega på det institutionelle område, men indtil nu har det været forbudt at tale om dette på regeringskonferencerne for ikke at underminere overgangen til euroen. Efter den 2. maj er tingene begyndt at røre på sig og endda at udvikle sig. Vi har nu Euro-Rådet, Euro 11 og efter i morgen sikkert også andre nye instanser.
Men lad os for et øjeblik vende tilbage til traktaten om Den Europæiske Union. Dens svaghed er, at den kun giver os en informationsret på et så vigtigt område. Det er overraskende, at den udtaler sig om et teknisk udvalg, medmindre det ikke reelt drejer sig om et teknisk udvalg, hvilket i så fald ville give os grund til bekymring. Den fastsætter i virkeligheden grundlæggende ændringer for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik med hensyn til udvalgets navn, sammensætning og rolle.
I lyset af dette er vi en smule overraskede over Kommissionens forslag, der blev udarbejdet ud fra retningslinjer, som blev fastsat på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg. Således fastsættes det ikke i traktaten, at hver medlemsstat skal være repræsenteret med to medlemmer i Det Økonomiske og Finansielle Udvalg. Ikke desto mindre blev dette vedtaget.
Resultatet er, at vi har et Økonomisk og Finansielt Udvalg, der, set fra de nationale centralbankers synspunkt, nøjagtigt vil svare til sammensætningen af Styrelsesrådet, som er Centralbankens sande beslutningsorgan.
Vi mener dog, at folk med ansvar for skattepolitik og budget, økonomer og de ansvarlige for økonomisk planlægning burde have indflydelse på dette plan. Man siger, at de vil være repræsenteret i Udvalget for Økonomisk Politik. Men dette udvalg har eksisteret siden 1974, uden at vi har bemærket dets indflydelse. Dets rolle er ikke nævnt i teksterne om stabilitetspagten, og der er kun refereret til det i et dokument fra ØKOFIN-Rådet til Det Europæiske Råd i Luxembourg. Det er således ikke den centrale rolle, vi forventer med hensyn til samordningen af de økonomiske politikker. Og desuden er vi heller ikke overbevist af udvalgets måde at manifestere sig på i forbindelse med vedtagelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik i år, som der blev skrevet så meget om.
Udvalget undrer sig. Er Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs statut foreneligt med denne uafhængighed? Det er sandt, at økonomi- og finansministrene er inviteret til Den Europæiske Centralbank. Men bankfolkene er faste medlemmer af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og har alt for nationale interesser.
Vi mener, at der er behov for fora til dialog med de nationale centralbanker, men ikke med hensyn til fastsættelsen af økonomiske politikker. Det Økonomiske og Monetære Udvalg mener, at dialogen er nødvendig, men den mener ikke, at det er en sådan dialog, den Økonomiske og Monetære Union vil have brug for.
Vi opfordrer derfor Rådet til at revidere det aktuelle forslag og tage den rolle, repræsentanterne for de nationale centralbanker har i Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, op til fornyet overvejelse. Vi anmoder om, at Rådet formulerer en klar forbindelse mellem Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs arbejde og Udvalget for Beskæftigelse. Vi anmoder ligeledes om, at man overvejer en fusion mellem Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og Udvalget for Økonomisk Politik.
Der gøres indsigelse mod, at Det Økonomiske og Finansielle Udvalg under disse betingelser skulle samles en gang om ugen. Og hvorfor ikke? Euroen har behov for institutioner, for politikker, der accepterer at bruge den nødvendige tid. Overgangen til euroen vender op og ned på borgernes liv, men er også en stor omvæltning for vores institutioner, vores ansvarlige politikere, vores embedsmænd, deres vaner og deres grupper.
Den økonomiske styrelse er ikke et ØKOFIN-Råd, der samles tre gange om ugen. Vi mener desuden, at en fusion med Udvalget for Økonomisk Politik ikke kan afvises med en håndbevægelse. Dette er måske en måde til at indføre gode værktøjer til samordningen af de økonomiske politikker.
Hvis intet ændres på dette plan, foreslår vi medlemsstaterne at udnytte suppleantposterne til at give plads i udvalget til skatte-, budget- og økonomieksperterne. Vi forlanger at blive hørt om Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs statut i stedet for bare at blive informeret om dette udvalgs sammensætning.
Endelig anmoder vi Rådet og Kommissionen om, at dette system kun bliver midlertidigt. Vi venter forslag fra alle berørte institutioner ved overgangen til sidste etape af ØMU'en for at udvikle dette system.
Endelig undersøger ordføreren Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs rolle med hensyn til Euro-Rådet, Euro 11 og måske også med hensyn til formanden for dette kommende Råd.
Denne information af Parlamentet i dag giver os lejlighed til at udtale os om et af ledene i det institutionelle system, der skal gøre det muligt for Den Europæiske Union at fremme samordningen af de økonomiske politikker til fordel for vækst og beskæftigelse. Set fra denne synsvinkel mener vi, at der ligger et stort arbejde foran os. Vi skal udføre dette arbejde i fællesskab, og Europa- Parlamentet agter at spille sin rolle til fulde.

Harrison
Hr. formand, jeg vil lykønske min kollega, fru Berès, for at have kastet lys over en af de mere ukendte organisationer i Den Europæiske Union, nemlig Det Monetære Udvalg. Under forsæde af den fremtrædende Sir Nigel Wicks, som nu trækker sig tilbage, har det gjort et værdifuldt arbejde med at udarbejde papirer til ØKOFIN. Noget af dets fortrolige karakter er berettiget. Der er fornuft i at slå fast, hvilke forberedende papirer skal have lov til at så deres idéers sæd, inden de ser dagens lys.
Ikke desto mindre er tiden inde til at være mere åben. Navneforandringen til Det Økonomiske og Finansielle Udvalg er et passende tidspunkt til at igangsætte en reform. I mit eget nylige møde med Sir Nigel blev jeg opmuntret ved at høre ham støtte den idé om, at hans efterfølger som formand - han vil ikke selv fortsætte i denne rolle, eftersom Storbritannien ikke er blandt stifterne af ØMU'en - regelmæssigt vil skulle møde op i et relevant udvalg i Europa-Parlamentet for at gøre Det Økonomiske og Finansielle Udvalg mere åbent i offentlighedens øjne. Og dette til trods for, at artikel 109 C i traktaten kun kræver, at Parlamentet skal underrettes om Rådets beslutninger.
Alt dette vil udgøre en god start, men navneforandringen bør også reflektere en ændret funktion. Mange af os er bekymrede over, at traktaten lægger vægt på monetære spørgsmål på bekostning af økonomisk ledelse. Det omdøbte Økonomiske og Finansielle Udvalg bør svinge vægten tilbage til en ordentlig ligevægt. Ordførerens forslag om, at der bør etableres nye forbindelser til det næsten uddøende Udvalg for Økonomisk Politik, der blev nedsat i 1974, er godt, og det samme er forslaget om, at der bør tilskyndes til en dialog mellem Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og Udvalget for Beskæftigelse, der er nedsat i henhold til beskæftigelseskapitlet i Amsterdam-traktaten.
Nøglen til det, som ordføreren og PSE-gruppen søger at nå, ligger i sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg. Den bør naturligvis være lige så afbalanceret og behændig, som Frankrigs vindende fodboldhold var i søndags. Men for øjeblikket er det bænket med bankfolk, selvom artikel 109 C ikke præciserer, hvorvidt repræsentanterne skal være fra nationale banker eller fra økonomi- og finansministerier. Det ville helt bestemt være at foretrække, at der ud over de nationale centralbankfolk var repræsentanter fra økonomiministerierne, der selv er ansvarlige for at formulere økonomiske politikker på kort og mellemlang sigt. Der er endog tale om stedfortrædere i det 34-personer store Økonomiske og Finansielle Udvalg. Eksperter inden for skatte- og budgetområdet bør træde i stedet for almindelige medlemmer fra tid til anden, hvis dette fører til en bedre og mere oplyst debat.
Endelig støtter jeg ordførerens forslag om, at Rådets afgørelser ændres, således at der kan ske en revision senest den 1. januar 2002, og at Kommissionen, Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og ECB senest den 1. juli 2001 skal aflægge rapport om de interinstitutionelle forbindelser inden for rammerne af ØMU'en efter indledningen af den 3. fase.

Peijs
Hr. formand, Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, der skal oprettes, har en lang række vigtige opgaver, der allerede er opført i den nævnte artikel 109 C, stk. 2 i Maastricht-traktaten. Hvad gør ØFU? Det rådgiver efter anmodning eller på eget initiativ Rådet og Kommissionen, undersøger Fællesskabets økonomiske og finansielle tilstand, forbereder Rådets arbejde på en lang række områder som f.eks valutakurspolitikken og koordinationen af den økonomiske politik. Særligt koordinationen af den økonomiske politik er i de sidste måneder skænket stor opmærksomhed. Denne koordination bliver også stadigt vigtigere.
Hr. Wim Duisenberg skrev i sit svar på de skriftlige spørgsmål ved høringen i maj, at inflationen ikke kun bestemmes af den monetære politik, men også af budgetpolitikken. Altså af begge dele, hr. formand, i modsætning til det som ordføreren ønsker. Derfor er det nødvendigt med et godt samarbejde mellem de myndigheder, der er ansvarlige for budgetpolitikken og Den Europæiske Centralbank, der i den sidste ende fastsætter renten. Det Økonomiske og Finansielle Udvalg spiller her en central rolle. Det bliver i mine øjne forum for koordinationen.
Fru Berès forslag om at fjerne de monetære specialister eller repræsentanterne for Den Europæiske Centralbank fra Udvalget finder jeg uacceptabelt. De nationale monetære specialister har således i hendes scenario ikke sæde i Udvalget. Jeg vil ligesom fru Berès understrege nødvendigheden af koordination, men ikke på hendes måde. Derfor har min gruppe indgivet tre ændringsforslag. Jeg mener, at individuelle lande skal kunne gøres opmærksom på deres ansvar. Hvis nogle lande slækker deres budgetpolitik, kan det medføre, at ECB bliver tvunget til at træde på den monetære bremse på bekostning af de lande, der har orden i tingene. Det må ikke ske. Hr. Wim Duisenberg har allerede angivet, at han anser det for Den Europæiske Centralbanks opgave at »straffe« de lande, der kører uden for det europæiske budgetspor, således som dette er fastsat i stabilitetspagten. Også i Nederlandene har den nederlandske nationalbank gjort sig til en kritisk og uafhængig vurderingsinstans af statsfinanserne, allerede før i tiden, og nu tager den nye formand på ny denne linje op. For blot tre uger siden kritiserede den nederlandske nationalbank forhandlingerne om den nye regerings finansielle marginer. Det er nøjagtigt grunden til, at de nationale monetære specialister ikke kan undværes i Udvalget, sådan som fru Berès foreslår. De sørger for den nødvendige upartiske ekspertise om den økonomiske tilstand i de forskellige medlemsstater og vil derfor være mere kritiske i Udvalget. De skal modvirke, at Udvalget ikke for meget bliver et ekko af his master's voice . Hvis der kun er embedsmænd fra finansministerierne i Udvalget, rådgiver ØKOFIN sig selv. Også lønudviklingen i Tyskland angiver i øjeblikket, at de nationale centralbankers advarende røst skal kunne høres tydeligt.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg er enig i de udtalelser, der er kommet til udtryk her, såvel fra ordføreren som fra repræsentanterne for Den Socialdemokratiske Gruppe og PPE-gruppen, i den forstand at det aktuelle forslag til sammensætning af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, som erstatter Det Monetære Udvalg, burde have en bredere sammensætning og handle mere på fællesskabsniveau.
Kommissæren vil erindre, at Parlamentet under forhandlingen om indholdet af den økonomiske årsberetning, hvor Det Monetære Udvalg foreslog en begrænsning af Kommissionens mulighed for at vurdere den økonomiske situation i de forskellige medlemsstater separat, afviste nævnte begrænsning. Og denne begrænsning af Kommissionens mulighed vil muligvis blive tilfældet, hvis sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg bliver således, som det står i det nuværende forslag.
Jeg kan se en vigtig mangel ved denne sammensætning, for Det Økonomiske og Finansielle Udvalg vil blive til en slags styrelsesråd nr. 2 i Den Europæiske Centralbank og et ØKOFIN nr. 2, således at den samlede situation er under kontrol, men uden at der findes et debatforum på niveau med den samlede Europæiske Union, som er i stand til objektivt at analysere den økonomiske og finansielle situation, og således til at rådgive såvel Den Europæiske Centralbank som selve institutionerne i Unionen, f.eks. Kommissionen eller selve Parlamentet. Jeg finder derfor, at det ville være en god idé at revidere denne sammensætning og give det en virkelig fællesskabsdimension på unionsplan.

Wolf
Hr. formand, vi beskæftiger os her med et langt mere alment problem end blot sammensætningen af et udvalg. Vi beskæftiger os med risikoen for vigende politisk opmærksomhed efter afgørelsen om euroen, hvor så pludselig teknokraternes gamle drømme igen kommer på dagsordenen og institutionel deregulering så slår om i institutionaliseret ikkepolitik.
Jeg vil gerne advare ECB. Det institutionelle nirvana er ikke noget sikkert sted, og det er der indicier på. For det første: Hr. Duisenbergs gage skal ifølge pressen behandles som en statshemmelighed. Jeg håber, han vil dementere det. For det andet: Proceduren til fastlæggelse af grundtrækkene i den økonomiske politik, hvor Det Monetære Udvalg praktisk talt har taget ethvert politisk indhold - beskæftigelsespolitikkens fortrinsstilling, integreringen af den monetære politik, forholdet mellem lønpolitik og produktivitetsudvikling - ud af kommissionsforslaget og dermed kastreret det. Vi har her brug for organer, som hører Europa-Parlamentet og ikke bare informerer det. Vi har brug for en politisk funktion, som i koordination med employment committee virkelig dygtigt forbereder ØKOFIN og de 11 stater, der deltager i euroområdet, på at præstere noget i retning af en europæisk økonomisk regering, og det opnår vi ikke med forslaget, således som det er, her bliver virkelig bare teknokratiets mareridt genoplevet.

Castagnède
Hr. formand, kære kolleger, vi bør lykønske fru Berès for hendes årvågenhed.
Kommissionens forslag om sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, der skal efterfølge Det Monetære Udvalg, ligner således blot en harmløs kontinuitet. Men det har også en anden side, idet det udgør en udvikling i den forkerte retning af den europæiske økonomiske opbygning, der fører til to overdrivelser: en overdreven monetarisme og et overdrevent teknokrati.
Det ligger i navnet på Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, at det er et forum for udvidet overvejelse i forhold til kun de monetære bekymringer. Udvalgets funktion som beslutningsforbereder med hensyn til samordningen af de økonomiske politikker eller fastsættelsen af de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker leder det naturligvis til at tage hensyn til de samlede økonomiske og sociale forhold og anvende alle instrumenter til den økonomiske og sociale politik.
Men Kommissionens forslag om dets sammensætning har en stærkt reducerende effekt. De gør udvalget til et hjælpemiddel i forbindelse med bankpolitikken og den monetære politik, som ECBS ikke har brug for, idet dens uafhængighed og aktionsmidler er solidt sikret.
Vores ordfører har altså ret, når hun kritiserer den alt for betydningsfulde plads, man vil give centralbankernes repræsentanter i dette udvalg, ligesom, med hensyn til de højtstående embedsmænd, det planlagte monopol for repræsentanterne for de finansielle administrationer. Desuden finder vi det ønskeligt at udvide sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og at begrænse - som fru Berès ønsker- centralbankernes rolle, men også, og på dette punkt går vi med glæde ud over vores ordførers ønsker, at sikre repræsentationen af kompetencer på det sociale og økonomiske område ud over de højtstående embedsmænd.
Endelig deler vi fru Berès bestræbelser på at få indført en regelmæssig infomations- og rådgivningsmekanisme mellem Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og Europa-Parlamentet.

Blokland
Hr. formand, starten af ØMU'ens tredje fase kræver en anden sammensætning af Det Monetære Udvalg. Navnet ændres desværre også. For min del behøver det ikke at ændres. I så fald var ordføreren blevet sparet for en skuffelse. Nu mener hun, at navneændringen også har en indholdsmæssig forandring til følge. Det er imidlertid at vende op og ned på årsag og følge. En forsvarstale for opretholdelsen af navnet Monetære Udvalg ville have været meget mere konsekvent.
I bemærkningerne til betænkningen fastslår ordføreren, at landene i eurozonen er dobbelt repræsenterede i Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, nemlig via deres egne repræsentanter (direkte) og via repræsentanterne fra Den Europæiske Centralbank (indirekte). Dette ræsonnement kan jeg ikke følge. Det er ikke rimeligt at betragte repræsentanter fra ECB som indirekte repræsentanter for landene i eurozonen. Så har man ikke forstået ret meget om ECB's uafhængighed.
Det fremgår også af det følgende punkt. For på trods af, at ordføreren ikke har meget tilovers for de nationale embedsmænds indflydelse i Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, udgør hendes betænkning et utvetydigt forsvar af en typisk fransk kæphest: Dannelsen af en økonomisk regering på europæisk plan som modstykke til ECB, der - i den franske regerings øjne - i for høj grad er lavet efter tysk model.
I betragtning af de foregående konstateringer er Europa-Parlamentets manglende seriøse beføjelser i denne sag en behagelig biting.

Randzio-Plath
Hr. formand, Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, som skal træde i stedet for det nuværende Monetære Udvalg styrker Rådet af finansministre i forhold til de øvrige Råd i Den Europæiske Union. Jeg finder det betænkeligt, at det i Maastricht ikke blev fremhævet tilstrækkeligt, at Kommissionens rolle derved svækkes, idet Kommissionen i vigtige processer som koordinering af de økonomiske politikker ikke foreslår, men henstiller. EuropaParlamentet bliver nødt til at gå i brechen for, at det bliver ændret igen i forbindelse med kommende traktatændringer.
I EU skal koordineringen af politikkerne have en ny kvalitet. Det gør ordføreren med rette opmærksom på, og Det Økonomiske og Finansielle Udvalg - jeg er helt enig i hendes forhåbninger og vurderinger - skal også give udtryk for denne nye institutionelle orientering af koordineringen. Jeg beklager meget, at den dobbeltsporethed, som Giscard d'Estaing og Helmut Schmidt påtænkte dengang, den europæiske valutakursmekanisme var i sin vorden, nu ikke så at sige er kommet til fuld udfoldelse samtidig med, at processen Den Økonomiske og Monetære Union er i gang. Dengang blev der nedsat to udvalg, nemlig Det Monetære Udvalg og Det Stående Udvalg for Beskæftigelse. Førstnævnte blev institutionaliseret, forankret i traktaten, sidstnævnte førte en skyggetilværelse. Det er på grundlag af den dramatiske politiske udvikling og oplysningen om en manglende europæiske merværdi ikke begrundet. Derfor mener jeg, at problemerne i beskæftigelsespolitikken, i den økonomiske politik og i finanspolitikken i virkeligheden skal betragtes samlet. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at EuropaParlamentet ved vedtagelsen af grundtrækkene i den økonomiske politik sidste år udtrykkeligt fremhævede, at også de øvrige overvejelser skulle indgå i grundtrækkene i den økonomiske politik, især da ministrenes afgørelse i den økonomiske politik og i finanspolitikken skal ses i sammenhæng med budgetforhandlingerne i de nationale parlamenter, som altid finder sted hvert år om efteråret.
Det Økonomiske og Finansielle Udvalg har en rådgivende rolle. Alligevel er det blevet en institution. Derfor skal dets virke være mere gennemskueligt og kontrollerbart. Ergo er det her rigtigt, at vi har brug for en monetær dialog ud over den hidtidige dialog. De ved, at Europa-Parlamentet gennem Underudvalget om Monetær Politik i årevis har været i dialog med Det Monetære Udvalg. Det skal udvides til også at omfatte Udvalget for Økonomisk Politik, for at bedømmelsen af stabilitetsplanerne, bedømmelsen af, hvorledes uforholdsmæssigt store underskud undgås og andre tiltag til koordinering af den økonomiske politik ikke alene ligger i monetære autoriteters og monetære rådgivende instansers hænder, men at også andre inddrages.
Jeg anser fortsat et årligt kæmpemøde i Rådet for vigtigt. Den fremtrædende rolle, som Rådet af finansministre i forvejen spiller, skal ikke føre til, at der træffes afgørelse om økonomisk politik og beskæftigelsespolitik uden økonomi- og arbejdsministre. Lige så klar den institutionelle struktur er for Den Monetære Unions vedkommende, lige så underudviklet er beslutningsprocessen for Den Økonomiske Unions vedkommende. Her skal der nye tiltag til. Berès-betænkningen giver håb derom. Vi får sandsynligvis endog brug for en tillægsprotokol til artikel 103 i Maastricht-traktaten, for at vi for fremtiden også reelt vil være handle- og beslutningsdygtige.

Herman
Hr. kommissær, hr. formand, kære kolleger, hele denne debat synes at dreje sig om sammensætningen af udvalget.
Men det er i virkeligheden ikke det, vi bør tale om. Debatten drejer sig snarere om udvalgets karakter. For i dag er udvalget her kun, som man kan konstatere, for at forsvare nationale synspunkter og for at nedgøre alt, der har præg af fællesskab. Om Udvalget sammensættes af repræsentanter for nationalbankerne eller af repræsentanter for økonomi- og finansministerierne vil intet ændre, og det er her, problemet ligger. Således har vi Kommissionen, der med henblik på samordning fremsætter forslag til forordning. Derefter behandles disse af udvalget, der nu kaldes »Det Økonomiske og Finansielle Udvalg«, men dette ændrer intet: Udvalget er der for at forsvare synspunkter, der ikke er i Fællesskabets interesse. Dette kan ikke ændres, for sådan er processen i henhold til traktaten.
Vi må altså nu sørge for at rette denne fejl, og i denne forbindelse er det tvingende nødvendigt at give Parlamentet indflydelse og således tilføje en dimension, som udvalget aldrig vil kunne tilføje, eftersom, det har vi allerede set, og vi vil se det igen, udvalget aldrig vil handle i fællesskabets interesse men i regeringernes interesse. Men det, vi har brug for, er en samordning af politikker, og en samordning af politikker forudsætter en overnational magtbeføjelse. Det er kun Kommissionen og Parlamentet, der har det. Og de er de eneste, der bør intervenere på dette niveau. De overlapper ØKOFIN-Rådet. Dette udvalg er altså ikke til megen nytte. Jeg ville ønske, at dette element kom til syne i Kommissionens forslag, især fordi Kommissionen oplevede den tort at se forslagene blive sablet ned. Jeg havde håbet, at den kunne komme på rette spor med disse forslag, men det er ikke sket, hvilket jeg beklager.

Christodoulou
Hr. formand, Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, som erstatter det gamle Monetære Udvalg, er noget helt nyt og anderledes, og dette bør afspejles i dets sammensætning og i den måde, det kommer til at fungere på. Der er således ikke længere tale om en form for samordning af de enkelte landes monetære politikker. Dette varetages af Den Europæiske Centralbank. Det nye udvalg bliver en form for teknisk råd med en, så vidt mulig, bred sammensætning, og dette tekniske råd skal forsøge at finde metoder til at samordne de finansielle politikker i hhv. medlemmerne af Den Økonomiske og Monetære Union og de lande, som endnu ikke er gået med i Den Økonomiske og Monetære Union, men stadig, hvad enten de er medlemmer eller ej, er med i valutakursmekanismen. Udvalget bør derfor have generelle rådgivende beføjelser i spørgsmål vedrørende samordning af EU-landenes finansielle politik og den overordnede monetære politik. Dette er en ny opgave, som Udvalget ikke har udført tidligere.
Jeg tror ikke, man behøver sige så meget og heller ikke at overdrive dets rolle. Naturligvis vil det hjælpe og fremme processen; men det er ikke enerådende og bør ikke give anledning til den frygt, som der er givet udtryk for her i salen. Når jeg ser på, hvordan der arrangeres høringer - som fru Randzio-Plath også nævnte - i Parlamentets udvalg med langt højerestående institutioner end den, vi taler om her, og på, hvordan de svarer på spørgsmålene, tror jeg, at det vil fortsætte også i dette tilfælde, og jeg vil gerne se det udvalg, der vil nægte at møde frem for Europa-Parlamentets udvalg og stå til regnskab for de afgørelser, det har truffet, også selvom der ikke er bestemmelser herom i traktaten eller andre steder. Jeg tror derfor ikke, vi behøver være så bekymrede for dette, og sammensætningen af dette udvalg bør være som tidligere fastlagt: Medlemslandenes centralbanker bør også være repræsenteret. Det vil være et godt kompromis mellem Den Europæiske Centralbank og økonomiministeriernes repræsentanterne.
Så lad os nu tage den med ro og undlade at overdrive dette udvalgs betydning og den rolle, det vil kunne spille.

de Silguy
 - (FR) Hr. formand, mine damer og herrer, fru Berès' betænkning om sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, som økonomi- og finansministrene skal træffe afgørelse om, er et vigtigt og meget nyttigt bidrag til den debat, der finder sted inden for rammerne af iværksættelsen af Den Økonomiske og Monetære Union.
Det er sandt, at det ikke fastsættes formelt i artikel 109 C, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, at EuropaParlamentet skal høres om dette emne, men det er kun rimeligt, at Parlamentet behandler spørgsmål af en sådan vigtighed. Desuden fastsættes der i traktaten en generel oplysningspligt for Rådets formand over for Parlamentet, og det er derfor naturligt at give det et indhold.
I lighed med den øvrige Kommission glæder jeg mig altså over ordførerens overvejelser vedrørende sammensætningen af det nye udvalg, og jeg lægger med interesse mærke til alt, der vedrører dets statut, som også skal vedtages inden 1. januar 1999. Kommissionen skal afgive udtalelse om denne nye statut, og den vil til den tid i meget stort omfang tage hensyn til Parlamentets bedømmelse.
For at svare på de spørgsmål, der her til morgen er taget op, især af ordføreren, vil jeg gerne fremkomme med to rækker hurtige bemærkninger vedrørende selve sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg på den ene side og dets rolle på den anden.
Med hensyn til sammensætningen fastsættes det i artikel 109 C, stk. 2, at medlemsstaterne, Kommissionen og Den Europæiske Centralbank hver højest udnævner to medlemmer til udvalget. Men under Rådets møde i Luxembourg den 12. og 13. december sidste år præciserede stats- og regeringscheferne i beslutningen om samordningen af den økonomiske politik deres hensigter og Rådets konklusion var følgende: Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, der skal sammensættes af højtstående embedsmænd fra de nationale centralbanker og Den Europæiske Centralbank samt fra økonomi- og finansministerierne, skal udgøre rammerne for forberedelsen og udførelsen af dialogen mellem Rådet og ECB på højtstående embedsmændsniveau.
Det er altså, hr. Castagnède, ikke nogen udvikling i den forkerte retning. Jeg kan ikke acceptere denne kritik, eftersom teksten fra Det Europæiske Råd fastsætter de naturlige rammer, inden for hvilke Kommissionen skal fremsætte sit forslag, selvom, som ordføreren meget rigtigt bemærker det, Kommissionen ikke har udspecificeret, hvilke administrationer der bør være repræsenteret i udvalget. Dette var trods alt den eneste aktionsmargen, Kommissionen fik i teksten fra stats- og regeringscheferne.
Kommissionen mener ikke, at der kan være kontinuitet mellem Det Monetære Udvalg og Det Økonomiske og Finansielle Udvalg. Som hr. Harrison sagde, drejer det sig ikke kun om et navneskifte, det drejer sig om et systemskifte. Derfor er Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs opgaver ikke længere de samme som Det Monetære Udvalgs.
Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs opgaver er præciseret og fastsat i artikel 109, stk. 2, i traktaten, og de er, når alt kommer til alt, centreret om overvågningen af medlemsstaternes økonomiske og finansielle situation samt om de finansielle forbindelser med tredjelande og de andre internationale institutioner, men Det Økonomiske og Finansielle Udvalg bidrager især, og dette tror jeg er vigtigt, til Rådets arbejde på det tekniske plan.
Til hr. Herman vil jeg sige, at de personer, der er udnævnt, i princippet er udnævnt i kraft af deres person og ikke som repræsentanter for regeringer, og jeg tror, at hr. Christodoulou har ret, når han siger, at man ikke må overvurdere denne rolle. Det drejer sig om en teknisk forberedelse af Rådet på tre væsentlige punkter: den mulitilaterale overvågning, de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker samt de beslutninger, der skal træffes inden for rammerne af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud.
Det, der skal til, for at Det Økonomiske og Finansielle Udvalg fungerer ordentligt, er altså en ekspertkapacitet, og jeg kan forsikre Dem om, hr. Castagnède, at det ikke erstatter Rådet, og det er ikke og vil ikke blive en filial for de nationale centralbanker.
Jeg tror, at den økonomiske dimension i Udvalgets opgaver er afgørende. Den skal altså med i dets sammensætning. Den Europæiske Centralbank bør her udpege sine repræsentanter i kraft af den monetære politik og medlemsstaterne i kraft af de forskellige bestanddele af den økonomiske politik. I denne forbindelse fortjener fru Berès' forslag om suppleanter at blive nøje undersøgt. Det er således vigtigt, at de tilstedeværende højtplacerede embedsmænd er teknisk kompetente inden for de områder, der skal behandles, hvad enten det drejer sig om det skattemæssige område, om budgettet eller om den økonomiske planlægning.
Kommissionen mener, at Det Økonomiske og Finansielle Udvalg bør være et teknisk instrument, der skal styrke samordningen af økonomiske politikker, hvis mål, jeg minder herom, er at fremme vækst og beskæftigelse.
Hermed kommer jeg til den anden række af mine bemærkninger, der vil blive meget kortere, De kan være ganske rolig, om Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs rolle.
Også på dette punkt vedtog Rådet i Luxembourg, at Det Økonomiske og Finansielle Udvalg burde være et forum for dialog - her opfylder jeg i øvrigt fru Randzio-Plaths ønsker - især for en dialog mellem Rådet og Den Europæiske Centralbank på højtstående embedsmandsniveau. Jeg mener, at denne dialog i samordningens tjeneste har et dobbelt aspekt: En samordning af den økonomiske og den monetære politik på den ene side og af den økonomiske politiks forskellige aspekter på den anden side.
Hvad angår forbindelsen mellem den økonomiske og den monetære politik skal Det Økonomiske og Finansielle Udvalg sikre denne mellem ECB, som har ansvaret for den fælles monetære politik, og Rådet, som har til ansvar at vedtage og iværksætte de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Jeg mener, at Det Økonomiske og Finansielle Udvalg ligeledes bør forberede og assistere ved Euro-Rådets møder, nu kaldet »Euro 11«. I denne forbindelse kan jeg sige Dem, men jeg håber at få anledning til at tale om dette efter ferien, at de to første møder i denne nye instans medførte en ny dynamik. Det Økonomiske og Finansielle Udvalg burde i overensstemmelse med traktaten og under de bedst mulige betingelser tilpasse sig dette med henblik på at følge op på indførelsen af euroen og herefter forvaltningen af denne.
Med hensyn til samordningen af den økonomiske politiks forskellige bestanddele, som ordføreren meget relevant nævner, bør Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs arbejde og forslag ligeledes ske i komplementaritet med Beskæftigelsesudvalget og Udvalget for Økonomisk Politik.
Tillad mig, frue, på dette punkt at være lidt uenig i Deres analyse. Udvalget for Økonomisk Politik er ansvarlig for strukturelle spørgsmål: det indre marked, jobskabelse, konkurrenceevne, statsstøtte osv. Det Europæiske Råd i Cardiff understregede betydningen af disse strukturelle spørgsmål og mindede om, at de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik fremover ligeledes bør omfatte de økonomiske reformer, der er nødvendige for en god drift af Den Økonomiske og Monetære Union. For Kommissionen er det altså også vigtigt, at arbejdsbyrden bliver fordelt mellem alle de udvalg, der er specialiseret på området, herunder også Udvalget om Økonomisk Politik.
Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen under alle omstændigheder, som Parlamentet ønsker, vil garantere en permanent koordinering af aktiviteterne hos Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, Udvalget for Beskæftigelse og Udvalget for Økonomisk Politik.
Ud over spørgsmålet om den formelle sammensætning af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og en overvejelse vedrørende dets opgaver, tror jeg, at det, der, når alt kommer til alt, er afgørende, er udvalgets drift og praksis, og afsluttende vil jeg gerne understrege det faktum, at også i denne forbindelse vil Kommissionen, der har en central rolle i samordningen af økonomiske politikker, som det blev bekræftet på sidste »Euro 11-møde« sørge for en korrekt koordinering af Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs og de andre udvalgs arbejde.
I denne henseende, og dette er min afsluttende bemærkning, tager Kommissionen med stor interesse forslaget til efterretning og den vil udarbejde en rapport inden den 1. januar 2001 om driften af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg indenfor rammerne af de tværinstitutionnelle relationer mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet, men efter min mening også om relationerne mellem de eksisterende udvalg. Jeg støtter med glæde forslaget, og jeg håber, at jeg selv kan fremlægge de omtalte konklusioner, når den tid kommer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

EØFG's deltagelse i offentlige indkøb
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0196/98) af Tappin for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse om europæiske økonomiske firmagruppers (EØFG) deltagelse i offentlige indkøb og offentligt finansierede programmer.

Tappin
Hr. formand, europæiske økonomiske firmagrupper, hvad er det for noget? Det er grupper af små og mellemstore virksomheder, der går sammen for at skærpe deres profil, øge deres chancer for at vinde kontrakter i forhold til større konkurrenter, opnå øgede ressourcer til fremme af deres ekspertise, opnå retlig status og naturligvis øgede muligheder for at ekspandere, ansætte mere personale og således nedbringe antallet af arbejdsløse i Den Europæiske Union.
Det er helt klart, at en sådan ordning er en god idé, hvis den opnår det ønskede udfald. Denne betænkning om Kommissionens meddelelse om europæiske økonomiske firmagruppers deltagelse i offentlige indkøb og offentligt finansierede programmer beskæftiger sig netop med dette spørgsmål. Ordningen har været i kraft siden juli 1989. Den kan endnu ikke siges at have været nogen succes. Hvor grupper er blevet dannet - som oftest grænseoverskridende organisationer, der handler med varer og tjenesteydelser - har de vist, at konceptet fungerer. Men der eksisterer eller har eksisteret utilstrækkelige grupper nok til at gøre det muligt for Kommissionen at analysere alle problemerne og fastslå, hvordan den bedst kan fremme idéen og dens praktiske gennemførelse i fremtiden. Dette er anerkendt og årsagen til, at Kommissionen har udarbejdet denne meddelelse.
Kommissionen skal lykønskes med initiativet og takkes for det arbejde, den har lagt i at fremme mindre virksomheders interesser i hele Den Europæiske Union. Markedet for offentlige indkøb tegner sig alene for ECU 720 milliarder om året, hvoraf meget lidt går til mindre virksomheder, nemlig kun omkring 11, 7 %.
Jeg har fremsat adskillige forslag med henblik på at øge denne andel og andelen af de bevillinger fra EU-programmer, der tilflyder små og mellemstore virksomheder. Jeg ser gerne, at Kommissionen fremmer den frivillige oprettelse af samarbejdspaneler på EU-plan, der består af nationale repræsentanter og repræsentanter for sektorer såvel som for arbejdsmarkedets parter og naturligvis repræsentanter for Kommissionen, til at bistå med informationsformidlingen og bevidstgørelsen om de muligheder, der eksisterer via denne ordning.
For det andet så jeg gerne, at Kommissionen positivt tilskynder medlemsstaterne til at afstikke rammer for eller oprette centre, hvor der stilles kvalificeret rådgivning og uddannelse til rådighed for små og mellemstore virksomheder, der ønsker at deltage i ordningen. Dette kunne give et skub til den samme opfordring, der i en tidligere betænkning, som jeg har udarbejdet, blev fremsat i relation til centre for offentlige indkøb.
Eftersom et af målene i denne betænkning er at gøre det muligt for SMV'er at få en langt større del i det ECU 720 milliarder store marked for offentlige indkøb, end de får nu, ville det være hensigtsmæssigt, hvis der kun var ét informationscenter.
På samme måde bør der tilskyndes til informationsformidling via uformelle centre såsom europæiske informationscentre, virksomhedsinformationscentre og lokale handelspartnere. Eftersom der er stor forskel mellem reklame og vejledning og den form for uddannelse og juridisk rådgivning, som et nationalt center kan tilbyde, bliver det klart, at disse vil være komplementære systemer. Nationale centre ville også i høj grad kunne bistå med overvågningen af resultaterne. Dette er væsentligt, hvis vi skal maksimere effektiviteten af de foranstaltninger, vi træffer.
I de ti år, systemet har eksisteret, er der kun blevet oprettet omkring 800 EØFG under denne ordning. Det er klart, at Kommissionen gør, hvad den kan for at forbedre dette, men vores budskab til Rådet må også være at anmode det om at støtte Kommissionen i dens bestræbelser og SMV'erne på medlemsstatsplan. Det vil især være nyttigt, når det gælder om at glatte nogle af de vanskeligheder ud, som dukker op for SMV'er, når de begiver sig ud i international handel, og især med hensyn til tacklingen af de vanskeligheder, der skabes af forskellige nationale lovgivninger.
Kommissionen skal forelægge klarlæggelser af de regler og bestemmelser, der gælder for oprettelse af EØFG og den måde, hvorpå de kan fungere. Som følge af de indviklede regler og den frygt, som mange SMV'er føler over for at udvide deres aktiviteter uden for deres eksisterende engagementers sikre og velkendte grænser, vil sådanne klarlæggelser være uvurderlige. Jeg håber imidlertid, at firmagrupper og SMV'er kan få en chance for at vurdere disse klarlæggelser, og at indholdet af disse vurderinger såvel som de konklusioner, der drages af overvågningen af EØFG-aktiviteten, kan danne grundlag for endnu en meddelelse fra Kommissionen om et par år. Dette bør forelægges for Parlamentet, sektororganisationerne og medlemsstaternes repræsentanter. Og hvis der ikke er sket en påviselig forbedring i markedet for offentlige indkøb og offentligt finansierede programmer finansieret af EØFG med fællesskabsmidler, må vi gøre noget mere.
Vi har tiden imod os, for aftalen om offentlige indkøb er blevet gjort tilgængelig for flere lande. Dette betyder, at store udenlandske virksomheder vil presse vores SMV'er ud af deres eksisterende markeder. Hvis vi ikke gør det muligt for dem at udnytte de muligheder, der tilbydes af den globale adgang, vil deres situation blive forværret i forhold til tidligere.
Blandt ændringsforslagene kan jeg støtte nr. 1, 3 og 4, men jeg er imod nr. 2.
Endelig vil jeg rose Kommissionen for dens initiativ, og jeg håber, at medlemmerne vil kunne støtte mit forslag til beslutning.

Paasilinna
Hr. formand, jeg takker kollega Tappin for en udmærket betænkning, som omhandler situationen for tjenester i SMV-sektoren og i den offentlige sektor. Begge sektorer er livsvigtige for vores samfund, men desuagtet lider de af en unfair behandling. Hvis Den Europæiske Union vil være andet end det indre marked og opnå den ønskede økonomiske og sociale samhørighed, skal den udvikle almennyttige tjenester på europæisk niveau. Gennemførelsen af det indre marked er således forenet med krav om frigørelse af de almennyttige tjenester. Disse krav betyder ofte store strukturelle ændringer i samfundet.
Der skal indledes omfattende drøftelser om de almennyttige tjenesters politiske retningslinjer mellem medlemsstaterne, Kommissionen og Parlamentet. Arbejdsmarkedets parter, forbrugerorganisationerne og den sociale sektors sammenslutninger skal også drages ind i drøftelserne. EØFG'erne, som ordføreren henviser til, kan tilføre kostbar merværdi til SMV-sektoren, som endnu ikke er i besiddelse af en bred viden om mulighederne, som fællesmarkedet byder på. Der er mange forhindringer.
Europa-Parlamentet har indtil sidste år været det eneste organ, som forsøgte at definere et europæisk velfærdssamfund gennem begrebet offentlig service. Nu er der i Cardiff taget et skridt i den samme retning. Ifølge subsidiaritetsprincippet beslutter medlemsstaterne, om de skal anvende private eller offentlige virksomheder til realisering af almennyttige tjenester. Vi skal på det europæiske niveau sikre SMV-sektoren konkurrencemuligheder for at fungere som leverandør til det offentlige. SMV-sektorens deltagelse som leverandør til det offentlige er nødvendig. Det er den, som beskæftiger størstedelen af arbejdskraften.
Ud over åbenhed for konkurrence inden for de offentlige tjenester skal vi lægge vægt på udviklingen af beskatningen og systemet for den sociale sikkerhed, således at de også understøtter den stærkt beskæftigende SMV-sektor. Jeg synes, at sektoren er behandlet forkert med hensyn til beskatningen.
Der er også behov for risikovillig kapital til at starte virksomheder. Dette behøves i Europa specielt til de innovative små og mellemstore virksomheder, som så vokser til større virksomheder, og som det blev konstateret ved det socialdemokratiske gruppemøde om beskæftigelse og SMV-sektoren er det det, den fremtidige europæiske beskæftigelse er afhængig af.

Peijs
Hr. formand, hvis man griber ind på et marked, opdager man, at man derefter må blive ved med at reparere. Da Den Europæiske Union greb ind i den historisk opståede situation om nationalt udbud af offentlige indkøb, opdagede vi efter nogen tid, at denne indgriben havde utilsigtede bivirkninger. Som så ofte var det de små og mellemstore virksomheder, der måtte betale den europæiske regning. Gennem mange år havde de omhyggeligt opbygget og vedligeholdt deres forbindelser med de lokale, regionale og nationale myndigheder, kontakter baseret på kvalitet og gensidig tillid. Inden for rammen af de anonyme europæiske udbudsprocedurer forsvandt disse fortrolige forbindelser på én gang. Det gik først og fremmest ud over de små og mellemstore virksomheder, der faldt uden for. Det var ikke hensigten, så der måtte på ny foretages reparationer.
Det er baggrunden for skabelsen af dette grænseoverskridende samarbejde, der skal gøre det muligt for mindre virksomheder sammen med andre at påtage sig større arbejder, der mere og mere afgives på grundlag af strenge kvalifikationskrav. Det ønsker Parlamentet også, fordi, som vi har sagt i andre betænkninger, europæiske udbud af offentlige indkøb skal gøre enklere, mere tilgængeligt og være omgivet af mindre bureaukrati.
Hvad jeg savner i Kommissionens meddelelse, hr. formand, er en analyse og en løsning på et stort problem ved EØFG'erne. Det er, at instrumentet ikke kendes af den gruppe, som det faktisk er bestemt for. Ikke en sjæl i de små og mellemstore virksomheder har nogensinde hørt om disse EØFG'er på trods af, at de har eksisteret siden 1989. Det er noget som hr. Michael Tappin meget rigtigt bemærker i sin betænkning. Kommissionens meddelelse koncentrerer sig om juridiske muligheder og umuligheder, idet problemet med det manglende kendskab ikke berøres. I betragtning af den målsætning, som Kommissionen selv angiver, nemlig offentliggørelse af de forholdsregler, der skal tages, fejler Kommissionen. Man kunne have forventet, at Kommissionen havde fremlagt en plan med angivelse af, hvad der skal gøres for at oplyse virksomhederne om instrumentet: Det er det gamle EU-kommunikationsproblem om igen.
Kommissionen skriver, at der er oprettet 800 firmagrupper, 80 om året. Det er et tal, der i sig selv ikke siger noget, når vi ikke ved, hvor stor succes disse firmagrupper har haft med at opnå offentlige opgaver eller tilskud fra EU-programmerne. Det siger meddelelsen ikke noget om. Meddelelsen angiver heller ikke, hvilke vanskeligheder firmagrupperne støder på i det praktiske samarbejde. Måske kan kommissæren informere mig herom. Kan man forestille sig, at små og mellemstore virksomheder slet ikke har behov for denne form for samarbejde? Tænker vi nogensinde på, at Parlamentet eller Den Europæiske Union finder på noget, som ingen har behov for? Generelt kan vores gruppe støtte betænkningen af Michael Tappin. Jeg har kun mine tvivl med hensyn til punkt 3, hvor han går ind for et særligt panel på EU-plan. Socialdemokrater har altid store forventninger til den slags konstruktioner, og det har jeg ikke. Det skal heldigvis ifølge ham foregå på frivillig basis. Jeg tror selv, at det er meget bedre, det har han også lige sagt, at hægte sig på eksisterede netværk for at informere de små og mellemstore virksomheder og gøre det nemmere for virksomhederne at finde partnere. Kommissionen har allerede de muligheder, jeg tænker på Europartenariatet, interprice og BC-nettet.

Killilea
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske hr. Tappin med hans betænkning. Jeg hilser den velkommen som et værdifuldt middel til fremme af små og mellemstore virksomheder i alle medlemsstaterne. For som hr. Tappin med rette påpeger, har de små og mellemstore virksomheder en naturlig tendens til at være normen i mindre lande. Han har også ret, når han siger, at der bør gennemføres en fælles behovsvurdering, og at vi må have en mere forbrugervenlig indfaldsvinkel, når vi leverer information og praktisk støtte til EØFG'ers operationer.
Et punkt, som jeg gerne vil understrege fra starten, er de fordele, der ligger i, at små organisationer går i partnerskab. En mindre virksomhed vil ikke blot være i stand til at byde på og vinde en kontrakt, som det normalt ikke ville være muligt for den at gennemføre. Den vil også fortsætte med at indhøste visse fordele også efter, at kontrakten er gennemført. Jeg vil f.eks. gerne pege på, hr. Tappin, at det vil være absolut umuligt for en mindre vejbygningsentreprenørvirksomhed i Irland, som vinder mindre kontrakter for lokale myndigheder, at byde på større projekter til bygning af større veje eller motorveje, eftersom den ikke vil have råd til den investering, der er nødvendig i det udstyr, der skal til for at gennemføre opgaven. Selvom investeringen blev foretaget, ville udlægget ikke være forsvarligt på langt sigt, eftersom udstyret ville være ude af drift i størstedelen af året, da der ikke ville være nok arbejde hele tiden. Hvis en mindre virksomhed deltog i et konsortium, ville den have en bedre chance for fortsat arbejde. Nye kontrakter i andre medlemsstater vil hjælpe med at få dette til at gå i opfyldelse og er derfor velkomne. Vi må insistere på, at alle medlemsstater følger spillereglerne, idet anlægsinvesteringer i mindre stater aldrig bliver til ret meget.

Lukas
Hr. formand, det er en skam, at det eneste eksisterende fællesskabsinstrument til transnationalt samarbejde mellem SMV'er benyttes så lidt. Når der siden 1989 kun er etableret 800 EØFG, kan det heller ikke undre, at der så godt som ikke er tale om nogen deltagelse i offentlige indkøb. Dette lave antal er især slående, når man tænker på, at næsten 99 % af de europæiske virksomheder er SMV'er, og at de trods alt står for 52 % af arbejdspladserne.
Den, der personligt har meget at gøre med SMV'er og også med mikrovirksomheder, kan kun bekræfte det, ordføreren sagde, nemlig at SMV'er er aldeles uvidende om deres mulige lykke. EØFG er et overordentlig værdifuldt instrument for små virksomheder til at komme ind i et grænseoverskridende samarbejde på det indre marked og også til at give sig i kast med offentlige udbud.
Forslagene i hr. Tappins betænkning påviser klart, hvad der er brug for, nemlig en meget praksisorienteret information og tillige konkret støtte. Fremme af ubureaukratisk adgang for virksomheder, der samarbejder transnationalt, til offentlige indkøb er vigtig med henblik på at give det indre marked øget substans. En informationsvirksomhed, der betjener sig af alle midler lige fra moderne teknologi til personlig samtale, skal bidrage til at bøde på manglende viden og afhjælpe forhindringer.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, den europæiske integration har allerede i lang tid bestræbt sig på at få også supranationale samarbejdsformer inden for selskabsretten med. For gennem et grænseoverskridende samarbejde mellem virksomheder kan vi komme et af vores mål nærmere, nemlig etableringen af det europæiske indre marked. Denne udfordring beskæftiger os ganske vist lige så meget i dag som for ti år siden.
Således venter vi ved indledningen af det østrigske formandskab f.eks. spændt på, om det vil være muligt at få vedtaget statutten for Det Europæiske Aktieselskab inden årets udgang. Derved ville firmaerne kunne undgå unødvendige og kostbare forpligtelser, som de enkelte staters selskabsret pålægger dem. Denne nye valgmulighed skal ikke kun være for multinationale virksomheder, men også for navnlig små og mellemstore virksomheder, som ønsker at deltage i fællesskabsprojekter som f.eks. de transeuropæiske net.
Vi har under denne drøftelse hørt, at den europæiske økonomiske firmagruppe også er en sådan konstruktion, men at der er et klart behov for forbedring og at der ret beset først skal pustes liv i den abstrakte juridiske form.
Vi skal endvidere overveje, hvor mange firmaer der overhovedet kan få tilbudt en sådan selskabsform og hvor mange der overhovedet bør være af dem. For de små virksomheder, hvem denne selskabsform især skal gavne, skal for fremtiden også i højere grad kunne deltage i offentlige indkøb landene imellem.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Tappin med hans betænkning. Den kommer på et særligt vigtigt tidspunkt, hvor vi ser på etableringen af nye beskæftigelsesforanstaltninger, for tallene viser, at størstedelen af arbejdspladserne i Den Europæiske Union bliver skabt af de små og mellemstore virksomheder. Derfor er det yderst vigtigt, at vi gør alt, hvad vi kan for yderligere at lette væksten inden for denne sektor.
Men der er noget, jeg vil kritisere. Jeg vil især kritisere Kommissionen for at være så langsom med at betale folk, der har deltaget i kontrakter under f.eks. PHARE- og TACIS-programmerne. Jeg kan pege på tre enkelte mindre virksomheder fra Irland, som gik i betalingsstandsning på grund af den sene betaling fra Kommissionen for kontrakter, som disse virksomheder havde gennemført i Rusland. Det forekommer mig, at man for at få oplysninger om denne type initiativer må være medlem af frimurerlogen. Det er simpelthen umuligt at få offentlig adgang til information, og det er noget, der er væsentligt for små virksomheder.
I Irland har vi etableret et erhvervsfremmeprogram for små virksomheder. Det har peget på fem nøgleområder, hvor der burde sættes ind for at gøre det muligt for SMV'er at deltage i europæiske økonomiske firmagrupper. Det er adgang til finansiering, adgang til offentlige udbudspapirer, adgang til ordentlig licitationsstøtte, adgang til en garanti om øjeblikkelig betaling fra den ordregivende myndighed og adgang til tættere netværk mellem SMV'er i hele Den Europæiske Union for at muliggøre udviklingen af virksomheder med et bredt grundlag.
Hvis vi ikke offentliggør ordentlig information, vil vi ikke kunne drage fordel af disse grupper.

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne på Kommissionens vegne takke Europa-Parlamentet, og navnlig hr. Tappin, for den opmærksomhed og støtte, det har givet denne meddelelse om europæiske økonomiske firmagruppers (EØFG) deltagelse i offentlige indkøb og offentligt finansierede programmer.
Jeg må sige, at der fra denne meddelelses vedtagelse den 9. september 1997 og til i dag har været en hurtig udvikling uden fortilfælde med hensyn til oprettelsen af nye EØFG'er. På daværende tidspunkt var der 800 af dem, og dette tal er på kort tid steget til 966. Dette er et vigtigt fremskridt, når det gælder om at opmuntre dem, der er interesserede i EØFG, og at gøre dem fortrolige med denne, idet EØFG er det eneste fællesskabsinstrument, der fremmer samarbejdet mellem virksomhederne. EØFG kan som sådan betragtes som et vigtigt led i det europæiske samarbejde og som et middel til at fremskynde den konkrete gennemførelse af det indre marked.
Kommissionen planlægger andre tiltag, der tager sigte på at give en mere omfattende og detaljeret information om EØFG's karakteristika og anvendelsesmuligheder, navnlig når dette kan være nyttigt for de små og mellemstore virksomheder. Et af disse tiltag vil være en meddelelse om små og mellemstore virksomheders deltagelse i offentlige indkøb. Som De kan se, hr. Crowley, vil der om kort tid komme en særlig meddelelse om små og mellemstore virksomheders deltagelse i offentlige indkøb, og den vil også beskæftige sig med problemet vedrørende betalingsfrister og kredit.
Informationsproblemet er blevet nævnt i flere indlæg, og navnlig af fru Peijs. Informationen om EØFG og om de muligheder, som denne giver, er faktisk utilstrækkelig. Det så vi ved den konference om EØFG i 1996, som Kommissionen havde taget initiativet til, og som netop var rettet mod de økonomiske aktører, og det kan vi også se af antallet af daglige henvendelser til Kommissionen for at få information om dette emne.
Hvordan vil vi så forbedre og forøge denne information? Et af tiltagene vil være at offentliggøre et vademecum, der vil indholde en standardkontrakt og nogle praktiske råd til aktørerne om alle faserne i en EØFG, lige fra oprettelsen og administrationen til firmagruppens opløsning. Et andet tiltag går ud på i stadig større grad at gøre brug af de europæiske informationscentre. BC Net og andre aktører spiller allerede en mere specialiseret rolle med hensyn til rådgivningen af de små og mellemstore virksomheder om netop deltagelsen i offentlige indkøb. Desuden har vi til hensigt at høre Kontaktudvalget for at blive klar over, hvilke informationer, der kan være nyttige med henblik på at fremme og udvikle EØFG.
Eftersom de transeuropæiske netværk blev nævnt, vil jeg også gerne gøre opmærksom på, at der allerede er nogle EØFG'er, navnlig på transportområdet, som deltager i projekterne med de transeuropæiske netværk. Endelig vil jeg sige, hr. Tappin, at de forslag, som De har fremsat i betænkningen og i forslaget til beslutning, i høj grad vil kunne tjene til at nå det mål, som De alle har fremhævet.
I forbindelse med det, som hr. Rübig sagde, vil jeg gerne slutte af med at bemærke, at jeg er helt enig, og at jeg håber, det vil lykkes det østrigske formandskab at nå til vejs ende med vedtægterne for det europæiske selskab, der vil være meget vigtige, ikke blot for de store virksomheder, men også for de små og mellemstore virksomheder i Europa, som jeg er overbevist om også vil gøre stor brug af disse.
Jeg vil gerne sige til hr. Paasilinna, at Kommissionen er meget lydhør over for de to emner, som han kom ind på. Med hensyn til det første emne, nemlig nødvendigheden af at mindske skattetrykket for de aktiviteter, der anvender en høj grad af arbejdskraft, så har Kommissionen som bekendt fremlagt en meddelelse på Det Europæiske Råd i Luxembourg om beskæftigelsen. Med hensyn til det andet emne, nemlig risikovillig kapital, der kan være af afgørende vigtighed for de små og mellemstore virksomheder, så har Kommissionen som bekendt fremlagt et dokument, der vakte stor interesse på Det Europæiske Råd i Cardiff.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet endnu en gang for dets støtte til meddelelsen, og jeg vil på ny lykønske navnlig hr. Tappin.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Valgmåde ved valg til Europa-Parlamentet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0212/98) af Anastassopoulos for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om udarbejdelse af forslag til valgprocedure med fælles principper for valg af medlemmer til Europa-Parlamentet.

Anastassopoulos
Hr. formand, efter mere end 40 års arbejde, som viste sig at være forgæves anstrengelser, er vi nu tilbage, hvor vi startede.
Allerede i 1957 indeholdt Rom-traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab en bestemmelse om en ensartet fremgangsmåde ved valg til Europa-Parlamentet, hvilket måske er paradoksalt, eftersom Europa-Parlamentet slet ikke eksisterede på det tidspunkt. Der var en rådgivende forsamling, som i øvrigt kun udviklede sig ganske langsomt. Hvad betød så dette? Det var måske udtryk for den institutionelle betydning, Europas fædre tillagde et Europa-Parlament, som engang ville nå skelsår og alder - hvad det også gjorde - den betydning, de tillagde demokratiet, det forenede Europa, som skulle bygge - og bygger - på demokratiet.
40 år senere er målet endnu ikke nået. Der er sket flere fremskridt. Fra 1979 er medlemmerne af Europa-Parlamentet blevet valgt med direkte valg takket være et initiativ af den franske præsident, Valéry Giscard d'Estaing, og i 1987 fik de, med Luxembourg-Fællesakten, de første egentlige lovgivende beføjelser.
Men der var ikke udsigt til en ensartet valgmåde, og der har heller ikke været det siden. Bestræbelserne stødte hele tiden på to forhindringer: Storbritanniens urokkelige modstand mod at ændre sit valgsystem, der bygger på flertalsvalg med enkeltmandskredse, for at imødekomme sine samarbejdspartnere, som alle havde valgt forholdstalsvalg, og de stærke nationale valgtraditioner, som umuliggjorde en aftale om ensartet fremgangsmåde. Europa-Parlamentets anstrengelser var forgæves og måske af og til præget af en romantisk politisk holdning, idet det troede, at det fra Bruxelles og Strasbourg kunne tegne det politiske Europakort, også med hensyn til Europa-valgene.
Så kom 1997, de store forandringers år. I Storbritannien stillede den nye arbejdsminister i Tony Blairs regering, efter forudgående samråd med Det Liberale Parti, lovforslag om en revolutionerende - i engelske øjne - indførelse af forholdstal i forbindelse med Europa-valg og en opdeling af Storbritannien i 12 valgkredse. Og på den regeringskonference, der førte frem til Amsterdam-traktaten, kunne både regeringsrepræsentanterne og vores egne repræsentanter for Europa-Parlamentet konstatere, at man var havnet i en blindgyde, hvorfor man tilføjede en alternativ løsning med fælles principper for at tilføre sagen et element af fleksibilitet, der kunne gøre det nemmere at nå til enighed.
På grundlag heraf gjorde Europa-Parlamentet sidste år et sjette og nyt stort forsøg. Forud for dette havde vi haft betænkningen af De Gucht, som vi alle bør hædre. Og undertegnede forsøgte som ordfører for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål at lære af fortidens fejltagelser. Jeg vurderede, at der måtte anvendes en simpel, fleksibel og ikke for omfattende fremgangsmåde, hvis der skulle tages det første store skridt efter 40 års vedvarende fiasko. Jeg fandt det også nødvendigt ud over de lange, men grundige møder i Det Institutionelle Udvalg at besøge de 15 hovedstæder, tale med regeringsrepræsentanter og repræsentanter for politiske partier, informere og lade mig informere.
Resultatet af alle disse udvekslinger af synspunkter, problemstillinger og søgen efter løsninger, som har fundet sted i et omfang, der måske aldrig er set før i Den Europæiske Unions historie, kan ses i betænkningen og de forslag, som undertegnede har den ære at fremlægge for Parlamentet i dag.
Der er to fremherskende principper: proportionalitetsprincippet og subsidiaritetsprincippet. Forholdstalsvalgmåden er uden tvivl det mest retfærdige valgsystem. Det giver mulighed for en retfærdig repræsentation af alle de politiske strømninger blandt Europas befolkninger. Og for Den Europæiske Unions vedkommende, som ikke har - i hvert fald ikke på nuværende stadium - en central europæisk regering, der skal støtte sig til et flertal i Europa-Parlamentet, er det absolut nødvendigt, at alle politiske strømninger af betydning er repræsenteret.
Europa bygges ikke op på grundlag af en politisk magt alene, heller ikke på grundlag af to, hvor store de end måtte være, i hvert fald til tider. Det har behov for en bredere politisk støtte. Og de kræfter, der støtter det, bør være repræsenteret i dette Europa-Parlament, som er under konstant udvikling og forbedring. Derfor foretrækker vi også forholdstalssystemet, som i denne fase af Europas opbygning er reel, ærlig og stabil. Dette betyder dog ikke, at vi vil fremme opsplittelsen af de politiske kræfter, som ikke bidrager til udviklingen af det europæiske politiske liv. Derfor accepterer vi også, at medlemsstaterne fastsætter en spærregrænse, som ikke må være over 5 %, for at bevare proportionalitetsprincippet.
Dette er ikke det eneste element, som medlemsstaterne får brede muligheder for at variere. Og det er ikke en blind efterlevelse af det berømte subsidiaritetsprincip, der får os til at træffe disse valg. Det er snarere en overbevisning om, at vi i valgspørgsmål, såvel som i andre sager, er nødt til at foreslå lovrammer, inden for hvilke medlemsstaterne har mulighed for at foretage deres egne valg. Derfor et stort JA fra vores side til forholdstalsvalg. Og så skal medlemsstaterne selv bestemme, præcis hvilken form for forholdstalsvalg de vil anvende.
Da den britiske regering opgav flertalsvalgsystemet, så vi med stor forundring, hvordan politiske kræfter på kontinentet, som hidtil ikke havde været særligt venligt stemt over for Storbritannien, pludselig - hvilken forsinket og nærmest makaber nostalgi! - gå ind for det system, som briterne opgav. Alle systemer har naturligvis både fordele og ulemper. Og det er en kendsgerning, at det britiske system bragte deres vælgere tættere på de folkevalgte. Men hvor acceptabelt er et system, som, hvis det var blevet anvendt i Frankrig i 1994, ville have givet min gode ven, borgmesteren i Toulouse, Dominique Baudis' liste, der fik 25, 5 % af stemmerne, samtlige 87 franske pladser i Parlamentet? Subsidiaritetsprincippet er faktisk det andet princip i vores forslag. Vi tror, det er nødvendigt, at vælgerne er tættere på deres repræsentanter, og derfor foreslår vi, som det første skridt, at de nuværende 5 største lande i Den Europæiske Union med en befolkning på over 25 millioner opdeles i valgkredse. De afgør selv, hvilke og hvor mange. Vi her i Strasbourg har ingen ønsker om at definere disse valgkredse, som er bestemt af geografi, historie og økonomiske og kulturelle omstændigheder. Vi ved, at der er svagheder i dette argument; men det må afprøves. Europa-Parlamentets repræsentativitet skal under ingen omstændigheder gøres til genstand for yderligere drøftelser.
Dette Parlament, som langsomt, men støt får mere vægt, vil blive vurderet ud fra kvaliteten af dets arbejde, dets ansvarsfølelse i forbindelse med udøvelsen af dets opgaver, dets evne til at forene udfordringerne forbundet med Europas udbygning med en omfattende politisk aktivitet i medlemsstaterne og på dets repræsentativitet. Sidstnævnte kan der ikke sættes spørgsmålstegn ved. Med opdelingen af de europæiske valg i kredse i de største medlemsstater, det demokratiske valg af kandidater fra de politiske partier og vælgernes kryds ved den kandidat, de foretrækker, vil subsidiaritetsprincippet få et fast grundlag, og hele billedet vil ændres.
Er det nødvendigt at tilføje, at det nuværende Europa-Parlament, med dets betydelige lovgivende eller medlovgivende beføjelser, ikke har plads til deltidsmedlemmer?
Vores forslag indeholder imidlertid også et andet element, som ofte har givet anledning til diskussion. Jeg tænker her på de tværnationale lister, som man har foreslået skulle gælde om 10 år. Tanken har været fremsat tidligere, men blev oprindeligt anset for at være utopisk. Den er imidlertid modnet og kan eventuelt indføres i Europa i år 2010 eller 2020. Det vil uden tvivl være et helt andet Europa end det, vi har i dag. Og Europa-Parlamentet bør skue fremad, have visioner, gå i spidsen, være forud for sin tid med hensyn til tanker, forslag og idéer. Det kan ikke accepteres, at vi møder problemerne med almindelige, usle tiltag, med småborgerlige beregninger, med smålighed og med kontrahentens ekstreme snæversyn. Når vi har institutionaliseret de europæiske politiske partier med Maastricht-traktaten, vil det være uacceptabelt, hvis vi ikke også forsøger at give dem et reelt politisk fundament. Hvorimod det er en helt uforståelig påstand, at de tværnationale lister skulle skade de mellemstore og små lande, når der er mulighed for på alle måder at sikre sig mod, at hverken de mellemstore eller de små lande rammes, hvis denne store europæiske idé føres ud i livet.
De forslag, som Det Institutionelle Udvalg viste mig den ære at vedtage med overvældende flertal, lægges i dag frem til bedømmelse. De begrænser sig til 10-11 punkter, men ledsages af et stort ønske om, at de kan foranledige, at det første skridt hen imod lige muligheder omsider bliver taget, mod et mere demokratisk Europa og et mere repræsentativt Parlament. Vores kamp for disse principper vil aldrig ophøre.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, efter at euroen har fuldført Den Økonomiske og Monetære Union, er tiden nu moden til borgernes Europa. Et vigtigt tegn herpå er medlemsstaternes fælles valgret til direkte valg af medlemmerne af Europa-Parlamentet, som hr. Anastassopoulos på fremragende vis beskæftiger sig med. Valgretten er den vigtigste af borgernes rettigheder. Den giver nemlig borgerne mulighed for på den mest direkte måde at medvirke til udformningen af politikken.
Den skal være udformet således, at alle borgere opfatter skæbne- og værdifællesskabet Den Europæiske Union som deres politiske ståsted, hvor deres ønsker og drømme om en fredelig sameksistens bliver virkelighed. Udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder er præget af dette princip. Vi har brug for en fælles valgret, som er klar og forståelig for alle. En valgret, som bringer borgere og medlemmer nærmere til hinanden, tager hensyn til allerede bestående traditioner og samtidig er fleksibel nok til, at der kan optages nye stater i Den Europæiske Union.
Vi har ikke brug for femten og senere endnu flere nationale valglove, som der er drysset et par fælles europæiske principper ud over. Det ville ikke være i overensstemmelse med hverken ånd eller bogstav i de traktater, vi bruger som grundlag. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har udarbejdet konkrete forslag i den retning, og de er i alt væsentligt med i Anastassopoulos-betænkningen. Det, der mangler eller ikke er formuleret tilstrækkeligt bindende, skal vi supplere med. Der er en række ændringsforslag herom, som bærer mit navn, fordi Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder ikke selv kan stille ændringsforslag.
Jeg ser gerne, at ordføreren henstiller til, at disse ændringsforslag vedtages. Men jeg ved også, at han er nødt til at forkaste en hel række ændringsforslag, fordi det politiske Europa ellers ville komme til at stå langt tilbage for niveauet i dag. Når vi ser ind i fremtiden, har vi brug for en europæisk valgret, som er formuleret klart og konkret. Vi skal derfor f.eks. påse, at et bindende »skal« i en forskrift ikke bliver til en valgmuligheds uforbindende »kan«.
Jeg anser kun valgmuligheder for fornuftige dér, hvor de er knyttet til regler, der eksisterer i enkelte stater, og åbner for andre ekstra muligheder. Eksempler herpå er præferencestemmerne og en spærregrænse, der ikke må ligge over 5 %. En og anden ryster måske forundret på hovedet, men nogle steder er vi nødt til at tage selvfølgeligheder med i den nye europæiske valgret, for at de bliver overholdt. Tænk blot på ligestillingen mellem mand og kvinde, som næsten uden undtagelse er forankret i de enkelte medlemsstaters grundlov, men alligevel ikke realiseres i praksis til daglig.
Hvis vi vil udlægge Europa for borgerne som deres Europa og ikke som en politisk kastes Europa, bliver vi nødt til at sørge for en nøje magtdeling og for udelukkelse af dobbeltmandater. Et af ændringsforslagene indeholder derfor en lang liste over uforeneligheder, som for mig personlig stadig ikke er vidtgående nok. Jeg ville endog udelukke alle borgmestre fra et europamandat, men det kan gå an også i den foreliggende form. Borgerne vil heller ikke kunne forstå os, hvis vi ikke begrænser omfanget af udgifter til valgkampen. At der så også skal aflægges et gennemskueligt regnskab for disse udgifter, er en selvfølge.
Til slut lige et par ord om transnationale lister og om mandatet som medlem af Europa-Parlamentet. Jeg ved, at transnationale kandidatlister ligger ordføreren stærkt på sinde som symbol på Europas enhed. Det gør de også for mig! Derfor skal vi uden forbehold vedtage dem i den form, hr. Anastassopoulos foreslår. Ændringsforslag 45 fra ordføreren belyser mandatet som medlem af Europa-Parlamentet nærmere. Jeg ville trække dette gode ændringsforslag tilbage til fordel for ændringsforslag 48 fra Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe. Det rammer nemlig vores fælles anliggende, hr. Anastassopoulos, endnu bedre!

Formanden
Da det nu er tid til afstemning, afbryder vi forhandlingen her. Den vil blive genoptaget i eftermiddag.
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.00)

Afstemning
Janssen van Raay
Hr. formand, jeg er enig med hr. Falconer i, at afstemning ved navneopråb er i strid med forfatningen. Sidste gang er jeg endog kommet til Dem, da De havde forsædet, for at meddele, at jeg aldrig ville sige det under mødet for ikke at forsinke afstemningen, og for ikke at frustrere formanden, for jeg har stor beundring for den måde, De fører forsædet på. Jeg har lige forstået, at det formelt er nødvendigt, og det afviger derfor fra det, der allerede var meddelt fru Nicole Fontaine. Jeg meddeler Dem altså herved formelt, De ser, at jeg er til stede, at jeg en gang har stemt neutralt, at jeg af principielle forfatningsgrunde ikke deltager i afstemningen ved navneopråb. Jeg anmoder Dem med tilbagevirkende kraft om at tage hensyn til det, som jeg hidtil i god tro har meddelt uformelt.

Schulz
Hr. formand, på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og efter at have konfereret med hr. Lehne som ordfører, vil jeg gerne foreslå følgende: På grundlag af artikel 129 i forretningsordenen anmoder jeg om, at vi inden påbegyndelsen af afstemningen henviser betænkningen og ændringsforslagene til fornyet udvalgsbehandling. Ændringsforslagene er for en dels vedkommende stadig meget omstridte. Hr. Lehne har erklæret sig indforstået med at gøre endnu et forsøg på at nå frem til kompromiser, som kan afværge den risiko, der nu er der for, at vi til slut skal stemme om en så modsætningsfyldt tekst, at betænkningen ændres til ukendelighed og dermed mister sin kvalitet. Vi anmoder derfor om tilladelse til, at vi henviser den til fornyet udvalgsbehandling.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, på den ene side er jeg meget taknemmelig for det forslag, hr. Schulz netop har fremsat, fordi han dermed i grunden reagerer positivt på min appel fra drøftelsen i aftes, hvor jeg anmodede om, at særlig venstrefløjen i Europa-Parlamentet endnu en gang overvejer resultatet af forhandlingen i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Jeg er glad for, at viljen til at gøre det er til stede.
Men på den anden side vil jeg også gerne komme med et par kritiske bemærkninger til dette forslag, helt enkelt og gribende fordi det - så vidt jeg ved - nu er den tredje betænkning fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, som i denne uge henvises til fornyet udvalgsbehandling. Øjensynlig fordi socialisterne ikke har lavet deres hjemmearbejde i denne sag og fordi de her helt konkret har gennemtrumfet en række forslag i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, som efter vores opfattelse og også ud fra det, jeg sagde her i går, simpelthen ikke er acceptable i den foreliggende form. Det vedrører for nu at sige det klart udvidelsen af familiesammenføring til også at omfatte partnerskab mellem to af samme køn, mulighed for indvandring, når der udbydes bare én arbejdsplads samt indførelse af kommunal valgret til statsborgere fra tredjelande, som går langt ud over den ret, der eksisterer for EU-borgere.
På den baggrund og i betragtning af den gode vilje, som er blevet antydet over for mig også fra socialisternes side, til endnu en gang at ville tage disse spørgsmål op i udvalget, er jeg rede til at stemme for dette forslag om henvisning til fornyet udvalgsbehandling og anmoder min gruppe, men tillige alle øvrige medlemmer af Parlamentet om at følge det af hr. Schulz stillede forslag.

d'Ancona
Hr. formand, hvis ordføreren selv kan acceptere anmodningen af hr. Schulz, har jeg som formand for udvalget ikke noget at indvende. Men jeg vil gerne sige, at det naturligvis ikke har noget at gøre med de argumenter, som ordføreren anvender. Det drejer sig her om et udvalg, og det ligger i udvalgets karakter, at der behandles omdiskuterede emner. Det er faktisk et under, at vi i de fleste tilfælde når til et resultat, at vi i dette udvalg opnår konsensus. I en række særlige sager, hvor det drejer sig om meget vigtige spørgsmål er det ind imellem nyttigt, at udvalget får en ekstra mulighed for endnu en gang at tale om tingene. Men i dette tilfælde, det vil jeg gerne tilføje, er det måske også hensigtsmæssigt at høre, hvad Kommissionen mener om de ændringsforslag, som vores parlamentariske udvalg har indgivet. Det fik vi ikke rigtigt svar på i går. Det ville være meget nyttigt for den videre diskussion, og den kan naturligvis også foregå i udvalget, hvis vi kunne få at vide, hvad Kommissionen, henholdsvis den ansvarlige kommissær, mener om de standpunkter, som vi i fællesskab har indtaget i udvalget, og som er indgivet som ændringsforslag.

Roth
Hr. formand, jeg vil tale imod forslaget og svare Dem, hr. Lehne, at vi skam har lavet vores hjemmearbejde. Vi har blot muligvis eller endog helt sikkert forskellige opfattelser. Det, De kritiserer i forbindelse med familiesammenføring, svarer til, hvad Europa-Parlamentet skam har vedtaget i andre betænkninger, i betænkningen om lige rettigheder for homoseksuelle og lesbiske, i betænkningen om menneskerettigheder - hvad enten det nu passer Dem eller ej, så gik et flertal i Parlamentet ind for det - hvor det blev sagt, at der ikke må ske forskelsbehandling på grundlag af et menneskes seksuelle identitet. Det var derfor meget konsekvent nu at definere familien i en udvidet form i denne betænkning.
De siger, at den kommunale valgret til statsborgere fra tredjelande går langt videre end unionsborgernes rettigheder. Hr. Lehne, det gør mig ondt, men det passer ikke! Unionsborgerskabet har medført europæisk valgret og kommunal valgret til unionsborgere, og nu kræves det, at det udvides til også at omfatte statsborgere fra tredjelande - for øvrigt helt på linje med det, som kommissær Flynn i fjor krævede mod racisme. Det var i fjor, og det bør vi ikke glemme!
Jeg er imod forslaget. Jeg er sikker på, at den store koalition i Parlamentet vedtager noget andet. Jeg ville have syntes, at det var godt, om vi i dag stemte om en betænkning, som fastsætter bestemmelser for indvandring og indvandreres rettigheder.

(Parlamentet besluttede at henvise betænkningen til fornyet udvalgsbehandling)

Oostlander
Hr. formand, uanset, hvordan den endelige afstemning om denne beslutning forløber, vil jeg under alle omstændigheder gerne sige noget til kommissær Gradin, der allerede i går efter at have læst min betænkning, har besvaret betænkningen med en række politiske intentioner, der går ud på at overtage alle de forslag, som jeg særligt lægger vægt på, og som jeg tror næsten alle, muligvis med undtagelse af den yderste højre side i Parlamentet, støtter. Dermed bliver Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggenders og mit arbejde som ordfører ifølge undertegnede royalt honoreret. Jeg takker kommissæren herfor.

Pasty
Hr. formand, jeg ønsker, at De noterer, at ingen af medlemmerne af Gruppen Union for Europa deltager i afstemningen om hr. Oostlanders betænkning, hverken ved håndsoprækning, elektronisk afstemning eller navneopråb, da vi mener, at religionsspørgsmål i medfør af subsidiaritetsprincippet henhører under den nationale kompetence, og aldrig burde være taget op i Parlamentet.
Derfor anmoder jeg i medfør af vores bestemmelser om, at vores kolleger, som er til stede, men som ikke deltager i afstemningen, noteres af mødetjenesten som tilstedeværende.

Formanden
Tak, vi vil se til, at Deres tilstedeværelse bliver ført til protokols.
(Forslaget til beslutning forkastedes)

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi konstaterer, at punkterne 1-6 i begrundelsen udgør en beskrivelse af, hvordan situationen faktisk ser ud i dag.
Vi er dog ikke enige i viljesytringen i punkt 7, hvor der tales for beskyttelsesklausuler for tobak og ris, bl.a. fordi vi generelt set ikke mener, at dette vil være en varig løsning. I stedet må der tilstræbes en tilpasning til de gældende WTO-regler.
Vi modsætter os endvidere specifikt beskyttelsesklausuler for tobak, da vi mener, at det er helt forkert at støtte denne sektor på grund af tobakkens meget store negative effekter for sundheden.

Bonde, Lis Jensen og Sandbæk
Vi har i dag stemt for EU-Parlamentets godkendelse af Kommissionens forslag til forordning om landbrugsprodukter og varer fremstillet af landbrugsprodukter med oprindelse i AVS-staterne. Grunden til, at vi støtter Kommissionens forslag, er, at det forbedrer adgangen til det europæiske marked for nogle af de fattigste lande i verden. Disse lande er i mange tilfælde helt afhængige af at kunne eksportere deres landbrugsprodukter.
Vi har dog flere betænkeligheder ved dette forslag. For det første må man beklage, at det har taget EU snart 3 år at gennemføre denne behandling. Selvom ændringen sker med tilbagevirkende kraft, er der skabt unødig usikkerhed i AVSlandene. For det andet må vi opfordre til, at EU inddrager flere af ulandene i denne ordning. Nok er AVS-landene blandt de fattigste i verden, men der er andre lande, som har et lige så stort behov for at kunne eksportere til Europa. For det tredje er det beskæmmende, at EU bruger så mange kræfter på at beskytte sin egen landbrugsproduktion. Hverken dette forslag, Agenda 2000 eller andre tiltag på området tyder på, at EU er villig til at ofre sin egen produktion for at hjælpe andre dele af verden.

des Places
Vores gruppe har selvfølgelig stemt for Kommissionens forslag, hvis formål er at gennemføre aftalerne om Den Europæiske Unions præferenceimport af landbrugsprodukter fra AVS-staterne, som omhandlet i bilag XL til den fjerde Lomé-konvention, der blev undertegnet den 4. november 1995.
Ikke desto mindre beklager Gruppen af Uafhængige for Europa i sin stemmeforklaring, at Kommissionen var tre år om at fremsætte dette forslag, som træder i kraft med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 1996. Denne tunge administration er uacceptabel, fordi forslaget er enkelt og har et dobbelt formål: at give disse lande visse yderligere indrømmelser og at foretage nogle tekniske ændringer, som har vist sig nødvendige som følge af GATT-aftalerne, som nærmere bestemt vedrører fastsættelsen af toldtariffer, det vil sige ophævelsen af importafgifter på landbrugsvarer med henblik på at erstatte dem med told. Derfor vil AVS-eksportørerne få refunderet forskellen mellem den i mellemtiden anvendte gamle told, det vil sige fra den 1. januar 1996, og den nye nedsatte told, som Unionen har indkasseret. Denne indrømmelse er minimal, eftersom den udgør ECU 10 millioner om året i indtægtstab som følge af toldnedsættelsen og ECU 2, 7 millioner i øgede udgifter til eksportrestitutioner for produkter fra AVS-staterne, som EU skal eksportere videre til tredjelande. Alt dette retfærdiggør dog ikke perioden på tre år, som Kommissionen var om at udarbejde nogle få sider om denne bestemmelse.
Endelig, hr. formand, vil vores gruppe gerne gøre opmærksom på, at den er særlig bekymret for de fremtidige aftaler mellem AVS-staterne og EU. Som vi kunne konstatere i »banan-panelet« er selve princippet om privilegerede aftaler med AVSstaterne, og jeg minder om, at dette er lande, som medlemsstaterne har specielle historiske og tætte forbindelser til, bragt i fare eller endda blevet fordømt af WTO. Vi anmoder derfor Kommissionen om at tage hensyn til AVS-staternes særlige karakter ved genoptagelsen af forhandlingerne med WTO i slutningen af 1999, det vil sige fra næste år.
Betænkning af Dybkjær

des Places
Vores gruppe er for udviklingen af en specifik samarbejdsstrategi mellem Europa og Asien om miljøet og dets beskyttelse.
På FN's generalforsamling i 1997 blev det klart, at den pagt, der blev indgået inden for rammerne af Rio-konferencen, stort set ikke var blevet gennemført. Det er derfor nødvendigt at iværksætte en politik, der tager hensyn til et vist antal aftaler fra Rio, gennem samarbejdet mellem Europa og Asien.
I Asien er de miljømæssige vanskeligheder talrige:
med hensyn til vandforureningen udgør spildevandet fra husholdningerne i og omkring bycentrene en trussel for menneskers helbred og for livet i vandet, det spreder sygdomme og er skyld i mange dødsfald og sygdomme. Desuden skal det oplyses, at størstedelen af virksomhederne leder deres spildevand direkte ud i vandløbene, -med hensyn til luftforureningen har WHO (Verdenssundhedorganisationen) vist, at 12 ud af de 15 byer med den højeste partikelkoncentration og 6 ud af de 15 byer med den største koncentration af svovldioxid er beliggende i Asien. Dette kontinent er den største kilde til syreregn og drivhusgas, -med hensyn til jordens udpinelse skyldes denne for en stor del den indsats, der gøres for at sikre selvforsyningen af fødevarer ved anvendelse af teknologier, der ikke er tilpasset disse regioners specifikke jordbunds- og klimaproblemer.Men hvad kan vi gøre med hensyn til denne mere end alamerende konstatering? Nogle overvejer, som Kommissionen i sin meddelelse, at indføre en samarbejdspolitik på miljøområdet, hvilket naturligvis kræver specifikke midler.
Vores gruppe anbefaler en anden løsning, der dog er forenelig med den første, for så hurtigt som muligt at rette op på den skade, den nuværende situation forårsager. Globaliseringen, som vi kender den i dag, bør vige pladsen for en internationalisering af samhandelen. Det vil sige, at vi inden for rammerne af WTO bør indføre specifikke klausuler, der sikrer respekten for de sociale, miljømæssige og helbredsmæssige principper. Vi må stoppe den sociale og miljømæssige dumping, som vi kender i dag. Hvad er formålet med at liberalisere handelen, begrænse de toldmæssige barrierer og så fremkalde økologiske katastrofer? Vi går ind for den frie konkurrence på betingelse af, at alle de sociale, miljømæssige og sundhedsmæssige parametre er defineret.

Titley
Hr. formand, jeg stemmer for denne betænkning, eftersom vi ikke må glemme behovet for at bevare miljøet i Asien til trods for den uro, der for nærværende hersker med hensyn til denne regions økonomiske problemer. Ja, i overensstemmelse med den aftale, der blev indgået ved Kyoto-konferencen i Japan i vinter, er forureningen nu blevet koblet til det internationale handelssystem via forureningskvotehandelsordningen.
Jeg er glad for, at min egen vice-premierminister var i stand til at spille en væsentlig rolle i disse forhandlinger, og at mit land var vært for det andet europæiske-asiatiske topmøde, der nogensinde har fundet sted.
I denne betænkning hævdes det med rette, at alle eventuelle EU-skatteyderpenge, der går til støtte til asiatiske lande, bør være forbundet med et krav om, at modtagerne går med til at respektere miljøet, når de anvender denne støtte. Det nytter ikke noget at hjælpe de asiatiske lande med at arbejde sig ud af deres aktuelle problemer, hvis verdens luft og vand bliver forurenet som følge heraf.
Vi har spillet en væsentlig rolle i forbindelse med de aftaler, der blev indgået ved Kyoto-konferencen, og som sigter på at gøre økonomiske fremskridt miljømæssigt bæredygtige, og vi lader vores ord følge af handling ved at bede dem, vi hjælper med vores borgeres penge, om at bruge dem på miljøvenlig vis. Modtagerlandene vil selv komme til at høste fordelene heraf ved, at der bliver sat en stopper for den forfærdelige tendens, at hundreder af tusinder af deres børn hvert år mister livet som følge af vandforurening.
Betænkning af Oostlander

Newman
Hr. formand, jeg stemte imod denne betænkning af Oostlander, og jeg er i sandhed glad for, at Parlamentet forkastede den ved en afgørende to til en stemmeafgivning. Vi var forvirrede. Jeg er sikker på, at ordføreren havde gode intentioner, men denne sære betænkning fremstod, som var den fikseret af den islamiske religion. Den fokuserede unødvendigt på den islamiske religion, medens den skulle have været en betænkning, der handlede om de problemer, der er forbundet med fundamentalisme. I det store og hele var den en generel fornærmelse mod muslimske borgere og indbyggere i Den Europæiske Union.
Et af punkterne henviste til det stereotype billede af islam og muslimer i de vestlige medier. Denne betænkning bidrog i sig selv til at øge dette dårlige billede. Der er millioner af almindelige, anstændige muslimer og tilhængere af den islamiske religion i Den Europæiske Union, som er fuldt ud respektable og lovlydige, og som med rette kunne føle sig fornærmede af denne betænkning. Jeg er glad for, at den blev forkastet.

Bonde, Lis Jensen og Sandbæk
Vi har valgt at stemme imod Oostlanders betænkning om fundamentalisme og truslen mod den europæiske retsorden. Det skyldes følgende tre forhold:
For det første fokuserer betænkningen næsten udelukkende på den islamiske fundamentalisme, både inden og uden for EU. Vi mener, at der også findes andre former for religiøs og ikke-religiøs fundamentalisme.-For det andet fremhæves Europol og Amsterdam-traktaten i betænkelig grad for deres fortræffeligheder. Vi er og bliver modstandere af et overnationalt politisamarbejde. Vi har intet imod, at de nationale politivæsener samarbejder, men det skal ske på mellemstatsligt niveau.-For det tredje mener vi, at emnet for denne betænkning går langt ud over, hvad EU-Parlamentet og EU skal beskæftige sig med.
Buffetaut
 - (FR) Europæiske samfund uden idealer, uden mål og uden holdepunkter er forsvarsløse over for den stigende fundamentalisme.
Fastlåst i en desillusioneret, næsten håbløs materialisme er vores samfund magtesløse over for den til tider voldelige udfordring, den islamiske fanatisme udgør, og dette så meget mere, at den vinder frem blandt de unge rodløse indvandrere, der ikke er integrerede, og som er ofre for arbejdsløshed og det hårde liv i de umenneskelige forstæder.
Vores kollega Oostlanders betænkning kunne være et interessant bidrag til debatten om dette problem. Imidlertid ødelægges den fra starten af en tvetydighed: en meget upræcis titel. Det drejer sig om en betænkning om den religiøse fundamentalisme, og i betænkningen lægges der især vægt på den islamiske fundamentalisme. Dette er ikke et tilfælde, for det er netop denne fundamentalisme, der har manifesteret sig på blodig vis i EU og navnlig i Frankrig.
Debatten her i Parlamentet, der langt fra har gjort os klogere eller præciseret begreberne, har kun øget forvirringen, idet ingen er enige om definitionen på fundamentalisme, et ord, der sommetider bruges om fanatisme, sommetider om ekstremisme, og som også anvendes på andre områder end det religiøse.
I de meget forståelige bestræbelser på ikke at rette anklager mod islam har visse medlemmer desuden kastet sig ud i groteske sammenblandinger, idet de går så langt som til at tale om »katolsk terrorisme« i forbindelse med de grupper, der modsætter sig fri abort ved at bede foran hospitalerne, for ikke at tale om andres fantasier med hensyn til Opus Dei. Voltaire betragtede jesuitterne som sin personlige "pestilens«, og Voltaire-netværket virker fikseret på Opus Dei, men forfatteren havde da i det mindste talent og stil.
Hele denne debat har altså ikke bragt os videre med hensyn til emnet. Det havde uden tvivl været at foretrække, hvis emnet havde været bedre afgrænset, for så havde vi undgået overflødig snak.
Det drejer sig altså om en betænkning om religiøs fundamentalisme med særlig vægt på den islamiske fundamentalisme. Dette problem er vigtigt, for det fører os til spørgsmålet om integreringen af islam i samfund, der praktiserer adskillelsen af det åndelige og det verdslige under parolen »Giv kejseren hvad kejserens er, og Gud hvad Guds er«, en fremmed tanke i de islamiske samfund.
Den udfordring, vi står over for, er således dobbelt:
vores samfund skal respektere islam som en åndelig ytring i en befolkningsgruppe, der er stadig voksende inden for Unionen, -muslimerne skal respektere adskillelsen af det åndelige og det verdslige, som er grundlæggende for vores samfund, og acceptere at religøse love ikke må blandes med den civile lovgivning.Betænkningens tvetydighed har altså skadet dens sammenhæng, hvilket har medført, at den har givet anledning til en meget usammenhængende debat på trods af gode elementer.
Afsluttende beklager jeg, at man ikke har berørt en bestemt form for fundamentalisme: Læren om at kirken står under den verdslige magt, og som udbreder hadet til religionerne, hvilket alt for ofte er kommet til udtryk på en sørgelig måde, særlig i Frankrig, støttet og udbredt af såkaldte hemmelige samfund, der er anderledes farlige for staten end Opus Dei.

Caudron
Når jeg udtaler mig om betænkningen, der handler om »fundamentalisme«, vil jeg gerne gentage, at jeg beklager, at jeg ikke i går kunne overvære Parlamentets vedtagelse af en nådesløs betænkning om sekter, som er en yderst farlig form for fundamentalisme. Parlamentet manglede mod!
Med hensyn til Oostlander-betænkningen vil jeg gerne sige, at også jeg bekæmper den islamiske fundamentalisme, såvel som andre former for fundamentalisme, religiøse eller ej.
Fundamentalisme er ikke bare en kilde til vold og krige, men den truer selve grundlaget for vores demokratier og således vores individuelle og kollektive frihed.
Alle former for fundamentalisme skal altså bekæmpes uden svaghed eller tøven.
Til dette har vi et fundament og nogle principper, vi bør støtte os til, nemlig verdsligheden!

Deprez
Som det fastslås i begrundelsen, der er vedlagt beslutningsforslaget, forstås religiøs fundamentalisme her som en gruppes vilje til med vold at gennemtvinge en bestemt samfundstype (der i princippet kunne være overordentlig demokratisk!), som er baseret på den religiøse overbevisning, gruppens medlemmer har.
Ud fra denne definition må man slutte, at en gruppe, der med fredelige midler forsøger at fremme et ikke-demokratisk samfund, som er baseret på medlemmernes religiøse overbevisning, ikke ville være fundamentalistisk.
Definitionen giver altså grund til at tro, at det ikke i så høj grad er indholdet (en samfundstype baseret på religiøse overbevisninger) som midlet (volden), der karakteriserer fundamentalismen, som den opfattes inden for rammerne af beslutningsforslaget.
Men som ordføreren meget tydeligt understreger, vil den voldelige religiøse fundamentalisme næppe få fodfæste inden for Den Europæiske Union. Det er mere sandsynligt, at den i visse medlemsstater finder gunstige forhold for baglandsbaser for den kamp, der føres uden for Europas grænser. Et større samarbejde mellem medlemsstaterne er i denne henseende nødvendigt. Desuden ville det være nyttigt, både på dette og på andre områder, hvis den fælles udenrigspolitik blev mere sammenhængende, men det er dog indholdet, opmærksomheden bør rettes mod på dette punkt.
Samtidig er en forebyggende politik, der omfatter alle aspekter, der fremmer en sand dialog, der er baseret på større og gensidig forståelse, nøglen til et ægte tværkulturelt samfund. Og dette på betingelse af, at retsstaten gennem hensigtsmæssige foranstaltninger garanterer og opmuntrer denne forebyggende politik. At den fortsat viser sig fuldstændig fordomsfri med hensyn til religion, samtidig med at den respekterer individets overbevisning, men også viser sig urokkelig over for enhver social adfærd (selvom denne er dybt forankret i religiøs overbevisning), der er i modstrid med fundamentale rettigheder og friheder.

Ephremidis
Ak og ve, hvis vi godtager det had, den partiskhed, den på flere måder uvidenhed og især den fanatisme, hvormed ordføreren vender sig imod fanatisme. Det vil føre os lige præcis derhen, hvor hr. Oostlander påstår, at han forsøger at hindre os i at havne: til omstyrtningen af den sociale samhørighed og omdannelsen af vores samfund til kamparenaer for racistisk fanatisme.
Under dække af at ville beskytte lov og orden fremføres første klasses argumenter for en streng overvågning og kontrol af det sociale og kulturelle liv, som ansporer til yderligere styrkelse af kontrolsystemerne, til registrering, aktioner og forfølgelser og i sidste instans til skærpelse og reelt til forværring af racismen og fremmedhadet.
Ensporet og kategorisk taler ordføreren mod enhver form for ikke-europæisk og anti-europæisk religiøs fanatisme, som udgør en overhængende trussel mod det europæiske velstandssamfund og demokrati, men undlader ganske at nævne de fanatiske elementer, der med samme vold og grusomhed får blodet til at flyde i Nordirland, for han undgår også på behændig vis at berøre den gældende orden i Den Europæiske Union, katolicismens og protestantismens og deres fanatiske gruppers herredømme, hvorimod han bandlyser den ortodokse fanatisme og anklager den for massakrer i Bosnien.
Hr. Oostlanders betænkning kalder fanatisk til nye korstog og gør Den Europæiske Unions lov og orden til et religiøst dogme, og den opfordrer de »troende« til at missionere, hvor de kommer hen, for at skaffe nye tilhængere. Nutidens »inkvisition« opfordres til at benytte sig af de moderne systemer, Schengen og Åuropol. Opfordres til at gøre det politiske samarbejde og den fælles udenrigspolitik til redskaber for tvungen indførelse af det »europæiske dogme«.
Der er ingen omtale af de dybere årsager til voldshandlingerne og det blinde oprør, ingen omtale af de reelle sociale, økonomiske og kulturelle omstændigheder, der gør religionen til en måde, hvorpå man udtrykker, afleder og med vold gør opmærksom på dybere klasseproblemer og andre problemer, som betænkningens inkvisitoriske konstateringer og forslag kun kan styrke og forværre.
Dette er det egentlige formål: at skabe et apologetisk alibi for alle de forbryderiske interventioner i andre lande såsom Golfkrigen, krigen i Bosnien-Hercegovina m.m., men også for alt, hvad der udpønses, de nye interventioner - f.eks. i Kosovo eller et andet sted - den nye orden i sin amerikanske eller europæiske unionsudgave. Der bliver også brug for en afledningsmanøvre og et alibi for militærpolitiske planer som f.eks. omstruktureringen af ÍÁÔÏ og oprustningsprogrammer, så hele komplekset af våbenfabrikanter kan få afsat deres varer. Betænkningen af Oostlander skriger: «Hvad skal vi stille op uden barbarer«, uden trusler og farer. Når de ikke findes, skaber vi dem selv.
Af disse årsager vil vi stemme imod betænkningen.

Eriksson, Ojala, Seppänen og Sjöstedt
Vi stemte nej til Oostlanders betænkning om fundamentalisme p.g.a. dens ubalancerede og tendentiøse karakter. Betænkningens titel, «om fundamentalisme og truslen mod den europæiske retsorden«, giver indtryk af, at fundamentalisme i alle former skal beskrives objektivt. Desværre gør betænkningen det ikke. Islam udpeges igen som den vigtigste potentielle fare for vesterlandet. Beslutningen er skrevet på en lumsk måde, idet indvendingsfrie punkter om værnelsen af bl.a. retsstaten blandes med punkter, som udtrykker et formynderagtigt syn på muslimer, såsom at muslimer kan have svært ved at acceptere demokratiske og retsstatslige regler.
Grupper og partier på den ekstreme højrekant angriber flygtningelejre, myrder mennesker på grund af hudfarve, sætter ild til huse og myrder små børn på grund af en anden trosopfattelse. Disse autoritære, og i visse tilfælde fascistiske, strømninger udgør en meget større fare for retsordenen i Europa end en eventuel fundamentalisme.

Hager
Jeg ser denne betænknings positive aspekter bl.a. i alle spørgsmål om Fællesskabets udenrigspolitik og nødvendigheden af forebyggende at beskæftige sig med dette emne. Men jeg har ingen forståelse for, at bl.a. Rådet skal tilskynde medlemsstaterne til at fjerne de lovmæssige og praktiske hindringer for udførelsen af religiøse pligter. Denne indblanding fra det supranationale organs side i nationale anliggender som spørgsmålet om islams ligestilling skal tilbagevises. Bl.a. af den grund har de liberale medlemmer stemt imod denne betænkning ved den endelige afstemning, men også ved talrige delafstemninger.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt imod en betænkning, der primært handler om islam som en trussel mod den europæiske retsorden.
Betænkningen konkluderer, at problemet med voldelig religiøs fundamentalisme ikke er særlig alvorligt i Europa. Men alligevel bruges der meget krudt på at udmale truslen fra islam. Der henvises bl.a. til, at islam som religion har specifikke bestemmelser om en retsorden, der på visse punkter strider mod den europæiske retsorden. Og der advares mod, at europæiske muslimer bliver ofre for islamisk manipulation.
Der er også gode betragtninger i betænkningen. Bl.a. er der en opfordring til at føre en fast og sammenhængende politik over for regeringer, der støtter og tillader terrorisme. Alle lande skal måles med samme målestok, hvilket betyder, at der ikke må sondres på grundlag af økonomiske og strategiske overvejelser. Vi kan også støtte en opfordring til medlemslandene om at forebygge fundamentalisme ved at føre en bevidst integrationspolitik, der skal styrke de muslimske gruppers position på arbejdsmarkedet og i uddannelsessystemet.
Vi har dog stemt imod betænkningen, da vi ikke mener, at det fremmer integration af muslimske grupper i medlemslandene, at Parlamentet sætter negativ fokus på islam som religion.

Lindqvist
Hvorfor skal en betænkning kaldet »Bekæmpelse af religiøs fundamentalisme« overhovedet behandles i Europa-Parlamentet? Den stiller religion mod religion og udpeger religiøse retninger som fundamentalistiske og dermed mindre gode i forhold til »europæiske« religioner. Ordet fundamentalisme er heller ikke defineret. Det er en forkert måde at gribe det an på. Hvis det er spørgsmålet om vold, som er hovedspørgsmålet, så er det det, der skal diskuteres.
Spørgsmål om religionslovgivning og religiøse rettigheder skal håndteres på nationalt niveau. Der er heller ikke nogen grund til, at EU skal starte særlige medieprogrammer om islam for journalister eller starte nogen form for europæisk forskning med formålet at kunne »opfylde behovet for åndelige ledere, der er uddannet i Europa«. Jeg har på denne baggrund stemt nej til betænkningen.

Miranda
Vi er grundlæggende imod denne betænkning.
Ikke, fordi vi ikke mener, at det er vigtigt og på sin plads at imødegå fænomener som fundamentalismen, men på grund af den fordrejede og fejlagtige måde, som betænkningen behandler dette spørgsmål på ved at »hæfte det på« den arabiske verden, blande det sammen med islamismen og se bort fra de politiske, sociale og kulturelle årsager, der er kilden til det.
Ved navnlig at se bort fra de situationer, der med deres kilde i Europa udgør et væksthus for deres formering.
Det er i øvrigt symptomatisk, at fænomener som racisme og fremmedhad, der virkelig bør bekymre os, behandles i betænkningen på en skæv og forkert måde; grotesk er det, at man i denne sammenhæng ser bort fra - og således opmuntrer til - det »Fort Europa«, der er ved at blive dannet.
Man forbavses derfor ikke over, at der gives prioritet og særlig opmærksomhed til de politimæssige forholdsregler.
Det er nogle af de grundlæggende årsager til, at vi stemmer imod denne betænkning.

Teverson
Jeg har stemt imod denne betænkning på grund af dens underforståede synspunkt om, at alle muslimer i Europa er modtagelige for islamisk fundamentalisme, og at islamisk fundamentalisme altid giver sig udslag i vold. Det er ikke sandt, og betænkningen har vakt meget stort anstød hos mange europæiske muslimer. Betænkningen indeholder nogle få afsnit, der ville kunne støttes, men uheldigvis er de overskygget af den firkantede, intolerante og uafbalancerede hovedpart af betænkningen. Hvis folk overtræder loven, skal de om fornødent bringes for deres nationale domstole, men det bør ikke have noget at gøre med deres religiøse overbevisninger.

Tindemans
Jeg mener heller ikke, at Europa-Parlamentet har nogen kompetence vedrørende »fundamentalisme«. Derfor har jeg afholdt mig fra at stemme ved afstemningen om Oostlander-betænkningen.

Titley
Jeg vil stemme imod denne betænkning, fordi den, selvom den fordømmer alle former for racehad og fanatisme, koncentrerer sig alt for meget om de islamiske former og synes at glemme de mange andre former for ekstremisme, der findes i Europa.
Det er helt klart, at vi må bekæmpe voldelige ekstremister, som vores regeringer jo allerede gør. Det behøver de ikke mindes om af en betænkning som denne, der, hvis den blevet taget op af regeringerne, vil risikere at vende deres opmærksom væk fra de mange ikke-islamiske ekstremistgrupper, der truer med eller bruger vold og påtvinger deres meninger på os andre.
De mange lovlydige muslimske medborgere i min egen valgkreds ville med rette blive chokerede, hvis en så ensidig betænkning fik lov til at gå igennem uden modstand. Jeg føler mig selv oprørt over denne forbindelse mellem ordene islamisk og fundamentalisme - som om de automatisk følger af hinanden. Jeg mener, at folk af alle trosretninger, der er repræsenteret i Europa, har noget at yde til vores civilisation.
Det bør være op til vores nationale regeringer at imødegå enhver terroristtrussel, hvorfra den end måtte komme, uden at blive tilskyndet til at fokusere på en bestemt form for fundamentalisme. Det er den eneste retfærdige og effektive måde at beskytte os alle fra eventuelle terroristtrusler.
Betænkning af Karamanou

Ahlqvist og Theorin
Vi vil lykønske vores partikammerat Karamanou med en velskrevet betænkning. Samarbejdet med staterne i det forhenværende Sovjetunionen er overordentlig vigtigt, især med tanke på, at skabelsen af en fri markedsøkonomi indebærer problemer af økonomisk, social og politisk natur.
Vi glæder os også over forslaget om et særligt Østersøprogram, hvilket længe har været en svensk socialdemokratisk prioritering. Vi vil dog understrege vigtigheden af, at et lignende program oprettes for Barents-området.
Betænkning af Ribeiro

Ahlqvist, Theorin og Wibe
I mange betænkninger, som vi behandler her i Parlamentet, argumenteres der for oprettelsen eller bevarelsen af europæiske centre eller organisationer. Sådan er det også i dette tilfælde. Man finder så godt som aldrig en betænkning, der foreslår, at et center eller en organisation skal nedlægges.
Vi mener, at eksistensen af »europæiske« centre desværre har en tendens til at føre til, at der produceres mange dokumenter, men at meget lidt påvirkes i menneskenes hverdag.
Selvom vi stemmer for betænkningen, vil vi gerne udtrykke vores kraftige forbehold i henhold til ovenstående.

Girão Pereira
Hr. Sérgio Ribeiros betænkning om handlingsplanen til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne fortjener vores fulde støtte.
Som ordføreren mener vi, at den omtalte meddelelse mangler de konkrete forslag, med passende tidsrammer, der kan gøre den til en ægte handlingsplan. Vi mener imidlertid, at den ret dybtgående analyse af sektoren er et første skridt til en politik, der kan gennemføres på kort sigt. Hvis det ikke bliver således, har dokumentet ingen mening. Den europæiske tekstil- og beklædningsindustris vægt er indlysende både fra et økonomisk og et socialt synspunkt, og det gælder også dens betydning for udviklingen af nogle af de mest problemfyldte europæiske regioner.
Vi mener, at en veldefineret politik for denne sektor bør følge fire retningslinjer:
1 - Restriktiv anvendelse af ILO's bestemmelser.
2 - Udvikling af IT-politik for at komme de hurtige teknologiske forandringer i møde.
3 - Fremme og udvikling af partnerskabet med de små og mellemstore virksomheder inden for Fællesskabet i et solidt samarbejdsnet.
4 - Implementering af rentabilitetsfremmende tiltag i beklædningsindustriens arbejdstider.
Kun således kan vi få en levende og fremtidsrettet industri i EU.

Lang
Vi stemmer for hr. Sérgio Ribeiros betænkning, fordi den i det mindste fremhæver tekstilbranchens betydning for økonomien og beskæftigelsen i Den Europæiske Union, og særlig i de dårligst stillede områder, de udfordringer, branchen er stillet over for (dumping, illoyal konkurrence, virksomhedsflytninger osv.) og Kommissionens klart utilstrækkelige handling på området.
Men vi har alligevel nogle vigtige forbehold.
Hvornår får vi en smule sammenhæng på europæisk plan? Man kan ikke både beskytte tekstilindustrien og vedtage sløjfningen af multifiberaftalen. Man kan ikke både fordømme dumping og acceptere en fællesskabslovgivning om såkaldt kommerciel beskyttelse, der er latterlig, ineffektiv og bevidst langsom. Man kan ikke både være socialt bevidst og fortsætte med at handle med lande, hvor man lader børn og politiske fanger arbejde under slavelignende forhold. Man kan ikke både støtte sektoren og forbyde Frankrig at udføre sin tekstil-plan i ultraliberalismens navn.
Med andre ord er det på høje tid, at Den Europæiske Union endelig begynder at bekymre sig om beskæftigelse og europæernes velfærd, inden den bekymrer sig om konkurrencen og frihandelen. Der er på høje tid, at man igen sætter mennesket i centrum af opbygningen af Europa, og at man holder op med at favorisere kapitalen.

Novo Belenguer
Med nærværende skrivelse ønsker jeg at give udtryk for, at vi, på vegne af AREgruppen, vil stemme for betænkningen af Ribeiro.
Baggrunden for vores støtte er den kritik, som ordføreren kommer med af den handlingsplan, som er blevet forelagt af Kommissionen for at styrke Den Europæiske Unions tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne.
Det er korrekt, at behovet for nævnte plan skyldes den vanskelige situation, som denne vigtige sektor for tiden gennemlever, og som beskæftiger mere end to millioner arbejdere i hele Unionen og omfatter mere end 120.000 virksomheder. Det alarmerende fald i produktionsniveauet springer i øjnene, ca. 5 % i forhold til 1990, og der er gået mere end 600.000 arbejdspladser tabt i perioden 1990-1996, og alene i sidstnævnte år gik der 100.000 arbejdspladser tabt.
Europa-Kommissionens handlingsplan er god, for så vidt angår dens intentioner, men den er for lidt konkret og mangler sammenhæng og præcise forpligtelser med hensyn til finansieringen og tidsplanen for gennemførelsen. Kommissionen burde derfor udarbejde en ny plan, hvor disse mangler bliver afhjulpet, og hvor man koncentrerer sig om uddannelse, innovation, teknologisk udvikling og antidumping.

Rübig
Også på det indre marked selv er der imidlertid intensiv konkurrence. Med henblik på at sikre industriområder med en god beliggenhed og arbejdspladser er det for fremtiden endnu vigtigere at sikre det indre markeds vilkår fuldt ud. Flytningen af de forskellige erhvervsmæssige aktiviteter følger i den sammenhæng på forhånd af, hvor attraktive produktionsmidlerne er. Denne flytning, navnlig til fordel for den arbejdsintensive produktion, skal imidlertid ikke oven i købet fremmes gennem subventioner eller endog EU-støtteordninger. Der skal snarere investeres i uddannelsen af de forskellige arbejdstagere og dermed i den personlige konkurrenceevne på arbejdsmarkedet. På den måde forhindrer vi effektivt skadelige konkurrenceforvridninger.

Seillier
Ribeiro-betænkningen behandler et vigtigt spørgsmål om den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har ønsket at fremsætte to ændringsforslag til denne betænkning for at understrege virksomhedsflytningernes meget skadelige virkninger inden for tekstil og beklædningsindustrien. Især i EU's fattigeste regioner lider industrien under en illoyal konkurrence, navnlig fra lande uden for Europa med lave lønninger og lav social beskyttelse, hvilket betyder tab af markedsandele, virksomhedslukninger, nedlæggelse af et stort antal arbejdspladser, virksomhedflytninger og en stigning i illegalt arbejde.
I stedet for at skabe bedre vilkår for den hårdt ramte befolkning i den tredje verden og i de nye lande, opmuntrer flytningerne tværtimod til udnyttelse af disse befolkninger under arbejdsvilkår, der minder om slaveri. Som vores afdøde formand, Sir James Goldsmith, sagde, gør virksomhedsflytningerne de rige i de fattige lande rigere på bekostning af de fattige i de rige og de fattige lande.
Derfor kræver vi endnu en gang, at EU genoptager princippet om fællesskabspræferencen, en af søjlerne i Rom-traktaten, som blev ofret til fordel for amerikanske interesser ved forhandlingerne i Uruguay-Runden.
At genindføre fællesskabspræferencen er det mest værdifulde og effektive EU kan foretage sig i kampen om arbejdspladser.

Smith
I min støtte til denne betænkning vil jeg gerne henlede opmærksomheden på udtalelsen fra REX-udvalget, hvis indhold jeg fuldt ud kan gå ind for.
Hvad betænkningen selv angår, vil jeg gerne støtte den brede kritik, der er fremført af ordføreren vedrørende den mangel på egentlig handling, der er i Kommissionens forslag. Tekstilindustrien i min valgkreds befinder sig for nærværende i en forfærdelig situation, der skyldes en række forskellige ting. Den høje pundkurs, krisen i Sydøstasien og høje toldtarifbarrierer på vores væsentlige eksportmarkeder, såsom USA, har alle bidraget til at skabe alvorlige problemer for både arbejdsgivere og arbejdstagere.
Næsten dagligt modtager vi beretninger om flere tabte arbejdspladser i områder, hvor der kun er spinkle udsigter til at finde alternative beskæftigelsesmuligheder.
Det er derfor under disse omstændigheder en underdrivelse af latterlige proportioner, når Kommissionen kalder sit forslag for en »handlingsplan«.
Jeg lyttede til kommissær Bangemann her i Parlamentet i dag, og jeg hørte ingenting, der kan give os håb for fremtiden. Vi har brug for handling nu i form af en sammenhængende og effektiv strategi, så jeg vil bede Kommissionen om at tænke igen.

Titley
Jeg repræsenterer en del af det nordvestlige England, der har en stolt historie med en produktion af tekstiler af høj kvalitet, der går hundreder af år tilbage i tiden. Jeg stemmer for denne betænkning i dag, fordi den fremsætter praktiske idéer til at hjælpe industrien til at forblive konkurrencedygtig over for rivaler i andre dele af verden - en større anvendelse af incitamenter til at tilskynde til nye opfindelser og anvendelse af ny teknologi er væsentlige foranstaltninger, som EU bør fremme.
Jeg bifalder ligeledes idéen om en adfærdskodeks, der skal udarbejdes af arbejdstagere og arbejdsgivere i tekstilsektoren, og som sigter på at gøre det ulovligt at bruge børn som arbejdskraft. Vi bør ikke forblive tavse om anvendelsen af børn som arbejdskraft i andre dele af verden i sektorer som tekstilsektoren, ligesom vores forfædre i Europa med rette kæmpede for at gøre brugen af børn som arbejdskraft på vores fabrikker ulovlig.
På ét punkt må jeg imidlertid udtale min uenighed med denne betænkning.
Til trods for sektorens stolte historie står mange af de folk, der arbejder i dens mest avancerede virksomheder, over for en usikker fremtid på grund af den protektionisme, som der er nogen i Kommissionen og i den europæiske bomuldsproduktionssektor, der stadig hæger om.
Vi må sætte en stopper for den gentagne brug af antidumpingtold på netop det råstof - ubleget bomuld - som vores mest progressive virksomheder anvender alle deres færdigheder og teknologi på at forarbejde til tekstilprodukter af høj kvalitet.

Torres Couto
I en sektor, som er kendetegnet ved en produktionskæde, der såvel på nationalt som på EU-niveau omfatter alt fra producenter af fibre, tekstiler og beklædning til fremstillere af udstyr og detailhandlere, der beskæftiger 2 millioner mennesker, hvoraf 75 % kvinder, med 120.000 virksomheder, og som inden for et kort tidsrum (fra 1996 til århundredskiftet) kan miste mere end 1 million arbejdspladser, kan man ikke fortsætte med overlevelsesstrategier bestående i lukning af virksomheder og nedlæggelse af et stort antal arbejdspladser.
Sektorens konkurrencelogik har hvilet på prioritering af kapitalintensive aktiviteter og på udflytning af de arbejdsintensive aktiviteter til lande med mindre lønomkostninger og med total social deregulering.
Den høje regional koncentration, især i EU's mindre begunstigede regioner, giver tekstilindustrien en økonomisk og social betydning af første rang, således som tilfældet er i Portugal. Konkurrencepresset fra tredjelande, der i vid udstrækning drager nytte af direkte eller indirekte støtte og af bestemmelserne om passiv forædling, der har befordret udflytning af arbejdsintensive aktiviteter til de central- og østeuropæiske stater og til MEDA-landene, med særdeles negative følger for tekstilindustrien i Sydeuropa, kræver vedtagelse af en ægte »handlingsplan til fremme af den europæiske tekstil- og beklædningsindustris konkurrenceevne«, hvilket ikke er tilfældet med Kommissionens aktuelle initiativ, der hverken overvejer, hvilke forholdsregler der skal tages, eller en dækkende finansiering.
Uden at der skal rejses tvivl om behovet for at indsætte strategien for tekstilindustrien i en global industripolitisk strategi eller foreslås protektionistiske forholdsregler (af juridiske og internationale politiske årsager), er det nødvendigt med mere aggressive forholdsregler og strategier, og ikke det »katalog over gode hensigter«, som Kommissionen har lagt frem.
Der er altså behov for en ny plan, der befordrer innovation og anvendelse af ny teknologi i sektoren, der styrker samvirket mellem alle led i denne produktionskæde, der støttes af et bredt og dynamisk uddannelsesprogram, såvel på teknisk niveau som på ledelsesniveau, og hvad angår forholdsregler, der giver økonomisk, finansiel og skattemæssig støtte til sektorens SMV'er, og som også stimulerer beskæftigelsen inden for dette område.
Kampen mod den sociale dumping og den manglende respekt for gensidighedsprincippet fra nogle tredjelandes side bør få prioritet i en sådan plan.
Det er nødvendigt at mobilisere strukturfondene, særlig Socialfonden og EFRU, og SMV-, Adapt- og Employmentinitiativerne, for at den europæiske tekstilindustri fortsat kan spille en uerstattelig økonomisk og social rolle i det europæiske panorama.
Betænkning af Berès

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da Sverige ikke skal deltage i indførelsen af euroen i 1999-2002, så har vi valgt at afholde os fra at stemme om denne betænkning. Betænkningen behandler et spørgsmål, som udelukkende vedrører de medlemslande, som skal være med i eurozonen.

Theonas
Sammensætningen af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, som skal erstatte Det Monetære Udvalg ved indledningen af ØMU'ens tredje fase, er et af de mange forskellige politiske, tekniske spørgsmål, der opstår i forbindelse med indførelsen af den fælles mønt og ECBS's funktion.
Nogle af bestemmelserne i den betænkning, vi behandler, vedrører særligt vigtige spørgsmål. Betænkningen synes at tale for en yderligere institutionel konsolidering af et Europa i to hastigheder. Den kræver særlige bestemmelser vedrørende udvalgets udøvelse af sine beføjelser i forbindelse med forberedelsen af det uformelle ØKOFIN-møde mellem de 11 ministre. Den foreslår, at der gælder »andre regler for de stater, der deltager i euroområdet« end for de stater i Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, der har dispensation. Den går således ud over Maastricht-traktaten, ifølge hvilken alle medlemsstater deltager.
Dette er endnu et tydeligt eksempel på den absolutte mangel på selv en fundamental demokratisk kontrol med ØMU'ens opbygning. Rådets beslutninger vedrørende Det Økonomiske og Finansielle Udvalg træffes efter høring af ECB, hvorimod Europa-Parlamentet blot underrettes. Bankfolkene - som under alle omstændigheder kommer med i udvalget - deltager aktivt i hele processen, hvorimod de europæiske befolkningers folkevalgte repræsentanter ikke kan udtale sig om et udvalg, som kommer til at spille en afgørende rolle for Rådets retningslinjer og afgørelser, for rammerne for den multilaterale overvågningsprocedure, i tilfælde af for stort underskud, og i det hele taget for vurderingen af den økonomiske og finansielle situation. Og problemet løses ikke med et par møder, hvor ordinære de end er.
For os er det centrale spørgsmål ØMU'ens antidemokratiske og antifolkelige karakter, som træder frem i alle aspekter og fører til styrkelse af kapitalkræfternes suverænitet. Kernen i dette, som også ligger til grund for vores holdning, er den dybt befolknings- og udviklingsfjendtlige politik, der føres via retningslinjerne for den økonomiske politik og Den Europæiske Unions øvrige retningslinjer, som allerede har ført til en alvorlig forringelse af arbejdstagernes levefod. Af disse årsager, som generelt vedrører ØMU'en og mere specifikt EMI's rolle og Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, som følger i hælene, men også på grund af betænkningens forslag, som vi mener går i retning af en mere reaktionær Europæisk Union, vil vi stemme imod betænkningen.
Betænkning af Tappin

Rübig
Både Kommissionens meddelelse og betænkningen påviser nogle aspekter, som skal føre til, at SMV'er i højere grad deltager i offentlige indkøb. Mange virksomhedsejere ved overhovedet intet om EØFG, endsige om de muligheder, der ligger i et sådant instrument. Derfor skal der udpeges centre som f.eks. handels- og industrikamrene, som kan tilbyde sagkyndig rådgivning og uddannelse. Også EØFG selv med repræsentanter fra erhvervslivet og administrationen kan fremme informationsformidlingen.
Men i sidste instans er det også vigtigt, at de praktiske hindringer i forbindelse med grænseoverskridende samarbejde mellem selskaber belyses helt generelt. Så længe der ikke kan afvikles direkte forretningsaktiviteter og målet ligger i blot at lette og forbedre medlemmernes økonomiske aktiviteter, skal der findes veje til at udnytte og fremme EØFG's udprægede karakter som støtteforanstaltning.

Wolf
Vi har ingen principielle indvendinger mod Tappin-betænkningen og den meddelelse fra Kommissionen, der ligger til grund for den. Dog ser vi, at to principielle problemer, som peger ud over Den Europæiske Økonomiske Firmagruppes (EØFG) konkrete problematik berøres indirekte: For det første den manglende juridiske infrastruktur for en grænseoverskridende erhvervsmæssig aktivitet, navnlig for så vidt angår de europæiske virksomheds- og sammenslutningsformer; og for det andet indførelsen af egnede instrumenter til støtte af de små og mellemstore virksomheder, som virkelig gør det muligt for dem helt og fuldt at få del i det indre markeds potentiale (og i uddybningen af det ved indførelsen af euroen).
Så længe der på disse to områder ikke gøres bæredygtige fremskridt, skal den reelle succes for hybride instrumenter som EØFG efter vores opfattelse desværre bedømmes mere end skeptisk.
Det gør ikke hr. Tappins og Kommissionens bestræbelser mindre fortjenstfulde. Men det må ikke gå i glemmebogen, at dette i bedste fald er nødløsninger og vil vedblive at være det.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet hævet kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Valgmåde ved valg til Europa-Parlamentet (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0212/98) af Anastassopoulos for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om udarbejdelse af forslag til valgprocedure med fælles principper for valg af medlemmer til Europa-Parlamentet.

Corbett
Hr. formand, det er mig en glæde og ære at tale her i dag på PSE-gruppens vegne om dette vigtige emne. Må jeg indlede med at lykønske ordføreren med det arbejde, han har lagt i dette.
Det er selvfølgelig ikke noget nyt emne. Det er et emne, hvor traktaterne giver Parlamentet initiativret, og Parlamentet har flere gange gjort brug af denne initiativret til at fremsætte forslag om et ensartet valgsystem. Men ak, hver gang var det ude af stand til at nå frem til den nødvendige enstemmighed i Rådet for vedtagelsen af et sådant system.
Der er nu en åbning takket være to nye udviklinger. Den første af disse var valget af Labour-regeringen i Det Forenede Kongerige. Den er ved at indføre et system med regionale valgkredse efter princippet om proportional repræsentation for valget til Europa-Parlamentet. Det Forenede Kongerige var det eneste land, der ikke havde et forholdstalsvalgsystem, og det bringer derfor Det Forenede Kongerige på linje med de andre medlemsstater i det mindste i denne henseende.
Hr. Anastassopoulos henviste til dette som en forbavsende ny udvikling. Den er ikke rigtig forbavsende. Det har meget længe været et politisk engagement for Labour-partiet og stod at læse i Labours valgprogram, da det vandt valget sidste år, så det er ikke forbavsende, at dette er kommet igennem. Der er tale om en beslutsom regering, der er ivrig efter at gøre, hvad den har lovet.
Den anden udvikling er imidlertid også vigtig. Spørgsmålet om proportional repræsentation er langt fra at være det eneste spørgsmål, hvorom det har vist sig vanskeligt at nå frem til den fornødne enstemmighed i Rådet. Derfor er de traktatændringer, man enedes om i Amsterdam, lige så vigtige. For første gang vil det være muligt blot at vedtage fælles principper for valget til Europa-Parlamentet i stedet for et fuldstændigt ensartet system. Hvis vi kan nå til enighed, vil det gøre det muligt for os at gøre fremskridt med det samme uden at behøve at gå hele vejen og få et fuldt ud ensartet system fra starten. Det er den åbning, vi må benytte os af i dag.
Hr. Anastassopoulos' betænkning viser vejen. Den indeholder mange kloge ting. Den overlader meget til medlemsstaterne i henhold til subsidiaritetsprincippet, men den fastslår en række fælles principper. Hvis vi kan glatte et par små problemer ud, der stadig findes i hans betænkning, så skulle vi være i stand til at få et stort flertal til at støtte den.
Et af disse problemer er forslaget om at sætte 10 % af pladserne til side til tværnationale europæiske lister. Der er for at sige det rent ud divergerende meninger, ikke blot i min gruppe, men i de fleste grupper om dette spørgsmål. Når det gælder en betænkning som denne, er det nødvendigt at nå frem til et meget stort flertal, for at Parlamentet kan tale med autoritet. Jeg har derfor fremsat et kompromisændringsforslag i min gruppes navn, der skulle tilfredsstille begge sider - både dem, der mener, at tværnationale lister er vigtige, fordi de er mere europæiske, og dem, der siger, at man ikke har brug for et sådant system, og at ikke engang systemer af den føderale type normalt har lister på føderalt plan. Hvis man ser på Amerika, Schweiz og Tyskland, er dette normalt ikke tilfældet ved valg.
Begge sider kan være tilfredse, hvis mit ændringsforslag vedtages, for det siger, at Parlamentet vil »se på« et forslag om et sådant system i god tid før valget i 2009, men ikke vil gøre det retligt obligatorisk nu ved at indføje det som et krav i lovgivningen. De, der støtter systemet, vil få den tilfredsstillelse, at idéen bliver holdt i live - den går videre til Rådet, og vi vil være nødt til at vende tilbage til den. De, der er imod systemet, vil være tilfredse med, at det ikke straks bliver obligatorisk og en væsentlig del af den lovgivning, der skal vedtages. Jeg anbefaler dette kompromis til Parlamentet og forbliver overbevist om, at vi, hvis det bliver vedtaget, og hvis et par andre mindre problemer i denne betænkning bliver løst, vil finde det muligt at opnå det meget brede flertal, som jeg er sikker på, vi er i stand til at få for denne betænkning, og som vi bestemt må sigte efter som parlament.

Méndez de Vigo
Hr. formand, en af nyhederne i Amsterdam-traktaten er muligheden for, at dette Parlament indfører fælles principper for valg til Europa-Parlamentet. Rom-traktaten gav os et eneste mandat: fastlæggelsen af en ensartet valgmåde. Det har vi ikke været i stand til at gøre i 40 år. Og jeg tror, at vi med denne betænkning af vores kollega hr. Anastassopoulos, som er en fremragende og stringent betænkning, vil blive i stand til at fastsætte nogle fælles principper for valg til Europa-Parlamentet, endog før Amsterdam-traktaten træder i kraft. Jeg finder derfor, at dette er et eksempel på et veludført stykke arbejde, som er udført hurtigt, præcist og med politisk sans. Jeg finder desuden, at det er et eksempel på det, som jeg allerede ved flere lejligheder har været så heldig at kunne sige her i Parlamentet: fra at være et igangsættende Parlament er vi nu blevet til et medbestemmende Parlament. Og det synes jeg er umådelig vigtigt.
Betænkningen af hr. Anastassopoulos fremhæver hovedprincipperne for et valgsystem ved Europa-valgene. Det første princip er det om forholdstalsvalg. Når der i dette øjeblik, her i Parlamentet, er et socialdemokratisk parlamentarisk flertal, skyldes det formentligt, at valgene i et bestemt land i Den Europæiske Union sker med valg i enkeltmandskredse. Dette flertalsvalg forfalsker i dag den politiske repræsentation. Og den kendsgerning, at dette Parlament enstemmigt vil vedtage artikel 1 i hr. Anastassopoulos' betænkning, vil fastslå, at udgangspunktet, spillereglerne, vil være de samme i alle medlemslandene. Og jeg finder derfor, at man skal lykønske sig selv, fordi alle accepterer, at der skal være forholdstalsvalg ved Europa-valgene.
For det andet er det også godt, at denne betænkning af hr. Anastassopoulus anvender subsidiaritetsprincippet, f.eks. ved at give medlemsstaterne mulighed for selv at fastlægge valgkredsene i overensstemmelse med det enkelte lands særlige karakteristika.
Der er også et tredje punkt, som jeg gerne vil nævne, og som den foregående taler allerede har henvist til: den tværnationale liste. I Det Europæiske Folkepartis Gruppe finder vi, at de tværnationale lister skal styrkes, fordi vi mener, at denne bestemmelse, som er indarbejdet i Maastricht-traktaten, hvor der tales om europæiske politiske partier, skal udvikles, og vi vil derfor - jeg er enig med det, som hr. Corbett har sagt - forsøge at finde en måde, som alle de politiske grupper i dette Parlament kan finde sig til rette med. Men vi vil gerne komme med et tydeligt politisk signal om, at vi ønsker tværnationale lister i fremtiden.
Og endelig vil vi også gerne henvise til den uforenelighed, der er mellem et mandat i Europa-Parlamentet og de nationale mandater. Det arbejde, som vi udfører her, er tilstrækkelig vigtigt. Dette Parlament er et medbestemmende Parlament, som har meget arbejde at gøre, og det vil få mere i fremtiden, og vi finder derfor ikke, at det er muligt at være både nationalt og europæisk parlamentsmedlem. På denne baggrund, hr. formand, vil min gruppe, PPE-gruppen, med al sin styrke stemme for den fremragende betænkning, som vores kollega hr. Anastassopoulus har udarbejdet.

Frischenschlager
Hr. formand, mine damer og herrer, når vi i dag ved hjælp af hr. Anastassopoulos' betænkning omsider finder frem til fælles principper for valgretten til Europa-Parlamentet, har vi taget et meget afgørende skridt, som vi burde have taget for længst, i retning af øget valgdemokrati i Den Europæiske Union. Det er meget glædeligt, at vi er enige eller ved at blive enige om princippet om forholdstalsvalg. I denne sammenhæng tilkommer der de kompetente britiske politikere, som har banet vejen, stor respekt.
Det er helt afgørende, at vi indser, at forholdstalsvalg gør en mere vital og dynamisk parlamentarisme mulig. Det gælder navnlig for et europæisk parlament, for den politiske union. Hvorfor? Den politiske union er endnu ufærdig, har endnu ikke fast forankrede forfatningsstrukturer. Derfor er det meget, meget vigtigt, at der i Europa-Parlamentet er åbenhed over for mange politiske retninger, for min skyld også over for territoriale interesser og over for verdensanskuelser. Det er denne åbenhed, der er afgørende, og ikke et parlament - som det nemt forekommer med flertalsvalg - bestående af to blokke med meget stive afstemningsforhold osv. Et åbent parlament med indgående drøftelser er af ganske særlig betydning i denne historiske fase.
Parlamentets ordfører slog fra starten ind på den rigtige vej ved kun at tilstræbe principperne for en fælles valgret. Det giver plads til nationale politiske traditioner og kulturer. Det er meget vigtigt!
Derfor et par punkter, som i denne sammenhæng er af betydning. For det første angående valgkredse: Det er godt, at de begrænses til store lande og at det fastholdes helt klart, at det ikke må få negativ indflydelse på princippet om forholdstalsvalg.
Et andet punkt: procentbarrieren. For mig er de foreslåede 5 % for store lande simpelthen for meget. Det ville være til stor skade, dersom måske millioner af stemmeberettigede borgere i store lande ikke ville kunne genfinde deres stemme i EuropaParlamentet. Derfor håber jeg, at vi vil sænke denne procentbarriere yderligere.
Lige to principielle spørgsmål til. Det ene er, om et sæde i Europa-Parlamentet skal være foreneligt med et sæde i det nationale parlament. Vi skal være ærlige! Den, der tager mandater alvorligt, kan ikke udføre begge funktioner.
Det sidste punkt vedrører den fælles europæiske liste: Hvis vi tager den politiske union alvorligt, skal vi være glade for, om borgere organiserer sig i hele Europa og anstiller demokratiske valg. Derfor går jeg ind for muligheden af transnationale lister i Europa-Parlamentet.

Cardona
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne lykønske hr. Anastassopoulos for det særdeles smukke arbejde, som han her har givet os, særlig med hensyn til de elementer af europæisk valgret, der er meget vigtige for vores arbejde. Ud over denne anerkendelse og denne tak vil jeg gerne lægge nogle overvejelser frem, især vedrørende territoriale valgkredse og tværnationale lister.
Denne betænkning anerkender, at 11 af de nuværende 15 medlemsstater kun har én valgkreds. Alligevel fremsættes det synspunkt, at det kun skal være obligatorisk at oprette territoriale valgkredse, hvis der er et vist befolkningstal i det givne område. Jeg har spurgt mig selv om hvorfor, og svaret har jeg også fundet i betænkningen: at det er vores kollegas udtrykkelige mål at bringe de valgte nærmere til vælgerne. For mit vedkommende kan jeg fuldt ud tilslutte mig dette princip. Jeg hylder nemlig den opfattelse, at Europa opbygges bedre, jo nærmere det er på de borgere, der skal vælge. Og jeg mener derfor, at dette princip må bifaldes. Men jeg nærer alvorlig tvivl om denne måde, om dette system er det rigtigste til at nå dette mål.
Der kan måske findes andre og anderledes veje; efter min opfattelse er det nok, at vi lytter opmærksomt til den offentlige mening i de forskellige medlemsstater, der selvfølgelig kommer til udtryk gennem de nationale parlamenter. Og således ville for min del subsidiaritetsprincippet helt ophøre med at fungere på dette område, det princip, som - også i denne betænkning - er genstand for så megen anerkendelse og bifald.
Et andet aspekt, som jeg ikke kan undlade at komme ind på, har at gøre med de obligatoriske tværnationale lister fra år 2009. Heller ikke jeg kan lade være med at glæde mig over den åbning, som vores kollega hr. Corbett har foretaget, hvad angår muligheden for at nå frem til en forståelse på dette punkt. Jeg er nødt til at sige, at sådan som dette forslag er formuleret, har jeg min alvorligste tvivl. For det første stiller jeg mig ud fra et juridisk og institutionelt synspunkt spørgsmålet - og jeg beder mine kolleger om at stille sig det samme - om ikke Amsterdam-traktatens artikel 190 krænkes af et sådant forslag?
Men ud over dette juridiske spørgsmål, som vi qua den forsamling af sagkyndige, som vi også er på dette område, må bekymre os om, er der spørgsmål af politisk art, som jeg heller ikke kan undlade at trække frem. Jeg tænker eksempelvis på spørgsmålet om, hvad der skal være parlamentarikernes rolle i forhold til den offentlige mening. Jeg har for min del ment hele mit liv, at parlamenterne skal lovgive i overensstemmelse med den offentlige menings ønsker. Og ikke omvendt. Så vidt jeg ved, kræver den offentlige mening i de forskellige medlemsstater ikke tværnationale lister. Man ønsker frem for alt, at vi her gør vores arbejde, og at vi varetager vores vælgeres interesser. Jeg har lyst at citere en fremstående portugiser, der ikke engang er medlem af mit parti, der plejede at sige: «Lad europæerne gifte sig med hinanden, lad dem blande sig med hinanden, men gå ikke foran europæerne«.
For min del er jeg åben over for denne tankegang, netop fordi jeg er en af dem, der mener, at tværnationale lister ikke er det, som den offentlige mening beder om lige nu.

Puerta
Hr. formand, jeg vil også gerne hylde hr. Anastassopoulos' arbejde og gøre det klart, at ordførerens arbejde kan være beundringsværdigt, og at man kan lykønske ham, uden at man nødvendigvis er enig med alle punkterne i hans indlæg. Jeg er især enig i, hvordan han behandler alle de nationale erfaringer, i hvordan han i forlængelse af Amsterdam-traktaten fremsætter et forslag til en valgmåde, som bygger på fælles principper, og i hvordan han er i stand til at forelægge princippet om proportional repræsentation som det vigtigste, og uforenelighederne, især dem mellem EuropaParlamentet og de nationale parlamenter. Men jeg vil også gerne sige, og jeg er enig i det nævnte og også med valgenes tværnationale dimension, - selvom jeg ved, at den offentlige mening i nogle lande er imod dette - at jeg ikke er enig med forslaget om territoriale valgkredse, og at de skal være obligatoriske i lande med mere end 20 millioner indbyggere.
Det første argument: tallet er vilkårligt. Det betyder, at i lande med 19 millioner indbyggere, hvis der ellers er nogle, så vil medlemmer, som er valgt i en enhedsvalgkreds, være tæt på borgerne, og i lande med 21 millioner vil de ikke være det, og de skal opdeles i flere valgkredse på ca. fem til seks millioner indbyggere. Jeg finder ikke, at denne »regnemåde« vil få borgerne tættere på deres repræsentanter.
For det andet: det vil få en grotesk virkning for de mellemstore, politiske organisationer, og det er jo hverken PPE-gruppen, som hr. Anastassopoulus tilhører, eller PSE. Politiske organisationer, som den jeg repræsenterer, som ca. 10 % af europæerne stemmer på, og som ikke er nationalistiske partier, vi ville virkelig komme i en meget vanskelig situation. De repræsenterede ville nemlig ikke få nogen repræsentanter. Og det er et attentat mod det grundlæggende princip, som hr. Anastassopoulos forsvarer, det vil sige forholdstalsprincippet. Jeg finder, at man skal se på, hvad der sker i den politiske virkelighed. Måske ville vores Formandskonference kunne bestå af blot fire gruppeformænd. Derfor står der hele tiden i betænkningen »uden at det er til skade for forholdstalssystemet«, «uden at skade det overordnet set« osv., fordi der sker skade på det principielle mål. Jeg må også sige, at det i nogle lande vil få vanskelige politiske følger, fordi ikke alle regionerne er ens og ikke alle territorierne har politisk kapacitet. Af de 200 europæiske regioner er der kun 69, som har egentlige regionale parlamenter, de er af forskellig størrelse, og det er meget vanskeligt at lave forskellige valgkredse, som er meget forskellige i størrelse, i medlemsstater med historiske regioner og med politisk personlighed.
Nu vil jeg, hr. formand, slutte med at sige, at valgkredssystemet i et land, som jeg respekterer højt, Italien, ikke kan siges at have løst problemet med nærheden til borgerne, for de politiske partier kan ydermere stille de samme kandidater op i alle valgkredsene, og det er et spørgsmål, som dette dokument ikke behandler. Jeg er ikke sikker på, at subsidiaritetsprincippet bliver fuldstændigt respekteret, og hvis ordføreren og Parlamentet ikke accepterer visse ændringsforslag, så må vi derfor med blødende hjerte sige, at vi ikke kan stemme for denne betænkning, som indeholder så interessante elementer.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, hvis vi ønsker, at folk skal anse Europa-Parlamentet for at være deres parlament og medlemmerne af Europa-Parlamentet for at være deres medlemmer, har vi brug for en fælles europæisk valgret og fælles forskrifter og principper. Denne indsigt gentager vi i dag efter 40 år, jeg håber ikke, at det vil tage lige så lang tid at realisere den.
På min gruppes vegne siger jeg tak til ordføreren, hr. Anastassopoulos, og gratulerer ham med hans betænkning. Vi er enige med ham! Vi er navnlig enige i princippet om forholdstalsvalgret som det demokratiske valgretsprincip. Vi er også enige i muligheden for præferencestemmer, ordningen vedrørende uforenelighed og etableringen og udviklingen af europæiske lister, selvom det er en proces med store tekniske vanskeligheder.
Når vi alligevel har stillet ændringsforslag, tager de sigte på en hurtigere gennemførelse og i detaljen på en mere demokratisk ordning. Vi er således af den mening, at de nationale partier allerede fra 1999 skal have pligt til at gennemføre kvindernes ligestilling. Jeg håber, hr. ordfører, at vi også får Deres samtykke dertil. Vi mener endvidere, at spørgsmålet om europæiske lister er et forslag, der ikke skal have en tidshorisont frem til 2009, men til 2004. Hvis ikke vi forsøger at fremskynde disse reformer, hvem gør det så? Andre skal nok sørge for at trække dem i langdrag!
Hvad angår spørgsmålet om demokratisering: Her er jeg enig med alle, som har ytret betænkeligheder ved regionale valgkredse. Her bør der i det mindste ikke udøves tvang. Det er en mulighed for subsidiaritet. Der ville komme to forskellige slags medlemmer i Europa-Parlamentet, nogle med en europæisk og nogle med en national legitimation. Jeg er af den mening, at vi bør overveje det endnu en gang, helt bortset fra visse muligheder for at manipulere med forholdstalsvalgretten. Naturligvis er det en sag for mindre grupper - hr. Frischenschlager var inde på det - at sænke spærregrænsen. Også EuropaParlamentets repræsentation er dets styrke. En yderligere sænkning af valgalderen forekommer os ligeledes at være en mulighed.
Til slut vil jeg lige gøre opmærksom på endnu et punkt. Jeg mener, at denne udvikling også udfordrer os til at tænke på, hvorledes den europæiske interesse bliver repræsenteret samt til at holde øje med europæiske partiers udvikling. Også det drejer det sig om i betænkningen, det er en udvikling, som skal ses i umiddelbar tilknytning hertil. Hvis vi ønsker at formulere og repræsentere en europæisk interesse, er der med henblik herpå brug for europæiske partier. Jeg mener, at der her igen er anledning til at tænke på, at Europa-Parlamentets partier ikke blot opfatter sig selv som europæiske partier, men tillige er nødt til at dannes og organisere sig som sådanne, hvis denne europæiske valgret skal have en mening.

Saint-Pierre
Hr. formand, kære kolleger, tillad mig først og fremmest på vegne af min gruppe at lykønske hr. Anastassopoulos for det store arbejde, han har udført, samt for at have tilføjet betænkningen et stort antal elementer, som hans kolleger i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål havde foreslået.
Det er således på næsten mirakuløs vis lykkedes ham inden for en særdeles rimelig frist at fremlægge et meget svært emne for Parlamentet. Det er rigtigt, at de seneste ændringer i medfør af Amsterdam-traktaten samt de nye forhold i den britiske politik har lettet opgaven væsentligt. Alligevel står det fast, at definitionen af elementer, der er fælles for alle medlemsstaterne med henblik på at opnå en ensartet valgprocedure ved valg af medlemmer til Europa-Parlamentet, er en svær opgave, som forudsætter stor behændighed og know-how.
Min gruppe mener, at den betænkning, der er fremlagt i plenum, er et godt udgangspunkt. Det er således Parlamentets ansvar, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 138 i traktaten, at fremsætte forslag til Rådet. Vi svigter vores forpligtelser, hvis vi selv under gunstige politiske forhold ikke er i stand til at leve op til vores ansvar på et punkt, hvor traktaten er klar og tydelig.
Gruppen Europæisk Radikal Allience er især glad for, at betænkningen indeholder klare principper, der går i retning af en proportionel repræsentation, uforenelighed af mandaterne, dispensationer for at tage højde for særlige regionale forhold og tværnationale lister.
Tillad mig at fremsætte en kort bemærkning netop om dette sidste princip: de tværnationale lister. Jeg mener, at det er fuldt ud berettiget, at Europa-Parlamentet arbejder mod "europaliseringen« af valgkampagner, der i øvrigt er en direkte følge af Jacques Delors' forslag. Med hensyn til resten af betænkningen er den forsigtig, måske for forsigtig, men det er sandt, at vi er forsinket med hensyn til at fastsætte en dato og en tærskel, der giver os tid til at finpudse vores forslag.
Til dem, der kritiserer forslagene for ikke på forhånd at fastsætte et antal pladser pr. medlemsstat, vil jeg sige, at argumentet forekommer mig malplaceret på dette stadium af Europas opbygning, eftersom unionsborgernes mulighed for at opstille som kandidater i en anden stat end deres egen allerede reducerer virkningen af dette princip. I min gruppe sidder i øvrigt et belgisk medlem, der er valgt i Italien.
Vi mener dog, at hr. Anastassopoulos' betænkning kan blive endnu bedre. Derfor har min gruppe fremsat en række ændringsforslag, som vi gør ordføreren opmærksom på.
For det første forekommer det mig, selvom jeg udmærket forstår ordførerens argumenter for territoriale valgkredse, at dette er den enkelte medlemsstats beslutning. På dette punkt er jeg enig med hr. Puerta.
For det andet skal listen over uforeneligheder udvides til at omfatte alle mandater med en lovmæssig eller udøvende funktion. Vi mener således, at Europa-Parlamentets stadigt voksende ansvar gør udøvelsen af dobbeltmandater sværere og sværere.
Vores gruppe er meget regionalt orienteret og ville derfor påskønne en styrkelse af bestemmelsen i artikel 4 for bedre at kunne fastslå lovligheden af specielle bestemmelser, der vil gøre det muligt at tage hensyn til særlige regionale forhold.
Afsluttende vil jeg fremsætte en beklagelse, hr. formand. Jeg beklager dybt, at der på et tidspunkt, hvor vi taler om europæiske valg, tværnationale lister, elementer med stor betydning for vores kontinent, intet fremskridt sker med hensyn til de europæiske politiske partier. Det er beklageligt, at Kommissionen endnu ikke har fulgt op på Parlamentets anmodninger i forbindelse med hr. Tsatsos glimrende betænkning. Jeg opfordrer alle mine kolleger til at presse på, så vi kan tage denne debat op på Parlamentets næste mødeperiode.

Blokland
Hr. formand, i Europa-Parlamentet repræsenteres alle medlemsstater af direkte valgte personer. Hvis planerne i Anastassopoulos-betænkningen vedtages, vil dette ændre sig. En bestemt procentdel af pladserne i EuropaParlamentet fordeles over såkaldte transnationale lister. Afstanden mellem borgerne og Europa-Parlamentet er allerede meget stor, og den vil kun forøges på denne måde.
Endvidere vil ordføreren fratage medlemsstaterne retten til at afholde valg til Europa-Parlamentet på dage, som de har tradition for. Det foreslås i betænkningen at afholde valg til Parlamentet samtidig, eventuelt over to dage. For et land som Nederlandene er det problematisk, fordi den foreslåede lørdag og søndag som valgdag er helt i strid med nederlandsk tradition. Det giver ikke kun organisatoriske problemer, men også principielle. I Nederlandene er der mange mennesker, der betragter søndagen som en hviledag, som man derfor ikke holder valg på. Disse to grunde vil bevirke, at valgdeltagelsen til Europa-Parlamentet vil blive endnu lavere end de 35 % ved sidste valg. En bestemt kategori af vælgere vil overhovedet ikke møde op, og de bliver altså ikke repræsenteret i Europa-Parlamentet. I øvrigt drejer det sig for mig om, at alle medlemsstater beholder retten til selv at bestemme, hvornår der skal afholdes valg. Det drejer de ændringsforslag, som jeg har indgivet, sig om.
Til sidst, hvis Europa-Parlamentet, som det siges, vil øge den europæiske bevidsthed, skal det i disse valgplaner lægge sig tæt op af de skikke, der findes i medlemsstaterne på dette punkt. Det kan meget nemt realiseres ved at lade valgene foregå inden for nogle få dage.

Parigi
Hr. formand, Den Nationale Alliance vil også gerne takke hr. Anastassopoulos for det værdifulde stykke arbejde, han har udført, og vi bifalder, at Europa-Parlamentet yderligere bestræber sig på, at valgproceduren for valget til Europa-Parlamentet bliver den samme i alle medlemsstater.
Den forestående udvidelse gør denne beslutning særlig nødvendig og vigtig, men det er især nødvendigt, at partierne, som repræsenterer et forbindelsesled til demokratiet i medlemsstaterne, forstår, at Europa mere end nogensinde har brug for folkevalgte repræsentanter, der bruger al deres energi og dygtighed på arbejdet i Parlamentet. Det monetære Europa, og i endnu højere grad det kommende politiske Europa, rejser nogle væsentlige spørgsmål, som man ikke kan løse ved at arbejde på halv tid.
Vi i Den Nationale Alliance vil derfor gerne gentage, hvad vi allerede har sagt under sidste valgperiode, nemlig at et forholdstalsvalg med præferencestemmer er den eneste rigtige måde, hvorpå man kan inddrage borgerne i de politiske valg og således skabe et fuldendt demokrati.
Med hensyn til forslagene, så mener vi, at man i den nye fælles lovgivning ikke bare skal tage højde for den uforenelighed, der allerede er nævnt, men også for uforeneligheden eller rettere ikke-valgbarheden af dem, der beklæder vigtige nationale embeder, såsom regionale rådsmedlemmer, borgmestre i byer med over 50.000 indbyggere eller kommunale udvalgsmedlemmer i regionernes hovedbyer.
Europa i år 2000 skal nemlig have nogle parlamentsmedlemmer til rådighed, der er i stand til at arbejde på fuld tid, så de endelig kan give Europa-Parlamentet den længe ventede og nødvendige lovgivende magt. Disse parlamentsmedlemmer skal repræsentere alle borgerne fra deres eget hjemland, inden for rammerne af en sand indførelse af det europæiske borgerskab.
Vi anmoder derfor ordføreren om at tage vores bemærkninger om uforenelighed og ikke-valgbarhed i betragtning, og vi anmoder Parlamentets formand om officielt at rette en opfordring til de politiske kræfter og regeringerne i alle medlemsstaterne, så de allerede fra næste valg - der stadig vil finde sted uden en fælles europæisk lovgivning - bestræber sig på at sørge for, at der på valglisterne, der skal være repræsentative for borgernes krav, er opstillet personer, som grundlæggende forpligter sig til udelukkende at udøve hvervet som medlem af Europa-Parlamentet og intet andet.

Barros Moura
Hr. formand, jeg begynder med at udtrykke min støtte til hr. Anastassopoulos' betænkning med hensyn til det, som jeg anser for afgørende. Han foreslår en række fælles valgprincipper baseret på forholdstalsvalg. Det forekommer mig det afgørende aspekt, og det er derfor, at jeg mener, at Parlamentet med styrke skal støtte denne betænkning og til fulde udnytte den mulighed, som Amsterdam-traktaten og resultatet af det engelske valg giver for endelig at fastlægge nogle fælles principper for de europæiske valg.
Betænkningen har min sympati, hvad angår en række forslag, navnlig med hensyn til uforenelighed, men også - vil jeg gerne fremhæve - med hensyn til oprettelsen af territoriale valgkredse som en måde til at fremme nærheden mellem de valgte og vælgerne på, idet jeg mener, at denne løsning ikke burde virke forvridende på forholdstalsvalgprincippet.
Det aspekt, som jeg imidlertid vil opholde mig ved, er spørgsmålet om den tværnationale liste. Jeg må sige, at jeg er imod den idé, ikke fordi jeg er anti-europæist, men fordi jeg mener, at den intelligente og kritiske europæisme ville anbefale, at dette absurde forslag ikke skulle til afstemning her, fordi det ikke duer som metode til at korrigere afvigelser fra forholdstalsvalgprincippet, således som det sker i vores lande, når der er en national valgkreds til at korrigere afvigelserne fra forholdstalsvalgprincippet. Denne idé lægges her frem som en måde til så at sige at definere en proeuropæisk avantgarde ud fra de europæiske politiske partier. Og jeg mener, at denne idé er fejlagtig, fordi vejen til at styrke den europæiske opbygning tværtimod går via en styrkelse af Kommissionens evne til at handle, af dens overnationale karakter og af dens ansvar over for Europa-Parlamentet. Dét, mener jeg, er vejen.
Det forslag, som vi her præsenteres for, fjerner de valgte fra deres vælgere, i stedet for at bringe dem nærmere, og i den henseende kan det, eller kan det komme til at udgøre en alvorlig fare for borgernes tilslutning til en styrkelse af Den Europæiske Union.
Det indeholder ud fra mit synspunkt nok en alvorlig ulempe. For at fremme europæiske politiske partier søger det nemlig ad denne vej at skabe en slags europæiske politikere, der ville kunne gøre sig evige gennem den europæiske liste, men som stadig mere ville tabe eller ville risikere at tabe forbindelsen til deres vælgergrundlag i de respektive lande.
Jeg mener, at vejen er en anden. Og hr. Jacques Delors' forslag er nogle andre! F.eks. at præsentere en kandidat fra de europæiske partier til formandskabet for Kommissionen. Dét er diskussionen, og ikke disse efter min mening absurde idéer, der efter min mening kan virke imod Europas politiske integration inden for demokratiske og føderale rammer, som er de rammer, jeg slås for, og som burde være taget i betragtning i dette dokument.

Piha
Hr. formand, jeg vil også takke kollega Anastassopoulos for udarbejdelsen af denne vigtige betænkning. Selvom jeg ikke er enig med ordføreren i alle detaljer i betænkningen, anser jeg det for vigtigt, at bestræbelserne for en forholdstalsvalgmetode ved valget til Europa-Parlamentet i alle Unionens medlemslande er ophøjet som en central tanke i betænkningen.
Betænkningen taler om betydningen af subsidiaritetsprincippet som den røde tråd for Europa-Parlamentets valgreform. Det skal den også være, men det virker som om indholdet af subsidiaritetsprincippet opfattes meget forskelligt hos forskellige mennesker. Når målet er, som ordføreren også selv pointerer, at nærheden mellem parlamentarikerne og medborgerne skal øges, kan jeg bl.a. ikke samtykke med ordførerens vurderinger af behovet for fælleseuropæiske valglister. Allerede nu er kontakten mellem parlamentsmedlemmerne og stemmeafgiverne ofte meget svag. I det lys kan man kun undre sig over, hvordan én, som er valgt på fælleseuropæiske lister, lad os sige et portugisisk parlamentsmedlem aktivt kan pleje f.eks. ålandsøboernes interesser.
Fællesskabs- og repræsentantskabsbånd skabes ikke gennem fælles valglister eller -dage. Debatten, om f.eks. belgierne må stemme en dag før os finner, er helt trivielt og er med til at lede opmærksomheden væk fra det virkelige problem, en generel svækkelse af unionsborgernes interesse for valget til Europa-Parlamentet.
Denne betænkning griber ikke tilstrækkeligt fat i problemerne med repræsentantskabet og medborgeraktiviteten. Et centralt spørgsmål med hensyn til medborgernes aktivering i forhold til valgtidspunktet er at sikre en tilstrækkelig langvarig forhåndsafstemning for alle EU-borgerne. Denne tanke mangler totalt i betænkningen.
Ordførerens idé om at forbyde dobbeltmandatet kan jeg gå varmt ind for. Et samtidigt medlemskab i det nationale og i Europa-Parlamentet sætter spørgsmålstegn ved troværdigheden af både parlamentsmedlemmerne og institutionerne. Dobbeltmandatet er ikke blevet godkendt i Finland, og jeg håber, at man i de unionslande, hvor dobbeltmandatet endnu er muligt, vil gribe hurtigst muligt ind på dette område.

Spaak
Hr. formand, hr. kommissær, først vil jeg hjerteligt lykønske hr. Anastassopoulos for udarbejdelsen af en svær og længe ventet tekst.
Jeg glæder mig over udvalgets vedtagelse - med støtte fra hr. Anastassopoulos - af ændringsforslaget om lige repræsentation af mænd og kvinder på de europæiske valglister. Europa-Parlamentet har stået i spidsen for denne kamp siden de almindelige valg i 1979. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål går videre i denne retning, og jeg takker igen hr. Barros Moura for hans støtte til mit ændringsforslag.
I artikel 3 om de tværnationale lister har hr. Anastassopoulos og jeg hver indgivet et ændringsforslag, som sigter mod at anvende samme ordlyd som i artikel 137 og 138 i traktaten. Således repræsenterer et medlem af Europa-Parlamentet sin valgkreds på europæisk niveau og Unionens generelle interesser, ligesom medlemmerne af de nationale parlamenter både repræsenterer deres valgkreds på nationalt niveau og nationens interesser generelt.
I traktaten står der, at Europa-Parlamentet er sammensat af repræsentanter for befolkningerne i de stater, der er samlet i Fællesskabet. Den samme tankegang findes i Maastricht-traktaten, der indfører princippet om europæisk statsborgerskab og giver borgerne i Unionen stemmeret og ret til at blive valgt i alle medlemsstaterne. Dette er meningen med artikel 7 i hr. Anastassopoulos' forslag, som med en frist på ti år i en samlet valgkreds giver kandidater mulighed for at blive valgt af alle borgerne.
Når dette er sagt, er jeg for hr. Corbetts ændringsforslag, der udsender et signal, og som uden tvivl vil samle et større flertal om hr. Anastassoupoulos forslag.

Sjöstedt
Hr. formand, demokratiet i EU-landene og i EU bygger på og udgår fra de nationale forfatninger og de nationale parlamenter. Derfor er det der , at regler for valg, også valg til Europa-Parlamentet, skal udformes. Der ligger den demokratiske forankring og hensynet til de nationale forhold.
Det Svenske Venstreparti afviser derfor alle forslag om på EU-niveau at regulere valgsystemerne i spørgsmål såsom valgkredsinddeling, grænser mod småpartier og lignende.
I betænkningen fremstår punkt 4 om udligningsmandater på EU-niveau som virkelighedsfremmed. Et sådant system forudsætter fungerende EU-partier. Sådanne partier kan kun skabes i teorien. I praksis mangler EU-partier i en overskuelig fremtid folkelig forankring og grundlag. Dermed kan de heller ikke spille en reel demokratisk rolle. Vi vil derfor stemme imod betænkningen, undtagen visse dele, f.eks. at valgene skal holdes i maj og at dobbelte mandater ikke skal være tilladte.

Macartney
Hr. formand, jeg rejser mig bl.a. for at støtte ændringsforslag 46, der er fremsat af hr. Ebner, og mit eget ændringsforslag 49, som fokuserer på rettigheder for historisk anerkendte nationaliteter i Den Europæiske Union.
Jeg er ret overbevist om, at et demokratisk Europa ikke kan ignorere dets små folkeslags rettigheder, hvad enten det er frisere, sardiniere eller valdostanere. Det ændringsforslag, som jeg støtter, henleder opmærksomheden på netop dette punkt. Men jeg er overhovedet ikke overbevist af argumentet om, at de store stater er nødt til at underopdele sig i territoriale valgkredse, og at de små kan blive holdt ude. Det synes at være ret irrelevant.
Portugal er en nationalstat, men det er Tyskland også. Det, vi må se på, er multinationale stater som Italien, Spanien og Det Forenede Kongerige, hvor vi er nødt til at anerkende nationalitetsrettigheder. Det er noget, som et fintmærkende og demokratisk Europa er nødt til at gøre noget ved.
Lad mig slutte af med at lykønske ordføreren for hans betænkning, der har bragt os på rette vej. Jeg deler hr. Corbetts synspunkt om, at det efter 20 år med britisk veto af et forholdstalsvalgssystem er en lettelse, at vi endelig har dette mål inden for vores rækkevidde.

Berthu
Hr. formand, betænkningen fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om valgmåder til valg af Europa-Parlamentets medlemmer indeholder to fornyelser, som jeg gerne vil anfægte. For det første den generelle forpligtelse til at regionalisere valgene, undtagen i lande med mindre end 20 millioner indbyggere. I denne henseende gør betænkningen god plads til Barnier-lovforslaget, som i Frankrig netop har været grundlaget for et regeringsudkast til regionalisering af valgene. Men jeg gør Parlamentet opmærksom på, at dette nu er et overstået kapitel, eftersom den franske regering valgte at trække udkastet tilbage på grund af generel modstand.
Hvorfor? Ud over de til lejligheden anførte argumenter fra hvert parti er forholdstalsvalget inden for rammerne af én samlet territorial valgkreds, der i dag findes i 11 ud af 15 medlemsstater, den valgmåde, som på bedst mulig måde tillader medlemmerne af Europa-Parlamentet at repræsentere hele deres land. Det forekommer os altså mest i overensstemmelse med et nationernes Europa. Under disse omstændigheder finder jeg det ubegribeligt, at Europa-Parlamentet nu stemmer for den forpligtelse til regionalisering, som Frankrig netop har forkastet. Det er endnu mere ufatteligt, eftersom forslaget fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål er klart diskriminerende, da det tillader lande med mindre end 20 millioner indbyggere at bevare en repræsentation, der afspejler deres nationale enhed, hvilket vil være forbudt for andre. Det kan være, at andre store lande klarer sig bedre ud af denne sag end Frankrig. Jeg ved det ikke. Under alle omstændigheder vil jeg sige klart til mine franske kolleger: Dette forslag er i modstrid med vores lands interesser.
Den anden fornyelse i betænkningen, som jeg gerne vil anfægte - valg af 10 % af medlemmerne inden for rammerne af én samlet europæisk valgkreds - afslører en tydeligt føderalistisk folklore. Den har ingen chance for at blive tilføjet i en ændring af traktaten, og jeg spørger mig selv, om dens tilstedeværelse i det fremlagte beslutningsforslag ikke blot har til formål at fjerne opmærksomheden fra den første, der umiddelbart er farligst.
Man bliver klar over, at Europa-Parlamentet gerne vil acceptere valget inden for regionale rammer, eller inden for europæiske rammer, men de eneste rammer, det tilsyneladende ikke kan acceptere, er de nationale. Alt andet, bare ikke nationale rammer, synes at være dets devise. Hvor er det mærkeligt! Netop disse rammer forekommer os mest solide, mest realistiske, mest gunstige for et klart demokratisk udtryk, der er baseret på de nationale parlamenter. Alt andet fremmer forvirringen i et Europa, der er berøvet dets holdepunkter og udsat for manipulation.
Vi vil under ingen omstændigheder gå i denne retning, hr. formand, og vi foretrækker et Europa, der er solidt baseret på de nationale demokratier.

Tsatsos
Hr. formand, også jeg vil indlede med en varm tak til ordføreren. Jeg er ikke i tvivl om, at Anastassopoulos-betænkningen vil gå over i Den Europæiske Unions historie.
Vi ved alle, at valgproceduren udgør højdepunktet af magtens legitimering. Netop derfor er en konvergens af landenes lovgivninger vedrørende valg til Europa-Parlamentet så ønskværdig. Konvergens mellem systemerne, men uden at de bliver identiske. Vi er på rette vej hen imod de fælles principper, som er den centrale idé i betænkningen af Anastassopoulos. Medlemsstaternes institutionelle og politiske kultur har gennem tiden udvist væsentlige fællestræk og fælles principper, såsom befolkningens suverænitet, adskillelsen af de forskellige funktioner, de grundlæggende rettigheder m.m. Og i det omfang landenes politiske systemer både næres af og tjener disse principper, er det rimeligt, givtigt og i overensstemmelse med Den Europæiske Unions idé, at vi bringer valgsystemerne ind under en fælles ramme.
Hvis vi kun valgte et enkelt system og lod hånt om de nationale særegenheder, det være sig geopolitiske, sociologiske eller kulturelle særegenheder, ville et sådant lovgivningsmæssigt valg ikke længere tjene et andet af Den Europæiske Unions store mål, nemlig respekten for landenes nationale identitet. Samtidig med at valgsystemerne konvergeres, er det imidlertid også vigtigt, at den institution, der hedder de europæiske politiske partier, udvikles, som min kære kollega, hr. Voggenhuber helt korrekt gjorde opmærksom på. Kun via en sådan mekanisme og form, hvor Europas aktive borgere med deres deltagelse fører den spændende opgave, der hedder europæisk integration, ud i livet, kan de fælles elementer i den fælles valgkultur udvikles og i sidste instans styrkes. Den internationale liste, der foreslås, bør ses som en principielt fornuftig foranstaltning, men der skal gå nogen tid, og en sådan institution vil aldrig give mening uden en samtidig udvikling af de europæiske politiske partier.
Med ordførerens forslag vedrørende præferencestemmer vil man forsøge at give vælgerne mulighed for at stemme på konkrete personer. Forslaget går i den rigtige retning, men to betingelser skal være opfyldt; for det første indførelsen af valgkredse, som der er nogle problemer med, hvorfor spørgsmålet først skal undersøges, og for det andet må vi overveje det grundigt, inden vi indfører et sådant system, for at undgå, at valget til Parlamentet kommer til at foregå på et plan, hvor det bliver en kamp mellem rivaliserende kandidater.
Jeg håber, Parlamentet vil vedtage betænkningen af Anastassopoulos med stort flertal, da en idé, der vedrører den europæiske fremtid, ikke kan tillægges for stor vægt.

Imaz San Miguel
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Anastassopoulos for hans fremragende arbejde. Det er rent faktisk nødvendigt, at vi har nogle fælles principper for valgmåden ved valg til dette Parlament. Et af disse bør være en almen respekt af forholdstalssystemet. Men derudover er det nødvendigt, at alle de folk, som Den Europæiske Union består af, alle de nationale identiteter, har mulighed for at sende repræsentanter, de selv har valgt, til dette Parlament. Og dér, hvor der i en stat lever flere nationer, flere folk sammen - sådan som det er tilfældet i den spanske stat, hvor det er baskere, cataloniere og andre nationer, som udgør en stat - er det nødvendigt, at denne pluralisme bliver afspejlet, når der skal fastlægges valgkredse til Europa-valgene.
For os, der tror på forslaget om et føderalt Europa, er det vigtigt, at borgerne føler den europæiske virkelighed som noget, der er tæt på dem, noget som de kan identificere sig med. Og indførelsen af territoriale valgkredse bringer Europa tættere på dets borgere og dets nationale og kulturelle virkelighed.
Det er derfor, at artikel 2 foreslås i denne betænkning, hvori der står, at hver medlemsstat opretter territoriale valgkredse, idet det grundlæggende skal være en forpligtelse for de stater, som har mere end 20 millioner indbyggere, dem hvori denne mangel på territorial repræsentation er mest åbenlys.
Nogle regeringer, som den spanske, er imod, at dens indre pluralisme bliver afspejlet i opbygningen af det nye Europa. Det er en arkaisk, centralistisk holdning, som frygter, at virkeligheder som den baskiske, catalanske og andre bliver afspejlet i den europæiske politik. Men de har intet at frygte. Vi ønsker ikke at være repræsenteret i Europa for at ødelægge noget, men for at opbygge et fælles europæisk rum. Vi vil bidrage, samarbejde solidarisk i et projekt - det europæiske -, som skal være en multikulturel afspejling og sum af alle virkelighederne, ikke kun den franske, spanske og britiske, men også den catalanske, den baskiske, den skotske, den wallisiske m.fl.
Indførelsen af territoriale valgkredse ved Europa-valgene kan og bør derfor være et skridt på vejen mod et Europa, som alle dets folk deltager i.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, dette er et vigtigt moment i denne mødeperiode for Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne begynde med på egne og på hele vores gruppes vegne at ønske kollega Anastassopoulos hjertelig tillykke med det arbejde, han har gjort. Jeg sagde: Det er et vigtigt moment af følgende grunde, kære kolleger. De ved, at særligt Den Liberale Gruppe i Europa-Parlamentet i mange år har slået til lyd for et fælles valgsystem for Europa-Parlamentet. Jeg henviser i den forbindelse til de vigtige betænkninger, der i det foregående Parlament blev udarbejdet af min partifælle og landsmand hr. Karel De Gucht i forbindelse med et europæisk valgsystem, og som blev vedtaget med stort flertal. Det var i De Gucht-betænkningen, at der fremsattes en meget kreativ idé, nemlig at et ensartet valgsystem ikke betyder, at der i mindste detalje skal indføres samme valgsystem i alle medlemsstater, men at alle Parlamentets medlemmer skal vælges på grundlag af de samme principper, nemlig overvejende på grundlag af forholdstalsmetoden. Princippet om forholdstalsvalg har vi liberale meget kært, og det skyldes ikke kun, at vi er en af de mindre politiske familier i Europa, men også, at vi på grundlag af vores overbevisning, vores ideologi, lægger stor vægt på pluralismen i det politiske demokrati, fordi vi tror på, at et voksent demokrati skal have plads til forskellige idéer og meninger, fordi vi mener, kære kolleger, at politik skal være noget andet end magtkonfrontation mellem store blokke, og derfor er vi meget glade for denne betænkning, og den vil vi med vores gruppe derfor også godkende.

Miranda
Hr. formand, også jeg påskønner det arbejde, som vores kollega Anastassopoulos har udført, selvom jeg mener, at det på en vis måde savner mening, eftersom Amsterdam-traktaten endnu ikke er trådt i kraft, og særlig fordi der er ved at blive foretaget ændringer i valgsystemet i den medlemsstat, der normalt sigtes på med denne type betænkninger.
På den anden side mener vi, at forskelligheden i valgkulturen i vores lande burde lægge op til betragtelig omtanke i behandlingen af disse emner. Med andre ord: Når man taler om principper, skal man kun tale om dét. Enhver afledning med henblik på at gå videre vil uvægerlig ramme skævt.
Ordførerens fremhævelse af forholdstalsprincippet fortjener derfor vores støtte. Og det samme kunne vi sige om princippet om dobbeltmandat. Men af samme årsager kan vi ikke sige det samme om nogle af de andre opfattelser, som han direkte eller indirekte stiller sig til talsmand for.
Frem for alt, hvad angår det med valgkredsene eller én valgkreds snarere. Vi finder det formålsløst overhovedet at udkaste nogen retningslinjer på dette område. Endnu mere at etablere en forbindelse mellem førstnævnte og medlemsstaternes befolkning og samtidig f.eks. se bort fra de forskellige former for politisk organisation i samme, eller at give den europæiske opbygning en alt for føderal orientering med skabelsen af én valgkreds og således i høj grad fjerne de valgte fra deres vælgere, når det frem for alt burde stå på dagsordenen at søge løsninger på den reelle afstand, der i dag kan konstateres mellem dem.
Både henvisningerne til præferencestemme og til fastsættelse af spærregrænsen forekommer os ved siden af. Også fordi det i det sidste tilfælde er i modstrid med forholdstalsvalgprincippet og med pluralisme. Af disse grunde mener vi faktisk, at denne betænkning, som sagerne er i øjeblikket, kommer ubelejligt.

Paasilinna
Hr. formand, mine kolleger, det har været en svær opgave for ordføreren. Det er godt, at der i Amsterdam-traktaten skabes rammer for en i alle medlemsstater ensartet fremgangsmåde for valget. Det er lighed, men det er noget ganske andet at etablere valget til Europa-Parlamentet som én valgkreds. Den regionale repræsentation sikrer demokratiet i den nationale og den internationale politik. Også unionsstaterne har opdaget vigtigheden af regionerne og valgdistriktinddelingen. Selv USA er inddelt i valgkredse. Dette er sket uanset, at hele riget har et fælles sprog. Som hjælp til at blive politisk kendt og få indflydelse anvendes de mest centrale nationale fjernsynsnet, som er netop de samme over hele USA.
Den Europæiske Union er ikke USA, men der gøres forsøg på at gøre den til en endnu mere stationær unionsstat end USA. EU har ikke og vil ikke have ét eneste sprog eller én eneste fjernsynsprogrampakke, som modtages ligeligt af alle. Hvis vi begynder at støtte fælleseuropæiske, nationalitetsgrænseoverskridende valg, vender vi ryggen til den nationale repræsentation. Vi vil dermed banke alle forskellige kulturer på plads i en uretfærdig ensartethed. Det er netop forskellighed, som er kendetegnende for europæiskhed. Ensartethed er ikke en styrke i et informationssamfund.
F.eks. kan de britiske repræsentanter blive kendte i mit land, Finland, gennem BBC-kanaler, som de sprogkyndige finner følger med i. De anliggender, som finnerne repræsenterer, og de finske repræsentanter kan alligevel ikke blive kendte i Storbritannien. I praksis vil dette betyde et fald i antallet af mandater for de små sproggrupper og nationaliteter. Selvom der vil blive etableret fælleslister, vil repræsentanterne fra de små lande inden længe ligge i den sidste ende eller i bunden af listerne på grund af det beskedne kendskab til dem. Dette er en form for svaghovedet føderalisme, som vil skade ligheden. Er det ikke nok, at folkene allerede nu er fremmedgjort for dette valg?

Watson
Hr. formand, et civiliseret samfunds histore er historien om en række kampe mod undertrykkelse og forskelsbehandling. Denne betænkning søger at angribe en sådan aktuel bastion af uretfærdighed.
Vores Europæiske Union har 15 medlemsstater. Vi har p.t. 16 forskellige valgsystemer til valg af Europa-Parlamentet. Vi har 16, fordi én medlemsstat - min egen - har to systemer: et retfærdigt system i Nordirland, hvor uretfærdighed ville føre til væbnet konflikt i en provins, der har oplevet alt for megen vold, og et uretfærdigt system i Storbritannien, hvor mindretallet har begrænset sig til passiv protest. Storbritannien er det eneste land, der ikke anvender et forholdstalsvalgsystem til valg af medlemmer til Europa-Parlamentet, og det er med rette blevet fordømt - ikke blot fordi det ifølge sagens natur er uretfærdigt, men også fordi det har gjort magtbalancen skæv mellem de politiske partier her i Parlamentet.
Jeg er den første liberale demokrat fra Det Forenede Kongerige, der nogensinde er blevet erklæret valgt til dette Parlament. Jeg var opstillet ved tre valg til Europa-Parlamentet - i 1979, 1984 og 1989 - hvor ikke en eneste liberal demokrat blev valgt på trods af, at en ud af fem vælgere ved en lejlighed havde givet deres stemme til mit parti. De to liberale demokrater, der blev valgt fra mit land i 1994, burde, hvis alt var gået retfærdigt til, have 12 kolleger her i Parlamentet.
Jeg vil gerne takke medlemmerne af dette Parlament og især min tidligere kollega, Karel de Gucht, Gijs de Gries og nu hr. Anastassopoulos for deres arbejde for at få rettet op på denne uretfærdighed.
Den britiske regering har fremsat et lovforslag for parlamentet i London for at gøre den uret, der hidtil har hersket, god igen. Men sålænge procedurerne for valg af medlemmer til dette Parlament er op til de nationale regeringer, kan vi ikke garantere en fortsættelse af princippet om proportional repræsentation, og derfor er denne betænkning så vigtig. Vi må slå den ret fast for de europæiske borgere, som så klogt blev fastslået af regeringerne i Amsterdam, til et valgsystem, der er baseret på fælles principper. Det gør betænkningen. Den udgør et væsentligt fremskridt, og jeg anbefaler den til Parlamentet.

Papayannakis
Hr. formand, betænkningen af hr. Anastassopoulos viser klart og tydeligt, at Europas unionsproces kræver et Parlament, hvis medlemmer vælges ud fra den samme opfattelse, institutionel såvel som politisk, af dets rolle. De øvrige ting vil den nationale lovgivning tage sig af.
Jeg husker protesterne fra De Grønne i Parlamentet i 1989, fordi De Grønne i Storbritannien havde fået 12 % af stemmerne, hvis jeg husker ret, men ikke en eneste plads i Parlamentet. Det var politisk uacceptabelt for De Grønne, men også for de britiske borgere generelt og for Europa-Parlamentet selv og dets grad af repræsentativitet.
Men også vi medlemmer af Europa-Parlamentet skelner indbyrdes mellem os i forhold til, hvordan hver enkelt er blevet udpeget. Nogle er valgt personligt af vælgerne selv, andre overvejende af deres partiledelse, andre igen af partimedlemmer og nogle gange også af vælgerne. Dette styrker ikke interessen for europæiske anliggender og bringer heller ikke den valgte tættere på borgerne. Også her kræves en regulering, som kan give borgerne flere og mere rimelige muligheder for indflydelse. Derfor støtter jeg hr. Anastassopoulos' forslag vedrørende et forholdstalsvalgsystem og borgerens mulighed for at afgive præferencestemme og vælge mellem kandidaterne.
Dette kan ske med forskellige nationale tekniske bestemmelser; men ånd og mål i disse bør være ens for alle lande. Og af samme politiske årsager bør en spærregrænse ikke være forbudt og efter min mening ikke være højere end 3 %.
Til sidst vil jeg sige, at valget af et antal medlemmer af Europa-Parlamentet på europæisk basis er en meget positiv idé, men på den betingelse, at der bliver bestemmelser, som hindrer en marginalisering af de mindste lande og mindre udbredte sprog.

Delcroix
Hr. formand, jeg slutter mig til alle de andre lykønskninger, ordføreren har fået indtil nu.
Denne betænkning kunne have undgået offentlig bevågenhed. Det skete ikke, og det er ordførerens fortjeneste, fordi han fik idéen og havde modet til at fremsætte forslag om tværnationale lister ved siden af de andre forslag, hvis betydning jeg af fem gode grunde ikke undervurderer.
For det første drejer det sig om et initiativ, der er i tråd med opbygningen af et Europa, der er mindre centreret om de nationale interesser. Dernæst vil minoritetsgrupperne i medlemsstaterne få mulighed for at blive repræsenteret i Parlamentet takket være de tværnationale lister og ved at indskrive sig på disse. Et eksempel på minoritetsgrupper er sigøjnere og muslimer.
Tredje bemærkning: Som socialist med erfaring fra et europæisk socialistparti, som findes ud over den parlamentariske gruppe af samme navn, tilføjer jeg, at disse lister vil give oprettelsen af ægte europæiske partier et fuldstændigt konkret indhold.
For det fjerde er det måske fordelagtigt at tilføje de europæiske valg et dramatisk element for at adskille dem fra de nationale valg.
Endelig er det igen problemet om Europa under opbygning mellem nationer og føderationer, som står på spil i denne diskussion.
Der er stadig mange praktiske problemer, der skal løses, men ikke desto mindre fortjener princippet om de tværnationale lister at blive behandlet, og det er sandt, at det vil kunne udvikle den europæiske bevidsthed.

Moreau
Hr. formand, udarbejdelsen af et udkast til valgprocedure for valg af Europa-Parlamentets medlemmer et et langvarigt stykke arbejde, og mange betænkninger er gået forud for denne, men uden succes. Uden tvivl fordi en ensartet forpligtende procedure hverken er acceptabel eller ønskelig. Anastassopoulos-betænkningen anbefaler forholdstalsvalg, der er det mest retfærdige, hvilket jeg glæder mig over, men den tvinger medlemsstaterne til at oprette territoriale valgkredse, skønt 11 ud af 15 lande har en samlet valgkreds.
I medfør af hvilken ret kan Europa-Parlamentet gennemtvinge en anden løsning, end den størstedelen af staterne har vedtaget? Argumentet om en tilnærmelse af vælgerne er illusorisk med valgkredse på adskillige millioner indbyggere.
Desuden har dette system to store ulemper. For det første erstattes medlemslandenes delegationers nationale karakter med en regional karakter. Visse stater har valgt dette, og det er deres ret. Men andre har ikke. For det andet skader den princippet om lige repræsentativitet ved at hæve tærsklen for valgbarhed, hvilket bringer repræsentationen af små og mellemstore politiske grupper i fare, fremmer polariseringen og således den demokratiske repræsentation. Den franske regering, som ønskede at indføre en valgmåde, der går i denne retning, måtte trække forslaget tilbage på grund af manglende flertal. Det var et klogt træk, og jeg opfordrer Europa-Parlamentet til at gøre det samme og lade det være op til medlemsstaterne, om man vil have en samlet valgkreds eller ej.

Spiers
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Anastassopoulos med hans betænkning og den konsultationsform, han har anvendt, da han udarbejdede den. Labour-partiets medlemmer i Europa-Parlamentet hilser betænkningen bredt velkommen. Som hr. Corbett mindede os om tidligere, indeholdt det britiske Labour-partis valgprogram i 1997 en forpligtelse til at indføre proportional repræsentation ved valget til Europa-Parlamentet. Labour-regeringen har handlet hurtigt med henblik på at leve op til denne forpligtelse. Europa-Parlamentet er et repræsentativt organ - ikke et parlament, hvorfra der bliver oprettet en regering. Så indvendingerne mod proportional repræsentation på nationalt plan gælder ikke for valg til Europa-Parlamentet. Vi anerkender ligeledes, at det britiske valgsystem gør styrkebalancen i det stadig vigtigere Europa-Parlament skæv.
Jeg bør sige til hr. Wilson - som sidder der og mumler i skægget - at det system, vi har og vil fortsætte med at have i Det Forenede Kongerige, og som har bevaret vores repræsentative demokrati ret så effektivt i mange århundreder, ganske enkelt består i, at den kandidat, der får flest stemmer, vinder valget. Det er virkelig en skøn enkel måde. Han bør ikke beklage sig, hvis han hele tiden kommer ind på en andenplads.
For at vende tilbage til denne betænkning, så er Anastassopoulos-betænkningen ligesom alle betænkninger i EuropaParlamentet et kompromis. Jeg har en formodning om, at det kun er få enkeltmedlemmer eller politiske grupper her i Parlamentet, der vil kunne støtte alle dele af betænkningen. Labour-partiets medlemmer i Europa-Parlamentet har et særligt problem og er grundlæggende imod forslaget om, at 10 % af det samlede antal pladser vælges i en samlet valgkreds bestående af hele EU's område. Dette forslag vil, tror vi, så godt som ikke opnå nogen støtte blandt Europas folk. Medlemmer af EuropaParlamentet valgt på en tværnational liste vil ikke have nogen kontakt med medlemmerne i deres valgkreds og vil enten være uafhængige eller håndlangere for nogle meget fjerne tværnationale partier.
Desuden vil antallet af Europa-Parlamentsmedlemmer for den enkelte medlemsstat blive reduceret, når EU udvides. Dette forslag om at afsætte 10 % af pladserne til en tværnational valgkreds ville reducere dette endnu mere og følgelig fjerne medlemmerne af Europa-Parlamentet endnu længere væk fra de vælgere, som det er tanken, at de skal repræsentere.
Med dette forbehold hilser vi betænkningen velkommen, men vi kan ikke støtte forslaget om de 10 %.

Ephremidis
Hr. formand, betænkningen går ind for princippet om simpelt forholdstalsvalg. Udmærket; men i en anden bestemmelse indfører den en opdeling af medlemsstaterne i regioner. Dette betyder, at et flertal kan lave så mange og så snævre kredse, at forholdstalssystemet ender som et monstrøst flertalssystem. For det andet bruges som argument for denne opdeling, at den skal bringe medlemmet tættere på borgeren og dennes problemer. Men også dette argument gendrives og væltes af den bestemmelse, der indfører tværnationale medlemmer. Disse 10 % af medlemmerne vil befinde sig i betydelig afstand fra borgeren og hans problemer. Desuden indfører bestemmelsen en anden kategori af medlemmer her i forsamlingen, som desuden vil have en fortrinsposition. De vil være valgt på europæisk plan. Og alt dette sker i en såkaldt fælles europæisk befolknings navn. En sådan findes ikke! Vil den nogen sinde komme til at eksistere? I hvert fald er det ikke noget, der skimtes i horisonten. Måske vil der engang i fremtiden, efter Kristi genkomst, eksistere en sådan befolkning, så der kan vælges tværnationale medlemmer. For det tredje er der de 5 %. Her skal vi altså bestemme, hvem der har ret til at være repræsenteret, og hvem der ikke har. Med dette system vil 3 millioner tyskere være afskåret fra at blive repræsenteret, selvom de deltager i valghandlingen. 450.000 græske borgere, som har stemt, vil ikke blive repræsenteret, hvis der indføres en spærregrænse på 5 %. Dette er uacceptabelt. Hr. Anastassopoulos siger, at vi ikke er modne nok; men det ser ud til, at vi er overmodne og rådne, når vi går over til et udemokratisk system.

Schäfer
Hr. formand, kære kolleger, forslaget til fælles valgretsprincipper er i sandhed et historisk skridt fremad. Med denne tekst enes vi nemlig om, hvad vi er, nemlig repræsentanter for befolkninger i stater, der er forenet i et fællesskab. Dermed hverken kan eller vil vi skabe nogen total ensartethed. Det ville hverken være i overensstemmelse med EU's faktiske udviklingstrin eller tage hensyn til de forskellige regionale og nationale præg.
Vi skaber enhed med mangfoldighed og tager samtidig hensyn til mangfoldigheden i enheden. Det betyder for det første: Den retsakt, som Rådet skal vedtage med enstemmighed, fastsætter bestemmelser om det væsentlige og er ikke overbebyrdet med for mange detaljer. For det andet: Vi skaber mulighed for europæiske lister, som kan og skal blive virkelighed ved valgene i begyndelsen af det 21. århundrede. Det er partiernes opgave. Jeg ville ønske, at hver partigruppe i 2004 opstiller deres fælles europæiske spidskandidater på alle medlemsstaters vegne. For det tredje: Inden udvidelsen skal ansøgerlandene have at vide, hvad der venter dem. For Europa, for Unionen gælder forholdstalsvalgretten.
Amsterdam-traktaten pålagde Europa-Parlamentet den opgave at udarbejde forslag til afholdelse af almindelige direkte valg efter principper, der er fælles for alle medlemsstater. I dag efterkommer vi denne politiske pligt. Fra i morgen er det Rådets tur. Jeg siger tak til ordføreren, hr. Anastassopoulos.

Seppänen
Hr. formand, EU's føderalister har til hensigt at øge overstatsligheden i beslutningstagningen. De foretrækker de store lande, forhenværende kolonimagter. Det er det, der er tale om, når hele EU-området bliver én valgkreds ved valget til Europa-Parlamentet. Kravet om en sådan valgkreds er et vrangbillede af demokratiet. Der findes kun nationalt demokrati. For at have folkets magt skal man have et folk. Europa er ikke et folk. Det vil sige, der findes ikke det folk, som en repræsentant valgt i en valgkreds skal være ansvarlig for. EU har i det hele taget ikke et koncept til et internationalt demokrati.
Kravet om en valgkreds, som omfatter hele Europa, strider imod alt det, som ellers er sagt om beslutningstagningens decentralisering. Det er en centralisering af beslutningstagningen. Stemmeafgiverne fra de store lande, de forhenværende kolonimagter, vælger også repræsentanterne for de små lande. Med disse lister kommer der i Parlamentet kun yesrepræsentanter, ja- og jawohl-repræsentanter, oui-repræsentanter, si-repræsentanter, men ingen egne repræsentanter fra de små lande.

Alavanos
Hr. formand, jeg synes, hr. Anastassopoulos træder moderat og fornuftig ind på et vanskeligt område, hvor de nationale realiteter og politiske holdninger er forskellige, og giver os et udmærket grundlag for debat. Jeg er enig med de kommentarer, som hr. Papayannakis kom med, men vil blot påpege fire ting:
Den første er betydningen af forholdstalssystemet som fælles valgsystem; men denne betydning bør også overføres til de nationale parlamenter på grundlag af Amsterdam-traktaten. Det indgår i den institutionelle indretning af hele Den Europæiske Union. Det er ikke vores problem; men vi bør gøre opmærksom på det.
Den anden ting er spærregrænsen. Spærregrænsen stammer fra de nationale parlamenter og har til formål at undgå en alt for stor spredning af den politiske magt og muliggøre holdbare regeringsdannelser. Er denne tankegang relevant for EuropaParlamentet? I hvert fald mener jeg, at 5 % er alt for højt.
Det tredje punkt er præferencestemmerne. Her mener jeg, at min kollega er inde på noget væsentligt. Naturligvis er der partier, der vælger deres kandidater på grundlag af partimedlemmernes stemmer. Der er imidlertid også partier, hvor kandidaterne vælges på grundlag af partilederens eller hans nærmeste kreds' præference. Dette er uacceptabelt, og jeg mener, vi bør have en omfattende drøftelse af problemstillingen vedrørende den demokratiske udpegelse af parlamentsmedlemmerne, om det skal være med præferencestemmer eller demokratiske procedurer i partierne.
Det fjerde punkt, jeg gerne vil nævne, er de tværnationale medlemmer. Dette spørgsmål er vigtigt. Jeg spørger imidlertid mig selv, om det mest hensigtsmæssige er at indføre noget sådant fra oven eller lade det gå sin gang via de naturlige procedurer inden for partierne, hvor det vil opnå større stabilitet og møde færre reaktioner.

Oreja Aguirre
Hr. formand, ærede medlemmer, Kommissionen vil gerne starte med at lykønske ordføreren for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, hr. Anastassopoulus, for den fremragende betænkning, som han forelægger i dag, og den vil også gerne give udtryk for sin støtte til dette nye forsøg fra Europa-Parlamentets side på definitivt at få afsluttet spørgsmålet om valgmåden på de grundlæggende områder, hvor der er en bred konsensus i medlemsstaterne.
Jeg finder, at dette forsøg er en væsentlig del af en pakke af forslag, hvis endelige mål er at forbedre borgernes deltagelse i valget af medlemmerne til Europa-Parlamentet, og dets betydning, set i lyset af den fremtidige udvidelse af Den Europæiske Union, blev allerede påpeget af Kommissionen i dens udtalelse forud for den sidste regeringskonference.
Jeg vil også gerne erindre om, at den procedure, der er fastlagt i artikel 138, stk. 3 overlader det til Europa-Parlamentet at tage det lovgivningsmæssige initiativ i denne sag, og det er Rådet, som enstemmigt og efter Parlamentets samstemmende udtalelse fastsætter de påkommende bestemmelser. Jeg vil derfor gerne på vegne af Kommissionen anerkende betydningen af den indsats, som ordføreren har gjort i de sidste måneder for at fremme en aftale i Rådet inden for den kortest mulige frist.
Og endelig, mine damer og herrer, vil jeg gerne afslutte med at takke Dem, fordi jeg har fået mulighed for at deltage i denne forhandling og gentage Kommissionens støtte til de essentielle målsætninger, der er omhandlet i betænkningen af hr. Anastassopoulus.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Handlingsprogrammet »Europæisk volontørtjeneste for unge«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0274/98) af Fontaine for Parlamentets delegation til Forligsudvalget om det fælles udkast godkendt af Forligsudvalget til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse (C4-0381/98-96/0318(COD)) om fastlæggelse af EF-handlingsprogrammet »Europæisk volontørtjeneste for unge«.

Fontaine
Hr. formand, kære kolleger, vores plenarforsamling skal nu tage stilling til den forligsaftale, som vi indgik med Rådet den 23. juni i år om programmet »Europæisk volontørtjeneste for unge«.
Jeg har denne gang ledet forliget som ordfører, og jeg må ærligt talt sige, at jeg har været ked af det, og det har de andre medlemmer af vores delegation i øvrigt også. Jeg har været ked af at se, hr. formand, at Rådet med hensyn til et initiativ - hvor vi allerede i forsøgsfasen har kunnet konstatere, i hvor høj grad det opfyldte de unges forventninger - har været så politisk snæversynet at være fedtet - det er det eneste rigtige ord - med de bevillinger, der er nødvendige for dets gennemførelse.
Men Rådet vidste det godt. Vi havde ikke noget valg. Vi havde ikke noget valg, netop fordi det drejer sig om et glimrende program, og netop fordi de unge skriver til os for at fortælle os, hvor interessant det er at kunne udvide sin horisont ud over de nationale grænser, at beherske et nabolands sprog, og at kunne styrke sine personlige projekter ved hjælp af dette tiltag.
Hr. formand, kære kolleger, vi kan derfor ikke skuffe disse forventninger med god samvittighed. En uenighed om forliget ville dog have ændret eller sågar ophævet de positive konsekvenser af den europæiske volontørtjeneste, og den ville ikke mindst have ødelagt den entusiasme, som volontørtjenesten allerede vækker.
Efter mange timers debat lykkedes det os endelig at fravriste Rådet ECU 47, 5 millioner for årene 1998 og 1999. Denne finansieringsramme er helt utilstrækkelig, og jeg vil gerne takke kommissæren, fru Cresson, for Kommissionens erklæring om, at den forpligter sig til at se positivt på muligheden for at øge bevillingerne. Jeg tvivler ikke på, at fru Cresson vil være ivrig efter at føre denne hensigt ud i livet, og jeg tvivler heller ikke på, at hr. Bangemann, som i dag er så venlig at træde i stedet for fru Cresson, vil bekræfte dette over for os om lidt.
Hvad de andre punkter angår, så er jeg glad for, at Rådet har fastholdt vores krav med hensyn til nødvendigheden af nogle gode modtagelsesprojekter og af at forberede de unge sprogligt og kulturelt.
Vi noterer os også, at man har taget nogle ganske vist spæde, men alligevel betydningsfulde skridt i retning af en afskaffelse af de juridiske og administrative forhindringer for de unges adgang til programmerne og i retning af en anerkendelse af den unge volontørs særlige status.
Endelig er vi, med hensyn til det altid vanskelige spørgsmål om komitologi, til sidst blevet enige om en hæderlig løsning på baggrund af modus vivendi.
I betragtning af denne pakke - som den kaldes - og af den absolutte nødvendighed af, at den europæiske volontørtjeneste for unge bliver operativ om så kort tid som muligt, foreslår ordføreren Dem at godkende det fælles udkast. Jeg håber dog stærkt, at programmets succes i de kommende måneder vil sprænge den budgetære ramme, som Rådet har låst det fast i, sådan som det i øvrigt har været tilfældet med andre programmer om bevægeligheden inden for Fællesskabet.

Vecchi
Hr. formand, så nåede vi endelig frem til den sidste etape i den lange og vanskelige proces, der nu fører os frem mod vedtagelsen af det første flerårige program for en »Europæisk volontørtjeneste for unge«.
Vi ved, at dette program kun kommer til at dække 1998 og 1999, men programmet er af afgørende vigtighed, også når det gælder om at fastlægge betingelserne for dets fortsættelse fra år 2000 inden for rammerne af det nye program »Ungdom«.
Med hensyn til det oprindelige forslag fra Kommissionen, som dette Parlament i stor udstrækning bifaldt, så havde Parlamentet som bekendt fremsat ændringsforslag til nogle få væsentlige punkter. Disse ændringsforslag drejede sig navnlig om:
alderen på de volontører, der er dækket af programmet; -volontørernes juridiske status; -forbindelsen med de nationale civiltjenester og volontørtjenester; -finansieringen af selve programmet.På det første punkt lykkedes det os at nå frem til et passende kompromis med Rådet allerede efter førstebehandlingen, idet programmet blev gjort mere fleksibelt med hensyn til dets tilgængelighed for unge over 25 år. Med hensyn til de andre punkter, så har vi mødt en beklagelig holdning fra Rådets side - og særligt fra visse medlemsstaters side - da det forsøgte at undgå ethvert fremskridt, der tager sigte på at udnytte alle den europæiske volontørtjenestes muligheder fuldt ud - og dem er der faktisk mange af.
Vores arbejde har virkelig været vanskeligt. Jeg vil gerne benytte mig af lejligheden til på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne at takke Parlamentets medlemmer af Forligsudvalget og navnlig ordføreren, fru Fontaine, og næstformanden, hr. Imbeni, for den tålmodighed, ihærdighed og dygtighed, med hvilken de har ledet forhandlingerne. Jeg vil også gerne takke kommissæren, fru Edith Cresson, for den aktive rolle, som Kommissionen har spillet under forhandlingerne.
De resultater, som vi er nået frem til, er kun delvist tilfredsstillende.
Med hensyn til de europæiske volontørers juridiske status har vi fået en vigtig erklæring fra Kommissionen, men ikke noget konkret løfte fra Rådet om at forsøge at udarbejde nogle fælles bestemmelser for de europæiske volontører, de juridiske og skattemæssige aspekter samt aspekterne vedrørende den sociale og sundhedsmæssige beskyttelse.
Hvad angår forbindelserne med de nationale tjenester, så er det møjsommeligt lykkedes os at opnå en generel formulering om, at den europæiske volontørtjeneste og de forskellige nationale aktiviteter af lignende art kan supplere hinanden. Det er dog en formulering, som kan gøre det muligt for de stater, der ønsker det, at eksperimentere med tiltag, hvor den europæiske volontørtjeneste og de nationale civile tjenester og volontørtjenester integreres.
Med hensyn til programmets budget er det ikke lykkedes os at nå højere op end ECU 47, 5 millioner for to år, og det er et beløb, som er noget lavere end det, vi havde foreslået.
Der er tale om delvise resultater, som bærer et kraftigt præg af visse regeringers snæversynede holdninger. Disse regeringer burde forklare deres unge - som i øvrigt har været begejstrede for den europæiske volontørtjeneste - hvorfor de er modstandere af udviklingen inden for Fællesskabets ungdomspolitikker.
På trods af disse begrænsninger gør det opnåede resultat det dog muligt at lade den europæiske volontørtjeneste udvikle sig i de næste to år samt at fortsætte de aktioner, man allerede har iværksat i forsøgsfasen.
Nu kan der ikke længere sættes spørgsmålstegn ved den europæiske volontørtjenestes eksistens, og det er trods alt en ting, som man ikke kunne tage for givet bare for få måneder siden.
Vores gruppe anbefaler derfor Parlamentet at godkende resultaterne fra Forligsudvalget, så vi uden tøven kan gå i gang med at give et positivt svar til de tusinder af unge, der agter at styrke deres uddannelse, kultur og europæiske borgerskab ved hjælp af den europæiske volontørtjeneste.

Pex
Hr. formand, det forekommer mig at være et platitude at sige, at Europas udvikling afhænger af Europas ungdom. Uddannelse og opdragelse af unge mennesker er en vigtig ting. I dagens verden skal de unge kunne fungere i et internationalt klima. Udvekslingsprogrammer er et egnet middel til at lade de unge stifte bekendtskab med de kulturelle forskelle i Europa. Det giver en erfaring, der er nødvendig, for at kunne leve op til kravene på det stadigt mere globaliserede arbejdsmarked, nemlig kendskab til forskellige sprog og kulturer. Vi har flere succesrige udvekslingsprogrammer for studenter og nu med handlingsprogrammet »Europæisk volontørtjeneste for unge« endelig også et program for arbejdende, ofte arbejdsløse unge, der ikke mere studerer.
Jeg har med ovenstående konstateringer ikke sagt noget nyt eller opsigtsvækkende. Desto større er min skuffelse over, at ovennævnte sandheder ikke eller næsten ikke deles af Rådet, i hvert fald føres de ikke ud i livet. Resultatet af det forlig, som vi i dag behandler, er nemlig meget skuffende. Rådet har på 2 punkter vist, at det ikke tager forbedringen af de unges bevægelighed i Europa alvorligt.
For det første er det budget, som Rådet stiller til disposition, alt for lille. Et budget på ECU 47, 5 millioner gør kun nogle få tusinde unge i stand til at gøre brug af programmet. Bidraget pr. ung er for ringe til at give alle adgang til programmet. Vi laver altså et program for the happy few , der vinder i lotteriet, og som kan betale for deltagelsen.
For det andet var Rådet ikke villigt til at garantere, at alle hindringer, der gør sig gældende på det administrative område ved bevægeligheden, vil blive fjernet. Overvejelse 13 er et tyndt afkog af det, som Parlamentet har foreslået, og Kommissionens erklæring herom er kun et plaster på såret. Rådet stræbte mod et kompromis, et kompromis mellem Rådets forslag og Kommissionens vel at mærke. Parlamentets forslag er faktisk ladt ude af betragtning. Jeg er åbenbart så dum, at jeg går ud fra, at et forlig betyder forsoning mellem Parlamentets og Rådets standpunkter. I praksis har Parlamentet ikke kunnet spille nogen større rolle i denne sag. Det var et spørgsmål om alt eller intet.
Kommissionen, repræsenteret ved fru Cresson, skal roses for sin standhaftighed i denne sag. Alligevel mener jeg, at Kommissionen for hurtigt stiller sig tilfreds. Hvis bare der kommer et program, så er alt godt, også selvom programmets omfang er skuffende.
Jeg er faktisk imod resultatet af forliget. Alligevel har jeg godkendt det. Det kom ikke fra hjertet, men kun fordi de ungdomsorganisationer, der har været involveret i arbejdet, har anmodet mig herom. Hellere noget end ingenting var deres standpunkt. Fordi jeg udfører arbejdet for de unge, som dette program omfatter, har jeg sagt ja. Derfor vinder Rådet og Kommissionen for mit vedkommende. Det er et dårligt resultat. Jeg frygter, at det skaber præcedens ved kommende forlig i kultur- og uddannelsessektoren. Rådet må indse, hvor vigtigt uddannelse og kultur er for Europas fremtid, specielt hvor det drejer sig om de unge.
Tak til fru Fontaine, der har gjort dette program muligt gennem sin betænkning, indsats og udholdelsesevne. Europas unge skal vide, at hvis det havde været op til hende og de øvrige medlemmer af Europa-Parlamentet, var programmet blevet meget bedre.

Guinebertière
Hr. formand, er en volontørtjeneste stadig noget værd i vores samfund?
Da jeg var spejder som ung, kaldte man det for en »god gerning«. I dag er disse ord blevet latterlige. Men selvom det forholder sig sådan, så er behovet der stadig, eftersom man nu opretter en volontørtjeneste på europæisk plan, og eftersom der er mange flere unge ansøgere, end man har mulighed for at optage.
For selvom det oprindeligt er ønsket om at gøre gavn, der ligger bag en tjeneste, så virker denne også dannende og gensidigt berigende, og den skaber udveksling mellem mennesker samt giver erfaring. Unge mellem 18 og 26 år kan således deltage i NGO'ernes arbejde, rejse til de vanskelige kvarterer og udføre et stykke humanitært arbejde for andre, når de har fået nogle basale kendskaber til sproget i det land, hvor de tager hen. Vi er i fuld gang med at realisere den uformelle uddannelse.
De 15 medlemsstater i Unionen har således besluttet sig til at samarbejde for at gøre det muligt for de unge på denne måde at være til gavn for samfundet, men Parlamentet og Rådet var ikke enige om alle betingelserne for iværksættelsen. Selvom alle parter bliver enige om den unge volontørs status og om, at de europæiske og nationale aktiviteter godt kan supplere hinanden, så er finansieringsrammen dog stadig et afgørende punkt.
Takket være Kommissionens mellemkomst nåede man dog frem til en aftale i Forligsudvalget den 11. juni. Fru Fontaine fremhævede for lidt siden fru Cressons rolle. Kan man i øvrigt sige, at der reelt er tale om et forlig, når Rådet systematisk har det sidste ord, og når det er Rådet, der bestemmer programmernes beløb, selvom Parlamentet har budgetmyndigheden?
Jeg undlod at stemme under dette forlig, fordi jeg mener, at ECU 47, 5 millioner for årene 1998 og 1999 er alt for lidt til at imødekomme de unges ønske om at gøre gavn. Men dette program skal bestå. På trods af det meget skuffende resultat med hensyn til budgettet støtter UPE-gruppen derfor betænkningen af fru Fontaine, og jeg vil gerne lykønske hende for hendes arbejde og for hendes beslutsomhed på at få den europæiske volontørtjeneste til at lykkes.

Holm
Hr. formand, på V-gruppens vegne vil jeg gerne rette en tak til Forligsudvalget, især til fru Fontaine, som meget engageret har arbejdet for disse spørgsmål, og for at det i det mindste er lykkedes at forhøje Rådets oprindelige bud på ECU 30 millioner til ECU 47, 5 millioner. Vi havde selvfølgelig gerne set en meget større sum, men Rådet mener tydeligvis ikke, at ungdomsprojekter er særlig vigtige at satse på, hvilket vi naturligvis beklager.
Vi i V-gruppen vil støtte forslaget, da vi mener, det er vigtigt med de unges engagement, især de unges engagement på sociale områder, miljøområdet, kulturarbejde osv., områder, som vi ved, at de unge prioriterer.
Jeg mener desuden, at det er vigtigt, at dette program står åbent for deltagere fra lande i Central- og Østeuropa. Det er vigtigt, at vi bygger bro over de forskelle, der findes. Programmet kan være et første betydningsfuldt led i den retning.
Fra et svensk miljøpartisynspunkt er en del af forslagene imidlertid tvivlsomme. Jeg hilser dog princippet om en paneuropæisk volontørtjeneste for unge velkommen; dette må støttes. Vi fra V-gruppen vil selvfølgelig stemme for betænkningen.

Hawlicek
Hr. formand, jeg er enig med dem, der har haft ordet før mig, i, at der med handlingsprogrammet »Europæisk volontørtjeneste for unge« er tale om et godt og vigtigt program, som imidlertid, således som fru Fontaine udtrykte det, drages i tvivl på grund af Rådets politiske kortsynethed. Jeg selv og vel alle kolleger, navnlig fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, har lidt med fru Fontaine. Jeg er enig med hr. Pex og hr. Vecchi, som sagde, at af Parlamentets gode forslag var ganske vist nogle blevet vedtaget, men at de præcise bestemmelser, vi foreslog angående juridisk status og social status, især generelt de bestemmelser, der vedrørte fjernelse af juridiske og administrative hindringer med henblik på at give bedre adgang til programmet, alligevel desværre ikke havde kunnet fastlægges på en tilfredsstillende måde.
Spørgsmålet om foreneligheden af den europæiske volontørtjeneste og de nationale tjenester er delvis blevet ordnet. Det er givet positivt, at programmet er åbent for tredjelande. Jeg vil heller ikke holde mig tilbage, men give udtryk for min beklagelse af, at det ikke var muligt at forhøje de finansielle midler til programmet. Vi foreslog ECU 80 millioner, men heller ikke Kommissionen kunne komme igennem med de ECU 60 millioner, den havde foreslået. De for få finansielle midler til den europæiske volontørtjeneste gør det tvivlsomt, om den ophøjede målsætning i artikel 1, som Rådet jo også stemte for, nemlig at yde et effektivt bidrag til demokratiets idealer og til tolerance og solidaritet med henblik på opbygningen af Europa og at støtte samarbejdet mellem Det Europæiske Fællesskab og tredjelande, virkelig kan gennemføres.

Morgan
Hr. formand, jeg vil gerne sige et par ord om den europæiske volontørtjeneste for unge. Det har taget lang tid, men endelig er vi nået frem til en endelig afslutning. Jeg håber, at dette nu bliver et program, der nedbryder barrierer blandt unge over hele kontinentet og gør det muligt at hjælpe med til at skabe europæisk integration og erhverve værdifulde erfaringer.
Hele essensen i et forlig er at prøve at nå til enighed. Den blotte kendsgerning, at vi har nået dette, betyder, at begge parter har været nødt til at gå på kompromis. Vi er stadig ikke tilfredse med de ressourcer, der er til rådighed for dette program, idet finansieringen rent faktisk vil blive skåret ned i fremtiden. Men vi mener, at det er et program, der er værd at beholde. Vores eneste andet valg havde været at standse hele initiativet. Så jeg vil gerne undskylde for alle unge, der måske ville have deltaget i programmet, hvis det var blevet tildelt flere penge. Vi har i det mindste fået noget ud af alt det hårde arbejde, der er blevet lagt i pilotaktionerne. Jeg vil gerne takke fru Fontaine og alle andre, der har været inddraget i dette initiativ.
Vi i Parlamentet tillægger det sammen med Kommissionen stor betydning at fjerne alle de retlige og administrative hindringer, der besværliggør adgangen til de forskellige programmer. Men dette er særligt relevant for den »Europæiske volontørtjeneste for unge«. Vi vil overvåge gennemførelsen af dette program meget omhyggeligt. Lykønskninger til fru Fontaine for at have bragt os igennem en meget vanskelig tid. Jeg håber, at vi vil være i stand til at bygge på dette i fremtiden.

Stenzel
Hr. formand, EU skal tage sig af de unge. Hvis EU ser bort fra de unge, skaber man i bedste fald ligegyldighed, i værste fald fjendtlighed. Således halter den minimale løsning for volontørtjenestens vedkommende på ECU 47, 5 millioner ganske vist langt bag efter Europa-Parlamentets ønske, men den sikrer da, at projektet fortsætter. Det vil derfor blive muligt for i det mindste et lille antal unge, også uden højere uddannelse, at forstå og opleve Europa.
I tider med en stor ungdomsarbejdsløshed på en 15 til 20 % af det samlede antal er det alligevel kun en dråbe i havet. I Østrig er dette program blevet særlig godt modtaget. Hundrede har allerede deltaget, mange flere venter på at komme med. Det er et program, der ikke skal konkurrere med de nationale tjenester, men som skal få de unge til at skue videre end til den hjemlige idyl.
For at gøre det attraktivt er der ikke kun brug for et udbud af gode projekter, men tillige for en god social sikring. Den kritik, at dette program undergraver den kollektive overenskomst, er ikke berettiget. Der skal ikke formidles arbejdskraft til lave lønninger, men åbnes mulighed for personlighedsdannelse, international erfaring og derefter tillige bedre chancer i livet.
Til gengæld for, at dette program er vægtigt, er det imidlertid udstyret med for få midler. Man kan naturligvis stille spørgsmålstegn ved berettigelsen af projekter som at redde frøer i Provence. Når man tænker på, at 10 millioner unge i Europa forlader skolen uden eksamensbevis, ville det være mere fornuftigt at øge Leonardo da Vinci-programmet med 100 %. Disse penge kommer lærlinge og andre unge under erhvervsuddannelse til gode.
Ved programmer som volontørtjenesten kan man ikke frigøre sig for det indtryk, at det trods de gode hensigter er og bliver et alibiprogram.

Bangemann
Hr. formand, mine damer og herrer, De kan tænke Dem, at min kollega, fru Cresson, meget gerne ville have stået her i dag for at sige tak til ordføreren og som hende også henstille til, at resultatet af forligsproceduren vedtages. Men hun er desværre blevet forhindret og har anmodet mig om at overtage hendes rolle i dag.
Som Kommission hilser vi enigheden velkommen, og Kommissionen - det har fru Fontaine allerede nævnt - har været aktiv involveret i, at dette resultat kom i stand. Vi forstår naturligvis også den skuffelse over finansieringen af programmet, som alle her har givet udtryk for, men som så ofte i den slags tilfælde er Rådet ikke i stand til at leve op til, hvad Parlament og Kommission forestiller sig. I Rådet er nu en gang sådanne spareaktioner altid mere populære end selv det mest velmente program, og at dette program her kunne have fået en virkelig afgørende virkning, ses af interessen blandt de unge, som var med i pilotprojekterne og allerede har meldt sig igen.
Alligevel og som altid i sådanne tilfælde bliver man i stedet for slet ikke at få noget nødt til at acceptere det, man faktisk kan opnå, og vi er helt sikre på, at dette program vil udfolde en dynamik, fordi det gennem sine resultater og gennem den nye måde at gøre de unge interesseret i Europa på vil vise, at de hensigter, fru Cresson og Parlamentet knytter til det, kan blive virkelighed helt uden problemer. Vi vil - og det skal jeg også sige her på fru Cressons vegne - gøre alt, hvad der blot er muligt, for at overvinde denne hindring, denne indsnævring af programmet, som skyldes de manglende finansielle midler.
Vi vil også rydde de andre hindringer, som muligvis kan opstå, af vejen. Der er nok nogle vanskelige spørgsmål, der stadig står åbne, selvom der jo under forligsproceduren er blevet klaret en del, som dukkede op i forbindelse med komplementariteten mellem de forskellige nationale tjenester. Det er sikkert meget komplekst, men vi vil også under gennemførelsen se på, hvor der er mulighed for endnu bedre løsninger.
Jeg vil derfor, også på min kollega fru Cressons vegne, ved denne lejlighed endnu en gang forsikre Parlamentet om, at der, som det allerede var tilfældet med programmet Ungdom for Europa, ikke bliver forelagt udvalget nogen afgørelser om enkelte projekter.
Med det foreslåede omfang af bevillinger på ECU 47, 5 millioner kan Kommissionen i det resterende halvandet år sikre adgangen til programmet og kvaliteten af foranstaltningerne. De nyeste erfaringer viser imidlertid, at de unges interesse for den europæiske volontørtjeneste allerede nu er meget stor og vil øges yderligere. I forbindelse med gennemførelsen af budgettet skal muligheden for en forhøjelse derfor undersøges, og det kan jeg på Kommissionens vegne love allerede i dag.
Vi vil gerne endnu en gang sige tak til Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og især til dets ordfører, fru Fontaine, samt naturligvis til Europa-Parlamentets delegation og dens formand. En tak fortjener også Parlamentet som helhed for sin støtte til og forståelse for dette projekt, for uden denne støtte ville vi ikke være kommet så langt, som vi er i dag. Vi er endnu ikke ved vejs ende, men vi er nået et godt stykke i den rigtige retning, og jeg er sikker på, at Kommissionen sammen med Parlamentet og måske så også omsider Rådet vil indse, at der skal gøres mere, og at et sådant program kan yde mere til udviklingen af en europæisk identitet og en europæisk forståelse end så mange andre programmer, der bliver hængende i tekniske spørgsmål og ikke reelt beskæftiger sig med mennesker og går ind på menneskenes forestillinger, idéer og ønsker. Derfor endnu en gang tak, også fra fru Cresson, til Dem alle personlig, og vi håber, at der med dette program virkelig kan slås en ny side op i den europæiske integrations historie.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Tilsætningsstoffer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0242/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (C4-0183/98-96/0166(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 92/2/EF om andre tilsætningsstoffer til levnedsmidler end farvestoffer og sødestoffer (Ordfører: Hiltrud Breyer).

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, lige et par generelle bemærkninger, inden jeg fremlægger udvalgets ændringsforslag. Principielt må jo en harmonisering af tilladelse til og anvendelse af tilsætningsstoffer til levnedsmidler i Den Europæiske Union hilses velkommen. Uden fælles bestemmelser om tilsætningsstoffer fører princippet om gensidig anerkendelse til stor usikkerhed hos forbrugerne og til store mangler i levnedsmiddelkontrollen og -mærkningen.
Med en harmonisering af tilladelse til og anvendelse af tilsætningsstoffer skal der samtidig så vidt muligt tilstræbes en reduktion af de mange stoffer og af anvendelsesområderne. Desværres nås dette mål ikke med de af Kommissionen fremsatte ændringsforslag, her bliver der snarere taget hensyn til producenternes behov end til forbrugernes. Det er både en mangeårig politik og et krav fra de europæiske forbrugere samt tillige tendensen i levendsmiddelindustrien frivilligt at give afkald på bestemte tilsætningsstoffer. Det har vist sig, at det især i mange EU-lande har ført til, at antallet af tilsætningsstoffer til levnedsmidler har kunnet reduceres i de sidste tyve år. Der har i den sammenhæng ikke så meget været tale om lovgivningsmæssige foranstaltninger, men snarere om, at industrien frivilligt har afstået fra at anvende tilsætningsstoffer.
Rammedirektivet definerer her kriterierne for tilladelse således, at der skal være påviseligt tvingende tekniske årsager, at forbrugeren ikke må vildledes, at det ikke må være sundhedsskadeligt og skal give forbrugeren fordele. Hvad angår undersøgelsen af den tekniske nødvendighed, bør vi - og her appellerer jeg til Dem, hr. Bangemann - virkelig endnu en gang prøve på at blive enige om, hvorledes dette begreb overhovedet skal defineres. Da beretningen blev forelagt, kom De nemlig ikke med en fyldestgørende definition af, hvad man skal forstå ved teknologisk nødvendig, og hvor den teknologiske nødvendighed foreligger på mange punkter i ændringsforslagene. Man kan derfor frygte, at det kommer til en alibiforanstaltning, når man i forbindelse med udstedelsen af tilladelser udelukkende er henvist til producenternes oplysninger.
F.eks. begrundes den planlagte nye tilladelse til smagsforstærkere i margarine og enzymet invertase, som muliggør et øget sukkerindhold, med, at det er teknisk nødvendigt, selvom kun en eneste producent i Den Europæiske Union har søgt om en sådan tilladelse. Jeg mener ikke, at en påviseligt tvingende teknisk årsag skal anerkendes, blot fordi en eneste producent ønsker det, medens alle øvrige producenter beviser, at det også går på andre måder. Det viser sig i dag, at mange levnedsmidler kan tilbydes med og uden konserveringsstoffer, som f.eks. salater i delikatesseforretninger.
Jeg vil imidlertid indskrænke mig til nu at fremlægge Parlamentets ændringsforslag. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har jo vedtaget ti ændringsforslag, og Europa-Parlamentet vedtog under førstebehandlingen 26 ændringsforslag og fulgte dermed i vidt omfang udvalgets afgørelser. Men den fælles holdning har kun taget hensyn til 11 i fuldt omfang, delvis til fire, medens 11 er blevet fuldstændig forkastet. Det er ganske vist en delvis succes for Europa-Parlamentet, men det viser da også, hvor venligt stemt Kommissionen og Rådet er over for industrien.
Netop i så vigtige spørgsmål som mærkning af hensyn til allergikere sker der øjensynlig ingenting i Kommissionen. Et meget vigtig princip for os er gennemskueligheden, som betyder, at der sættes en stopper for hemmelighedskræmmeriet, altså for anvendelsen af tilsætningsstoffer i ingredienser til levnedsmidler. Jeg vil fremhæve - det lægger jeg heller ikke som ordfører her skjul på overhovedet - at en mere vidtgående mærkning ville have passet mig udmærket. Jeg beklager, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse ikke fulgte det op, men vil på dette sted gerne stille kommissær Bangemann et spørgsmål: Kommissionen har jo sagt, at grunden til, at den ikke accepterer ændringsforslagene, er, at de står et forkert sted. Derfor ville jeg gerne have at vide, hvornår og hvorledes der fastsættes bestemmelser om mærkning af genmanipulerede tilsætningsstoffer.
Der foreligger nu et forslag fra Østrig. Måske kan De fortælle os, hvorledes dette forslag fra Østrig behandles og hvornår De fremlægger det. Dengang med novel food lovede De os, at Kommissionen snart ville fremlægge noget. Det samme gælder for mærkning af levnedsmidler, der sælges i løs vægt. Det kan da ikke være rigtigt, at levnedsmidler, der sælges i løs vægt, ikke skal mærkes.
Parlamentet vil ikke have, at tilsætningsstoffer til melbehandlingsmidler øges, fordi vi anser det for overflødigt og der allerede findes produkter nok. Det forkaster ligeledes en overfladebehandling af ferskner og ananas med voks, for vi vil jo, at naturprodukter også skal blive ved med at være naturlige. Det går derfor ikke, at forbrugeren vildledes, ved at der foregøgles ham en friskhed, som slet ikke er til stede. I spørgsmålet om nisin gik Parlamentet under andenbehandlingen ikke ind for, at der skal være antibiotika i mascarpone og i ost.
(Formanden opfordrede taleren til at slutte) Vi skal lade det blive ved, at antibiotika er noget, der fås på recept, men ikke i levnedsmidler. Så vidt i korthed de ændringsforslag, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har stillet. Jeg håber imidlertid, at Kommissionen stadig er rede til at gå ind på disse åbne spørgsmål, som også støttes mundtligt af kollegerne i udvalget, hvad angår mærkningen af genteknisk fremstillede tilsætningsstoffer og tillige ...
(Formanden fratog taleren ordet)
Jensen
Hr. formand, der er to punkter, jeg gerne vil gøre opmærksom på, inden vi stemmer i morgen. Det ene er nisin, og det andet sulfit. Nisin er et antibiotikum, der måske på længere sigt kan give medicinresistens. Antibiotika er afgørende, hvis man skal kurere for visse sygdomme, og dermed er det medicin og skal i princippet hverken bruges som vækstfremmer i en grisestald eller som konserveringsmiddel i mad. Det hører efter min mening ikke hjemme i dette direktiv. Mascarpone skal nu en gang ikke være en kur mod halsbetændelse.
Flere og flere mennesker får fødevareallergi. Sulfit er et af de stoffer, der er medvirkende årsag hertil. Jeg mener, at der i det mindste skal sættes en konkret grænseværdi for brugen af det, i stedet for at man foretager et skøn over, hvad der er nødvendigt. Sulfit anvendes typisk til behandling af tørrede frugter, som bl.a. anvendes i morgenmadsprodukter. Og tørret frugt i løs vægt køber mange forældre til deres børn i stedet for slik som et sundere alternativ, men med sulfit kan resultatet blive allergi.
Jeg forstår et langt stykke hen ad vejen, at klimatiske og dermed kulturelle forskelle kan give et forskelligt syn på, hvilke tilsætningsstoffer der er nødvendige. Afstanden mellem to køleskabe kan give anledning til en konkret afvejning af, om pølseforgiftning eller tilsætningsstoffer er det værste. Men det er nødvendigt at være klar over, at der er forskel på, om det er muligt at fremstille og tilsætte et tilsætningsstof, eller om det er nødvendigt at tilsætte det. Vi har i dag fødevarer på dagligmarkedet i Europa, der er så langtidsholdbare, at de ville kunne klare en tur med robåd rundt om Ækvator, og vi har næppe brug for, at alle vores fødevarer skal kunne klare dette. Husk på, at der var en europæisk civilisation med rygning, saltning, henkogning og nedkøling og dermed god hygiejne, før alle de mærkelige tilsætningsstoffer kom frem.
De europæiske socialdemokrater vil stemme for Miljøudvalgets ændringsforslag i fru Breyers indstilling ved andenbehandling, som jeg takker hende for, og jeg håber, at ændringsforslagene opnår det tilstrækkelige antal stemmer. De skal nok få mange stemmer, men de skal også have tilstrækkeligt mange. Der er ingen tvivl i mit sind om, at tendensen i dag - selv når man ser bort fra økologiske fødevarer som sådan - går i retning af mere enkelhed og mere naturlighed i fødevarer.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, i 1995 vedtog vi et omfattende direktiv om andre tilsætningsstoffer til levnedsmidler end farvestoffer og sødestoffer i Den Europæiske Union. I dag drøfter vi nu med den fælles holdning den første større ændring af dette direktiv. Der var brug for et ændringsdirektiv for det første, fordi ikke alle tilsætningsstoffer og anvendelsen af dem allerede var videnskabeligt kontrolleret under den årelange forhandling om direktivet fra 1995, for det andet fordi der i mellemtiden er sket en videreudvikling inden for den tekniske anvendelse. Derudover skulle der tages hensyn til yderligere særegenheder i medlemsstaterne, særlig i de sidst tilkomne lande Finland, Sverige og Østrig, og endelig havde der indsneget sig nogle fejl i den omfattende tekst i direktivet fra 1995, som skal rettes med dette ændringsdirektiv.
Det er rigtigt, at Parlamentet har stillet en række ændringsforslag og at Rådet nu har overtaget en del af dem. På min gruppes vegne kan jeg sige, at vi er indforstået med den fælles holdning. De ændringsforslag, som hovedsagelig er blevet stillet af ordføreren i Miljøudvalget, er blevet vedtaget af et flertal dér; men vi kan ikke stemme for dem.
Jeg vil gerne endnu en gang komme ind på det emne, som fru Breyer berørte. Målet var så få tilsætningsstoffer som muligt og om muligt en yderligere reduktion. Jeg har været med i denne drøftelse i tyve år, og jeg har ændret min politiske mening noget. Jeg tror, at hvis vi koncentrerer os om ganske få tilsætningsstoffer, vil disse få tilsætningsstoffer blive anvendt overalt. Jeg er af den opfattelse, at man netop ikke hele tiden skal spise det samme, for kun på den måde bliver der også taget hensyn til sundhedsmæssige synspunkter. Desuden fastsættes der her ikke bestemmelser om at give tilladelser, som går ud på, at alle er tvunget til at anvende tilsætningsstoffer, men når de anvendes, må det kun ske op til en vis størrelsesorden. Man er som sagt ikke tvunget til at anvende dem, men når der anvendes tilsætningsstoffer, skal det naturligvis fremgå af mærkningen, og det er egentlig det, der her fastsættes bestemmelser om. Med det nu at vække ny angst for ting, som allerede længe har eksisteret i medlemsstaterne som en tradition, anser jeg for unødvendigt, for i sidste instans har disse stoffer ikke givet anledning til sundhedsmæssige problemer, og for øvrigt var det jo også udvalgets opgave at kontrollere det. Derfor kan jeg sammen med min gruppe stemme for den fælles holdning i den foreliggende version.

Dybkjær
Endnu en gang vil jeg gerne takke ordføreren for det arbejde, hun har gjort med dette direktiv. Jeg skal så i øvrigt minde om min tale ved førstebehandlingen, hvori jeg påpegede, hvor ulæseligt dette direktiv er i sin fulde helhed, til trods for at dets indhold er noget, som mange borgere interesserer sig stærkt for. Jeg vil også godt minde om de efterfølgende spørgsmål til Kommissionen og Rådet om muligheden for at forenkle direktivet uden nødvendigvis at ændre indholdet og svarene herpå. Det er fortsat min opfattelse, at Kommissionens svar kan anvendes som et studium i hovmod, mens jeg til gengæld kan glæde mig over Rådets mere konstruktive svar. Jeg minder om det, fordi vi forhåbentligvis kan komme ind i en forligsprocedure, hvor denne forenkling måske kan komme ind i billedet under arbejdet med at finde et kompromis.
Den Liberale Gruppe støtter udvalgets ændringsforslag, men jeg vil gerne for de to første ændringsforslags vedkommende sige, at vi gør det ikke, fordi vi i sidste ende vil undtage melbehandlingsmidler fra direktivet, men fordi den fælles holdning tilsyneladende er så vidtgående på dette område, at det bliver helt meningsløst. Det mest rigtige havde været at indføje mel i bilag 2, altså som det basislevnedsmiddel, det unægtelig er, og så der angive de stoffer, man vil tillade. Nu opnår man, at alt for meget kan tillades, og argumentet om, at industrien selvfølgelig ikke vil bruge alle disse tilsætningsstoffer, er egentlig temmelig tyndt. Jeg synes, det vil være rigtigst at betragte mel som et uforarbejdet levnedsmiddel og dermed have som udgangspunkt, at bilag 1-stoffer ikke kan tilsættes. Jeg henviser i den sammenhæng også til direktiv 89/107 bilag 2, første punkt, hvori der står, at der skal være et »tilstrækkeligt stort teknisk begrundet behov« for, at tilsætningsstoffer bør kunne godkendes. Det tror jeg ikke er tilfældet, når alle bilag 1-stoffer pludselig vil kunne bruges i mel, og på anden vis kan jeg faktisk ikke læse den fælles holdning.
Derudover er Den Liberale Gruppe modstander af sulfit i nødder og majs, og også af, at der foretages en voksbehandling af ferskner og ananas. Ananas kan være ret ligegyldigt, for man spiser ikke skrællen, men det vil være urimeligt med hensyn til ferskner. Må vi her bede om den rene vare!

Lannoye
Hr. formand, de tre kriterier, som Kommissionen fremførte for at få tilføjet nogle tilsætningsstoffer til listen over tilladte stoffer, var det teknologiske behov, fordelene for forbrugerne og uskadeligheden. Jeg tror, at disse tre kriterier er blevet anvendt i lidt for stor udstrækning, og det så meget, at det faktisk fører til - som ordføreren så rigtigt sagde det - at vi får en betydelig forøgelse af antallet af tilladte tilsætningsstoffer, og navnlig af brugen af disse.
Jeg mener, at det er en dårlig idé, og jeg vil nævne to eksempler, som efter min mening er ret oplagte. For det første er der ingen tvivl om, at den udvidede anvendelse af sulfitter som tilsætningsstoffer er en dårlig idé. Man ved godt, at de giver heldbredsproblemer for mange mennesker, og navnlig for allergikere. Så hvorfor behøver man at anvende disse sulfitter, når der findes nogle alternative løsninger, og når man i øvrigt godt kan undvære dem?
For det andet sagde fru Jensen nogle yderst fornuftige ting om nisinproblemet. Der er tale om et antibiotikum. Er det fornuftigt af Rådet og Kommissionen at anvende et antibiotikum som tilsætningsstof, når man i øvrigt er ved at undersøge, om det er berettiget at tilsætte antibiotika til dyrefoder, og når f.eks. WHO gør opmærksom på, at adskillige smitsomme sygdomme er i fremgang, og at flere antibiotika tydeligvis mister deres virkning? Er det så fornuftigt at tilføje et antibiotikum som tilsætningsstof?
Jeg tror, at visse medlemsstater har gjort opmærksom på dette, og her vil jeg gerne henlede fru Schleichers opmærksomhed på to ting. For det første har flere medlemsstater, herunder den tyske regering, stemt nej til den fælles holdning. For det andet kan man ikke gå ud fra, at et produkt er uskadeligt, bare fordi det har været anvendt i lang tid. Man har brugt asbest i meget lang tid, og nu er alle enige om, at man ikke skal bruge det længere. Jeg kan ikke se, hvordan man kan betragte et tilsætningsstof som udskadeligt, blot fordi man ikke har påvist nogle direkte virkninger. De ved udmærket, at der er stor sandsynlighed og mulighed for indirekte virkninger, og at det for mange tilsætningsstoffers vedkommende er meget vanskeligt at skille tingene ad.
Jeg mener således, at det er absolut nødvendigt at støtte ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og jeg vil bede fru Schleicher og hendes gruppe om at revidere deres holdning i den forbindelse.

Amadeo
Hr. formand, Den Europæiske Unions rammedirektiv om en harmonisering af medlemsstaternes bestemmelser om de tilsætningsstoffer, der må anvendes i levnedsmidler, har været gyldigt siden 1989. Kommissionen har foreslået, at direktivet tilpasses til den nyeste videnskabelige udvikling. Den fælles holdning blev vedtaget af Rådet den 23. marts 1989, og 11 af de 26 ændringsforslag, som Europa-Parlamentet fremsatte ved førstebehandlingen, blev overtaget helt, mens fire ændringsforslag kun blev overtaget delvist.
Kommissionens forslag har desuden været genstand for en række ændringer, der navnlig har haft det formål at tage hensyn til levnedsmiddelindustriens krav, såsom tilføjelsen af melbehandlingsmidler og tilladelsen til at behandle mascarpone med nisin og til at voksbehandle ferskener og ananas.
Vi har i vores vurdering bestræbt os på at forene levnedsmiddelindustriens interesser med de efter vores mening vigtigste interesser, nemlig beskyttelsen af borgernes sundhed. Det sker på et tidspunkt, hvor produkternes kvalitet bør beskyttes bedre, navnlig hvis man tager i betragtning, at detailhandelen, der lagde vægt på kvalitet, desværre er ved at forsvinde i hele Unionen til fordel for supermarkederne, som hele tiden har nogle mere sofistikerede og raffinerede produkter på hylderne. Og det er netop disse produkters kvalitet, der bør sikres.
På grund af kravet om at beskytte borgernes og forbrugernes sundhed ønsker vi således kun at tillade tilsætningen af de konserveringsmidler, der efter vores mening godt kan accepteres, hvis de reelt har det formål at sikre produktets kvalitet og egenskaber. Vi er modstandere af brugen af nye tilsætningsstoffer i pasteuriseret fløde og steriliseret mælk, ikke mindst fordi der i dag allerede er 38 tilladte tilsætningsstoffer i handelen. Vi er også modstandere af de nye tilsætningsstoffer, der skal forlænge visse vegetabilske produkters holdbarhed, og af de sødestoffer, der udelukkende har det formål at skabe et forbrug hos børn.
En harmoniseret fællesskabsmetode for tilladelsen af tilsætningsstoffer vil uden tvivl være til gavn for forbrugerne. Herudover vil vi gerne understrege, at det med hensyn til de levnedsmidler, som indeholder tilsætningsstoffer, er nødvendigt at sørge for en mærkning, der giver så mange informationer som muligt, og som først og fremmest er beregnet på at beskytte allergikere, spædbørn og de svageste borgere, der har mest brug for beskyttelse.
Med hensyn til ændringsforslag 1 og 2 er vi navnlig imod brugen af de tilsætningsstoffer, der i bilag 1 betegnes som melbehandlingsmidler. Hvad angår ændringsforslag 3 om brugen af svovldioxid og sulfitter, så er dette efter vores mening ikke længere nødvendigt set ud fra et teknisk synspunkt. Mærkningen skal under alle omstændigheder medtage alle oplysninger, også eventuelle kontraindikationer.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Breyer for det store arbejde, hun har gjort både under behandlingerne og i Miljøudvalget. Hun er et beundringsværdigt medlem af udvalget og vil blive husket i dette udvalg for det arbejde, hun har gjort bl.a. i relation til beskyttelse af børnemad.
Jeg ville gerne kunne sige, at alle de ændringsforslag, der nu bliver drøftet igen her, vil gå igennem til forliget, selvom jeg nok tvivler på det på grund af de flertal, der skal til. Derfor vil jeg begrænse mit indlæg til bare tre af dem, nemlig ændringsforslag 4, 5 og 7. Jeg vil først komme ind på ændringsforslag 4, idet det var mig, der fremsatte det, og det blev vedtaget i Miljøudvalget efter fornyet behandling. Det drejer sig om saccharoseestere i flydende kaffe og te på dåse, der nu sælges varmt direkte til forbrugeren. Om lykken kan findes i en varm dåse kaffein, ved jeg ikke - for det ville ikke være min favoritdrik. Men hvad jeg imidlertid ved, er, at saccharoseestere stabiliserer mælkeproteiner imod den destabiliseringsproces, der finder sted under opbevaring.
Som en nation af tedrikkere vil briterne gerne vide, hvad der er grunden til, at saccharoseestere ikke er godkendt af Kommissionen. For det får vi rent faktisk ikke at vide i det småtryk, der ledsager dens beslutninger. Det er altid tilfældet, og det er et af problemerne, når vi når frem til andenbehandling, at man ved en hel del mere om, hvad Kommissionen vil godkende, end hvad den ikke vil godkende.
For det andet vil jeg gerne nævne ændringsforslag 5, som fru Dybkjær allerede har været kort inde på, og det er brugen af bivoks til overfladebehandling af ferskner og ananas. Jeg forstår ikke bedre end hun gør, hvorfor disse to frugter nævnes sammen. Der er en række andre, som ikke er nævnt. Her tænker man på meloner som noget midt imellem de to, men forskellen mellem de to er bestemt, at man ikke konsumerer ydersiden af en ananas - medmindre man er virkelig tåbelig! - hvorimod man normalt spiser fersknens skind. Jeg er derfor meget enig med ordføreren i, at det ville være farligt at have dette lag på ferskner, men jeg kan ikke se nogen grund til, at vi skal fjerne det for ananas, hvor det er et ægte konserveringsmiddel.
Mit sidste punkt går på ændringsforslag 7. I det store og hele støtter jeg ordføreren i hendes ændringsforslag om at stryge anvendelsen af triacetin som et produkt til tykkegummi, men det er også her sådan, at vi ikke ved ret meget om, hvorfor det var med til at begynde med. Vi skylder dem, der hævder, at denne særlige emulgator ikke er nødvendig og ønskværdig, at sikre, at det bliver fastslået, hvorfor den er så væsentlig og så ønskværdig. Jeg håber, at Kommissionen vil kunne fortælle os det, for klarhed bør altid være vores parole i disse sager.

Jackson
Hr. formand, jeg vil også gerne takke fru Breyer for det store arbejde, hun har gjort, men jeg må fortsætte med at sige, at jeg ligesom en lang række andre medlemmer af PPE-gruppen - som vi gjorde det i Udvalget - vil modsætte mig alle ændringsforslagene med undtagelse af ændringsforslag 4.
Dette er et meget teknisk emne, der har at gøre med levnedsmiddeltilsætningsstoffer og tilladte tilsætningsstoffer til levnedsmidler i hele Den Europæiske Union. Det rejser spørgsmålet om, hvordan Europa-Parlamentet bedst kan behandle et sådant teknisk spørgsmål. Fru Breyer har tacklet det fra en ideologisk synsvinkel, der er naturlig for hendes gruppe. Men der er to spørgsmål, som vi må betragte som målestokke. Det ene er, at vi må sørge for at sikre den europæiske befolknings fortsatte sundhed, når der drøftes justeringer til de tilladte tilsætningsstoffer. Hvilken rettesnor bruger vi? Bruger vi vores egen dømmekraft? Nuvel, jeg er historiker, og fru Schleicher er harpenist. Det kan måske nok være en meget nyttig kvalifikation for det næste liv, men det er ikke nødvendigvis den bedste kvalifikation til at behandle levnedsmiddeltilsætningsstoffer. Vi er til en vis grad amatører inden for dette område. Vi må ledes af Den Videnskabelige Levnedsmiddelkomité. Jeg er bange for, at jeg meget hellere vil ledes af denne komité end af fru Breyer.
For det andet må vi sikre, at EU-lovgivningen er tilstrækkelig fleksibel sikkerhedsmæssigt til at tillade, at nye produkter bliver udviklet. Jeg er enig med hr. Whitehead i, at det må være en ren lækkerbisken for de skotske spejdere, der åbenbart er til stede her i tilskuergalleriet, hvis de ikke længere behøver at gnide to kviste mod hinanden for at koge en kedel vand, idet de nu vil være i stand til at købe varm te på dåse - hvis Kommissionen altså tillader det. Jeg vil gerne bede hr. Bangemann, når han svarer på debatten, om at sige, om han er rede til at tillade, at te på dåse bliver solgt side om side med britisk pølse, som vi reddede fra Europa-Kommissionens hærgen for et par måneder siden.
Så jeg mener ikke, at dette er et spørgsmål, hvor der er plads for nogen yderligheder. Grøn fundamentalisme kan være nyttig, når det gælder om at sætte gang i debatten, men det er ikke et synspunkt, der bør få lov til at få overhånd.

Bangemann
Hr. formand, jeg har det som fru Jackson. Jeg vil først gerne sige hjertelig tak til ordføreren. Hun har virkelig ikke kun sat sig ind i dette emne, men også helt klart taget stilling til det. Selvom jeg ikke er enig med hende - hverken personlig eller på Kommissionens vegne - kan jeg alligevel sige, at fru Breyer sikkert arbejder mønstergyldigt her. Jeg nærer ingen betænkeligheder ved at bekræfte det over for hende. Jeg ved ikke, om det glæder hende, men jeg ville gerne have det sagt!
Det, fru Jackson og navnlig fru Schleicher sagde, svarer så nogenlunde til Kommissionens holdning. Derfor kan jeg fatte mig i korthed. Jeg er naturligvis heller ikke ekspert i bedømmelse af sundhedsmæssige skader eller i, om noget er uden risiko for sundheden, men jeg er jurist af uddannelse. Derfor vil jeg gerne sige til fru Breyer, at der er et klart standpunkt, som - i hvert fald hidtil - har været en retsstats standpunkt, nemlig at intet må forbydes, hvis der ikke er en grund til det. Vi kan ikke bare, fordi det ikke passer os eller fordi vi hylder det princip, at vi vil have så få tilsætningsstoffer som muligt, forbyde disse tilsætningsstoffer, der skal være en grund til det. Men det har vi nu også defineret meget nøje.
Det er ikke rigtigt, fru Breyer, at spørgsmålet om den tekniske nødvendighed i bilag 2 ikke er defineret. De tre almene kriterier er blevet anført endnu en gang: For det første skal det kunne påvises, at der er en fornuftig teknisk grund og et formål, som ikke kan opfyldes ved hjælp af en anden teknisk metode, for det andet må der ikke være nogen sundhedsrisiko og for det tredje må forbrugeren ikke vildledes. Det er de tre kriterier. De skal ganske vist ikke opfyldes alle tre, de kan også foreligge enkeltvis. Det vil sige, at foreligger et af disse tre kriterier, kan man forbyde et tilsætningsstof. Så har vi - det fortsætter, jeg vil ikke citere det her nu - nøjagtig sagt, hvad der er en teknisk nødvendighed og hvorledes den skal defineres også på grundlag af enkelte kriterier.
Her har vi derfor skaffet tilstrækkelig vished for alle, for forbrugeren som for producenten. Det står producenten frit for helt at afstå fra at anvende tilsætningsstoffer. Han kan også reklamere med det. Han kan sige: Dette er et rent naturprodukt! Det er absolut muligt. Det er der også mange, der benytter sig af, det er også helt i orden. Men vil man omvendt forbyde noget, skal man have en legitimation for det.
Derfor kan vi ikke acceptere de 11 resterende ændringsforslag. Jeg vil nu med et blik på uret ikke detaljeret gå ind på hvorfor, men det fremgår også af det, jeg her har sagt.
Jeg vil lige besvare de spørgsmål, der er blevet stillet, f.eks. om mærkning. Fru Breyer, det undrer mig igen og igen, at De ved enhver lejlighed vil fastsætte bestemmelser om alt trods den logik, De ellers lægger for dagen. Det kan man ikke gøre! Man kan ikke fastsætte bestemmelser om generelle spørgsmål i alle mulige direktiver, som vi har, og som har et specifikt formål. Mærkning er et generelt spørgsmål. Vi har fastsat bestemmelser derom i det generelle mærkningsdirektiv 79/112. Dér hører også eventuelle ændringer hjemme. Hvis der altså er et sådant behov i forbindelse med tilsætningsstoffer, skal det gøres via dette generelle mærkningsdirektiv. Vi kan ikke nu uden videre indgå en forpligtelse til at optage alle disse tilsætningsstoffer dér, for det ville være som en blankocheck. Man skal så undersøge, om de generelle principper for mærkning kræver, at et sådant tilsætningsstof mærkes på den måde.
Der blev dernæst stillet et spørgsmål om mærkning af genmanipulerede sætningsstoffer. Jeg har allerede meddelt - og De gentog det endnu en gang - at vi undersøger det. Men det er uhyre vanskeligt, fordi f.eks. spørgsmålet om påviselighed, spørgsmålet om passende tærskelværdier og så muligvis en negativliste ikke er så ligetil at besvare for os, og for øvrigt heller ikke for de videnskabelige komitéer. Det er således ikke af ond vilje, at vi endnu ikke har fremlagt det, men det er de facto meget vanskeligt.
Hvad angår allergier, skal alle tilsætningsstoffer mærkes. Principielt skal alle tilsætningsstoffer fremgå af mærkningen. Derfor bliver udsatte personer informeret i tilstrækkelig grad. Det er for øvrigt også Levnedsmiddelkomitéens opfattelse. Antallet af allergier er i modstrid med det, fru Jensen, tror jeg, sagde, meget ringe i forbindelse med levnedsmidler, langt ringere end man i almindelighed tror. Det er helt forkert, hvad De siger, at denne risiko er særlig fremtrædende i forbindelse med levnedsmidler.
Vi arbejder endvidere på et direktiv om såkaldte »afbalancerede diæter«, det vil sige om tilsætningsstoffer i levnedsmidler til syge spædbørn og småbørn. Det generelle mærkningsdirektiv vil blive ændret.
(Afbrydelse: Hvad med levnedsmidler i løs vægt?) Det fastsættes der passende bestemmelser om i alle medlemslande. Medlemslandene har mulighed for at foretage denne mærkning eller at lade være. Derfor ser vi heller intet behov her, fordi der allerede er pligt til at mærke. Medlemslandene kan give dispensation i forbindelse med levnedsmidler i løs vægt. Men det er noget, der allerede er lovfæstet i Unionen.
Jeg tror, det var de væsentlige spørgsmål, hvis jeg ikke tager fejl. Jeg vil ikke gå i detaljer med de elleve ændringsforslag, fru Jensen, fordi det ville tage for lang tid, men at vi ikke kan støtte dem, fremgår af vores generelle holdning, som jeg har redegjort for.
Jeg håber således, at Parlamentet, i hvert fald nogle af medlemmerne, følger det, fru Schleicher sagde, så kan vi afslutte proceduren. Vi har så et fornuftigt grundlag, også ud fra forbrugerens synspunkt.

Breyer
Hr. formand, jeg vil gerne stille yderligere to spørgsmål til hr. Bangemann. Jeg mener, at der i Parlamentet nu hersker bred enighed om, at vi får problemer med nisin, fordi antibiotika ikke har noget at gøre i levnedsmidler. Hr. Lannoye gjorde endnu en gang opmærksom på det store problem med resistens over for antibiotika. Der er fare for, at antibiotika mister deres virkning som behandlingsmidler. Jeg vil gerne have at vide, hvorfor De synes, at antibiotika, som mange mennesker virkelig ikke kan tåle - og dertil kommer problemet med resistens - skal være tilladt som tilsætning til levnedsmidler. Videnskabsmænd frygter jo med rette, at faren for resistens mangedobles.
Punkt to: Hr. Bangemann, jeg er ikke enig med Dem, når De siger, at medlemsstaterne skal fastsætte bestemmelser om mærkning af levnedsmidler i løs vægt. Meningen med dette direktiv er netop at opnå en europæisk harmonisering. Jeg mener ikke, det er korrekt, at levnedsmidler i pakninger mærkes, medens derimod levnedsmidler i løs vægt, hvor forbrugeren har det indtryk, at det er friske produkter, ikke skal mærkes. Om det sagde Deres repræsentant i udvalget, at det vil Kommissionen bringe til ophør!
Nu forbavser det mig meget, at De her siger noget helt andet til os, nemlig at De overhovedet ikke ser noget behov for at gribe ind. Jeg vil gerne have at vide, hvad der nu er rigtigt. Var det forkert, hvad Deres repræsentant sagde i udvalget om, at det med mærkningsdirektivet skal løses på et eller andet tidspunkt? Vi har allerede nu en række punkter, som ville falde ind under mærkningsdirektivet, hvis vi bliver enige om det, De sagde. Derfor mit afsluttende spørgsmål: Hvornår agter De at foreslå et nyt udkast eller ændringer til mærkningsdirektivet, for at netop de huller og de behov, der nu er kommet frem, kan blive lukket eller taget af bordet?

Bangemann
Hr. formand, først spørgsmålet om antibiotika. Kommissionen ser ingen anledning til at gå ind på dette spørgsmål, for der er ikke noget ændringsforslag desangående. Nej! Det blev overvejet i udvalget, men der er ikke noget ændringsforslag. Jeg kan ikke her komme ind på hypotetiske spørgsmål.
Dernæst det spørgsmål, De kom ind på endnu en gang - jeg vil lige gentage det: Vi har et regelsæt for mærkning af levnedsmidler i emballage og for levnedsmidler i løs vægt. Begge dele skal mærkes! Der er altså pligt til at mærke. Vi har kun den undtagelsesbestemmelse, at medlemslande kan dispensere fra denne pligt til at mærke, når det drejer sig om levnedsmidler i løs vægt.
Nu Deres tredje spørgsmål: Det kan jeg ikke sætte dato på her, men jeg forestiller mig, at vi efter at have indledt debatten om det generelle direktiv om levnedsmidler ikke var i stand til at afslutte den, fordi også sådanne principper i den forbindelse spiller en rolle som spørgsmålet: Hvad er det overordnede princip for mærkning? Det er der desværre både i Kommissionen og i Europa-Parlamentet forskellige holdninger til, og en af de mere ekstreme holdninger, der i første omgang også kom til udtryk i Parlamentet - jeg ved ikke, om det stadig er tilfældet i dag - er, at alt skal med på etiketten, uanset om det har nogen mening eller der er et formål med det.
Altså at gøre en bunke detaljer til etiketternes indhold er altid stødt på modstand hos mig, for dermed bliver mærkningen meningsløs for forbrugeren. Der skal stå det på etiketten, som giver mening for forbrugeren. Så når budskabet ham også. Hvis alt anføres på etiketten, når budskabet ham ikke længere, og så falder mærkningen som en velbegrundet vej til øget forbrugeroplysning sammen som et korthus. Det har i mellemtiden endog et tysk medlem af Deres parti i Tyskland indset og offentligt rost mig for det. Det opfatter jeg som et tegn på udvikling og intelligens, og den vej vil vi gerne gå videre ad.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet udsat til kl. 17.30)

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0481/98).
Tillad mig, at jeg først byder kommissær Liikanan velkommen.

Liikanen
Hr. formand, datapiratismens virkning på arbejdet har været meget beskeden, fordi Kommissionen aktivt har arbejdet for en forbedring af sikkerheden for datanettene.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, i dag volder hacking stor skade ikke kun på de europæiske institutioner men på hele samfundet som sådant; og det uanset om det drejer sig om at lægge illegal software ind på harddisken, før computeren bliver solgt, som hvis det drejer sig om produktion af efterligninger af software eller om direkte kopiering via Internet.
Vi er klar over, at Rådet for nylig har vedtaget en fælles holdning med hensyn til den juridiske holdning mod hacking inden for radio- og tv-virksomhedstjenesteydelserne. Som sagerne står, finder Kommissionen så ikke, at det ville være af største interesse f.eks. at arbejde for en stramning af lovgivningen til beskyttelse af den industrielle ophavsret? Vi må ikke glemme, at USA også i dette spørgsmål har overhalet os, for den hacking, Europa lider under, er stadigvæk på 43 %.

Liikanen
Hr. formand, dette er et meget vigtigt spørgsmål. På grund af dataindbruddene sidst i 1980'erne og i starten af 1990'erne er arkitekturen i Kommissionens EDB-systemer blevet ændret, således at de interne datasystemer er blevet begrænset til såkaldte lukkede brugergrupper. Forbindelserne ind og ud af huset overvåges i dag af telekommunikationscenteret i EDB-Departementet efter retningslinjer, som fastlægges af sikkerhedsorganisationen og de tekniske muligheder. Det er klart, at på grund af den hurtige udvikling inden for informationsteknologien kræver denne organisering en konstant ajourføring, og Kommissionen følger den omhyggeligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Philippe De Coene (H-0642/98):
Om: Den europæiske volontørtjeneste for unge og verdensmesterskabet i fodbold i 1998
Ifølge en pressemeddelelse fra Kommissionen er der blevet stillet 71 unge til rådighed for organisationskomitéen for verdensmesterskabet i fodbold i 1998 i Frankrig inden for rammerne af den europæiske volontørtjeneste. Det koster ECU 5.000 pr. volontør, som afholdes over EU-budgettet.
Det endelige forslag om den europæiske volontørtjeneste befinder sig for øjeblikket i forligsfasen. Derfor fungerer det indtil videre som et pilotprojekt. Ifølge de foreliggende tekster skal de unge deltage i ikke-overskudsgivende og ikkeaflønnede aktiviteter.
Er verdensmesterskabet i fodbold eller den franske organisationskomité (CFO) efter Kommissionens opfattelse en ikkeoverskudsgivende organisation?
Kan Kommissionen forklare, hvorfor CFO får støtte over EU-budgettet fra ét kommissionsmedlem, mens et andet kommissionsmedlem fordømmer samme CFO under et plenarmøde på grund af diskrimination i forbindelse med billetsalget, en diskrimination som ligeledes blev bekræftet af en dom fra Tribunal de Grande Instance (Underretten) i Paris den 5. juni 1998? Hr. Liikanen, jeg opfordrer Dem til at besvare hr. De Coenes spørgsmål.

Liikanen
Hr. formand, som hr. parlamentsmedlem konstaterer, har 71 europæiske volontører deltaget i projekter i forbindelse med verdensmesterskaberne i fodbold som en del af det europæiske volontørarbejde. Volontørerne har arbejdet i over fem måneder i de lokale værtsorganisationer i de byer, hvor kampene blev spillet. Til og med har volontørerne i et par uger hjulpet til med organiseringen af verdensmesterskaberne. Dette volontørprojekt har kun haft indirekte forbindelse med organisationskomitéen for verdensmesterskaberne, fordi alle værtsorganisationerne har haft karakter af almennyttige foreninger med områderne kultur, motion, miljø og sociale aktiviteter. Det er derfor pilotprojektet ikke var til gavn for organisationskomitéen som organisation, men støttede projektets sociale, kulturelle og miljømål gennem de lokale almennyttige foreninger.
Organisationskomitéens forretningsvirksomhed ligger inden for EU's konkurrencereglement, og det er derfor Kommissionen undersøger forskelsbehandlingen i forbindelse med billetsalget til publikum på baggrund af flere klager. Den gennemsnitlige andel af projektet på de seks måneder finansieret af Kommissionen har været på ECU 5.200, som er af samme størrelse som finansieringen af andre pilotprojekter inden for volontørprojekterne.

De Coene
Hr. kommissær, jeg ved godt, at De har modtaget spørgsmålet for meget kort tid siden, men De må ikke tage mig det ilde op, på mit sprog kalder man det et »jesuitersvar«. Det er helt klart, at unge mennesker med fælleskabsmidler har medvirket til et initiativ, som her i Parlamentet to gange af en kommissær, en kollega-kommissær, er fordømt for det første for: overtrædelse af lighedsprincippet mellem borgerne og for det andet: overtrædelse af en række økonomiske regler, fordi denne kommissær fastslog, at hele organisationen var et rent økonomisk foretagende og derfor underkastet reglerne om økonomiske aktiviteter. Nu siger man: Det var faktisk til CFO, men alligevel ikke til CFO. Jeg må erkende, at jeg absolut ikke er tilfreds med dette svar. Jeg tror det er et improviseret svar, og jeg vil faktisk gerne vide, nøjagtigt hvilke aktiviteter de unge har udført. Hvis De siger: At det var socio-kulturelle aktiviteter, så vil jeg af Dem høre, hvad de præcist har gjort.

Liikanen
Hr. formand, som ved andre projekter delfinansieret af et pilotprojekt har de lokale værtsorganisationers karakter været af social, kulturel, motions- eller miljømæssig art. Organisationerne har fungeret på områderne for forbedring af f.eks. ungdomsidræt, ungsomsarbejde og bymiljø. For de unge, som har deltaget i projekterne, har erfaringen været unik. I forbindelse med verdensmesterskaberne har volontørerne fra elleve medlemslande og Norge samarbejdet med tusinder af franskmænd. Dette har budt på lejligheder til kulturel indlæring og en forøgelse af den fælles forståelse.

Watson
Jeg vil gerne slutte mig til de andre her i Parlamentet og lykønske Frankrig med dets sejr i verdensmesterskaberne i fodbold. Det er pragtfuldt at se et europæisk hold klare sig så godt og især en så strålende præstation af Frankrig.
Men vores glæde over dette resultat bør ikke overskygge den kendsgerning, at der var mange alvorlige problemer i forbindelse med tilrettelæggelsen af verdensmesterskaberne, som kommissærens kolleger nu ser på nogen af. Jeg vil gerne bede kommissæren om at se alvorligt på det spørgsmål, der er rejst af hr. De Coene. Spørgsmålet hænger sammen med CFO's status. Kommissæren bør undersøge, hvad CFO's status er i Kommissionens øjne, og om brugen - eller misbrugen, som vi mener det er - af dette system med at levere støtte til CFO fortjener en nærmere undersøgelse.
Jeg vil gerne bede kommissæren om at vende tilbage til hr. De Coene og mig selv i skriftlig form med en mere grundig undersøgelse af sagen.

Liikanen
Hr. formand, jeg tilslutter mig ordførerens gratulationer til Frankrig. Jeg var på Champs Elysées søndag nat og havde lejlighed til at se denne folkets store hyldest. Hvad angår spørgsmålet om konkurrencereglementet, vil jeg formidle denne debat til min kollega, som er ansvarlig for konkurrencepolitikken. Jeg ved, at han grundigt vil undersøge sagen. Dette er en af de typiske sager, hvor Kommissionens foranstaltninger tangerer den samme begivenhed fra to synsvinkler. Den ene er volontørarbejdet, og den anden er konkurrencepolitikken. Jeg forstår selvfølgelig bekymringen fra parlamentsmedlemmerne for, om helheden i Kommissionens politik alligevel ikke er kohærent og ensartet. Det forsøger vi at værne om.

Formanden
Mange tak, hr. Liikanen.
Nu er vi kommet til behandlingen af hr. James Nicholsons spørgsmål om betingelserne for Nordirlands status som mål 1område. Fru Wulf-Mathies er til stede, men hr. Nicholson er her ikke. Jeg tillader mig derfor at formode, at den særlige situation, som Nordirland befinder sig i, sandsynligvis har krævet hr. Nicholsons tilstedeværelse. Jeg er overordentlig glad for fru Wulf-Mathies tilstedeværelse her, som altid er værdifuld, men uden det medlem, som har stillet spørgsmålet, har vi ikke mulighed for at gå videre med det. Jeg er sikker på, at det ville have været meget interessant at lytte til fru Wulf-Mathies tale om denne sag. De ved desuden, mine damer og herrer, at hr. Nicholson er meget pligtopfyldende, men jeg forstår, at det måske er situationen i Nordirland, som har holdt ham tilbage i et så vigtigt øjeblik, og hvorfor ikke også sige det, i et så dramatisk øjeblik, som vi oplever lige nu.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder altså spørgsmål nr. 46.
Spørgsmål nr. 47 af Juan Izquierdo Collado (H-0708/98):
Om: Leader II-programmet i Spanien
Det fremgår af svarene på spørgsmål H-0380/98, H-0383/98, H-0384/98 og H-0385/98 , at Kommissionen erkender de problemer, som navnlig har ramt Leader II-programmet i Spanien. Mener Kommissionen, at lammelsen af programmet er begrundet i den obligatoriske opfyldelse af konvergensplanerne? Mener den, at det er udtryk for ansvarlighed fra den spanske regerings side ikke at overholde Leader II-programmets finansielle ramme? Hvad mener Kommissionen om det forhold, at arbejds-, økonomi- og landbrugsministerierne har afvist at medfinansiere de dele under ESF, EFRU og EUGFL, Udviklingssektionen, som de i sin tid har indgået aftale om? Mine damer og herrer, vi venter på, at hr. Fischler, som er blevet nogle minutter forsinket, skal komme. Det er ydermere forståeligt, for vi havde jo tidligere forventet at skulle forhandle fru Wulf-Mathies' spørgsmål. Kommissionens tjenestegrene meddeler, at han er på vej. Vi ved dog ikke, om denne vej er lang eller kort, og om der er vanskeligheder undervejs.
Mine damer og herrer, Parlamentet er, som selve navnet siger det, til at tale, men et par minutters stilhed er heller ikke dårligt. Der er en catalansk digter, Joan Brossa, som har sagt, at stilheden er så vigtig, at den kun bør brydes for at stille spørgsmål, der er endnu vigtigere. Jeg opfordrer Dem derfor, mens vi venter på hr. Fischler, til at respektere den fantastiske værdi, som stilheden har.
Vi byder hr. Fischler velkommen, lad ham sætte sig i fred og ro og åbne sin mappe, som det sig hør og bør. Hr. Fischler, jeg opfordrer Dem til at besvare spørgsmål nr. 47, som er stillet af hr. Juan Izquierdo Collado om Leader II-programmet i Spanien.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Hr. Izquierdo Collado vil gerne stille et tillægsspørgsmål. Jeg vil nu give ham ordet og gøre ham opmærksom på, at man har bedt mig om yderligere tre tillægsspørgsmål. Men forretningsordenen giver mig desværre kun mulighed for at tillade to. Jeg gør ham derfor allerede nu opmærksom på, at jeg bagefter vil give ordet til hr. Camisón og til fru Redondo, og at jeg, hvilket jeg beklager meget, ikke kan give ordet til hr. Rübig.
De har ordet, hr. Izquierdo.

Izquierdo Collado
Hr. kommissær, hvorfor forsøger vi at formørke det, som er klart? Dette spørgsmål indeholder en udtrykkelig anmodning fra min side til Dem om hjælp, og jeg er meget taknemmelig for Deres tilstedeværelse her i dag. Lad os derfor tage åbent fat på spørgsmålet: der er et formidabelt program, som bliver forkælet af Kommissionen og af Dem; det hedder Leader II-programmet og er til investeringer i landområder, det er netop en vital støtte i disse områder, til de små virksomheder, turistindkvartering, håndværksindustrier, markedsføring og påskønnelse af landbrugsprodukter, og hvad alt dette angår, så er det blevet kvalt, lammet og dømt i Spanien. Hvorfor? Jeg beder Dem om hjælp. Jeg beder Dem om at hjælpe os med at få sat gang i det igen. Men hvorfor er det lammet? Det er lammet, fordi den spanske regering nægter at finansiere det, den har underskrevet i aftalen om medfinansiering. Hr. Rato, økonomiministeren, siger, at han ikke giver så meget som en peseta eller en ecu via EFRU til dette program; og hr. Arenas, arbejdsministeren, siger, at han ikke giver så meget som en peseta eller en ecu via Den Europæiske Socialfond; og landbrugsministeren siger, at hun ikke engang medfinansierer halvdelen af det, som hun har underskrevet. Kan De ikke hjælpe os med at få løst op for denne forfærdelige situation, som har fået borgmestrene til at skamme sig frygteligt, som har fået de lokale aktionsgrupper til at blive nedtrykte osv.?

Formanden
Hr. Izquierdo, det drejer sig ikke om formandens generøsitet, det drejer sig om den tid, De giver Dem selv, for jeg har gjort Dem opmærksom på, at der var gået et minut. Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at den tid De bruger for meget, sker på bekostning af de andre spørgsmål. Det er derfor Dem, der har ansvaret herfor, ikke jeg.
Hr. Fischler, jeg giver Dem ordet til at besvare hr. Izquierdo Collados spørgsmål.

Fischler
Hr. formand, jeg tror egentlig ikke, at vi er uenige om det principielle. Både, De, jeg og Kommissionen som helhed er interesseret i, at de vedtagne Leader-programmer rent faktisk bliver gennemført i Spanien. Det må være den første prioritet, for det hjælper de private initiativer, der ønsker at gennemføre sådanne programmer.
Det er endvidere klart, at der er behov for en medfinansiering, og at denne medfinansiering skal foregå på en sådan måde, som det er fastsat i bestemmelserne om Leader-programmet. Men Kommissionen er i den henseende fleksibel, idet vi ikke stiller noget absolut krav om, at det udelukkende skal være den spanske centralregering, som sikrer denne medfinansiering. Principielt er det også muligt - og det er et internt spansk anliggende - at også en anden offentlig instans sørger for denne medfinansiering. Men én ting er klar: Hvis der ikke findes nogen instans, som sikrer denne medfinansiering, bliver hele Leader-programmet naturligvis bragt i fare. Ifølge vores informationer er viljen til stede til, at andre offentlige instanser tager sig af denne medfinansiering i centralregeringens sted. Sker det, bliver programmerne - som sagt - gennemført. Hvis ikke, kan programmerne ikke gennemføres. Det er situationen og realiteten, og det er ret beset op til de spanske myndigheder på de forskellige niveauer at afgøre sagen.

Camisón Asensio
Jeg vil gerne blande mig i dette spørgsmål i et forsøg på at få hele sandheden frem. De lokale aktionsgrupper (GAL-grupperne) blev udvalgt i 1995 - det var for resten under den forrige regering - og det var et dårligt valg. Et bevis herpå er, at de fungerer skidt. Leader II i Spanien er ikke lammet, og et bevis herpå er, at opfyldelsesgraden i 1997 nåede op på 36 %, og den er steget i 1998. I årene før 1996 var den praktisk taget nul. Centralregeringen gav ikke de bidrag i 1995 og 1996, som den skulle, måske fordi den - fejlagtigt - regnede med støttekumulation. Det var en stor fejl, som kom for dagen, da hr. Legras fra DG VI udtalte, at man ikke kunne godkende støttekumulation, og det viser, at denne model manglede enhver form for stringens, og det var i øvrigt den forrige regerings model.
Størstedelen af de selvstyrende områder har nu for øvrigt allerede revurderet deres finansielle opstillinger, med undtagelse af Andalusien, Extremadura og Castilla La Mancha, sikken et tilfælde!

Fischler
Hr. formand, jeg har ganske vist hørt Deres kommentar og Deres bedømmelse af denne situation, men jeg har ikke hørt noget spørgsmål. Derfor kan jeg heller ikke svare.

Formanden
Mange tak, hr. Fischler.
Fru Redondo, ønsker De at stille et spørgsmål til kommissæren? Jeg siger helt præcist, om De ønsker at stille et spørgsmål til kommissæren. Jeg vil under ingen omstændigheder tillade, at der indledes en forhandling mellem medlemmerne, for forhandlingen skal i alle tilfælde ske mellem medlemmerne og kommissæren.
Jeg giver Dem ordet, så De kan stille et spørgsmål til kommissæren.

Redondo Jiménez
Jeg vil komme med nogle bemærkninger til kommissæren, men jeg vil ikke her indlede nogen national forhandling, for jeg finder ikke, at dette er det rette forum, og desuden er min kollega, som har haft ordet lige før mig, allerede kommet med de relevante forklaringer.
Jeg vil gerne takke kommissæren for at have sagt, at disse programmer kan medfinansieres af en hvilken som helst offentlig institution, og det gentager jeg nu, fordi medfinansiering ikke udelukkende tilkommer centralregeringen. De kan også medfinansieres af kompetente regionale institutioner, og der kan også tilføres privat medfinansiering, som også er underskrevet af de lokale aktionsgrupper.
Jeg kunne godt tænke mig at spørge kommissæren, om den indledningsvis fastsatte finansiering i disse Leader-programmer - og ved fremlæggelsen af Agenda 2000 sagde han til os, at de var yderst vigtige - vil blive forøget. Jeg finder det vigtigt at få åbnet denne budgetpost, men måske er bevillingen lidt for lav, for den er særdeles vigtig for udviklingen af landområderne i alle Den Europæiske Unions lande, i de femtens Europa.

Fischler
Som svar på spørgsmålet fra fru Redondo om, hvad Kommissionen agter at foretage sig i forbindelse med Agenda 2000, for så vidt angår Leader, kan jeg sige, at vi planlægger et program, der skal supplere Leader II-programmet. Fordi - dét er jeg enig med Dem i - dette Leader-initiativ er så betydningsfuldt, er det hensigten, at der i den næste planlægningsperiode skal stå flere midler til rådighed til dette supplerende program som fællesskabsinitiativ end i indeværende periode.

Formanden
Mange tak, hr. Fischler, for Deres tilstedeværelse og for Deres svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 48 af Ursula Stenzel (H-0670/98):
Om: Egne indtægter
På topmødet i Cardiff indgik regeringscheferne en forpligtelse til inden udgangen af marts 1999 at træffe en afgørelse om Agenda 2000. Østrigs mål i denne forbindelse er at forhindre en forværring af nettobetalerpositionen gennem en retfærdig fordeling af nettoomkostningerne, streng overholdelse af EU's budgetdisciplin, bevarelse af en betragtelig margen for de nye medlemslande samt hensyntagen til Samhørighedsfondens midlertidige karakter og dens rolle i strukturpolitikken.
Kan Kommissionen meddele, om den i forbindelse med sin evaluering af ordningen med de egne indtægter vil tage hensyn til disse principper? Hr. Liikanen, jeg opfordrer Dem til at besvare fru Stenzels spørgsmål.

Liikanen
Hr. formand, Kommissionen er helt klar over de sager, som Parlamentet med sit spørgsmål fremlægger. Østrig er ikke alene om at vurdere, at dets budgetbyrde er for høj. Disse spørgsmål, som også blev belyst af det forslag til en korrektionsmekanisme, der for nylig blev støttet af Østrig, vil der blive taget hensyn til i den kommende rapport om Unionens egne midler. Samtidig skal det pointeres, at Kommissionens forslag inden for Agenda 2000-programmet og fornyelserne i EU's politikker kan have en betydningsfuld indvirkning på fordelingen af de fælles udgifter mellem medlemslandene. Kommissionens forslag er i overensstemmelse med en streng budgetdiciplin og med en margen til en tilstrækkelig finansiering af udvidelsen. Kommissionen vil dybtgående undersøge disse anliggender i dens kommende rapport over egne midler.

Liikanen
Hr. formand, Kommissionen er i sit budgetforslag for næste år gået ud fra, at udgiftsniveauet skal holdes under finansieringsrammerne. Næste års budgetterede udgiftsniveau er på 1, 11 %, mens dækningen af Unionens egne midler er på 1, 27. Ligeledes er Agenda 2000-forslaget til årene 2000-2006 konstrueret på den måde, at udgifterne ikke løftes op på 1, 27 %'s niveau, men udgiftsniveauet for EU's 15 medlemslande beregnes reduceret inden år 2006 helt til 1, 13 %. På den måde forsøges det sikret, at der er en tilstrækkelig margen til udvidelsen. Dette forudsætter tilpasning og en streng budgetdiciplin.

von Habsburg
Hr. formand, jeg har allerede fået svar på det, jeg ville spørge om.

Wijsenbeek
Mit spørgsmål til kommissæren er - og nu kommer der 4 supplerende spørgsmål - for det første, er der nu en løsning på, hvad der er egne midler særligt med hensyn til transit fra havnene og i særdeleshed fra Rotterdam. For det andet, om kommissæren er vidende om, at den nye nederlandske regeringskoalition har aftalt at reducere bidraget til EU med NLG 1, 2 milliarder. For det tredje, om der i Kommissionens nye planer er taget hensyn til bidraget pr. person af befolkningen. For det fjerde, om der er taget hensyn til, at Det Forenede Kongerige har fået en rabat, i det mindste en nettobegrænsning, og at dette derfor også må gælde for andre medlemsstater, og om man allerede nu kan gå ud fra lige behandling af alle.

Liikanen
Alle disse spørgsmål vil blive rejst i Kommissionens rapport, der vil blive udarbejdet i anden halvdel af oktober måned. Hvad den britiske rabat angår, så bad Rådet i Edinburgh Kommissionen om at aflægge rapport om dette spørgsmål, og det vil vi gøre i anden halvdel af oktober måned.
For det andet vil rapporten ligeledes give medlemsstaterne et grundlag for at vurdere deres udgifter. Der er områder, hvor det er nemmere, og områder, hvor det er vanskeligere. Derfor bør vi være forsigtige med ikke at tale om juste retour . Der er områder af fælles interesse, men tildelingen kan ikke foregå på et land-for-land-grundlag. Der vil også blive leveret tilstrækkelig information om dette.
For det tredje om Rotterdam-effekten, så er spørgsmålet, som det ærede medlem godt ved, for nylig blevet drøftet meget i Nederlandene og Belgien. Vi har bedt om en ekspertundersøgelse, og den er blevet gennemført. Ikke alle konklusionerne er totalt uomtvistede af de forskellige parter, men denne rapport er et grundlag for videre drøftelser.
Hvad angår spørgsmålet om de NLG 1, 2 milliarder i Nederlandene, så er jeg ikke helt sikker på, at jeg helt forstår, hvad det var, det ærede medlem ønsker at vide. Kommissionens rapport vil under alle omstændigheder give svar på debatten om nettobidragsydernes stilling, der er blevet rejst af fire lande, nemlig Tyskland, Nederlandene, Sverige og Østrig.

Rübig
Hr. formand, jeg mener, at Agenda 2000 er en særlig udfordring til os alle, navnlig hvad angår ansøgerlandenes tiltrædelsesstrategier. Det er givet, at der naturligvis er tale om helt specielle udfordringer til netop de lande, som er med i Den Europæiske Union, og de af ansøgerlandene, som har en fælles geografisk grænse med EU. Mit spørgsmål: Er der egentlig i førtiltrædelsesstrategien tiltag til at finde en løsning på de særlige problemer, den geografiske nærhed giver, hvilket naturligvis også gør problemerne mere intense?

Liikanen
Hele Kommissionen aflagde for et stykke tid siden besøg i Østrig, da Østrig skulle overtage formandskabet, og dette spørgsmål blev da rejst. Det er naturligvis vigtigt i alle disse programmer, og især i de programmer, der er forbundet med INTERREG og PHARE, at grænseområderne får særlig opmærksomhed. Det er som regel, når forskellene i levestandard er størst, at der skabes politiske og økonomiske spændinger. Vi vil drøfte spørgsmålet i Kommissionen, og jeg håber, at vi kan handle hensigtsmæssigt.

Formanden
Spørgsmål nr. 49 af Eva Kjer Hansen (H-0720/98):
Om: Gennemførelse af demokratiprogrammer
Hvordan vil Kommissionen gennemføre de planlagte demokratiprogrammer under kapitel B7-70 efter EU-domstolens afgørelse om at indefryse midler til programmer uden retsgrundlag? Hr. Liikanen, jeg opfordrer Dem til at besvare fru Kjer Hansens spørgsmål.

Liikanen
Hr. formand, hvad angår de budgetpunkter, som anvendes til finansieringen af foranstaltninger til menneskerettigheder og demokrati, forelagde Kommissionen et vedtægtsforslag den 24. juli 1997 om udvikling og forstærkning af demokratiet, retsstatsprincippet, menneskerettighederne og de grundlæggende friheder til Rådet. Det skal fremhæves, at Kommissionen sætter sig selv i lovgiverens rolle, når den foreslår et retsgrundlag. Kommissionen har flere gange bedt handledygtige organer, først og fremmest Rådet, men også Europa-Parlamentet, om at skynde sig med udarbejdelsen af godkendelsen af retsgrundlaget, som der behøves for at iværksætte betydningsfulde foranstaltninger i Fællesskabet. I en situation skabt af en domstolsbeslutning håber Kommissionen, at lovgivningsprocessen vil skride hurtig frem.
For at Fællesskabets aktiviteter ikke skal blive lammet, har Kommissionen, som i medfør af oprettelsestraktaten er ansvarlig for iværksættelsen af budgettet, i dag godkendt en liste over de foranstaltninger, som den anser for at være i stand til at fortsætte med, og en liste over de foranstaltninger, hvis fortsættelse den ikke har kunnet tage beslutning om, og hvor sagen kræver en videre opklaring. Disse lister er offentlige, og det er hensigten at behandle dem i Budgetudvalget i dag.
Hvad angår budgetpunkterne om demokratiets fremme og beskyttelsen af menneskerettighederne, er vedtægterne for de regionale samarbejdsprogrammer godkendt som alternativt retsgrundlag for budgetpunkter vedrørende følgende regioner: landene i Mellem- og Østeuropa, tredjelande ved Middelhavet, landene i det tidligere Sovjetunion og Mongoliet, det tidligere Jugoslavien samt udviklingslandene i Latinamerika og Asien.
Med hensyn til det kommende års budget har Kommissionen været i kontakt med begge budgetmagthavere, Parlamentet og Rådet, og den gør sit bedste for at debatten om retsgrundlaget skrider hurtigt frem, således at en aftale mellem institutionerne vil løse de stridigheder, som har ført til den nuværende situation. Til sidst vil jeg bare tilføje, at vi har et møde mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen fredag den 17. juli, og vi gør, hvad vi kan, for at der findes en langsigtet løsning.

Kjer Hansen
Jeg vil gerne takke kommissæren for svaret på spørgsmålet og følge det op ved at spørge, hvordan kommissæren vil informere de berørte parter om deres situation, altså både dem, der er på listen over programmer, som kan videreføres, og dem, der er på listen over programmer, som ikke kan videreføres. Hvordan får disse berørte information om, hvordan deres situation er? Sagen er jo, at det berører ikke mindst NGO'er meget hårdt, fordi de føler, at de er i en klemme og ikke ved, hvordan de skal forholde sig fremover. Har Kommissionen med andre ord planlagt nogen informationsstrategi? Jeg glæder mig til at følge debatten op i Budgetudvalget, men jeg vil gerne bede kommissæren om at klargøre, hvorvidt demokratiprogrammerne kan fortsætte uhindret eller ej. Og endelig mit sidste spørgsmål til kommissæren: Hvad er grunden til, at Rådet ikke har vedtaget det forslag, som Kommissionen åbenbart har fremsat allerede for et år siden? Er der bestemte lande i Rådet, der blokerer for, at f.eks. demokratiprogrammerne kan fortsætte?

Liikanen
Jeg er helt enig med det ærede medlem i, at vi skal være omhyggelige med at informere alle parter og især NGO'erne. Derfor offentliggør vi nu den beslutning, der blev truffet i dag, om at frigive et stort antal budgetposter. Næste forsøg på at finde en løsning på retsgrundlaget og frigive yderligere budgetposter kommer på fredag. Jeg vil sammen med mine tjenestegrene gøre alt, hvad jeg kan, for at sikre, at alle de berørte NGO'er bliver informeret inden for de næste par dage.
Hvad retsgrundlaget angår, gjorde det østrigske formandskab en meget positiv indsats i går ved at rejse spørgsmålet i Rådet (almindelige anliggender). Rådet (almindelige anliggender) har givet COREPER mandat til at forsøge at finde en løsning på problemet i denne uge.
Der har tidligere fra tid til anden været politiske vanskeligheder. Nogle gange er retsgrundlaget ikke blevet godkendt på grund af spørgsmål om komitologi m.v. Men jeg håber, at situationens alvor, som mange NGO'er over hele Europa har udtrykt stor bekymring over, også vil lægge pres på Rådet og få det til at handle hurtigere for at få det foreslåede retsgrundlag godkendt.

Van Lancker
Jeg har med stor opmærksomhed lyttet til både spørgsmålene og til kommissær Liikanens svar. De bliver ved med at henvise til det nødvendige retsgrundlag for udbetaling af bevillinger fra Den Europæiske Unions budget. Jeg kan ikke frigøre mig fra det indtryk, at de forskellige små initiativer, der tages af Parlamentet, og som netop drejer sig om de mest sårbare grupper, hvor NGO'er med små aktioner, der ganske vist vil give et eller andet Fælleskabsinitiativ et stød, kommer foran, ikke så nemt vil kunne bringes til en god afslutning med et retsgrundlag. I hvert fald forekommer det mig, at det ikke er muligt at skabe et separat retsgrundlag for alle disse separate initiativer. Har kommissæren noget forslag til en tidligere løsning af den slags problemer af ikke-væsentlige - jeg ved, at det er et omstridt begreb - aktioner, der trods alt er vigtige for Unions optræden?

Liikanen
Domstolen afgjorde, at enhver væsentlig aktion krævede bevillinger på budgettet og også et forudgående retsgrundlag. I tilfælde af væsentlige aktioner har vi ikke noget andet valg end at følge Domstolens afgørelse. Men der er områder, hvor der er mere råderum for fortolkning. Det er for det første institutionernes uafhængige aktioner. For det andet er det pilotprojekter. Og for det tredje er det forberedende aktioner, der baner vejen for yderligere aktioner.
Vi har set på alle budgetposterne fra denne synsvinkel. Vi har forsøgt at frigive alle dem, vi fandt ikke var uforenelige med Domstolens afgørelse. Det er vigtigt at forsøge at finde en løsning inden for budgetmyndigheden og nå frem til en definition af ikke-væsentlige aktioner. På det punkt har drøftelserne blandt tjenestegrenene foregået rimeligt tilfredsstillende. Vi håber blot, at det samme vil være tilfældet på politisk plan i denne uge.
Den faktor, der bør tages i betragtning, er, at disse pilotprojekter ifølge Domstolens afgørelse skal undersøge muligheden for en fællesskabsaktion på et senere tidspunkt. Så de kan ikke være permanente støtteordninger. De skal forberede noget nyt. Hvis de kommer til den konklusion, at noget nyt kan gøres, så vil vi træffe forberedende forstaltninger og fremsætte reelle lovgivningsmæssige forslag. Hvis undersøgelserne konkluderer, at dette ikke er tilfældet, så vil vi stoppe dem. Men de kan ikke udgøre grundlaget for en permanent aktivitet med støtte fra fællesskabsbudgettet.
Jeg håber imidlertid, at vi vil nå frem til en løsning på fredag.

Posselt
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang spørge helt præcist. Hr. kommissær, jeg mener, at jeg forstod Dem ret, men vil gerne spørge, om kontoret for mindretalssprog, som Europa-Parlamentet tog initiativet til i 1982, dermed er sikret, eller om De er af den mening, at et sådant langsigtet projekt stadig ikke har noget retsgrundlag, og hvorledes De forestiller Dem, at dette retsgrundlag skal skabes. Pleje af mindretalskulturer er et af de vigtigste demokratiprogrammer i Den Europæiske Union netop på baggrund af den forestående udvidelse, hvor vi hele tiden kræver af ansøgerlandene, at de skal give deres mindretal rettigheder. Her ville det da være temmelig bizart, dersom vi standser et program, der i løbet af de sidste 15 eller 16 år har stået sin prøve i Den Europæiske Union, og lader den dertil svarende budgetpost udgå.

Liikanen
Denne budgetpost er en af dem, som det er vanskeligt at finde en løsning for. Kommissionen har ikke foreslået noget retsgrundlag, så vi kan ikke bebrejde Rådet for manglende handling. Vi undersøger fortsat dette spørgsmål, men der er endnu ikke nogen løsning på denne sag, selvom vi har været i stand til at finde en løsning i de fleste tilfælde.
Der er mange aktivister i forskellige lande, der har kontaktet os om denne sag.

Formanden
Mine damer og herrer, tillad mig endnu en gang at takke hr. Liikanen for hans svar og hans tilstedeværelse her.

Formanden
Spørgsmål nr. 50 af Carlos Carnero González (H-0623/98):
Om: Virksomheden FABISA i Burgos (Spanien) og afskedigelsen af repræsentanter for fagforeningen CC.OO.
Den 26. maj afskedigede virksomheden Fábrica de Bisagras SA (FABISA), som udgør en del af den tyske EDSCHAgruppe, to arbejdstagere, Gilberto Alonso Poza og Segundo Fernández Pardo, medlemmer af virksomhedskomitéen og medlemmer af CC.OO. (Comisiones Obreras). Denne afgørelse har - som det blev fastslået af undertegnede under et besøg hos de afskedigede under deres protestaktion foran virksomheden - vakt dyb utilfredshed i brede kredse af offentligheden i Burgos, som opfatter den som en uberettiget undertrykkelse af vigtige fagforeningsledere.
Mener Kommissionen, at man som et led i en reel fælles socialpolitik fuldt ud bør garantere princippet om, at arbejdstagernes repræsentanter kan stole på de fornødne garantier for den frie udførelse af deres hverv og følgelig ikke kan udsættes for tvang i forbindelse med den hensigtsmæssige udøvelse af deres mandat? Mener Kommissionen på den baggrund, at overtrædelsen af ovennævnte princip nødvendigvis bør føre til annullering af ovennævnte afskedigelser fra FABISAs side? Hr. Flynn, jeg byder Dem velkommen og opfordrer Dem til at besvare hr. Carlos Carneros spørgsmål.

Flynn
Der er ikke for nærværende nogen fællesskabslovgivning om individuelle afskedigelser af ansatte i al almindelighed eller af fagforeningsrepræsentanter i særdeleshed. Det spørgsmål, der er rejst af det ærede medlem, er hovedsagelig et spørgsmål, der henhører under den nationale lovgivning og praksis. Fællesskabet fastsætter imidlertid i nogle situationer regler, der forbyder afskedigelse af en ansat af forskellige årsager, såsom nationalitet, køn, ansøgning om forældreorlov, flytning af en aktivitet eller arbejdstagerens afvisning af at blive overført fra fuldtids- til deltidsarbejde eller omvendt. Hvis en afskedigelse ikke falder inden for en af disse kategorier, er det fuldt ud et spørgsmål, der falder ind under den pågældende medlemsstats ansvar. Hvis den pågældende virksomhed har et europæisk samarbejdsudvalg, eller hvis den afskedigede fagforeningsrepræsentant er medlem af et europæisk samarbejdsudvalg, så fastslår artikel 10 i direktiv nr. 94/45, at medlemmer af europæiske samarbejdsudvalg og arbejdstagerrepræsentanter, der udøver deres funktioner i henhold til de procedurer, der nævnes i artikel 6, stk. 3 i direktivet, skal nyde den samme beskyttelse og de garantier, der gælder for arbejdstagerrepræsentanter i den gældende nationale lovgivning og/eller praksis i beskæftigelseslandet.
Så ifølge de oplysninger, Kommissionen for nærværende ligger inde med, sørger den spanske lovgivning for udvidet beskyttelse mod afskedigelse som følge af aktivitet som arbejdstagerrepræsentant.

Carnero González
Jeg forstår udmærket det svar, som kommissær Flynn så elskværdigt har givet os. Vi er godt klar over, at der ikke findes nogen fællesskabslovgivning, som kunne tjene som grundlag for, at Kommissionen går ind i sagen og giver udtryk for sin holdning til den slags situationer, som er indeholdt i det spørgsmål, jeg har stillet. Det er det, der er beklageligt: at der ikke findes nogen fællesskabslovgivning på området, for vi taler om spørgsmål, som uden tvivl burde være det centrale i et socialt Europa, om muligheden for at der, sammen med den fælles mønt, fandtes regler, som f.eks. sikrede, at arbejderne kunne udøve deres fulde rettigheder og ikke mindst deres fagforeningsrepræsentanter.
Dette spørgsmål er uden tvivl meget betydningsfuldt i Castilla-León. I morgen er der indkaldt til en demonstration, hvor flere sociale og politiske sektorer fra byen Burgos har tilsluttet sig for at støtte disse arbejdere. Der har været drøftelser i i Burgos' provinsregering og på rådhuset i Burgos. Og mit spørgsmål er, hr. Flynn, at til trods for at der ikke findes en sådan lovgivning, tror De så ikke, at der kunne blive udsendt en besked herfra, i almene vendinger, med en opfordring til, at der ikke vil komme flere situationer som denne?

Flynn
Jeg sætter pris på, at det ærede medlem anerkender de begrænsninger, der er pålagt Kommissionen i denne henseende. Han har ganske ret, og det er klart, at der ikke er nogen fællesskabslovgivning, der fastsætter nærmere regler for beskyttelse af arbejdstagerrepræsentanter imod afskedigelse.
Jeg har taget hans ord til efterretning, og Kommissionen overvejer, hvordan den kan tackle spørgsmålet i den fortsatte fællesskabsaktion i relation til underretning og høring af ansatte i almindelighed. Jeg vil se nærmere på sagen.

Formanden
Spørgsmål nr. 51 af Bernd Posselt (H-0645/98):
Om: Familiepolitiske undersøgelser
Har Kommissionen allerede (hvilket jeg berørte i spørgetiden den 31. marts 1998) anmodet om at få foretaget en undersøgelse med henblik på sikring i alderdommen af mennesker, der udelukkende beskæftiger sig med opdragelsen af deres børn? Mener kommissæren også, at en undersøgelse eller en drøftelse blandt eksperter om forslaget til en »opdragelsesløn« er formålstjenlig og værd at fremme? Hr. Flynn, jeg opfordrer Dem til at besvare hr. Posselts spørgsmål.

Flynn
Som jeg forklarede i mit svar til det ærede medlem den 31. marts i år, er Kommissionen klar over de demografiske tendenser og ændringer i familiestrukturen, men Fællesskabet har meget begrænsede beføjelser inden for hele det familiepolitiske område.
Kommissionen har set på situationen i medlemsstaterne med hensyn til håndhævelsen af direktiv nr. 79/7 om lige behandling af mænd og kvinder hvad angår lovbestemte socialsikringsordninger. Direktivet finder kun anvendelse på den arbejdende befolkning, så personer, der helliger sig opdragelsen af deres børn, falder ikke inden for direktivets anvendelsesområde. Kommissionen foreslog et ændringsforslag til direktivet i 1987 for at udbedre hullerne med hensyn til lige behandling inden for socialsikringsområdet. Sagen verserer stadig i Rådet. De punkter, der er omfattet, er alderspensionsydelser for personer, der har gået hjemme og passet børn.
Kommissionen har til hensigt inden for de næste par måneder at erstatte 1987-forslaget med et nyt forslag til ændring af direktiv nr. 79/7. Jeg mener, at det nye forslag bør tage hensyn til kønsbalancen og nye udviklinger i familiestrukturerne i al almindelighed. Jeg håber, at dette svar er til hjælp for medlemmet.

Posselt
Hr. formand, mange tak, hr. kommissær, for Deres præcise svar. Supplerende vil jeg gerne, hvad undersøgelser angår, spørge - jeg ved godt, at Kommissionen ikke har direkte beføjelser, men den udarbejder undersøgelser - om der eventuelt kunne foreligge planer om en undersøgelse med emnet økonomisk kompensation for selv at opdrage sine børn, som jo for øjeblikket drøftes stadig mere intensivt i Den Europæiske Union. De ved, at der i maj fandt en kongres sted i Frankfurt med statsministeren for Sachsen, Biedenkopf, og statsministeren for Slesvig-Holsten, Simonis, altså så at sige på tværs af partierne. Jeg vil gerne spørge Dem, om det kunne tænkes, at en sådan kongres eller en sådan undersøgelse også en gang kunne arrangeres på europæisk plan.

Flynn
Det ærede medlem vil måske være interesseret i at vide, at vi i samarbejde med det østrigske formandskab har tilrettelagt en større konference om den demografiske udvikling og den indvirkning, den vil få på hele Unionens samfundsstruktur. Selvom det ikke er konkret målrettet mod den bemærkning, De kom med, vil der finde en omfattende generel drøftelse sted i oktober ved den konference, der finder sted omkring hele spørgsmålet om dens indvirkning på Unionen.
Hvad angår gennemførelsen af undersøgelser, er jeg bange for, at den bemærkning, min kollega, kommissær Liikanen, kom med, også konkret gælder her, nemlig budgetpostproblemet, idet budgetposten til familiepolitiske projekter for nærværende er blokeret. Måske vil vi, hvis De vender tilbage til dette spørgsmål, når man endelig er nået til enighed om de sager, som kommissær Liikanen nævnte, være bedre i stand til at give Dem et mere positivt svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 52 af Anne Van Lancker (H-0648/98):
Om: Overførsel af ikke-udnyttede bevillinger under mål 4 til mål 3
Ved begyndelsen af den nuværende programperiode var der mangel på bevillinger til mål 3, mens bevillingerne til mål 4 næppe kunne udnyttes. Europa-Parlamentets medlemmer bad Kommissionen om at give det flamske samfund tilladelse til at overføre bevillinger fra mål 4 til mål 3. Kommissionen erklærede, at den ikke kunne godkende det, da indkøringsproblemerne ville blive løst med tiden. Den lod dog muligheden af en sådan overførsel ved midtvejsevalueringen stå åben. I sin beslutning af 4.12.1997 om strukturpolitikken i Belgien konstaterer EuropaParlamentet, at der er tale om en lav udnyttelsesgrad i mål 4, og gentager anmodningen om en overførsel af ikkeudnyttede bevillinger under mål 4 til mål 3 ved midtvejsevalueringen. Et år inden udgangen af den nuværende programperiode er de disponible bevillinger til mål 4 tilsyneladende ikke udnyttet, selvom der er tale om en mærkbar forbedring af situationen, mens der stadig er mangel på bevillinger til mål 3. Kan Kommissionen på baggrund af det enorme behov og programperiodens snarlige afslutning godkende en overførsel af bevillinger fra mål 4 til mål 3? Hr. Flynn, jeg opfordrer Dem til at besvare fru Van Lanckers spørgsmål.

Flynn
Jeg vil gerne sige til det ærede medlem, at mål 4, som hun ved, fastslår en forebyggende tilgang til en bevarelse af beskæftigelsen, bl.a. ved at være på forkant med forandringer på arbejdsmarkedet og i erhvervslivet, og til en forøgelse af beskæftigelsesstabiliteten via erhvervsuddannelse og -kvalifikationer. Mål 4programmerne er derfor direkte på linje med udviklingen af en aktiv og forebyggende arbejdsmarkedspolitik i overensstemmelse med den europæiske beskæftigelsesstrategi, der blev vedtaget for nylig af Det Europæiske Råd ved beskæftigelsestopmødet i Luxembourg og derefter i de beskæftigelsesretningslinjer, der er blevet vedtaget for 1998.
Nationale handlingsplaner for beskæftigelse er nu blevet udarbejdet af medlemsstaterne med henblik på at iværksætte alle disse retningslinjer. Hvad den belgiske handlingsplan angår, så nævner den udtrykkeligt intervention fra mål 4 i Den Europæiske Socialfond med henblik på at øge mulighederne for at uddanne arbejdstagere for at fremme beskæftigelsesevnen og udvikle muligheder for livslang uddannelse - planen støtter rent faktisk dette synspunkt. I betragtning af den betydning, som Det Europæiske Råd såvel som de belgiske myndigheder tillægger forebyggelse af arbejdsløshed, livslang uddannelse og en aktiv arbejdsmarkedspolitik, finder Kommissionen en reduktion af det eksisterende budget til mål 4 via en overførsel til mål 3 uhensigtsmæssig.

Van Lancker
Kommissæren er naturligvis klar over, at jeg er en meget stor tilhænger af europæiske aftaler om beskæftigelse og også en stor tilhænger af forebyggelse. Men, hr. kommissær, grunden til, at jeg stiller dette spørgsmål, er følgende: Jeg vil ikke påstå, at uddannelserne i Flanderen i forebyggende øjemed er de bedste i verden. Der er medlemsstater, der gør det endnu bedre. Men jeg vil påstå, at de er bedre end det europæiske gennemsnit. Derimod er situationen vedrørende langtidsarbejdsløsheden i Flanderen meget dårlig, og derfor vil jeg i nogen grad udvide mit spørgsmål og give det et mere alment grundlag. Kan kommissæren, eftersom han i denne programperiode ikke mener at have plads til omskiftning og også har argumenter herfor, forsikre mig om, at medlemsstaterne inden for Den Europæiske Unions prioriteter i den kommende programperiode med de fremtidige strukturfonde kan imødese mere smidighed og større marginer, så de kan tilpasse deres prioriteter til specifikke situationer?

Flynn
Jeg kan kun være enig med det ærede medlem. Jeg er helt på det rene med hendes særlige synspunkt og hendes meget støttende holdning både over for beskæftigelsesstrategien og den forebyggende tilgang. Hun har udtalt dette mange gange her i Parlamentet, og jeg sætter stor pris på det. Jeg er på det rene med problemerne med langtidsledighed i Flandernområdet.
Det væsentlig spørgsmål er imidlertid, hvordan vi gør bedst brug af pengene for at imødekomme netop det problem, som det ærede medlem nævner. Udgifter kan accepteres indtil udgangen af 2001, så der er stadig lidt tid tilbage til at imødekomme udgiften. Rent faktisk havde vi mellem 1995 og 1997 omkring ECU 6 millioner i reelle udgifter inden for dette særlige område. Jeg er tilfreds efter de drøftelser, jeg havde så sent som i går om, at det projekterede resultat for 1998 måske vil blive noget bedre. Under hensyntagen til dette og sammenholdt med den eventuelle udvikling over de næste par år er jeg rimelig tilfreds på nuværende tidspunkt med, at denne udgift kan anvendes til det mål, det var rettet mod, og som støtte for netop det synspunkt, som det ærede medlem fremsatte. Som hun siger, vil der i høj grad blive taget hensyn til hendes synspunkt senere, når vi skal til at genforhandle alle disse ting.

Formanden
Spørgsmål nr. 53 af Alfred Lomas (H-0653/98):
Om: Racisme i Bruxelles
Den 19. april 1998 besøgte en af mine vælgere, en britisk statsborger, sammen med sin mand, en tunesisk statsborger, som bor sammen med hende i Storbritannien, og en ven, som er belgisk statsborger af tunesisk afstamning og aftjener sin værnepligt i den belgiske hær, en bar - Au Laboureur, Place de la Constitution 3, i Bruxelles. Manden og vennen fik ikke serveret deres drink med den begrundelse, at de var »arabere«. De orienterede politiet, der ikke foretog sig noget, og betjentene nægtede endog at oplyse deres navne. Denne hændelse skabte megen bekymring. Vil Kommissionen indtrængende opfordre de relevante myndigheder i Bruxelles til at gribe ind over for denne åbenlyse racisme? Hr. kommissær, jeg opfordrer Dem til at besvare hr. Lomas' spørgsmål.

Flynn
Det ærede medlem nævner en racistisk episode, som en af hans vælgere og hendes tunesiske mand har været udsat for. Man nægtede at servere for dem på en bar i Bruxelles. Kommissionen og Parlamentet beklager denne hændelse. Samtidig er Kommissionen, medens den beklager det, ude af stand til at træffe foranstaltninger i denne henseende.
Bekæmpelsen af racistiske episoder er først og fremmest medlemsstaternes ansvar, og klager må derfor rettes til de kompetente nationale myndigheder. Det organ, der har ansvaret for sådanne sager i Belgien, og hvis rolle er meget lig den, som Commission for Racial Equality i Det Forenede Kongerige spiller, er Centre pour l'Egalité de Chances et de Lutte contre le Racisme , det vil sige Centeret for Lighed i Kampen mod Racismen. Det ærede medlem rådes til at indbringe vælgerens klage for dette organ, og de vil med glæde lytte til klagen.

Lomas
Jeg takker kommissæren for hans svar og for de meget nyttige oplysninger, han har givet mig. Jeg vil selvfølgelig gøre, som han siger. Men EF er ofte kommet med kommentarer til sådanne sager, og Kommissionen er navnlig fremkommet med nogle fremragende udtalelser. Eftersom kommissæren måske har en lille smule mere indflydelse, end jeg har, spørger jeg mig selv, om kommissæren, ud over at jeg tager sagen op, kunne fortælle organet - jeg ved, at den ikke kan gøre mere, den kan ikke gribe ind - at et medlem har rejst sagen, og at Kommissionen er foruroliget over det. Der bør foretages en undersøgelse både på baren og hos politiet, og det ville være meget nyttigt, hvis kommissæren ville være behjælpelig på denne måde.

Flynn
Jeg påskønner det, det ærede medlem har sagt. Vi er, som De ved, i færd med at indlede en bred debat om artikel 13. Jeg håber, at vi med vores handlingsplan kan udstyre os selv med et retsgrundlag for, hvordan vi bedre kan bekæmpe racismen i Europa.
Den seneste undersøgelse af racistiske holdninger var meget foruroligende, og det er lige så godt at få dette ført til protokols her i Parlamentet. Da undersøgelsen blev gennemført i Belgien, anså 22 % af de adspurgte sig selv som »meget racistiske«, og 33 % anså sig selv som værende »temmelig racistiske«. Således var 55 % af Belgiens samlede befolkning temmelig eller meget racistiske. Det angiver, hvor megen støtte vi har brug for til den foreslåede handlingsplan. Tallet for Europa som helhed var 33 %. Så en tredjedel af Europas samlede befolkning eller 120 millioner mennesker anser sig som enten »temmelig racistiske« eller »meget racistiske«. Det angiver ret så klart, hvor stort behovet er for at forfølge episoder som denne.
Jeg er meget glad for, at en af succeshistorierne fra sidste år var oprettelsen af observationsorganet. Vi vil være i stand til at få bedre data om hele aspektet omkring disse episoder - hvad der udløser dem og forhåbentlig nogle af årsagerne - således, at vi kan tackle dem ordentligt i henhold til artikel 13, når traktaten er blevet ratificeret. Jeg ved, at der kræves enstemmighed, men det er min hensigt at fremsætte et forslag i relation til artikel 13 inden udgangen af denne Kommissions embedsperiode.

Van Lancker
Jeg skal bruge mindre end et minut. Jeg ved, at kommissæren som forkæmper i kampen mod racisme og diskrimination udmærket er klar over, at der også på europæisk plan skal ske meget endnu. Jeg kan kun oplyse kollega Lomas om, at der, f.eks. takket være penge fra Kommissionen, netop i Belgien med »Centeret for Lighed i Kampen mod Racismen« oprettes kurser hos politiet. Hvis det kan være til nytte for kollegaen, vil jeg gerne være ham behjælpelig med at indgive en klage, der så vil blive behandlet af det observatorium, som kommissæren talte om.

Flynn
De to ærede medlemmer vil blive glade for et bestemt aspekt. Hvad budgettet angår, vil vi være i stand til at få vores handlingsplan og spørgsmålet om budgetposten for racisme godkendt.

Formanden
Mange tak, hr. Flynn. Med denne bemærkning har vi opbrugt den tid, der var afsat til gruppen af spørgsmål til hr. kommissær Flynn. Spørgsmål nr. 54 til 57 vil derfor blive besvaret skriftligt.

Formanden
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 58 og 59:
Spørgsmål nr. 58 af Anne McIntosh (H-0604/98):
Om: Den fælles fiskeripolitik
Vil Kommissionen bekræfte, at seks- og tolvmilegrænserne i den nuværende fælles fiskeripolitik vil blive opretholdt efter 2002? Spørgsmål nr. 59 af Robin Teverson (H-0687/98):
Om: 12-sømilefiskerigrænser
I Rådets forordning (EØF) 3760/92 er det fastsat, at medlemsstaterne kan opretholde begrænsninger for adgang til de farvande under deres højhedsområde eller jurisdiktion, der ligger inden for en grænse på 12 sømil; disse bestemmelser udløber den 31. december 2002.
Er det Kommissionens opfattelse, at alle medlemsstater ønsker denne undtagelsesordning opretholdt, og hvornår agter den at forelægge Rådet et forslag om forlængelse af ordningen?Fru Bonino, jeg byder Dem velkommen og foreslår, at De besvarer spørgsmålene fra fru McIntosh og hr. Teverson samtidig.

Bonino
Den nuværende ordning om reglerne for adgangen til seks- og tolvmileområdet skal efter Kommissionens mening stadig være at finde i den reviderede fiskeripolitik fra år 2002. Det er Rådet, der skal træffe en afgørelse om bevarelsen af den nuværende ordning, og det skal ske inden den 31. december 2002 og i overensstemmelse med artikel 6 og 14 i Rådets forordning.
I sin beretning fra 1996 om anvendelsen af fællesskabsordningen for fiskeri og akvakultur erklærede Kommissionen over for Rådet og Europa-Parlamentet, at det på nuværende tidspunkt ikke lod til, at der var blevet fremsat nogen anmodninger om at ændre dette aspekt i fællesskabsbestemmelserne.
Også de svar, som Kommissionen fik for nylig i spørgeskemaet om revideringen af den fælles fiskeripolitik, synes at bekræfte Kommissionens synspunkt med hensyn til nødvendigheden af at bevare de nuværende bestemmelser om seks- og tolvmilegrænsen efter år 2002.

McIntosh
Jeg er kommissæren meget taknemmelig for denne beslutning. Men den sagde ikke særlig meget.
Vil kommissæren være så venlig at bekræfte, at det, hvis der skulle blive fremsat en anmodning om at underkende 6/12milegrænsen efter 2002, vil blive besluttet med kvalificeret flertal i Ministerrådet? Det er mit første spørgsmål.
Kan hun også forsikre mine fiskere i Nord-Essex og Syd-Suffolk om, at de frit vil kunne fiske i denne zone ud til 12 milegrænsen efter 2002, for det var den aftale, vi havde, da Storbritannien tilsluttede sig den fælles fiskeripolitik?
Hvad er efter hendes opfattelse den retlige status af et brev sendt af Jacques Santer som formand for Kommissionen til Tony Blair, premierminister i Det Forenede Kongerige, der garanterer, at 6/12-milegrænsen vil blive bevaret efter år 2002. Har dette retlig status, og kan vores fiskere regne med det over for EF-Domstolen?

Bonino
Jeg kan svare på to af disse spørgsmål. Det er klart, at enhver beslutning truffet af Ministerrådet om at underkende det nuværende system vil skulle træffes med kvalificeret flertal.
Jeg tror, at formand Santers brev til premierminister Blair betyder, at Kommissionen ikke vil fremkomme med nogen forslag til Rådet om at ændre det aktuelle system. Beslutningstagningen ligger i Ministerrådets hænder, og det kan underkende ordningen med kvalificeret flertal. Men Kommissionen vil ikke tale for dette.

Teverson
Jeg vil også gerne takke kommissæren for hendes svar. Sådan som jeg forstår det, så var der i de spørgeskemaer, hun nævner, og som blev sendt ud til industrien i de forskellige medlemsstater, en almindelig følelse af, at 6/12-milegrænsen var noget som kunne udvides.
Jeg kunne godt lide at vide, om Kommissionen, i betragtning af dens ønske om at foretage høringer hos industrien og arbejde sammen med den, vil fremsætte et forslag om at udvide grænsen, til 30 sømil i stedet for de 6/12 mil, der nu gælder?

Bonino
Hr. Teverson, De ved meget vel, at det nuværende system allerede er en afvigelse fra traktaten. Det er rigtigt, at der er en høringsproces over for industrien. Vi har endnu ikke analyseret alle svarene, så jeg kender ikke til dens generelle reaktion.
Hvad angår de svar, vi har modtaget indtil nu, så er de i det store og hele, eller jeg vil gå så langt som til at sige, at de er fuldstændig for status quo. Jeg vil ikke indgå nogen forpligtelse på dette stadium. Hvad jeg kan sige er, at der ikke vil komme nogen forslag fra Kommissionen om at underkende det nuværende system. Men det er alt, hvad jeg kan sige.

Macartney
Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes sædvanlige ærlige og ligefremme måde at behandle disse spørgsmål på, hvilket undertiden giver anledning til sortseerkommentarer. Vil hun ud over forsikringen om 6- og 12 milegrænsen også huske på spørgsmålet om relativ stabilitet, eftersom det er fiskernes to største grunde til bekymring. Måske vil hun via dette Parlament give en forsikring for begge disse spørgsmål om, at Kommissionen står bag fiskerne og er imod panikmagerne?

Bonino
Måske kan jeg give en personlig forsikring. Vi er ved at gå ind i en høringsproces, og det ville være urimeligt, hvis jeg skulle forpligte mig nu. Det overvældende flertal af svar, vi har modtaget til nu, har alle opfordret til bevarelse af den relative stabilitet. Det er mit personlige synspunkt her og nu. Jeg ønsker ikke at forpligte mig yderligere i dag, for vi befinder os i en høringsproces, og jeg ønsker ikke at underminere øvelsen fuldstændigt.

Formanden
Spørgsmål nr. 60 af John McCartin (H-0620/98):
Om: Forbud mod drivgarnsfiskeri
Har Kommissionen efter den for nyligt trufne afgørelse om at forbyde drivgarnsfiskeri i EU-farvande udarbejdet forslag til en eller anden form for kompensation til de mennesker, der er beskæftiget inden for tunfiskeri, og som vil miste deres levebrød som følge af denne afgørelse? Fru Bonino, jeg opfordrer Dem til at besvare hr. McCartins spørgsmål.

Bonino
Hr. McCartin, jeg tror, at det bedste svar, som Kommissionen kan give Dem, er ordene fra den fælles erklæring fra Rådet og Kommissionen, der er vedføjet protokollen fra fiskeriministrenes rådsmøde den 8. juni i år. Her står der, at Rådet og Kommissionen har til hensigt at lette omstillingen med hensyn til disse bestande, så der anvendes nogle mere sikre, mere selektive og mere økonomisk fordelagtige fisketeknikker, og at Rådet og Kommissionen derfor er blevet enige om, at det er nødvendigt på fællesskabsplan at sørge for en række passende aktioner og særlige ledsagende foranstaltninger til fordel for fiskerne om bord og for ejerne af fiskerfartøjerne.
De pågældende foranstaltninger skal dog være særforanstaltninger og skal medtages i budgettet for de berørte medlemsstaters aktuelle strukturprogrammer.
De ledsagende foranstaltninger kan især omfatte følgende: at fiskerfartøjerne ændres med henblik på at gøre disse egnede til nogle mere sikre og mere selektive fisketeknikker, navnlig med hensyn til de samme arter, og hvor de arter, der overfiskes, bliver udelukket; at der ydes en kompensation for at bøde på de økonomiske konsekvenser af fiskernes og fiskerfartøjernes ejeres ophør med deres aktiviteter; at fiskerne omstiller sig til andre fiskeaktiviteter, eller at de omskoles; og at man standser de fiskerfartøjer, der fisker med drivgarn.
Det er for tidligt at give nogle nøjagtigere detaljer om de ledsagende foranstaltningers præcise indhold, da disse i øjeblikket er genstand for bilaterale drøftelser med de kompetente myndigheder i medlemsstaterne, som for deres vedkommende spørger sektorens fagfolk til råds.
I øjeblikket er det således umuligt at foregribe resultatet af disse drøftelser, og det er i endnu højere grad umuligt at vurdere, hvad Kommissionen vil foreslå Rådet. Det er højst sandsynligt, at de pågældende foranstaltninger vil være på linje med en »gennemgribende« foranstaltning, det vil sige, at de tager højde for en kompensation til ejerne af fiskerfartøjerne og til fiskerne, både til dem, der definitivt opgiver fiskeriet, og til dem, der fortsætter fiskeriet af den hvide tun med andre teknikker.
Parlamentet vil naturligvis blive hørt om lovforslaget, i overensstemmelse med artikel 43 i traktaten.

McCartin
Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes svar. Er kommissæren ikke enig i, at der er en betragtelig utilfredshed blandt de berørte fiskere, der føler, at de er blevet fordrevet, ikke på grund af noget videnskabeligt baseret bevarelsesprogram, men ganske enkelt af politiske årsager, således at deres fangster kan udnyttes af andre, der har en anderledes traditionel måde at udnytte bestandene på? Jeg kan ikke helt finde ud af, om der er et forslag om at sørge for nye midler til at yde kompensation til de fordrevne fiskere, eller om kommissæren siger, at de berørte staters - det være sig Frankrigs, Det Forenede Kongeriges og Irlands - regeringer bør foreslå et kompensationsprogram for de ressourcer, der allerede er til rådighed, og at der ikke er nogen nye penge eller ressourcer til rådighed.

Bonino
Svaret er ja. Der er ingen nye penge, men der er en mulighed for at anvende de penge, der p.t. er til rådighed i medlemsstaterne, det vil sige, at der er mulighed for at ompostere de midler, der er til rådighed. Vi er ved at drøfte dette med myndighederne. Vi mener rent faktisk, at der for Irlands, Det Forenede Kongeriges og Frankrigs vedkommende helt ærligt er plads til at dække denne nye udgift, hvis man ser på, hvad der gennemsnitligt er brugt indtil nu.
Igen tildeler det europæiske budget 50 % til nogle medlemsstater og 75 % til Irland. Vi ser nøje på denne beregning. Men lad mig forsikre Dem om, at der er en måde, hvorpå man kan ompostere og omprogrammere de nuværende støttemidler.

Teverson
Der er - med rette eller urette - en stor tillid til, at drivnetsfiskerflåderne i Atlanterhavet vil forsvinde på grund af den fællesskabsforordning, man nu er nået til enighed om.
Har kommissæren tillid til, at også drivnetsflåderne i Middelhavet vil forsvinde, og at vi ikke længere vil have drivnetsfiskeri i Middelhavet, fra EU-farvande, som det nu vil være tilfældet i Atlanterhavet. Vil der virkelig være lighed i håndhævelsen i europæiske farvande?

Bonino
Jeg er ikke sikker på, at alle have får samme behandling, men jeg er overbevist om, at hele den europæiske flåde får samme behandling. Jeg kan ikke forbyde fartøjer under japansk flag eller andre i at bruge drivnet. Det er en anden dynamik, der er ved at blive drøftet i CGPM i Middelhavet, som Kommissionen er blevet medlem af for ganske nylig.
Men jeg har af mange grunde, hvoraf en er de finansielle incitamenter, tillid til, at selv fiskerne i Middelhavet inden skæringsdatoen den 1. januar 2001 endelig vil erkende, at det er endog mere fordelagtigt for dem at benytte sig af denne mulighed.
Jeg har ingen grund til at tvivle på håndhævelsens effektivitet, men jeg vil atter understrege, at håndhævelsen, selvom Kommissionen vil være meget årvågen, først og fremmest er medlemsstaternes ansvar.

Formanden
Spørgsmål nr. 61 af Birgitta Ahlqvist (H-0644/98):
Om: Laksefiskeri i området ved Torneelven
Den finsk-svenske grænseelvskommission har forbudt laksefiskeri i Torneelven, selvom vandet i dette område er privat ejet. Fisketilgangen er god, og der er tilstrækkelig plads til alle, både turister og fiskere. Der har aldrig tidligere svømmet så mange laks i vores farvande som nu.
Sveriges grundlov sikrer ejendomsrettens ukrænkelighed, som i dette tilfælde hindres af ubegribelige årsager. Fiskerierhvervet har desuden økonomisk betydning for dets udøvere og er økonomisk rentabelt. Det er et ældgammelt erhverv, som uddør på grund af dette forbud. Hvad agter Kommissionen at gøre på baggrund af, at EU's regionalpolitik bl.a. har til formål at skabe arbejdspladser inden for sektorer, der favoriserer bæredygtig vækst (laksefiskeriet i området ved Torneelven opfylder begge kriterier)? Fru Bonino, jeg opfordrer Dem til at besvare fru Ahlqvists spørgsmål.

Bonino
Den finsk-svenske grænseelvskommission har forbudt laksefiskeri i floderne som følge af den beslutning, der blev vedtaget af Den Internationale Kommission for fiskeri i Østersøen i 1997, og som opfordrer alle kyststaterne til at indføre en fredningsperiode for vildlaksen i de interne vande i forbindelse med den strategi, der tager sigte på at genskabe vildlaksebestandene, nemlig den såkaldte handlingsplan for laksen.
Jeg vil gerne minde om, at denne handlingsplan er et initiativ, som Det Europæiske Fællesskab har taget efter at have drøftet situationen med medlemsstaterne, og at det agter at gennemføre hele handlingsplanen.
Man skal desuden tænke på, at laksen er en fisk, der vandrer fra det hav, hvor den lever, til ferskvandet i de interne vande, hvor den yngler, og for at beskytte den under hele dens biologiske cyklus er det derfor nødvendigt at indføre nogle foranstaltninger, som vedrører kystfarvandene og de indre vande. Med disse foranstaltninger tages der højde for de foranstaltninger, man har truffet for det åbne hav, hvor fangsterne således er blevet halveret i forhold til 1993.
I de floder, hvor vildlaksebestandene næsten er forsvundet, bør man respektere fredningsperioden fuldt ud i nogle år, mens man i andre floder gradvist kan genindføre nogle meget forsigtige fangstniveauer, når eksperterne har bekræftet over for os, at bestandenes tilstand er blevet bedre.

Ahlqvist
Jeg vil gerne takke kommissær Bonino for dette svar, som jeg ikke rigtig havde forventet. Som jeg fortolker det hele, så bygger den beslutning, som grænseelvskommissionen har truffet, på EU's tidligere bestemmelser. Dette er altså ikke et nationalt anliggende, men et unionsanliggende. Dette er et meget stort problem oppe ved Torne-elven. Hvis der ikke gøres noget ved det, vil det vokse og blive en meget, meget stor grænsekonflikt.
Jeg ville gerne vide følgende: Kan man ikke i Unionen på nogen måde fordele laksefiskeriet retfærdigt mellem Sverige og Finland? Det er altså disse to lande, som spørgsmålet vedrører.

Bonino
Jeg kan forsikre det ærede medlem om, at der med hensyn til laksefiskeriet i floden er en dialog i gang med begge de berørte stater. Hvad proceduren angår, så nævnte jeg den beslutning, som Den Internationale Kommission for fiskeri i Østersøen har truffet. Det er sandt, at denne kommission beskæftiger sig med at regulere fiskeriet i de internationale farvande, men eftersom laksen søger tilbage til floderne for at yngle, så mente vi, at det var på sin plads også at indbringe sagen for Den Internationale Kommission for fiskeri i Østersøen.
Når det er sagt, så er det klart, at Unionen bestræber sig på at nå frem til en løsning i dialogen med de to medlemsstater, og om muligt en løsning, som de begge kan gå ind for, netop for at undgå de konflikter, som det ærede medlem hentyder til.
Selvom det ærligt talt er en noget vanskelig situation, har Kommissionen dog ikke mistet håbet om at nå frem til en løsning, som begge parter bifalder.

Thors
Jeg er glad for, at kommissær Bonino helt rigtigt konstaterede, at den vilde laks er kommet sig mange steder i Østersøen, og at hun også er bekendt med situationen, at vi har mange alvorlige regionale konflikter og konflikter mellem forskellige typer af fiskeri, det vil sige, det drejer sig ikke så meget om grænsekonflikter mellem Sverige og Finland, men om regionale konflikter.
Da vi ved, at dette er et besværligt spørgsmål, spørger jeg nu for det første: Hvor længe mener kommissæren, at handlingsplanen for laksen skal bevares med de strenge begrænsninger, der findes?
For det andet har jeg forstået, at der findes en idé om at så at sige finneklippe laks, så man kan skelne mellem vilde og opdrættede laks. Har Kommissionen tænkt sig at gå videre med spørgsmålet om finneklippede laks?
Endelig vil jeg gerne vide, om der findes nogen indgreb, som Kommissionen kunne iværksætte for at fremme erhvervsfiskeriets stilling. Det har nemlig fået det meget svært. Vi har næsten slet ikke noget laksefiskeri ved Den Botniske Bugts kyster i Finland.

Bonino
Når fangsten på havet er blevet halveret, og således reduceret med 50 % i forhold til 1993, så er det netop for at forsøge at genskabe bestanden. Fredningsperioden gælder i øjeblikket fuldstændigt. Men så snart eksperterne siger, at bestanden er blevet genskabt, er Kommissionen naturligvis villig til at være lidt mere fleksibel i sine holdninger, om jeg så må sige. Indtil videre har Kommissionen dog endnu ikke fået nogen officiel videnskabelig rapport, der påpeger, at bestanden i floderne er blevet tilstrækkeligt stor igen.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Mine damer og herrer, kl. er 19 om aftenen, og vi har opbrugt den tid, der var afsat på dagsordenen til spørgetid til Kommissionen. Spørgsmål nr. 62 til 114 vil derfor blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.00 og genoptaget kl. 21.00)

Mod en bæredygtig udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0275/98) af Dybkjær for Parlamentets delegation til Forligsudvalget om miljøet og bæredygtig udvikling »Mod en bæredygtig udvikling« om det fælles udkast godkendt af Forligsudvalget til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om revision af Det Europæiske Fællesskabs program for politik og handling i forbindelse med miljøet (C4-0382/98-96/0027(COD)).

Dybkjær
Fru formand, i dag står vi med resultatet af et arbejde, der har strakt sig over 2 1/2 år, og jeg vil gerne starte med at takke Miljøudvalgets medlemmer for deres meget aktive indsats. Lad mig kort minde om det historiske forløb, som jo var, at vi i udvalget seriøst diskuterede, om vi skulle sende Kommissionens udspil til en revurdering af det femte miljøhandlingsprogram tilbage i hovedet på dem. Så utilfredse var vi med det. Det var simpelthen for dårligt. Et flertal i udvalget mente dog, at den metode ville sinke hele processen for meget, og vi havde ringe garanti for at få noget bedre. Vi valgte derfor at arbejde videre med teksten, men så bruge Parlamentets indflydelse maksimalt. Facit var, at ca. 100 ændringsforslag blev stemt igennem i udvalget. Så gjorde vi noget usædvanligt før plenaren. Vi besluttede nemlig i enighed at sikre kontrol med processen og trække 50 af forslagene tilbage på forhånd. Det er næppe sket før i Parlamentets historie, men strategien lykkedes. Vi fik stemt vores prioriterede ændringsforslag igennem. Hverken Rådet eller Kommissionen havde dog meget tilovers for vores ændringsforslag. Det var ikke mange af dem, de kunne acceptere, og vi måtte derfor genfremsætte stort set alle ved andenbehandlingen og fik de fleste vedtaget.
Og så kommer min næste store tak, nemlig til det britiske formandskab. Deres vilje til forhandling, deres fleksibilitet og professionalisme har betydet, at vi sammen har kunnet opnå det rimeligt gode resultat. Begyndelsen var ellers svær. Kun tre af vores ændringsforslag kunne accepteres af Rådet, men det blev bedre. Og så også en tak i sidste ende til Kommissionen. Det varede længe, før den meldte sig på banen, men den kom til sidst.
Resultatet er selvfølgelig et kompromis. Europa-Parlamentet havde hellere set alle sine ændringsforslag uændret gennemført, men vi lever altså ikke i himlen, men på jorden. Og hvad er det så, vi har opnået? Programmet er på det generelle plan blevet mere juridisk bindende. Det bliver indskrevet, at de nye medlemsstater, Østrig, Sverige og Finland, ikke bliver tvunget til at sænke deres miljøstandarder, når deres overgangsperiode er forbi, heller ikke hvis EU ikke har nået at gennemføre det lovede, nemlig en hævelse af EU's nuværende standarder. Det står nu klart og tydeligt i programmet, at tilpasningen af EU's lovgivning skal ske i lyset af, at de nye medlemsstaters højere standarder kan blive fastholdt, og det vil ske i fuld offentlighed.
Men med den næste udvidelse af Fællesskabet vil problemerne vedrørende miljøet være med modsat fortegn. Når de øst- og centraleuropæiske lande kommer til, er det vigtigt at sikre, at dynamikken og perspektivet ikke forsvinder. De nye lande skal leve op til de gældende og kommende regler, og vi har sikret, at Fællesskabet skal hjælpe dem med at løfte denne store opgave. De kan ikke alene. Det har altid været Parlamentets holdning, at EU skal tage et lederskab for en bæredygtig udvikling på globalt plan. Dette understreges i handlingsprogrammet, og bl.a. skal der gøres mere for, at WTO begynder at tage miljøet alvorligt. Men ingenting ville selvfølgelig nytte, hvis ikke der var kontrol med, om lovgivningen rent faktisk bliver overholdt. Parlamentet har fået styrket de bestemmelser i programmet, der handler om gennemførelse og kontrol af EU's regler. Bl.a. skal Kommissionen udarbejde en rapport om fælles minimumsstandarder for de forskellige landes miljøinspektion. Det skal også offentliggøres, hvor gode eller hvor dårlige de enkelte medlemsstater er til at overholde miljøkravene.
Der kan nævnes mange andre ting, som også er blevet gennemført, men jeg skal i denne opremsning blot til sidst nævne, at jeg som gammel kemiingeniør ikke kan lade være at glæde mig over, at kemiske stoffer nu ikke blot nævnes som i Rådets oprindelige tekst, men det bliver præciseret, at der skal laves en konkret handlingsplan, så vi hurtigt kan få en vurdering af alle kemiske stoffer, ligesom der bliver lagt vægt på en bedre kontrol med udfasning af POP'erne.
Alt i alt synes jeg derfor godt, at Parlamentet kan være sin indsats bekendt. Ikke blot har vi forbedret det femte miljøhandlingsprogram betydeligt. Vi har også sørget for, at hele revurderingen har været en åben proces, hvor mange interesser er kommet til orde. Europa-Parlamentet er EU's grønne institution, og Europa-Parlamentet gør en forskel. Selvfølgelig har vi ikke opnået så meget, at programmet vil gøre EU bæredygtig den dag i morgen. Der er jo tale - som jeg sagde - om et kompromis, men det er klart et kompromis, der går i den rigtige retning. Resultatet er måske ikke en god anledning til at lade champagnepropperne springe. På den anden side er det så godt, at det legitimerer et godt glas rødvin. Og så skal vi ellers over til den stærke kaffe, for det er nu, resultaterne skal omsættes i handling. Hvad er et handlingsprogram værd, hvis ikke det omsættes til handling? Lad os se på det revurderede femte miljøhandlingsprogram som et enkelt skridt mod en bæredygtig udvikling.

Graenitz
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, at vi i dag kan drøfte den godkendelse af udkastet til en bæredygtig og miljøvenlig udvikling i Den Europæiske Union, som Forligsudvalget mellem Råd og Parlament har forelagt, kan vi takke den vedholdenhed for - hvilket forekommer mig at være et langt bedre ord end udholdenhed - som ordføreren, fru Lone Dybkjær, og formanden for Miljøudvalget, Kenneth Collins, har lagt for dagen.
Ved hjælp af denne vedholdenhed og med megen klogskab har de fået Rådet til at åbne sig for Parlamentets idéer og acceptere forslagene i langt større omfang, end man havde turdet håbe ved forhandlingernes indledning og navnlig ved indledningen af førstebehandlingen. Det vil jeg gerne sige mange tak for på min gruppes vegne.
At dette program først kan blive indledningen til den bæredygtige udvikling i Den Europæiske Union er klart for alle, der beskæftiger sig med miljøspørgsmål. Derfor er jeg særlig glad for, at det allerede står i målsætningerne for dette femte handlingsprogram, at der vil være behov for yderligere videregående højtprioriterede målsætninger og foranstaltninger efter 2000, for at Fællesskabets indsats ikke mister sin dynamik og naturligvis tillige, for at det lykkes for os at få ansøgerlandene med i denne miljøproces.
Hvis alle de punkter skulle nævnes, om hvilke der er opnået enighed, og som kan bidrage til en forbedring af miljølovgivningen, ville jeg får brug for langt mere taletid, end jeg har. Jeg vil derfor kun nævne et par ting i al korthed. Det er særlig vigtigt, at miljøpolitikken i højere grad kommer til at indgå i landbrugspolitikken, og derfor er jeg Kommissionen meget taknemmelig, fordi der er en vedføjet erklæring om den fælles landbrugspolitik i afgørelsen om Forligsudvalget. Også en anden erklæring er jeg Kommissionen meget taknemmelig for, nemlig at den vil udarbejde forslag om, hvorledes der reelt kan fastsætters bestemmelser om miljøansvar. I Europa-Parlamentet taler vi meget ofte om det, og der kommer nok engang en hvidbog, som vi kan drøfte og få de nationale forskelle med i så godt, at vi i sidste instans kan nå frem til et direktiv om miljøansvar, der gælder i hele Europa.
Jeg anser det endvidere for meget vigtigt at henlede opmærksomheden på, at der i de enkelte medlemsstater skal indføres green accounting , at vi altså her efter tilbagemelding fra de enkelte medlemsstater kan føre et miljøregnskab - et ikke særlig kønt ord - i Unionen. Det er så meget desto mere vigtigt, fordi netop dér, hvor vi også uden alt for mange omkostninger udmærket kan integrere miljøbeskyttelsen, nemlig i driftsprocesserne, i forløbene, giver denne integration af et grønt regnskab i det almindelige regnskab virkelig mange fordele, og for omsættelsen af miljølovene er det ret så udmærket.
Omsættelse, et meget vigtigt slagord. Vi skal endvidere have en bedre kontrol - fru Dybkjær har allerede nævnt det - og det vil også medføre, at vi i sidste instans, og også dét er det i Forligsudvalget lykkedes at få forankret bedre end tidligere, får en bedre sundhedsbekyttelse.
Der er ikke tid at resumere det hele. Jeg vil slutte med et enkelt punkt. Mange af os, som beskæftiger os med spørgsmål som globalisering og international handel, ser, hvor meget vanskeligere det vil blive, hvis ikke forebyggelsesaspekter behandles tilstrækkeligt indgående inden for rammerne af WTO miljøaspekter. Også her står der nu i teksten et punkt om, at Kommissionen fortsat skal bestræbe sig under de forhandlinger, som jo allerede skal være afsluttet om to år, men i det mindste vil være meget langt fremskredne til den tid. Jeg takker endnu en gang alle involverede. Selvom det er et kompromis, er det bestemt et kompromis, der bringer os videre i miljøspørgsmål.

Flemming
Fru formand, fru kommissær, fru ordfører, når man ved, hvor intenst og storartet Lone Dybkjær har kæmpet i sin betænkning, er man naturligvis allerede lidt ked af det, for Dybkjær-betænkningen har engang været langt bedre, men man bliver nødt til at lære, at på miljøområdet skal små skridt modtages med taknemmelighed i Europa og i Europa-Parlamentet. Men måske kan så disse små skridt også rent faktisk tages af alle medlemsstater. Også det er Europa.
I det fælles udkast fra Forligsudvalget står der, at de nye medlemsstater - Sverige, Finland og Østrig - ikke behøver at sænke deres miljønormer. Så vidt, så godt, og det er jeg jo også helt enig i. Det ville naturligvis være katastrofalt, om Unionen også blot ville prøve på at tvinge de nye medlemsstater til at slække på deres miljønormer. Det ville helt sikkert heller ikke foregå på den måde. Blot opfattede vi det jo alle før spisepausen en smule anderledes. Fru kommissær, var der ikke engang tale om, at man ville prøve på, ja, man ville undersøge, om Unionen ikke kunne overtage de tre nye medlemsstaters skrappere normer? Og var der ikke også tale om, at De selv personlig - og jeg tror det gerne - ville prøve på at gå i brechen for det og fremvise en succes hjemme?
Jeg har engang af en tjenestemand i Kommissionen fået at vide, at altså så konkret havde man jo heller ikke drøftet det med de enkelte lande. Man havde jo på forhånd vidst, at disse lande ikke ville kunne overtage vores miljønormer, med hvilket formål skal man så gå ind i en dialog! Et klassisk tilfælde af forudilende lydighed. Jeg synes, det er en skam for Kommissionen, en skam, fru kommissær, jeg sætter stor pris på Dem, men en smule mere havde jeg nu forventet af Dem her. En skam også for Unionen, og en skam for Europas borgere!

Eisma
Fru formand, på ny har Parlamentet opnået et flot resultat for miljøet og for Europas borgere med resultaterne af denne fælles beslutningsprocedure om revurdering af det femte miljøhandlingsprogram. Jeg tilstår, at det har været en meget vanskelig forligsprocedure, men når vi ser på resultatet af forliget, så er det bestemt besværet værd.
Det er det andet forlig under det britiske formandskab, hvor Parlamentet har kunnet udøve stor indflydelse på det endelige resultat, som vi også kan være meget tilfredse med. Jeg tænker her på bilolieprogrammet og nu revurderingen af det femte miljøhandlingsprogram.
Mine lykønskninger går til ordføreren, fru Dybkjær. På tæt hold har jeg set, hvor megen energi hun har lagt i sine forsøg på at opnå en bedre revurdering af det femte miljøhandlingsprogram til gavn for borgerne og miljøet. Det skal hun have stor ros for.
Det er meget vigtigt, at Parlamentet skærper tilsynet med overholdelsen af EU-lovgivningen. Artikel 4 om anvendelsen og håndhævelsen af reglerne er nu grundigt omformuleret og tilpasset Parlamentets ændringsforslag. Jeg vil understrege, at det specielt er medlemsstaterne, der skal leve op til deres ansvar, når det drejer sig om overholdelsen, men også Kommissionen skal gennem et europæisk netværk af miljøinspektører forbedre kontrollen med overholdelsen.
Jeg er også meget glad for, at Kommissionen med støtte af Parlamentet har skabt klarhed vedrørende sine intentioner med hensyn til integrationen af miljømålsætningerne i den fælles landbrugspolitik. Det er meget vigtigt for en bæredygtig fremtid for Europa. De stærkt tiltrængte reformer for et bæredygtigt landbrug skal gennemføres så hurtigt som muligt. Jeg vil også inden for rammerne af budgettet fremsætte forslag om at integrere miljømålsætningerne i den fælles landbrugspolitik.
Jeg må også se på mit eget land, der ofte gør for lidt brug af muligheden for - jeg tænker på landbruget og miljøforordning 2078/92 - gennem samfinansiering at gøre landbruget meget mere miljøvenligt.
Til sidst. Garantien til de sidst tiltrådte lande, Østrig, Finland og Sverige, om, at de har mulighed for at håndhæve deres strenge miljønormer, er meget vigtig. Jeg vil slutte af med at spørge Kommissionen, hvilke forberedelser den allerede nu har truffet for efter år 2000 at give miljøhandlingsprogrammet en ny start.

Breyer
Fru formand, jeg kan tilslutte mig fru Flemmings ord. I første- og andenbehandlingen fandt vi Deres betænkning helt fremragende, fru Dybkjær, den var virkelig et lyspunkt for Europa-Parlamentet. Men undlod vi ikke netop af de nævnte grunde at stemme for resultatet fra Forligsudvalget? Vi mener ikke, det er et glas rødvin værd, men højst et glas mineralvand, for hvad er der tilbage af de 10 punkter, Parlamentet fremlagde? Hvor har vi nu tilsagnet om, at der omsider kommer en hvidbog eller - hvad der er endnu vigtigere - at vi omsider får bestemmelser om miljøansvar? I årevis er vi blevet holdt hen af Kommissionen - jeg er bange for, at det vil vare ved, indtil der kommer to torsdage i én uge - og således fortsætter det desværre.
Som fru Flemming allerede nævnte: Hvor er nu det helt klare løfte om, at vi omsider ser på de tre nye medlemslandes bestemmelser og overtager en masse godt fra dem? Der kunne blive tale om en hel række af sådanne tilkæmpede goder. Eller hvad bliver der af det, vi som Parlament har krævet, nemlig omsider at få en plan for håndteringen af radioaktivt affald? Intet af det er med i resultatet. Derfor vil fru Bjerregaard, som i forbindelse med det femte handlingsprogram kaldte os for et Micky Mouse-Parlament, nok igen gøre nar ad Parlamentet. Jeg ville meget gerne have at vide, hvad der rent konkret bliver af miljøansvaret, og hvilke planer Kommissionen har om nye punkter. Vi er bange for, og derfor har vi ikke stemt for, at det, hvad angår miljøbeskyttelse, er et alt for magert resultat.

Blokland
Fru formand, i februar 1996 modtog Parlamentet teksten fra Kommission om revurdering af det femte miljøhandlingsprogram. I dag drøfter vi resultatet af forliget. Der er gået mere end 2 år, og det er vel temmelig længe for et handlingsprogram, der udløber i år 2000. Næste gang skal der gøres alt for at fremskynde processen. I modsat fald halter programmet bagefter de faktiske forhold.
Med indholdet af det fælles tekstudkast er vi meget tilfredse. Mange af Parlamentets konkretiseringer er blevet medtaget i den endelige tekst. Det har styrket teksten. Jeg ønsker ordføreren og de andre medvirkende ved forliget tillykke.
Det er beklageligt, at der på landbrugsområdet ikke er opnået bedre resultater. Naturligvis har vi Agenda 2000, hvor der er gjort stor plads til miljøpolitik, men vi må afvente indholdet. Vi er meget tilfredse med den prioritering, der er givet gennemførelsen af miljølovgivningen. Det er virkelig et område, der skal skænkes stor opmærksomhed i de kommende år. Kommissionen synes i den senere tid at være mere aktiv på dette område, men det kan blive endnu bedre. Parlamentets suppleringer af denne prioritet i det fælles tekstudkast fandt jeg særdeles gode. Særligt anvendelsen af de lovinstrumenter, som Kommissionen har for at stikke til medlemsstater, er vigtige. Det er jo meget beskæmmende at se, hvordan fristerne for implementeringen af miljølovgivningen overskrides. Lad bare medlemsstaterne møde frem for domstolen noget oftere for at forklare, hvorfor det er så vanskeligt at implementere lovene, måske får de så mere travlt.

Myller
Jeg vil varmt takke betænkningsordfører Dybkjær for, at det lykkedes for hende klart at fremlægge den sag, at de tre sidst indtrådte medlemslande ikke kommer til at lide under den faktiske situation, at Den Europæiske Union ikke har kunnet overholde sin aftale. Da de tre nye medlemslande indtrådte, blev det aftalt, at Den Europæiske Union skulle ændre sin egen lovgivning til at være på samme niveau som de nye medlemslandes, hvorved overgangsperioden vil foregå, således at de nye medlemslande ikke vil lide under det. Samtidig vil der også sikres et højere niveau for miljøet i Den Europæiske Union. Her er der stadig virkelig meget at arbejde for. Europa-Parlamentet har arbejdet hårdt i denne retning, og et godt eksempel er også resultatet af forligskomitéens arbejde.
Agenda 2000-dokument er et vigtig instrument, men det bør huskes, at da vi i forbindelse med udvidelsen helt berettiget kræver, at de kommende medlemslande skal efterleve Den Europæiske Unions strenge regler, i hvert fald i dette tilfælde strenge efter de kommende medlemmers mening, så skal vi også sørge for, at Den Europæiske Union for sin egen del lever op til sine aftaler og forpligtelser. Men det er virkelig vigtigt i forbindelse med udvidelsen at sørge for, at Den Europæiske Unions miljølovgivning ikke svækkes, men at den hele tiden kun vil forbedres. Jeg synes, at denne betænkning udmærker sig ved, at der skal leves op til de forpligtelser, som allerede findes i dag.

Tamino
Fru formand, når man læser den endelige betænkning efter dette forlig, bliver man tydeligt skuffet. Efter de vigtige åbninger, vi havde haft i udvalget, og efter den faktiske påstand om, at det dokument, der blev fremlagt af Kommissionen, var helt uacceptabelt, så står vi nu i virkeligheden over for et dokument, der ganske vist handler om en bæredygtig udvikling, men som højst er en teori om en udvikling, der gør det aktuelle produktionssystem foreneligt med miljøet. Og alt dette sker naturligvis uden at sætte spørgsmålstegn ved de valg, der ikke er bæredygtige, og som ødelægger naturens ressourcer, ligesom der heller ikke er nogen reelle instrumenter til at gøre de små åbninger, der blev medtaget som følge af Europa-Parlamentets aktioner, operative.
Jeg kan nævne nogle eksempler, nemlig landbruget og Agenda 2000, som ikke behandles ud fra disse forudsætninger. I dokumentet om landbrug står der heller ikke noget om genetisk modificerede organismer. Hvad radioaktiviten angår, så har fru Breyer allerede nævnt denne. Med hensyn til forbrugerspørgsmålet talte man om en mærkning, der skulle sikre processen, men vi har i virkeligheden ikke set noget af alt det, der var tale om i forbindelse med mærkningen af genetisk modificerede produkter.
Det var kun nogle eksempler, men hvad fortæller de? At vi er gået fra et forslag om bæredygtig udvikling til et forslag, der højst tager sigte på at fastholde status quo. De ændringer, der er blevet foretaget af den oprindelige tekst, er kun nogle æstetiske udbedringer, der ikke ændrer noget ved det væsentlige. Man kan således ikke sige, at man har overtaget den ånd, med hvilken Europa-Parlamentet forsøgte at give indhold til det tomme forslag, der blev fremlagt af Europa-Kommissionen.

Pinel
Fru formand, denne betænkning fremstiller uden at ville det to problemer helt klart. Når man for det første taler om at harmonisere blandt medlemsstaterne, risikerer det at blive efter den laveste fællesnævner. Jeg er glad for den undtagelse, der betød, at Østrig, Finland og Sverige kunne bevare deres standarder, men kendsgerningen er, at undtagelsen ikke var klar fra starten. Endvidere tjener det ikke noget formål at forhøje og harmonisere vores miljøstandarder i EU, hvis vi samtidig overhovedet ikke er kritiske over for det, vi importerer fra tredjelande.
Temaer som en bæredygtig udvikling kalder modsætningerne frem for supereuropæerne. Her gælder det især de industrielle og kommercielle aspekter. Eller for at være mere præcis, hvordan kan medlemsstaterne så udforme en politik for en bæredygtig udvikling under en verdenshandel, hvor det lader til, at den frie udveksling af varer forbyder vores medlemsstater retten til at udføre en kvalitetskontrol på import fra tredjelande? Jeg taler her om produkter, der ofte er fremstillet under beklagelige sociale og miljømæssige forhold, der i mangel af en kompenserende afgift betyder, at de totalt udkonkurrerer EU's priser og altid skaber en lille smule mere arbejdsløshed.
Disse kendsgerninger, kære kolleger, forekommer mig uforenelige, og det betyder reelt, at vi skal vælge imellem to meget forskellige begreber, nemlig at underbyde eller at overbyde. For hvis man virkeligt ønsker en ambitiøs miljøpolitik, skal man først køre argumentet helt igennem og bevare kontrollen ved de værdifulde filtre, vores grænser udgør. Hvis det således kun er de produkter, der tager menneske- og miljøhensyn, som får lov at slippe ind på EU's område, er der ingen tvivl om, at tredjelandene ville få travlt med at hæve deres normer. Hvis det i modsat fald er jungleloven, der får lov til at råde, giver jeg desværre ikke meget for vores indsats for en bæredygtig udvikling.
Dette gælder også landbrugsmetoderne, for hvis det f.eks. er billigere i produktionspris at opdrætte kvæg i amazonskovene, er det derimod katastrofalt for miljøet og beskæftigelsen at sammenligne en sådan kødproduktion, der selvfølgelig er meget billigere, på det samme marked med kød produceret på EU's græsgange. I en sådan sammenhæng mener jeg, det er særligt vanskeligt at nå et mål for højere normer.

Bjerregaard
Fru formand, jeg vil gerne lykønske Parlamentet med dette forligsresultat vedrørende afgørelsen om revision af Fællesskabets program for politik og handling i forbindelse med miljøet og bæredygtig udvikling med titlen »Mod en bæredygtig udvikling«. Dette resultat har været muligt takket være en konstruktiv og realistisk indstilling i både Parlamentet og Ministerrådet. Jeg vil specielt takke ordføreren, fru Lone Dybkjær, og formanden for Miljøudvalget, hr. Ken Collins, såvel som det britiske formandskab for den energiske måde, de har tacklet denne sag på. Kommissionen er selvfølgelig meget glad for, at den har kunnet bidrage til det samlede kompromis med en lang række tekstforslag og erklæringer til mødeprotokollen. Kommissionen vil nu gøre sin indsats i programmets resterende levetid og fremsætte forslag til de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre det nu foreliggende resultat. Jeg sætter min lid til, at gennemførelsen af denne afgørelse yderligere vil fremme integreringen af miljøhensyn i de andre sektorpolitikker, således som det er krævet i traktaten, og således som det blev fastslået på topmødet i Cardiff.
Lad mig herudover gøre et par enkelte bemærkninger til et par af de spørgsmål, der er blevet rejst under debatten i dag. Flere talere, bl.a. fru Dybkjær, fru Flemming og fru Myller, var inde på spørgsmålet om de nye medlemsstater. Jeg kan kun bekræfte, hvad jeg har sagt adskillige gange i forbindelse med spørgsmål og debatter i Parlamentet, at det er min opfattelse, at standarderne for de tre nye medlemslande ikke skal svækkes. Til fru Flemming vil jeg også gerne sige, at f.eks. hele forslaget omkring en forsuringsstrategi og det deraf følgende forslag om svovl i benzin er forslag, der helt direkte har taget sigte på, at de nye medlemsstaters standarder skulle overføres til den øvrige del af Fællesskabet, så vi har bestemt også været i en situation, hvor vi har ladet os inspirere af de nye medlemsstater.
Jeg kan også bekræfte, at jeg på rådsmødet i Chester i april måned lovede, at vi ville komme med en handlingsplan for de kemiske stoffer. Vedrørende landbrugspolitikken, som både fru Graenitz, hr. Eisma og hr. Blokland var inde på, vil jeg gerne sige, at jeg deler hr. Bloklands opfattelse af, at det ville have været godt med en stærkere erklæring omkring landbrugspolitikken, men vi har mulighed for at vende tilbage til det, for i forbindelse med Agenda 2000 kommer vi til at diskutere forholdet imellem landbrug og miljø. De debatter, der har været herom, viser klart, hvor vigtigt et spørgsmål det er. Til slut vil jeg vedrørende liability blot understrege, at jeg fortsat håber og arbejder for, at vi kan fremlægge en hvidbog herom i løbet af året.
Med disse bemærkninger, fru formand, vil jeg gerne endnu en gang takke for resultatet.

Formanden
Tak, fru kommissær Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Epidemiologisk overvågning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0276/98) af Cabrol for Parlamentets delegation til Forligsudvalget om afgørelse om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om oprettelse af et net til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet (C4-0383/98-96/0052(COD)).

Cabrol
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, på grund af den alvorlige og i mange tilfælde dødelige trussel fra smitsomme sygdomme imod EU's befolkning foreslog Kommissionen i april 1996, at man oprettede et EU-overvågningsnetværk for at kunne reagere mere effektivt, hvis alvorlige sygdomme skulle dukke op igen.
Europa-Parlamentet havde igennem lang tid efterlyst et sådant initiativ. Ikke desto mindre har svaret fra medlemsstaterne i Ministerrådet på dette initiativ været meget skuffende. I sin fælles holdning vedtaget i juli 1997 synes Rådet at ville gøre alt for at begrænse effektive foranstaltninger, det vil sige de, der kunne have været iværksat på EU-niveau, idet man bevarer et maksimalt antal forrettigheder hos den enkelte medlemsstat og i hvert enkelt tilfælde samler de beslutninger, der skal tages - overhovedet ikke hos Fællesskabet - men hos den enkelte regering.
Parlamentet forsøgte heldigvis i sine ændringsforslag, der blev vedtaget ved andenbehandlingen i januar 1998, at genskabe effektiviteten i de tiltag, der skal iværksættes imod en genopstået smitsom sygdom. Dette førte derfor til, at man indledte en forligsprocedure.
Gennem de mange formelle og uformelle forhandlingsrunder med vores delegation ledet af Ken Collins har vi ført en hård kamp, der har ført til afgørende garantier. Først og fremmest en offentlig anerkendelse i hver enkelt medlemsstat af et nationalt og individualiseret center med ansvaret for at indsamle oplysninger om smitsomme sygdomme under udvikling og for kontrolforanstaltninger. Dernæst oprettelse af et EU-netværk, der dels knytter alle de forskellige nationale centre sammen, dels har ansvaret for at samle de indsamlede oplysninger og fungere i to retninger, fra de nationale centre til netværket og omvendt. Det er ændringsforslag 13.
Endelig var det meget vanskeligere at opnå at få et center, der skulle klassificere og analysere oplysningerne og slå tidligt alarm for at anbefale mulige tiltag. Vi opnåede kun, at ansvaret for denne aktivitet skulle ligge hos Europa-Kommissionen. Det er ændringsforslag 5.
I alle faser med indsamling af oplysninger har vi sørget for, at man for at opnå samhørighed på EU-plan accepterede sammenhængende definitioner, sammenlignelighed mellem de indsamlede oplysninger ifølge metoder, man var enedes om, og at det skete i et sprog og efter en metodologi, der var relevant. Det har også været meget vanskeligt at opnå specifikke økonomiske midler. Teksten åbner udelukkende muligheden for en særlig EU-finansiering. Det er ændringsforslag 4.
Ved udvælgelsen af sygdomme, der skal overvåges, har vi undgået at fastlægge vilkårlige kriterier, og vi har sørget for, at man indsamlede karakteristika for de pågældende sygdomme, der ikke bare var kliniske men også mikrobiologiske. Endvidere er listen over smitsomme sygdomme ikke længere blot vejledende, men reel, og den kan ændres efter aftale med EuropaParlamentet.
Med hensyn til de foranstaltninger, der skal iværksættes, vedtog man idéen om retningslinjer på EU-plan og altså overhovedet ikke, at beslutningerne udelukkende hørte under medlemsstaterne, som det blev krævet i Rådets fælles holdning. Tværtimod skal den enkelte medlemsstat, før den iværksætter tiltag, rådføre sig med de øvrige medlemsstater, undtagen naturligvis i udprægede nødsituationer.
Man tillod endvidere en kontrol ved Unionens ydre grænser. Der vil inden for en rimelig periode jævnligt blive gennemført evalueringer af, hvordan hele systemet med netværk og nationale og EU-centre fungerer.
Alt i alt er det fælles forslag, vi er nået frem til, ikke perfekt, men som EU's love er i øjeblikket, er det svært at opnå mere. Deres parlamentariske delegation anbefaler således, at Parlamentet vedtager afgørelsen i overensstemmelse med forslaget til den fælles tekst, der er godkendt af Forligsudvalget.

Needle
Fru formand, efter det dagdrama, vi havde i forbindelse med hr. Cabrols sidste betænkning om forbud mod tobaksreklamer, er det kedeligt at være tilbage på aftenholdet for sundhedsarbejdere her i Parlamentet i aften. Jeg finder det ret så ironisk, at vi er blevet henvist til dette tidspunkt i betragtning af, at Kommissionen anser dette net til epidemiologisk overvågning og kontrol med overførbare sygdomme som en af de vigtigste dele af sundhedsrammerne efter Maastricht og ligeledes i betragtning af, at det britiske formandskab gav dets vellykkede gennemførelse ved forlig en særlig høj prioritering.
Ikke desto mindre fortjener hr. Cabrols arbejde med at nå frem til en afslutning på en række komplicerede forhandlinger at blive kendt af et langt større publikum, og det fortjener vores lykønskninger såvel som vores ja ved afstemningen, hvilket det uden tvivl vil få i morgen med fuld støtte fra min gruppe.
Ved andenbehandlingen var der stadig nogle formidable hindringer, der skulle klares. Fortrinsvis hindringer i relation til budgettet - der synes at være en evig sundhedsrisiko - til spørgsmålet om ansvaret for kontrollen ved de ydre grænser og navnlig i relation til ordførerens eget initiativ, der kommer oven i Kommissionens forslag, vedrørende et dedikeret center i nettets centrum.
En rekapitulering af tidligere behandlinger vil minde os om, at jeg havde mine tvivl dengang om, hvorvidt dette kunne nås i det daværende politiske og økonomiske klima på trods af styrken i ordførerens argument og Parlamentets entusiasme ved to behandlinger. Denne tvivl har vist sig at være velbegrundet. Men hvis der er nogen, der ser dette som en sky, så må bilaget til Kommissionens endelige tekst ses som en meget blå himmel oven over denne sky. At have nået frem til en forpligtelse om, at Kommissionen skal tage sig særlig af at etablere en klart identificeret struktur med tilstrækkelig bemanding til at sikre gennemførelsen af beslutningen, er en meget stor præstation for alle tre institutioner.
I aften roser vi især hr. Cabrol - og hr. Collins som udvalgsformand - men det omhyggelige arbejde, der er gjort af kommissær Flynn og hans team i GD V F såvel som formanden for COREPER, betyder, at endnu en succes kan opføres ved siden af det stadig større antal af meget glædelige afsluttede høringer, navnlig dem, der er gennemført på den måde, som hr. Cabrol nævnte.
Hvad vil dette betyde for vores borgere? Vi må passe på at sikre, at det gennemføres omhyggeligt og så hurtigt som overhovedet muligt. Men det er en yderligere anerkendelse, at EU er velplaceret til at vedtage foranstaltninger til beskyttelse af dens borgeres sundhed. WHO med dens store mængder af informationsmateriale har naturligvis en rolle at spille. Nationale og lokale sundhedsorganer har naturligvis en klar rolle at spille, for så vidt angår kontrol og overvågning. Men det har EU også og med rette, når millioner af vores borgere vælger at bevæge sig på tværs af kontinentet for at arbejde, studere og noget, der er meget væsentligt på denne tid af året, for at tage på ferie.
De franskmænd, der fejrer Bastilledagen i aften med fyrværkeri i denne bys centrum, har ret til at forvente, at de ikke befinder sig i en risiko, som kan forhindres, i de folkemængder, der også vil tage del i festlighederne. De hundreder af tusinder af fodboldtilhængere, der har deltaget i verdensmesterskaberne, og som nu er på vej hjem, har de samme rettigheder og ansvar på europæisk jord, når det gælder de højeste standarder for sundhedsbeskyttelse, hvad enten de kommer fra Tyskland, Jamaica eller andetstedsfra. Det er disse strukturer, som nu bliver etableret som følge af beslutningen, at vores borgere tillidsfuldt kan ty til for at blive beroliget, om at de har mindre sandsynlighed for at blive ramt af den type dødelige sygdomme, der undertiden dukker op i foruroligende grad på andre kontinenter såvel som her. Det er godt for vores borgere. Det er godt for deres helbred, og det er også godt for deres rettigheder. Selvom få vil vide det, når fyrværkeriet eksploderer udenfor i aften, er det en meget god grund for os, der er her, til at have en stille festligholdelse af indførelsen af noget, der er en beskeden, men vigtig foranstaltning og takke alle dem, der er ansvarlige for at nå frem til den, som jeg nu gør.

Flynn
Vores fælles mål er at fremme og beskytte enkeltpersoners og vores befolkningers sundhed. I denne sammenhæng er dagen i dag virkelig en milepæl i udviklingen af en sundhedspolitik for Fællesskabet. Parlamentet er parat til at vedtage beslutninger om oprettelse af nettet til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet.
Vedtagelsen af denne beslutning vil udgøre et væsentligt fremskridt i sygdomsbekæmpelsen. Jeg støtter begge bidragsydere i den henseende. Det er virkelig en vigtig aften. Det vil gøre det muligt at tage yderligere konkrete initiativer så vel som foretage yderligere overvågning og kontrol. Det vil medføre oprettelsen af et net, der har til formål at reagere effektivt og på en samordnet måde på epidemier eller udbrud af overførbare sygdomme i et Fællesskab uden indre grænser.
Det vil ikke indskrænke sig til kun at overføre overvågningsdata. Det er mig en glæde at vedgå den væsentlige rolle, som Parlamentet har spillet i udformningen af denne beslutning og de krav, der ledsager den. Parlamentsmedlemmerne og især ordføreren, hr. Cabrol, og formanden for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, hr. Collins, fortjener fuld anerkendelse af deres indsats og deres succes med at udforme et væsentligt retsinstrument af afgørende betydning for folkesundheden i Europa.
Jeg bifalder den positive måde, hvorpå Parlamentet og Rådet gik ind i forligsfasen og spillede deres respektive roller til fulde for at sikre vedtagelsen af dette forslag til beslutning. Jeg støtter helhjertet det, hr. Needle har sagt i denne henseende. Forligsmødet selv blev ledet på en meget effektiv måde og i stor samarbejdsånd, og delegationerne bør gives al mulig fortjeneste for et veludført stykke arbejde.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at gentage de to udtalelser, som Kommissionen fremsatte ved mødet, så de kan blive ordentligt gengivet i protokollen, for jeg mener, at de er meget vigtige at få med. Hvad artikel 1 angår, vil Kommissionen bestræbe sig særligt på at sørge for passende bemandede og ordentligt definerede strukturer til sikring af gennemførelsen af beslutningen, samtidig med at den vil se til, at de nødvendige ressourcer er til rådighed.
Hvad gennemførelsen af bestemmelserne i artikel 7 angår - det punkt, som hr. Needle henviste til, og som hr. Cabrol også er ualmindeligt interesseret i - vil Kommissionen bestræbe sig særligt på at sørge for, at udgifterne i forbindelse med det udvalg, der skal bistå Kommissionen, er fastsat i nøje overensstemmelse med reglerne om regnskabsmæssig omhyggelighed, især hvad angår antallet af eksperter, der findes nødvendigt for en ordentlig gennemførelse af denne beslutning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kvinders sundhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0260/98) af van Dijk for Udvalget om Kvinders Rettigheder om Kommissionens beretning til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om sundhedssituationen for kvinder i Det Europæiske Fællesskab (KOM(97)0224 - C4-0333/97).

Larive
Fru formand, på vegne af Den Liberale Gruppe vil jeg anmode om, at betænkningen af fru van Dijk henvises til fornyet udvalgsbehandling. Jeg vil gerne understrege, at vi alle kender fru van Dijk som en hårdt arbejdende og motiveret forkæmper for kvindernes rettigheder, men at denne betænkning, der indeholder 90 forslag til Kommissionen og medlemsstaterne, ikke er en god betænkning for at forbedre kvindernes sundhedstilstand. Der foreligger en »indkøbsseddel« så lang som et ondt år. Kommissionen har brug for et klart og kraftigt signal fra Parlamentet, og vi ønsker handling. Betænkningen indeholder en lang række forslag, der ikke hører til Den Europæiske Unions kompetenceområde, som f.eks. den nationale kompetence om abort. Af alle disse grunde anmoder min gruppe om, at betænkningen henvises til fornyet behandling i Udvalget om Kvinders Rettigheder, så vi så hurtigt som muligt i september/oktober kan indgive en kort og kraftig betænkning til Kommissionen. Jeg beklager, og det vil jeg gerne sige personligt, fordi det er fru van Dijks sidste mødeperiode, at det skulle gå på denne måde. Jeg havde hellere set, at det var gået anderledes. Hun har mange gode betænkninger på sin konto, og jeg vil personligt bidrage til, at betænkningen kommer tilbage på plenarmødet, men kortere og kraftigere med klare prioriteter.

Formanden
De har nu fremsat en anmodning i henhold til artikel 129. Herefter kan ét medlem tale for og ét medlem imod denne anmodning. Er der nogen, der ønsker ordet for anmodningen? Fru Heinisch, ordet er Deres.

Heinisch
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig fru Larive. Vi har i lang tid ført drøftelser, stillet mange ændringsforslag og haft virkelig gode diskussioner med fru van Dijk. Men det er ikke lykkedes os at føre vores holdninger til mange punkter frem til et godt resultat i overensstemmelse med de øvrige grupper. Netop jeg er som apoteker interesseret i emnet kvinders sundhed. Men der er mange ændringsforslag, som vi simpelthen ikke kan lade stå i betænkningen, fordi de intet har at gøre med emnet kvinders sundhed. Sammen med min gruppe tilslutter jeg mig derfor Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe og anmoder om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.

Formanden
Tak, er der nogen, der nu ønsker ordet imod anmodningen?

Hautala
Fru formand, jeg er imod de liberales anmodning først og fremmest af den grund, at dette er fru Dijks sidste plenarmøde, og det vil virkelig være synd, hvis vi ikke bliver færdig med dette. For det andet, hvis der er ganske mange aspekter i betænkningen, er det på grund af, at kvinders helbred ikke er kortlagt særligt godt som selvstændigt spørgsmål. F.eks. er statistikkerne mangelfulde, og derfor kan betænkningen i den form, som den er nu, efter min mening for Kommissionen virke som en samling af de sager, som senere bør systematiseres og tages hensyn til. Jeg synes, at det er meget beklageligt, at dette udelukkende skyldes ordføreren. Udvalget har sikkert alligevel deltaget i udarbejdelsen af betænkningen, for der blev fremlagt 96 ændringsforslag i udvalget, hvis jeg husker rigtigt. De er nu reduceret til 34. Det er ikke noget problem nu. Desuden er det helt klart, at vi kan aldrig finde en fælles holdning til abort i dette Parlament.

Formanden
Før vi går over til afstemningen, fru Roth til forretningsordenen. Fru Roth, hvilken artikel henviser De til?

Roth
Fru formand, jeg henviser til artikel 112 om beslutningsdygtighed. Jeg vil gerne have fastslået, om det fornødne antal medlemmer er til stede.

Formanden
Når fru Roth fremsætter denne anmodning, skal mindst 29 medlemmer rejse sig op for at støtte det. De kan ikke fremsætte anmodningen alene, De skal have støtte fra 29 medlemmer. Jeg anmoder de medlemmer, som støtter fru Roths anmodning, om at rejse sig op.
(8 medlemmer rejste sig op) Dermed er anmodningen om at få fastslået, om det fornødne antal medlemmer er til stede, afvist.

Roth
Undskyld, fru formand, men i artikel 112, stk. 5, står der jo også, at De som formand kan fastslå, om der overhovedet er 29 medlemmer til stede her i mødesalen. De kan jo selv kontrollere, om Parlamentet er beslutningsdygtigt.

Formanden
Anmodningen om at få fastslået, om Parlamentet er beslutningsdygtigt, blev afvist.
(Protester fra Roth) Fru Roth, det er mig, der leder mødet her, og jeg har sagt, at anmodningen blev afvist! Vi går nu over til afstemningen om anmodningen om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.
(Henvisning til fornyet udvalgsbehandling vedtoges)
Roth
Fru formand, jeg fik ikke ordet før. Jeg ved ikke, om resultatet ville være blevet det samme, men De sagde, at jeg havde anmodet om at få fastslået, om det fornødne antal medlemmer var til stede. Men i min anden anmodning om ordet til forretningsordenen henviste jeg til artikel 112, stk. 5, fordi jeg ville have at vide, om der overhovedet var 29 medlemmer til stede i mødesalen, og det skete før afstemningen, og før hr. Posselt og hr. Bourlanges kom farende ind! De gav mig ikke ordet; så kunne De nemlig selv have fastslået, om Parlamentet var beslutningsdygtigt. Det er nu en gammel traver, men jeg henviste til noget andet!

Formanden
Fru Roth, jeg forstod udmærket, hvad det var, De anmodede om, men en sådan anmodning kan man ikke fremsætte. Næstformanden kan gøre det, men han skal ikke! Undskyld, men De bliver nødt til at læse forretningsordenen meget omhyggeligt. Under alle omstændigheder kom der på reglementeret vis en afstemning i stand om henvisningen til fornyet udvalgsbehandling. Dermed er dette punkt på dagsordenen uddebatteret, for betænkningen er blevet henvist til fornyet udvalgsbehandling.
Jeg giver fru García Arias ordet til forretningsordenen.

García Arias
Fru formand, jeg beklager, at det spørgsmål til forretningsordenen, som blev rejst af fru Roth, ikke er blevet taget til følge. Jeg vil blot minde om, at jeg ikke forstår, hvorfor en henvisning til abort på visse betingelser, som gælder i alle vores lande, har givet anledning til en sådan reaktion. Og jeg minder Dem om disse betingelser for abort, som i praksis er gældende i samtlige vores lande: ved voldtægt eller incest, ved alvorlig misdannelse af fosteret og også ved sygdomsrisiko for moderen. Jeg forstår ikke denne diskussion. Jeg er desværre ikke enig med min koordinators holdning, men jeg mener, fru formand, at det af hensyn til protokollerne er nødvendigt at offentliggøre denne situation.

Formanden
Fru García Arias, forhandlingen er afsluttet. Medlemmerne har stemt, og afstemningen var klar og entydig. Jeg lod helt bevidst afstemningen foregå elektronisk, så der ikke hersker nogen uklarhed her.

Miljøafgifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0200/98) af Olsson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens meddelelse: Miljøafgifter i det indre marked (KOM(97)0009 - C4-0179/97).

Olsson
Fru formand, denne betænkning har givet mig meget interessant arbejde. Den bygger på en meddelelse fra Kommissionen, som egentlig kun er retslige rammer for mulighederne for at indføre miljøskatter i medlemslandene.
Jeg havde en mistanke om, at kommissær Bjerregaard, som nu desværre ikke er i lokalet, fra starten havde håbet på, at der ville være lidt mere politik i denne meddelelse. Men der var ikke nogen politik, der var kun et »skelet«. Jeg har med god hjælp fra miljøudvalget samt fra andre udvalg, som har udtalt sig, forsøgt at »få lidt kød på benene«, da dette er et meget vigtigt spørgsmål.
Det er jo sådan, at en meget stor del af miljøproblemerne er grænseoverskridende. Derfor er der behov for fælles foranstaltninger for at gøre noget ved dem. Økonomiske styringsmidler er i denne forbindelse ofte effektive, men for at øge effektiviteten i anvendelsen må muligheden for at beslutte om fælles miljøskatter i EU forbedres.
Vores forslag indeholder en række foranstaltninger. Jeg vil ikke gå ind på alle, men ønsker bl.a., at Kommissionen skal præsentere forslag om at bruge økonomiske styringsmidler for at reducere forureningen og en uholdbar udnyttelse af naturressourcerne i alle medlemsstater. Vi mener endvidere, at man før fastlægge minimumsniveauer for miljøskatter i henhold til princippet »forureneren betaler«. Desuden mener vi, at EU også bør medvirke til at overføre skattebyrder fra arbejdskraft til miljøforbrug, en såkaldt skatteomlægning.
Det er jo i dag sådan, at de lande, der indfører forskellige miljøskatter, meget ofte får kritik bl.a. fra deres eget erhvervsliv. Et modargument er nemlig, at miljøskatter skaber forringede konkurrencebetingelser for landets egen industri eller eget landbrug. Kritikken er velbegrundet i og med, at en miljøskat selvfølgelig indebærer en yderligere omkostning, som konkurrenterne i andre lande ikke har. Denne tankegang indebærer dog store problemer med overhovedet at indføre miljøskatter.
Det glæder mig meget at se kommissær Bjerregaard komme tilbage. Jeg vil lige hurtigt gentage det, jeg sagde i starten, nemlig at jeg mente, at kommissæren oprindelig havde ønsket, at der skulle have være lidt mere end blot rammer for miljøskatter, at der også skulle være lidt politisk substans. Nu fik vi kun et »skelet« af Kommissionen. Vi har forsøgt at »sætte lidt politisk kød« på dette skelet, og det er det, vi præsenterer og debatterer i aften.
Hvis vi i Den Europæiske Union skal lykkes med i et fælles marked at bevare en ensartet konkurrencesituation mellem landene, så er det nødvendigt med samarbejde over grænserne i disse anliggender. Desværre er mange af de internationale fora, der findes i vores verden, meget tandløse. Der mangler muligheder for at blive enige om bindende regelsamlinger, som skal overholdes. Vi prøver jo på dette i forskellige sammenhæng, f.eks. i FN-regi og i forskellige grupperinger rundt om i verden. Der i dag egentlig kun én organisation, som kan have styrken til at skabe denne type af fælles regler, nemlig Den Europæiske Union. EU's krav om enstemmighed ved beslutninger i skattespørgsmål udgør en politisk hindring for, at dette skal kunne fungere. Udvalget beklager, at man i Amsterdam-traktaten ikke opnåede fremskridt, når det gælder om at træffe beslutninger på EU-niveau vedrørende indførelse af miljøskat.
Fru formand, lad mig afslutte med at sige, at miljøskatter på EU-niveau ikke blot skal forbedre miljøet, men også råde bod på den nuværende situation, som indebærer, at de bedste straffer sig selv. En skatteomlægning ville forbedre den europæiske industris konkurrenceevne og gøre Europa mere konkurrencedygtigt i en stadig hårdere verdenshandel. En »grøn« skattereform kan bidrage til, at den europæiske industrielle struktur kommer nærmere på en holdbar udvikling.

Holm
Fru formand, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi var enigt i dets konklusioner. Vi vil gerne understrege, hvor vigtigt dette spørgsmål er. Vi mente, at der bør fastlægges minimumsniveauer på EU-niveau for at fremskynde princippet om at »forureneren betaler«; det er et meget vigtigt første skridt. Så har vi også diskuteret særdeles meget, hvordan det i dag ser ud i medlemsstaterne. Visse medlemsstater har mange miljøpålæg og miljøafgifter, mens andre ikke har det. Der råder altså en stor frihed for medlemsstaterne. Det vigtige i denne sammenhæng er, at medlemsstater skal kunne dele deres erfaringer med andre medlemsstater, så disse kan gøre det samme. I den forbindelse kan forskningen være til stor hjælp. Forskningen må ligge langt fremme på dette område for, at andre lande skal kunne lære af gode eksempler. Det er også derfor, vi fra energiudvalgets side fremhæver, at man skal tænke på subsidiaritetsprincippet, det vil sige, at man ikke skal påtvinge forskellige regler, men at der derimod skal kunne findes forskellige løsninger.
Desuden er det sådan, at da EU-traktaten blev fremlagt, var miljøpålæg og miljøafgifter slet ikke med i beregningerne. Dette har gjort, at hele lovgivningen inden for EU sakker bagud på dette område, mens forbrugere og virksomheder går foran for at skabe forandringer. Derfor er det vigtigt, at Fællesskabets lovgivning ikke hæmmer den udvikling, der finder sted i mange medlemsstater, bl.a. de nordiske, og som sigter til at fremlægge flere og bedre miljøpålæg og miljøafgifter, for at disse skal blive udbredt og anvendt og for at opnå EU's mål om et økologisk holdbart EU og samfund. Så må Fællesskabets lovgivning ikke samtidig forhindre dette.

Myller
Fru formand, jeg betragter denne begyndende iværksættelse af miljøskatter i hele Europa som værende vigtig. Det er vigtigt at være opmærksom på, at miljøskatter ikke løser miljøspørgsmål alene. Der er brug for en god kombination af miljølovgivning og lovgivningstøttende miljøbeskatning. Kun med denne kombination og ved samarbejde er det muligt at opnå gode resultater. At der nu overvejes og også skal overvejes en ensartet behandling af miljøbeskatning i forskellige lande, vil virkelig betyde, at de lande, som allerede frivilligt har iværksat miljøskatter, ikke mere er under det pres, som i øjeblikket kommer fra industriens side, når der siges, at disse lande ligesom frivilligt giver et konkurrenceforspring til sine konkurrenter.
Jeg mener, at man ikke kan se på sagen så enkelt. Også det, at miljøskatterne og miljøbesparende produktionsmetoder er i brug, kan betragtes som værende en konkurrencefordel. Jeg mener, at det indre markeds område i hele Den Europæiske Union bør sigte efter, at den europæiske konkurrencefordel netop er, at vi til at styre produktionen og forbruget er i besiddelse af sådanne instrumenter, som har miljøbesparende og -forbedrende påvirkninger.
Jeg mener, at miljøskatten er en fornuftig måde at styre forbruget og produktionen på. Den passer særligt godt til markedsøkonomien, fordi beskatningen fungerer efter dens principper, men man kan naturligvis ikke stole på markedsøkonomien alene. Det er nødvendigt, at de politiske beslutningstagere har en vilje til at sætte miljøspørgsmålene højt, og at beskatningen styres i denne retning.
Når der tales om, og efter min mening skal der tales om, at ved indføringen af flere miljøskatter kan andre skatter, f.eks. arbejdslønbeskatningen, sættes ned, da kan man ingenlunde konkludere, at miljøskatter og indtægterne fra dem på nogen måde kun kan forbindes med varetagelse af miljøinvesteringer og miljøspørgsmål. Når vi tænker, at ved at flytte beskatningens hovedvægt kan man opnå en bedre miljøbeskyttelse, så skal man samtidig kunne se, at det også er et instrument, som indsamler midler, som samfundet har brug for, og hvorved velfærdstjenester produceres, det vil sige miljøskatterne skal ses som en helhed i beskatningen. Ikke kun på den måde, at ved hjælp af miljøskatter produceres konkret bedre miljø, men at ved miljøskattestyring kan opnås bedre, mere bæredygtig produktion, skabes bedre, mere bæredygtige samfundsmæssige tjenester og bedre velfærd til borgerne.

Liese
Fru formand, mine damer og herrer, fru kommissær, først vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Olsson. Han har under proceduren gjort sig stor umage med denne betænkning, og jeg mener, at han har fremlagt en god betænkning. Der er behov for handling på miljøområdet, selvom det for øjeblikket ikke overalt er polulært at tale om miljøpolitik. Vi har mange uløste problemer. Jeg nævner blot det spørgsmål, hvorledes Den Europæiske Union og medlemsstaterne overhovedet vil få opfyldt deres forpligtelse fra Rio og Kyoto på CO2 -området. Der er forskellige muligheder for nu at tage fat på disse problemer. Man kan gå lovgivningens vej, man kan uddele statsstøtte, alt sammen ting, der er nødvendige, men der er efter min mening også andre veje at gå. Det er bedre at bruge markedsøkonomien også på dette område. Det medfører for det første, at man finder frem til den mest effektive mulighed for at løse problemet, og for det andet, at princippet om, at forureneren betaler, gøres gældende.
Nu spørger man naturligvis sådan i al almindelighed sig selv: Hvorfor er miljøafgifter ikke allerede langt mere udbredt i Europa, i verden, i vores medlemsstater og på unionsplan? Det skyldes bl.a., at vil man opkræve miljøafgifter, udsætter man sig altid for den mistanke, at det kun tjener til at finansiere nye offentlige tjenesteydelser. Desværre var den, der havde ordet før mig, heller ikke særlig præcis på dette punkt. Hun sagde, at der ville kunne produceres velfærdstjenester, som staten kunne yde ekstra. Vi som PPE-gruppe siger nej til dette koncept. Vi vil have miljøafgifter for at kunne sænke skatter og afgifter på andre områder. Vi har i Europa som helhed ikke brug for flere skatter, men for færre.
I forbindelse med fordelingen af skatte- og afgiftsbyrden har vi brug for en omfordeling i form af en øget afgiftsbyrde for at udnytte miljøet og en aflastning af faktoren arbejde. Men jeg anmoder kollegerne om til stadighed at være opmærksomme på, at man fører dette instrument ad absurdum, hvis man ved hjælp af det vil skaffe staten nye indtægter. Derfor har vi også stillet ændringsforslag om dette emne. Det drejer sig om indtægtsneutrale instrumenter og på ingen måde om en forøgelse af skattebyrden.
Derudover anser jeg betænkningen for at være udmærket. Den nævner så rigtigt, at det er bedre at indføre en sådan afgift på europæisk plan. Men så længe det ikke sker, skal medlemsstaterne naturligvis tilskyndes til at bruge sådanne instrumenter, og man må ikke tage modet fra dem. Vi har desværre tidligere haft eksempler på det, f.eks. i forbindelse med indførelsen af en økologisk orienteret skat på motorkøretøjer i Tyskland, hvor Kommissionen meget længe vægrede sig ved at fremme miljøvenlig teknologi, og det skal ændres for fremtiden. De stater, der vil benytte sådanne instrumenter, skal støttes deri.
Til slut vil jeg gerne opfordre til, at også momsdirektivet ændres, for jeg tror, at nogle af medlemsstaterne absolut er rede til at indføre f.eks. øget moms på energirelaterede emissioner. Den Europæiske Unions nugældende momsdirektiv tillader ganske vist, at man lægger en lavere moms på energi, men ikke en højere. Her burde Kommissionen overveje, om det ikke skulle være lige omvendt. Det gælder om at reducere forbruget af energi, og det gælder endvidere om at aflaste faktoren arbejde, og derfor bliver man nødt til at overveje det.

Hautala
Fru formand, kollega Olsson har udarbejdet en virkelig god betænkning, og der er næsten ikke noget at føje til. Jeg tror, at der også i salen hersker en bred enighed om denne betænknings niveau. Jeg vil dog gerne rette, hvad kollega Liese sagde for et øjeblik siden. Han påstod nemlig, at fru Myller vil øge medlemslandenes skattebyrde. Jeg forstod det helt anderledes. Jeg forstod, at fru Myller sagde, at miljø- og energiskatter tilbyder en mulighed for at sænke beskatningen af arbejdet, hvilket er et meget vigtigt aspekt. Dette princip har også været med i bl.a. kommissær Montis forslag om energibeskatning.
Miljøskatter og -afgifter er virkelig ét af de bedste instrumenter til fremme af miljøbeskyttelsen. Men samtidig skal det konstateres, at det er ét af de bitreste eksempler på, hvor svært det er på unionsniveau at gøre nogen som helst form for fremskridt. Og Amsterdam-topmødet gjorde det ikke spor lettere. I Amsterdam var det, så vidt jeg forstår, Tysklands forbundskansler Kohl, som i sidste øjeblik afviste forsøgene på at lette beslutningstagningen om miljøbeskatningen. Jeg henviser til, at de liberale har udfærdiget et fortrinligt ændringsforslag til Olssons betænkning. De foreslår nemlig, at der kan besluttes om miljøskatter i medfør af oprettelsestraktatens artikel 130 S, hvilket sikkert også vil lette beslutningstagningen.
Østrig har bekendtgjort den glædelige meddelelse, at det vil påbegynde fremmelsen af spørgsmålet om energibeskatningen, som længe har været åbent. Vi kan sikkert alle her i Parlamentet håbe på, at andre medlemslande vil deltage i disse bestræbelser. Målene fra Kyoto bliver ikke nået, hvis udarbejdelsen af en fælles energibeskatning ikke påbegyndes i Den Europæiske Union. Mange medlemslande fremhævede dette aspekt, når de for deres del godkendte principperne for en fælles byrdefordeling ved det seneste møde i Miljøudvalget.

Virgin
Fru formand, det er en god betænkning. Den frie markedsøkonomi indeholder elementer, som fører til et bedre miljø. Sparsommelighed med råvarerne er en nødvendighed, ikke mindst af omkostnings- og konkurrenceårsager. Den frie debat gør desuden, at forbrugerne bliver miljøbevidste. De vælger produkter med lav miljøbelastning og er til og med villige til at betale en højere pris for sådanne produkter.
Økonomiske styringsmidler kan trods dette alligevel være formålstjenlige for at korrigere markedet for en miljøpåvirkning, som er svær for forbrugerne at bedømme. Miljøafgifter, som på en korrekt måde afspejler et udslips miljøpåvirkning, kan være en effektiv metode til at rette op på markedsøkonomien. Det kan jo heller ikke være forkert at bruge indtægterne til at rette op på de skader, som udrettes på grund af udslippene.
En anden fordel med økonomiske styringsmidler er, at de skaber incitament for teknisk udvikling og lancering af metoder, som giver en mindre skadelig miljøpåvirkning. Det betaler sig for virksomhederne at investere i miljøvenlig teknik. I de tilfælde, hvor miljøafgifter truer konkurrencen mellem medlemslandene, kan skatterabatter være et acceptabelt alternativ. Det er vigtigt, at miljøafgifter fastlægges på en korrekt måde og bygger på et godt sagligt grundlag i form af f.eks. livscyklusanalyser.
Betænkningen behandler miljøskatter på kuldioxidudslip. For at opnå Kyoto-målene er sådanne skatter nødvendige. For lande, der allerede har indført dette, er det selvfølgelig af stor interesse, at man harmoniserer disse skatter i EU.
Et økonomisk styringsinstrument, som ikke tages op i betænkningen, er udledningsrettigheder, som kan overdrages. Det indebærer, at man kan bestemme et udslipsniveau, som naturen kan klare, derefter kan man have handel med udslipsretter, som giver en god miljøeffekt med lavere omkostninger.

Breyer
Fru formand, hr. Liese, som gik så voldsomt ind for miljøafgifter, er desværre ikke længere til stede. Jeg ville gerne have spurgt ham, hvorfor Forbundsrepublikken så ikke er foregangsmand, og hvorfor den har blokeret for det i 16 år.
Jeg mener, at vi i aften ikke kun bør drøfte miljøafgifter, men omsider også skal spørge, hvor de da bliver af! Allerede forud for Rio-konferencen krævede vi, at der omsider skulle komme en energiafgift, og vi er stadig langt fra målet. Vi spørger endvidere os selv, hvorfor man, hvad forbrugsafgifter angår, er blevet enige om en nulskat, hvilket ret beset ikke er mere end et gratis nummer. For når man siger nulskat, og medlemsstaterne kan gøre med den, hvad de vil, så er det mere end et gratis nummer, det er helt til grin! Vi bør endvidere stille os selv det spørgsmål, hvorfor der til indførelsen af euroen kun kræves to tredjedeles flertal, medens der til miljøafgiften kræves enstemmighed.
Jeg ville gerne have at vide, om miljøafgifter spiller en ringere rolle for Den Europæiske Union end euroen! Ville det ikke være stærkt påkrævet på baggrund af den globale klimaændring og klimaforringelsen i Den Europæiske Union her omsider at lade handlinger følge på ord?
Meget væsentligt er det spørgsmål, hvor den kombinerede CO2 -energiafgift bliver af. Hvorfor tager vi ikke den daværende nederlandske statsminister Lubbers forslag eller model op? Han talte nemlig om at indføre en foregangsmodel, som skulle bestå i, at vi enes om et klimareduktionsmål, altså fastsætter målet, men i første omgang lader vejen stå åben. De medlemsstater, som ikke kan lade være med igen og igen at bedyre, at de er for en miljøafgift, for en energiafgift, skal lægge sig fast på det mål. Det gælder navnlig de såkaldte tilhængere af økoafgiften, som Rådet af miljøministre har sluttet sig sammen om. Så siger vi, fra en bestemt dato skal de medlemsstater, som ikke kan nå det med andre instrumenter, tilsluttes.
Jeg synes, at vi dermed ville have nået noget væsentligt, nemlig at vi omsider holder op med at lege skjul og sorteper, at man nationalt skjuler sig bag Bruxelles og således sørger for, at der ikke sker noget. Det, vi har brug for, er igen at få pustet liv i den hedengangne CO2 -energiafgift. Vi bliver nødt til omsider at begynde på rent faktisk at få iværksat en miljøafgift, og miljø-CO2 -energiafgiften ville være en måde at gøre det på.

Pinel
Fru formand, det er absolut nødvendigt, at miljøet lige som i øvrigt den sociale dimension integreres som en del af skatteredskaberne. Det er jo reelt ganske unormalt at se en direkte konkurrence mellem varer, der tilsyneladende er ens, men hvis indvirkning på miljøet kan være vidt forskellig. Det er i øvrigt den samme problematik, jeg netop har nævnt, der gælder på det sociale område. Det er absolut totalt uhørt, at varer, der f.eks. er fremstillet i kinesiske fængsler, kan sælges ti gange billigere end varer fremstillet af EU-borgere, der betaler pensionsbidrag, syge- og arbejdsløshedsforsikring osv.
Denne situation garanterer slavelignende tilstande i Kina og fremmer arbejdsløsheden her. Den kræver derfor et svar, og det kunne effektivt være i form af en skat, men det, vi har fået fremlagt, idéen om økoskatten, er ikke nogen god løsning. Det er under alle omstændigheder den gale måde at gribe problemet an på. Hvis man bare har flikket noget sammen for at lægge ekstra byrder på de i forvejen alt for skatteplagede privatpersoner og virksomheder, så kan det ikke undgå at have negative konsekvenser for økonomien.
Men jeg sagde jo, at svaret kunne være et skat. Ja, men jeg taler ikke om ekstra skatter, men om en ny måde at udforme disse skatter på på baggrund af en dybtgående skattereform, der integrerer miljøet og den sociale dimension i selve skatteberegningsgrundlaget. Der er altså ikke tale om en ekstra skat, men et konstant udgiftsniveau med andre skatter, der fremmer jobskabelsen, økonomiske aktiviteter i nærsamfundet, miljøet og sundheden.

Baldi
Fru formand, den meddelelse, vi behandler fra Kommissionen om miljøafgifter i det indre marked, er yderst vigtig. Eftersom miljøbestemmelserne er komplekse, er det dog hensigtsmæssigt at foretage en klar og korrekt overvejelse af, hvordan vi kan forenkle disse.
Man skal huske på, at da Traktaten om Den Europæiske Union blev udfærdiget, havde man ikke tænkt på denne form for skattepolitik. Det hele bliver meget vanskeligt af, at denne skal anvendes i overensstemmelse med fællesskabsretten.
Det ville være hensigtsmæssigt at betragte denne meddelelse som en tilskyndelse til en fælles miljøpolitik, også på skatteområdet, og således at anse dens bestanddele for at være fællesskabsressourcer. Der er ingen tvivl om, at en mere omfattende brug af de skattemæssige incitamenter ikke blot vil gøre miljøpolitikken mere effektiv, men også forbedre forholdet mellem omkostninger og udbytte, så man undgår en nationalisering, der bestemt ikke ville styrke den samordning, som er nødvendig for de forskellige berørte sektorer.
Det er efter min mening væsentligt, at Kommissionen herefter tager sig af problemet med miljøafgifternes store økonomiske konsekvenser, og også deres konsekvenser for skabelsen og nedlæggelsen af arbejdspladser samt for den internationale konkurrenceevne. Et af de ændringsforslag, som vores gruppe har fremsat, går i denne retning.

Holm
Fru formand, Sverige og Det Svenske Miljøparti har gode erfaringer med miljøafgifter, som er nødvendige for at nå målet, nemlig at det, som er dårligt for miljøet, skal være dyrt, og det, som er godt for miljøet, skal være billigt - dette selvfølgelig for at styre forbruget i den rigtige retning. Det må imidlertid også ske ved, at man f.eks. på EU-niveau indfører minimumsregler og ikke harmoniseringsregler i forbindelse med disse spørgsmål om miljøafgifter. Et land må have friheden til at kunne indføre højere miljøafgifter for at demonstrere, at det er muligt, og for at demonstrere de positive effekter, som denne foranstaltning kan få.
De nordiske lande er ganske godt placeret i den undersøgelse, der er foretaget. I denne diskussion kan man også bruge den nordiske model med mange miljøafgifter som et godt eksempel på, at det er muligt for andre lande at indføre lignende miljøafgifter, og at det har positive effekter, ikke kun for miljøet, men også for beskæftigelsen og økonomien.
Det er alligevel interessant at lytte til visse parlamentsmedlemmer, som udtaler sig så varmt for miljøafgifter. Men hvis man ser på deres partier i hjemlandene, både i Tyskland og i Sverige, så handler de i fuldstændig modsat retning og nægter at indføre noget, der kaldes miljøafgifter. Vi vil gerne se nogle aktive handlinger for miljøafgifter, ikke bare tomme ord her i en tom mødesal!

Rübig
Fru formand, i miljøpolitikken følger vi mål. Det vigtigste mål for menneskene er at forblive raske højt op i alderen. Med henblik herpå skal vi sørge for, at miljøet er i orden. Det kan vi nå ved hjælp af to metoder: På den ene side ved at straffe - og afgifter er i gåseøjne en form for straf - eller på den anden side ved at lokke med lettelser og afgiftsbesparelser. I Den Europæiske Union og internationalt er det vigtigt, at vi får fælles retsgrundlag for beskatning og når frem til ensartede definitioner af skattebegreber.
Det skal være vores mål at aflaste borgeren, så vi tager så lidt som muligt af den løn, han har arbejdet sig til, fra ham. Som et yderst positivt eksempel vil jeg gerne nævne de effektive priser inden for transport, hvor Kommissionen har vist, i hvilken retning det skal gå. Vi bør alle ønske, at de effektive priser inden for transport omsættes så hurtigt som muligt.

Sandbæk
Fru formand, jeg vil gerne starte med at sige, at jeg er glad for, at miljøafgifter er kommet på dagsordenen i EU. Jeg mener, at miljøafgifter er et af de vigtigste midler til bekæmpelse af forurening og overudnyttelse af naturressourcerne. Derfor er jeg også skuffet over, at Kommissionens meddelelse ikke går videre med hensyn til at udvide medlemsstaternes mulighed for at tage dette glimrende miljøbeskyttelsesmiddel i anvendelse. I stedet redegør Kommissionen stort set kun for Domstolens praksis i dag, hvor udgangspunktet er og bliver det frie marked og ikke miljøet. Kommissionen mangler visioner på dette område, og det til trods for at vi allerede i mange år har talt om, at eksternaliteter bør indregnes i prisfastsættelsen.
På den baggrund synes jeg, at Olssons betænkning er god. Den gør opmærksom på, at miljøproblemer ofte stammer fra markedssvigt, idet markedet netop ikke indregner omkostningerne ved forurening og udnyttelse af miljøet. Korrekt fastsatte miljøafgifter håndhæver det meget vigtige princip om, at forureneren betaler. Dette er så vigtigt et princip, fordi vi kun kan vende udviklingen, hvis producenter og forbrugere kender konsekvenser og omkostninger ved deres produktions- og forbrugsvalg. Betænkningen viser forståelse for, at vi nødvendigvis må give plads til politiske indgreb på markedet, hvis vi skal redde vores miljø. Jeg mener dog, at Kommissionen skal afvente konklusionerne på undersøgelserne af miljøafgifters effektivitet og virkning, før der tages initiativer til at indføre afgifter. Desuden finder jeg, at betænkningen burde fokusere mere på muligheden for at koordinere miljøafgifter i bredere internationale sammenhænge, f.eks. i FN-regi.
Til sidst vil jeg nævne mit vigtigste forbehold. Hvis der tages initiativer til EU-miljøafgifter, må det være under betingelse af, at skatteprovenuet føres tilbage til medlemsstaterne. En stat kendetegnes bl.a. ved den suveræne ret til at opkræve skat af sine borgere. Denne ret har borgernes indirekte tilslutning gennem statens demokratiske legitimitet, en legitimitet, EU ikke har. EU er ikke og skal ikke være en stat.

Bjerregaard
Fru formand, jeg vil godt begynde med at takke hr. Olsson for det arbejde, han har lagt i betænkningen om Kommissionens meddelelse om miljøafgifter i det indre marked. Kommissionen har gentagne gange slået til lyd for, at der i højere grad bruges fiskale instrumenter til fremme af en mere slagkraftig og omkostningseffektiv miljøpolitik. For to år siden så vi klart, at der måtte gøres nærmere rede for den juridiske situation for de medlemsstater, der ønsker at anvende miljøafgifter. For mange var det navnlig uklart, om miljøafgifter reelt var kompatible med det indre marked. Også beskæftigelsesaspektet har fået voksende betydning, som det fremgår af konklusionerne fra Cardiff-topmødet. Et vigtigt spørgsmål, når beskæftigelsessituationen debatteres, er ofte behovet for skattereformer, der kan mindske skat på arbejde. Miljøafgifter kan blive en vigtig kilde til finansiering af sådanne reformer. I meddelelsen om miljøafgifter gøres der rede for de juridiske rammer, der gælder for medlemsstaterne, såvel som for mulighederne og grænserne for at anvende miljøafgifter i det indre marked. Derfor kan meddelelsen tjene som en slags rettesnor for medlemsstaterne.
De reaktioner, vi har modtaget på meddelelsen, viser, at den er et nyttigt redskab for de politiske beslutningstagere i medlemsstaterne og også i ansøgerlandene. Jeg har med glæde noteret mig, at der i samtlige medlemsstater faktisk er tale om en øget brug af miljøafgifter. Hr. Olsson argumenterer for øget anvendelse af økonomiske virkemidler. Jeg kan navnlig tilslutte mig, at korrekt prissætning af varer og tjenesteydelser, som omfatter miljøomkostningerne, er en vigtig faktor for en bæredygtig udvikling. Ligesom hr. Olsson er jeg overbevist om, at samfundet vil få både beskæftigelsesmæssige og miljømæssige fordele af en grøn skattereform.
Betænkningens konklusioner fokuserer på Kommissionens fremtidige arbejde og indeholder konkrete forslag til foranstaltninger samt en yderligere præcisering af situationen, stilet til medlemsstaterne. Med hensyn til de konkrete forslag er GD XI allerede begyndt at undersøge mulighederne for at indføre EU-dækkende afgifter på pesticider. Kommissionen vil overveje forslagene i betænkningen, når den træffer afgørelse om de videre foranstaltninger, men jeg kan ikke love, at der på kort sigt kan gennemføres fuldstændige undersøgelser på alle de områder, der nævnes i pkt. 25.
Hvad opstilling af yderligere retningslinjer angår, er dette mere vanskeligt, eftersom medlemsstaternes kompetence på dette område er meget omfattende. Vi ved også, at de fleste medlemsstater nærer stærk modvilje mod, at deres handlefrihed på skatteområdet begrænses med yderligere bestemmelser ud over dem, der allerede findes i Fællesskabets lovgivning, og som er beskrevet i meddelelsen. Jeg er helt enig med det, der står i betænkningen om, at det ville være ønskeligt med en mere effektiv beslutningsproces i EU på dette område. Men vi ved jo alle, at spørgsmål, der vedrører beskatning, kræver enstemmighed i Rådet. Og så længe traktaten indeholder dette krav om enstemmighed, vil det være vanskeligt at gøre beslutningsprocessen hurtigere.
Med hensyn til Rådets stillingtagen til meddelelsen kan jeg kun beklage, at Rådet endnu ikke har taget den op til behandling, og den synes heller ikke at være på det nuværende formandskabs dagsorden, selvom jeg noterede mig, at fru Hautala synes at have nogle andre oplysninger. Alligevel synes jeg ikke, at meddelelsens værdi som håndbog for miljøministre og finansministre i medlemsstaterne skal undervurderes.
Jeg vil gerne komme ind på pkt. 2 i beslutningsforslaget, fordi det heri påstås, at vi ikke foretog nogen konsekvensvurdering i forbindelse med forslaget om energiafgifter. Kommissionen fik tværtimod foretaget en omfattende konsekvensundersøgelse, som også er vedlagt forslaget, og som viser, at forslaget vil have positive virkninger for miljø og for beskæftigelse. Jeg kan naturligvis fuldt ud tilslutte mig pkt. 27, som slår til lyd for, at forslaget om energiafgifter vedtages.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at understrege, hvor stor betydning jeg tillægger Kommissionens forslag om et rammedirektiv om vand, som allerede er til behandling i Europa-Parlamentet. Vandafgifter til sikring af fuld dækning af omkostningerne er et vigtigt element i dette direktiv, og jeg håber, at jeg kan få Deres støtte i den debat med Rådet, vi kan vente at få om dette emne.
Endelig vil jeg igen gerne takke hr. Olsson for hans meget værdifulde bidrag. Hans betænkning indeholder ikke blot praktiske forslag til Kommissionens fremtidige arbejde, men den udsender - og det er meget vigtigt - et betydningsfuldt politisk signal om, at Kommissionen bør træffe konkrete foranstaltninger til at integrere miljø- og afgiftspolitikken yderligere.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 22.35)

