Situationen i Irak
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Irak.
Rådet er ankommet til Strasbourg, og rådsformanden er på vej. Jeg vil foreslå Parlamentet, at vi indleder vores forhandling og ændrer den normale rækkefølge ved at starte med Kommissionens redegørelse, hvis kommissæren kan acceptere det. På grund af den pressede dagsorden er det vigtigt, at vi kommer i gang. Rådsformanden skulle være her om et par minutter.

Nielson
Hr. formand, jeg vil starte med at fortælle om mit besøg i Baghdad for en uge siden. Jeg tog dertil med det overordnede mål at vise vores fortsatte humanitære støtte og solidaritet over for det irakiske folk. Jeg vil gerne minde om, at ECHO siden 1992 og indtil den nuværende konflikt har tildelt 157 millioner euro i humanitær bistand, hovedsagelig til sundhed og sanitet. Programmet var et supplement til olie for mad-programmet og betød, at ECHO var den største donor af humanitær bistand til landet. Efter at konflikten brød ud, blev der sikret 100 millioner euro til humanitær bistand, hvoraf et beløb på 22,5 millioner euro nu er tildelt og iværksat, hovedsageligt til aktiviteter vedrørende sundhed og vand.
Jeg ønskede at få et førstehåndsindtryk af den humanitære situation i landet gennem drøftelser med vores partnere - FN, Røde Kors og ngo'erne, det amerikanske kontor for genopbygning og humanitær bistand (ORHA) - og medlemsstaterne samt gennem projektbesøg. I denne sammenhæng mødte jeg formanden for Den Internationale Røde Kors Komité, hr. Kellenberger, ambassadør Ward, der leder søjlen for humanitær bistand, FN's humanitære koordinator, hr. Lopes da Silva, en lang række ngo'er og medlemsstater i Baghdad. Jeg besøgte grundvandsstationen Abu Nawas og det store hospital Al Yarmouk.
Et andet mål var at evaluere mulighederne for åbning af et ECHO-kontor i Baghdad. Der er fundet lokaliteter, og kontoret skal åbne i slutningen af maj. Der har allerede været ECHO-personale i Baghdad i et stykke tid.
Min vurdering af den humanitære situation i Irak er, at den ikke kan karakteriseres som en humanitær katastrofe. Den direkte humanitære virkning af krigen har heldigvis været mindre end forventet af de fleste humanitære organisationer. Der har ikke været enorme folkevandringer, og de direkte tab af menneskeliv som følge af konflikten har heldigvis også været langt færre end forudset i starten.
Der er ikke desto mindre meget store humanitære behov, og situationen er stadig meget skrøbelig, især i byområder - det drejer sig om mere end 2-3 vigtige byer - hvor et af de største problemer stadig er adgangen til rent vand og lignende. Der kan let opstå en humanitær katastrofe, hvis besættelsesmagten ikke håndhæver lov og orden, og hvis institutionerne ikke genaktiveres.
Sikkerhed er stadig et meget reelt problem for mennesker, der prøver at komme til og fra arbejde i Irak.
Ifølge Genève-konventionen er det besættelsesmagtens forpligtelse ikke blot at reetablere og opretholde lov og orden på alle områder, men også at sikre, at mennesker har fuld og sikker adgang til de vigtigste varer og tjenesteydelser, samt gøre det muligt for befolkningen at vende tilbage til arbejdet.
Trods disse forhold har det internationale samfund en forpligtelse til at hjælpe konfliktens ofre, og Kommissionen har som allerede nævnt indtil nu godkendt humanitære hjælpeforanstaltninger til et beløb på 22,5 millioner euro. Foranstaltningerne omfatter nødhjælp, nødforsyninger af medicin og medicinsk udstyr, vandforsyning og grundlæggende, meget basal genoprettelse af infrastrukturerne for sundhed, vand og sanitet. ECHO støtter også OCHA - FN's kontor for koordination af humanitære anliggender - og gør det muligt at arbejde effektivt.
Der vil blive truffet beslutning om de resterende 77,5 af de 100 millioner euro, der er tildelt, i takt med vurderingen og identifikationen af yderligere behov. Prioriteten for ECHO i øjeblikket er at støtte en hurtig genoprettelse af sociale myndigheder, sundhedsvæsen, herunder genoptagelse af vaccinationskampagner, effektiv koordination af humanitær bistand, fastholdelse af fokus på miner og aktiviteter til demontering af miner. ECHO planlægger endvidere støtte til Verdensfødevareprogrammet for at afhjælpe fødevarefordelingen. Jeg håber, at der vil være tale om en midlertidig udfordring. Under olie for mad-programmet var systemet velorganiseret: 44.000 lokale forsyningssteder, der år efter år opfyldte 60 % af befolkningens fødevarekrav. Det var en stor operation, hvor de irakiske myndigheder havde ansvaret for de to sydlige dele af landet, og FN havde ansvaret for den nordlige del. Vi skal sikre, at hele apparatet fungerer, for vi kan ikke bare forlade os på et markedsøkonomisk mirakel til håndtering af situationen fra uge til uge, det vil være at bede om kaos og katastrofe. Men det lader til, at alle i den pågældende situation forstår dette. Det er dog en meget kompliceret situation.
Vedrørende de bredere politiske rammer er drøftelserne i FN's Sikkerhedsråd om et udkast til en resolution et positivt skridt til at få bragt debatten om Iraks fremtid tilbage til FN.
Vi skelner - af mange gode grunde - skarpt imellem den umiddelbare reaktion på humanitære behov og hele diskussionen om genopbygning. Det er meget forskellige problemstillinger. Alt, hvad der har med genopbygningen at gøre, er helt centralt i de politiske drøftelser om strukturen og struktureringen af magt i det nye Irak. I forbindelse med humanitær bistand kan og bør den umiddelbare reaktion håndteres som en meget mere fokuseret aktivitet.
Udkastet til resolution til drøftelse i Sikkerhedsrådet er - som alle ved - udarbejdet af USA og Det Forenede Kongerige for at klarlægge, hvordan besættelsesmagten ønsker, at tingene organiseres. Den irakiske nødfond er hjørnestenen til håndtering af alle beslutninger og økonomisk styring af landet og dets ressourcer. De beslutninger, der vedrører den irakiske nødfond og omfatter beslutninger om licenser i olieindustrien, træffes af besættelsesmagten, og Irak og FN tildeles i henhold til udkastet en konsulterende rolle i disse beslutninger. I henhold til udkastet gives der også immunitet til beslutningstagerne, og de resterende penge - fra olie for mad-programmet - vil formentlig også gå til denne fond og blive administreret på samme måde. Programmet er planlagt til at køre i 12 måneder og derefter fortsætte uden ændringer - uden ændring af bestemmelserne - hvis der ikke træffes nye beslutninger af Sikkerhedsrådet, hvoraf disse to største magthavere er permanente medlemmer.
Kommissionens involvering i genopbygningsfasen vil naturligvis afhænge af udbyttet af disse drøftelser i Sikkerhedsrådet - det er klart.
På det uformelle ministermøde på Rhodos opfordrede Rådet Kommissionen til at tage konkrete skridt til at identificere muligheder for EU's deltagelse i genopbygningen af Irak. Vi har derfor intensiveret vores kontakter med de relevante internationale organisationer (Verdensbanken, IMF og FN) med henblik på at samarbejde om vurderingen af situationen i Irak.
Kommissionen har opnået særlig ekspertise inden for forskellige aspekter af genopbygning og rehabilitering gennem andre krisesituationer, f.eks. Kosovo, Østtimor, Afghanistan og Côte d'Ivoire. Men konkrete beslutninger skal under alle omstændigheder træffes på grundlag af relevante politiske rammer og en fornuftig vurdering af behov samt en proces, der involverer både det internationale samfund og Irak.
En sidste kommentar til de regionale forhold: EU er meget indstillet på at tilbyde en regional tilgang til stabilisering, som vil være meget vigtig i Iraks tilfælde. Vores bånd til regionen er allerede meget vigtige. Barcelona-processen, den omfattende dialog, menneskerettighederne og igangværende politiske og samarbejdsforhandlinger med Irak, de igangværende forhandlinger vedrørende et frihandelsområde med Golfstaternes Samarbejdsråd, ministermøderne og vores meget tætte politiske bånd med Tyrkiet udgør alt sammen et solidt grundlag for at fastsætte en aktiv og konstruktiv EU-politik efter Irak-konflikten. Vi skal fortsat vurdere, hvordan vi bedst styrker vores politiske dialog og rolle i den pågældende region.
Formanden.
Rådsformanden, hr. Yiannitsis, vil ud over redegørelsen om situationen i Irak også kommentere terrorangrebet i Saudi-Arabien.

Yiannitsis
Hr. formand, mine damer og herrer, i forgårs var Riyadh udsat for endnu et terrorangreb med et betydeligt antal ofre, døde og sårede til følge. Et lignende terrorangreb i Tjetjenien for nogle få dage siden medførte også et stort antal ofre. Volden er til stede i rigt mål alle steder. I min egenskab af formand for EU vil jeg kraftigt fordømme disse modbydelige handlinger og udtrykke min dybe medfølelse for ofrene og deres familier. Jeg håber, vi finder en måde, hvorpå vi kan standse denne tragiske form for politisk intervention og skabe retfærdighed, og jeg vil gerne understrege, at det haster med at skabe stabile og sikre forhold og gennemføre en politik til bekæmpelse af blind vold og fanatisme.
Jeg vil nu fortsætte til det punkt på dagsordenen, der vedrører Irak. Vi står i dag over for en ny situation i Irak. De militære operationer er stort set afsluttet. Den politiske situation giver anledning til en række spørgsmål, som jeg kommer tilbage til om et øjeblik. Rent praktisk drejer de vigtigste spørgsmål sig om humanitær bistand, om at skabe sikkerhed og orden og om at genoprette normale forhold i området. Selv om forholdene tilsyneladende generelt bedres, sker det kun langsomt, og det er indlysende, at der er store vanskeligheder og problemer, som skal løses. På nuværende tidspunkt er de allierede styrker ansvarlige for at øge sikkerheden og yde humanitær bistand sammen med en række EU-medlemsstater. Der er dog behov for hele det internationale samfunds hjælp og støtte, hvis der skal ske en hurtig, effektiv og virksom tilbagevenden til normale forhold.
Kanaliseringen af den humanitære bistand og fuld genoprettelse af orden og sikkerhed har naturligvis førsteprioritet. Der er afsat betydelige beløb inden for rammerne af FN - ca. 1,7 milliarder amerikanske dollars - uden at man har et tydeligt billede af skadernes omfang og landets genopbygningsbehov. Europa-Kommissionen har, og så vidt jeg kunne høre, omtalte kommissær Nielson udtrykkelig dette, allerede øremærket 100 millioner euro, hvoraf en del allerede er kanaliseret til området, og de europæiske lande yder bilateralt et vigtigt bidrag. EU har planer om at give 250 millioner euro i 2003. Jeg vil gerne påpege, at FN's olie for mad-program, der for nylig blev forlænget til 3. juni 2003, fortsætter, så længe sanktionerne ikke er ophævet.
Jeg vil gerne på nuværende tidspunkt tilføje, at en løsning på den humanitære krise kræver, at alle implicerede parter samarbejder, så der sikres adgang til landet, og at de handler uafhængigt og upartisk. Jeg behøver ikke understrege, at det foruden at yde humanitær bistand er yderst vigtigt at beskytte Iraks kulturarv mod en gentagelse af det, der skete for nylig.
Jeg vil gerne give udtryk for min væmmelse over plyndringen og ødelæggelsen af arkæologiske skatte, museer og monumenter og understrege, at vores første mål må være at finde de uvurderlige museumsgenstande, der er forsvundet, og beslaglægge og tilbagelevere dem, når og hvis de dukker op. Vi forventer, at de militære besættelsesstyrkers planlægning og administrative arbejde på dette område hurtigt vil give konkrete resultater, og samordnet aktion fra det internationale samfunds side er også af største betydning.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, EU kan og skal på grundlag af sin erfaring med genopbygning af stater og områder - jeg tænker her på Kosovo, Afghanistan og Østtimor - bidrage effektivt til genopbygningen af Irak. EU kan deltage aktivt på en række områder, ikke kun i forbindelse med den omtalte humanitære bistand, men også på områder som fornyelse af infrastruktur, støtte og knowhow i forbindelse med demokratisering og omstrukturering af institutioner - såkaldt institutionsopbygning - samarbejde inden for rammerne af internationale finansielle organisationer med henblik på en løsning på spørgsmålet om Iraks gæld og naturligvis den politiske genopbygning af landet. Netop den fælles målsætning om at bidrage til den overordnede genopbygning af landet er endnu et samlende punkt og endnu en årsag til at lægge de meningsforskelle, der for nylig skabte uenighed blandt medlemsstaterne om det irakiske spørgsmål, bag os.
På det europæiske topmøde i Athen den 16. og 17. april bekræftede EU sit tilsagn om at spille en vigtig rolle i denne forbindelse og bad den højtstående repræsentant og Kommissionen undersøge dette spørgsmål. Jeg vil gerne påpege, at spørgsmålet også blev drøftet på det uformelle møde i Rådet (udenrigsministrene) i Grækenland for to uger siden, og vi er ved at undersøge, hvordan vi kan bidrage. Der er dog stadig vigtige udestående spørgsmål, herunder især, hvordan olieindtægterne skal kontrolleres, hvad der sker med olie for mad-programmet i fremtiden, hvad der sker med kontrakter underskrevet af det tidligere styre, hvordan vi finder masseødelæggelsesvåbnene, hvad der sker, når UNMOVIC vender tilbage, osv.
De grundlæggende principper for, hvordan vi håndterer situationen i Irak, nemlig hensynet til landets territoriale integritet og suverænitet, FN's væsentlige rolle og det irakiske folks ret til selv at bestemme deres fremtid, er dog uændrede. Dannelsen af en regering, der repræsenterer hele befolkningen, og udnyttelse af landets naturrigdomme på en måde, der kommer landet selv til gode, har naturligvis lige så stor betydning. Vi tror på, at FN, og navnlig Sikkerhedsrådet, på grund af sin særlige institutions- og organisationsinfrastruktur og politiske erfaring fra lignende situationer har en grundlæggende rolle at spille i den forbindelse. FN's generalsekretærs udnævnelse af en særlig repræsentant i Irak er et skridt i den rigtige retning.
En gnidningsløs overgang til demokratiske og stabile forhold vil også medvirke til at skabe regional fred og stabilitet. Inden for disse rammer har vi gentagne gange over for nabolandene påpeget behovet for at holde hovedet koldt og udvise selvbeherskelse og for at bidrage til genopbygningen af Irak og løsning af det humanitære problem med henblik på at opnå stabilitet i regionen. Både Tyrkiet og Iran har generelt en positiv holdning. I dag har opmærksomheden ligeledes været rettet mod spørgsmålet om køreplanen for fred i Mellemøsten. Det er klart, hvilket også er blevet nævnt flere gange, at det generelt vil have en yderst positiv effekt, hvis fredsprocessen i Mellemøsten fremmes. Kvartetmødet på ministerplan den 21. maj er særlig vigtigt inden for disse rammer, eftersom positive udsigter har høj prioritet, og det er afgørende, at der genskabes et tillidsforhold til den arabiske verden. Regional stabilitet og sikkerhed vil også bidrage betydeligt til at løse problemerne i forbindelse med Irak og vil også lette landets integration i det internationale samfund efter 12 år med sanktioner og isolation.
Spørgsmålet om afvæbning af landet bør afgøres endeligt i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds resolutioner og bør kædes sammen med vedtagelse på et mere overordnet regionalt plan af en samlet effektiv politik, der forebygger spredning af masseødelæggelsesvåben.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er ofte let at opnå enighed om generelle principper, men det er meget svært at opnå enighed om specifikke løsninger og beslutninger, især når det drejer sig om institutioner, international legitimitet, foranstaltninger, der træffes efter en krig eller andre konkrete situationer, der skal tages stilling til. Det har naturligvis betydning for, i hvilket omfang og på hvilken måde problemerne skal løses.
Ud fra formandskabets synspunkt tror jeg dog, vi kan prioritere som følger: Vi skal udarbejde en pragmatisk, global og sammenhængende europæisk politik for Irak efter krigen, idet der tages hensyn til de langsigtede aspekter af udviklingen i Mellemøsten som helhed. Vi skal præcisere, hvordan vi, EU, opfatter FN's rolle i Irak efter krigen, og vi skal hjælpe Irak med at lægge problemerne bag sig og give det irakiske folk fred, sikkerhed, accept, værdighed og velstand. Vi skal gennemføre de principper, vi vedtog i vores fælles beslutninger på den seneste tids møder i Rådet, og vi skal fremme regional stabilitet og regionalt samarbejde ved at støtte fredsprocessen i Mellemøsten.
Denne prioritering betyder ikke, at vi ikke ser problemerne og farerne i øjnene. Jeg vil kun omtale nogle af disse farer. For det første er der faren for, at drøftelserne om Irak skifter fra at være en frugtbar dialog om løsning af landets centrale problemer til at omhandle sekundære konflikter. For det andet er der problemerne i forbindelse med at vedtage efterfølgende foranstaltninger og beslutninger i Sikkerhedsrådet. For det tredje er der udviklingen i de transatlantiske relationer. For det fjerde er der meningsforskellene mellem de europæiske stater, selv om jeg ikke tror, at de vil spille en lige så stor rolle i efterkrigsfasen. For det femte er der den manglende evne til at bestemme, hvilken rolle vi ønsker at spille i Irak, og endelig alle de forhindringer, der kan forsinke processen. Jeg mener, at vi skal holde os disse farer for øje, så vi løser problemerne effektivt og når frem til en holdning og handlinger, der sætter os i stand til at klare det irakiske problem og dets eftervirkninger.
I den endelige analyse er det ikke kun landets, men hele områdets stabilitet, sikkerhed, normale forhold og økonomiske udvikling, der skabes tvivl om, og som er knyttet til denne udvikling. Hele problematikken er også forbundet med alle de involveredes, og dermed også Europas, troværdighed.
Til slut vil jeg dog gerne bekræfte, at Rådet som nævnt har en konstruktiv holdning til udarbejdelsen af fælles løsninger på Iraks problemer. Der er tæt kontakt mellem alle sider uden undtagelse, hvilket hjælper os med dels at forebygge dårlig kontakt mellem medlemsstater, dels - og det er vores hensigt - at nå til enighed på trods af meningsforskelle, at have en åben kommunikation og at se, hvor der kan bygges bro. Det er denne konstruktive holdning, der også fremgik af vores drøftelser i Gymnich, og som efter min mening betyder, at vi kan være mere optimistiske vedrørende EU's evne til at spille en positiv og aktiv rolle i Irak på dette tidspunkt.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, natten til tirsdag omkom ca. 90 mennesker ved et brutalt terrorangreb i Saudi-Arabiens hovedstad, i Riyadh, saudiarabere, europæere - så vidt vi ved franskmænd, briter, tyskere, en schweizer og australiere. Det viser endnu en gang, at terrorismeudfordringen er en udfordring, som ikke kun vedrører amerikanerne, men os alle, og læren fra dette frygtelige terrorangreb i Riyadh bør være, at vi sammen skal bekæmpe terrorismen overalt i verden med beslutsomhed.
Rådsformanden har med rette henvist til Tjetjenien. Europa-Parlamentet, i hvert fald vores gruppe, men jeg tror også, det gælder for de andre, vil holde meget nøje øje med, hvordan der arbejdes videre hen imod en fredelig løsning i Tjetjenien.
Vi som europæere må spørge os selv efter Irak-krigen, hvordan vi kan drage læren af disse også for Europa bitre erfaringer, og vi må sige, at der ikke er nogen anledning til defaitisme. Jeg har ofte hørt under denne ulykkelige periode med europæisk uenighed, at en europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke giver nogen mening. Nej, vi må betragte krisen som en chance og sikre, at vi gør det bedre, end vi gjorde det under Irak-krisen og Irak-krigen. Frem for alt må kravet være, at man, før et medlemsland eller en række medlemslande fastlægger en national holdning og så bekendtgør den over for offentligheden, drøfter disse holdninger i EU-regi, således at man i sidste ende finder frem til en fælles holdning.

Dette krav er også rettet mod de to europæiske medlemmer af Sikkerhedsrådet. Der står i Maastricht-traktaten, at medlemmerne af Sikkerhedsrådet, skal konsultere partnerne i EU, før de afgiver deres stemme i Sikkerhedsrådet, og det må være læren fra de sidste uger.
Jeg vil gerne tilføje - og det vedrører vores forhold til USA - at de, der mener, at et forenet Europa skal skabes i opposition til USA, er på gyngende grund, for hvis vi opbygger Europa i opposition til USA, så ville mindst halvdelen af europæerne eller endda flere vende ryggen mod et forenet Europa, således at der slet ikke er andre muligheder end at opbygge et Europa, som ikke er i opposition til USA, men derimod en ligeberettiget partner til USA.
Jeg vil også gerne tilføje følgende: Vi har hørt en stemme fra USA, der vil opdele Europa i det nye Europa og det gamle Europa. Jeg oplevede under et besøg i Warszawa, at man ikke er så begejstret for det dér. Også Warszawa, også Polen er det gamle Europa med de samme rødder som vores, og vi må ikke tillade, at nogen deler Europa i to. Det er derimod op til os at handle i fællesskab!
Nu til Irak. Vi har stor interesse i, at den civile orden genskabes hurtigt, og vi siger ofte, når vi taler om Europas, om EU's forhold til de arabiske islamiske stater, at der hverken kan eller skal være noget clash of civilisation, og det samme gør sig naturligvis også gældende for den civile orden i Irak. Dér lever shiitter, dér lever sunnier, dér lever kristne, dér lever arabere, dér lever kurdere, og efter min mening ligger der en opgave i, og her kan vi måske hjælpe - og hvis vi kan hjælpe, bør vi gøre det - at skabe en fredelig orden og netop ikke et clash mellem de forskellige religiøse eller etniske grupper.
Her står vi efter min mening over for en stor opgave i EU, og jeg bifalder på min gruppes vegne, hr. kommissær Nielson, at De har været i Irak. Det er naturligvis meget vanskeligt at sige på nuværende tidspunkt i Europa-Parlamentet, om FN skal spille en eksklusiv rolle, hvilken rolle vi som EU, hvilken rolle måske NATO, hvilken rolle USA og Storbritannien som de to magter, der har handlet dér, og andre skal spille. Det er vanskeligt at sige, men det, vi kan sige, er, at vi opfordrer alle involverede, især også europæerne - også vores polske partnere og venner - der er involveret dér, til, at vi europæere gør alt, hvad vi gør, i fællesskab og først gør det, når vi er blevet enige om en fælles holdning. Der er tale om yderst store humanitære udfordringer, og jeg tror, vi kan bidrage til sikkerhed, i forbindelse med opbygningen af et politi, i forbindelse med vandforsyningen, sundhedsplejen og den politiske orden som helhed.
Lad mig afslutningsvis sige, at vi naturligvis også har nogle spørgsmål til vores amerikanske venner og partnere. Man har hidtil ikke fundet nogen masseødelæggelsesvåben. Jeg anbefaler, at man leder videre, men det var også grundlaget for interventionen, og det påvirker naturligvis også den politiske troværdighed, og derfor skal vi også tage dette spørgsmål meget alvorligt.
(Bifald)
Det, vi nu skal opnå, er - og det var jo også vores store håb efter Kuwait-krisen i 1991, hvor jeg var stor tilhænger af, at Kuwait blev befriet, at man bekæmpede Saddam Hussein resolut - at der også nås frem til en fredsløsning i Mellemøsten mellem Israel og Palæstina. Den chance må vi gribe nu. Troværdigheden af vores politik vil også afhænge af, om det lykkes at nå frem til en fredsløsning dér, og jeg opfordrer os alle, europæerne, til, at vi yder et enigt og afgørende bidrag i den forbindelse.
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne begynde med - på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne - at tilslutte mig fordømmelsen af de massive angreb i Saudi-Arabien og Tjetjenien, og Parlamentet bør også kondolere familierne til krigens ofre, især den civile befolkning, og understrege, at vi dybt beklager, at 14 journalister er omkommet under konflikten, to er forsvundet, og amerikanske tropper har bombet medieorganisationer som Al-Jazeera og det palæstinensiske hotel, som var beboet af journalister.
Efter at have hørt hr. Poetterings indlæg vil jeg gerne på min gruppes vegne sige, at vi i endnu højere grad end De beklager, at man endnu ikke har anset det for relevant at finde en løsning, da vi kunne være nået til enighed om mange spørgsmål, og det er vigtigt, at Europa-Parlamentets stemme høres. Vi giver indtryk af at være ligeglade med, hvad der sker, og vi har et fælles ansvar med de andre EU-institutioner.
For det første vil jeg med hensyn til krisesituationen hilse Kommissionens indsats velkommen - kommissæren har været i Baghdad. Der er afsat 100 millioner euro, og jeg beder Dem lade kvinder deltage i fredsforhandlingerne og i bistandsarbejdet, for det er meget vigtigt, hvis der skal opnås fred i Irak. Desuden mener jeg, at vi bør støtte genopbygningen af de grundlæggende serviceydelser.
Kommissæren har gjort opmærksom på en ting, som efter min mening er meget vigtig: Vi må ikke forveksle humanitær bistand med genopbygning, og humanitær bistand må frem for alt ikke blive et politisk forhandlingsobjekt. De har Den Socialdemokratiske Gruppes støtte i denne henseende.
Med hensyn til genopbygningsprocessen og den igangværende debat i Sikkerhedsrådet vil jeg for det første gerne påpege, at vi i henhold til folkeretten befinder os i en de facto-situation, hvor en koalition fungerer som besættelsesmagt i et besat område. Ifølge Genève-konventionen og Haagerkonventionen har koalitionen klart definerede ansvarsområder og beføjelser, og dette skal indarbejdes i de nuværende rammer, for ellers afhænger alt af magtspillet i Washington. Jeg minder om, at det første hold amerikanske guvernører i Irak allerede er afløst. Forvirringen stiger hele tiden, og det er derfor vigtigt at få bekræftet FN's Sikkerhedsråds rolle.
Vi europæere har et ansvar i den forbindelse. Ifølge traktatens artikel 11, 12 og 13 er vi forpligtede til at findes en fælles holdning. Men det er mærkeligt, at vi er i stand til at finde fælles fodslag inden for EU og med andre, i mellemøstkvartetten og endda med Den Arabiske Liga, men ikke i Sikkerhedsrådet. Det kan befolkningen ikke forstå, og desuden har Europa et seriøst ansvar her.
Det er derfor meget vigtigt, at den enighed, der blev opnået i Athen den 16. april, nu gøres gældende, men inden for folkerettens rammer. Hvorfor? Fordi der skal dannes en regering, som tilhører det irakiske folk, og som respekterer den territoriale integritet og giver det irakiske folk muligheder, nu hvor det endelig er blevet befriet for et despotisk tyranni. Vi begynder at se den politiske og religiøse undertrykkelse forsvinde og det irakiske folk få lov til at udtrykke sin mening. Dette er helt afgørende.
Embargoens ophævelse skal - som det fremgår af adskillige FN-resolutioner - ske i henhold til disse resolutioner. Inspektørerne skal også vende tilbage, for paradoksalt nok er de eneste, der har fundet spor af masseødelæggelsesvåben, Hans Blix' og Mohamed El Baradeis hold og ikke de amerikanske inspektører, som handler illegalt, og det er derfor vigtigt at gribe ind i denne henseende.
Jeg vil gerne på min gruppes vegne gentage, at den irakiske olie og dens udnyttelse tilhører det irakiske folk. Olie er, som vi alt for ofte har set, ikke et ubetinget gode, og der skal være ægte respekt for dens anvendelse og det irakiske folks adgangsret til ressourcerne.
Til slut, hr. formand, vil jeg gerne tale om situationen i Mellemøsten. Vi kan ikke sige, at vi var nødt til at handle, fordi der var gået 12 år, hvor Saddam Husseins styre ikke havde overholdt FN's resolutioner, når vi har ventet 30 år på, at resolution 242 skulle blive overholdt. Vi er nødt til at støtte køreplanen, Ariel Sharon kan ikke give EU's højtstående repræsentant for udenrigspolitikken, Javier Solana, den kolde skulder, fordi han har mødt præsident Arafat. Vi må vise goodwill, og vi må først og fremmest desarmere den farlige tikkende bombe i Mellemøsten. Og alt dette kræver, at vi europæere igen finder sammen i enighed og handler samlet.
Watson (ELDR).
Hr. formand, selv om mange af os er modstandere af grundlaget for den nylige krig i Irak, kan vi dog være enige om at glæde os over den brutale diktator Saddam Husseins fald. Den irakiske befolkning kan nu starte på genopbygningen af Irak som et frit demokrati, som kan eksistere i fred med sine naboer og have mulighed for at udnytte de enorme naturressourcer til at forbedre levestandarden.
Spørgsmålet for Europa i dag er, hvordan vi forenes i genopbygningen af Irak, så vi kan overvinde vores tidligere splittelse. Europas stemme skal lyde som et enstemmigt kor, ikke disharmonisk og ude af takt.
Udenrigsministrenes uformelle møde giver anledning til forsigtig optimisme. Jeg hilser Kommissionens og det græske formandskabs forslag om at stå i spidsen for vores aktioner i efterkrigstidens Irak velkommen. Selv om vi endnu ikke har kapacitet til at føre krig for at forsvare vores værdier, har vi lang erfaring i at opnå fred. Min gruppe går ind for, at Europa skal have en aktiv rolle i genopbygningen af Irak, men så må vi have en form for legitimitet, som kun kan opnås via en anden FN-resolution.
Præsident Bush lovede os, at FN skulle få tildelt en "afgørende" rolle. Vores udenrigsministre har stillet krav om, at FN får en "central" rolle. Men udkastet til resolution fra USA, Det Forenede Kongerige og Spanien er meget mangelfuldt i denne sammenhæng. Man kan ikke tildele FN en afgørende rolle ved simpelthen at nævne det i en betragtning til en resolution til drøftelse i Sikkerhedsrådet.
En afgørende rolle betyder, at genopbygningen af Irak ikke vil være mulig uden FN. Det betyder ikke, at den selverklærede besættelsesmagt i en periode på 12 måneder skal have ret til at styre tilbagebetalingen af udlæg med indtægterne fra irakisk olie.
En afgørende rolle for FN betyder FN's deltagelse i oprettelse - så hurtigt som muligt - af en legitim og repræsentativ regering i Irak, ophævelse af sanktioner og ydelse af humanitær bistand. Hvorfor er rindende vand og elektricitet ikke genetableret? Hvor mange flere skal dø, før vi får leveret medicinsk udstyr til hospitalerne og får fjernet den ueksploderede ammunition? Hvor er politiet, som FN kunne sende for at hjælpe med at genetablere ro og orden? Vi skal give den irakiske befolkning et bedre liv og undgå, at deres lidelser skaber vrede over for besættelsesmagten.
En afgørende eller central rolle for FN betyder også genindsættelse af Hans Blix og våbeninspektørerne for at finde ud af, hvad der er sket med de masseødelæggelsesvåben, der ikke er fundet. Eksistensen af disse våben og påstanden om, at de kunne tages i anvendelse inden for 45 minutter, var en af hovedårsagerne til krigen. Våbeninspektørerne har den internationale legitimitet og troværdighed til at fuldføre den opgave, som de fik tildelt, i samarbejde med de amerikanske og britiske væbnede styrker på stedet.
Den tragiske hændelse mandag aften i Saudi-Arabien minder os om den fortsatte ustabilitet i området. Derfor bifalder min gruppe Colin Powells besøg, der markerer USA's deltagelse i fredsprocessen. For at opnå varig fred i området og en vellykket genopbygning af Irak skal vi sammen følge kvartettens køreplan for fred i Israel og Palæstina.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, det sidste beslutningsforslag om Irak stammer fra før krigen. Parlamentet gav heri sin fulde støtte til FN's våbeninspektører og slog fast, at ingen af de hidtil anførte grunde berettigede en krig, og at "alle yderligere skridt skal tages af Sikkerhedsrådet efter en omfattende vurdering af situationen".
Har vi ikke noget at sige til de alvorlige begivenheder, der er sket siden da, og som er i fuldstændig modstrid med denne strategi? Det viser flertalsbeslutningen her i Parlamentet om ikke at afslutte denne forhandling med vedtagelse af et beslutningsforslag. Denne proceduremæssige beslutning ville være latterlig, hvis den ikke afspejlede en mere dybtgående og alvorlig brist i EU, nemlig den manglende evne til at definere en egen identitet og forsvare den uforbeholdent. Denne politiske laden stå til har været fremherskende, lige siden George Bush begyndte at anvende sin nye strategiske doktrin.
Til dem, der ligesom min gruppe mener, at det er absolut nødvendigt at reagere, særlig ved se på det, som New York Times har kaldt "den anden supermagt", det vil sige offentligheden, som er imod tanken om krig, foreslår jeg tre tæt forbundne prioriteter. For det første en mobilisering mod fait accompli i Irak. Den irakiske befolkning er lige blevet befriet for et diktatur og derefter kastet ud i kaos. Efter at have talt med de mangeårige modstandere af Saddam Hussein kan jeg fortælle, at den 9. april følte mange af dem, der var til stede, en blanding af glæde og smerte, lettelse og ydmygelse. Efterhånden har forbitrelsen over alt det blod, der er udgydt, omfanget af skaderne, ødelæggelserne og plyndringerne, den militære besættelse og den civile amerikanske prokonsul taget over. Alt dette er ved at miste troværdigheden, selv om bevæggrunden til krigen var, at Irak skulle have store lagre af masseødelæggelsesvåben, hvilket George Bush, Tony Blair og José Maria Aznar selvfølgelig havde uigendrivelige beviser på.
Den anden prioritet skal uden tvivl være en offensiv indsats for at få en effektiv iværksættelse af en køreplan for fred i Mellemøsten. EU er medinitiativtager hertil og kan således ikke forholde sig passivt til den israelske regerings daglige forsøg på at sabotere det spinkle håb om fred, idet den er overbevist om, at den nuværende vært i Det Hvide Hus altid vil forstå dens bevæggrunde. Endelig skal vi hjælpe hinanden med at vurdere, hvor det tåbelige eventyr med forebyggende krig fører os hen, hvis Europa ikke får den politiske vilje til at gøre alt for at standse det. Det er nødvendigt at bekæmpe terrorismen og spredningen af masseødelæggelsesvåben. Det har imidlertid ikke noget at gøre med denne farlige skæve udvikling.
Hr. formand, jeg gentager for tredje gang i dag min gruppes anmodning om en indledende grundig debat her i Parlamentet om den nye strategiske doktrin, som præsident Bush bekendtgjorde den 20. september 2002. Denne kyniske lovprisning af den stærkestes ret har til hensigt at annullere alle principper i De Forenede Nationers pagt, som det nuværende amerikanske resolutionsforslag i Sikkerhedsrådet også vidner om. Det er på tide, at Europa slår alarm og påtager sig sit ansvar. Det forventer de fleste af vores medborgere fra Strasbourg til Warszawa sig af os. Det kunne være vores køreplan at leve op til denne forventning. Min gruppe er under alle omstændigheder klar til det.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, intet er mere ubehageligt for en politiker end at have ret, men ikke få ret. Endnu mere ubehageligt er det ikke at have ret og stadig mere klart indse, at man rent faktisk ikke havde ret. Helt konkret er vi alle klar over, at den hævdede forekomst af store mængder masseødelæggelsesvåben var den primære officielle begrundelse for at indlede krigen. Alle husker Tony Blairs og Colin Powells indlæg i FN, hvor de fremførte beviser for, at sådanne masseødelæggelsesvåben eksisterede. Det viser sig nu efter ugers søgen, hvor hundredvis af amerikanske og britiske soldater har været indsat, at de pågældende beviser ikke findes.
Kan det være årsagen til, at myndighederne - læs: amerikanerne og briterne - nægter Hans Blix og FN's våbeninspektører adgang? FN's våbeninspektører er de eneste, som kan godtgøre, at der ikke findes masseødelæggelsesvåben i Irak, men de er også de eneste, som med stor sandsynlighed vil godtgøre, at Bush og Blair ikke havde ret, da de indledte denne krig med henvisning til forekomsten af masseødelæggelsesvåben.
Nægtelsen af adgang indgår i en bred vifte af bestræbelser, nemlig bestræbelserne for at holde FN på afstand. Det er ikke rimeligt og heller ikke intelligent. Lad mig anføre to eksempler, som viser, at FN spiller en afgørende rolle. Via FN's Miljøprogram (UNEP) har man, og efter min opfattelse med rette, presset på for hurtigst muligt at få undersøgt de miljømæssige konsekvenser af anvendelsen af eksempelvis klyngebomber og forarmet uran. Etableringen af en domstol, som er yderst påkrævet for at få bearbejdet fortidens forbrydelser, kan kun gennemføres med FN's hjælp. Men lad os også åbent vedgå, at EU kun kan yde en fuldgyldig indsats - hvad enten det drejer sig om humanitær bistand eller genopbygning - inden for rammer, som er legitimeret af FN, og som ligeværdig partner i forhold til USA, ikke som underleverandør.
Det, jeg frygter, er, at Europa uden et sådant FN-mandat ikke desto mindre vil bidrage til genopbygningen af Irak, om end halvhjertet og sandsynligvis endog modstræbende. EU som sådan vil bidrage af pligtfølelse, visse medlemsstater vil bidrage for at undgå endnu en konflikt med USA, og fordi de ønsker at sikre sig en del af kagen. Det er ikke den fælles udenrigspolitik, min gruppe forestiller sig. Vejen til en fælles udenrigspolitik for EU går via New York, via FN. Kun med FN-mandat vil EU være i stand til at udnytte de ikke ubetydelige muligheder, vi har, for at sikre Iraks genopbygning og sikre, at regeringsmagten igen kommer til at ligge i det irakiske folks hænder. Det er også i USA's og Storbritanniens interesse.
Jeg vil derfor også opfordre den britiske og den spanske regering, men også den polske regering og kollegerne i regeringspartierne i de pågældende lande, til at bryde med krigens løsen - at vinderen tager det hele. Vinderen tager ikke det hele, det må ikke være ønsket, og det kan det heller ikke være. Se blot, hvad der sker i Irak i øjeblikket. Der hersker kaos, og den ene despotiske administrator afløser den anden, fordi amerikanerne og briterne ikke ved, hvad de skal stille op. Irak har ikke behov for hoverende sejrherrer, som ikke ved, hvad de skal stille op. Krigen er vundet af de få, freden kan kun vindes af de mange.

Collins (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak til det græske formandskab og kommissær Nielson for de fremragende redegørelser her til morgen og til mine kolleger i Parlamentet for deres meget informative indlæg.
Den amerikanske regering har udtrykt sin intention om at overgive Iraks suverænitet til en repræsentativ irakisk regering på et meget tidligt tidspunkt. Der er afholdt to møder med irakiske politiske ledere. Det seneste møde i Baghdad den 25. april resulterede i en aftale om at forsøge at sammensætte en midlertidig regering inden den 3. juni 2003. Denne regering skal så udarbejde en ny forfatning for det irakiske folk og håndtere andre langsigtede regeringsspørgsmål.
Jeg hilser udkastet til resolution til drøftelse i FN meget velkommen. Udkastet omhandler håndteringen af situationen efter krigen i Irak. Jeg mener, at der er en række ledetråde, som skal følges i fastsættelsen af FN's fremtidige rolle i Irak. FN skal spille en central rolle i genopbygningen af Irak. Denne rolle skal indledes med en klar forståelse af, at det ikke er formålet med FN's deltagelse at berettige den nylige militære konflikt. FN skal være en ligeværdig partner og ikke være nødt til at underordne sig beslutninger truffet af koalitionen i Irak. Det vil være meget uretfærdigt over for civilbefolkningen i Irak, hvis spørgsmål om principper forhindrer effektiv deltagelse fra FN til afhjælpning af de umiddelbare behov.
Vi bør huske på ordene fra FN's generalsekretær, som sagde, at vi skal være målbevidste under fasen efter krigen i Irak. På nuværende tidspunkt skal vores overordnede mål være at tilsidesætte tidligere tiders splittelse og fokusere på det, der kan og skal gøres for at hjælpe det irakiske folk.
Ud fra et europæisk perspektiv skal den rolle, som EU skal spille i Irak, fastsættes nøjagtigt. På det seneste EU-udenrigsministermøde, som blev afholdt på Rhodos den 3. maj, var der bred enighed om, at EU skal spille en større rolle i situationen efter krigen i Irak.
Kommissionen har allerede sendt en mission til Irak for at vurdere behovene. Det er også planen, at de forskellige chargés d'affaires kan vende tilbage til Irak fra EU's medlemsstater.
Der er endnu ikke indgået en aftale om, hvorvidt EU skal udpege en særlig repræsentant for Irak. Sidstnævnte spørgsmål er meget vigtigt og skal overvejes hurtigst muligt. EU skal deltage i genopbygningen af Irak med FN i spidsen for arbejdet. EU-ressourcer vil under disse omstændigheder blive tildelt til finansiering af de vigtigste genopbygningsaktiviteter som f.eks. genopbygningen af den grundlæggende sociale infrastruktur, herunder tjenester som sundhed, uddannelse, vand og sanitet.
Det er rimeligt, at sanktionerne imod Irak ophæves. De tjener intet formål overhovedet på nuværende tidspunkt, da de oprindeligt blev pålagt et regime, der ikke mere eksisterer. UNMOVIC og Den Internationale Atomenergiorganisation bør vende tilbage til Irak hurtigst muligt og fuldende deres mission. Indtægter fra olie i Irak skal også spille en stor rolle i den praktiske genopbygning af Irak, men enhver brug af sådanne midler skal være til fordel for den irakiske befolkning, der skal deltage så vidt muligt og på et så tidligt tidspunkt som muligt i sådanne beslutningsprocesser.
FN skal som en vigtig del af sin rolle give berettigelse til eventuelle overgangsordninger i Irak. FN vil også kunne bidrage til mindskelse af den politiske spænding i Mellemøsten og den politiske ustabilitet, der desværre helt tydeligt hersker på nuværende tidspunkt.

Bonde (EDD).
Hr. formand, læren af Irak-krigen er ikke, at vi skal kopiere USA og lave vores egen udenrigspolitik med vores eget super statsmilitær og militærindustrielle kompleks. Hvis vi havde haft kvalificeret flertal i spørgsmålet om Irak, ville hverken den britiske eller franske linje have fået flertal. Løsningen er, at vi i stedet for at lave en superstat står sammen i Europa for at styrke FN.
Beslutter FN, at en diktator skal afvæbnes, må FN også have styrken til at gennemføre beslutningen. FN bør have sin egen udrykningsstyrke, og EU's udrykningsstyrke bør stilles til rådighed for FN. Vetoretten i FN's sikkerhedsråd må begrænses, så FN også kan handle, selv om et lille mindretal skulle være imod det. Ellers handler stormagter på egen hånd og skaber dermed undskyldninger for, at enhver kan handle på egen hånd med militære overfald og terror. Krigsforbrydere bør findes og stilles for krigsforbryderdomstolen. Alle lande bør presses til at acceptere krigsforbryderdomstolen og FN-pagten.
Læren er, at vi må værne om lov og ret mellem landene, hvis vi ikke vil ende som ofre for jungleloven og tyngdeloven, og selv blive skydeskive for nye generationer af terrorister. Terror og diktatur stoppes kun effektivt med lov og ret.

Bonino (NI).
Hr. formand, kære kolleger, jeg ved ikke, om dette er Europa-Parlamentets 10., 15. eller 25. forhandling om Irak-spørgsmålet. Jeg frygter, at denne debat - ligesom alle de andre - endnu en gang understreger EU-institutionernes ubetydelighed. De var nemlig ubetydelige i den fase, der gik forud for det militære indgreb, og de risikerer også at blive ubetydelige i opbygnings- og genopbygningsfasen.
Kære kolleger, jeg ved ærligt talt ikke, om EU nogensinde beslutter sig for at gøre ordene til handling og for at føre en fælles politik, for jeg kan slet ikke få øje på forudsætningerne for dette. Jeg kan ikke få øje på forudsætningerne for dette, eftersom det ikke fremgik af Rådets redegørelse, hvilken rolle EU agter at spille som sådan. Hørte De noget i den retning? Det gjorde jeg ikke. Bortset fra nogle få forhåbninger, som det er naturligt at give udtryk for, hørte jeg ikke andet, og det bør vi efter min mening sige, som det er.
Kommissæren sagde dog noget vigtigt, som jeg er helt enig i. Det skal slås fast én gang for alle, at der ligesom før er et stort behov for humanitær hjælp i Irak, men vi står ikke over for en humanitær katastrofe. Det skal vi i det mindste gøre os klart, for der er tale om nogle andre og meget vanskeligere problemer end en humanitær nødsituation, som Kommissionen udmærket ved, hvordan den skal administrere. Ud fra dette synspunkt vil jeg sige, at hvis EU nogensinde finder viljen til at give udtryk for en holdning og føre en politik, tilslutter jeg mig det, som hr. Barón Crespo sagde.
Det er nemlig uacceptabelt, at der ikke er nogen kvinder til stede under alle debatterne, konferencerne og møderne - ikke engang om Irak, men heller ikke om Afghanistan, Kosovo eller Østtimor - og det er heller ikke kvinder, som serverer kaffe eller tolker. Det er ikke et muslimsk land, og det er ikke et spørgsmål om tradition. Det er et sekulariseret land, hvor kvinderne spillede en hovedrolle på godt og ondt, hvilket "fru Anthrax" er et fremragende eksempel på. Jeg ved ikke, om EU nogensinde skal give sin holdning til kende, men hvis EU tilfældigvis skal udtale sig efter sine vigtige debatter, håber jeg, at dette bliver husket, og at vi radikale ikke bliver tvunget til - sådan som det var tilfældet med Afghanistan - at iværksætte en verdensomspændende kampagne for måske at få to kvindelige ministres støtte, mens alle andre er ligeglade.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, 172 soldater - 34 britiske og 138 amerikanske - har givet deres liv under krigen for Iraks frihed. I dag ærer mine kolleger og jeg disse soldater og alt, hvad de og koalitionsstyrkerne har gjort for at sikre fred og frihed i Irak.
Jeg har i alle de forhandlinger, som vi har haft om Irak-krisen, gjort helt klart, at for os er krig altid den sidste udvej. Hvis blot verdens nationer havde kunnet stå sammen, kunne vi efter min bedste overbevisning være sluppet af med Saddam Hussein uden en krig.
Nu hvor konflikten er forbi, skal vægten helt korrekt lægges på stabilisering af Irak og genopbygning af det civile samfund, fastsættelse af betingelser for en demokratisk stat, som kan eksistere i fred med sine naboer, samt genopbygning af Iraks økonomi for den irakiske befolkning. Der er naturligvis store forhindringer, som skal overvindes. Det er helt tydeligt. Men vi bør ikke være i tvivl om, at alle disse målsætninger kun kan opfyldes uden Saddam Hussein.
Den anden store opgave, som vi nu kan gå i gang med, er fastsættelsen af en bæredygtig aftale mellem Israel og palæstinenserne. Kvartettens køreplan for fred giver et godt grundlag for en resolution vedrørende dette meget vanskelige spørgsmål i Mellemøsten: parterne i den største region, en plan for varig fred, et sikkert Israel, hvis eksistensberettigelse anerkendes af den arabiske verden, og en palæstinensisk stat, der kan eksistere side om side med Israel i fred og harmoni.
Der skal arbejdes hårdt på begge projekter, men der er nu en reel mulighed for varig fred i denne meget vigtige del af verden. For verden ude omkring har krisen medført reelle spørgsmål om FN og FN's mulighed for at gennemføre sine egne hensigtserklæringer. I NATO har man oplevet den største interne splittelse nogensinde. EU har vist, at vi er ude af stand til at tale med én stemme, da nogle af medlemsstaterne har vist større interesse for at skabe modvægt til USA end for at oprette et ægte transatlantisk partnerskab baseret på fælles værdier.
Nu skal tingene siges uden omsvøb. Firebandens opførsel på topmødet i Bruxelles i sidste måned viste helt tydeligt den strategiske fejl, som de begår i forsøget på at opløse den transatlantiske alliance. Uanset hvilke vage formuleringer de bruger, har topmødet været et overlagt forsøg på at skabe splittelse mellem Europa og USA, og hvis vi har lært noget af begivenhederne i de seneste måneder, er det helt klart, at Europa og USA skal stå sammen for at håndtere truslerne imod vores kollektive frihed. Nye strukturer og nye militære hovedkvarterer, der konkurrerer med USA, vil ødelægge en alliance, der har tjent os godt i Europa. Det glæder mig, at hovedparten af europæiske nationer forstår dette og har modet til at sige det.
Og endelig, hvis Europa mener det alvorligt med forsvar og sikkerhed, vil EU være nødt til at yde økonomisk hjælp. Der er ikke brug for nye opdelende strukturer. Der er derimod brug for mere stabilitet. Jeg håber, at Europa har lært af denne krise. NATO og den transatlantiske alliance skal være grundlaget for europæisk forsvar.

Sakellariou (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, der er kun gået nogle få uger siden USA's unilaterale beslutning om at angribe Irak. Uden FN-mandat blev der med et eklatant brud på international ret indledt en angrebskrig fra USA's side, eller rettere: ikke alene fra USA's side. En hel række kendte, men også hemmeligholdte allierede er fundet sammen i "de villiges koalition" - eller skulle man her sige "de føjeliges koalition". Ud over selvfølgelig besættelsesmagterne - USA, Det Forenede Kongerige og Polen - blev rækken af koalitionsvillige udvidet med andre militære magter som Palau, Marshalløerne, Mikronesien og Kongeriget Tonga.
Målet med angrebskrigen var at fjerne masseødelæggelsesvåbnene i Irak under påberåbelse af de pågældende FN-resolutioner. Angribernes videre mål om at styrte regimets diktator Saddam Hussein har ikke noget retsgrundlag i international ret og har ikke hjemmel i FN's charter. Jeg mener heller ikke, det bør være verdenssamfundets opgave at fjerne diktatorer overalt i verden ved hjælp af krige. Det efterlader desuden en flov smag, når den britiske udenrigsminister Jack Straw er parat til at jage en diktator i Irak med tusindvis af britiske soldater, mens samme Jack Straw som britisk indenrigsminister i sin tid besluttede at befri en anden diktator, nemlig Augusto Pinochet, og derved reddede ham fra den britiske lovgivnings kløer.

USA's unilaterale krig mod Irak har nået sit mål, nemlig at fjerne Saddam Husseins regime. Men denne krig har også forårsaget skrækkelige kolaterale skader: Det første umiddelbare offer er FN og den internationale ret, det andet det forenede EU og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og det tredje NATO, som har taget sin del af de ideologiske klyngebomber. Den nye doktrin om forebyggende krig, lanceret af chefideolog Richard Perle, mørkets herre, rokker også ved NATO's fundament.
Vi står tilbage med spørgsmålene, hr. formand og hr. rådsformand, hvornår denne krig er slut, og hvornår der kommer en erklæring om krigens afslutning. For det første, hvad gør EU for, at der kommer en erklæring om krigens afslutning? For det andet, hvor er de ødelæggelsesvåben, som var grundlaget for, at krigen blev indledt? Hvis amerikanerne ikke er parat til at fortælle os, hvordan det forholder sig med disse masseødelæggelsesvåben, må vi som europæere i det mindste bore dybere og forlange en erklæring.
(Bifald)

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, jeg besøgte Irak for 12 dage siden. Jeg tilbragte otte dage i den sydlige del af landet, hvor jeg forsøgte at danne mig et overblik over situationen for folkesundheden i min egenskab af Verdenssundhedsorganisationens særlige udsending. Jeg lyttede til befolkningen og mødtes med 50 stammeledere, op imod 20.000 sumparabere, og jeg besøgte og inspicerede hospitaler og de største sundhedsklinikker i Basra, Al-Amara og andre mindre byer og landsbyer. Jeg genåbnede Verdenssundhedsorganisationens kontor, og jeg oprettede en klinik, der nu foretager 15.000 lægekonsultationer om måneden.
Befolkningen nyder friheden. Glæden mindskes kun af efterdønningerne af Saddam Husseins hårde regime. Befolkningens liv blev reguleret ned til mindste detalje. Saddam Hussein efterlignede Stalins model for total kontrol. En almindelig irakisk families indkøb, selv indkøb af noget så banalt som et stykke sæbe, var politisk styret. Når en fange idømtes amputation af øret, skulle fangen selv finde og betale en kirurg for at udføre lemlæstelsen. Jo flere penge en fange kunne betale, jo mindre skar kirurgen af øret. En handel med menneskekød, en ondskabsfuld handel med Saddam Hussein - for Saddam kontrollerede alle irakeres bevægelser - fra grådfyldt vugge til urolig grav. Disse systemer er stadig intakte og undertrykker den irakiske befolkning.
Irak befinder sig dog stadig i den indledende fase. Koalitionsstyrkerne gør et godt stykke arbejde, især i den sydlige del af landet, og i forbindelse med forbedring af folkesundheden i Irak. FN - især Verdenssundhedsorganisationen - er nu fuldt ud engageret og bruger sin ekspertise med et fantastisk resultat. Der er dog grænser for, hvad FN kan opnå under så komplicerede og vanskelige politiske omstændigheder. Vi må væbne os med tålmod. Den fortsatte sikkerhed, som koalitionsstyrkerne yder, er også meget vigtig for at give den irakiske befolkning tid og mulighed for at løse op for det onde spind, som Saddam Hussein så dygtigt har spundet om befolkningen.
Opgaven er nu at hjælpe det irakiske folk med at nyde friheden og integrere befolkningen i forfatningen og i politik af hensyn til de kommende generationer.
Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, vi kan ikke løbe fra vores ansvar. Krigen mod Irak, som byggede på løgnen om, at der fandtes masseødelæggelsesvåben, USA's militarisering samt doktrinen om forebyggende og uendelig krig er til fare for hele menneskeheden og tvinger os til at leve i frygt for kriminelle terrorhandlinger og den lidelse, som de medfører.
Vi må ikke lægge skjul på - det er vores pligt - at USA's imperialistiske politik ikke bare ødelægger liv, land, historie og kultur, men også hele systemet af forbindelser mellem mennesker, FN's pagt og de internationale bestemmelser. Vi kan ikke bare indlede et nyt kapitel og lade, som om intet er hændt. Vi skal skabe og genskabe vores forbindelser til USA og til verdens lande med respekt for menneskerettighederne og de borgerlige rettigheder, idet vi følger loven og nægter at gøre forskel, f.eks. når det gælder Israels besættelse af Palæstina.
Saddam Hussein er forsvundet ud i det blå, og det kan jeg kun glæde mig over sammen med irakerne, men situationen er ustabil, og besættelsesstyrkerne skal erstattes med en irakisk regering, som også omfatter kvinder, og som er koordineret af FN. EU skal gøre sin del og fremme genopbygningen, den økonomiske bistand, genindførelsen af demokratiet og Iraks adgang til landets egne ressourcer.
Frankrig, Tyskland, Belgien, paven og fredsbevægelsen har givet EU og Europa troværdighed i den del af verden. Så lad os fortsætte med at følge denne vej, hvor det netop gælder om at respektere rettighederne og ikke om undertrykkelse og besættelse.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, vi vidste alle, at der ville komme en humanitær katastrofe, og at den især ville påvirke kvinder og børn, der udgør størstedelen af den irakiske befolkning. Det var vi parlamentsmedlemmer, der var i Baghdad og Basra, vidner til. Inspektørerne på stedet fortalte os ligesom Hans Blix i FN, at der ikke var nogen masseødelæggelsesvåben. Jeg ved ikke, hvorfor det overrasker os. Men vi var ikke klar over besættelsesstyrkernes kolossale uansvarlighed. I Irak hersker kaos og jungleloven, og borgerne mangler beskyttelse. Og jeg vil gerne gøre opmærksom på, at hovedparten af de fremtidige besættelsesstyrker er medlemmer af EU, nemlig Storbritannien, Polen, Italien og Spanien, mens EU er fraværende.
I den forbindelse, hr. formand, virker det latterligt, at hr. Poettering stadig siger, at vi ikke kan skabe et EU, der står i modsætningsforhold til USA. Det er omvendt. USA - den ekstreme højrefløj, der regerer landet - modarbejder EU som en organisation, der kan gøre sig gældende her i verden. Vi er vidner til en uacceptabel situation, som Parlamentet må fordømme på vegne af de europæiske borgere, der demonstrerede mod den.
Hr. formand, vi må opfordre til fuld genindførelse af FN's lovgivning, og vi må atter en gang påpege, at olie for mad-programmet og inspektionerne er FN's eneansvar. Ellers overtrædes den gældende ret, selv de resolutioner, der oprindeligt blev godkendt af besættelsesstyrkerne.
Under alle omstændigheder vil jeg i dag gerne sige, at jeg ikke bryder mig om den spanske ministerpræsident Aznars holdning. Han går den regerende amerikanske højrefløjs ærinde. Han vil gøre Spanien til et nyt Puerto Rico, hvilket er imod de fleste spanieres holdning.
Hr. formand, hr. kommissær, hr. rådsformand, der skal naturligvis ydes al mulig humanitær bistand. Men hvis denne bistand skal være effektiv, kræver det først og fremmest EU's og FN's politiske tilstedeværelse.

Belder (EDD).
Hr. formand, vi må af hensyn til Iraks borgere takke Gud for, at Saddams rædselsregime er bragt til ophør. Forhåbentlig vil det snart lykkes at anholde den faldne enehersker over Mesopotamien og hans to sønner, såfremt de fortsat er i live. Oppositionskredse i Irak venter netop derved omsider at få skabt klarhed om landets lagre af masseødelæggelsesvåben.
Vi er som disse nye aktører på den irakiske politiske scene alvorligt bekymrede over den vedvarende mangel på offentlig sikkerhed i hovedstaden Baghdad. Saddam har bidraget hertil med sin amnesti til hen ved 100.000 forbrydere umiddelbart inden amerikanernes og briternes militære intervention, hvilket imidlertid ikke fritager først og fremmest amerikanerne for ansvaret for at opretholde lov og orden i landets administrative centrum. De kan i den forbindelse også trække på Iraks unge demokratiske kræfter og her hente ekspertise og bistand.
Genopbygningen af Irak er en gigantisk opgave, og omfattende humanitær bistand fra EU vil også være velkommen i den forbindelse. De irakiske familier er ved at have tømt fødevarelagrene. Offervilje fra vores side vil styrke det transatlantiske partnerskab. Og det vil skabe goodwill i den irakiske civilbefolkning.
Washingtons diplomatiske indsats for at dæmme op for yderliggående religiøse tendenser i regionen fortjener ligeledes europæisk støtte. Dermed kan Iraks territoriale integritet under demokratisk administration sikres også udadtil.

Souchet (NI).
Hr. formand, efter det forfærdelige attentat i Riyadh og ayatollah Akims sejrrige tilbagevenden til Irak kan man konstatere, at den behandling, som den amerikansk-britiske koalition har givet spørgsmålet om Irak, i høj grad har forplumret holdningerne.
Efter den 11. september blev der indledt en uforsonlig krig mod den islamiske terrorisme af en koalition, der bestod af næsten hele det internationale samfund. Et snævert samarbejde, særlig mellem USA og Europa, hvor attentatet den 11. september blev planlagt, begyndte at give resultater ved at ramme al-Qaeda-netværket hårdt.
USA har erstattet denne klare strategiske og stort set ubestridte linje med et meget farligere forehavende, hvor man anvender den gamle dominoteori, der indtog en hædersplads i de kommunistiske lande i 1970'erne, til at eksportere den demokratiske model til den arabisk-muslimske verden på baggrund af et nyt Irak, som USA har demokratiseret. Hvad angår demokrati, hører man for tiden især opfordringer til at indføre et islamisk sharia-styre i Irak efter det anarki, som fulgte efter diktaturet.
Hvis besættelsen af Irak bliver forlænget, samtidig med at den generelle usikkerhed fortsætter, står vi over for en dobbelt risiko. For det første vil en varig militær besættelse af et land, der huser hellige shiitiske steder, give fornyet næring til den islamiske terrorisme, og genoprettelsen af ro og orden skal afgjort gå via de shiitiske moskeers netværk. Det er specielt farligt at forlænge den nuværende situation. Det vil kunne sætte den nødvendige genoptagelse af en global beslutsom strategi til bekæmpelse af den multinationale islamiske terrorisme på spil. Det tredobbelte selvmordsattentat i Riyadh viser, at den stadig er aktuel trods den militære aktion i Irak.
For at samle det internationale samfund om at prioritere kampen mod den terrorisme, der truer os alle, haster det ikke så meget med at afgøre, hvem der skal straffes, og hvem der skal belønnes, som med at sørge for, at situationen i Irak ikke trækkes i langdrag, og at der hurtigst muligt indsættes nye irakiske myndigheder, som har deres legitimitet i det internationale samfunds anerkendelse, i stedet for det militære besættelsesstyre.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, i mit indlæg vil jeg sætte mig ud over de grove fornærmelser, som et medlem af Parlamentet har rettet mod ministerpræsident Aznar. Hvad angår den nuværende situation i Irak, tror jeg, vi er nødt til at skelne mellem det, som kan vente, og det, som ikke kan vente. Genopretning af fødevareforsyningen til mennesker, der har lidt under et langvarigt og grusomt diktatur og 12 års embargo, hr. formand, kan bestemt ikke vente.
Med hensyn til den humanitære bistand fortjener Europa-Kommissionen og mange medlemsstater en tak for deres indsats. Til trods for det internationale samfunds indsats generelt og EU's indsats i særdeleshed føler jeg, at det er vigtigt at få sat tingene i perspektiv. Jeg tager mig derfor den frihed at nævne nogle tal vedrørende denne bistand.
USA er hoveddonor af humanitær bistand til Irak. Landets bidrag udgør i alt 964 millioner euro. Storbritannien kommer på andenpladsen med 336 millioner euro og Japan på tredjepladsen med 192 millioner euro. Tallet for ECHO er 100 millioner euro. Så er der tallene for andre lande. Spanien har doneret 60 millioner euro til humanitære formål, Australien 55 millioner euro og Canada og Tyskland 50 millioner euro. Jeg er ked af, at hr. Wurtz ikke er til stede i Parlamentet, da hans land ifølge tallene fra 13. maj 2003 bidrager til den humanitære bistand med 10 millioner euro.
Hr. formand, der er et klart behov for at genoprette drikkevands- og elektricitetsforsyningen samt sundhedsvæsenet i Irak. Det er også klart, at dannelsen af en midlertidig irakisk myndighed har andenprioritet i lyset af situationen på stedet. En sådan myndighed skal dannes på demokratisk vis, og irakerne skal have en central rolle i processen. Efter min mening skal myndigheden også være føderal. Der er et stort spørgsmål, som endnu ikke er afgjort. Det er spørgsmålet om dannelsen af en multietnisk, multireligiøs stat baseret på principperne om inklusion, repræsentation og ansvarlighed. Dette spørgsmål er kommet i fokus, fordi medierne har gjort et stort nummer ud af den religiøse genopvågnen i Irak.
De seneste debatter i FN viser, at tidligere tiders uoverensstemmelser er blevet skrinlagt, og at der nu er mulighed for, at alle indtager en konstruktiv holdning. Hr. formand, jeg mener, at det er den vej, EU skal gå. Vi skal bidrage til at fremme stabiliteten i området. Vi skal handle, og vi skal udnytte vores evne til at komme i dialog med landene i området til det yderste. Libanon har nu indgået en associeringsaftale med EU. Syrien deltager i Euro-Middelhavs-partnerskabet. Vi deltager i øjeblikket i en kritisk dialog med Iran, og vi bør også forfølge målene i den såkaldte køreplan.
Hr. formand, USA har foreslået en ambitiøs frihandelsaftale med landene i området. EU må udnytte sin evne til dialog fuldt ud. Vi må arbejde på at skabe et stabilt, fredeligt, velstående og demokratisk område. Hr. minister, det næste uformelle møde på Kreta den 26. og 27. maj er en enestående lejlighed til at udvikle den rolle, som EU skal spille i denne vanskelige situation.

Titley (PSE).
Hr. formand, jeg må sige, at jeg er overrasket over, hvor lidt der egentlig er sagt i denne forhandling om en hel befolknings frigørelse. Frihed er trådt i stedet for terror, og de shia-muslimske præster kan nu vende tilbage til et Irak med religionsfrihed, hvor de tidligere ville være blevet myrdet. Inden for de sidste par dage har vi fået endnu en påmindelse om Saddams regime, fordi der er fundet endnu en massegrav.
En alt for stor del af forhandlingen har drejet sig om at placere skylden for det, der er sket i fortiden, og alt for lidt har drejet sig om at se fremad. Det bør være en absolut prioritet at sikre, at Irak ledes af irakere for irakere. Den irakiske befolknings ønsker skal være afgørende. Derfor hilser jeg udkastet til en FN-resolution, som omhandler de umiddelbare behov hos den irakiske befolkning, velkommen. I udkastet ophæves sanktionerne, som mange her i Parlamentet ofte har anmodet om i de sidste par år. I udkastet foreslås en politisk proces til at give landet tilbage til irakerne med deltagelse af en særlig FN-koordinator. I udkastet fastsættes en plan til afrunding af olie for mad-programmet, samtidig med at det sikres, at olie kun kan sælges til fordel for den irakiske befolkning, og endelig vil der i henhold til udkastet blive oprettet en ny fond til Iraks genopbygning og humanitære behov, der involverer IMF og Verdensbanken.
Der er naturligvis mange problemer, som skal løses. Vi kan ikke starte genopbygningen oppefra og ned, som om det var en militærøvelse. Vi kan ikke benytte systemer og procedurer, som er udtænkt i Washington, og forvente, at de fungerer. Vi må starte fra bunden, og det involverer først og fremmest det irakiske folk. For at kunne det er det nødvendigt at prioritere reetableringen af sikkerhed, effektivt politi og retsstatsprincippet. Min bekymring er, at de amerikanske styrker i modsætning til de britiske ikke har kapacitet til at klare politiaktioner, og vores prioritet skal derfor være at indsætte politi i den nordlige del af Irak. Vi har allerede fået etableret relativ sikkerhed i det sydlige Irak.
Endelig er jeg betænkelig ved, at der ikke har været nogen reel drøftelse vedrørende gældssanering i Irak, ikke engang en tilkendegivelse af de parter, som Irak har opbygget gælden hos. Der kan ikke fastsættes en langsigtet løsning for Irak, før disse forhold er bragt i orden.

Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, efter at have tålt så mange trængsler bliver det befriede irakiske folk nu offer for den verserende debat om, hvordan hjælpen bør ydes. Skal genopbygningen styres af USA, mens FN står på sidelinjen, eller bliver der tale om en egentlig international indsats? Bush og Blair ønsker selvsagt ikke at give krigsmodstandernes koalition en hovedrolle og lade medlemmerne af denne koalition nyde gavn af fordelagtige genopbygningskontrakter. Sanktionerne kan imidlertid kun ophæves af FN, og, vigtigere endnu, kun FN kan åbne mulighed for omfattende international bistand og med den fornødne myndighed vurdere, om den nye irakiske regering fuldt ud er repræsentativ. Det er særdeles væsentligt, at olieindtægterne kommer det irakiske folk til gode og ikke ender i præsidentens texanske venners lommer. En bekymring, kommissær Nielson synes at dele.
Kunne kommissæren forklare sin udtalelse om, at USA er på vej til at blive medlem af OPEC? EU kan og bør yde humanitær bistand, og den bør være af betydeligt omfang. Der bør især fokuseres på kvinder og børn, men også på opbygningen af en demokratisk retsstat. Fortsætter striden om EU's og FN's rolle, vil det i sidste ende kun gå ud over det irakiske folk.
Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, vores gruppeformand har allerede fremført, hvad jeg ville sige. Jeg vil gerne for det første udtrykke afsky ved og fordømmelse af det, der skete i Saudi-Arabien i går - ja, men lad os ikke glemme, at kommissær Patten afsluttede sit indlæg ved krigens start med at sige, at situationen og udviklingen i Irak ville forværre problemet med terrorisme - og nu ser vi konsekvenserne af USA's og Storbritanniens gerninger og EU's passive holdning. For det andet har jeg ondt af Europa-Parlamentet. Vi oplever en af de mørkeste perioder i Europa-Parlamentets historie. Hvad skal vi sige til vores borgere ved næste års valg til Europa-Parlamentet? Hvad gjorde vi under krigen? Vi vedtog ikke en eneste beslutning eller resolution. Hvad gjorde vi efter krigen? Når koleraen hærger, når der er snesevis af døde, når Baghdads museum plyndres, når atomkraftanlæg plyndres, vedtager vi hverken en beslutning eller en resolution, for de, der støtter krigen, ønsker ikke, at Europa-Parlamentet vedtager en resolution og giver udtryk for den offentlige mening i Europa. For det tredje en anmodning til rådsformanden: ikke allierede styrker, hr. rådsformand, ikke allierede styrker! Det er besættelsesstyrker. Det bør vi kalde dem, for EU bør ikke støtte et fait accompli.

McKenna (Verts/ALE).
Som mange allerede har nævnt, var begrundelsen for invasionen og besættelsen af Irak eksistensen af masseødelæggelsesvåben, men som vi også ved, handlede det mere om at ændre regimet. Som hr. Sakellariou sagde, er der intet i international ret, der berettiger til invasion og besættelse af et land for at ændre regimet. Det skaber en meget farlig præcedens.
Der blev ikke fundet masseødelæggelsesvåben. Det ligger fast. Det var begrundelsen for krig, uanset hvad der er sagt om situationen. Det er af afgørende betydning, at våbeninspektørerne vender tilbage til Irak, og at Hans Blix får lov at vende tilbage. De skal have mulighed for at verificere, om der har været masseødelæggelsesvåben. Som alle ved, er det højst usandsynligt. Det betyder også, at USA, Det Forenede Kongerige og andre lande, der støttede dem, har fulgt en shoot to kill-politik - det vil sige, at man tror eller har mistanke om, at Irak har masseødelæggelsesvåben, og derfor invaderer man. Man skyder og dræber befolkningen, og først bagefter finder man ud af, at der ikke var nogen begrundelse for disse aktioner. Det er efter min opfattelse en krigsforbrydelse. Jeg mener ikke, at det, der skete i Irak, kan retfærdiggøres. Det er meget vigtigt, at våbeninspektørerne vender tilbage.
Med hensyn til det forslag, som flere talere har nævnt, vil forslaget til en FN-resolution, som støttes af Det Forenede Kongerige, USA og Spanien, lægge administrationen af Irak, herunder beslutninger om olielagrene, i hænderne på angriberne og besættelsesmagten. Det er et eksempel på grov, moderne kolonialisme, og det bør vi ikke tillade.
Med hensyn til Irak var Irak et af de lande i området, der havde det mest udviklede uddannelsessystem med uddannelse for alle - både mænd og kvinder. Nu er uddannelsessystemet fuldstændig decimeret. Kvinders rettigheder i Irak har været nævnt i dag. En af de måder, hvorpå man kan sikre kvinders frigørelse, rettigheder og erkendelse af disse rettigheder, er gennem et godt uddannelsessystem. Hvad vil der ske med uddannelsessystemet i Irak, og hvordan vil det blive genoprettet?

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, mine damer og herrer repræsentanter for medlemsstaterne, så fik modstanderne af krigen ret. Den destabilisering, aggression og invasion, som det angelsaksiske forbund - som for øvrigt er det eneste forbund, der holder for øjeblikket - har gjort sig skyldig i mod Irak, havde ikke mere til hensigt at vælte det socialistiske Baath-styre end at destruere indbildte masseødelæggelsesvåben. Formålet er ganske enkelt at ødelægge Irak i stor udstrækning for at tilfredsstille de ideologiske og industrielle idéer hos den lille bande teoretikere med portefølje, som hersker i Washington.
Disse mennesker er fuldstændig ligeglade med freden i Mellemøsten og også det irakiske folk, som de med vilje - og jeg gentager med vilje - kaster ud i anarki med det forfærdelige følge af vold og ubeskrivelige lidelser. Disse mennesker spiller med folket, som man spiller terre. Det er for øvrigt en egenart ved imperier, og især det amerikanske imperium, som Europa ved at udrydde sine rødder og nationerne, samt især Frankrig, der som det eneste land fører en uafhængig udenrigspolitik, har ladet opstå af fejhed. Ikke fordi Europa er gammelt, men simpelthen fordi det er politisk dødt, da det er berøvet den nationale kraft.
Det ville således være hyklerisk at tale om den illusoriske genopbygning af Irak, når det, der er på dagsordenen, er ødelæggelsen af Irak indtil den sidste sten, selvfølgelig bortset fra boretårnene. Spørgsmålet er ikke, hvordan genopbygningen skal foregå, men hvor meget vi skal ødelægge Irak, ydmyge de arabiske folk, fremkalde deres vrede for at leve op til de ideologier, der går ud på for enhver pris at fremprovokere en krig mellem civilisationerne begyndende med det, der er tilbage af vores civilisation.

Borghezio (NI).
Hr. formand, situationen i Irak stiller os i dag over for et meget vanskeligt spørgsmål, nemlig at finde ud af, hvordan overgangsprocessen efter krigens slutning skal legitimeres og administreres, så vi får det, som vi alle ønsker, nemlig et frit og demokratisk styre, der bygger på politisk, religiøs og etnisk pluralisme.
I det udkast til resolution, som USA forelagde for FN i fredags, lader det til, at Sikkerhedsrådet kun får en marginal rolle, og udnyttelsen af oliereserverne reguleres på en streng og forud fastlagt måde. Desuden sættes der ikke nogen frist for den engelske og amerikanske administrations varighed, og derfor kommer den højst sandsynligt til at vare et stykke tid. Endelig står der, at overgangsadministrationen skal ledes af besættelsesstyrkerne i samråd med det irakiske folk og en FN-koordinator. Det er en generel formulering, som tilsyneladende begrænser FN's rolle til først og fremmest at omfatte en koordinering af den humanitære bistand og ikke ret meget mere.
Europa har fremsat en specifik anmodning om i meget højere grad at blive inddraget i den nærmeste fremtid. Eftersom EU er tættest på ud fra et geopolitisk synspunkt ville det være helt absurd, at EU stod uden for en proces, der er så vigtig for dette områdes fremtid. Vi kan desuden ikke støtte USA's strategi, som går ud på at forbinde dette spørgsmål med drøftelserne med Iran for at undgå risikoen for, at den store shiitiske befolkning har en destabiliserende effekt. Denne etniske og religiøse situation skal vurderes særdeles omhyggeligt, men som det er i dag, kan Europa ikke forholde sig passivt til de forfærdelige scenarier, som markerer al-Qaedas genoptagelse af sin terrorstrategi.
Iraks stabilisering ved hjælp af indgreb, som sikrer den religiøse fred mellem de forskellige etniske grupper, er tydeligvis nødvendig i et område som Golfen, hvor den islamiske terrorismes uhyggelige netværk er frygteligt stærkt og yderst rodfæstet. Dette angreb, som minder om angrebet i Tjetjenien, viser nemlig tydeligt, at den udfordring, som den internationale islamiske fanatismes netværk giver Vesten, er yderst aktuel igen. Derfor skal Europa - uanset dets uenighed med USA om Irak - påtage sig sit ansvar for at bekæmpe organiseret terrorisme, der - hvilket efterhånden er veldokumenteret - også har rødder i EU's medlemsstater, nemlig i mange moskéer og islamiske centre, der ofte finansieres af Saudi-Arabien.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne indlede med at sige, at det glæder mig, at vi fører denne forhandling om Irak. Det er et tegn på, at europæerne gerne vil påtage sig deres ansvar for dette efterkrigstidens Irak og retter blikket fremad. Det er derfor også fornuftigt, at vi har taget afstand fra en beslutning om efterkrigstidens Irak, da det ville vikle os ind i en diskussion om EU's skyld og synder, vores inkonsistente handlinger over for USA samt de forskellige roller, vi gerne vil tillægge FN. Det er der ingen, der får noget ud af, mindst af alle irakerne selv.
Jeg vil dog gerne påpege, at vi støtter en central rolle fra FN's side, og det af følgende simple grund: Når man forvalter et fremmed land, kræver det en folkeretlig legitimering. Den øverste forvalter af Irak bør derfor have FN-mandat. Hvad angår olie for mad-programmet, bør det sikres, at pengene kommer irakerne til gode. Alle de økonomiske og finansielle sanktioner, der blev iværksat over for Irak i 1990, bør ophæves omgående. Efter Saddam Hussein-regimets styrt er der slet ikke længere nogen grund til at opretholde dem.
Diskussionen om, hvad der helt nøjagtigt skal forstås ved en central FN-rolle i forbindelse med genopbygningen af Irak, er efter min mening relativ kunstig. I et land, hvor der endnu ikke hersker civil orden, hvor de grundlæggende strukturer for en fungerende forvaltning først skal skabes, hvor regimet har efterladt en forfærdelig arv af nød og vold, og hvor man mangler de mest grundlæggende ting, er reduktionen til såkaldt humanitær bistand og koordineringen heraf ingen reduktion, men derimod en væsentlig opgave. Her bør også EU involvere sig i højere grad, og her støtter jeg også ECHO-programmet, som allerede er taget i anvendelse.
Under alle omstændigheder er det på tide at undgå at skabe det indtryk, at mens De 15 i EU forhandler, er det USA, der handler. Det vil sige, at EU primært, efter støvet fra Irak-krigen har lagt sig, skal løse den opgave, det er at afklare forholdet til USA. Om kort tid tager vi her i Parlamentet imod den polske præsident Kwasniewski, der repræsenterer en stat, der har handlet på USA's side i Irak, og som alligevel vil give udtryk for sin interesse i en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Før vi betvivler det europæiske sindelag hos disse lande, også hos EU-medlemslandene, skulle vi hellere komme på bedre tanker og betragte alle dem, der har deltaget militært i koalitionen med USA, som brobyggere til Washington. På samme måde som med kvartetten i Mellemøsten er det kun troværdigt for EU at handle i partnerskab med USA, ikke i opposition til USA.
Andreasen (ELDR).
Hr. formand, jeg støtter ikke decideret Bush-regeringen, men jeg vil gerne benytte lejligheden til at lykønske og takke amerikanerne og koalitionen for militæraktionen i Irak. Det var en hurtig og effektiv aktion, som tjente sit formål ved at fjerne et grusomt regime. De frygtelige konsekvenser for Mellemøsten, som nogle medlemmer havde forudset, opstod aldrig.
Efter at have takket USA er det også på sin plads at fortælle amerikanerne, at vi ikke ønsker, at de bliver i Irak i længere tid end absolut nødvendigt. Jeg er sikker på, at de deler denne opfattelse, og jeg håber, at FN kommer til at spille en dominerende rolle i efterkrigstidens Irak.
EU har også en rolle i Irak i de kommende måneder - i støtten af den demokratiske udvikling til stabilisering af hele området. Vi kan trække på erfaringerne fra EU's bestræbelser i Afghanistan, og jeg ser frem til at opleve et forenet Europa bag denne nye store udfordring i Irak, som skal indledes med en ophævelse af sanktionerne.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne benytte mit ene minut til kort at understrege følgende: Det er en skandale, at der ikke vedtages nogen beslutning i dag, tydeligvis fordi flertallet ikke ønsker at fordømme USA's og Storbritanniens uprovokerede og illegale angreb. Det fremgik også klart af de fleste indlæg i dag. Hverken kommissæren eller formanden ofrede så meget som et ord, ikke engang et misbilligende ord, på USA's og Storbritanniens grove og forbryderiske terrorangreb, selv om de fordømte terrorangrebet i Riyadh. Det er en skandale! Selv i dag har de tværtimod grundlæggende ønsket at legalisere forbrydelsen ved uden skam at anerkende besættelsesstyrkernes ansvar for at holde ro og orden og for genopbygning, tydeligvis i håbet om, at EU får en del af kagen. Det er en skandale! Ingen af dem gik imod USA's holdning til forebyggende angreb og gav dermed fri adgang til en gentagelse af forbrydelsen. Desuden enedes alle, inklusive EU, om forebyggende angreb i Prag. Det er virkelig en skandale, hr. formand.
Det er op til os at fordømme denne forbrydelse kraftigt og kræve, at besættelsesstyrkerne øjeblikkeligt trækkes ud af Irak, at de indtrængende betaler for udbedring af de skader, de har forårsaget, og at de og deres irakiske samarbejdspartnere dømmes som krigsforbrydere. FN bør, selv på dette sene tidspunkt, vedtage strenge sanktioner mod de indtrængende og overvåge betaling af erstatningen. Og endelig skal vi kræve, at det irakiske folk får frihed til at bestemme deres egen skæbne, uden erobrere. Det irakiske folk skal således selv organisere og udvikle den nationale modstand. Kun en sejr over erobrerne vil medføre ro og orden. Vi skylder dem vores solidaritet.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg beklager, at denne forhandling ikke følges op af et beslutningsforslag, for det er vigtigt, at Parlamentet giver befolkningen et politisk signal om denne alvorlige internationale krise, der er udløst af USA's lad-os-gå-i-krig-diplomati. Det har i tåbelig grad vist, hvad størstedelen af det internationale samfund mente var den egentlige drivkraft bag denne unilaterale aggression, som mine kolleger i De Grønne allerede havde påpeget.
Denne optræden må imidlertid ikke kun være en verbal fordømmelse, for over for denne førende supermagt er FN's troværdighed, ja, endog beståen, i høj grad svækket, hvilket ikke kan lade os uberørte. Endvidere er EU-projektet samtidig ramt på den politiske ambition, på ønsket om at forene europæiske stemmer, idéen om konsensus og international legitimisme. Et folk på 24 millioner sjæle er overladt til sin triste skæbne, og de daglige forsyninger er ikke engang sikret. Tiden er ved at løbe ud, og det haster med at tage et EU-initiativ. Vi kan ikke stille os tilfreds med at blive et genopbygningsagentur, selv om det er en absolut nødvendig og presserende opgave. At sætte en potentiel historisk vending i den internationale situation på spil er blevet andet end en glat journalistisk vending. Truslen er réel, og det synes vi at overse her i Parlamentet.
Det udvidede Parlament og de nye medlemmers observatører skal indse, at EU skal foreslå et mere modent og langsigtet alternativ til det opportunistiske og handelspolitiske amerikanske forslag. Vi skal tage f.eks. de formalistiske stemmer såsom Frankrig, Tyskland og Belgien i betragtning for at etablere en fælles holdning. Og endelig, kære kolleger, skal FN være i centrum for de internationale forhandlinger.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg har valgt at koncentrere mit indlæg i dag om den lære, som EU skal drage af den afmagt, som den har befundet sig i under hele Irak-krisen. De har selv med rette beklaget den.
Den 10. april vedtog Parlamentet med et flertal på næsten 75 % et beslutningsforslag om den nye europæiske sikkerheds- og forsvarsstruktur, som er nødvendig efter afslutningen af denne krig. Det store flertal er ikke overraskende, når man ved, at de seneste eurobarometre viser, at 71 % af EU-borgerne i dag går ind for en fælles politik på dette område. Det er heller ikke overraskende, når man tager i betragtning, at det også gælder de mange uden for EU, der gerne ser, at EU spiller en rolle i forbindelse med begivenhederne i en verden, hvor fremtiden ikke fortsat skal hvile på den amerikanske præsidents skuldre.
Man kan konstatere, at det ventede Europa stadig ikke eksisterer, og at det ikke vil kunne eksistere, så længe de nødvendige institutionelle reformer ikke er gennemført. Parlamentets forslag vedrører sådanne reformer, men vi er fuldt ud klar over deres begrænsede rækkevidde. Vi ved udmærket, at det er konventet, der i sidste ende skal foreslå en eventuel vedtagelse.
Når tre fjerdedele af medlemmerne af Parlamentet i sidste måned ved en afstemning ved navneopråb ville indtage klare og modige holdninger til dette spørgsmål, er det, hr. rådsformand, fordi de i forbindelse med Irak-krisen har forstået nødvendigheden af uforbeholdent at støtte de af vores kolleger, der arbejder i arbejdsgruppen for forsvar, som hr. Barnier er formand for, og for udenrigspolitik, som hr. Dehaene er formand for.
Belært af krisen i Irak og chokeret over den uenighed, der herskede i EU, forventer alle de, der går ind for opbygningen af et fælles Europa, at et fremtidigt EU med 25 medlemsstater indtager den forventede plads på den internationale scene, som det indtil nu ikke har været i stand til at fastholde med 15 medlemsstater. Hovedformålet skal være at gøre det muligt for Europa endelig at tale med én stemme. Hvis det lykkes for konventet, er det, fordi det har forstået at drage en lære af de seneste splittelser. Jeg er ligesom Dem, hr. formand for Rådet, overbevist om, at de er mere illusoriske end reelle.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, det glæder mig overmåde meget, at Saddam Hussein og hans regime er faldet, men der er stadig intet ved denne glæde, der kan hindre mig i at mene, at krigen var forkert. Den var i strid med folkeretten, og der fandtes et alternativ, og det undrer mig, hvor få medlemmer der husker, at vi vedtog en alternativ mulighed her i maj 2002. Mange har en meget kort hukommelse her. Men lad mig se ind i fremtiden: Man har dulmet denne verdens samvittighed, som f.eks. også omfatter den polske paves samvittighed og ord, idet man har sagt: Ja, men efter krigen kommer FN, og derefter kommer det internationale samfunds time. Hvis vi ser på forslaget i Sikkerhedsrådet, så er denne tekst en farce, og det var en konsekvent handling, at den britiske minister Claire Short trådte tilbage.
Lad mig kigge endnu længere ud i fremtiden, nemlig til fredsprocessen i Mellemøsten. Også her har man sagt: Ja, men Irak-krigen gør det muligt for os at indlede en fredsproces efterfølgende. Men sagen er endnu ikke afgjort. Men hvordan ser sagen ud for øjeblikket? Fra palæstinensisk side har man, gudskelov, efter pres fra USA og især også fra Europa, taget et vigtigt skridt og indsat en ny premierminister, Abu Mazen. Vi vil støtte ham af alle kræfter, så han kan gøre det, han har lovet, og som han efter min overbevisning også virkelig gerne vil gøre, nemlig bekæmpe vold og terrorisme. Men reaktionen fra israelsk side, eller rettere fra Sharons israelske regerings side, er ikke særlig positiv. Hvis Sharon nægter at modtage Solana, bør hele EU faktisk protestere. For lige så lidt som Sharon - gudskelov - taler på hele Israels vegne, lige så lidt taler Abu Mazen desværre på nuværende tidspunkt på hele Palæstinas vegne. Også Arafat er en kraft i Palæstina, som vi må vinde for fredsprocessen, og derfor er forhandlingerne med ham også rigtige og nødvendige.
Jeg hører imidlertid relativt lidt fra dem, der før krigen sagde, at vi ville befinde os på fredsfronten efter krigen for at arbejde på at skabe fred. Her tænker jeg f.eks. på den spanske ministerpræsident Aznar. Jeg hører meget fra Papandreou, gudskelov, han er virkelig meget aktiv på dette område. Jeg hører meget fra Solana, og jeg kunne godt tænke mig, at alle her i Europa-Parlamentet og i Europa nu i det mindste arbejdede på at fremme fredsprocessen i Israel og Palæstina og gennemføre køreplanen, hvor mangelfuld den end er. Der er nemlig ikke længere nogen undskyldning for eller den mindste retfærdiggørelse af krigen, hvis vi ikke engang indleder en fredsproces.
Vallvé (ELDR).
Hr. formand, vi er glade for, at diktaturet i Irak er slut. Vi bør dog huske, at krigen ikke kun havde til formål at afslutte Saddam Husseins diktatur. USA tolererer andre diktaturer rundt om i verden. Dem føres der ikke krig om. Vi spaniere levede over 20 år i et diktatur, der var direkte støttet af USA.
Krigens erklærede formål var eliminering af masseødelæggelsesvåben. Det er dog ikke lykkedes at finde sådan nogle våben.
Jeg vil gerne påpege, at der inden krigen i Irak blev holdt en konference på Azorerne med deltagelse af USA, Storbritannien og Spaniens ministerpræsident. Det sidste gruppefoto inden angrebet på Irak blev taget der. Nu hvor krigen er slut, er kontrollen over Irak dog ikke blevet delt mellem dem, der deltog i konferencen på Azorerne. Den er i stedet delt mellem USA, Storbritannien og Polen. Spanien er sat ud af spillet. Spaniens deltagelse er ikke i overensstemmelse med regeringens støtte til krigen.
Der er blevet ødelagt meget mere end det arkæologiske museum i Irak. Der forestår et stort genopbygningsarbejde. Lad os også håbe, at FN igen bliver garant for verdensordenen.

Krarup (GUE/NGL).
Det er måske ikke almindeligt bekendt, at det lille land, jeg kommer fra, hører til de lande, som har givet USA en uforbeholden tilslutning. Og jeg vil gerne i denne helt surrealistiske forhandling pege på et meget fremragende indlæg af min landsmand og kollega, Ole Andreasen fra den liberale gruppe, som er tæt tilknyttet den danske statsminister, og normalt taler kollegaen på dansk, hvilket er en god ide, men som en symbolsk handling fremførte han sin tale på engelsk, og det afspejler jo udmærket hans tætte forhold til den danske statsminister, hans partifælle og nære kollega. Denne statsminister har i fem dage opholdt sig i Washington, og det er beskrevet i pressen - den danske verdenspresse, som nok ikke er kollegerne bekendt - at under den afsluttende seance, da statsministeren hyldede præsident Bush for hans retskafne adfærd, lød pludselig tonerne fra Mendelsohn-Bartoldi's bryllupsmarch fra det bekendte skuespil, og jeg vil gerne understrege, da det er ikke sikkert, at det er kollegerne bekendt, at kollega Andreasen, som gav ubetinget tilslutning til statsministeren, er en meget, meget stor ironiker.
Den retorik, som ligger til grund for den danske regerings tilslutning til USA, er af en sådan absurditet, at kun en stor ironiker kunne udtrykke det, som kollegaen så glimrende gjorde, med den ekstra tilføjelse, at surrealismen i denne forhandling ligger i, at EU ikke har nogen fælles udenrigspolitik, og i hvert fald er dette Parlament uden indflydelse på den.

Wijkman (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først takke kommissær Nielson og hr. Yiannitsis fra det græske rådsformandskab for deres indlæg. Poul Nielson skal have særskilt anerkendelse for sit besøg i Baghdad, for at sørge for, at EU's humanitære indsats kom hurtigt i gang.
I forhandlingen her i dag er jeg enig med hr. Titley i, at vi har en tendens til at se bort fra, at Iraks befolkning faktisk er blevet befriet fra en tyran. Emma Nicholson, som netop er kommet tilbage fra Irak, gav os et vidneudsagn om glæden hos store dele af befolkningen over at være blevet befriet efter årtier med terror. Jeg tilhørte dem, der var imod krigen, men jeg kan ikke undgå at udtrykke en dyb tilfredsstillelse over, at et folk, som har levet med lang tids undertrykkelse, nu får mulighed for at forme dets egen fremtid. Alt afhænger naturligvis af, hvordan genopbygningen organiseres.
USA gik ind i Irak på grundlag af argumentet om Iraks påståede masseødelæggelsesvåben og forbindelse til al-Qaeda. Det fremføres meget ofte, at økonomiske interesser ikke havde noget med sagen at gøre. Alligevel toner der nu en organisation af genopbygningen frem, som er under total kontrol af amerikanerne. Bush-regeringen har allerede delt kontrakter på mange milliarder vedrørende genopbygningen af Irak ud til amerikanske virksomheder. Denne type licitation, jeg kender godt til det, da jeg har arbejdet i FN, går normalt via FN eller Verdensbanken, og det burde naturligvis også ske nu. I modsat fald savnes der garantier mod vilkårlighed i selve licitationen og mod vilkårlighed, når det handler om, hvordan indtægterne fra Iraks olie anvendes. Kun et FN-mandat kan give legitimitet til genopbygningen af Irak. Dette burde naturligvis være en selvfølge, ikke mindst for os europæere. Vores eget aftaleretlige grundlag er netop kommet til for at skabe stabilitet og forudsigelighed i relationerne mellem vores stater.
Hr. formand, jeg forstår, at det er svært at definere EU's rolle i genopbygningen præcist, før der skabes klarhed ved en beslutning i FN. Vanskelighederne beror naturligvis også på splittelsen mellem medlemsstaterne før og under krigen. Jeg er dog enig i det, som hr. Poettering sagde, nemlig at der er mere, der forener vores medlemsstater, end der splitter dem. Jeg er derfor skuffet over, at det ikke er lykkedes EU at opnå enighed om en offensiv plan for, hvordan vores specielle erfaringer om genopbygning bedst kan udnyttes. Jeg læser i skandinaviske aviser, at nogle medlemslande, f.eks. Danmark, forbereder aktiviteter med henblik på den langsigtede genopbygning. Det er naturligvis godt, men endnu vigtigere ville det naturligvis være, at Unionen under Kommissionens ledelse udarbejdede en sådan plan. Jeg har ikke tid nok her til at definere, hvilke opgaver der er tale om, men det er klart, at det frem for alt handler om en indsats på det retlige område, inden for sygehus- og sundhedsvæsenet, uddannelse osv. Jeg opfordrer derfor både rådsformandskabet og Kommissionen til omgående at udarbejde et sådant forslag, således at Unionen kan genvinde en del af sin anseelse og frem for alt spille en central rolle i international politik og i den her region, som situationen kræver.
Poos (PSE).
Hr. formand, de engelske og amerikanske styrkers let forudsigelige militære sejr i Irak har hos nogle fremkaldt en form for lejlighedsopportunisme. Lad os glemme tidligere stridigheder og under USA's kloge ledelse genopbygge et demokratisk Irak.
Denne holdning er ikke velegnet til at få udenrigspolitikken på fode igen, selv om den kunne forsvares lovmæssigt. Det er ikke ved at kaste glemslens slør over årsagerne til den unilaterale militære operation eller den måde, som den er blevet planlagt og vedtaget på, at man klinker stumperne og udskyder den europæiske enhed til fremtiden.
Først skal der kastes lys over den løgn, som efter min mening kan betegnes som århundredets løgn, nemlig at Irak har masseødelæggelsesvåben, der kan true verdenssikkerheden. Der er ikke fundet et eneste forbudt våben. Det bliver dag for dag tydeligere, at verdens befolkning og FN er blevet misbrugt af dem, der for enhver pris længe har villet finde et påskud til at indlede en krig.
En anden løgn, som går ud på at få os til at tro, at det er slået fejl for FN, og at genopbygningen af Irak og olien, som nogle mener er krigsbytte, følgelig er sejrherrernes opgave. Det er ikke mislykkedes for FN. FN er hårdt og brutalt blevet kørt ud på et sidespor af dem, der ikke har kunnet få det nødvendige flertal i Sikkerhedsrådet. Da den internationale ret er blevet krænket, er der i dag mulighed for at genetablere den ved, at EU genindfører FN's principper ved krisestyring. Det får mig til at opfordre Rådet og Kommissionen til at afvise USA's krav og stå fast på at give FN, og udelukkende FN, en ledende rolle i Irak efter krigen.

Zacharakis (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, selv om det måske lyder mærkeligt, mener jeg ikke, der er nogen idé i at spilde de tre minutter, jeg har, på at pine Dem med en gentagelse af alt, hvad der er blevet sagt til bevidstløshed her i Parlamentet om de seneste måneders tragedie i Irak. Derfor begrænser jeg mig til et enkelt spørgsmål, der efter min mening nu bør stilles og prioriteres af Europa-Parlamentet som det folkevalgte organ, der repræsenterer Europas befolkning, for hvem vi står til regnskab for vores vurderinger og beslutninger. Europas befolkning er interesseret i og har i sidste ende ret til at få et svar vedrørende de påskud, som krigskoalitionens ledelse har brugt til at retfærdiggøre sine handlinger og overtale eller bedrage den internationale, og i særdeleshed europæiske, offentlighed.
Med andre ord, hvad var det konkrete udfald af angrebet på Irak og den triumferende militære sejr over Saddam Husseins styre, hvad angår lokalisering og neutralisering af de forbudte irakiske masseødelæggelsesvåben, dannelse af en demokratisk og repræsentativ irakisk regering og udryddelse af den internationale terrorisme, herunder især al-Qaeda?

Souladakis (PSE).
Hr. formand, den interessante forhandling i dag har givet os mulighed for at se på nogle interessante aspekter. Det første - som efter min mening er positivt - er den kovending, som formanden for Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, hr. Poettering, gav udtryk for. Det andet er, at visse personer gik ind for at takke Donald Rumsfeld, der styrtede sin gamle ven, Saddam Hussein, da det ser ud, som om der er tale om en ren kovending. Det tredje er indsatsen for og holdningen til at beskytte Iraks kulturarv. Det er også positivt, og jeg håber ikke, at der om nogle år vil være nogle, der hævder, at de stjålne museumsgenstande befinder sig på forskellige museer, ligesom statuerne fra Akropolis er på British Museum, og at disse antikviteter eller kulturelle monumenter er bedre beskyttede, end de var i de lande, de kommer fra. I alle tilfælde står vi nu over for politiske udfordringer. Det eneste organ, der kan løse problemet og genoprette de internationale relationer, som skal genoprettes, er FN. Så under disse omstændigheder bør EU og de EU-lande, der også er medlemmer af Sikkerhedsrådet, arbejde i denne retning, og det er ikke positivt, at den nye resolution, der behandles i øjeblikket, igen er udarbejdet i fællesskab af visse medlemmer af EU og medlemmer af Sikkerhedsrådet.
Jeg håber, at vores erfaringer og problemer vil medføre mere positive tanker og mere positive udsigter for Europas ledelse. Der bør dog gælde visse principper. Hvilke? Mellemøsten, det overordnede område, har, hvis vi kaster et hurtigt blik på fortiden, i en årrække i nyere tid været pint stærkt af forskellige regimer i en dårlig periode, en kolonitid. Hvis visse kræfter fortsat søger at give området lignende løsninger, uanset om der er tale om sultaner, maharajaer, emirer eller politiske marionetministerpræsidenter, må Europa ikke tillade det. Vi 25 kom her med en forståelse af demokrati, frihed og rettigheder. Vi kom ikke med det formål at genskabe forhold fra det 19. århundrede i nye former og med nye kompromiser.
Gawronski (PPE-DE).
Hr. formand, den succes, som USA havde med sin operation i Irak, og den hurtighed, hvormed man nåede målsætningen om at befri landet fra Saddams diktatur med et relativt lille antal ofre, bekræfter det, som mange regnede med, nemlig at krigen ville være den letteste del af denne operation.
Attentatet i Riyadh - som også hos nogle af parlamentsmedlemmerne vakte en pervers og slet skjult tilfredshed, eftersom de føler sig i deres ret til at sige, at de "vidste, at det ikke ville nytte noget at angribe Irak" - er et bevis på, at den egentlige krig mod terrorismen først lige er begyndt.
Nu begynder den fase, hvor det ødelagte og plyndrede land skal genopbygges, og hvor man skal genskabe de alliancer, som krigen har skabt usikkerhed omkring. Med hjælp fra de 10 lande, som vi netop har budt velkommen i vores midte, skal EU nu vise, at det virkelig er i stand til at stå sammen.
Det er naturligvis dejligt at se, at man i dag i Baghdads gader efter denne krig, som nogle stadig kalder unødvendig, frit sælger hæfter, bøger og aviser, som under Saddams regime - og under de kommunistiske regimer andre steder - ville have ført til fængselsstraf og tortur.
Om lidt skal vi lytte til den polske præsident Kwasniewski, som vil tale her i Parlamentet. Politisk set står han og jeg langt fra hinanden, men han har vist, at han er en modig leder, der har fået sit land til at støtte indgrebet i Irak, og derfor er han blevet kritiseret af de stats- og regeringschefer, som traf den forkerte politiske beslutning, og som stadig har svært ved at indrømme deres fejltagelse.
På sit møde med Chirac og Schröder i sidste uge bad præsident Kwasniewski om, at Polen ikke bliver tvunget til at vælge mellem Europa og USA, eftersom Polen sagtens kan være venner med begge. Lad os forsøge at følge dette eksempel her i Europa-Parlamentet.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, det er beklageligt, at Parlamentet ikke har kunnet udarbejde en ny beslutning til forhandlingen i dag. Det fremgår helt tydeligt af denne forhandling, at vi faktisk kunne have udarbejdet en beslutning om en lang række spørgsmål, som vi er enige om. Vi ville naturligvis have været nødt til at udelade mange indlæg om retfærdiggørelsen af vores handlinger, som alle har brugt meget tid på. Jeg er imod krigen, og jeg er fortsat modstander af resultatet af krigen og den retning, som Irak følger i øjeblikket. Men vi må prøve at genoprette tilliden til en lovbaseret verdensorden. Det kan vi ikke opnå ved at forsøge at retfærdiggøre vores handlinger og holdning til krigen. Vi kan opnå det ved at forsøge at opbygge et forenet EU.
Vi må finde en gylden middelvej for dem, der ønsker en unipolær verden, og dem, der ønsker en multipolær verden. Det er den eneste udvej. EU skal tage fat på problemet. Det vil være en stor fordel, og jeg håber, at vores gruppeformænd vil arbejde på at finde et grundlag, hvorpå Parlamentet kan rejse spørgsmålet, på mødet i næste uge. Vi kan ikke være troværdige og bede om støtte til EU-valget næste år og samtidig lade som om, at vi ikke har en rolle, og at vi ikke har noget at skulle have sagt om den retning, som verden tager. Det er af afgørende betydning. Vi taler om krig og fred. Menneskeliv er stadig ikke meget værd i Mellemøsten, og vi vil være vidne til konsekvenserne af denne krig i meget lang tid fremover.
Vi skal have løst problemet med vores forskellige opfattelser af verden. Vi skal have løst problemerne med USA og overbevise amerikanerne om, at en lovbaseret verdensorden er langt bedre end en pax americana. Det er meget vigtigt og i alles interesse, at vi straks tager fat på dette spørgsmål.

Cushnahan (PPE-DE).
 Hr. formand, jeg vil først og fremmest tilslutte mig de øvrige medlemmer i fordømmelsen af de frygtelige terrorhandlinger i Riyadh og vise min sympati over for de sårede og pårørende til ofrene.
Nu hvor krigen i Irak er slut, fokuseres der på genopbygningen af Irak. Ud over den fysiske og politiske genopbygning af Irak skal forholdene inden for EU samt vores troværdighed inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik genopbygges, og vi skal reparere skaderne på FN og sidst, men ikke mindst skal vi genopbygge det transatlantiske forhold.
USA's holdning til efterkrigstidens Irak vil vise os, om der er mulighed for at løse alle disse opgaver eller dele deraf. Jeg mener, at det transatlantiske forhold er meget vigtigt. Det er i både EU's og USA's interesse, at vi løser de nuværende problemer i vores forhold. Det skal dog bemærkes, at der skal være tale om et ægte partnerskab mellem ligeværdige og ikke blot et partnerskab, hvor EU har rollen som juniorpartneren, og hvor vi automatisk forventes at støtte USA's udenrigspolitik uden at sætte spørgsmålstegn og, hvis vi er uenige i dele af denne politik, anklages for at være illoyale og antiamerikanske.
Det rapporterede antifranske hysteri, især fra regeringen i Washington, er helt uacceptabelt. Det er nødvendigt med en holdningsændring hos den nuværende amerikanske regering, hvis vi skal få genoprettet det transatlantiske forhold.
Hvis USA giver FN den førende rolle i Irak efter krigen, som EU-lederne har anmodet om, vil det være den tydeligste demonstration af, at USA sætter det transatlantiske forhold højt og virkelig ønsker at genoprette forholdet. Vi skal ikke glemme, at FN udfyldte en tilsvarende rolle i Østtimor i 1999. Den erfaring kunne den irakiske befolkning nok have stor gavn af.

Lalumière (PSE).
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, efter krigen, under krigen og i dag efter krigen i Irak analyserer Parlamentet ærligt situationen og giver udtryk for sine holdninger, som desværre er forskellige, men sådan er det. EU er splittet.
Med denne forhandling får vi lejlighed til at bekræfte vores principper. For mit vedkommende er det stadig de samme, nemlig total fordømmelse af Saddam Husseins styre, men frygt for, at den måde, som USA har fået styret til at falde på, kun skaber en om ikke lige så forfærdelig, så en ukontrollerbar situation, afvisning af krige, der er besluttet unilateralt, bekræftelse af de internationale organisationers og særlig FN's rolle, ikke kun for at beslutte, hvordan styrkerne skal bruges, men også for at overvåge genopbygningen. 
Det er godt at bekræfte principper, men det er ikke tilstrækkeligt. Det er vores pligt at genopbygge efter at have ødelagt også for dem, der på ingen måde har deltaget i ødelæggelserne. Det er imidlertid heller ikke tilstrækkeligt. Vi skal også gøre alt for at forstå, hvorfor og hvordan splittelserne er opstået både i Europa og mellem Europa og USA. Vi skal gøre alt for at genopbygge EU, ikke kun rundt om et bord, men i vores hoveder. Det betyder, at vi skal arbejde uafbrudt på sammen at komme frem til det samme syn på verden eller i det mindste ens holdninger til de store spørgsmål, såsom de transatlantiske forbindelser, de internationale organisationers plads samt en reform heraf og rettens og våbenmagtens rolle osv. Det er vanskelige emner og ofte tabuemner.
Vi er forpligtet til at bestræbe os på gensidig forståelse og afklaring af idéer ved hver gang, det er muligt, at forsøge at opnå enighed efter det chok, som vi har fået. Det er bydende nødvendigt at genopbygge Irak og redde menneskeliv. Vi skal imidlertid også genetablere eller etablere en fælles holdning både til verden og det ansvar, som vi har i verden. Det græske formandskab har bestræbt sig på at indlede dette arbejde, men vi skal gå langt videre.

Nicholson (PPE-DE).
Hr. formand, vi må se i øjnene, at forholdet mellem EU og USA er dårligere end nogensinde. Jeg mener, at Parlamentets opgave i de kommende måneder - sammen med Rådet og Kommissionen - er at genopbygge dette forhold. Når vi kan anerkende vigtigheden af at genopbygge Irak, må vi også kunne anerkende vigtigheden af at genopbygge forholdet mellem EU og USA.

Vi må se sandheden i øjnene. Sandheden er, at vi er vokset fra hinanden. Vi har hver især haft forskellige prioriteter, og på mange områder forstår vi ikke mere hinandens holdninger. Efter angrebene på World Trade Center den frygtelige dag i 2001 koncentrerede USA sig om terrorisme: hvor det næste angreb ville komme fra og USA's sikkerhed. I Europa indførte vi euroen og koncentrerede os om udvidelsen. Vi har til en vis grad glemt, hvad det er, vi forsøger at opnå. Vi er alle sunket så dybt, at vi sender fornærmelser frem og tilbage over Atlanten. Nu er det på tide, at vi på begge sider af dammen tager et skridt tilbage og lader tingene falde til ro.
Vi skal fokusere på at genopbygge forholdet. Vi har meget stærke bånd. Vi har fælles værdier, og vi må ikke lade den seneste tids begivenheder fortsætte, ærgre og ødelægge os. Ja, det vil tage tid, og det vil uden tvivl være vanskeligt. Der vil altid være punkter, som USA og vi ikke kan enes om, men lad os håbe, at disse uoverensstemmelser i fremtiden kun vil handle om spørgsmål inden for rammerne af WTO - om stål eller handel. Det er naturligt at have den slags uoverensstemmelser. Men lad os indlede et nyt, bedre og tættere forhold, som ikke kan ødelægges som det tidligere.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, jeg vil også udtrykke min dybeste skuffelse over, at vi ikke har været i stand til at enes om en fælles beslutning fra Europa-Parlamentet, til trods for at dagens forhandling viser, at vi har noget til fælles, at der er et grundlag for en fælles europæisk identitet. En identitet, der kan tilbyde politik, logik og kultur som modstykke til den vold og det sociale og kulturelle barbari, som USA's nye militærdoktrin fremmer. EU har en forpligtelse til nøje at sætte sig ind i den nye internationale situation, der skabes som følge af USA's ekspansionisme og den nykonservative amerikanske ledelses utroværdighed.
Vi har en forpligtelse til at kræve svar på en række udestående spørgsmål:
For det første er der den grove overtrædelse af folkeretten i form af en angrebskrig. For det andet er der forsøget på at bedrage den offentlige opinion med hensyn til påståede masseødelæggelsesvåben, der viste sig at være århundredets løgn. For det tredje er der de barbariske tyverier af kulturskatte -- jeg håber sandelig ikke, der er noget museum, som tør tage imod tyvekoster. For det fjerde er der udslettelsen af hundredvis af civile, ødelæggelsen af infrastrukturen, bombningen af tv-stationer og mordene på journalister. Og sidst, men ikke mindst er der den krig, USA har sat i gang mod FN.
Fjernelsen af diktatoren Saddam Hussein kan på ingen måde retfærdiggøre det, amerikanerne og deres allierede har gjort. Jeg vil i øvrigt godt understrege, at Iraks ærværdige kvinder kan yde et afgørende bidrag til at afslutte de kaotiske tilstande i Irak efter krigen, til genopbygningen af landet og til dets fremtidige demokratiske ledelse.
Formandskabet og Kommissionen må kræve omgående anvendelse af FN's enstemmige resolution 1325, der opfordrer til øget deltagelse og repræsentation af kvinder i alle beslutningsorganer på alle niveauer. Og endelig må vi håbe, at EU den 21. juni gør sin indflydelse gældende, så der træffes beslutninger, der kan være med til at gennemføre køreplanen. Dermed vil der endelig kunne findes en retfærdig løsning for Mellemøsten, og der kan genskabes en atmosfære af tillid i forhold til den arabiske verden.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand for Rådet, Deres kontor har i dag informeret mig om, at jeg ved dagens forhandling ville få et tilfredsstillende svar på mit spørgsmål om hr. Aznars manglende loyalitet over for EU i forbindelse med krigen i Irak. Er De ikke enig i, at den manglende loyalitet fra hr. Aznars side er forkastelig? Der er masser af beviser for, at hr. Aznar aktivt modarbejdede intentionerne bag Rådets aftale af 17. februar. Han handlede klart illoyalt i forhold til den fælles holdning, som han var bundet af. Han handlede illoyalt ved at støtte et ensidigt, umoralsk og ulovligt angreb. Hvor meget mon den europæiske loyalitet og fælles solidaritet, vi gennem traktaterne har forpligtet os til, betyder for hr. Aznar? Hvor var hans loyale samarbejde? Er De ikke enig i, at den manglende loyalitet er forkastelig?
Hr. rådsformand, vi bør hverken fortie eller ignorere hr. Aznars stigende mangel på loyalitet. Over 90 % af det spanske folk fordømmer deres ministerpræsidents manglende loyalitet. De føler sig helt igennem europæiske og opfordrer til, at principperne om loyalitet og solidaritet forsvares. Det er trods alt grundlaget for, at vi kan gøre fremskridt.
Yiannitsis
Hr. formand, jeg har et par meget korte slutbemærkninger til forhandlingen i Parlamentet her i formiddag.
Vi har drøftet tre spørgsmål, som hænger tæt sammen. Hovedspørgsmålet er vel, hvad vi gør ved problemerne i Irak her og nu - elendigheden, folkets situation, behovet for at genindføre normale tilstande og bekæmpe de forhold, der gør livet så forfærdeligt for befolkningen. På nuværende tidspunkt er dette efter min mening langt vigtigere end at diskutere interne splittelser og en lang række andre spørgsmål, som naturligvis er vigtige, men som ikke er så presserende eller haster så meget som situationen i Irak. Umiddelbart ser det ud til, at EU kan komme med nogle løsninger. Vi kan levere både praktiske løsninger - humanitær bistand, støtte til kulturområdet, støtte og pression for at finde frem til en fredsproces for Mellemøsten - og politiske løsninger på en række spørgsmål, som jeg ikke vil gentage, for det er vigtigt, at EU har markeret sig, har støttet disse principper, har gjort en indsats gennem alle disse måneder for komme frem med et andet budskab på en række felter.
Et andet punkt er naturligvis, hvad der sker med det internationale system, med FN's rolle, hvor vi efter krigen i Irak står med hensyn til masseødelæggelsesvåben. Der er en del vigtige spørgsmål, som mangler at blive besvaret. EU har, så vidt jeg kan se, en holdning til dette, og De har i dag rejst en række spørgsmål, som det er vigtigt at få drøftet og besvaret.
Det tredje punkt, det væsentligste, der skal komme ud af hele denne krise, er behovet for en fælles udenrigspolitik og en fælles politik på sikkerheds- og forsvarsområdet. Jeg fornemmer, at der på alle disse områder er begyndt at ske noget inden for EU, og nu må vi så se, hvad vi kan lære, og hvad vi kan gøre.
Jeg vil dog til sidst lige pointere, at mange af dem, der taler om behovet for en fælles udenrigspolitik eller en fælles sikkerheds- eller forsvarspolitik, har den opfattelse, at resultatet nødvendigvis må blive beslutninger eller holdninger, der stemmer fuldstændig overens med deres egne holdninger og synspunkter. Her er vi ved sagens kerne. En fælles udenrigspolitik kan kun fungere, kan kun blive en realitet, når vi indser, at vi er nødt til at indgå kompromiser, at forstå de holdninger, vi hver især har, og finde de elementer, der binder os sammen og kan fungere som fællesnævner, ikke de elementer, hvor der er modsætninger mellem os. Det er efter min mening den holdning, der i de sidste 2-3 måneder har gjort det muligt at tage visse skridt i denne regning. Disse skridt blev hilst velkommen, både af den offentlige opinion og af Dem her i Europa-Parlamentet.

Nielson
Hr. formand, min første bemærkning til denne forhandling er, at jeg med glæde har noteret mig - og jeg kan tilslutte mig hr. De Rossas formulering - at der er bred enighed i Parlamentet om de vigtigste punkter i denne situation. Parlamentets drøftelse har vist, at Europa-Parlamentet er en kilde til konstruktive idéer i EU, og der kan hentes megen inspiration fra dennes morgens drøftelser. Men der er også brug for megen inspiration.
Min anden bemærkning er især rettet imod hr. Titley, der rejste spørgsmålet om Iraks gæld. Det er det vigtigste spørgsmål, og det skal afklares, for at vi kan komme videre. Succes afhænger af, om det afklares, hvordan problemerne vedrørende gælden løses. Til det har vi brug for en upartisk mægler, og det er helt urealistisk at forestille sig, at besættelsesmagten kan løse denne opgave. Det illustrerer meget tydeligt på et meget praktisk og afgørende punkt vigtigheden af, at FN får netop denne rolle som mægler.
Vi skal bede alle kreditorer om at identificere sig og præsentere deres sag. Vi kan benytte IMF og Verdensbanken som kasserer til denne opgave og benytte FN som den upartiske mægler. Det er det eneste, som vil fungere, og som ikke vil skabe mistanke.
Jeg vil gerne opfordre hr. Andreasen, der gav udtryk for et stærkt håb om, at FN vil få tildelt en reel rolle, til at bruge et par minutter på at læse udkastet til den resolution, der nu drøftes i Sikkerhedsrådet, og derefter tale med sin statsminister. Det er nødvendigt for at have en chance for at føre det håb, der lyder mere som politisk snak, ud i livet.
Med hensyn til det bredere spørgsmål om Kommissionens rolle i genopbygningen er det ikke nok for medlemsstaterne at sige, at de ønsker, at Kommissionen gør noget aktivt på dette område. Hvis vi ikke organiserer de grundlæggende politiske betingelser ordentligt, vil det være vanskeligt for Kommissionen at spille en betydningsfuld og effektiv rolle. Realiteten her er, at vi stadig er i den fase, hvor grundlæggende, reelle og politiske spørgsmål skal behandles først.
Endelig er det store problem, som mange medlemmer helt korrekt har understreget, hvorvidt det er muligt at nå til enighed om en fælles holdning i Europa. Jeg er enig i, at en afstemning med kvalificeret flertal vil være bedre end diskvalificeret enstemmighed. Mange vil sige, at det ikke kan garanteres, at Europa har én fælles holdning. Det er sandt, men Europa vil have en holdning, og den vil have vægt. Der kan helt klart være uenighed efter en afstemning, men Europa vil have en holdning. Dynamikken i, at alle i EU ved, at drøftelser resulterer i en fælles holdning, er et meget pædagogisk instrument, der skaber politisk disciplin i drøftelserne.
Der er en verden til forskel mellem kvalificeret flertal og diskvalificeret enstemmighed.

Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, jeg stillede kommissær Nielson et spørgsmål, som jeg gerne ville have besvaret. Jeg bad kommissær Nielson forklare udtalelsen om, at USA er på vej til at blive medlem af OPEC. Jeg ville gerne høre kommissærens forklaring herpå. Jeg håber, De vil give kommissæren mulighed for at give mig et svar.

Formanden.
Jeg ønsker ikke at genoptage forhandlingen. Kommissæren kan svare, hvis han ønsker.

Nielson
Hr. formand, det vil se mærkeligt ud, hvis jeg ikke svarer.
Det var min måde at sammenfatte analysen på, rent sprogligt, for at give udtryk for min bekymring om, hvorvidt resolutionen til drøftelse i Sikkerhedsrådet vil tildele FN en reel rolle. Hvis den vedtages, vil det være besættelsesmagten, som rent faktisk træffer beslutningerne om Iraks olie. Det siger sig selv og tilføjer ikke noget væsentligt til forhandlingen.
Ophævelsen af alle sanktioner vil bidrage til at normalisere Iraks position som olieproducerende og -eksporterende land. Irak var medlem af OPEC.
Min formulering var et forsøg på at klarlægge punkter i forhandlingen. Jeg mener, at jeg i nogen udstrækning har henledt opmærksomheden på den situation, der kan opstå med hensyn til rollefordelingen, hvis ikke FN får en afgørende rolle.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (forretningsordenens artikel 120)
Berthu (NI)
Det er mislykkedes for alle de lande, som har forsøgt at forhindre en militær intervention i Irak. De har gjort interventionen endnu mere uundgåelig ved indirekte at støtte Saddam Hussein. De har forholdt sig neutralt i forbindelse med genopbygningen af Irak, og hvad der er endnu værre, risikerer de at køre FN ud på et sidespor. Det beskyldes nu for kronisk lammelse og for at være partisk.
Det er faktisk sandt, at den kommende tid i Irak vil være meget farlig, næsten lige så farlig som selve krigen på en anden måde, og at man for at klare den skal etablere en meget operationel myndighed, der kan træffe faste, hurtige beslutninger. Set i forhold til erfaringen fra før interventionen er det svært at se FN i denne rolle.
FN repræsenterer imidlertid uden at personificere en universel bevidsthed over staterne, som Dominique de Villepin hævder (i kraft af hvad?), et bredt udsnit af lande, som kan anvendes til at stabilisere Irak. EU bør derfor sammen med FN bruge sin indflydelse til at hjælpe koalitionsstyrkerne med at bringe landet på fode, hurtigt at få indsat en troværdig regering og yde humanitær bistand i form af fødevarer, vand, elektricitet og hospitaler, som irakerne har så hårdt brug for.
Figueiredo (GUE/NGL)
Den ulovlige, uretfærdige og urimelige krig, som den britiske og amerikanske hær har ført mod Irak, hvor der blev nedkastet tusindvis af voldsomt ødelæggende bomber, deriblandt klyngebomber, hvor tusinder blev dræbt, og hvor store boligområder, markeder, hospitaler, skoler og andre offentlige bygninger blev ødelagt, hvorefter der fulgte plyndring af det irakiske folks og menneskehedens historiske og kulturelle ejendom, kræver, at Bush-regeringen og dens allierede bliver stillet passende til ansvar. Det er utilladeligt, at man forsøger at hvidvaske de begåede ulovligheder og forbrydelser og derved a posteriori legitimerer aggressionen og besættelsen.
Vi beklager, at EU ikke klart og eftertrykkeligt har fordømt denne aggression over for Irak, og vi forlanger, at besættelsesstyrkerne straks bliver trukket ud. Det irakiske folks suverænitet og dets lands territoriale integritet skal respekteres.
I solidaritet med det irakiske folk, det palæstinensiske folk og alle folk i kamp må vi intensivere kampen for fred, afrustning, afskaffelse af kernevåben og masseødelæggelsesvåben, nedlæggelse af militærbaser på andre staters område, opløsning af NATO og kampen imod militarisme, for respekt for FN's charter og for folkenes suverænitet og ret til at bestemme deres egen skæbne.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen.
Betænkning (A5-0127/2003) af De Rossa for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om udkast til Rådets direktiv om supplerende bestemmelser til statutten for det europæiske andelsselskab (SCE) for så vidt angår medarbejderindflydelse (Fornyet høring) (9924/2002 - C5-0494/2002 - 1991/0389(CNS))
(Parlamentet vedtog udkastet)

Betænkning (A5-0119/2003) af Callanan for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/25/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fritidsfartøjer (PE-CONS 3615/2003 - C5-0109/2003 - 2000/0262(COD))
(Parlamentet godkendte det fælles udkast)
Betænkning (A5-0146/2003) af Gebhardt for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om forslag til Rådets forordning om statut for det europæiske andelsselskab (fornyet høring) (9923/2002 - C5-0485/2002 - 1991/0388(CNS)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)
Efter afstemningen
Swoboda (PSE).
Hr. formand, da jeg netop har erfaret, at et par af mine kolleger, der er observatører, deltager i afstemningen ved håndsoprækkelse, vil jeg gerne bede Dem understrege endnu en gang, således at der ikke opstår nogen misforståelser, at det naturligvis kun er fuldgyldige medlemmer af Europa-Parlamentet, der må deltage i afstemningerne.

Formanden.
Vi ønsker, at observatørerne spiller så stor en rolle i Parlamentets arbejde som muligt, men de kan ikke stemme. Det ligger helt fast. Mange tak for understregningen heraf.

Betænkning (A5-0140/2003) af Gill for Budgetudvalget om Europa-Parlamentets budgetoverslag for regnskabsåret 2004 (2003/2016(BUD))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
(Mødet hævet kl. 11.50 og genoptaget kl. 12.30)

Formanden.
Vi vil nu fortsætte afstemningen.
Betænkning (A5-0145/2003) af Manders for Udvalget om Indre Anliggender og det Indre Marked om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (Udvidet samarbejde mellem udvalg - artikel 162bis) (KOM(2002) 17 - C5-0088/2002 - 2002/0021(COD)) 
Før afstemningen om ændringsforslag 85 og 99
Miller (PSE).
Hr. formand, på stemmesedlen foran os står der, at ændringsforslag 85 og 99 er identiske. Jeg vil gerne pointere, at det ikke er tilfældet. De to ændringsforslag er markant forskellige, især vedrørende Wien-konventionen og Paris-konventionen om nukleare spørgsmål. I ændringsforslag 85 hører afsnittet under Den Internationale Søfartsorganisations bestemmelser ikke under de nukleare bestemmelser. I ændringsforslag 99 gør det. Jeg ved, at det er lidt forvirrende, men det er et forvirrende direktiv! Ændringsforslagene er ikke identiske, og derfor skal der ikke stemmes, som om de er identiske.

Manders (ELDR)
Jeg opfatter dem som identiske, og vi kan godt stemme om dem under ét, hvis det er muligt.

Formanden.
Ændringsforslagene er identiske. Der fremhæves forskellige dele, men hvis man ser på afsnit 2 i begge ændringsforslag, vil man se, at de er identiske, bortset fra at det ene ændringsforslag har fremhævet tekst. Vi stemmer derfor om ændringsforslag 85 og 99 under ét.
(Parlamentet vedtog forslaget til lovgivningsmæssig beslutning)

Formanden. Afstemningen er afsluttet.
Stemmeforklaringer
Bastos (PPE-DE)
Jeg støtter denne betænkning, der endelig skaber det i så lang tid ventede juridiske instrument for andelssektoren. Jeg deler ønsket om, at statutten for det europæiske andelsselskab (SCE) skal respektere medarbejdernes nuværende rettigheder og beskyttelsen heraf, både ved nystiftelse af et SCE-selskab også ved strukturelle ændringer af et allerede bestående SCE-selskab. Derudover skal SCE-selskabet sikre arbejdstagerrepræsentanterne information og høring samt permanent repræsentation og deltagelse i virksomhedens organer. Medarbejderrepræsentanternes synspunkter skal derfor tages i betragtning, når der træffes afgørelser i virksomheden.
Endelig vil jeg gerne fremhæve:
a) den rolle, som medlemsstaterne har fået i reguleringen af statutten for SCE-selskabernes medarbejderrepræsentanter, og princippet om, at disse bør nyde samme beskyttelse som arbejdstagerrepræsentanter på nationalt plan,
b) initiativerne med hensyn til virksomhedernes sociale ansvar, der skal fremmes af medarbejderrepræsentanterne gennem deres deltagelse i SCE-selskabets organer,
c) balancen mellem kønnene, idet det skal sikres, at de metoder, der anvendes til udnævnelse, udpegelse eller valg af arbejdstagerrepræsentanter, fremmer balance mellem kønnene.

Figueiredo (GUE/NGL)
Med det forslag til direktiv, som denne betænkning omhandler, ønsker Kommissionen at supplere statutten for det europæiske andelsselskab, hvad angår medarbejderindflydelse. Ud over de juridisk-institutionelle spørgsmål, som hele denne sag har rejst, drejer det sig især om en vurdering af bestemmelserne om medarbejdernes indflydelse og rettigheder i europæiske andelsselskaber.
Ordføreren godtager alt i alt Kommissionens forslag og nøjes med at fremsætte et begrænset antal nye elementer, der især angår balancen mellem kønnene, selskabernes sociale ansvar og arbejdstagerrepræsentanternes beskyttelse, der bør være den samme som den, som disse nyder på nationalt plan.
Det foreslås ligeledes, at den bestemmelse udgår, der giver medlemsstaterne mulighed for ikke at anvende reglerne om medbestemmelse, når et europæisk andelsselskab konstitueres ved fusion, hvilket klart vil bringe medarbejdernes rettigheder i fare, hvorfor denne bestemmelse afgjort bør udgå.

Moraes (PSE)
Jeg har stemt for De Rossa-betænkningen om andelsselskaber og virkninger af disse på medarbejderne, for det er et fremragende bidrag til udviklingen af andelsselskaber i EU. Min kollega, hr. De Rossa, har udarbejdet en betænkning, der vil hjælpe med at udbrede den andelsmodel, der ifølge medarbejderne har store fordele. I Det Forenede Kongeriges andelssektor, der nu er voksende og har gennemgået en moderniseringsproces, hilses denne betænkning velkommen.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg stemmer imod betænkningen, fordi jeg mener, at det spørgsmål, der direkte vedrører medarbejderindflydelsen i statutten for det europæiske andelsselskab (SCE), går ud over det i artikel 137 fastsatte.
Ved at ændre dette retsgrundlag har ordføreren forsøgt at få tillagt Parlamentet nye beføjelser, hvilket ikke synes i overensstemmelse med ånd og bogstav i traktaternes bestemmelser.
Nævnte artikels stk. 3 udgør efter min opfattelse - ligesom stk. 1, litra e), i samme artikel, i modsætning til forslaget fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål - ikke et tilstrækkeligt og nødvendigt retsgrundlag for den medarbejderindflydelsesordning, som ønskes i disse andelsselskabers virksomhed, hvorfor anvendelsen af artikel 308 er fuldt berettiget.
Tilsvarende finder jeg, at muligheden for, at ordningerne for medarbejderindflydelse kan tages op til fornyet forhandling i tilfælde af væsentlige strukturændringer som følge af oprettelsen af et SCE-selskab, kan indebære en konflikt, hvor jeg så må frygte for disses soliditet og levedygtighed.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Selv om jeg anerkender, at både delegationen til Forligsudvalget og hr. Callanan har udført et godt arbejde, mener jeg ikke, man har opnået et tilstrækkelig ambitiøst resultat med hensyn til støj- og luftforurening og forbedret drikkevandskvalitet. Jeg er således uenig i undtagelsen for dampskibe, tolerancen på 3dB for alle typer motorer og grænseværdierne for emissioner i specifikke indre farvande.

Darras (PSE)
Denne betænkning skal træde i kraft så hurtigt som muligt.
Der er sikkert mange, der vil sige, at EF-traktatens artikel 308 ikke er det rigtige retsgrundlag, og at det tilsidesætter Parlamentet, det vil sige, at det nægtes medbestemmelsesret på dette område, og at det fremover kun vil blive konsulteret. Mange af mine kolleger har konsekvente og stærke argumenter til af denne grund at forkaste betænkningen. EF-traktatens artikel 95, der har til formål at tilnærme de nationale lovgivninger og gennemføre det indre marked, synes ganske enkelt at være det rigtige retsgrundlag.
Men skal man af den grund løbe risikoen for, at en statut for det europæiske andelsselskab, som den socialøkonomiske sektor længe har ventet på, bliver udsat på ubestemt tid? Det mener jeg ikke. Jeg undlader også at stemme om ændringsforslag 1, der bestrider retsgrundlaget og således fremmer en hurtig vedtagelse af betænkningen.
Figueiredo (GUE/NGL)
Denne forordning har til formål at indføre en statut for europæiske andelsselskaber, så de kan virke uden for deres nationale grænser, inden for EU's indre marked. Denne statut for europæiske andelsselskaber, der har samme mål som statutten for europæiske selskaber (forordning nr. 2157/2001), sigter på at tilpasse produktionsstrukturerne til fællesskabsskala, så det bliver lettere for virksomheder af alle typer at reorganisere deres aktiviteter på fællesskabsplan, altså fremskynde de store multinationale virksomheders centraliserings- og kapitalkoncentrationsproces - en proces, der skal gøre det muligt for dem at overvinde de nationale lovgivningers "hindringer", som de kalder dem, for sammenslutninger af selskaber fra forskellige medlemsstater.
Vi har afvist dette mål fra virksomhedernes side om at skabe en "europæisk kapital", hvortil også kommer de samfundsøkonomiske følger, som sådanne restruktureringer og fusioner vil kunne få, ikke mindst for et i periferien beliggende land som Portugal. Hvad angår andelsselskaberne, som har særlige karakteristika med hensyn til deres medlemmers indflydelse og omfordeling af overskuddet, begrundes vores undladelse af at stemme dels med tvivl om hele lovgivningsproceduren, dels med dette kommissionsinitiativs mål og indhold, skønt Parlamentet har fremsat positive ændringer til Kommissionens forslag.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg stemmer imod betænkningen, fordi jeg mener, at statutten for det europæiske andelsselskab (SCE) går ud over lovgivningsharmoniseringens grænser og udgør en ny overnational retsform. Jeg finder ikke den fortolkning rigtig, der hævder, at det høje antal henvisninger til national lovgivning ikke skulle være til skade for SCE-selskabernes innovative natur. Anskuet strikt fortolkningsmæssigt betragter jeg det som en forsimplet opfattelse, at en juridisk statut skal være immun over for lokale karakteristika for at gøre sig fortjent til denne betegnelse, da jeg mener, at noget sådant snarere beriger det givne instrument og gør det mere velegnet i forhold til konkrete tilfælde og situationer.
Argumentet om "gennemførelsen af det indre marked", der fremføres som begrundelse for henvisningen til artikel 95, bør præciseres bedre, eftersom det er relevant for næsten al lovgivning. Det er politisk tydeligt, at ordføreren og de udvalg, der har afgivet udtalelser, forsøger at få Parlamentet tillagt flere og større beføjelser, idet de alle som påskud anfører, at dette udelukkende begrundes i juridiske overvejelser.
Jeg beklager oprigtigt, at dette forhold benyttes som kastevåben og som udløser af endnu en institutionel konflikt. Klogskaben dikterer, at man i stedet for at kræve mere magt gør god brug af den, man har.

McAvan (PSE).
Hr. formand, jeg vil bare gerne forklare, hvorfor jeg stemte for ændringsforslag 1 til Gill-betænkningen.
Jeg mener, at det på et tidspunkt, hvor så mange af vores borgere oplever stor usikkerhed om pensioner og arbejdsrelaterede goder, vil være forkert af medlemmer af Parlamentet at stemme for ekstra privilegier til egen fordel, og at det vil sende de forkerte budskaber. Det glæder mig fra denne side af salen, at langt de fleste af vores kolleger stemte imod forslaget om at udvide sygesikringens fordele til at omfatte pensionerede medlemmer.

Balfe (PPE-DE)
Alle medlemmer af Parlamentet drager fordel af gratis sygesikring.
Det er et kedeligt eksempel på mangel på solidaritet mellem generationerne, at en alliance, som hovedsageligt består af Socialdemokraterne og Gruppen De Grønne, endog har stemt imod en undersøgelse af mulighederne for at udvide ordningen til at omfatte pensionerede medlemmer.

Berthu (NI)
Jeg har stemt for hr. Manders' betænkning om miljøansvar, fordi de vedtagne ændringsforslag opfyldte de indvendinger, som jeg rejste under forhandlingen i går. Et stort flertal af parlamentsmedlemmerne (312 mod 179) har fulgt det samme ræsonnement.
De ændringsforslag, der især fik mig til at stemme for, er ændringsforslag 85 og 99, som opfordrer Kommissionen til at udarbejde forslag til gennemførelse af direktivet om miljøskader som følge af atomkraft og søtransport, ændringsforslag 86 og 103, som afskaffer undtagelsen fra ansvar i forbindelse med forudgående udstedelse af en administrativ tilladelse eller utilstrækkelig videnskabelig og teknisk viden og ændringsforslag 107, der opfordrer aktørerne til at tegne passende forsikring eller sørge for andre former for finansiel sikkerhed til dækning af deres ansvar.
Endvidere er der blevet vedtaget et ændringsforslag 54, som ikke er perfekt, men som jeg stiller mig tilfreds med. Det opfordrer til at indføre supplerende lovgivning for skader forårsaget af genetisk modificerede organismer, særlig skader, som er påført landbrugere ved kontaminering af konventionelle produkter med GMO'er. Jeg opfordrer derfor til, at moratoriet for tilladelser til GMO'er opretholdes, indtil lovgivningen er blevet vedtaget.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Hr. Manders' betænkning foregiver at bygge på princippet om, at forureneren betaler. De virksomheder, der ødelægger miljøet, skal påtage sig udgifterne for de skader, som de har forvoldt. Da nogle ændringsforslag er fornuftige, har vi stemt for betænkningen. Der er dog stadig et større problem, nemlig gennemførelsen.
Det er ikke tilstrækkeligt, at Parlamentet vedtager sine henstillinger til, at de kan træde i kraft, eller udpeger den ansvarlige myndighed til, at virksomheden påtager sig sit ansvar. Især ikke, når virksomheden er et multinationalt selskab, der har midler til at omgå dem, og den ansvarlige myndighed har for sædvane at bøje sig for deres krav, som man har set i Frankrig med selskabet TotalFinaElf (olieforureningen i forbindelse med Erikas forlig og eksplosionen på fabrikken AZF).
Ordførerens udtalelser om forurenerens ansvar indtil et vist punkt kunne virke morsomme, hvis de store koncerners adfærd, som især er opmærksomme på profitkurven, ikke havde dramatiske følger for befolkningen.
Det er heller ikke tilstrækkeligt, at der sørges for finansiel sikkerhed. IOPCF, der skal dække risiciene i forbindelse med olietankere, har lige meddelt, at den kun dækker 15 % af udslippet fra Prestige, da dens kasse er tom. For at dæmpe ofrenes vrede har den franske regering ikke til hensigt at vende sig mod befragteren, men får skatteyderne til at betale. Det vil sige, at over for den barske virkelighed med et selskab, der kun tænker på profit, vil betænkningen være virkningsløs.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi mener, at det er afgørende for en bæredygtig udvikling, at der føres en politik, der værner om miljøet og naturressourcerne, og at der bør gives prioritet til politikker og foranstaltninger rettet mod forebyggelse, f.eks. ved at fremme forskning i og støtte adgangen til den bedste tilgængelige teknologi, med særlig opmærksomhed omkring de små og mellemstore virksomheders problemer og specifikke forhold.
Det bliver dog stadig mere påkrævet at placere ansvaret for afhjælpning af miljøskader. Det seneste eksempel med Prestige bør her fremhæves. Til det formål vil det være vigtigt inden for en bredere række foranstaltninger og aktioner at sikre, at den tunge industri (og først og fremmest den) tager ansvar for at beskytte miljøet og naturressourcerne på en rigtig, retfærdig og effektiv måde, så der ikke ustraffet kan forurenes, og så det ikke er de offentlige finanser, der skal betale omkostningerne og afhjælpe de miljøskader, der skyldes efterladenhed eller kommercielle strategier, næsten altid private, som udelukkende søger størst mulig profit.
Europa-Parlamentets aktuelle beslutning forbedrer Kommissionens forslag (der går tilbage til grønbogen fra 1983) om miljøansvar, hvad angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader ved at imødegå den tunge industris holdninger (se UNICE's udtalelse), der prægede Kommissionens forslag.

Hudghton (Verts/ALE)
Offentlige myndigheder og især lokale myndigheder får pålagt store byrder på grund af miljøskader fra en lang række kilder, både større og mindre. Direktivet giver mulighed for bedre at identificere og fordele ansvaret og følge princippet om, at forureneren betaler.
Jeg stemte imod ændringsforslag 37, der går imod princippet, og som vil medføre uacceptable byrder for de lokale myndigheder og også være potentielt katastrofalt for de lokale myndigheders økonomi.
Især i Det Forenede Kongerige forsøger regeringen at få de lokale myndigheder til at betale prisen for EU-lovgivning - som f.eks. bortskaffelse af køleanlæg - og lægger skylden på "Bruxelles".
Udgifterne til gennemførelse af direktivet bør ikke belaste budgettet hos hårdt pressede lokale myndigheder i urimelig grad, hverken gennem godkendelse af et mangelfuldt direktiv eller som resultat af en dårlig gennemførelse af regeringen.

Korakas (GUE/NGL)
 Direktivet om en miljøansvarsordning baseret på det fortærskede princip om, at forureneren betaler, som har vist sig at være effektivt i forbindelse med de ansvarliges genoprettelse af miljøet. Det har imidlertid også haft en skadelig effekt, i og med at det har svækket den forebyggende indsats og i sidste ende har vist sig at være den mest kyniske undskyldning for at lægge nye skattebyrder på "forurenede borgere", eftersom forurenerne - store industriforetagender - ikke blot betaler for genoprettelsen efter de store katastrofer, de forårsager (Erika, Prestige, Seveso osv.), men også styrkes gennem incitamenter og skattefradrag.
Der er nærmest tale om hykleri, idet de "finansielle garantier" fra operatørens side skubbes over på staten eller medarbejderne, enten i form af øgede driftsomkostninger eller højere produktpriser. Princippets begrænsede anvendelsesområde samt undtagelserne gør, at det efterhånden blot er et "figenblad" for monopolinteresser, idet det ikke omfatter overordnet beskyttelse af biodiversiteten, olieforurening, atomskade, ikke-ioniserende stråling, GMO'er osv. Desuden fritager det på provokerende vis dem, der forårsager stor økologisk skade gennem uprovokeret og barbarisk militærintervention, for erstatningsansvar. De begrænsede definitioner på skade, ansvar og andre grundlæggende begreber, der er gennemhullet af undtagelser og mærkværdige "antagelser om ikke-ansvar", gør os særlig forsigtige og kritiske over for dette "miljøansvar".

Meijer (GUE/NGL)
Virksomheder producerer ikke kun varer og tjenesteydelser. De giver også anledning til forurening og ulykker. Omkostningerne i forbindelse med afhjælpning af de miljøskader, der anrettes, må ofte bæres af skadelidte eller af det offentlige. Fordelene ved den økonomiske aktivitet, som har medført skaden, høstes imidlertid af virksomheden. For at imødegå denne uretfærdighed har man for længst udviklet det princip, at "forureneren betaler". Erhvervslivet udfolder imidlertid fortsat megen aktivitet for at undergrave dette princip mest muligt. Herom vidner også de ændringsforslag, der er stillet af højrefløjen, og som begrænser ansvaret betragteligt. Efter 21 års forberedelse synes der ikke at være meget tilbage af den oprindelige målsætning. Direktivet finder kun anvendelse på 13 % af EU's territorium, nemlig de områder, der er udpeget i direktivet om beskyttelse af vilde fugle, og Natura 2000-beskyttelsesområderne. Havforurening og skader forvoldt af atomkraft regnes ikke med, og der indrømmes ansvarsfrihed, hvis der er handlet på grundlag af en godkendelse eller det på daværende tidspunkt eksisterende tekniske niveau. Der ifaldes heller ikke noget ansvar for olieforurening til søs eller forurening af naturlige afgrøder med genetisk modificerede organismer. Det bliver ikke muligt at træffe mere vidtrækkende miljøbeskyttende foranstaltninger på nationalt plan, hvis artikel 95 om et ensartet marked går forud for bestemmelserne om miljøbeskyttelse i artikel 175. Kun ved som helhed at vedtage de ændringsforslag, der er stillet af venstrefløjen, kan det foreliggende forslag gøres nogenlunde acceptabelt.

Miller (PSE)
Jeg vil på vegne af Parlamentets Labour-medlemmer vise vores støtte til det generelle princip om, at forureneren betaler. Det er en grundlæggende retningsændring i EU's miljøpolitik. Det skal ikke længere være sådan, at byrden fra oprydningsudgifterne skal hvile på offentligheden, når forureneren ofte slipper for sit ansvar.
Parlamentets Labour-medlemmer kan dog ikke støtte indlemmelsen af GMO'er i direktivet, fordi vi for det første ikke mener, at de hører hjemme i dette direktiv, og for det andet mener, at der er tilstrækkelig lovgivning herom allerede. Endvidere vil det skabe forvirring blandt potentielle virksomheder om, hvilken lovgivning der gælder.

Ribeiro e Castro (UEN)
Det er et meget vigtigt forslag, som Kommissionen har fremsat om en samlet fællesskabsordning for forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, herunder vandforurening, skader på biodiversiteten og forgiftning af undergrunden, der udgør en alvorlig fare for menneskers sundhed. Efter mange års debat og gentagne miljøkatastrofer er vi nået til det afgørende øjeblik, hvad angår effektiv forebyggelse og afhjælpning, hvor "vandene skilles".
Jeg har støttet Kommissionens holdning om, at det i overensstemmelse med subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet i vid udstrækning bør være medlemsstaterne, der træffer beslutning om de konkrete institutionelle og proceduremæssige bestemmelser, der skal føre til de ønskede resultater.
Jeg finder dog Kommissionens forslag alt for upræcist, hvad angår spørgsmål som biodiversitetsbegrebets definition (der begrænses til Natura 2000-områderne), ordningen med tendentielt obligatorisk forsikring (for de driftsherrer, der nævnes i forslagets bilag I), men med undtagelsesbestemmelser, unddragelse af objektivt ansvar ved indførelse af "formildende omstændigheder" og udelukkelse af skader som følge af bestemte aktiviteter. Jeg har således givet udtryk for min uenighed i visse aspekter, men jeg mener, at jeg bør bidrage til, at dette direktiv vedtages, fordi det samlet set går i den rigtige retning og udgør en milepæl af utvivlsom betydning.

Sacrédeus (PPE-DE)
Forslaget til direktiv om miljøansvar betyder et stort fremskridt på miljøområdet i Europa og vil forhåbentlig kunne forebygge mange ulykker i fremtiden. Forslaget er meget velkomment, men vi syntes, at det skulle styrkes på nogle områder.
Definitionen af biodiversitet, hvorfra erstatningsansvar kan udgå, var alt for snæver. Efter vores mening burde arter og livsmiljøer, som beskyttes af national lovgivning, også omfattes af direktivet.
Forslaget om at fritage virksomheder, der er blevet prøvet med henblik på overensstemmelse, for det strenge miljøansvar var efter vores mening en alt for omfattende undtagelse og er ikke i overensstemmelse med national lovgivning. Det bør derimod være en faktor, som inkluderes i den beslutning, hvor beløbet på erstatningen fastslås.
Souchet (NI)
Spørgsmålene vedrørende miljøansvar og det specifikke ansvar i forbindelse med søtransport er tilsyneladende af forskellig art. Den tekst, som Parlamentet har stemt om, vil øge forvirringen.
Begrebet miljøansvar, som stadig er i sin vorden, bygger på nødvendigheden af at fastsætte en ansvarlig og at etablere en forbindelse mellem den udløsende faktor og forureningen. Det medfører lange procedurer og forsinkede erstatninger.
Det fejlfrie ansvarssystem, der er fastsat i de internationale konventioner CLC og IOPCF, har den fordel for ofrene, at der udpeges en ansvarlig, der skal være forsikret, og at der oprettes en erstatningsfond, som i teorien kan mobiliseres direkte i tilfælde af forurening.
Erfaringen med de nylige olieudslip viser, at det er bydende nødvendigt at udvide systemet til befragterne og til forandringerne i biodiversiteten, og at IOPCF i høj grad skal revurderes og gøres permanent.
Opfordringerne skal forelægges for IMO af de medlemsstater, der er mest direkte berørt og mest opsat på at handle. Hvis det ikke lykkes, er det op til disse medlemsstater at forlange, at EU handler unilateralt, ligesom USA har gjort, ved at tage disse vigtige forbedringer på sin kappe.
Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet hævet kl. 13.15 og genoptaget kl. 15.00)

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, der afholdes et møde i Bilderberg-gruppen i morgen i Versailles. Grunden til, at jeg nævner det, er, at en række kommissærer - Monti, Liikanen, Solbes Mira, Verheugen, Vitorino og Bolkestein - alle tidligere har deltaget i møder i Bilderberg-gruppen. Faktisk har kommissær Prodi været medlem af styringsgruppen i 1980'erne, samtidig med at Wim Duisenberg var kasserer for Bilderberg-gruppen.
En anden grund til, at jeg nævner det, er, at jeg har indgivet en prioriteret skriftlig forespørgsel via Parlamentet, men hver gang, jeg rejser spørgsmålet om Bilderberg, sendes jeg fra Herodes til Pilatus. Jeg skulle have modtaget et svar den 25. april, men jeg har stadig ikke modtaget det. Mødet i Bilderberg-gruppen starter i weekenden. Når jeg har forsøgt at stille mundtlige forespørgsler på Parlamentets møder, har kommissærerne grundlæggende været bange for at svare.
Jeg vil meget gerne vide, om kommissærerne deltager i disse møder som privatpersoner, eller om de repræsenterer Kommissionen. Hvis de repræsenterer Kommissionen, skal vi vide, hvad der foregår på disse møder, for det drejer sig faktisk om en hemmelig organisation, som træffer afgørelser om globale politiske spørgsmål uden offentlighedens input. Det er på tide, at dørene til Bilderberg-gruppens møder åbnes, og at offentligheden får indblik i, hvad der foregår, da de vigtigste nøglepersoner i verden i dag deltager. Formanden for Parlamentet, hr. Cox, deltog faktisk i et af møderne i Sverige for et par år siden. Offentligheden har krav på at vide, hvad der foregår på Bilderberg-gruppens møder, og hvis jeg stiller spørgsmålet i god tid, har Kommissionen rig lejlighed til at besvare spørgsmålet. Kommissionen har ingen begrundelse for ikke at besvare spørgsmålet.

Formanden.
Fru McKenna, jeg har noteret mig Deres kommentarer, som jeg også vil lade gå videre til Europa-Kommissionen, så De kan få svar fra kommissærerne, eftersom det er dem, De henvender Dem til.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets redegørelse om udleveringsaftalen EU/USA og Den Internationale Straffedomstol.
Jeg giver ordet til Grækenlands udenrigsminister, hr. Petsalnikos, som taler på vegne af Rådet.

Petsalnikos
Hr. formand, mine damer og herrer, i dag har vi lejlighed til at ajourføre Dem om, hvordan det går med forhandlingerne mellem formandskabet og USA om to aftaler: én om udlevering og én om gensidig retshjælp. Disse forhandlinger er nu inde i sidste fase. Aftaleudkastene blev sendt til Europa-Parlamentet for to uger siden. Formandskabet håber, at de vil blive vedtaget og underskrevet på RIA-Rådet den 6. juni. Det vil give formandskabet mulighed for at undertegne aftalerne på topmødet mellem EU og USA i Washington den 25. juni.
Når vi i dag er i en situation, som tillader mig at være optimistisk med hensyn til resultatet af disse forhandlinger, skyldes det i høj grad også de forudgående formandskabers store indsats. Efter den første runde forhandlinger under det spanske formandskab var der omfattende forhandlinger under det danske formandskab med Kommissionens hjælp og Rådssekretariatets støtte.
På Rådets møde den 28. februar 2003 var man enig om, at formandskabet havde ført forhandlingerne effektivt med et opmuntrende resultat, og at forhandlingerne om aftalerne skulle indstilles midlertidigt, så medlemsstaterne kunne få tid til at gennemgå alle relevante dele af teksten. Visse medlemsstater er stadig i gang med at høre deres nationale parlamenter, og derfor besluttede Rådet på sit møde i sidste uge at lette gennemførelsen af informationsproceduren. Jeg vil minde Dem om, at formandskabet flere gange har informeret Europa-Parlamentet om, hvordan forhandlingerne med USA skrider frem, sidste gang var i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender den 20. marts. Hvis Rådet den 5. juni bemyndiger formandskabet til at undertegne aftalerne på EU's vegne, skal visse medlemsstater følge deres forfatningsmæssige procedurer, hvilket indebærer, at deres nationale parlamenter skal godkende eller ratificere dem. Af EU-traktatens artikel 24 fremgår det tydeligt, at medlemsstaterne kan meddele, at de må følge forfatningsmæssige procedurer, før de kan bindes af en aftale. Visse medlemsstater har allerede informeret os om, at de vil afgive sådan en meddelelse. EU vil først være bundet efter udveksling af retsakter med USA, hvilket følgelig kun vil ske, når Rådet har truffet en efterfølgende beslutning, der bemyndiger formandskabet til at udveksle de ratificerende retsakter med USA. Mellem undertegnelsen af aftalerne og udvekslingen af de ratificerende dokumenter vil formandskabet ajourføre Europa-Parlamentet om aftalernes indhold på ad hoc-basis, også selv om EU-traktaten ikke indeholder et sådant krav. Det er logisk, at ajourføringen finder sted i denne fase, da de forfatningsmæssige procedurer traditionelt har foreskrevet, at regeringerne skal søge de nationale parlamenters samtykke til eller råd om en aftales endelige tekst. En tekst bliver naturligvis først endelig, når den er blevet undertegnet af de kontraherende parter.
Formandskabet mener, at denne aftale har en merværdi sammenlignet med gældende bilaterale aftaler om udlevering og gensidig retshjælp mellem EU's medlemsstater og USA. Jeg vil understrege, at hvis vi ikke når frem til en aftale af en eller anden art, bliver vi nødt til at leve med de eksisterende bilaterale aftaler, som medlemsstaterne har indgået. De aftaler, jeg taler om i dag, er baseret på artikel 24 og 38 i EU-traktaten. De vil eksistere side om side med bilaterale aftaler. De vil supplere dem, og i visse tilfælde vil de erstatte bestemmelser i de bilaterale aftaler.
Det er også vigtigt for os at forstå, at medlemsstaterne fortsat vil kunne påberåbe sig de grunde til at afslå udlevering eller give retshjælp, som er indeholdt i de bilaterale aftaler om udlevering og gensidig retshjælp. Hvis en bilateral aftale om gensidig retshjælp eller udlevering mellem en medlemsstat og USA indeholder bestemmelser om visse grunde til afslag, kan medlemsstaten fortsat påberåbe sig dem, selv efter at aftalerne mellem EU og USA er trådt i kraft.
Desuden indeholder aftaleudkastet om udlevering en bestemmelse, der mig bekendt ikke tidligere er set i international udleveringsret. Den anerkender, at en stat, der bliver anmodet om at udlevere en person, kan henvise til sine forfatningsmæssige principper, som ikke nødvendigvis skal fremgå af forfatningens tekst, men som kan være indeholdt i en tekst, der er på niveau med forfatningen af historiske eller andre årsager, som er retligt bindende og forhindrer den i at opfylde sin forpligtelse til at udlevere en person. I sådanne tilfælde skal den stat, der anmoder om at få udleveret en person, og den stat, der bliver anmodet om at udlevere personen, selvfølgelig konsultere hinanden for at løse problemet. Dette bliver også særligt vigtigt med den udtrykkelige henvisning i præamblen til princippet om retfærdig rettergang ved en upartisk domstol, der er nedsat efter loven. Denne bestemmelse giver bestemt medlemsstaterne mulighed for at afslå at udlevere en person i tilfælde af særdomstole, hvis de ikke har denne ret i henhold til deres bilaterale udleveringsaftale med USA.
De medlemsstater, der indgår nye aftaler med USA i fremtiden, skal naturligvis overholde disse EU-aftaler, da de vil være en del af EU's acquis. Derfor skal disse fremtidige bilaterale aftaler være forenelige med aftalerne mellem EU og USA.
Forhandlingerne var efter formandskabets opfattelse en succes. Vi var i stand til at give et positivt bidrag til det eksisterende niveau for hjælp, at forbedre effektiviteten og, som det vigtigste, at blive enige om supplerende garantier. Det er yderst vigtigt, at vi forstår, at aftalerne tilføjer garantier til eksisterende bilaterale aftaler, og at den nuværende retlige beskyttelse, hvis disse aftaler ikke var blevet indgået, ville have mangler i sammenligning med, hvordan forholdene vil være, når aftalerne er indgået. Udkastet til udleveringsaftalen mellem EU og USA indeholder en bestemmelse, der forbyder udlevering, hvis dødsstraf idømmes eller fuldbyrdes. Denne bestemmelse er mere vidtrækkende end det beskyttelsesniveau, der er fastlagt i bilaterale udleveringsaftaler, da den skaber en generel forhåndsbetingelse for det nævnte resultat og ikke gør ikke-fuldbyrdelse af dødsstraf afhængig af USA's regerings tilsagn i de enkelte tilfælde. I modsætning til det, der hidtil har været gældende i næsten alle bilaterale udleveringsaftaler, vil USA's regerings ikke-fuldbyrdelse af dødsstraf ikke afhænge af de tilsagn, som USA's regering giver i de enkelte tilfælde på ad hoc-basis, og den vil sandsynligvis blive fremsat som en forhåndsbetingelse af den medlemsstat, der modtager en udleveringsanmodning fra USA. Desuden kan EU's medlemsstater stille den forhåndsbetingelse, at USA ikke vil idømme dødsstraf. USA vil i så fald være bundet af denne forhåndsbetingelse, medmindre det er umuligt af proceduremæssige grunde. Det kan det f.eks. være, hvis dødsstraffen allerede er blevet idømt, før personen er udleveret, eller hvis den strafferetlige forfølgelse af den forbrydelse, som personen er tiltalt for, automatisk indebærer muligheden for, at den kompetente domstol i USA idømmer dødsstraf, som det er tilfældet i nogle få stater i USA. De medlemsstater, der ønsker at følge deres bilaterale praksis, kan imidlertid gøre det, hvis de ikke anvender denne bestemmelse, og/eller hvis de vedtager en fælles erklæring på bilateralt plan med USA.
Nogle af de andre ting, som aftaleudkastene også giver merværdi, er følgende:
I tilfælde af følsomme oplysninger giver aftaleudkastet mulighed for, at der kan anmodes om konsultation for at fastslå, i hvilket omfang den anmodede stat kan beskytte oplysningerne i en anmodning.
Hvad angår flere anmodninger, omfatter aftalen problemstillingen, når USA og en anden stat fremsætter udleveringsanmodning samtidig, eller når den anden stat fremsætter anmodningen i medfør af den europæiske arrestordre. I denne forbindelse vil jeg gerne nævne spørgsmålet om Den Internationale Straffedomstol, da formandskabet er bekendt med Parlamentets særlige interesse for og bekymring over dette spørgsmål. Da forhandlingerne blev indledt, blev de to forhandlingsdelegationer enige om, at aftalen ikke skulle have nogen indvirkninger på medlemsstaternes og USA's holdninger til Den Internationale Straffedomstols anmodninger om overgivelse af en person. EU og USA blev på forhandlingsniveau enige om at fremsætte det skriftligt i en forklarende note om, at det ikke er hensigten med artikel 10 at berøre de forpligtelser, der påhviler de stater, der er parter i Rom-statutten for Den Internationale Straffedomstol. Som følge heraf er spørgsmålet om samtidig anmodning om overgivelse af en person fra Den Internationale Straffedomstols side og om udlevering fra USA's side reguleret og vil fortsat være reguleret, således at det udelukkende hører ind under medlemsstatens kompetenceområde, mens Rådet ikke vil kunne fremkomme med nogen erklæring om dette.
Hvad angår gensidig retshjælp, skal nogle af de vigtigste resultater af forhandlingerne med USA findes på følgende områder: Aftaleudkastet forbedrer samarbejdet om efterforskning af eventuelle finansielle elementer af grov kriminalitet, herunder organiseret kriminalitet, terrorisme og svig. De medlemsstater, der ikke for øjeblikket har en aftale om gensidig retshjælp med USA, kan henvise til grundlæggende retsprincipper, sikkerhed, national suverænitet og andre statsinteresser ved modtagelse af anmodninger med henblik på at afslå at fremsende oplysninger i nogle tilfælde. Aftalen indeholder omfattende bestemmelser om databeskyttelse og udlevering af bevismateriale og oplysninger. Aftaleudkastet indeholder bestemmelser, som letter brugen af fælles efterforskningshold og telekonferencer mellem medlemsstaterne og USA. Disse bestemmelser gør det lettere for medlemsstaterne at bruge disse faciliteter, men de forpligter dem ikke til at bruge dem. Aftaleudkastet tillader brug af moderne telekommunikationsmidler, telefax eller e-mail med henblik på udveksling af anmodninger om gensidig retshjælp og svar med ekspresbekræftelse af modtagelsen. Gensidig retshjælp, for så vidt som den slags ikke allerede sker under bilaterale aftaler, kan bruges af administrative myndigheder i både USA og medlemsstaterne, når de efterforsker kriminel adfærd med henblik på strafferetlig forfølgelse eller rapportering af en sådan adfærd til efterforskningsmyndigheder eller retsforfølgende myndigheder.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil igen takke Dem for at give os mulighed for at aflægge en situationsrapport for Parlamentet om forhandlingerne mellem EU og USA om aftalerne om udlevering og gensidig retshjælp.
Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg vil takke Dem for Deres oplysninger, men desværre mener jeg ikke, at De har besvaret det mundtlige spørgsmål, som min gruppe har stillet. Det er stadig ubesvaret.
Den aftale, vi taler om, er naturligvis særdeles relevant for både EU og USA. USA har besluttet at fremme tættere samarbejde, navnlig i forbindelse med bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Hr. formand for Rådet, som ordfører mener jeg derfor, at vi skal bifalde denne type initiativ. Jeg er især glad for, at EU for første gang vil undertegne en aftale om samarbejde om retlige og kriminelle anliggender. Dette burde være en model for at nå frem til lignende aftaler med andre tredjelande.
Jeg vil imidlertid gerne fremsætte nogle supplerende bemærkninger til tre spørgsmål. Vil denne aftale gøre bekæmpelse af organiseret kriminalitet mere effektiv? Efter min opfattelse, ja. Dette samarbejdsniveau vil uden tvivl bidrage til bekæmpelse af hvidvaskning af penge, handel med mennesker, narkotikahandel og terrorisme.
Vil denne aftale styrke det europæiske retlige område? Det tror jeg, at den vil, for så vidt som den vil forpligte medlemsstater og kandidatlande til at fremskynde ratificeringen af de europæiske tekster, der er grundlaget for denne aftale. Disse tekster omfatter protokollen om hvidvaskning af penge og afgørelsen om arrestordren og overgivelsesproceduren og om fælles efterforskningshold.
Det tredje spørgsmål drejer sig om, hvorvidt disse tekster repræsenterer en merværdi i forhold til de gældende bilaterale aftaler. Jeg må sige, at svaret på det spørgsmål også er bekræftende. Hvad angår eksisterende aftaler, vil den nye aftale gøre samarbejdet mere gnidningsløst og sikre forøgede garantier til fordel for de tiltalte.
Jeg finder imidlertid, at jeg må gøre Rådets formandskab opmærksomt på den tvivl, som Parlamentet har givet udtryk for, og som afspejles i det spørgsmål, der førte til denne erklæring.
For det første vil vi være sikre på, at de garantier, der gives i henhold til den europæiske arrestordre, ville gælde i tilfælde af, at USA fremsætter en anmodning om udlevering.
Det andet spørgsmål vedrører tvivlen om, hvorvidt en medlemsstat har bemyndigelse til at beslutte, om en person skal sendes til USA eller underkastes Den Internationale Straffedomstols kompetence. Selv om der er en forklarende note om dette til aftaleteksten om Den Internationale Straffedomstol, som De nævnte, mener vi, at det ville have været meget klarere, hvis denne henvisning var blevet indsat i selve aftaleteksten. Det ville have fjernet usikkerheden om spørgsmålet og gjort det helt klart, at en medlemsstat kan træffe den beslutning.
Det tredje spørgsmål vedrører det proceduremæssige. Jeg vil gerne fremhæve både en positiv og en negativ side af dette spørgsmål. For det første vil vi gerne takke det græske formandskab for at have offentliggjort ordlyden af denne internationale aftale, før den er blevet undertegnet. Det gav Parlamentet mulighed for at overveje dens indhold. Der er blevet skabt en vigtig præcedens. Ikke desto mindre kan dette ikke regnes for tilstrækkeligt, hvad angår demokratisk kontrol. 
Jeg vil gå videre med den negative side. Til dato er Europa-Parlamentet aldrig blevet hørt om nogen lignende internationale aftaler, heller ikke selv om de vedrørte grundlæggende aspekter af udenrigspolitik og samarbejde om retlige anliggender. Det er efter vores mening uacceptabelt. Desuden er det desværre sådan, at den type aftaler ikke skal ratificeres af hverken de nationale parlamenter eller Europa-Parlamentet. Når hverken Europa-Parlamentet eller de nationale parlamenter er involveret, hvordan kan vi så sige, at EU's aktioner på dette område er i overensstemmelse med de demokratiske principper, som det er baseret på i henhold til EU-traktatens artikel 6? Det er derfor, at det er rimeligt, at Europa-Parlamentet bliver hørt og ikke bare informeret, som De sagde.
Vi mener, at dette er et centralt og yderst relevant spørgsmål. Det meddelte jeg Rådets formandskab i et brev sendt i december sidste år. Jeg kunne ikke forstå, hvorfor jeg ikke modtog et svar. Jeg gjorde også den nuværende rådsformand opmærksom på den vægt, vi lægger på det, da han gav møde i det udvalg, som jeg er formand for.
Hr. rådsformand, Europas borgeres frihedsrettigheder og grundlæggende interesser er på spil. Vi beskæftiger os med retligt og strafferetligt samarbejde, og traktaten giver mulighed for et tættere samarbejde på det område end det, som den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik giver mulighed for. Jeg vil derfor bede Dem om at tage Deres holdning op til fornyet overvejelse, såfremt der ikke åbnes mulighed for høring. Jeg opfordrer Dem også til at viderebringe Parlamentets holdning til dette spørgsmål til Rådet. Jeg har meddelt Dem denne holdning meget tydeligt. Hvis vores budskab ikke når Rådet, vil Parlamentet være nødt til at overveje muligheden af at bringe sagen for Domstolen.
Til sidst vil jeg gerne igen takke formandskabet for den positive holdning, det har udvist i forbindelse med sådan et følsomt dossier, hvilket bevises af Deres tilstedeværelse i Parlamentet.
Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, jeg vil også indlede med at takke Rådet for at uddele dette dokument og fremme denne forhandling. Mange tak, fordi De er her i dag.
Jeg har gået stærkt ind for den europæiske arrestordre her i Parlamentet. Når jeg har gjort det, har jeg argumenteret voldsomt for, at internationalt samarbejde, og ikke begrænsning af rettigheder og friheder, er det, der vil give os bedre muligheder for at håndtere nye sikkerhedsproblemer. Jeg mener derfor, at forøget samarbejde med USA i princippet er en positiv udvikling.
Ikke desto mindre, hr. formand, føler jeg mig tvunget til at rejse nogle spørgsmål her og nu. Mine spørgsmål vedrører indholdet af denne aftale med et land, hvis retsvæsen stadig er meget anderledes end vores.
Mit første spørgsmål vedrører det faktum, at der er garanti for, at en person, som udleveres, ikke kan blive dødsdømt. Det forstår jeg, det er blevet gjort helt klart. Jeg vil imidlertid gerne vide, hvordan vi kan garantere, at retligt samarbejde og udlevering af bevismateriale ikke er det samme som at samarbejde for at sikre, at nogen henrettes. Det ville jeg gerne have en forklaring på.
Jeg vil nu stille mit andet spørgsmål. Den europæiske arrestordre kommer ikke til at træde i kraft i de næste par måneder. Den foreskriver, at Den Internationale Straffedomstol skal gå forud. Når medlemsstaterne i fremtiden er bundet af denne ordning, hvordan vil det så være muligt at garantere, at en tilsigelse fra Den Internationale Straffedomstol går forud for en anmodning om udlevering fremsat af USA? Der er faktisk foranstaltninger, som beskytter mod Patriot Act og særlove. Vi vil naturligvis ikke udlevere en person til USA, hvis han eller hun kunne blive dømt i henhold til love af den art. Det får mig imidlertid til at stille et andet spørgsmål, der snarere vedrører politik end forslagets indhold. Der er bevis for, at mindst 12 europæiske borgere er tilbageholdt, om jeg så må sige, i Guantanamo. Har Rådet taget skridt til at sikre europæiske borgeres ret til konsulær beskyttelse i udlandet, som det er fastsat i fortsættelse af Maastricht-traktaten? Har Rådet pålagt Kommissionen at tage sådanne skridt? Eller er vi nødt til at indrømme, at der er forskellige klasser af borgere? Er der blevet gjort noget for at sikre, at USA giver de tilbageholdte mulighed for at blive stillet for en dommer?
Endelig, hr. formand, er det politisk acceptabelt at undertegne en aftale, der styrker det retlige samarbejde, med en stat, som tilbageholder statsborgere fra vores lande under sådanne forhold? Det mener jeg ganske enkelt ikke, at det er. Hvordan vil vi kunne anmode tredjelande om retfærdighed, når vi befinder os i en lignende situation?
Watson (ELDR).
Hr. formand, for 18 måneder siden, da jeg havde æren af at være formand for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, vedtog Parlamentet en beslutning om retligt samarbejde mellem EU og USA. Beslutningen indeholdt fire hovedkrav til en udleveringsaftale: fuld beskyttelse af menneskerettighederne, overholdelse af den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, ingen udlevering af personer, der risikerer at blive stillet for en militærdomstol, ingen udlevering, hvis den anklagede risikerer dødsstraf, samt at alle foranstaltninger, der påvirker databeskyttelse, skal være afpassede, effektive og tidsbegrænsede.
De frygtelige terrorhandlinger i Saudi-Arabien mandag aften er endnu en påmindelse om, at terror stadig udgør en dødelig trussel. Vi har brug for stærke og effektive modforanstaltninger. Den Liberale Gruppe vil gerne slå fast, at antiterrorforanstaltninger altid skal overholde de grundlæggende rettigheder og være underlagt demokratisk tilsyn og kontrol. Den rette balance er afgørende for at kunne bekæmpe de personer, der ønsker at underminere grundlaget for demokrati.
De nuværende udkast til aftaler mellem EU og USA om udlevering og retligt samarbejde skal være underlagt parlamentarisk kontrol som fastsat i vores traktater. De omhandler "grundlæggende valg" inden for betydningen i artikel 21. De henhører ikke blot under artikel 38, men også under artikel 24, og det er skandaløst, at Rådet ikke i forvejen rådfører sig med Parlamentet om aftaler i henhold til artikel 24.
I Frankrig har Conseil d'Etat nægtet Assemblée Nationale retten til at godkende sådanne aftaler, så - hvis Rådet ikke rådfører sig med os - har vi så parlamentarisk kontrol i EU?
Aftalerne om udlevering og retligt samarbejde er meget ambitiøse. USA nægter at undertegne FN-konventionerne om cyberkriminalitet, bekæmpelse af kriminalitet og om Den Internationale Straffedomstol. Inden for EU har medlemsstaterne endnu ikke ratificeret vores beslutning om hvidvaskning af penge eller rammedirektivet om terrorisme. Alligevel dækker disse forslag hele Palermo-dagsordenen. De burde som absolut minimum indeholde bestemmelser om oprettelse af kontrolorganer, der skal melde tilbage om udviklingen.
Det er efter min opfattelse beklageligt, at aftalen ikke omhandler Den Internationale Straffedomstol. Jeg vil stærkt opfordre Rådet til at rette op på det. Rådet skal forsøge at forene den potentielle uoverensstemmelse mellem en anmodning fra Den Internationale Straffedomstol om at udlevere en person til domstolen og forpligtelsen ifølge udleveringsaftalen.
Selv de bedste intentioner kan resultere i mindre demokratiske beslutninger. EU skal tage højde for dette forhold. Vi må ikke lade Rådets hastværk bidrage til sådanne beslutninger.

Krarup (GUE/NGL).
Jeg kan helt tilslutte mig den kritik, der er fremført af de tidligere talere. Jeg vil lige gøre opmærksom på, at efter EU-traktatens artikel 38 og 24 har Parlamentet ikke nogen som helst ret til at blive hørt. Det er en ekstraordinær bestemmelse, der betyder, at disse aftaler kan indgås af Rådet på egen hånd.
I april sidste år skrev Rådet til den britiske menneskerettighedsorganisation State Watch, som bad om oplysninger om disse aftaler, at de forhandlinger, der foregik, måtte holdes hemmelige, da Rådets interesse i hemmeligholdelse vejer tungere end interessen i demokratisk kontrol.
Man forstår godt, at Rådet i over et år har holdt disse forhandlinger hemmelige. For hvis de fører til en aftale, vil det lykkes med et pennestrøg at afskaffe meget væsentlige dele af den retssikkerhed, som karakteriserer de fleste af vore retssystemer. Såvel aftalen om udlevering, som går langt, langt videre end det, man påberåber sig, det vil sige omfatter langt, langt flere forbrydelsestyper end terrorisme - det er tilstrækkeligt, at man idømmes et års fængsel efter den anmodede og anmodendes straffelovgivning - som den anden del af det, nemlig den såkaldte gensidige retshjælp, vil sætte retstilstanden hos os tilbage til noget, der minder om middelalderen, i bred forstand.
Spørg fangerne på Guantanamo. I retssikkerhedens navn indgår man disse aftaler med USA, samtidig med at man på alle måder krænker retssikkerheden. Spørg de 3 000 fanger som er indsat i amerikanske fængsler, mistænkt for terrorisme - overvejende udlændinge - uden at de kan få adgang til oplysninger. Spørg de 11 millioner FBI-stikkere som er virksomme, og som i medfør af denne aftale, hvis den nogensinde skulle blive gennemført, vil få adgang til at operere inden for EU-landenes områder. Dette er som sagt et afgørende tilbageskridt, og som jeg sagde før, har dette Parlament ikke nogen indflydelse overhovedet hverken juridisk eller forfatningsmæssigt set, men debatten kan være nyttig for at rejse den storm, der er nødvendig for at bremse op for disse anslag mod retssikkerheden.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand for Rådet, i dag drøfter vi for første gang en udleveringsaftale mellem EU og USA, som intet parlament i EU - heller ikke Europa-Parlamentet - er blevet hørt om. Derfor vil jeg gerne rette en stor tak til Dem for Deres tilstedeværelse her i dag, selv om jeg er fuldstændigt klar over, at vi praktisk taget ikke har nogen manøvremargen, eftersom det hele sandsynligvis bliver afgjort inden den 5. juni, sådan som De selv var inde på.
Når det gælder nogle spørgsmål, som er af helt afgørende betydning for borgernes frihed og rettigheder, finder - eller rettere fandt - forhandlingerne endnu en gang sted i dybeste hemmelighed, og vi fik først adgang til teksten, da beslutningerne allerede var blevet truffet. Rådet bliver ved med at afvise enhver formel høring fra Europa-Parlamentets side.
På et tidspunkt som dette, hvor mange mener, at demokrati og rettigheder kan eksporteres ved hjælp af uretmæssige krige, er dette efter vores mening særligt bekymrende. Der er efter vores opfattelse tale om en klar overtrædelse af traktaten, som får os til at overveje, hvorvidt sagen kan indbringes for Domstolen på grund af en krænkelse af Europa-Parlamentets beføjelser. Jeg håber virkelig, at flertallet af Parlamentet mener, at det er muligt at indbringe denne sag for Domstolen.
Vi har mange grunde til at være skeptiske og bekymrede over denne aftale, bl.a. den manglende prioritering af den europæiske arrestordre i tilfælde af konkurrerende krav og den uklarhed, der endda stadig er om emner, vi er så enige om som databeskyttelse eller dødsstraf. Vi spørger i øvrigt os selv, hvorfor det haster så meget med at indgå denne aftale, når vi ved, at flere europæiske borgere helt uretmæssigt holdes fanget på Guantanamo-basen - sådan som andre af vores kolleger var inde på - og man ikke kender noget til deres skæbne.
Hvis EU og Europa-Parlamentet ønsker at leve op til deres ry som rettighedsforkæmpere - i det mindste verbalt - skal vi gøre en indsats og straks sende en delegation ud for at konstatere, hvilke forhold disse borgere holdes fanget under, før vi underskriver aftalen med USA. Det kunne være interessant - og måske også sjovt - at se, om USA vil give os lov til at gøre dette.
I dag vil vi dog gerne have svar på de mulige - eller rettere sandsynlige - uoverensstemmelser mellem denne aftale og Den Internationale Straffedomstols statut, som De desværre ikke kom nærmere ind på, hr. formand. Vi vil gerne have et klart svar på følgende spørgsmål. Er det sandt, at USA - med aktiv støtte fra Det Forende Kongerige - modsætter sig enhver henvisning til Straffedomstolen i aftalen? Hvad vil der ske i tilfælde af konflikter mellem Rom-statutten - navnlig pligten til at samarbejde med Straffedomstolen - og udleveringsaftalen med USA? Endelig vil vi gerne vide - også i betragtning af Europa-Parlamentets klare modstand mod bilaterale aftaler, som sikrer de amerikanske statsborgere ustraffethed - om nogle af EU's kommende eller nuværende medlemsstater er blevet bedt om at skrive under på disse aftaler. Ved De, om der eksisterer sådanne aftaler?

Blokland (EDD).
Hr. formand, Rådet har efter min opfattelse på saglig vis søgt med disse aftaler at nå et afbalanceret resultat. På den ene side er det vigtigt, at vi støtter vores NATO-partnere i kampen mod terrorisme, hvor dette er muligt. På den anden side er det også i vores egen interesse, at vi i fællesskab søger at bekæmpe organiseret kriminalitet. Hvis dette bliver nemmere takket være udleverings- og samarbejdsaftalen, er det en stor fordel. Samtidig er jeg klar over, at retssystemerne i USA og EU ikke er identiske. Det er derfor logisk, at USA ikke kan behandles på samme måde som en medlemsstat i EU. USA er en demokratisk enhed, hvor menneskerettighederne er sikret, men de fortolkes ikke altid på samme måde som i EU-medlemsstaterne.
Problematikken vedrørende dødsstraf synes nu at være løst takket være Rådets kompromisforslag. Dog er der fortsat et uafklaret spørgsmål, når det gælder konkurrerende anmodninger om udlevering eksempelvis via en europæisk arrestordre eller Den Internationale Straffedomstol. Jeg forstår, Rådet har drøftet dette spørgsmål og også har erkendt, at der foreligger et problem. Men kan det løses effektivt ved at overlade det til medlemsstaterne? Det er også fortsat spørgsmålet, om kravene i EU's direktiv om databeskyttelse kan opfyldes på behørig vis. Set i lyset af disse følsomme spørgsmål har Rådet helt korrekt besluttet, at forslagene skal forelægges de nationale parlamenter til godkendelse.
Den nederlandske justitsminister, hr. Donner, erklærede, at forslagene lå inden for rammerne af de eksisterende nederlandske aftaler med USA. Det var en lettelse at opleve ministerens rolige reaktion efter de noget overspændte reaktioner, der er kommet fra vores kolleger i såvel ind- som udland. USA ses af nogle som det store skræmmebillede. Det kan ikke undre, at USA ikke står på spring for at engagere sig i Den Internationale Straffedomstol. Jeg forstår, at Rådet også på dette punkt har fundet et kompromis. Medlemsstaterne kan indgå en ikke-udleveringsaftale med USA med de af regeringen i Washington udsendte repræsentanter. Det åbner mulighed for yderligere forhandlinger. Jeg går ud fra, at Rådet holder os orienteret herom.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil ikke gentage, hvad der med rette er blevet sagt om den uholdbare situation vedrørende den såkaldte tredje søjle. Situationen risikerer at berøre mange områder og give især ansøgerlandene et meget lidt demokratisk indtryk af EU. Vi har i Parthenon fejret det demokratiske Europas komme. Men derfor er vi her ved den første mødeperiode, hvor der i øvrigt er få observatører til stede, netop forpligtet til at råbe højt, fordi De ikke spørger os til råds om væsentlige ting som dem, der er tale om her.
Jeg vil ikke uddybe emnet, da jeg ikke har særlig meget tid til rådighed. Jeg vil sige til Dem, hr. formand, at De ikke har sagt særlig meget om Den Internationale Straffedomstol. Jeg vil for øvrigt sige til mine kolleger, at man alligevel skal tage den udlevering, der er fastsat i Rom-statutten, i betragtning. Tilbagesendelse af sigtede er ikke en udlevering i begrebets juridiske forstand. Det, at man ikke taler om det, er ikke i sig selv ødelæggende. Europa skal selvfølgelig huske på sin forpligtelse til at bibeholde og bevare Rom-statuttens integritet ligesom indholdet af erklæringen af 30. september 2002. I denne erklæring anbefales det alle ansøgerlande og medlemsstater ikke at underskrive en bilateral aftale, der er i modstrid med det princip, som Den Internationale Straffedomstol er baseret på. Den har heldigvis eksisteret siden den 11. marts og begynder forhåbentlig snart sit arbejde.

Paciotti (PSE).
Hr. formand, denne aftale er meget vigtig, ikke bare fordi den er nyttig i kampen mod international kriminalitet, men også fordi det er første gang, at EU som sådan forhandler om en internationale aftale på dette område, som er bindende for medlemsstaterne, og som endda går forud for de bilaterale aftaler, de har indgået.
De vedtagne bestemmelser og kriterier kan således udgøre nogle nyttige standarder for tilsvarende aftaler med mange andre tredjelande, og også derfor skal vi vurdere dem nøje. EU er dog bundet af bestemmelserne i traktaterne og de retsakter, som EU-institutionerne har undertegnet. Når det gælder respekten for de grundlæggende rettigheder, er EU bundet af artikel 6, stk. 1 og 2, i EU-traktaten og af chartret om grundlæggende rettigheder, som giver nogle strengere garantier end dem, der er taget højde for i tredjelandene og ikke mindst i USA - her vil også jeg minde om de europæiske borgere, som stadig er fængslet i Guantanamo - og derfor er det disse bestemmelser i traktaten og ikke en generel henvisning til menneskerettighederne, der bør medtages i aftalen med USA.
Der tages udtrykkeligt forbehold for, at man ikke ønsker at samarbejde i sager, hvor den dømte risikerer dødsstraf, men det er ikke også tilfældet med retshjælp, hvilket det burde være. Det er et krav, som ikke blot er bindende for medlemsstaterne, men også for EU som sådan, idet EU ikke har beføjelse til at indgå aftaler, der afviger fra dette princip. Derfor anser jeg artikel 9 i aftalen om retshjælp for at være utilstrækkelig. Desuden er det paradoksalt, at Rådet indgår aftaler med tredjelande, der endnu ikke er blevet gennemført i EU på grund af medlemsstaternes manglende ratificering af de undertegnede konventioner eller den manglende gennemførelse af de allerede vedtagne rammeafgørelser. Det, der står i artikel 10 i aftalen, er ligeledes paradoksalt, nemlig at et tredjelands anmodning om udlevering kan gå forud for en medlemsstats anmodning om udlevering i henhold til den europæiske arrestordre.
Vi skal rette op på disse mangler, for så kan aftalen blive et godt eksempel på EU's samarbejde med tredjelandene om at bekæmpe international kriminalitet med respekt for de grundlæggende rettigheder, som EU anerkender, at alle mennesker har.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Hr. formand, jeg tilslutter mig det, hr. Watson og andre kolleger allerede har sagt. Det drejer sig om en aftale, som i sig selv er særdeles vigtig, hvorfor det er endnu mere beklageligt, at der ikke på behørig vis er truffet bestemmelse om høring af de forskellige parlamenter. Eksempelvis måtte man i mit hjemland sidde i et separat lokale og læse aftalen, da der var tale om en hemmelig aftale. Vi har nu fået aftalen udleveret, og jeg spørger mig selv, om det er den rette måde at føre drøftelserne på. Jeg mener som formanden for vores gruppe, at det kan blive nødvendigt at gå til EF-Domstolen, hvis der ikke følges en anden procedure.
Jeg vil under alle omstændigheder gerne stille følgende spørgsmål: Er det rigtigt, at den amerikanske regering nægter at anerkende Den Internationale Straffedomstol? Kan De konkret angive, hvilken rolle Rådet agter at tillægge Den Internationale Straffedomstol? Er tiltrædelseslandene blevet hørt? De er trods alt også berørt af dette forslag. Er den nedre grænse på et år som grundlag for udlevering ikke alt for lav? Kort sagt, hr. formand, jeg er langtfra sikker på, at dette emne bliver behandlet på behørig vis, og jeg ser derfor også gerne, at vi får mulighed for at drøfte emnet mere indgående og bedre, end tilfældet er i øjeblikket.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand for Rådet, som De vil forstå, giver både spørgsmålet om de europæiske fanger i Guantanamo og deres forhold og spørgsmålet om overgivelse af fortrolige oplysninger til USA om flypassagerer anledning til mistillid og bekymring om aftalen og om den holdning, som EU vil indtage. Der er tre punkter, men jeg vil især nævne det første for Dem.
Hvad angår dødsstraf, var artikel 13 gengivet i fællesskabsavisen Europe forleden dag, og der står, at hvis en part, som anvender dødsstraf, anmoder en anden part, som ikke anvender dødsstraf, om en udlevering, kan den anden part, det vil sige EU, betinge, at dødsstraf ikke må anvendes eller idømmes, og artiklen slutter:
Wuori (Verts/ALE).
Hr. formand, John Bolton, den amerikanske viceminister, har udtalt, at det eneste formål med Den Internationale Straffedomstol er at begrænse USA's militære beføjelser.
Hvis vi således skal vælge imellem magt og ret, skal vi naturligvis forsvare international ret. De kommende uger vil vise omfanget af EU's støtte af Den Internationale Straffedomstol, når USA intensiverer sine bestræbelser på at opnå bilaterale aftaler om immunitet fra tredjelandene. Vi skal støtte disse lande, som er under stort pres. Vi skal også overvåge situationen og finde ud af, hvem der er for, og hvem der er imod. Vi ved det ikke på nuværende tidspunkt.
Endvidere vil vi stadig gerne vide, hvilke skridt Rådet vil tage for at garantere, at irakiske fanger ikke dømmes vilkårligt af amerikanske militærdomstole, men dømmes af uafhængige internationale domstole, fortrinsvis i FN-regi.

Swiebel (PSE).
Hr. formand, har EU's medlemsstater tilstrækkelig tillid til hinandens retssystemer? Det var det centrale spørgsmål i drøftelserne om den europæiske arrestordre. Samme tillid skal vi nu, hvis det står til Rådet, blindt vise et tredjeland uden for EU's grænser, nemlig USA. Det er efter min opfattelse at gå for vidt. Vi må dog først have en kritisk og offentlig debat om dette emne. Det drejer sig trods alt om grundlæggende rettigheder, fri bevægelighed og bevarelse af liv og ejendom. Det er ikke rimeligt, at man søger at tvinge borgerne og de folkevalgte til at acceptere væsentlige indgreb i sådanne rettigheder.
Først vedrørende udleveringsaftalen. Standarden, hvad angår udlevering mellem USA og EU's medlemsstater, er lovovertrædelser, som straffes med mindst et års fængsel. For nogle medlemsstater, som allerede har indgået en bilateral udleveringsaftale med USA, er dette ikke nyt. Men også sammensværgelser samt deltagelse i og forsøg på lovovertrædelser er omfattet af udleveringspligten, og det er dog en meget vidtrækkende bestemmelse. For medlemsstater, som ikke har indgået nogen bilateral aftale, og for medlemsstater, som arbejder med en såkaldt positivliste, indebærer dette betydelige forandringer. Jeg vil derfor også spørge repræsentanten for Rådet, om det er muligt at få en oversigt over de konsekvenser, gennemførelsen af denne aftale vi have for de enkelte medlemsstater.
Det er en kendt sag, at mistænktes rettigheder generelt ikke nyder tilstrækkelig beskyttelse i USA. EU må sikre sine borgeres rettigheder, i dette tilfælde mistænktes og dømtes rettigheder. Jeg er ikke overbevist om, at EU fortsat vil kunne gøre det, når denne aftale gennemføres. Som et minimum burde man dog kunne forlange, at der i aftalen blev henvist til den europæiske menneskerettighedskonvention, og at det blev præciseret, at EU's medlemsstater ikke må fravige denne i forbindelse med gennemførelsen af den her omhandlede aftale. Derfor er undtagelsesbestemmelsen om dødsstraf også helt utilstrækkelig. Det er ikke tilstrækkeligt, at EU-landene kan nægte udlevering, såfremt der er risiko for idømmelse af dødsstraf. De skal nægte udlevering i sådanne tilfælde. Endnu bedre vil det være, hvis medlemsstaterne får indføjet en bestemmelse i aftalen, som åbner mulighed for, at de selv kan pådømme sager, hvor der nægtes udlevering til USA. Dermed er EU's borgere i det mindste sikret behørig rettergang og de garantier, der er opnået i EU, hvad angår strafferetsplejen.
Aftalen om strafferetligt samarbejde rejser spørgsmålet om det juridiske og politiske ansvar for det, der her iværksættes. Det drejer sig om efterforskningsholdene. Skal vi snart se Miami Vice også i Europa? Erfaringen har vist, at der i USA er langt videre rammer for, hvad der er tilladt, og hvad der ikke er. Hvem råber vagt i gevær, hvis vi oplever amerikanske agenter, som bevæger sig uden for vores rammer?
Som flere kolleger har anført, er databeskyttelsen heller ikke tilfredsstillende. Endelig tilslutter jeg mig fuldt ud de bemærkninger, formanden for vores gruppe fremsatte, hvad angår Rådets manglende vilje til at høre Europa-Parlamentet. Det er uacceptabelt, og vi bør ikke længere affinde os med denne situation. Jeg forstår ærligt talt ikke, at det græske formandskab vover gang på gang at holde Parlamentet for nar. Det er skandaløst efter min mening.

Désir (PSE).
 Hr. formand, i forbindelse med bekæmpelsen af den internationale kriminalitet og terrorisme eksisterer samarbejdet mellem EU-medlemsstaterne og USA allerede på informationsplan, og det har givet gode resultater. Det skal udvikles på det retslige plan af effektivitetsgrunde, men også i overensstemmelse med vores grundlæggende principper og beskyttelsen af frihedsrettighederne. Des mere vi intensiverer det internationale samarbejde i bekæmpelsen af terrorismen eller andre former for kriminalitet, des mere opmærksomme skal vi være på ikke undervejs at miste de demokratiske garantier og retsprincipper, som vi handler på grundlag af. Jeg erindrer ligesom hr. Watson om Parlamentets beslutningsforslag af 13. december 2001, og særlig principperne heri for forhandlinger om retsligt samarbejde med USA. De er for det første fuldt ud at overholde den europæiske menneskerettighedskonvention og minimumsgarantierne for en rettergang, der fører til en retfærdig dom, som fastlagt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Aftalen skal især fremhæve EU-traktatens artikel 6, og der skal henvises til EU's charter om grundlæggende rettigheder, der er vedtaget af Rådet og medlemsstaterne, og som forhåbentlig får forfatningsmæssig værdi. For det andet skal man nægte at udlevere personer, som kan være dømt ved en militærdomstol, til USA. For det tredje skal det ikke være muligt at udlevere anklagede, der risikerer dødsstraf. Hr. Alavanos har ret, det er ikke kun et spørgsmål om, at udleveringen may be denied, men at den ikke skal være mulig, hvis der er risiko for henrettelse. For det fjerde skal man sørge for, at bestemmelserne om databeskyttelse bliver hensigtsmæssige, effektive og af begrænset varighed.
Vedrørende forbindelsen med det europæiske mandat og Den Internationale Straffedomstol tror jeg, at medlemsstaterne, hvis der er valgmuligheder, skal være frit stillet til at vælge mellem anmodningerne om udlevering fra USA og anmodninger om tilbagesendelse af personer inden for det europæiske mandat eller fra Den Internationale Straffedomstol, men jeg vil bede Dem om at oplyse os om Rådets holdninger. Er det sandt, at USA afviser enhver tale om DIS, og at en række medlemsstater støtter denne holdning? USA har anmodet om at få tilføjet en klausul om genudlevering til aftalen, som skal forhindre en EU-medlemsstat i at indbringe en amerikansk statsborger for Den Internationale Straffedomstol eller en anden international straffedomstol uden USA's udtrykkelige samtykke. Støtter medlemsstaterne ligeledes denne anmodning? Og endelig, er Rådet klar over, at en sådan genudleveringsklausul vil være i modstrid med dets forpligtelser netop i forhold til Den Internationale Straffedomstol og Rom-statutten?

Petsalnikos
Hr. formand, jeg har lyttet meget opmærksomt og noteret mig de synspunkter, kommentarer og bemærkninger, der er et udtryk for medlemmerne af Europa-Parlamentets specifikke og berettigede bekymringer. Jeg skal forsøge at forholde mig til disse bekymringer.
Først Europa-Parlamentets rolle i forbindelse med indgåelsen af disse to aftaler. Det er måske overflødigt, men jeg er nødt til at minde Dem om, at de aftaler, der forhandles om, er baseret på artikel 24 og 38 i EU-traktaten, som desværre ikke indeholder nogen bestemmelser om, at Europa-Parlamentet skal spille en rolle. Tværtimod henvises der indirekte, for ikke at sige tydeligt, til interne forfatningsmæssige procedurer. Bortset fra det mener vi som formandskab imidlertid, at der efter undertegnelsen skal afgives en detaljeret situationsrapport, og at vi skal lytte til Europa-Parlamentets synspunkter. Jeg vil altså, til trods for at der i de gældende bestemmelser ikke er retsgrundlag for det, på vegne af formandskabet gentage og understrege, at formandskabet vil ajourføre Parlamentet, og Parlamentet vil også få mulighed for at give udtryk for sin holdning til de to tekster, for vi mener også, at der i sådanne vigtige spørgsmål bør være løbende kontakt og informationsudveksling med Europa-Parlamentet.
Hvad angår kommentarerne vedrørende Den Internationale Straffedomstol, vil jeg gentage og understrege, at det af en forklarende note til udkastet til udleveringsaftale tydeligt fremgår, at forpligtelsen til at udlevere til USA ikke må berøre forpligtelsen til at overgive til Den Internationale Straffedomstol. Så jeg mener, at den udtrykkeligt sikrer hver medlemsstats ret til at indfri sine forpligtelser over for Den Internationale Straffedomstol.
Nu til samtidige udleveringsanmodninger i forbindelse med den europæiske arrestordre. Udkastet til udleveringsaftale giver enhver medlemsstat fuldstændig frihed til at vælge, hvilket land en person skal udleveres til. Jeg vil minde Dem om, at idéen om, at en arrestordre fra en medlemsstat skulle gå forud for enhver anmodning om udlevering til ethvert andet tredjeland, ikke blev accepteret, da vi diskuterede og blev enige om den europæiske arrestordre inden for rammerne af EU. Men hvis vi under vores egne interne procedurer i fremtiden beslutter, at den europæiske arrestordre skal gå forud, indeholder aftaleudkastet en særlig bestemmelse, som gør det lettere for os at træffe en sådan beslutning. I den erkendes det, at den fremtidige udvikling i EU kan få følger for anvendelsen af aftalen, og det fastsættes, at aftalen skal tages op til fornyet vurdering på baggrund af denne udvikling. Men jeg gentager, at alle medlemsstater i henhold til udkastet til udleveringsaftalen også har mulighed for selv at beslutte, hvilket land den person, som anmodningen vedrører, skal udleveres til.
Hvad angår forholdet mellem aftalerne mellem EU og USA og de bilaterale aftaler, som gælder mellem medlemsstaterne og USA, vil jeg gentage det, jeg sagde i mit første indlæg om, at aftalerne mellem EU og USA ikke ophæver individuelle bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne og USA. Aftalerne mellem EU og USA vil give en merværdi. Det er det, vi ønsker. At der skal være flere garantier ud over dem, der gælder inden for rammerne af de bilaterale aftaler, som til dato er blevet undertegnet af de enkelte medlemsstater og USA. Det, vi ønsker, er, og det var også det, vi forsøgte at gøre i løbet af forhandlingerne, og det er det, vi forsøger at gøre, indtil aftalerne og vores forhandlinger med USA er afsluttet, at der skal være de nødvendige garantier for beskyttelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, som vil respektere medlemsstaternes forfatningsmæssige principper. Jeg synes, at det er positivt, at henvisningerne til både forfatningsmæssige principper og til offentlig sikkerhed osv., som er blevet inddraget i begge aftaleudkast, nu er udtrykkelige henvisninger. Og de medlemsstater, der måtte ønske det, kan naturligvis i fremtiden styrke den pågældende rammeaftale med USA ved at indgå bilaterale aftaler, hvis de vil, og gå længere endnu, naturligvis forudsat at de er forenelige og giver endnu større værdi i sammenligning med de aftaler mellem EU og USA, som vi behandler.
Hvad angår særdomstole, fastsættes det i både udleveringsaftalen og aftalen om gensidig retshjælp, eller rettere i aftaleudkastene, at medlemsstaterne fortsat kan påberåbe sig de grunde til afslag, der allerede er fastsat i de gældende bilaterale aftaler, som de har indgået med USA. Desuden anerkendes det udtrykkeligt i aftaleudkastet om udlevering, at forfatningsmæssige principper kan forhindre udlevering, og det er grunden til, at der i aftalen er fastsat en specifik konsultationsmekanisme. Desuden henvises der i præamblen til begge de aftaler, vi behandler, udtrykkeligt til princippet om retfærdig rettergang, herunder retten til at blive dømt af en upartisk, ordinær domstol, og til spørgsmålet om særdomstole, som ikke passer ind i Europas retskultur og er et spørgsmål, som vi rejser på alle møder og i alle samtaler med USA's delegation.
Hvad angår dødsstraf, og i forbindelse med dødsstraf må jeg også henvise til aftaleudkastet om retshjælp, for måske er det tydeligere der end i udkastet om udlevering, må jeg understrege, at medlemsstaterne i henhold til artikel 13 i aftaleudkastet om gensidig retshjælp har mulighed for at afvise en anmodning om hjælp fra USA, hvis de mener, at udførelsen af anmodningen ville kunne påvirke deres suverænitet, sikkerhed, grundlæggende retsprincipper eller andre væsentlige interesser. Denne ordlyd, som vi fik inddraget, og det var et mål for EU, giver medlemsstaterne mulighed for at afvise hjælp, hvis de mener, at bevismateriale, oplysninger osv., som der anmodes om, kan føre til idømmelse af dødsstraf. I henhold til artikel 9, stk. 2, kan en medlemsstat også stille yderligere betingelser til USA med hensyn til yderligere anvendelse af bevismateriale, f.eks. at det ikke må anvendes til retsforfølgelser, der fører til idømmelse af dødsstraf.
Jeg vil tale videre om dødsstraf på baggrund af hr. Alavanos' bemærkninger. Bestemmelsen i udkastet til aftale med USA er blevet sat ind netop for at tilføre yderligere merværdi til de eksisterende bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne og USA, som ikke indeholder tilstrækkelige garantier. Der er eksempler på, at de eksisterende aftaler ikke hidtil har indeholdt tilstrækkelige garantier. Og jeg vil understrege, at bestemmelserne i de bilaterale aftaler i hvert enkelt tilfælde ikke påvirkes. Hvis en gældende bilateral aftale er mere vidtgående, vil den med andre ord ikke blive påvirket. Tværtimod går vi på grundlag af alt det, som vi har inddraget i udkastet, meget længere ved at sikre og garantere, at dødsstraf ikke vil blive idømt, ikke vil blive fuldbyrdet, end en række bilaterale aftaler, som ikke indeholder sådanne garantier. Ordlyden "kan afvises" betyder ikke, at medlemsstaterne vil ignorere deres forfatningsmæssige principper, som vil blive udtrykkeligt påberåbt i deres helhed. Og jeg skal naturligvis minde Dem om, at alle medlemsstaterne har undertegnet og ratificeret protokollen til den europæiske menneskerettighedskonvention, der forbyder dødsstraf.
Jeg vil slutte med igen at takke Parlamentet for at give os lejlighed til at ajourføre Dem og lytte til Dem og igen forsikre Dem om, at vi vil lytte opmærksomt til Europa-Parlamentets synspunkter, før alle procedurerne afsluttes.
Formanden.
Mange tak, hr. minister.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet og Kommissionen om initiativ til fordel for de nye nabolande og det udvidede Europa.
Jeg giver ordet til den græske udenrigsminister, hr. Yiannitsis, som taler på vegne af Rådet.
Yiannitsis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, udsigten til at fuldføre udvidelsesproceduren med de 10 nye medlemsstater gav sidste år anledning til et nyt initiativ vedrørende EU's forbindelser med dets nye geografiske og politiske omgivelser, dets nye naboer. Ud over navngivningsspørgsmål er det, vi ser her, en ny debat om, hvordan EU skal se sine fremtidige forbindelser med en række lande, der omkranser det.
Denne debat, som har fået navnet "Det bredere europæiske naboskab", blev faktisk indledt sidste år med indlæg og bidrag fra medlemsstaterne. Jeg tænker på brevet fra Jack Straw, fru Lindh og hr. Pagrotsky, handelsministeren, efterfulgt af et fælles brev fra hr. Solana og hr. Patten. Rådet drøftede og vedtog konklusioner om initiativet vedrørende nye nabolande den 19. december 2002 for Ukraine, Moldova og Belarus og anmodede om, at der blev formuleret specifikke forslag til initiativet og udvidede dets grænser til andre tilgrænsende områder. På den måde tilkendegav Rådet, at det havde til hensigt at skabe en ambitiøs, langsigtet og integreret strategi for hvert af disse tre nabolande. Denne strategi er baseret på princippet om differentiering, hensyntagen til de forhold, der karakteriserer det enkelte land, dets politiske og økonomiske magt, dets virksomhed og Unionens mål for hvert land.
I dag, ca. et år efter at det begyndte, har gennemførelsen af udvidelsesproceduren styrket vores udsigt til sådan en strategi ved, at den omfatter det videre perspektiv af forbindelserne mellem Unionen og dens naboer og dermed gør det muligt at udbrede grundlæggende principper som fred, sikkerhed og velstand, der er uhyre vigtige for Europas borgere. Målet med at kombinere denne type politik med den fortsatte og tiltagende udvidelse er at skabe en kreds af venner rundt om EU.
Det Europæiske Råd i København talte om fælles politiske og økonomiske værdier, det talte om at forhindre, at der opstår nye skillelinjer, og om at fremme fred og stabilitet inden for og uden for Unionens grænser. Disse tanker blev drøftet tilbundsgående i april, da styrkelsen af samarbejdet mellem EU og dets nabolande i Østeuropa og Middelhavsområdet blev undersøgt, og det blev diskuteret, hvordan deres fremskridt skulle evalueres. Det samme spørgsmål blev undersøgt på Europakonferencen på stats- og regeringschefniveau den 17. april i Athen, og det vil blive drøftet på den næste Euro-Middelhavs-konference den 26. og 27. maj 2003. Europakonferencen den 17. april var især en anledning til at indlede dialogen om de generelle principper for det overordnede initiativ og til at afgive en erklæring om dets fælles mål, nogle mål, som accepteres af de nye medlemsstater, som accepteres af de associerede lande, EFTA-landene, landene på det vestlige Balkan og i Ukraine, Moldova og Rusland.
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, initiativet vedrørende nye nabolande er vores forsøg på at give ny dynamik til en ramme, der allerede findes og vedrører forbindelserne med vores nabolande i syd og øst. Det vedrører naturligvis ikke kandidatlande og potentielle kandidatlande, landene på det vestlige Balkan. Dets udstrækning bliver muligvis taget op til fornyet overvejelse i fremtiden afhængigt af udviklingen. Situationen bliver også overvåget i andre områder, der ikke er særlig langt væk, i det sydlige Kaukasus, som også i øjeblikket falder uden for initiativets område, og jeg vil gerne understrege, at Rusland er et særligt tilfælde, og det skal fremgå af dets forbindelse med dette initiativ.
Princippet om differentiering, som jeg nævnte før, vedrører de midler, de forudsætninger og den tidsplan, der vil blive fastsat for at nå vores mål, som er at fremme de nye politiske og økonomiske værdier, velstand og fred. De politiske værdier er grundlaget for at forbedre de politiske forbindelser og er et nødvendigt element for intern politisk stabilitet og økonomisk velstand. Fremme af de politiske værdier vil også bidrage til opbygning og drift af en ansvarlig og effektiv forvaltning. Unionen kan drage vigtige erfaringer af udvidelsesprocessen, og den kan også udvide programmer, som den har fået erfaringer med, til at omfatte nabolande.
Navnlig i Middelhavslandene er der forskellige religioner og kulturer, og dette kan blive en kilde til kreativitet snarere end en forhindring for Euro-Middelhavs-samarbejdet. Tværtimod må vi finde løsninger på den kommunikationsbrist, som forskellige sprog, religioner, vaner og adfærd skaber, så vi samtidig respekterer kulturel mangfoldighed.
Det fører mig til de fælles økonomiske værdier. Også her er endemålet for naboer, der ikke overvejer tiltrædelse, at deltage i det europæiske område, hvor fælles bevægelighed for varer, tjenesteydelser og kapital vil gælde, Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Dette er et perspektiv, som også kan være et alternativ på mellemlang sigt i andre tilfælde. Integrationen af Rusland og Ukraine i det globale økonomiske system er især vigtig. Desuden kan den procedure, som vi allerede har indledt med Rusland med henblik på at oprette et fælles Europæisk Økonomisk Samarbejdsområde, også blive undersøgt for de andre tre naboer i øst, herunder naturligvis Belarus, når forholdene tillader det.
Medlemskab af Verdenshandelsorganisationen vil være en betingelse for indgåelsen af en frihandelsaftale med Rusland og Ukraine. Forberedelserne med henblik på at indgå en sådan aftale med Moldova, som allerede er medlem af Verdenshandelsorganisationen, vil fortsætte. Muligheden for at etablere en ordning for fri bevægelighed for personer skal heller ikke udelukkes fuldstændigt i dag, selv som et langsigtet mål. Forudsat at det er knyttet sammen med strenge betingelser, kunne det give os et virkningsfuldt instrument i vores bestræbelser på at overtale vores naboer i øst til at fortsætte med de nødvendige reformer. Det ville også bevise, at EU er fast besluttet på at forhindre, at der opstår skillelinjer på grund af udvidelsen, og det ville under alle omstændigheder give os større handlefrihed.
Hvad angår Middelhavspartnerne, er Euro-Middelhavs-samarbejdets retlige struktur stort set på plads, og de fleste af disse partnere er blevet inddraget i den procedure, der har til formål gradvist at etablere et frihandelsområde med EU. Liberaliseringen af handelen vil også vise sig at være en katalysator for økonomiske reformer.
Det tredje mål er at sikre fred og velstand inden for og uden for Unionen. Som led heri er det tilrådeligt, at vi undersøger mulighederne for tættere samarbejde om vigtige internationale spørgsmål, f.eks. terrorisme, organiseret kriminalitet, Petersberg-opgaverne, miljøbeskyttelse, udviklingsbistand og indvandring. Udvidelsen skaber nye muligheder, men også nye udfordringer, særligt hvad angår vores naboer i øst. Petersberg-opgaverne og styrket samarbejde med Rusland og Ukraine er et vigtigt redskab i den retning, vi ønsker. Der er også større mulighed for et styrket samarbejde om bekæmpelse af farer såsom risikoen for miljø- og atomkatastrofer. Især ved vores nye østlige grænser skal bekæmpelsen af disse risici være afgørende og have den plads, den fortjener, i vores prioriteter.
Inden for rammerne af Euro-Middelhavs-samarbejdet skal vi styrke den politiske dialog med en følelse af sikkerhed og skabe et område med fred og stabilitet. Det er hensigtsmæssigt at styrke denne dialog både på et bilateralt grundlag og inden for rammerne af Barcelona-processen. I den politiske del af Euro-Middelhavs-samarbejdet skal der træffes foranstaltninger, som vil forbedre den gensidige forståelse mellem partnerne, føre til forebyggelse af misforståelser og i sidste instans skabe betingelser for også at fremme samarbejdet på sikkerhedsområdet. Som følge af et initiativ fra Europa-Parlamentet fremmer vi udviklingen af den parlamentariske dimension af Euro-Middelhavs-samarbejdet ved at oprette en parlamentarisk Euro-Middelhavs-forsamling.
Målet om at skabe et område med fælles velstand gennem bæredygtig og afbalanceret økonomisk og social udvikling er knyttet sammen med yderligere fem specifikke elementer. Første element er, at oprettelse af et frihandelsområde og miljøbeskyttelse er supplerende, ikke uforenelige. Vi mener, at det er hensigtsmæssigt for rammerne for den Euro-Middelhavs-miljøintegrationsstrategi, der blev vedtaget på Euro-Middelhavs-konferencen for miljøministre i Athen, at styre vores udviklingsforanstaltninger.
Andet element er en styrkelse af retsstaten. Målet med den eksisterende ramme, som blev vedtaget på Euro-Middelhavs-konferencen i Valencia, er at indføre et regionalt samarbejdsprogram på det retlige område med henblik på at bekæmpe narkotika, organiseret kriminalitet og terrorisme og at samarbejde om spørgsmål vedrørende integration af indvandrere, selve indvandringen og bevægelighed for personer.
Tredje element er udvikling af det grænseoverskridende samarbejde og integration af vores nabolande i de transeuropæiske net, navnlig transport-, telekommunikations- og energinet. Ved vores østlige grænser har det især vist sig at være vanskeligt at koordinere elementerne af det grænseoverskridende samarbejde med de redskaber, vi allerede har, Phare, Tacis, Interreg, og muligheden for at skabe et enkelt specialværktøj, som har alle de eksisterende programmers elementer af grænseoverskridende samarbejde, er ved at blive undersøgt nøje, og vi afventer med interesse de relevante forslag fra Europa-Kommissionen.
Fjerde element er tæt samarbejde i energisektoren. Mange af vores naboer er vigtige leverandører, og vores politik vil være fokuseret på Unionens energisikkerhed, ligeledes i overensstemmelse med princippet om differentiering.
Femte element er tilstrækkelige kriterier for fremskridt med reformer. Unionens holdning med hensyn til, hvad disse lande kan forvente, når de opfylder de fastsatte kriterier, skal være klar. Endemålet skal være attraktivt, f.eks. indgåelse af en bedre aftale. Vi skal behandle spørgsmålet om navnet særlig grundigt. Symbolik viser sig ofte at være et nyttigt redskab og incitament til omfattende reformer. Og her må vi sørge for at overholde princippet om differentiering nøje.
Det er de tanker, jeg ønskede at forelægge for Dem om dette emne. Tak for Deres opmærksomhed.
Verheugen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Kommissionen udtalte sig allerede den 11. marts udførligt om det nye initiativ til fordel for de nye nabolande og sagde åbent, at der ikke var sket særlig meget i den mellemliggende tid, som jeg kunne oplyse Dem om. Medlemslandene er begyndt at beskæftige sig med emnet i Rådet. Resultatet har hr. Yannitsis netop redegjort udførligt for. Vi har drøftet emnet med de kommende medlemslande, og der forelå det meget velkomne initiativ fra det græske formandskab i forbindelse med underskrivelsen af udvidelsestraktaten i Athen om under en europæisk konference også at drøfte emnet med de partnerstater, der er berørt af initiativet til fordel for de nye nabolande.
Det glæder mig meget at kunne sige, at reaktionerne absolut var positive, og at vi egentlig kan gå ud fra, at initiativet møder tilstrækkelig politisk støtte overalt. Udgangspunktet for vores forslag om en ny politik for nabolandene er naturligvis udvidelsen, men tiden er ikke inde til at drøfte et muligt tiltrædelsesperspektiv for vores nye naboer. For det kommende årti er der først og fremmest brug for en differentieret strategi for gode, intensive naborelationer, uden at det dermed forbindes med en erklæring om tiltrædelsesspørgsmålet. Det er vores hensigt at eksportere den stabilitet, den sikkerhed og den velstand, vi har skabt og forhåbentlig fortsat vil skabe i det udvidede EU. Dette mål har kommissionsformand Prodi betegnet som den kreds af venner, der omgiver os, en kreds fra Rusland til Marokko. Set fra dette perspektiv kan vi dele meget af det med vores partnere, som udgør EU's substans, og altså ikke mindst også fællesmarkedet og reglerne for det, fællesskabsprogrammer og politiske dialog, men ikke vores interne institutioner.
Kommissionen har også allerede forklaret, at og hvorfor landene på det vestlige Balkan, men også Rumænien, Bulgarien og Tyrkiet ikke indgår i denne kreds. Disse lande har allerede et tiltrædelsesperspektiv for fremtiden, og i Rumæniens og Bulgariens tilfælde er der endda tale om en konkret tidshorisont.
Selvfølgelig vil intensiteten og den hastighed, med hvilken relationerne mellem Unionen og de enkelte lande udvikler sig, afhænge af den kapacitet, men også de ambitioner, de enkelte partnerlande har. Også her vil princippet om differentiering - sådan som det også er tilfældet i forbindelse med udvidelsen - spille en væsentlig rolle. Vi ønsker derfor at udarbejde en handleplan med hvert enkelt land med udgangspunkt i erfaringerne og med udgangspunkt i vores nuværende traktatmæssige forpligtelser. I denne handleplan skal vi fastlægge den vej, vi vil gå i fællesskab. Handleplanerne skal indeholde mål, tidsplaner, modaliteter og kontrolmekanismer, der binder begge parter på samme måde. Om vi eventuelt også får brug for nye traktatmæssige instrumenter, vil fremgå af processen. Men under alle omstændigheder bør arbejdet fortsætte inden for rammerne af de eksisterende partnerskabs- og samarbejdsaftaler og ikke forsinkes ved udsigten til fremtidige aftaler.
Hvor står vi nu med dette projekt? Først og fremmest yder vi sammen med kandidatlandene og partnerlandene vores bidrag til diskussionerne og konklusionerne i Rådet. Vi har haft de første orienterende forhandlinger med Ukraine og Moldova med henblik på at forberede det nødvendige samarbejde. Hvad angår partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem EU og Ukraine, har begge parter i fællesskab udarbejdet en udførlig analyse af de resultater, man har opnået, og i fællesskab fastlagt det videre behov for handling. Internt - i Kommissionen - er vi ved at udarbejde grundlaget for handleplanerne. De pågældende nationale planer skal indgå i en omfattende og en sammenhængende ramme, der dækker alle områder. Gennemførelsen i praksis skal kunne overvåges ved hjælp af fastlagte kriterier, således at det bliver muligt at udarbejde de påtænkte fremskridtsrapporter. De kan se, at vi altså også her ønsker at anvende et instrument, der har vist sig meget velegnet som led i udvidelsesprocessen.
Vi udvikler konceptet til et nyt finansieringsinstrument, hvis generelle mål godt nok er beskrevet, men en mere nøjagtig bestemmelse og planlægningsprincipperne og de finansielle midler mangler endnu at blive fastlagt. Vi har til hensigt at fremlægge en særskilt meddelelse om dette emne til efteråret. På denne måde bør vi være i stand til at indlede det praktiske arbejde, så snart man har fastlagt de nødvendige politiske retningslinjer, som formandskabet arbejder på, sådan som det har redegjort for, og formandskabets redegørelser har Kommissionens fulde støtte.
Parlamentets bidrag til den videre debat vil have betydning og vægt. Befolkningens repræsentanter i partnerlandene må yde deres del til de videre fremskridt. Vi kan gå ud fra, at parlamenterne i partnerlandene vil tildele Europa-Parlamentets udtalelser stor betydning, og jeg ville også være taknemmelig, hvis medlemmerne af Europa-Parlamentet ville benytte deres kontakter til at indgå i en intensiv dialog og erfaringsudveksling med parlamentarikerne i partnerlandene.
Derfor glæder det mig meget, at Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik allerede har udpeget en ordfører og haft en første forhandling. Jeg ønsker fru Napoletano al mulig held og lykke med opgaven og vil gerne sige til hende, at hun fuldt ud kan regne med Kommissionens støtte og samarbejde i sit arbejde.

Formanden.
Hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil informere Parlamentet om, at Louise Fréchette, vicegeneralsekretær i FN, er kommet til stede. Fru Fréchette var i Europa-Parlamentet i dag for at afholde bilaterale møder med flere medlemmer, og hun skal mødes med Parlamentets formand, Pat Cox, i eftermiddag. Vi byder hende velkommen og lykønsker hende med, at hun udfører sine opgaver så pligtopfyldende. Vi er sikre på, at hun vil få et yderst frugtbart ophold i Europa-Parlamentet.
Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, bortset fra de almindeligt kendte og accepterede historiske grunde til udvidelsen af EU spillede det også en afgørende rolle i forbindelse med vores beslutning til fordel for dette projekt, at velstands-, demokrati- og retsstatskløften mellem Vest og det tidligere Øst ikke kunne bibeholdes i denne form efter jerntæppets fald, og at vi således af gode grunde engagerer os i, at velstand og demokrati også får en chance i de lande, der ikke fik denne chance under det sovjetiske diktatur.
Med udvidelsen skubber vi nu denne velstands- og demokratigrænse længere mod Øst, således at der i et nyt naboskab igen rejses det spørgsmål, hvordan vi skal leve med disse naboer, og det er al ære værd, at Kommissionen bryder sit hoved med det. Jeg kan også tilslutte mig alle de aktiviteter, kommissæren har beskrevet i alle detaljer - med en eneste undtagelse, nemlig Deres forslag om, hr. Verheugen, at De kunne foranledige alt dette uden at komme med en udtalelse om mulige tiltrædelsesafgørelser. Det er efter min mening forkert. Det er efter min mening i højere grad væsentligt, at vi nu som led i udvidelsen, som faktisk kommer til at beskæftige os i lang tid, får klarhed over, hvem der fremover bliver nabo, og hvem der bliver kommende medlem af EU.
Spørgsmålet om EU's grænser - ikke kun om de geografiske grænser - kræver nemlig nu absolut et svar. At besvare dette spørgsmål er noget, traktaten tvinger os til. For som det helt rigtigt står citeret i Kommissionens meddelelse, kan europæiske stater ansøge om at blive medlem af EU. Vi har imidlertid også grund til at overveje, hvorvidt en politisk Union, som vi ønsker os den, kan udvides, hvor grænserne for integrationskapacitet går, hvordan de fremtidige strukturer skal se ud, hvilken natur EU skal have. Det skal og kan vi ikke afklare endeligt i dag. Det tales der jo absolut også om i konventet. Vi skal ikke afgøre striden om, hvorvidt EU er en forbundsstat eller noget andet. Vi jurister taler her helst om noget sui generis, men spørgsmålet om de kommende naboer eller medlemmer, dét skal afgøres, for vi bliver nødt til at skabe klarhed i denne sag, på den ene side over for unionsborgerne, der vil vide, hvor langt virksomheden EU nu rækker, men også over for de naboer, hos hvem vi ikke må indgyde håb, som ikke kan indfries. Det er et af de problemer, vi har med den vigtige partner og allierede Tyrkiet. Spørgsmålet, hvad vi nu egentlig vil gøre med Tyrkiet, har været uafklaret for længe.
Målsætningen "politisk Union" har også sine grænser. Udvidelseprocessen har nu i det væsentlige nået et stadium, som måske stadig tillader den ene eller den anden "afrunding", men som ikke længere tillader, at der indlemmes nye lande, hvilket ville sætte Unionens integrationsevne over styr og helt forstyrre balancen mellem disse 25 stater, hvor udligningen mellem forskellige holdninger og modstridende holdninger - hvis man ønskede en fælles holdning - ville absorbere så megen kraft, at det ikke ville give plads til en effektiv handelen udadtil.
Det er jo også en del af læren fra Irak-krigen, at divergerende holdninger har dømt EU til manglende handleevne. Hvem kan for alvor mene, at en optagelse af lande fra Middelhavsområdet over Tyrkiet til Rusland kan gøre Unionen stærkere og mere handledygtig? Derfor skal spørgsmålet om EU's grænser besvares, og derefter kan vi pleje godt naboskab!

Napoletano (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne starte med at rose Kommissionen for dens hensigtsmæssige og rettidige udarbejdelse af meddelelsen om det udvidede Europa og forbindelserne med de nye nabolande i øst og syd, ikke mindst fordi den giver mulighed for at strukturere debatten, så vi undgår improvisationer, som blot vækker uindfrielige forventninger eller skaber frustration i en yderst kompleks situation, der ændrer sig hele tiden. Der er nemlig ikke noget værre tidspunkt at vække falske forhåbninger om nye dimensioner af udvidelsen på, end når vi skal fuldføre 10 landes integration på en succesfuld måde og vurdere effektiviteten af de reformer, som konventet og regeringskonferencen skal træffe beslutning om. Det betyder dog ikke, at EU skal søge ind i sig selv. Derfor var det fornuftigt af Kommissionen også at sørge for et tidmæssigt sammenfald mellem de 10 nye medlemsstaters undertegnelse af tiltrædelsestraktaten og en mere omfattende integrationsstrategi, som involverer lande og geografiske områder øst og syd for det udvidede EU.
Sådan som der står i Kommissionens meddelelse, er det dog hensigtsmæssigt at undgå en misvisende ligestilling mellem et naboland og et land, som aldrig bliver en del af EU, og samtidig undgå, at deltagelsen i EU-institutionerne er det eneste instrument, der kan tilbydes, når det gælder om at skabe en tættere samarbejdspolitik for de fælles problemer og interesser. Vi skal med andre ord sikre, at denne strategi og udvidelsen er forholdsvis uafhængige af hinanden. Netop derfor blev det under den første forhandling i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik klart, at det er nødvendigt at sørge for en fælles ramme for en omfattende strategi, der også er så konkret, at vi foreslår politikker, som skal gælde her og nu og ikke i en uspecificeret fremtid, som vi ikke kan forudse på nuværende tidspunkt, men som vi har mulighed for og pligt til at forberede os på.
I den forbindelse skal det understreges, at de første idéer, der blev givet udtryk for under forhandlingen, gik i den retning, nemlig at vi skal fuldende de geopolitiske rammer, idet vi også tager Kaukasus-landene i betragtning, at vi - også hvad Middelhavsdimensionen angår - skal rette blikket mod andre lande end de nuværende partnerskabslande, og at vi ikke skal udelukke de lande, som allerede er sikre på at blive optaget i EU, fra denne strategi, hr. kommissær, og det er ikke for at skabe forvirring, men fordi også disse lande får brug for et samspil med de områder, de grænser op til. Hvis grænserne ikke kun skal forstås som grænser på landjorden, er det meget vigtigt, at f.eks. Balkanlandene fra nu af og indtil deres optagelse i EU kan være med i en Middelhavssammenhæng. Det betyder ikke, at vi skal udjævne instrumenterne eller undgå at differentiere dem, hverken når det gælder førtiltrædelsesaftalerne eller Middelhavspartnerskabet. Det er tværtimod nødvendigt at styrke dem via det forslag, som Kommissionen stiller om den grænseoverskridende dimension.
Fordelen ved denne strategi er netop, at man opstiller nogle fælles målsætninger for et geografisk område, der med sin historie, kultur og tæthed på EU kan defineres som et paneuropæisk område og Middelhavsområde. Dette område strækker sig lige fra Rusland til Marokko, sådan som kommissionsformand Prodi har sagt. Og hvad kan et så ensartet område være fælles om? Her vil jeg gerne sige til Kommissionen og Rådet, at der er en ting, som vi lægger vægt på, og det er først og fremmest politikken. Vi ønsker først og fremmest at dele værdierne, demokratiet, retsstaten og friheden samt at sørge for såvel nye som eksisterende instrumenter og politikker i denne dimension. Jeg tror således, at Parlamentet kan og vil bidrage til disse rammer, for vi er meget tilfredse med den åbenhed, der allerede blev givet udtryk for i rådsformandens og Kommissionens taler.

Vallvé (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, 10 nye landes tiltrædelse af EU vil nødvendigvis ændre det forhold, vi har til vores naboer. Jeg vil i denne forbindelse sætte fokus på et grundlæggende aspekt af Unionens samarbejde med vores naboer, nemlig samarbejdet på tværs af grænserne. Dette samarbejde har spillet en nøglerolle i den europæiske integration. Og det bør også spille en nøglerolle i vores forbindelser med vores nye naboer efter udvidelsen.
Man må håbe, at den nye europæiske forfatning vil give samarbejdet på tværs af grænserne den plads, det fortjener.
Vores nye naboer kan opdeles i tre forskellige grupper. Der er landene i Østeuropa og landene i Middelhavsområdet. Desuden må vi heller ikke glemme Balkanlandene, selv om der fremover kan blive tale om yderligere udvidelser i dette område.
Det er ikke sikkert, at det grænseoverskridende samarbejde er tilstrækkeligt til at sikre et perfekt samarbejde med nabolandene. Ikke desto mindre kan og bør vi udnytte de fordele, der er forbundet hermed. Det giver os mulighed for at lære vores nabolande at kende og for at forstå dem og have tillid til dem. Hvis vi har kendskab til hinanden, forståelse for hinanden og tillid til hinanden, vil vi kunne arbejde sammen og forbedre vores forbindelser. Vi vil, for at citere kommissæren, kunne eksportere velfærd og stabilitet. Disse to elementer er afgørende for både EU's og vores naboers fremtid.
Jeg vil desuden henlede Deres opmærksomhed på de særlige omstændigheder, der gør sig gældende i forbindelse med Kaliningrad i det nordlige Europa. Området vil blive en ø omgivet af EU-medlemsstater. Vi bør derfor etablere en særlig samarbejdsordning med Kaliningrad. Det er nødvendigt at sikre en ordning for grænseoverskridende samarbejde med både Litauen og Polen, hvilket den nuværende guvernør i området, hr. Jegorov, har påpeget ved flere lejligheder. Efter min opfattelse udgør forbindelserne med nabolandene fra Middelhavet til det nordlige Rusland en betydelig udfordring for EU.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, den historiske begivenhed, som udvidelsen af EU er, og måske i endnu højere grad den nye situation, der er opstået efter besættelsen af Irak og USA's imperialistiske krav, vækker til eftertanke om den rolle, som EU skal spille i fremtiden, og især i forhold til de kommende naboer.
Det haster. Magtens følger rækker langt ind i efterkrigstiden. Ved at lægge hånd på ressourcerne og monopolisere magtens drivkraft fortsætter den amerikanske regering med både at påtvinge fait accompli mod det irakiske folks interesser og køre FN og således respekten for international ret ud på et sidespor.
For at indføre en anden opfattelse af verden i stedet for denne doktrin skal EU fremover have politisk mod, tage initiativer og være parat til dialog. Jeg mener, at hvis man indgår nye forbindelser med vores kommende naboer, kan det være et første afgørende skridt. Jeg tænker især på den arabisk-muslimske verden, hvis næsten konstante lammelse og ydmygelse, der kommer oven i den økonomiske og sociale afgrund, ikke kan undgå at nære den religiøse fundamentalisme samt at få stadig farligere grupper til at anvende terrorisme. Og som et ekko heraf håber højreekstremismen at få fremgang.
For at kunne bekæmpe alle disse farer effektivt er det ikke de målsætninger og midler, der er beskrevet i Kommissionens meddelelse, der skal prioriteres. Ordene udtrykker ganske vist et ønske om tættere forbindelser, som f.eks. idéen om den nye drivkraft. Der bliver imidlertid ikke et fælles område uden fælles opbygning. Man er langt fra målet, når man hører Romano Prodi tale om "politisk tilnærmelse" og "gradvis integration i EU's økonomiske og sociale strukturer".
Bliver ordet naboskab derefter erstattet med ordet partnerskab? Indvarsler sammensætningen af det udvidede møde med 40 udelukkende europæiske lande i Athen den 17. april, som De har talt om, en opbygning i flere hastigheder med lande i en anden zone - det såkaldte udvidede Europa - og andre i en tredje zone - landene i det sydlige Middelhavsområde? Men især den enkle henholden sig til markedskræfterne, som er styrende for den nuværende opbygning af Europa, kan langtfra opfylde behovene, og slet ikke en hvilken som helst effektivitet på området.
En reel samarbejdspolitik kan ikke sammenfattes i den hellige og ukrænkelige gennemførelse af acquis communautaire, for det er det, som det drejer sig om i en sådan grad, at man ikke forsøger at finde et alternativ. Fremgangsmåden med specifikke handlingsprogrammer kan være hensigtsmæssig med hensyn til den manglende smidighed i f.eks. den globale Barcelona-proces. Da forhandlingerne med ansøgerlandene imidlertid har efterladt en bitter smag og mange frustrationer, ved vi udmærket godt, at Kommissionen ikke foreslår en fornyet gennemgang, men tværtimod udlover en præmie til de bedste reformelever.
Hvad angår konflikter, vil jeg til sidst sige, at Kommissionen ikke beskæftiger sig særlig meget med dem, da et fælles område kun kan baseres på princippet om international ret, og at EU spiller en meget mere aktiv rolle.
Endelig er den næsten udelukkende sikkerhedsmæssige strategi for forbindelserne, som går igen i hele Kommissionens dokument ?
(Formanden fratog taleren ordet)

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, Kommissionens og Rådets hensigt med ikke at opbygge nye mure i Europa får vores fulde støtte. Det må ikke være en afgrænsning med pigtråd og infrarøde kameraer, som bliver EU's varemærke i Øst og Syd, men derimod partnerskab og møde mellem mennesker.
Grænseområderne i Øst og Syd var historisk set områder for møder mellem mennesker med deres forskellige kulturer, religioner og levemåder, og det skal være vores opgave at genetablere disse områder. Kommissionens meddelelse opfylder det ganske vist politisk, men ikke indholdsmæssigt. Vores centrale kritikpunkter er følgende: Barcelona-processen, partnerskabet med regionalmagten Rusland og forholdet til nabostaterne, som selv har udvist en integrationsvilje, blandes sammen i én gryde. Det specifikke indhold i de eksisterende processer forfladiges således og allerede eksisterende anliggender og mål sælges som nye, uden at det hidtil opnåede og udviklingen vurderes på ny. Det er ikke nogen substantiel fremgang, vi har brug for i forbindelse med en ny kvalitet for naboskabet. De reelle problemer, der opstår for folk især i de østlige grænseregioner, når Schengen gennemføres, tilbydes der ikke nogen løsninger på, og der er heller ikke hidtil tydeligt blevet formuleret egnede instrumenter. Det er en udtalt mangel på papiret.
Det, vi har brug for, er, at problemerne behandles et for et, det vil sige, at der findes en løsning på sameksistensen mellem de regionale fællesskaber, erhvervslivet og familierelationerne, som belastes ekstremt meget i Øst på grund af den nye Schengen-grænse, gennem tilbuddet om regionale lettelser i grænseområdet. Desuden skal der være et passende økonomisk tilbud, således at der kan træffes de nødvendige forberedelser. Der skal endvidere være et finansielt instrument, som er direkte kompatibelt hermed, og som forvaltes decentralt. Endelig gælder både for det østlige og det sydlige grænseområde følgende: Vi har brug for en humanitær flygtningepolitik, som opfylder Genève-konventionen og fastsætter en byrdefordeling med naboerne.
Muscardini (UEN).
Hr. formand, en af udvidelsens vigtigste konsekvenser er, at lande, som for kort tid siden syntes at være meget langt væk set ud fra et geografisk synspunkt, er blevet integreret i EU, og at den således har bragt befolkningerne sammen, så vi nu når op på 450 millioner indbyggere i det nye udvidede EU.
De geografiske, politiske og kulturelle omvæltninger, som fandt sted på det europæiske kontinent og i Middelhavsområdet i det 20. århundrede, var for nogle år siden bestemt ikke med til at bringe Rusland, de nye uafhænige stater og landene i det sydlige Middelhavsområde, som nu er vores nabolande, tættere på os. Disse lande har været igennem nogle yderst forskellige og tragiske situationer, og derfor er det i dag endnu vigtigere, at vi finder nogle punkter, som vi er enige om og reelt kan samarbejde om.
En af de vigtigste målsætninger for det nye genforenede Europa og dets 25 medlemsstater skal være opnåelsen af et privilegeret forhold til disse nabolande, både de østeuropæiske nabolande såsom Rusland, de asiatiske nabolande såsom Kasakhstan og de lande, som ligger i det mellemøstlige område og vender ud mod Middelhavsbækkenet.
Det politiske Europa, som opstår efter konventets arbejde og den nye forfatningstraktat, som regeringskonferencen vil forelægge for EU's befolkning, skal ikke blot have til opgave at indgå økonomiske alliancer, der også gør det lettere at forbedre kommunikationsstrukturerne, men også og ikke mindst at fremme alle de politiske, sociale, kulturelle og videnskabelige initiativer, som styrker borgernes inddragelse i udviklingen af demokratiske og verdslige regeringer med respekt for alle de nationale, kulturelle og religiøse traditioner, hvor den menneskelige værdighed under alle omstændigheder bevares, og hvor menneskets fysiske integritet forsvares.
Selv om denne dialog skal føres med samme intensitet, når det gælder alle EU's nabolande, er vi af den opfattelse, at det er særlig vigtigt med en hurtig politisk indsats for at skabe fred i Mellemøsten og genskabe den økonomiske balance i Middelhavsområdet. For os er det således en vigtig målsætning, at Staten Israel anerkendes fuldt ud, og at dens borgere får ret til et liv uden terrorisme, og det samme gælder for det palæstinensiske folks ret til en uafhængig og selvstyrende stat, som bekæmper enhver form for terrorisme, og som sikrer, at EU-midlerne reelt bliver brugt til at hjælpe det palæstinensiske folk, til de unges uddannelse, til at fremme produktionsvirksomhed og til at bygge huse og infrastruktur.
En anden vigtig målsætning er at forhindre masseudvandringen fra de fattigste lande, som fører til en ukontrolleret indvandring, og som således dels forarmer indvandrernes hjemlande og dels nedbryder strukturerne i værtslandene, der ikke er i stand til at imødegå en massiv og irregulær indvandring, navnlig ikke når der blandt de indvandrere, som ønsker bedre leveforhold, sniger sig en lang række medlemmer af kriminelle organisationer eller terrororganisationer ind, som også beskæftiger sig med narkotikahandel, våbenhandel og ikke mindst menneskehandel.
Derfor er det så afgjort nødvendigt, at EU gør en politisk og økonomisk indsats for at fremme en varig harmonisk udvikling i disse lande, så befolkningerne ikke alene bliver i stand til at underholde sig selv i deres hjemland, men også oplever social og kulturel fremgang i disse lande. Kun på denne måde kan man sikre, at de, der udvandrer, gør det efter moden overvejelse og med respekt for lovgivningen, og ikke illegalt eller fordi de er desperate.
Hr. formand, vi skal desuden alle huske, at det er nødvendigt at opfordre EU-institutionerne til ved hjælp af nogle passende aftaler med nabolandenes regeringer at styrke den uforbeholdne bekæmpelse af pædofili, udnyttelse af kvinder og børn - ikke mindst seksuel udnyttelse - og alle former for praksis, som krænker individets fysiske integritet.

Berthu (NI).
Hr. formand, den naboskabspolitik i det udvidede Europa, som Rådet og Kommissionen lige har fortalt os om, er meget interessant, da den er tegn på en ny mere fleksibel strategi, der omfatter et generelt, men differentieret samarbejde, der er tilpasset det enkelte nabolands forhold. På det nuværende stadium giver det imidlertid anledning til fire spørgsmål fra vores side.
For det første er indholdet i naboskabsaftalerne af og til blevet defineret med udtrykket "alt undtagen institutionerne", hvilket kan fortolkes forkert som "alt undtagen den beslutningstagende myndighed". Man skal derfor eliminere denne tvetydighed.
For det andet, og det drejer sig stadig om indholdet, har man også talt om den prioriterede udvidelse af de fire former for fri bevægelighed på det indre marked. Er denne forhåndsforpligtelse ikke overilet? Der er selvfølgelig andre målsætninger såsom sikkerheden, der bør prioriteres højere.
For det tredje skal den nye naboskabspolitik forbeholdes de nabolande, der ikke er kandidater til optagelse i EU. Tyrkiet er ikke opført på denne liste, men det er svært at forstå hvorfor, da Tyrkiets medlemskab ikke for tiden er officielt godkendt.
For det fjerde starter EU i denne naboskabspolitik ikke fra bunden. Det starter ikke fra bunden, da de nuværende medlemsstater allerede har forbindelser til deres naboer, især de umiddelbart tilgrænsende. Hvordan skal EU-politikken fungere i forhold til de nuværende nationale politikker? Skal de medlemsstater, der er de nærmeste naboer til disse lande, ikke spille en afgørende rolle eller have særlig ret til rådgivning i forbindelse med den nye europæiske politik?

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, netop i dag kan man faktisk læse en artikel i den internationale presse om Europas fremtid. Et fransk institut tegner her et ganske dramatisk billede af de farer, der truer Europa. Befolkningstallet er faldende, den økonomiske vækst er stagnerende, også på længere sigt, skønner det pågældende institut. EU's innovative kræfter er langtfra på højde med USA's. Bedrøvelige udsigter, uanset hvor vi vender os. Det franske institut foreslår følgende løsning: Se jer omkring, sæt tingene i perspektiv, og se længere, end Kommissionen gør i øjeblikket. Det var essensen. Om det er løsningen, ved jeg ikke. Vi bør under alle omstændigheder til stadighed have USA i erindring. Det er et vigtigt naboland.
Hvad angår udviklingen i Europa og i nabolandene på det europæiske kontinent, må jeg sige, at læsningen af Kommissionens redegørelse gav mig en deja-vu-oplevelse. Kommissionen kender hele udvidelsesområdet, den kender hele den proces, der knytter sig hertil. Når man læser Kommissionens dokument, får man et umiskendeligt indtryk af, at der tages fat på en ny runde af udvidelser. Det anføres klart, at det ikke er tilfældet. Hvad de omkringliggende lande stilles i udsigt, er udelukkende deltagelse i det indre marked, ikke deltagelse i Unionen og Unionens beslutningstagning. Områder som miljøpolitik, offentlig orden, sikkerhed, kriminalitetsbekæmpelse, offentlig forvaltning og retsprincipper synes alle at være områder, der er mål for fælles praksis. Kort sagt, det drejer sig i virkeligheden om hele viften af emner, som også blev bragt på bane i forbindelse med tiltrædelsesforhandlingerne med ansøgerlandene. I redegørelsen hedder det videre, at udviklingen i nabolandene inden for disse sektorer efterfølgende kan behandles i forbindelse med årlige fremskridtsrapporter. Der er en udtalt lighed med udvidelsesprocessen. Endvidere tales der om benchmarking. Der findes en række internationalt anerkendte referencepunkter, som nabolandene vil blive målt ved, og disse referencepunkter omtales også helt konkret.
Jeg spørger mig selv, om der er tale om en slags "vejvæsenseffekt". Vejvæsenet er i Nederlandene en ganske effektiv tjeneste, som til stadighed anlægger polderområder og diger. Når nyt land er inddæmmet, og et projekt er afsluttet, viser det sig med ét, at et dige er alt for lavt, og der straks må sættes nyt arbejde i gang der. Det kan forekomme at være en lidt drilsk bemærkning, men jeg kunne forestille mig, at noget lignende gjorde sig gældende her. Man er travlt optaget af en given opgave, og man ser også længere frem.
Initiativet Wider Europe vedrører således reelt nabolandenes tilslutning til EU, men uden deltagelse i beslutningstagningen, hvis jeg har forstået det ret. Dermed bliver de i virkeligheden en slags satellitstater, og de fjernes fra de samarbejdsrelationer, de indgår i. Rusland fjernes således fra SNG, og måske fjernes de nordafrikanske lande fra deres eget forbund af arabiske stater. Det forudsætter også, at EU's nuværende medlemsstater til fulde lever op til de referencepunkter og kriterier, der anføres i redegørelsen. Sidstnævnte glæder mig naturligvis meget. Hvert eneste kandidatland skal vurderes grundigt og ud fra en og samme målestok. Derom hersker der fuld enighed.
Hvordan håndterer vi i den forbindelse lande, som vi afgjort ikke kan eller vil stille medlemskab i udsigt? Vil de pågældende lande kunne acceptere en sådan vurdering og årlig undersøgelse? For mig at se kunne Wider Europe blive et område for lande, hvis tradition ikke tillader dem at vælge den europæiske demokratiske model. Jeg kan forestille mig, der findes sådanne lande. Lande, som vælger den europæiske demokratiske model, og som i øvrigt fuldt og helt opfylder de europæiske modeller, kan man vanskeligt holde udenfor. Hvilket moralsk grundlag er der for at svare sådanne lande, når de anmoder om en dato, at de ikke kan optages? Jeg mener, vi fremover nøje bør drøfte sådanne spørgsmål.

Iivari (PSE).
Hr. formand, vi lever i en verden, der er kendetegnet ved, at jo bedre vores naboer og medmennesker har det, jo bedre har vi det selv. Det er årsagen til, at det er så vigtigt at føre en politik, der styrker demokratiet og skaber større velfærd i Unionens naboregioner.
Da Finland blev medlem af EU, fik Unionen pludselig Rusland som nabo med en fælles grænse på næsten 1.300 km. Denne grænse repræsenterer fortsat en af verdens største afgrunde mellem levestandarder. Rusland har til trods for den udvikling, der har fundet sted, fortsat et hårdt og omfattende arbejde foran sig med henblik på indførelsen af demokratiske og sociale strukturer. Styrkelsen af demokratiet og det civile samfund er også stadig et af de grundlæggende mål for samarbejdet mellem EU og Rusland.
Udvidelsen betyder, at Unionen ud over grænsen mellem Finland og Rusland vil få 10 nye Interreg-Tacis-grænser.
Det vil ikke længere være muligt at opretholde den nuværende samarbejdsordning, men de erfaringer, vi har høstet i forbindelse med det hidtidige samarbejde, bør anvendes med omhu. De nye medlemsstater vil medbringe Belarus, Ukraine og Moldova som naboer. De har alle betydelige politiske og økonomiske problemer. Hvis de forværres, vil situationen i Europa blive mere ustabil. Det står værst til i Belarus, hvor den politiske situation har forhindret et EU-samarbejde med landet. Forhåbentlig vil forberedelserne til valget i 2004 i det mindste bane vejen for en første åbning for samarbejde.
Kommissionen understreger i sin meddelelse med rette, hvor stor betydning det grænseoverskridende og regionale samarbejde med vores naboer har. Der bør udvikles et nyt finansielt instrument med henblik på samarbejde. Det bør efter min mening være baseret på Interreg-principperne og være tilstrækkeligt fleksibelt til at kunne opfylde alle grænseregioners behov. Nøgleprincipperne er flerårighed, beslutningsdygtighed i regionen og størst mulig effektivitet med hensyn til forvaltning og betalinger. Det er også vigtigt, at ekspertise og knowhow i de nye EU-medlemsstater hurtigt ledes ind i planlægningen og gennemførelsen af vores politik i forhold til vores naboer.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, udvidelsen af EU med 10 nye medlemmer er stadig ikke afsluttet, og vi taler allerede om et fremtidigt større Europa, et Europa med godt naboskab. Vi skal naturligvis spørge os selv, hvordan den fremtidige udvidede Union opbygger sit forhold til nabostaterne. Unionens grænser forskyder sig til Ukraine, Moldova og Hviderusland. Vi bør især opbygge et så intensivt partnerskab som muligt med Ukraine og også prioritere positivt på grundlag af artikel 4 i partnerskabs- og samarbejdsaftalen. Det betyder en stræben efter en frihandelszone, en øget anvendelse af twinning-projekter og også udnyttelsen af Europa-konferencen som forum for en naboskabspolitik.
Unionens grænser flytter sig også til Kroatien, som forhåbentlig på en eller anden måde kan være med ved den næste udvidelse med Rumænien og Bulgarien. Det er derfor helt rigtigt, at der skal finde en debat sted om Unionens ydre geografiske grænser, som de kommende nye medlemslande også skal deltage i. Der skal også være et klart alternativ til et medlemskab af EU, et alternativ, som lader et europæisk økonomisk område med forstærkede relationer og hjælp stå åbent. EU's strategi om at skabe balance mellem kontinentaleuropæisk naboskabspolitik og en Middelhavsstrategi er forståelig. Men jeg synes alligevel, at man skal foretage prioriteringer for en fremtidig europæisk naboskabspolitik, fordi der ellers ville kunne stilles spørgsmålstegn ved gennemførligheden og finansieringen.
Naturligvis skal det være et mål, at også lande, som på mellemlang eller lang sigt eller aldrig vil tilhøre EU, især orienterer sig mod EU's politiske kriterium. En demokratisering af samfundet, en statsretlig ordning og respekten for menneskerettigheder og mindretal bør ikke kun gennemføres i praktisk politik, fordi et medlemskab af EU venter forude, men det skal også være i befolkningernes helt specielle interesse.
Volcic (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på et område ved kontinentets grænser, nemlig Kaukasus, som ministeren allerede har talt om, og som ordføreren, fru Napoletano, nævnte. Det er et spørgsmål af interesse for Europa, som Kaukasus har været en del af i flere perioder gennem historien.
Armenien og Georgien er nogle af de ældste kristne lande. I Middelalderen blev Armenien betragtet som en europæisk stormagt. I slutningen af det 19. århundrede ville ingen have benægtet, at Baku, Aserbajdsjans hovedstad, var et magtfuldt - og også europæisk - centrum blandt olieindustriens pionerer. I dag er Aserbajdsjan i øvrigt den største leverandør af råolie til EU.
Efter Første Verdenskrig og inden Sovjetunionens sammenbrud vendte de tre landes lokale regeringer - på trods af deres forskellighed - sig mod de europæiske værdier. På konferencen i Versailles havde nogle af Europas lande fået til opgave at bistå de nye demokratiers indførelse.
På den paneuropæiske konference i Helsinki fra 1972 til 1975 deltog de tre republikker som en del af den sovjetiske delegation, og de er alle tre med i Europarådet. De er med andre ord ikke fremmede for Europa.
Det Parlamentariske Samarbejdsudvalg EU-Det Sydlige Kaukasus har besøgt disse lande ved forskellige lejligheder, og den løsning, som de tre regeringer foreslår for at overvinde krisen, har hver gang været at knytte tættere forbindelser til EU så hurtigt som muligt. Man håber på, at også de kriser, der potentielt er meget farlige, f.eks. situationen i Nagorno-Karabakh, kan løses i europæisk sammenhæng.
USA og Rusland er til stede i området af økonomiske årsager. Derfor skal de lokale regeringer - selvfølgelig i forskellig grad - gøre en indsats for at skabe balance. De ville dog gerne have, at en anden hovedaktør som EU var mere involveret.
Vores samarbejdsudvalg, som jeg hermed gør mig til talsmand for, var imponeret over det naturlige tilhørsforhold, som disse tre lande - Armenien, Georgien og Aserbajdsjan - føler, at de har til Europa historisk set.

Ferber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg er meget glad for, at vi fører denne forhandling i Europa-Parlamentet i dag, fordi vi virkelig skal diskutere spørgsmålet om Europas grænser. Vi har at gøre med spørgsmålet politisk, og vi beskæftiger os for øjeblikket med det i konventet: Hvor langt kan den europæiske integration gå? Hvad er det bindeled, der holder os sammen politisk, og som også opmuntrer os til fælles politisk handling? Vi skal imidlertid også diskutere geografien. Hvor meget kan Europa, som er parat til at samarbejde inden for disse politiske rammer, udvides? Herefter skal følgende spørgsmål også besvares: Hvordan omgås vi naboerne i dette tæt samarbejdende Europa?
For så vidt vil jeg gerne takke Kommissionen og Rådet, fordi de med deres dokument og diskussionen i dag har skubbet til noget, som er tvingende nødvendigt i Europa, nemlig at vi fører en bred offentlig diskussion netop om denne problemstilling, Europas geografiske udbredelse, ikke kontinentets, men derimod for det tætte politiske samarbejde i EU. Vi vil også skulle frigøre os fra kun at holde fast i sort-hvid-tænkningen om, at der ville være to muligheder for tilknytning, nemlig ikke-medlem eller fuldt medlem. Det ville være den største fejl, vi kunne begå, hvis vi sendte dette signal. Europa råder over en bred, farverig buket af muligheder for individuelt samarbejde. Jeg kommer selv fra en valgkreds, som grænser op til en ikke-EU-medlemsstat, nemlig Schweiz, hvor vi har fundet individuelle løsninger, løsninger af retlig natur ved aftaler, samarbejdsmuligheder ved integration og bestemte europæiske programmer. Det er et mønstereksempel på, hvordan man kan tilgodese schweizernes interesser og EU's interesser, uden at man bare siger: "Enten bliver I udenfor, eller også bliver I fuldt medlem". For så vidt bør vi igen koncentrere os om, at vi råder over denne brede buket af muligheder for samarbejde med vores naboer, uden at vi skal føre permanente diskussioner om at optage endnu flere lande i EU.
Vi skal nemlig også spørge os selv, hvor langt integrationsevnen går i dette Europa. Når vi diskuterer spørgsmålet om politiske grænser, politiske ansvarsområder, skal vi også tænke på, hvem der kan følge med denne vej. En europæisk Union, som til sidst går til grunde i en stor frihandelszone, er ikke den model, som jeg støtter. Jeg tror, at mine kolleger mener det samme.
Jeg forventer også, at sådanne diskussioner finder sted i offentligheden og ikke i Rådet, hovedsageligt på møderne for stats- og regeringscheferne, hvor optagelsen af Tyrkiet blev diskuteret på mindre end tre minutter. Sådan kan man ikke omgås denne problemstilling. Her skal folk høres, og det skal være den impuls, der udgår fra Strasbourg i dag. Lad os tage folk med, og hvis de er parate til at gå med denne vej, så lad os i fællesskab også gennemføre den politisk!

Souladakis (PSE).
Hr. formand, om et år vil EU med 25 og senere 27 medlemmer få nye naboer, men det vil også bevare nogle af de gamle. En debat om de nye omgivelser er både nyttig og nødvendig. Ud fra denne synsvinkel er den holdning, Kommissionens formand, hr. Prodi, har givet udtryk for, nemlig at EU bør betragte alle nye naboer som venner og associerede, absolut korrekt. Denne holdning bør vi alle tilslutte os, befolkningerne såvel som regeringerne i både de 25 og de 27 lande, navnlig fordi der til tider åbenlyst og til tider tilsløret kommer en modstand til udtryk, der tager udgangspunkt i historiske levn eller genoplivning af tidligere tiders modsætningsforhold og/eller fjendskaber. Under alle omstændigheder har vi ikke brug for splittelse, nye jerntæpper eller nye koldkrigsfrontlinjer. Vi må betragte mange af vores nye naboer som mulige kandidater til integration i EU eller i alle tilfælde som associerede og venner. Ethvert perspektiv bør dog udtrykke hver enkelt nations frie demokratiske vilje.
Der er efter udvidelsen interessante opgaver undervejs ved Europas grænser. Disse opgaver er ofte af bredere geopolitisk og strategisk interesse, også for lande, der ikke er beliggende i området, hvilket betyder, at de vil gribe ind i udviklingen. I Ukraine, Belarus, Moldova, Rusland, det vestlige Balkan, Kaukasus, Mellemøsten og den anden side af Middelhavet forventer folkene en hel del af EU, af os. Vi bør reagere positivt på disse forventninger.
Hvad angår Europas grænser, vil jeg i fortsættelse af hr. Volcics indlæg om Kaukasus påpege, at helt tilbage i antikken hedder det i den gamle græske tragedie "Den Bundne Prometheus", at guderne bandt Prometheus for at straffe ham for at have givet mennesket ilden, det vil sige den moderne civilisations første element.

Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, efter min mening har initiativet til fordel for de nye nabolande i det udvidede Europa ikke som hovedformål, hr. kommissær Verheugen, at få de naboer, der venter på, at det skal blive deres tur til at blive medlem af EU, til at have tålmodighed. De kender allerede vores krav, som er baseret på Københavnskriterierne, og som ganske rigtigt er nærmere beskrevet i konventets forventede forslag til en forfatning.
Jeg har understreget vigtigheden heraf under forhandlingen i morges, men jeg vil gerne give et bevægende vidnesbyrd fra et af disse lande, som med deres eget udtryk i dag venter i Europarådets børnehave på en dag at komme ind i de stores gård i Europa-Parlamentet. Det var i Mostar, hvor stridighederne og frygten mellem katolske kroater og muslimske bosniere som bekendt stadig er for stor trods EU's indsats. Den kroatiske borgmester i Mostar sagde til mig, at det eneste, som katolske kroater og muslimske bosniere kan samles om, er følelsen og overbevisningen af sammen at være europæere.
Nok om dem, der venter. Jeg synes imidlertid, at de fortjener ordføreren fru Napoletanos betragtninger. Jeg er ikke den eneste, der opfordrer til, at vi i betænkningen sender et stærkt signal til dem, der hverken har lyst til eller til hensigt at søge om optagelse, og jeg tænker især på vores naboer i det sydlige Middelhavsområde. Der er faktisk mange i dette område, der frygter, at indsatsen til fordel for Central- og Østeuropa giver sig udslag i en svækkelse af forbindelserne med deres egne lande, der allerede er alt for lidt institutionaliserede. Under sindsbevægelsen efter attentaterne den 11. september vedtog vi f.eks. enstemmigt at give Barcelona-processen nyt liv og at oprette et Euro-Middelhavs-forum, som i dag desværre ikke fungerer på grund af krigen i Irak.
Hr. formand for Rådet, er det ikke på tide nu at genoplive dette initiativ uden tøven?

Poignant (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, Europa har aldrig fastsat sine grænser. Vi begyndte med at være seks, men kunne være begyndt med at være syv eller otte. I dag står der i artikel 3 i udkastet til forfatning, at Unionen skal være åben for alle europæiske stater, hvis folk deler de samme værdier, men man afholder sig fra at angive nærmere, hvad en europæisk stat er. Det er imidlertid forkert ikke at fortælle befolkningen, hvor grænserne går, fordi det gør dem ængstelige i stedet for at berolige dem.
Enhver har således sine grænser i hovedet. For nogle, som mig selv, standser de ved Maghreblandene, der er vores naboer og venner. Det er således godt at planlægge de bedste partnerskaber med dem. Grænserne standser også ved Belarus, Moldova og Ukraine, fordi disse lande indgår i en helhed ligesom Rusland. De er nabolande og venner.
For mange omfatter grænserne heller ikke Tyrkiet og landene i Kaukasus. Vi afgav løftet om integration for 40 år siden, men det er ikke sikkert, at befolkningerne følger os. I så fald ville vores nabolande være Iran, Irak og Syrien. Jeg tror, at man skal foreslå denne gruppe den bedste associering.
For at Europa kan få en god fremtid, skal man kunne gøre en ende på den europæiske geografi. De kender sikkert ordsproget om, at man skal ikke have for mange jern i ilden.
Gawronski (PPE-DE).
Hr. formand, på det sidste plenarmøde stemte vi for en af de største udfordringer, som EU nogensinde har taget op, nemlig optagelsen af 10 nye medlemsstater.
Men udfordringerne er ikke slut. Horisonterne bliver større, grænserne udvider sig, og de nye medlemsstaters tiltrædelse vil være et yderligere incitament for EU til at styrke forbindelserne med de nye nabolande. Derfor bliver EU's evne i de kommende år til at garantere sine borgere sikkerhed, stabilitet og bæredygtig udvikling efter min mening afhængig af dets vilje og evne til at styrke og udvikle samarbejdet og dialogen med de nye nabolande. Initiativet med det bredere europæiske naboskab henleder i den forbindelse vores opmærksomhed på EU's nye naboskabspolitik, hvor vi forsøger at fastlægge nogle strategiske rammer for forbindelserne til de nye nabolande i det næste årti.
Et af de lande, som nu er meget tæt på den egentlige optagelse i EU, er Polen, som jeg er ordfører for. Derfor er jeg særligt opmærksom på den vigtige rolle, som dette store grænseland kan spille ved at fremme naboskabsforbindelserne med lande som Ukraine, Hviderusland og ikke mindst Rusland, sådan som præsident Kwasniewski netop sagde her i dag.
Endelig kan jeg ikke lade være med at nævne det sydlige Middelhavsområde, som er af særlig interesse for et land som Italien, eftersom næsten hele Italiens område ligger ud til Middelhavet og således udgør et naturligt forbindelsesled mellem EU og de sydlige middelhavslande.
Til sidst vil jeg sige, at jeg håber, at Rådet og Kommissionen i samråd med Europa-Parlamentet - og ikke mindst i betragtning af det italienske formandskabs snarlige begyndelse - skaber de bedste geopolitiske betingelser for fuldførelsen af det projekt, der tager sigte på et nyt Europa, som ikke bare er politisk større, men som også er vokset økonomisk og socialt, så lande, der er forskellige, men som har fælles interesser, er med at skabe en fast enhed på trods af deres histories forskellighed og deres individuelle erfaringer.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, jeg hilser Kommissionens meddelelse velkommen. Jeg var først lidt overrasket over, at man dermed også har sammenfattet lande som Libyen og Hviderusland i en meddelelse. De to lande har ligesom de andre lande på sydkysten ved Middelhavet eller i Øst- og Sydeuropa næppe noget til fælles, bortset fra den relative geografiske nærhed til EU. Det glæder mig derfor, at man vil behandle hvert land individuelt. Rådsformandskabet har annonceret det, og kommissæren talte om handlingsplaner. Da man praktisk talt udtaler sig om alle naboer, kunne man for fuldstændighedens skyld også have sagt noget om Norge og Schweiz, og det - i det mindste ved Norge - som et eksempel på, hvad der er muligt uden for medlemskabet.
Efter min mening er formuleringer som overskriften "Forskellige lande, samme interesser" noget uskarpe. Dagsordenerne er egentlig for forskellige. Det er blevet sagt, at vi har lande med tiltrædelsesperspektiv og andre uden. Af naboer, som samtidig også er medlemmer af Europarådet, kan vi f.eks. også forlange meget mere i forbindelse med menneskerettighederne som modtræk til tildelingen af handelspræferencer, hvis vi da ønsker det. Vi bør dog ikke give tilbud, som vi ikke kan overholde. Vi kan ikke tilbyde alle nabostater de fire friheder, som det sker i punkt 3 i Kommissionens meddelelse, jeg citerer: "udsigten til deltagelse i det indre marked, til yderligere integration og liberalisering for at fremme den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital". Kommissæren gentog heldigvis ikke dette citat fra meddelelsen således. Men meddelelsen giver næsten indtryk af et Europa a la carte, som vi tilbyder. Men jeg ser ingen politisk enighed om, at vi inden for en politisk nær fremtid f.eks. indrømmer Nordafrika og Rusland fri bevægelighed. Jeg anmoder derfor Kommissionen om pragmatisk at udarbejde realistiske handlingsplaner, som hverken vækker forkerte forventninger eller stiller for store krav til EU.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, det er vigtigt at etablere EU's forhold til de nye nabolande efter udvidelsen gennem velfærd og venskab, så EU kan opbygge et tæt, fredeligt og samarbejdsvilligt økonomisk forhold til disse lande.
Til gengæld for konkrete fremskridt bør Rusland og landene i de nye vestlige uafhængige stater og de sydlige Middelhavslande have muligheden for at deltage i EU's indre marked og i de såkaldte fire friheder - faktisk alt ud over deltagelse i institutionerne.
I henhold til artikel 49 i EU-traktaten har enhver europæisk stat mulighed for at tiltræde EU, og derfor er tiltrædelse allerede udelukket for de ikke-europæiske Middelhavspartnere. Rusland og Belarus ønsker ikke at tiltræde EU. De er tilfredse med partnerskabs- og samarbejdsaftalen, og Maghreblandene forbereder sig på at blive en del af en afrikansk union. Det er dog meget vigtigt at opnå bedre engagement og samarbejde med Belarus på områder af fælles interesse for at fremme reformer i det pågældende land.
Til trods for artikel 49 er der stadig en reel fare for, at Moldova og Ukraine vil opfatte fremskridtet som utilstrækkeligt og som en måde at distancere EU fra disse landes berettigede håb om at blive medlem. Derudover vil antydningen af, at der bør være yderligere bevægelighed for personer i alle nabolandene, underminere de eksisterende forsøg på at begrænse indvandringen i EU. Fri bevægelighed for kvalificerede og veluddannede mennesker til nabolande vil også medføre alvorlig forskerflugt, som vil skade økonomien i lande som Moldova og Ukraine.
EU undersøger dog mulighederne for at lette adgangen ved de eksterne grænser for dokumenterede indvandrere fra tredjelande. Jeg mener, at tilfredsstillende grænseforhold giver godt naboskab.
Endelig vil jeg foreslå, at Phare og andre vellykkede finansielle førtiltrædelsesinstrumenter, som har været til gavn for tiltrædelseslandene indtil nu, udvides sammen med forelæggelsen af EIB over for de nye vestlige uafhængige stater til erstatning af det nuværende begrænsede Tacis-program og tiltag, der ikke dækker økonomiske investeringer i den private sektor.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil indledningsvis sige, at det initiativ, Europa-Kommissionen forelagde den 11. marts i år, er det bedste svar, EU kunne give på den foruroligelse, udvidelsen har forårsaget.
Forslaget tager udgangspunkt i en overordnet tilgang til det nye Europas plads i forhold til sine omgivelser, men anlægger en individuel vinkel for hvert enkelt land uden at indvirke på disse landes forhåbninger i forhold til Europa. Det bør stå klart.
Forholdet til vores nye naboer bør bygge på overholdelsen af fælles værdier, som vi fortsat bør opstille. Således kan EU's strategi i forhold til den sydlige grænse, hvad angår demokratisering og menneskelig udvikling, ikke begrænses til den demokratiske klausul. USA er netop i færd med at gennemføre en global strategi på dette område og har forhøjet budgetmidlerne hertil, og EU kan ikke ignorere det overvældende behov for at indlede en demokratisering langs EU's nærmeste kulturelle og strategiske grænse. Dette bør ske gradvist og på et realistisk grundlag, men med strenge krav.
EU bør levere det, vores Middelhavspartnere altid beder om, nemlig et område med fælles velstand. Dette område bør dog også være et område med fælles ansvar, først og fremmest med hensyn til indvandring, som er et spørgsmål, Europa-Parlamentet lægger stor vægt på. For at gennemføre dette bør Kommissionens forslag om fri bevægelighed for personer gennemgås og debatteres indgående, og Parlamentet bør høres.
Den globale og regionale strategi, der kommer til udtryk i dette initiativ angående de nye naboer, bør anspore til regional integration og styrkelse af det grænseoverskridende samarbejde mellem de sydlige og østlige Middelhavslande, som i dag næsten ikke eksisterer. Det bør også en gang for alle nedbryde de mure, der gør mange grænser mellem Middelhavslandene uoverskridelige.
Det initiativ, vi drøfter i dag, bør være troværdigt og stille konkrete resultater i udsigt. Det forudsætter, at der afsættes tilstrækkelige budgetmidler, og at visse forslag tages op til fornyet behandling, herunder forslaget om en Euro-Middelhavs-udviklingsbank.
Endelig bør vi også udforske mulighederne for at afholde en "nabokonference" med deltagelse af disse landes stats- og regeringschefer for at drøfte spørgsmål af fælles interesse, herunder Mellemøsten i nærværelse af de to parter og to medlemmer af kvartetten.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil blot komme med tre helt korte bemærkninger og endnu en gang understrege, at der slet ikke foreligger noget fuldstændigt koncept for øjeblikket, men at der med udgangspunkt i de overvejelser, som Kommissionen har fremlagt for Dem, først vil blive udviklet et koncept sammen med medlemsstaterne og partnerstaterne. Dette koncept vil være differentieret, anderledes for hvert land, og derfor er der heller ikke nogen risiko for, at f.eks. Libyen tilbydes fri bevægelighed, men at de disponible instrumenter prøves med henblik på, hvilket land de er bedst egnet til, og hvordan vi bedst kan udnytte det eksisterende potentiale for samarbejde, og på et eller andet tidspunkt næste år vil det føre til en sammenfattende strategi for, hvordan vi skal gå frem.
Desuden er de lande, der ikke har noget tiltrædelsesperspektiv, inkluderet i dette koncept. Jeg mener, jeg har sagt det tydeligt, og hvorfor flere medlemmer af Parlamentet har repræsenteret den holdning, at der forberedes en skjult, ny udvidelsesrunde, forstår jeg ikke. Netop fordi disse lande ikke har noget tiltrædelsesperspektiv, er de inkluderet i programmet. Alle andre, som der er blevet talt om her, har jo sådan et perspektiv, altså Balkanlandene, Bulgarien, Rumænien og Tyrkiet. EØS-landene og Schweiz har i forvejen en traktatmæssig særstatus i forhold til EU, som for øjeblikket i hvert fald er udnyttet til det yderste. Hvad man ville kunne gøre i forbindelse med disse lande, ville være fuldt medlemskab og ikke mere. Men det skal disse lande selv afgøre, om de ønsker.
Nu til det sidste punkt, som jeg gerne vil understrege - hr. Ferber er der desværre ikke længere, selv om jeg havde bedt ham om at blive, så han kunne høre, hvad jeg har at sige. Jeg må tage stats- og regeringscheferne i EU i forsvar mod den bebrejdelse, at de har drøftet Tyrkiets kandidatur på tre minutter. Det er hverken rigtigt for Helsinki eller for København. I begge tilfælde er det blevet drøftet udførligt i mange timer. Hvad hr. Ferber mente, er muligvis den kendsgerning, at det kun var nødvendigt med tre minutter i København til at afgøre, hvilken Cypern-protokol der anvendes, protokol A eller protokol B, efter at det var slået fast, at de to konfliktparter heller ikke kunne enes om en politisk løsning i København. Men jeg vil gerne gøre det klart, at emnet Tyrkiet altid er blevet behandlet i Rådet med største omhu og også med meget stort tidsforbrug.

Formanden.
Mange tak hr. kommissær. Deres svar på hr. Ferbers spørgsmål er under alle omstændigheder et svar til hele Parlamentet, og det vil blive gengivet i protokollen.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelse af topmødet EU/Rusland.
Hr. Yiannitsis, formand for Rådet, har ordet.

Yiannitsis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er særdeles velvalgt, at jeg i dag får muligheden for at redegøre for forbindelserne mellem EU og Rusland, eftersom topmødet i Skt. Petersborg, der afholdes i slutningen af maj, både her og i Moskva har givet anledning til en integreret undersøgelse af rammen for samarbejdet mellem de to parter. Forberedelserne af topmødet har også ført til en mere generel tilgang til spørgsmålet om samarbejde med Rusland og har især belyst det fælles ønske om at styrke vores forbindelser på grundlag af fælles mål og gennem en gensidig indsats at løse problemerne og skabe nye muligheder.
Udgangspunktet for vores plan er erkendelsen af, at Rusland er en strategisk vigtig partner for Unionen og Unionens største og mest betydningsfulde nabo. Samtidig vil udvidelsen betyde en styrkelse af kontaktpunkterne, områderne af fælles interesse og de fælles udfordringer. Selv om Rusland har store vanskeligheder i forbindelse med overgangen til markedsøkonomi, har landet fortsat et stort potentiale. Det nuværende internationale klima har også endnu en gang mindet os om, hvor vigtige vores strategiske forbindelser med Rusland er.
Hermed ikke være sagt, at vi glemmer landets store svagheder. Som jeg netop sagde, befinder den russiske økonomi sig fortsat i en overgangsperiode. Ruslands økonomi udgør i volumen kun en tiendedel af vores økonomi, det vil sige Unionen med 15 medlemslande. Rusland tegner sig kun for 4 % af vores eksport, mens EU aftager 40 % af den russiske eksport. Tilsvarende er de markedsøkonomiske institutioner fortsat svage, især har den finansielle sektor store problemer, og reguleringen heraf bør udbygges.
Endelig er Rusland stadig ikke medlem af Verdenshandelsorganisationen. Landets politiske system giver et tilsvarende billede. Selv om der er sket betydelige fremskridt med hensyn til en stabilisering af demokratiet, er der fortsat mangler på menneskerettighedsområdet, især i Tjetjenien, hvilket jeg vil vende tilbage til, og problemer med organiseret kriminalitet og korruption.
Unionen har uden tvivl interesse i at hjælpe Rusland med at udvikle et stabilt og demokratisk velfærdssamfund ved at styrke forbindelserne til Europa. Det er lykkedes for os i andre tilfælde og med andre midler selvfølgelig end dem, vi vil gøre brug af i forhold til Rusland. Men selv om midlerne er forskellige, er hovedmålsætningen, nemlig udbredelsen af Unionens værdier til såvel de geografiske som de politiske omgivelser, fortsat grundlaget for vores politik. Med dette i tankerne tog vi straks efter overtagelsen af formandskabet initiativ til en indledende evaluering af rammen for samarbejdet med Rusland. Som bekendt er samarbejdet med Rusland ud fra et kontraktmæssigt synspunkt baseret på en partnerskabs- og samarbejdsaftale. Den blev undertegnet i 1994 under det forrige græske formandskab. Jeg skal erindre om, at EU har indgået denne form for aftaler med alle de tidligere Sovjetlande, undtagen de baltiske lande, som vi for nylig hilste velkommen som nye medlemmer af EU. Følgelig har vi med nogle få undtagelser samme form for aftale med Rusland som med landene i Centralasien. Den manglende vægtning blev hurtig tydelig, idet partnerskabs- og samarbejdsaftalen ikke kunne dække tilstrækkeligt mange sektorer, herunder samarbejdet om retlige og indre anliggender, udenrigspolitik og forsvarsspørgsmål, ikke-spredning af kernevåben, bekæmpelse af terrorisme osv. Det var en af hovedårsagerne til, at vi i 1999 fastlagde en fælles strategi med Rusland. Dette samarbejde blev gennemført via en række ad hoc-initiativer. Som eksempler kan nævnes energidialogen, initiativet til oprettelse af et fælles europæisk økonomisk område og handlingsplanen for samarbejde om retlige og indre anliggender, som dog ikke har et kontraktmæssigt retsgrundlag.
Der er forskellige vurderinger af, hvorvidt samarbejdsrammen EU/Rusland er hensigtsmæssig, når man ønsker at dække en bred vifte af forbindelser. Alle erkender, at denne ramme i vid udstrækning er blevet overhalet af begivenhederne, og at det vil blive endnu tydeligere i fremtiden. På den anden side er hverken EU eller Rusland øjensynlig rede til at indlede en gennemgribende reform af samarbejdsrammen, idet en sådan også vil indebære nye tidskrævende forhandlinger og ratificeringer. På denne baggrund foreslog formandskabet, at topmødet udelukkende skulle fokusere på vores fremtidige forbindelser med Rusland og tage udgangspunkt i en tostrenget tilgang med Skt. Petersborg-topmødet som udgangspunktet for beslutningstagningen. Første del er en reform af samarbejdsstrukturerne, der har til formål at rationalisere og sikre konkrete resultater på et regelmæssigt grundlag, og anden del er en undersøgelse af muligheden for, at topmødet giver det politiske incitament til at indlede proceduren for forelæggelse af idéer og styrkelse af samarbejdsrammen inden for de sektorer, hvor det er nødvendigt.
Første del angående en reform af samarbejdsstrukturerne har allerede båret frugt i form af specifikke forslag til den russiske side. Vi håber, at Rusland vil reagere positivt, og at det vil komme til udtryk i topmødets beslutninger.
Parterne er, hvad angår anden del, ikke overbeviste om, at det er tilrådeligt at indlede en reform af vores forbindelser med Rusland på et tidspunkt, hvor den eksisterende ramme endnu ikke er taget i anvendelse fuldt ud. Vi er af den opfattelse, at hvis vi skal inddrage Rusland i en proces med gradvis harmonisering med europæiske standarder, bør man tilstræbe en balance mellem tilskyndelser og krav, idet en tilskyndelse kan være udsigten til en opgradering på længere sigt af samarbejdsrammen inden for sektorer, hvor vi alle ved, det er påkrævet, og hvor alt tyder på, at det vil ske før eller siden, især hvad angår områder under tredje søjle.
Vi mener også, at Skt. Petersborg-topmødet, som er det første efter udvidelsen, hvor alle de nye medlemslande deltager, er et hensigtsmæssigt forum for et sådant skridt.
Ud over at fastlægge vores forbindelser med Rusland på mellemlang og lang sigt har vi også bestræbt os på at opnå konkrete resultater i en række uafklarede sager. Et væsentligt spørgsmål, der er blevet trukket i langdrag i forbindelserne mellem de to parter, er undertegnelsen af et multilateralt atom- og miljøprogram i Rusland. Den er nu fastsat til den 21. maj i Stockholm.
Dernæst har vi overvundet problemerne i forbindelse med den løsning, der er fastlagt for transport af personer mellem Kaliningrad og den resterende del af Rusland.
Desuden er der indledt forhandlinger om indgåelse af en tilbagetagelsesaftale mellem EU og Rusland, og vi håber, at de hurtigt vil føre til et resultat.
Endelig har vi store forhåbninger til, at konfliktløsningsordningen inden for rammerne af partnerskabs- og samarbejdsaftalen vil være på plads inden topmødet.
Vores bestræbelser på at overtale Rusland til at invitere de 10 nye EU-medlemslande til Skt. Petersborg har også ført til positive resultater. Topmødet får således en endnu større symbolsk betydning og kan måske bidrage til et fredeligt og sikkert Europa, der imødegår udfordringerne ved hjælp af et endnu tættere samarbejde.
Under vores drøftelser med Rusland besluttede vi også at forbinde fremskridt på områder af større interesse for Rusland med tilsvarende fremskridt på områder af større interesse for os, EU, så vi når frem til specifikke resultater. Vi har således fokuseret på miljøet, det vil sige Ruslands indvilligelse i at ratificere Kyoto-protokollen, nuklear sikkerhed, sikkerhed til søs og spørgsmål vedrørende retlige og indre anliggender, idet vi især har lagt vægt på fremskridt i forhandlingerne om tilbagetagelsesaftalen. Endelig skal jeg understrege den fælles interesse i at bekæmpe importen af narkotika fra Afghanistan og Centralasien.
Jeg vil gerne sige nogle få ord om Tjetjenien, som vi tillægger særlig betydning. Først og fremmest vil jeg endnu en gang give udtryk for vores afsky for de seneste kriminelle terrorbombninger, som kostede snesevis af mennesker livet. Der har fundet et andet tilsvarende angreb sted i dag. På den anden side glæder jeg mig over, at præsident Putin i sine udtalelser efter angrebet lovede at fortsætte bestræbelserne på at løse problemet ad politisk vej. Vi mener, at en politisk løsning og dialog er den eneste mulighed for at opnå en varig løsning. Vi udnytter fortsat enhver lejlighed til at understrege nødvendigheden af at respektere menneskerettighederne og behovet for at straffe alle personer, der er involveret i krænkelser af menneskerettighederne og folkeretten. Samtidig ønsker vi at tilskynde Moskva til at bevæge sig i retning af en integreret politik for Tjetjenien med det formål at skabe fred, styrke tilliden og fremme den økonomiske og sociale genopbygning i området. Det vil kræve, at vi undersøger mulighederne for at udarbejde specifikke programmer til fremme af demokratiet, retsstatsprincipperne, institutionerne og den sociale genopbygning.
Hvad angår resultatet af folkeafstemningen i marts, må vi med tilfredshed konstatere, at afstemningen til trods for den særdeles vanskelige situation blev afholdt uden indberetninger om voldelige episoder. Til trods for eventuelle uregelmæssigheder og organisatoriske svagheder skal det påpeges, at resultatet til fordel for forfatningen umiddelbart forekommer positivt og kan betragtes som Moskvas første skridt i retning af en politisk løsning i Tjetjenien. Endelig mener formandskabet, at OSCE kan yde en værdifuld bistand til de russiske myndigheder på dette område.
Vi støtter helhjertet Hollands indsats, idet landet som formand for OSCE indgår i drøftelser med den russiske regering angående betingelserne for gennemførelsen af en ny OSCE-mission i Tjetjenien. Vi glæder os over drøftelsernes hidtidige resultater, som øjensynlig vil bane vej for hollandsk tilstedeværelse i landet, og vi håber, at organisationen således vil være i stand til at indlede sit arbejde og yde et bidrag til fordel for fred og demokrati i området.

Verheugen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, det forestående topmøde EU/Rusland i Skt. Petersborg er en velkommen lejlighed til at gøre kort status over niveauet for vores forhold og analysere, hvilke opgaver vi skal løse i fællesskab.
Begge parter er fuldstændig enige om, at vores forhold er omfattende og lagt an på lang sigt, at det skal bygge på fælles værdier, og at det skal videreudvikles i overensstemmelse med et strategisk partnerskab. På vores side lægger vi særlig vægt på samarbejdet på områder, som vi betragter som risici, som kun kan tackles i fællesskab, f.eks. miljøbeskyttelse, nuklear sikkerhed, spørgsmål om jura og intern politik. Vores forhold til Rusland bliver også, men ikke overvejende, påvirket af udvidelsen af EU - den forhandling, vi lige har haft, peger jo i den retning. Naboskabspolitikken, som blev diskuteret her i eftermiddags, spiller en stor rolle i vores forhold til Rusland, men derudover er der andre vigtige faktorer som f.eks. sikkerhed for energiforsyningen i EU, den fælles kamp mod terrorisme, det nødvendige samarbejde til løsning af væsentlige regionale og verdenspolitiske problemer.
På den russiske side ser vi en særlig interesse i et samarbejde på det sikkerhedspolitiske område som f.eks. den russiske deltagelse i politimissionen i Bosnien-Hercegovina eller forslaget om et fælles europæisk center for krisestyring.
Vi har gjort helt store fremskridt ved nogle emner i den seneste tid, først og fremmest hvad angår Kaliningrad: Transit-spørgsmålene, som Europa-Parlamentet har beskæftiget sig udførligt med, er heldigvis løst nu. De instrumenter, som vi i sin tid foreslog i aftalen med Rusland, er blevet indført og kan tages i brug fra juli. Der er også allerede besluttet et særligt Tacis-program for Kaliningrad for at bidrage til, at den socioøkonomiske kløft - kløften mellem Kaliningrad og nabolandene, som der var tale om i eftermiddags - ikke bliver endnu større, men at den bliver mindre.
Som rådsformanden allerede har sagt, er forhandlingerne om en tilbagetagelsesaftale skredet fint fremad. Jeg vil også gerne påpege, at energidialogen med Rusland har ført til konkrete resultater. Det viser f.eks. enigheden om projekter i fælles interesse og energiteknologicentret i Moskva. Vi håber at kunne fremlægge et fælles koncept for det fælles økonomiske område i slutningen af året. Forhandlingerne om Ruslands tiltrædelse af WTO skrider fremad.
I næste uge underskriver vi det multilaterale nuklearmiljøprogram med Rusland og andre donorlande i Stockholm. Det er virkelig et gennembrud i forbindelse med håndteringen af gammelt nukleart affald i Nordvestrusland. Vi håber på et forbud mod transport af tung olie på Østersøen i enkeltskrogede tankere. Desværre har ratificeringen af Kyoto-protokollen i Rusland stadig ikke fundet sted. Dette emne skal derfor have høj prioritet i de kommende samtaler på politisk niveau.
Der er en række emner - det skal man ikke fortie - hvor vi trods overensstemmelse med hensyn til de grundlæggende mål imidlertid har forskellige forestillinger om, hvordan disse mål skal nås. Ingen af parterne ønsker nogen nye grave eller noget nyt jerntæppe i Europa. Med naboskabsforslagene fra marts ønsker Kommissionen især at forhindre, at der opstår nye grave ved østgrænsen i EU, som ville kunne føre til et Europa med to klasser.
Den udvidede Union skal fortsat intensivere og uddybe samarbejdet med sine naboer, men vores sikkerhedsbehov kræver fuld og effektiv anvendelse af Schengen-reglerne, også fra de nye medlemsstaters side, hvis de tilslutter sig Schengen-aftalen på det givne tidspunkt. Over for det russiske ønske om en detaljeret tidsplan for fuldstændig visumfrihed er der vidtgående forbehold i EU. Man kan naturligvis forestille sig det som langsigtet mål, og instanserne i henhold til partnerskabs- og samarbejdsaftalen kunne beskæftige sig hermed. Allerede nu bør vi dog inden for rammerne af Schengen udnytte alle muligheder for at gøre den lille grænsetrafik så enkel som muligt og fremme den grænseoverskridende erhvervsudvikling. Naturligvis skal instrumenterne til teknisk hjælp hertil også optimeres.
Jeg er taknemmelig for, at rådsformanden udtalte sig om Tjetjenien. Jeg ønsker blot at bekræfte det på Kommissionens vegne. For os bliver det også ubetinget på dagsordenen, og det bliver ved med at være blandt vores prioriteter: en fredelig politisk løsning, overholdelse af menneskerettigheder og humanitær hjælp. Vi er enige med den russiske side i, at strukturerne for vores samarbejde skal udformes mere effektivt. Vi kan slet ikke efterkomme ønsket om vidtgående anvendelse af formelen 15+1 eller i fremtiden 25+1. Her kommer vi alt for tæt på kerneområdet af EU-identiteten. Men vi ser et betydeligt spillerum til at forbedre indsatsen fra institutionerne under partnerskabs- og samarbejdsaftalen, især med henblik på Samarbejdsrådet.
Endelig vil vi gerne slå fast, at tilpasningen til EU-udvidelsen fører til forskellige synspunkter. Rusland går for øjeblikket ud fra, at udvidelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen til de nye EU-medlemmer giver lejlighed til at forhandle handelspolitiske og andre emner på ny. Det er ikke vores holdning. Vi håber derimod, at den i princippet positive vurdering af EU-udvidelsen i Rusland vil bidrage til at bevare partnerskabs- og samarbejdsaftalen som grundlag for vores forhold, idet de nye medlemmer inddrages. Kommissionen vil ikke optage forhandlinger om følgerne af udvidelsen.
I betragtning af de mange emner samt nødvendigheden af at give alle tilstedeværende statschefer i Skt. Petersborg mulighed for at fremlægge deres standpunkter kommer det mere end nogensinde an på en grundig forberedelse til topmødet i Skt. Petersborg. EU-siden er repræsenteret på velkendt vis ved formandskabet, Kommissionen og rådssekretariatet, og hr. Yiannitsis har jo underrettet Dem udførligt om de mål, som Rådet forfølger i denne forbindelse, og det hele foregår i fuld overensstemmelse.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, fire minutter er en pæn taletid, når både rådsformanden og kommissæren allerede har besvaret en række af de spørgsmål, der rejses i beslutningsforslaget. Tak for svarene.
Rusland er selvsagt et særdeles vigtigt emne for os. Det skyldes ikke så meget, at den fælles grænse bliver længere. Med Finlands tiltrædelse fulgte allerede størstedelen af denne grænse. Grænsen er i virkeligheden blot forlænget omkring Kaliningrad og de baltiske stater.
Jeg vil derfor også gerne begynde med sidstnævnte områder. Da emnet sidst blev drøftet, spurgte jeg, om Rådet i forlængelse af behandlingen af Kaliningrad-spørgsmålet om transitvisum for russiske statsborgere kunne tilskynde Rusland til at ratificere grænseaftalerne med de tre baltiske stater. Spørgsmålet er stadig uafklaret. Kommissæren tilkendegav ved den lejlighed, at han er enig heri. Det må naturligvis være sådan, at russere, som ønsker at besøge Skt. Petersborg, ikke skal rejse via Litauen og Hviderusland, men kan rejse via Litauen, Letland og Estland. Derfor er det også særdeles vigtigt, at vi hermed har et middel, som kan anvendes til at lægge pres på russerne og få ryddet denne lille og ubetydelige tvist af vejen. Jeg håber, rådsformanden vil overveje dette spørgsmål endnu en gang.
Rådsformanden har også talt om aftalerne, og han var sig naturligvis også bevidst, at der har været fremsat klager over gennemførelsen af disse. Han lover strømlining, hvilket betyder, at der formodentlig også bør sættes øget fokus på de klager, der er fremsat fra russisk side, at indsatsen bør være mere målrettet, at der i højere grad bør være tale om garanteret finansiering - hvilket naturligvis under alle omstændigheder er et vigtigt punkt - at bistanden til projektstyring bør styrkes osv. Endvidere vil en ny nordlig dimension af miljøprogrammet formodentlig kunne tjene som model i denne sammenhæng. Det glædede mig at høre, at der gøres fremskridt, hvad dette punkt angår. Under vores seneste besøg i Murmansk konstaterede vi nemlig, at oprydningen efter atomubåde i området gik meget langsomt. Det er i vores fælles interesse, at dette arbejde gennemføres i hurtigere tempo.
Det ville i den forbindelse også være interessant at høre, hvorvidt De mener, Tacis kan anvendes i forbindelse med grænseoverskridende projekter. Det er altid vanskeligt at håndtere grænseoverskridende projekter, men det synes, som om det med Tacis bliver endnu vanskeligere.
Jeg konstaterede med glæde, at Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde er på dagsordenen for topmødet. Jeg vil gerne spørge, om det er en typisk udmøntning af vores tanker om Wider Europe. Vedrører initiativet Wider Europe denne type bilaterale aftaler, eksempelvis det omhandlede økonomiske samarbejdsområde med Rusland?
Har vi i den forbindelse også overvejet de øvrige aspekter, der knytter sig til begrebet Wider Europe, eksempelvis den demokratiske udvikling i Rusland? Har vi nogen indflydelse herpå? Og i bekræftende fald på hvilken måde? Den Russiske Føderation kan trods alt stadigvæk ikke betegnes som et helt normalt demokrati.
Rusland bør integreres i de europæiske sikkerhedsstrukturer, mener mange. Jeg må dog stille et spørgsmål desangående. Det er naturligvis glimrende, at Rusland integreres i de transatlantiske sikkerhedsstrukturer. Det er efter min mening et udmærket skridt. Men hvilken konsekvens får det, hvis Rusland, som trods alt er en tidligere stormagt med betydeligt militært potentiale, kommer til at spille en væsentlig rolle i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik? Efter min opfattelse bliver der i så fald tale om et noget ulige forhold. Jeg vil gerne høre især Rådets vurdering heraf.
Beslutningsforslaget indeholder endvidere et krav til Kommissionen om at etablere et strategisk partnerskab. Det betyder naturligvis, at der må være konvergens, hvad angår EU's politik. Et strategisk partnerskab har i virkeligheden større betydning for os end for Rusland ved at sikre en fælles linje i EU's arbejde. Det har også vist sig tidligere. Hvordan tegner perspektiverne sig nu set i lyset af Irak-krisen og den heraf foranledigede krise i EU, hvad angår en sådan politisk konvergens i forbindelse med et strategisk partnerskab med Rusland? Jeg ønsker kommissæren al succes med udarbejdelsen af rapporter på dette område.

Paasilinna (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, nu må vi virkelig have nået en ny fase i vores forbindelser med Rusland. Vi befinder os i en periode af afgørende historisk betydning - for Rusland, Unionen og verden i øvrigt - og vi bør skride til handling. Vi har kun delvist implementeret det referencedokument, som partnerskabs- og samarbejdsaftalen er. Bureaukrati har hindret reformer og manglende handlekraft blokeret Kaliningrad-spørgsmålet, og miljøproblemer og massemedierne har udhulet aftalens gennemslagskraft. Terrorangrebene, hvis ofres familier jeg vil udtrykke min dybeste medfølelse med - tillige med ofrene selv - afspejler modstanden mod enhver politisk løsning i Tjetjenien, selv om jeg har fået forståelsen af, at den russiske regering allerede er slået ind på den vej ved reelt at afholde valg. Menneskerettighedssituationen i Rusland vil fortsat kræve en omfattende indsats. Måske vil vi, hvis vi skal behandle Tjetjenien-spørgsmålet, der forbitrer vores forbindelser med Rusland, blive nødt til at nedsætte en arbejdsgruppe, der kan gå videre med denne opgave i samarbejde med Rusland.
Reformerne har således ladet vente på sig i Rusland. Samtidig er landene i Central- og Østeuropa hurtigere kommet til hægterne og har med vejledning fra EU skabt en bæredygtig udvikling. Rusland risikerer at miste sit marked i regionen, og Unionens udvidelse kan i værste fald føre til isolation af Rusland. Jeg ønsker derfor at understrege behovet for en ny tilgang: Vi har behov for et nyt strategisk partnerskab med Rusland.
Irak-krigen har vist, at Rusland er en del af et europæisk samarbejdsområde. Den er det seneste eksempel herpå. Spydspidsen for dette partnerskab kunne være Ruslands modernisering og udviklingen i det civile samfund. Samarbejdet om energispørgsmål, der er et område, hvor resultaterne er meget begrænsede, kunne give økonomien et løft. Et eksempel herpå kunne være den nordlige dimension, der med den rette finansiering kunne styrke partnerskabet. Rusland bør bringe aftalen om beskyttelse af investeringer på plads. Landet bør optages som medlem af WTO snarest muligt og tildeles en vis rolle i det europæiske sikkerhedssamarbejde. Faktum er, at jo hurtigere Rusland bliver "vestliggjort", jo hurtigere vil menneskerettighedssituationen i landet blive forbedret.
Rusland er i færd med at anlægge ikke mindre end tre oliehavne i en fjerntliggende del af Den Finske Bugt, der er kendt for sine mange rev og udgør den ene ende af Østersøen, som er verdens økologisk mest belastede hav. Om vinteren er isdækket i området 70 cm tykt og pakisen op til 20 m høj. Sidste vinter blev snesevis af skibe bragt ud af kurs af isen, fordi de ikke kunne få hjælp fra en isbryder - skibe på vej til Rusland. Fartøjer, der ikke er stærke nok til at modstå presset fra isen og er i en så ringe forfatning, at de udgør en tikkende miljøbombe, ligesom Prestige. Jeg ønsker at spørge Rådet, hvilke foranstaltninger Grækenland, som varetager formandskabet, har truffet for at sikre, at kun dobbeltskrogede og isforstærkede tankskibe, der kan komme sikkert frem, kan sejle på disse tre nye oliehavne i Rusland.
Der er en ting vedrørende Rusland, som ofte forbigås i tavshed, nemlig betydningen af landets kultur, som vi stadig har et alt for ringe kendskab til i Europa. I dag, hvor de maskiner, vi arbejder med, informationssamfundet, hungrer efter indhold, kunne russisk produceret indhold betyde en diversificering og berigelse af den europæiske produktion, som er inddraget i den globale konkurrence.
Rusland har vendt sig mod Vesten, men jeg tror også, at landet har vendt sig mod Nord, hvilket fremgår af den russiske aktivitet i de nordlige og nordvestlige regioner. Det betyder, at der nu er skabt en ny mulighed for, at EU og Rusland hurtigt kan forbedre deres samarbejde og begge drage fordel heraf.

Väyrynen (ELDR).
Hr. formand, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe mener, at den beslutning, grupperne er nået til enighed om, vil danne et udmærket grundlag for arbejdet under topmødet mellem EU og Rusland. Den holdning, der kommer til udtryk heri, er fremsynet og konstruktiv, selv om der også fremføres kritik. Beslutningen vil også være nyttig i forbindelse med mødet i Det Parlamentariske Samarbejdsudvalg mellem Europa-Parlamentet og den russiske Duma næste uge i Moskva.
Selv ønsker jeg at understrege, at vi bør forsøge at indsnævre alle de økonomiske og sociale forskelle, der eksisterer ved alle Unionens ydre grænser. Eftersom grænsen mellem EU og Rusland bliver betydeligt længere end tidligere, bør vi sikre en afgørende forbedring af det grænseoverskridende samarbejde. Især bør vi tilskynde de medlemsstater og regioner, der ligger ved de ydre grænser, til at skabe direkte forbindelser på tværs af grænsen til Rusland.
Sådanne faste programmer for samarbejde mellem naboregioner har eksisteret ved den finsk-russiske grænse i godt 10 år nu. Den samme form for foranstaltninger bør nu træffes mellem Estland og Rusland såvel som Letland og Rusland, Litauen og Polen bør samtidig tage et særligt ansvar for udviklingen af Kaliningrad-regionen. Unionen bør være rede til at finansiere dette samarbejde mellem naboregioner.
Vi har brug for en ny ordning for finansiering af samarbejdet i grænseregionerne. De nuværende Tacis- og Interreg-programmer er ikke tilstrækkeligt stærke og kan ikke samordnes på tilfredsstillende vis. Vi må skabe en ny finansieringsordning, der også kan anvendes ved Unionens andre ydre grænser. Phare-programmet, som det fungererede, inden det blev en del af udvidelsesprocessen, kunne eventuelt bruges som forbillede for denne nye ordning.

Brie (GUE/NGL).
Hr. formand, det er helt tydeligt her i Parlamentet, at vi ønsker et virkeligt intensivt partnerskab med Rusland, og der har i de forløbne år været utroligt mange fremskridt mellem EU eller også kandidatlandene og Rusland, men samtidig også åbne problemer. Et af dem er netop blevet nævnt, og for mig er også de spørgsmål, der hænger sammen med området Kaliningrad, stadig løst utilfredsstillende, for slet ikke at tale om, at de positive muligheder, som kunne være et resultat af dette problem, hverken blev udnyttet målrettet, omfattende eller strategisk af den russiske regering eller af EU. Strategisk er for mig nøgleordet for det, som jeg gerne vil påpege. Jeg tror, at EU's fælles strategi fra juni 1999 bør vurderes meget mere kritisk af os. Hr. Oostlander har også allerede gjort opmærksom på det. Efter min mening er det hidtil hverken i fællesskab eller i ordets bogstavelige betydning en strategi, og det meget mere beskedne, reelt eksisterende koncept for forholdet mellem EU og Rusland realiseres også kun utilstrækkeligt.
Jeg vil for det første fremhæve ansvaret, mulighederne for et strategisk sikkerhedspolitisk partnerskab. Det er efter min mening af største betydning, at EU og Rusland i fællesskab gennem en strategisk udvikling af deres forhold bidrager til multilateralisme, til styrkelse af international ret, internationalt samarbejde, FN, internationale aftaler og international nedrustning. Jeg ser også en aktuel nødvendighed, hvad angår FN's rolle ved genopbygningen af Irak. For det andet har vi brug for en substantiel, en kvalitativ videreudvikling af de økonomiske forbindelser med Rusland. Energialliancen er efter min mening i høj grad vigtig, men utilstrækkelig. Jeg mener, at det bevidst bør handle om udviklingen af økonomiske sammenkædninger, der er gensidige og ligeberettigede i et bestemt omfang. Jeg mener, at det er økonomisk fornuftigt, og det kunne medføre, at et meget tæt forhold mellem EU og Rusland ikke ville kunne ændres. For det andet er det efter min mening virkelig uacceptabelt, at strukturen for den russiske eksport til EU er som et råstofrigt udviklingslands. Jeg ved, at det er meget svært at ændre. Derfor er politiske bestræbelser på begge sider særligt vigtige. For det tredje har et strategisk partnerskab på begge sider brug for en konsekvent orientering mod demokrati, gennemførelse af menneske- og mindretalsrettigheder. Man skal lade forskellige vurderinger gælde. Hvad der ikke kan være tale om, er en konjunkturel behandling af menneskerettigheder og af deres rolle, som jeg ser den fra mange EU-regeringers side, især i Tjetjenien-spørgsmålet. For mig at se er det også et tegn på en manglende strategi. Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg ønsker, at vi i den europæiske offentlighed og også her i Parlamentet over for Kommissionen, Rådet og den russiske regering har mod til at tale mere beslutsomt om det strategiske og institutionelle mål for et strategisk forhold mellem EU og Rusland, således at døren fortsat står vidt åben.

Schroedter, Elisabeth (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, i forbindelse med forholdet til Rusland har jeg indtryk af, at de værdier, som EU bygger på, og som også gælder for forholdet til Rusland, i højere grad går ned ad bakke. Mens der laves aftaler om medanvendelsen af enorme energikilder i Rusland, og der forhandles om rustningssamarbejde, spiller demokratiske grundlæggende rettigheder og respekten for menneskerettighederne overhovedet ikke længere nogen rolle. Alle former for partnerskabs-, samarbejds- og økonomiske forbindelser er imidlertid baseret på fuld respekt for menneske- og mindretalsrettighederne. Det er tydeligt fastsat i første paragraf i aftalen! Det betyder, at begrænsningen af pressefriheden, forfølgelsen af journalister, det massive politiske pres på retsvæsenet, situationen i fængslerne og ikke mindst krænkelsen af menneskerettighederne i krigen mod det tjetjenske folk skal stå i centrum for samtalerne på topmødet og ikke kun må spille en rolle ved desserten, ved afslutningsmiddagen.
Koncessioner i erhvervsforbindelser og støtte til militær forskning skal være bundet af, at der er tydelige forbedringer i forbindelse med menneskerettighedssituationen og overholdelsen af de grundlæggende rettigheder i Rusland. Sådan er det i hvert fald blevet aftalt mellem Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet ved godkendelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen her i Parlamentet. Jeg forventer af Kommissionen og Rådet, at de overholder dette løfte. Det betyder, at en fredelig bilæggelse af konflikten i Tjetjenien skal prioriteres centralt i diskussionen, at der virkelig skal presses på for, at det fører til en dialog. Det er klart, at vi alle, og her inkluderer jeg vores gruppe, skal fordømme de forbrydelser, som sker dér, og det fra begge sider, både bombeattentaterne og OMON-troppernes forbrydelser. Vi fordømmer, at man forsøger at finde frem til løsninger med vold mod civilbefolkningen. Det går ikke. Den eneste mulighed er en fredelig dialog. Denne dialog skal dog også gøres mulig med koncessioner fra den russiske regerings side, og den skal især gøres mulig ved, at de forbrydelser, der udøves mod civilbefolkningen under statslig magt, straffes.
I den forbindelse anmoder jeg om, at De vender prioriteringerne på topmødet og ikke, som De hidtil har fremstillet det, sætter de økonomiske forbindelser i centrum.

Belder (EDD).
Hr. formand, to blodige terrorangreb i Tjetjenien og i Saudi-Arabien i begyndelsen af denne uge vidner om, at der er behov for en international indsats til bekæmpelse af den internationale terrorisme. Det er politisk set påtrængende nødvendigt, at der ydes en effektiv indsats. Der sættes, hvad dette angår, klart spørgsmålstegn ved den russiske terrorbekæmpelsesoperation i Tjetjenien. Ikke mindst fra russiske politikeres og civile borgeres side. Den primære årsag hertil omtales i klart sprog i en nylig offentliggjort videnskabelig analyse. Det hedder heri, at de grusomheder, der begås af de russiske væbnede styrker og specialenheder, udgør den egentlige hindring for virkelig normalisering af situationen og bilæggelse af striden i Tjetjenien. Beklageligvis tiltrækker de tjetjenske terrorbander mange unge tjetjenere, som er bange for, at de ellers bliver pågrebet, mishandlet, tortureret eller endog skudt af russiske soldater, som ingen længere kontrollerer.
Det foreliggende beslutningsforslag omtaler ikke denne bekymrende situation i Nordkaukasus. Europa-Parlamentet ønsker, i henhold til næstsidste afsnit, at afvente den rapport, der udarbejdes efter vores delegations besøg i Tjetjenien midt i juni. Det er mit håb, at Rådet og Kommissionen på det næste topmøde mellem EU og Den Russiske Føderation vil tage emnet op og drøfte håndteringen af den tjetjenske terrorisme, som vi klart må tage afstand fra, lad der ikke være tvivl herom. Emnet bør drøftes, ikke kun på grund af de videre geografiske følgevirkninger.
Det fører mig til et andet vigtigt punkt vedrørende regional sikkerhed og stabilitet. I punkt 4 i beslutningsforslaget hilses såvel EU's som Ruslands aktive deltagelse i fredsprocessen i Mellemøsten velkommen. Den Islamiske Republik Irans militære og nukleare ambitioner gavner imidlertid på ingen måde fredsprocessen. USA frygter, at Irans ambitioner i så henseende får næring ved det eksisterende nukleare samarbejde mellem Iran og Rusland. USA har derfor i begyndelsen af denne måned anmodet Moskva om at tage dette særlige samarbejde op til fornyet overvejelse. Deler Rådet og Kommissionen vores allieredes bekymring i så henseende, og agter man at tage spørgsmålet op på det kommende topmøde med Rusland? Jeg håber inderligt, at man på tværs af Atlanten gør fælles front mod Rusland og Iran!

Dupuis (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, kære kolleger, jeg synes helt ærligt, at den tekst, som vi skal stemme om i morgen om forbindelserne mellem EU og Rusland er frastødende. Hr. Oostlander har talt om sine bekymringer for demokratiseringen eller manglen på demokratisering i Rusland, men han har under sit fire minutter lange indlæg ikke sagt et ord om Tjetjenien. Hr. Paasilinna, som sammen med hr. Oostlander er en af hovedinitiativtagerne til beslutningsforslaget, nævner det heller ikke. Beslutningsforslaget går endda så langt, at det lovpriser de russiske militærstyrker som fredsbevarende styrke. De russiske fredsbevarende styrker i Tjetjenien eller andre steder, f.eks. i Afghanistan for nogle år siden, må hver især selv dømme om!
For en gangs skyld har Rådet sagt lidt om Tjetjenien, men Rådet bilder sig efter min mening noget ind. Jeg vil endog sige, at det lyver for sig selv, og samtidig lyver det for os og bilder os noget ind, fordi det ikke drejer sig om det, som rådsformanden har forklaret os. Den politiske løsning, som Vladimir Putin foreslår, er ikke en politisk løsning, det er en opfordring til to former for terrorisme, nemlig de russiske styrkers daglige terror i Tjetjenien og terrorgruppernes aktioner, som de samme russiske militærstyrker, der stadig har besat hele området, hjælper underhånden, og som ikke lader Rådets politiske løsning få en chance.
Europa har gjort alt for at isolere præsident Maskhadov, der trods alt er valgt af det tjetjenske folk under valg, som OSCE har erklæret for lovlige. EU har gjort alt for, at ministrene i Maskhadovs regering ikke længere kan rejse rundt i Europa og møde de politiske autoriteter i de forskellige EU-medlemsstater. EU har gjort alt for at ødelægge enhver mulighed for reelle forhandlinger mellem Tjetjenien og de russiske myndigheder.
I dag har vi en Quisling-type, som hersker i Groznyj og omegn, og som adlyder Moskva. Fra tid til anden gør han oprør og udarbejder en rapport, som de ikke har omtalt, hr. rådsformand, og hvori han omtaler de russiske myndigheders daglige politiske terror i Tjetjenien.
Sådan er virkeligheden i dag. Uden præsident Maskhadov bliver en fred og en politisk løsning ikke mulig i Tjetjenien. Uden en klar besked til præsident Putin om, at han skal indlede forhandlinger, bliver der ingen løsning på situationen i Tjetjenien. Putin har for øvrigt for en halv snes måneder siden i Financial Times erklæret, at Ruslands problem i Tjetjenien ikke er Tjetjeniens endelige status, men et sikkerhedsproblem. Udenrigsministeren i præsident Maskhadovs regering har foreslået, at FN midlertidigt skal administrere Tjetjenien for at berolige de russiske myndigheder og i løbet af 5-10 år etablere en administration af den tjetjenske stat, som skulle være en beskyttelse mod truslerne mod Ruslands sikkerhed.
De taler ikke om det. De vil ikke se den tjetjenske udenrigsminister, som ikke længere kan rejse rundt i Europa, og som De nægter visum, ligesom De nægter andre medlemmer af Maskhadovs regering visum. Det er det modsatte af det, som De bør gøre, og alligevel fortsætter De med at gøre det. Det er det, der er til hinder for, at terrorens onde cirkel kan brydes, og hver dag, som hr. Belder og fru Schroedter har sagt, tvinger unge tjetjenere ud i håbløshed. Disse unge har set deres forældre, brødre og fætre blive dræbt i Groznyj eller i andre byer i Tjetjenien og blive kidnappet og voldtaget af de russiske styrker. Ved at handle, som De gør, skubber De dem i armene på ekstremister, som galninge over hele verden finansierer.
Det haster med at ændre holdning, ellers accepterer De at drikke blod ved næste topmøde i Skt. Petersborg og ikke champagne.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, vi kommer ikke uden om Rusland, hverken på internationalt niveau, globalt niveau, som Irak-krisen har vist, eller på europæisk niveau, og det er rigtigt på denne måde. Vi har brug for Rusland som partner, og jeg synes også, at det er meget ønskeligt og attråværdigt, at vi uddyber samarbejdet med Rusland. For udvidelsen af EU skal af Rusland ikke opfattes som en fjendtlig akt, men som en chance. Grænserne - det er allerede blevet understreget ofte - forskydes, og gennem udvidelsen har vi fælles grænser med Rusland.
Det er meget glædeligt, at problemet med den russiske enklave Kaliningrad, det tidligere Königsberg, kunne løses under det danske formandskab. Nu skal der altså være et nyt topmøde den 31. maj, et topmøde EU/Rusland i anledning af Skt. Petersborgs 300-års fødselsdag. Der har jo været en fælles strategi siden 1999, hvis hjørnestene skal være demokrati, retsstatslighed, yderligere integration i et europæisk økonomisk og socialt område og en generel forbedring af sikkerheden og stabiliteten i Europa samt reformer i energisektoren og den fælles kamp mod organiseret kriminalitet. Rusland stræber ikke efter medlemskab af EU. Det ville også være i modstrid med landets selvforståelse som stormagt. EU bør stræbe efter et ægte samarbejde med Rusland, ikke mindst idet Den Europæiske Investeringsbank indrømmes større handlemuligheder i Rusland, en tanke, som Østrigs forbundskansler hr. Schüssel udtrykkeligt også har udtrykt i et brev til kommissionsformand Prodi.
Hvis Rusland ratificerede aftalen med Den Europæiske Investeringsbank, som er udformet efter den nordlige dimension, så ville russerne straks have 100 millioner euro til rådighed, og noget af det atomare ubådsaffald ville dermed kunne fjernes. Hvad Tjetjenien angår, er det klart, at vi skal kræve, at menneskerettighederne overholdes, og at terrorismen fordømmes, som igen krævede civile ofre for få dage siden. Men der er helt sikkert brug for diplomati her for at bryde spiralen af vold og modvold.

Thors (ELDR).
Hr. formand, hr. repræsentant for Rådet og hr. kommissær, jeg synes, at man i denne forhandling er mere oprigtig, når det handler om forholdet til Rusland, end man har været længe. Vi har mange gange tidligere hyklet om, at vi har nået et resultat. I dag siger vi imidlertid helt tydeligt, at vi holder møder, men at resultaterne er lidt langt borte. Denne oprigtighed glæder mig, og jeg håber derfor, at Kommissionens indstilling virkelig vil vare ved. Vi har ikke brug for noget nyt organ. Det råd, som er blevet foreslået - 15+1 - håber jeg, at EU stiller sig afvisende over for.
Jeg tror faktisk også, at det er lidt for optimistisk at tale om, som nogle af os gør her, at vi har samme værdigrundlag. Der er fare for, at EU ikke er så enigt i sit ruslandsforhold, som denne forhandling viser. Der findes kræfter, som kan spille på og splitte EU's opfattelse. Desuden tier vi i spørgsmål om Tjetjenien. Tænk på spørgsmål om nye organer og om visumfrihed. Jeg håber virkelig, at den linje, som Kommissionen repræsenterer, kommer til at gælde. Hvis der opstår uenighed i denne type af spørgsmål, og hvis Kommissionens og Rådets holdning ikke holder, vil vi få et lignende forhold mellem EU og Rusland, som vi har mellem EU og USA i dag, det vil sige, at vi er splittede.
Jeg er glad for de miljøspørgsmål, som både Kommissionen og Rådet har taget op. Vi har haft fremgang med MNEPR. Det var dog egentlig ikke PCA-aftalen, som førte an, men det var penge. Der findes, foruden de ni nævnte, mange andre uløste miljøspørgsmål. Det gælder spørgsmål i tilknytning til Stockholm-konventionerne, Esbo-konventionerne, sikkerheden til søs. Jeg anmoder Dem om at presse på, hvad angår de spørgsmål, som er vigtige for os, f.eks. sikkerheden til søs. Spørgsmål om sikkerhed til søs, miljøet og menneskerettighederne skal stå på dagsordenen.
Yiannitsis
Hr. formand, tillad mig at fremsætte nogle få supplerende betragtninger om nogle emner, der er blevet berørt under forhandlingen. I øvrigt indeholdt mit først indlæg og Kommissionens indlæg svar på en lang række områder.
Vi er selvfølgelig, som med ethvert andet land, interesserede i at få et vellykket topmøde. Det nærmere formål med de møder, der holdes, er at nå vores øvrige målsætninger i overensstemmelse med de ambitioner, værdier og principper, vi ønsker at fremme. Vi ved, at disse procedurer ofte er tids- og arbejdskrævende. Jeg kender ingen procedure, der resulterer i hurtige ændringer og løsning af længerevarende problemer.
Jeg kan nævne Kaliningrad. Løsningen af Kaliningrad-spørgsmålet skrider frem i overensstemmelse med den fastlagte tidsplan, og jeg finder det tilfredsstillende. Dumaens ratificering af grænseaftalen med Litauen vil finde sted den 30. juni ifølge de tilsagn, vi har modtaget. Og vi forventer det samme for tilbagetagelsesaftalen mellem Rusland og Litauen.
Jeg skal desuden gøre opmærksom på, at der samtidig er truffet foranstaltninger med henblik på et særligt Tacis-program for Kaliningrad, og at vores præcise målsætning er, at det på topmødet besluttes, at der skal udarbejdes en fælles strategi med Rusland for en integreret udvikling af dette russiske område.
Hvad angår den nordlige dimension, er vi færd med at forberede en ny handleplan, og Kommissionen udarbejder et første udkast, som derefter skal bearbejdes i Rådet. Vi mener, at den nordlige dimension fortsat bør udgøre et vigtigt udviklingsredskab i vores forbindelser med Rusland. MNEPR-aftalens undertegnelse vil frigive midler til beskyttelse mod nukleare risici i det nordvestlige Rusland, idet der er tale om midler, der netop er bevilget inden for rammerne af den nordlige dimension.
Jeg skal påpege, at der er sket kolossale ændringer, hvad angår Rusland, i de sidste 13 år. Traditionelle fordomme er blevet tilbagevist, der er skabt nye forudsætninger, Ruslands forbindelser med EU, NATO og USA har ændret sig radikalt, og det afstedkommer nye situationer, som hver enkelt medlemsstat og EU som helhed skal vurdere betydningen af og beslutte, hvordan og i hvilket omfang de vil reagere herpå. 
Man bør i denne forbindelse tage hensyn til underretningerne på det udenrigspolitiske og sikkerheds- og forsvarspolitiske område. Dog ønsker jeg at understrege, at man her skal udvise stor forsigtighed. Der er ikke tale om områder, hvor man kan gå hurtigt frem. De kræver et langt perspektiv og en langsigtet strategi og en metode, der ikke skaber uoverensstemmelser og modstridende holdninger angående EU og hele Europas grundlæggende strategiske valg. Vi glæder os derfor over muligheden for at åbne op og går frem i henhold til de metoder og med den grad af frihed, som vi anser, der åbnes op for ved hver enkelt anledning, og som giver os mulighed for et tættere samarbejde.

Oostlander (PPE-DE).
Vil rådsformanden sige noget om ratifikationen af grænseaftalerne mellem Letland, Estland og Rusland? Det har jeg anmodet specifikt om.

Verheugen
Kære parlamentsmedlem, jeg kan informere Dem om, at der som led i indgåelsen af aftalen mellem Rusland og Litauen foreligger et fast tilsagn fra Dumaen om at ratificere grænseaftalen med Litauen inden slutningen af denne måned. Ved de andre er jeg desværre ikke i stand til at give Dem sådan en positiv oplysning, vi arbejder på det. Det er dog ikke det mindste problem i praksis, fordi grænseforløbene er fuldstændig ubestridelige. Det eneste virkelige problem var i forbindelse med Kaliningrad, og det er løst.

Formanden.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 37, stk. 2, som afslutning på forhandlingen

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0089/2003). Vi behandler en række spørgsmål til Rådet.
Formanden.
Spørgsmål nr. 1 af Alexandros Alavanos (H-0215/03):

Om: Grækenlands gennemførelse af Rådets direktiv 1999/70/EF
Rådets direktiv 1999/70/EF

Yiannitsis
- (EL) I henhold til artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 1999/70/EF om rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, er medlemsstaterne forpligtet til at overholde det pågældende direktiv fra den 10. juli 2001.
I henhold til artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne om nødvendigt få et år mere ud over fristen for gennemførelse af det pågældende direktiv for at tage hensyn til særlige vanskeligheder, eller hvis gennemførelsen sker ved kollektiv overenskomst.
På denne baggrund vil Rådet bede det ærede medlem stille sit spørgsmål til Kommissionen, idet Kommissionen har kompetence til at vurdere fremskridtene med hensyn til medlemsstaternes anvendelse af fællesskabslovgivningen.
Jeg beklager, men som Rådets repræsentant kan jeg ikke komme ind på flere detaljer, som der findes mange af, og som kunne have oplyst det ærede medlem.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har lyttet nøje til rådsformandens svar. Kommissionen har helt sikkert ansvaret for anvendelsen af fællesskabslovgivningen, men Rådet kan ikke være uden ansvar for, at en medlemsstat ikke anvender et vigtigt direktiv. Og med hensyn til det oprindelige spørgsmål findes der naturligvis i dag et præsidentdekret - en måned gammelt - det har naturligvis ændret sig - men præsidentdekretet døde som spæd, fordi den civile appeldomstol på Kreta i sin dom 466 i 2002 afgjorde, at det stred mod de grundlæggende bestemmelser i Fællesskabets direktiv. Jeg kan ikke gøre andet end at gentage mit spørgsmål til rådsformanden med disse nye oplysninger.

Yiannitsis
- (EL) Jeg kan ikke gøre andet end at bede det ærede medlem rette sit spørgsmål til Kommissionen.

Formanden.
Spørgsmål nr. 2 af Josu Ortuondo Larrea (H-0217/03):

Om: Krigen mod Irak - optankning af B-52 bombefly, der overflyver europæiske byer
Befolkningen i Baskerlandet og hele den nordøstlige del af Den Iberiske Halvø er blevet overrumplet over oplysningerne i dagspressen om den rute, B-52 bombeflyene følger fra deres base i Fairford (England) mod Irak. Tilsyneladende optankes bombeflyene af lufttankningsfly af typen KC-135 Stratotanker under overflyvningen af Bilbao, Pamplona, Zaragoza og Barcelona, inden de kommer ud i luftrummet over Middelhavet. I stedet for at lade optankningen foregå over Atlanterhavet, skærer de afstanden ned og overflyver områder med hundredtusindvis af indbyggere, hvorved de udsætter disse for en sikkerhedsrisiko. Det spanske luftvåbens fly har forbud mod disse manøvrer over befolkede områder.
Mener Rådet ikke, at disse overflyvninger over tætbefolkede byer udgør et overgreb mod borgernes sikkerhed? Hvis man dertil lægger optankningsoperationerne i luften, er der så ikke tale om en krænkelse af befolkningens rettigheder, hvor interesserne i forbindelse med en grusom krig prioriteres højere end den offentlige opinion i Europa og resten af verden og uden tilladelse fra FN's Sikkerhedsråd? Mener Rådet ikke, at EU over for Aznar-regeringen bør udtrykke sin misbilligelse over, at den tillader disse farlige luftoperationer samt støtter og deltager i den ulovlige krig mod Irak?

Yiannitsis
- (EL) Rådet er ikke blevet underrettet om påstandene i de avisberetninger, som det ærede medlem henviser til, og de er ikke blevet diskuteret i Rådet. Spørgsmålet hører under den spanske stats jurisdiktion.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand for Rådet, de spanske borgere har ikke glemt, hvordan hr. Fraga Iribarne, grundlægger og æresmedlem af Folkepartiet og mentor for den nuværende ministerpræsident, hr. Aznar, som minister under diktatoren Franco, bedrog dem ved at bade i havet ved Mojácar og påstå, at han havde gjort det samme ved Palomares, hvor fire atombomber var faldet i havet efter en kollision mellem et B-52-bombefly og et tankfly under en tankning i luften. I mellemtiden evakuerede og afspærrede USA 105 ha radioaktivt forurenet jord i et stort område, der var lukket for det spanske folk, og som betegnes Camp Wilson. I dag er den spanske regering under Folkepartiet også begyndt at benægte, at adskillige B-52-bombefly blev tanket i luften over Bilbao, Iruña/Pamplona og Barcelona den 21. marts på vej mod Irak.
Da den spanske regering i går blev konfronteret med beviser, som stammede fra flyveledere, havde den ikke andre muligheder end at indrømme i Parlamentet, at den på den selvsamme dag mindst gav tilladelse til overflyvning med og tankning af otte bombefly med 240 t bomber, og den retfærdiggjorde det ved at sige, at dette omfattede lavrisikomanøvrer. Mener Rådet, at det er acceptabelt, at disse operationer udføres under overflyvning af tætbefolkede byer, og at regeringen hævder, at der ikke er nogen risiko? Mener Rådet, at det er demokratisk, at en regering kynisk har benægtet disse begivenheder og ført sine borgere så eftertrykkeligt bag lyset?

Yiannitsis
- (EL) Jeg mener, at det ærede medlem blot oplyste flere detaljer om en række hændelser, som Rådet ikke har kendskab til, og som sagt hører sagen udelukkende under den spanske stats jurisdiktion. Det er ikke et spørgsmål, som Rådet for Den Europæiske Union er ansvarligt for.

Formanden.
De hørte Rådets klare svar. I teorien giver svaret ikke anledning til yderligere tillægsspørgsmål, men jeg vil alligevel tillade dem.
Hr. Nogueira har ordet for et tillægsspørgsmål.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, den spanske stat har i særlig grad støttet USA's og Det Forenede Kongeriges ensidige angreb på Irak. Nu skal den sammen med Italien og Polen virke som besættelsesmagt over den irakiske stat. Mener Rådet, at den spanske stat derfor er internationalt medansvarlig for en ulovlig og uretfærdig krigsmæssig aggression? Hvilket forhold skal EU i sin indsats i Irak indtage til de medlemsstater, der besætter denne stat?

Formanden.
Jeg må erindre hr. Nogueira om, at hans spørgsmål - spørgsmål nr. 3 - som skulle have været det næste, er bortfaldet, og at det er meget lig hans tillægsspørgsmål, fordi der så sent som i formiddags fandt en forhandling sted på grundlag af en erklæring fra Kommissionen og Rådet. Jeg er nødt til at erindre Dem om dette. Under alle omstændigheder får hr. Yiannitsis ordet, hvis han mener, at han bør svare.

Yiannitsis
- (EL) Hvad den spanske regering gjorde i forbindelse med Irak-spørgsmålet eller andre dermed forbundne spørgsmål, er ikke en sag, som jeg i min egenskab af rådsformand kan kommentere eller omtale på den måde, som det ærede medlem ønsker.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Sandt at sige ville jeg sætte pris på, om hr. Ortuondo Larrea ikke altid tog nationale anliggender op her i Parlamentet, men i stedet bidrog til den europæiske integration, hvilket vist er grunden til, at vi alle sidder her.

Formanden.
Mine herrer, selv om jeg giver Dem ordet, vil jeg anmode om, at dette bliver det sidste ord i denne sag. Rådsformanden har givet et fyldestgørende og tydeligt svar på det pågældende spørgsmål. Under alle omstændigheder får hr. Ortuondo ordet, hvis han mener, at dette vedrører ham.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Med al respekt for hr. Oreja Arburúas synspunkt tager jeg alle spørgsmål op i dette forum, som vedrører europæiske borgere. De baskiske og catalanske borgere, der blev udsat for risiko på grund af de overflyvende B-52-bombefly, og ligeledes de andalusiske borgere, der blev udsat for risiko, da fire bomber faldt over dem, er europæiske borgere, og når man svarer, at dette er et internt anliggende, forsøger man blot at undgå at tage tyren ved hornene, når der nu er tale om en sag, der berører europæiske borgere.

Formanden.
Deres metaforer stammer tydeligvis også fra Spanien: tyren og hornene. Der er ingen bemærkninger til forretningsordenen. Jeg mener, at vi har udtømt emnet under de punkter, hr. Ortuondo tog op.

Formanden.
Spørgsmål nr. 3 udgår.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Bernd Posselt (H-0223/03):

Om: Reform af Dayton-aftalen
Hvorledes stiller formandskabet for Rådet sig til en eventuel reform af Dayton-aftalen, hvorved Bosnien-Hercegovina ville blive ændret fra at være et fællesskab af tre folk og to enheder til at være en føderation af tre ligeberettigede folk?

Yiannitsis
- (EL) Lige rettigheder for de befolkninger, der udgør Bosnien-Hercegovina, knæsættes i forfatningen i henhold til bilag 4 i fredsaftalen og er blevet stadfæstet af forfatningsdomstolen i Bosnien-Hercegovina. I en vigtig beslutning fra september 2000 fastslog domstolen, at den udtrykkelige anerkendelse af bosniere, kroater og serbere i Bosnien-Hercegovinas forfatning som de befolkningsgrupper, landet består af, kun giver mulighed for én tolkning: at de nyder lighed som grupper. Domstolen fastslår endvidere, at det forfatningsmæssige princip om kollektiv lighed mellem de befolkninger, som landet består af, som udledes af definitionen af bosniere, kroater og serbere som de befolkninger, landet består af, hindrer, at en af disse befolkninger tildeles særlige privilegier, at den ene af siderne tildeles en fortrinsstilling inden for regeringsstrukturerne eller nogen form for etnisk ensretning som et resultat af territoriale opdelinger. Forfatningen for den serbiske republik og føderationen blev ændret som følge af denne dom, så de omstridte bestemmelser blev fjernet. Der blev også vedtaget en ny lov for at sikre, at de tre befolkninger, som landet består af, er repræsenteret på alle administrationsniveauer og overalt i den offentlige sektor.
EU fortsætter gennem stabilitets- og associeringsprocessen med at fremme demokratisering, retsstatsprincipperne og økonomiske reformer som et middel til at styrke mindretallenes rettigheder og som middel til at fremme lige muligheder for alle borgere.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, først vil jeg gerne gøre opmærksom på, at man også på tysk siger, at man tager tyren ved hornene, selv om der desværre ikke er nogen tyrekamp hos os, men denne metafor findes også.
Jeg takker rådsformanden for hans meget præcise og meget gode svar og vil gerne stille ham et tillægsspørgsmål: Kunne man ikke også - hvis denne udvikling rent faktisk indtræder, som jeg hilser meget velkommen, nemlig at ligeberettigelsen mellem de tre folk forankres stærkere - begynde at foretage en vis afbureaukratisering af strukturerne? Mange bosniere har sagt til mig, at der er for mange enheder, for små enheder, hvilket netop er betinget af uligevægten, og hvilket fører til, at en stor del af bruttonationalproduktet og den internationale bistand igen opbruges på grund af et overflod af bureaukrati.

Yiannitsis
- (EL) Først vil jeg gerne sige, at den omtalte talemåde også findes på græsk. Det lader rent faktisk til, at den findes i alle EU's lande, uanset om der er tyre eller ej, og jeg skal under alle omstændigheder minde Dem om, at tyrekampe findes afbildet på kalkmalerierne i de gamle minoiske paladser, der har eksisteret i tusinder af år før det moderne Spanien. Hvad resten angår, vil jeg blot tage Deres bemærkning til efterretning. Jeg har intet at sige. Begrænsning af bureaukratiet kan være et problem. Det vil ske, så vidt det er muligt, men som De kan forstå, kan man heller ikke gribe ind i en række særdeles interne anliggender i disse lande, uden at det opfattes som en ny form for intervention.

Formanden.
Spørgsmål nr. 5 af Othmar Karas (H-0229/03):

Om: Europæisk skattereformpolitik for virksomheder
Især små virksomheder lider under 15 (snart 25) forskellige skattesystemer, den administrative byrde som følge af de forskellige momsregler og de enorme forvaltningsmæssige krav, som de forskellige virksomhedsbeskatningssystemer og de talrige dobbeltbeskatningsaftaler skaber.
Hvordan kan det forsvares, at store virksomheder har en mindre faktisk skattebyrde end små og mellemstore virksomheder, som ikke kan praktisere "skattetænkning"? Hvorledes stiller Rådet sig til, at der - som Parlamentet har krævet det - sker en fortsættelse af det vellykkede projekt med en nedsættelse af momsen på arbejdsintensive tjensteydelser for at undgå "sort" arbejde og skabe gunstigere rammebetingelser for beskæftigelsen? Hvad er Rådets holdning til kravet om, at omsætningen inden for EU kun skal angives i en afgiftserklæring i den pågældende virksomheds hjemland, samt til pilotprojektet om beskatning i hjemlandet for at reducere de administrative byrder for små og mellemstore virksomheder? Hvorledes stiller Rådet sig til en udvidelse af princippet om kvalificeret flertal på de områder af skattepolitikken, som har direkte indflydelse på det europæiske indre markeds funktionsdygtighed?

Yiannitsis
- (EL) De administrative omkostninger og omkostningerne til overholdelse af bestemmelserne, som små og mellemstore virksomheder står over for, har fået særlig opmærksomhed under Rådets arbejde med at koordinere de forskellige skattesystemer. Generelt vil jeg sige, at Rådet ved adskillige lejligheder har rettet sin opmærksomhed mod initiativer og forslag til, hvordan man kan begrænse de problemer og vanskeligheder, som små og mellemstore virksomheder har med at få adgang til markedet. Hvad angår resultaterne af de enkelte initiativer, må det ærede medlem rette sit spørgsmål til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har til opgave at overvåge de pågældende foranstaltninger.
Hvad angår proceduren for Rådets beslutninger på skatteområdet, skal det bemærkes, at de relevante bestemmelser har hjemmel i traktaten, og ingen kan bede Rådet ændre de regler. Under alle omstændigheder vil det ærede medlem have bemærket diskussionerne på det seneste, som også foregår inden for konventets rammer, om en mulig udvidelse af afstemninger med kvalificeret flertal, hvilket betyder, at der også her kan komme en anden ordning, der vil give mere ønskværdige og positive resultater.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand for Rådet, selv om De siger, at man ikke kan forlange af Rådet, at det pludselig ændrer holdning, mener jeg dog godt, at man kan forvente af Rådet, at det er parat til at ændre holdning, hvis det skaber problemer. Vi har konkurrenceforvridninger i det indre marked på grund af 25 forskellige skattesystemer, vi har en diskrimination af de små og mellemstore virksomheder, især i deres grænseoverskridende virksomhed, og vi har naturligvis problemer ved styrkelsen af det indre marked og ved styrkelsen af den europæiske økonomi på grund af enstemmighedsprincippet i Rådet i skattespørgsmål. Jeg spørger Dem derfor endnu en gang: Hvilke initiativer vil De tage i Rådet til at fjerne ulemperne for små og mellemstore virksomheder som følge af de forskellige skattesystemer og bringe det indre marked generelt i anvendelse? Hvilke initiativer har medlemsstaterne taget i konventet til at fjerne enstemmigheden i forbindelse med det indre marked?

Yiannitsis
- (EL) Det ærede medlem taler om strukturproblemer på det indre marked osv. Jeg vil gerne påpege, at alle virksomheder i EU uanset hjemland som oftest står over for et enkelt skattesystem, ikke 25, nemlig skattesystemet i det land, hvor de opererer. Derfor er der ingen problemer med, at en lille virksomhed står over for 25 eller 15 forskellige skattesystemer og dermed undertrykkes eller pålægges uforholdsmæssige byrder i modsætning til potentialet for en stor virksomhed.
Dernæst må man se på de små virksomheders muligheder for at udvide til andre markeder og i endnu højere grad til det indre marked i Europa. Jeg skal minde Dem om de problemer, som en lille virksomhed i det sydlige Tyskland har med at komme ind på markederne i det nordlige Tyskland, eller som en lille virksomhed i Athen har med at udvide og dække store dele af markedet i sit eget land. Her er der tale om strukturelle problemer, som skattesystemerne kun har ringe indvirkning på. Under alle omstændigheder tror jeg, at de findes i alle lande. De findes f.eks. i mit land, og jeg ved, at de findes i mange lande, hvor beskatningen af små og mellemstore virksomheder og en række støtteordninger, som er tilladt inden for konkurrencebestemmelserne, netop sigter mod at styrke disse virksomheder. Når det er sagt, er de nuværende institutionelle rammer med krav om enstemmighed mellem medlemsstaterne bindende, og intet formandskab kan tvinge initiativer eller lovgivning igennem, hvis de pågældende bestemmelser ikke er aftalt mellem De 15.
Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, Rådet har bedt Kommissionen om at udarbejde en undersøgelse af virkningerne af Basel II. Vi ved, at denne undersøgelse ikke foreligger endnu, men at Europa er berørt af virkningerne af Basel II - især skal nævnes de små og mellemstore virksomheders kreditværdighed og den sikkerhed, som de skal stille.
Mit spørgsmål lyder: Hvad vil Rådet gøre for at få denne undersøgelse, og hvordan vil Rådet behandle skattereformproblematikken, således at små og mellemstore virksomheder kan opfylde kravene i forbindelse med Basel II?

Yiannitsis
- (EL) Vi vil kigge på det og se, hvorfor Kommissionen er forsinket. Der er adskillige tilfælde, hvor Kommissionen af objektive grunde er forsinket med afleveringen af en undersøgelse. Det er også sket for os i andre tilfælde i løbet af det græske formandskab. På grundlag af undersøgelsen - og jeg tror ikke, at en enkelt undersøgelse vil løse alle problemerne - og eventuelle forslag, som fremsættes, vil vi naturligvis se på, hvordan vi skal reagere.

Formanden.
Spørgsmål nr. 6 af Seán Ó Neachtain (H-0230/03):

Om: EU-initiativer med henblik på at redde Amina Lawal fra døden ved stening
Vil Rådet oplyse, hvilke initiativer det har til hensigt at tage med henblik på at redde den nigerianske kvinde Amina Lawal, som har anket sin dom til døden ved stening, og hvis ankesag er udskudt til efter valget i april 2003? Har Rådet kendskab til andre lignende domme i Nigeria, og hvad foretager Rådet sig i disse sager?

Yiannitsis
- (EL) EU overvågede sagen mod Amina Lawal nøje. Hun blev dømt til døden ved stening sidste år, og i en erklæring den 21. august 2002 udtrykte vi vores dybeste bekymring over appeldomstolens beslutning om at afvise Amina Lawals appel. Siden denne omtale af sagen har Rådet ikke bemærket tilsvarende domme.
EU vil fortsat udøve pres inden for rammerne af den politiske dialog og på forskellige niveauer, navnlig gennem missionschefen i Abuja, idet vi understreger, at Nigeria skal sikre, at forfatningen forbliver landets øverste lov.
Amina Lawals forsvarer fremførte det synspunkt, at der kan ydes støtte på en diskret og fortrolig måde på grund af de forfatningsmæssige problemer, der opstår som følge af anvendelsen af sharia-lovgivningen i visse delstater. EU har taget dette råd til sig og har den holdning, at så længe sagen ikke kan betragtes som verserende, er det bedre at følge en generel fremgangsmåde som den, jeg henviste til tidligere, og ikke behandle sagen som en enkeltsag. Inden for disse rammer har EU gentaget sin holdning til dødsstraf og opfordret den nigerianske regering til at arbejde videre for at få dødsstraffen afskaffet og for at forhindre enhver form for brutal, umenneskelig eller ydmygende behandling eller straf. Vi opfordrer navnlig de nigerianske myndigheder til fuldt ud at respektere menneskerettigheder og menneskelig værdighed, navnlig over for kvinder.
I den forbindelse lægger EU generelt stor vægt på det civile samfunds rolle, og vi støtter de menneskerettighedsorganisationer og andre ikke-statslige organisationer, der er aktive inden for denne sektor.
Eftersom valgprocessen nu er afsluttet, vil EU fortsat fokusere på dette spørgsmål - det er et vigtigt spørgsmål - og vi vil træffe relevante foranstaltninger afhængigt af, hvilke beslutninger domstolene træffer efterfølgende.

Ó Neachtain (UEN).
Jeg ønsker at takke for svaret fra rådsformanden. Jeg finder, at hans svar er tilfredsstillende til en vis grad. Der er dog tale om en yderst kritisk sag, som bør følges mere indgående, end tilfældet er, hvis man skal dømme efter hans svar, fordi der er tilsvarende sager og tilsvarende domme i Nigeria og andre lande. Vi bør vise, at vi mener det alvorligt, når vi kræver, at disse forfærdelige domme annulleres, og at vi er imod krænkelsen af den mest grundlæggende af alle menneskerettigheder, nemlig retten til livet. Jeg håber derfor, at Rådet vil tage yderligere skridt til at sikre, at dette ikke fortsætter, og desuden finde frem til andre tilsvarende domsafsigelser.
Jeg takker endnu en gang rådsformanden for svaret, idet jeg dog indtrængende henstiller, at dette følges mere indgående, i særdeleshed som nævnt hvad angår den mest grundlæggende af alle menneskerettigheder.

Yiannitsis
- (EL) Jeg vil gerne påpege, at Rådet er særligt lydhørt over for mere generelle spørgsmål, som både vedrører menneskerettigheder og under alle omstændigheder praksis af denne art i visse lande inden for det globale system, hvad angår den generelle del. Hvad angår den specifikke sag, følger Rådet blot den anbefaling, det har fået: ikke at gøre skade, men tværtimod at gøre alt, hvad der kan være nyttigt og effektivt i netop denne sag.

Thors (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, det skulle undre mig, om der findes et EU-land, der har erklæret sig parat til at give Amina Lawal beskyttelse mod den hændelse, at domstolsprocessen ikke skulle foregå på den måde, som vi ønsker. Har noget land vist vilje i Rådet til at komme med sådan en støtte? Hvis vi for alvor vil beskytte hende, skal vi presse vores lande til at give hende beskyttelse mod denne type af strafforfølgelse, som de facto sker mod mange kvinder.

Yiannitsis
- (EL) Jeg kan ikke besvare Deres spørgsmål på stående fod. Vi vil undersøge det og komme med et skriftligt svar.

Formanden.
Spørgsmål nr. 7 af Niall Andrews (H-0232/03):

Om: Cotonou-aftalen og Rådets prioriteter
Vil Rådet, i lyset af Cotonou-aftalens ikrafttræden 1. april 2003, skitsere, hvad dets prioriteter er med henblik på at forbedre den politiske situation, håndtere gældsspørgsmålet, nedbringe fattigdommen og løse de alvorlige sundhedsmæssige problemer i en tid med stigende global økonomisk usikkerhed?

Yiannitsis
- (EL) Cotonou-aftalen er baseret på tre hovedprincipper: politisk dialog, økonomisk og handelsmæssigt samarbejde samt udviklingsbistand. Dette partnerskab er fokuseret på at reducere og om muligt afskaffe fattigdom, og dette hænger sammen med målsætningerne om bæredygtig udvikling og den gradvise integration af AVS-landene i den globale økonomi.
AVS-EU-samarbejdet er baseret på en række grundprincipper, som omfatter lighed mellem parterne og vedtagelse af udviklingsstrategier. Med henblik på at gennemføre målsætningerne for partnerskabet hedder det klart i Cotonou-aftalen, at AVS-landene suverænt skal fastlægge udviklingsstrategier for deres egne økonomier og samfund.
De fleste af aftalens bestemmelser blev indført i form af overgangsordninger, længe før selve aftalen trådte i kraft i april 2003. Nu hvor Cotonou-aftalen er trådt i kraft, er alle midlerne under den niende EUF til rådighed. Programmeringen af disse ressourcer, med andre ord forberedelsen af den strategiske støtte til de enkelte lande, som er baseret på de særlige mellemsigtede mål og udviklingsstrategierne for landet, samt udarbejdelse af en vejledende tidsplan for gennemførelsen af støttestrategien for de enkelte lande er næsten afsluttet.
Kommissionen har meddelt, at den har til hensigt at bruge reserverne i den niende EUF til især at finansiere Fællesskabets bidrag til internationale aktiviteter til gavn for udviklingslandene såsom nedbringelse af gæld og sundhed. Disse forslag, som i øjeblikket er til behandling i Rådet, vil også gøre det muligt at udbetale EUF-midlerne hurtigere. Gennemførelsen af disse forslag vil kræve, at der træffes beslutninger i samarbejde med AVS-landene.
Rådets prioriteringer for EF's udviklingspolitik findes klart beskrevet i Rådets og Kommissionens erklæring, som blev vedtaget i november 2002, og hvori der defineres seks prioriterede sektorer på grundlag af merværdien af Fællesskabets indsats og deres bidrag til fattigdomsbekæmpelse. Der er tale om følgende sektorer: sammenhængen mellem handel og udvikling, integration og samarbejde på regionalt plan, støtte til makroøkonomiske politikker, fremme af lige adgang til sociale tjenester, transport, fødevaresikkerhed, bæredygtig udvikling i landdistrikterne og endelig oprettelse af en institutionel infrastruktur.
Rådet støtter Kommissionens bestræbelser på at forvalte Fællesskabets eksterne bistand mere effektivt og anvende EUF-midlerne i overensstemmelse med målsætningerne og kriterierne i Cotonou-aftalen.

Andrews (UEN).
Jeg takker rådsformanden for hans meget omfattende svar. En af de ting, jeg dog har konstateret i de næsten 30 år, jeg har beskæftiget mig med udvikling, er den manglende prioritering af uddannelse.
Formålet med mit spørgsmål til Rådet var at forsøge at klarlægge, hvorvidt Rådet og EU kan lægge mere vægt på uddannelse, fordi man i udviklingslandene, hvis man har haft de tre grundlæggende fag læsning, skrivning og regning, selv på det mest elementære niveau, kan udfordre de ældre i landsbyen og lederne af de lokale samfund. Hvis man er analfabet, er det umuligt.
Formålet med mit spørgsmål var at skifte fokus, fordi fattigdom ikke kan bekæmpes ved at fortsætte med de samme gamle metoder. Jeg mener, at uddannelse, uddannelse og atter uddannelse er svaret på fattigdom. Det er det, man skal satse på.

Yiannitsis
- (EL) Jeg har noteret mig medlemmets bemærkning. Jeg kan ikke være andet end enig med ham i, at uddannelse er en væsentlig forudsætning for succes. Desuden er den af absolut grundlæggende betydning i en tidsalder med fokus på informationsteknologi og viden. Med hensyn til mulighederne for yderligere intervention i disse landes interne politikker har jeg noteret mig hans bemærkning, som jeg også vil videregive til Europa-Kommissionen, og vi skal have den for øje inden for rammerne af Rådets arbejde.

Formanden.
Spørgsmål nr. 8 af Liam Hyland (H-0234/03):

Om: WTO og landbrugsfrister
Mener Rådet, i betragtning af at forhandlere ved WTO ikke blev enige om retningslinjer for landbrugsforhandlinger inden fristens udløb den 31. marts 2003, at tilfredsstillende fremskridt kan gøres på andre områder inden den 5. WTO ministerkonference i Cancún i Mexico i september, og at mere acceptable forslag på landbrugsområdet i mellemtiden kan blive overvejet i tråd med det forhandlingsmandat, Rådet gav til Kommissionen? Hvordan ser Rådet på de holdninger, der blev givet udtryk for i USA af direktøren for Instituttet for International Økonomi, Fred Bergsten, som ifølge Reuters sagde, at WTO-forhandlingerne sandsynligvis vil trække ud indtil midten af 2007, hvor Det Hvide Hus' nuværende forhandlingsmandat udløber?

Yiannitsis
- (EL) Rådet erkender, at situationen med hensyn til Doha-forhandlingerne om udviklingsspørgsmål samlet set er langtfra tilfredsstillende, især fordi fristerne ikke er blevet overholdt for visse sektorers vedkommende som f.eks. adgang til lægemidler og de nærmere bestemmelser for landbrugssektoren. Når vi er havnet i en blindgyde vedrørende lægemidler, skyldes det, at USA afviste at acceptere den løsning, som næsten alle de øvrige lande var enedes om. Med hensyn til landbrug er situationen mere kompliceret, og gentagne bestræbelser fra hr. Harbinson, formanden for WTO's landbrugsudvalg, blev afvist af alle sider af modstridende grunde, der gensidigt udelukkede hinanden. Rådet er naturligvis parat til at undersøge enhver ny tekst, som hr. Harbinson eller andre måtte foreslå.
Trods disse vanskeligheder er det imidlertid ved den nuværende skillevej af grundlæggende betydning, at vi fastholder fremdriften i forhandlingerne inden for rammerne af WTO og skaber betydelige fremskridt på vej mod Cancún-konferencen. I dagens ustabile internationale politiske klima er det for det første endnu vigtigere at gøre betydelige fremskridt med hensyn til handelsspørgsmål. De seneste multilaterale møder i Genève viste desuden, at WTO's medlemmer i stigende grad er klar over, at proceduren forud for forberedelsesfasen skal gøre fremskridt i løbet af de kommende måneder for ikke at overbelaste Cancún-konferencen.
Endelig deler Rådet ikke de pessimistiske synspunkter, som visse kommentatorer har fremført med hensyn til Cancún-konferencen. Der er mange problemer, der skal løses før Cancún, men det er ikke første gang, at vi har opereret med snævre frister i forbindelse med handelsforhandlinger. Hvis alle de vigtige aktører leverer en seriøs indsats og udviser reel politisk vilje, vil det være muligt at gøre fremskridt på alle de resterende punkter i løbet af de kommende måneder. Derfor er det vigtigt at bevare de positive sammenhænge mellem spørgsmålene for at genskabe fremdriften i proceduren, idet alle parter ved, at der ikke foreligger nogen aftale, før der foreligger en hel aftale.
Med hensyn til landbrug bekræftede Rådet på sit møde den 8. april 2003 sin støtte til Fællesskabets forslag til de nærmere bestemmelser på landbrugsområdet og opfordrede Kommissionen til at fortsætte sine bestræbelser, således at der kan indgås en aftale på dette grundlag, for Rådet har den holdning, at dette er den mest realistiske mulighed for at nå frem til en afslutning på forhandlingerne i henhold til tidsplanen i Doha-ministererklæringen.

Hyland (UEN).
Jeg takker rådsformanden for det meget grundige svar. Jeg er sikker på, at han vil være opmærksom på bestræbelserne på at nå frem til en aftale om reformen af den fælles landbrugspolitik inden Verdenshandelsaftalen og den frist i juni måned, som udvalget har fastsat. Jeg kommer netop fra et møde i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, hvor jeg påpegede, at vi går frem med et utilladeligt hastværk, hvad angår overholdelsen af disse frister. Jeg er sikker på, at rådsformanden også vil være opmærksom på den potentielle indvirkning af WTO på en enventuel aftale om den fælles landbrugspolitik.
Mit spørgsmål er derfor: I hvilket omfang kan en vedtaget reform beskyttes i relation til de kommende WTO-forhandlinger? Kan formanden over for Parlamentet garantere, at det, der vedtages i forbindelse med en reform af EU's fælles landbrugspolitik, vil kunne beskyttes fuldt ud under disse forhandlinger? I modsat fald vil hele forhandlingsprocessen være formålsløs.
Yiannitsis
- (EL) Jeg vil gerne henvise til begrebet rationelle forventninger og rationel adfærd og sige, at alle konklusioner inden for rammerne af de forhandlinger, der foregår inden for EU, ikke vil blive gennemført, hvis der er nogen som helst udsigt til, at de ikke kan sikres eller ikke vil være forenelige med det, der besluttes på verdensplan.

Formanden.
Spørgsmål nr. 9 af Brian Crowley (H-0236/03):

Om: Lukning af magnoxreaktoren Calder Hall i Sellafield
Vil Rådet i betragtning af den velkomne lukning af magnoxreaktoren Calder Hall i Sellafield i udgangen af marts 2003 nu aktivt støtte opfordringer til lukning af de fem resterende magnoxanlæg i Det Forenede Kongerige, hvis sikkerhedsforhold i stigende grad giver anledning til bekymring?

Yiannitsis
- (EL) Spørgsmålet om nuklear sikkerhed er generelt et anliggende for Rådet, som fuldt ud støtter bestræbelserne på at indføre en høj standard for nuklear sikkerhed i hele EU. Men kompetencen og ansvaret for nuklear sikkerhed ligger hos den pågældende medlemsstat. Derfor er Rådet ikke i stand til at kommentere sikkerheden og andre aspekter vedrørende bestemte reaktorer i bestemte medlemsstater.
Som det ærede medlem vil vide, skal de enkelte reaktorer normalt kun være i drift, så længe de overholder kravene i de høje standarder for nuklear sikkerhed. Den nuværende fællesskabslovgivning om sikkerheden på nukleare anlæg er især baseret på afsnit II, kapitel 3, i Euratom-traktaten. I direktiv 96/29/Euratom om fastsættelse af grundlæggende sikkerhedsstandarder til beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, som er forbundet med ioniserende stråling, fastsættes de grundlæggende forpligtelser vedrørende strålingsbeskyttelse, som skal være opfyldt. Rådet tager også Kommissionens seneste forslag til direktiv om fastsættelse af grundlæggende forpligtelser og generelle principper vedrørende sikkerheden på nukleare anlæg til efterretning, og det vil blive gjort til genstand for en grundig gennemgang.

Crowley (UEN).
Hr. formand, jeg takker rådsformanden for hans svar. Men selv om han teknisk set har ret i, at kernekraftanlæg ikke henhører under Rådets ansvarsområde eller opgaver, er der et akut behov for politisk lederskab. Som De selv har nævnt det, er spørgsmålet flere gange blevet drøftet i Rådet. Og hvis man ser på traktaterne, der danner retsgrundlaget og fastlægger beføjelserne for de forskellige medlemsstaters og institutioners handlinger, kan Rådet i realiteten gribe ind i medfør af Euratom-traktaten.
Det, jeg ønsker at opnå, er et tilsagn fra Dem, hr. formand, som rådsformand, om at forelægge dette spørgsmål for Rådet engang i fremtiden. Vi kunne fylde denne mødesal med rapporter om uheld, udslip, skader på miljøet, skader på mennesker og skader på ejendom forårsaget af dårlig forvaltning, konstruktionsfejl og fejlagtig udformning af denne form for Magnox-anlæg. Det er vigtigt, at vi får det tilsagn nu, fordi atomkraftsektoren i øjeblikket gør gældende, at den kan gavne Kyoto og miljøet. Vi kunne udarbejde en hel liste over ulykker og lidelser forårsaget af radioaktive udledninger, og der bør derfor skrides ind øjeblikkeligt.
Yiannitsis
- (EL) Som nævnt foreligger der et forslag fra Kommissionen, som Rådet behandler i øjeblikket, og hvis Rådet beslutter det, kan der være grundlag for at undersøge denne form for anmodning. Desuden vil jeg gerne påpege, at problemet ikke er af teknisk art. Ud over de nationale aspekter har problemet også institutionelle dimensioner, naturligvis har det også politiske dimensioner, men det har også institutionelle dimensioner, som man er nødt til at respektere og ikke overtræde, og det skaber begrænsninger både for dette spørgsmål og andre spørgsmål, hvor der findes institutionelle bestemmelser om grænserne for Rådets interventionsmuligheder.

Formanden.
Spørgsmål nr. 10 af Gerard Collins, overtaget af Niall Andrews (H-0238/03):

Om: Den europæiske landbrugsmodel
Det græske formandskab har lagt vægt på betydningen af den europæiske landbrugsmodel og det grundlag, den hviler på, det vil sige familiebrug og lokalsamfund samt mindre byer og landsbyer, som er spredt over landdistrikter i hele EU. Vil Rådet udtale sig om de fremskridt, der er sket under det græske formandskab med henblik på at bevare og fremme denne europæiske landbrugsmodel?

Yiannitsis
- (EL) Det græske formandskab fortsætter det foregående formandskabs bestræbelser og har siden januar forsøgt at gøre fremskridt med en gennemgang af lovgivningsforslagene om en reform af den fælles landbrugspolitik, herunder naturligvis forslaget til en forordning om udvikling af landdistrikter. I henhold til de seneste oplysninger, som jeg har fået om udviklingen i den relevante rådssammensætning, kan jeg tilføje, at jeg er optimistisk med hensyn til fremskridtene på dette område. Reformdiskussionen i løbet af de første seks måneder bør give Rådet mulighed for, også efter udtalelsen fra Europa-Parlamentet, at nå en aftale om alle reformforslag i juni.
Vores formandskab lægger stor vægt på at sikre en europæisk model for landdistrikterne med flere funktioner, hvor man i højere grad fokuserer på udviklingen i landdistrikterne, og det kan ikke være anderledes, fordi vi også har afprøvet denne model i vores land. Under de drøftelser, der allerede er afholdt om alle forslagene, fik disse aspekter af forslagene generelt en god modtagelse, og man understregede betydningen af disse spørgsmål, navnlig udviklingen i perifere landdistrikter.
Desuden er Rådet og Kommissionen klar over, at finansieringen under den fælles landbrugspolitik skal være i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Berlin om finansieringslofter og med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Bruxelles i oktober 2002. Dermed vil foranstaltningerne til fordel for udviklingen af landdistrikterne afhænge af de midler, der er til rådighed under den anden søjle af den fælles landbrugspolitik, og eventuelle midler, som hentes ved at omfordele ressourcer, der kan frigives under den fælles landbrugspolitiks første søjle som et resultat af den reform, der er på vej.

Formanden.
Hvis hr. Andrews ønsker at omformulere sit spørgsmål, får han også ordet. Hvis han ikke ønsker at omformulere det, får hr. Ó Neachtain ordet for at stille sit spørgsmål.

Ó Neachtain (UEN).
Jeg takker rådsformanden for det detaljerede svar. Jeg skal blot, eftersom jeg kommer fra et randområde i det vestlige Irland, påpege, at den europæiske landbrugsmodel er alvorligt truet som følge af EU's forskellige tiltag på diverse områder, især i forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik. Jeg tror, at det lille familiebrug f.eks., som vi kunne anse for grundlaget for udviklingen i landområderne, er alvorligt truet af de nye tendenser, der viser sig i øjeblikket.
Jeg ønsker, at dette bliver taget i betragtning, fordi det har dannet grundlaget for den landbrugsmodel, EU har skabt. Hvis den på nogen måde lider skade, vil det få alvorlige følger for fremtidens landbrugssamfund i Europa.
Yiannitsis
- (EL) Det fremgik af mit svar, at jeg er enig i, at denne model spiller en stor rolle for, hvordan det europæiske landbrug fungerer. Vi er i færd med at undersøge, hvordan vi skal gå videre. I løbet af denne proces vil de kompetente ministre naturligvis bidrage med deres erfaringer og synspunkter, og jeg håber, at aftalen i sidste ende netop vil sikre de positive elementer i den model, som er fremherskende i Unionen, og som er vigtig, ikke kun ud fra et landbrugssynspunkt, men også set fra et mere overordnet økonomisk, socialt og i sidste ende politisk synspunkt.

Crowley (UEN).
Jeg vil gerne kommentere nogle bemærkninger fremsat af rådsformanden og hr. Ó Neachtain.
Hr. formand for Rådet, De henviste i Deres første svar til behovet for at holde sig inden for rammerne af Berlin-aftalen fra 1999. De er som alle her i Parlamentet givet bekendt med, at kriterierne fra 1999 nu er faldet som følge af forslagene fra kommissær Fischler om en reform af den fælles landbrugspolitik. To år forinden, i 1997, havde vi Cork-erklæringen, hvori man fastslog behovet for en dynamisk og nyskabende politik for udvikling af landområderne med det formål at bekæmpe affolkningen af landområderne og de deraf følgende sociale problemer i byområderne. Som De selv ved fra Deres eget land, er de fjerntliggende områder og øer underlagt en række særlige og ufordelagtige betingelser, som vi bør forholde os til i fællesskab og på en nuanceret måde. Jeg vil derfor bede Dem huske - under kommende rådsmøder, eller når repræsentanter for andre lande siger, at vi bør skrinlægge hele dette landbrugsspørgsmål - at der er en direkte og ubrydelig forbindelse mellem landbruget og udviklingen i landområderne.
Yiannitsis
- (EL) Jeg skal huske på de bemærkninger, der er kommet frem.

Formanden.
Spørgsmål nr. 11 af Maria Izquierdo Rojo (H-0240/03) vil ikke blive besvaret, idet det emne, det vedrører, er sat på dagsordenen for denne mødeperiode.

Formanden.
Spørgsmål nr. 12 af Sarah Ludford, overtaget af Astrid Thors (H-0241/03):

Om: Kvinder i Afghanistan og Irak
Et år efter Taleban-styrets fald er livet for de fleste kvinder i Afghanistan ikke blevet meget bedre. Hvilke foranstaltninger agter Rådet sammen med Kommissionen at træffe for at forbedre situationen for kvinder, der i mange tilfælde i praksis stadig ikke af deres mænd for lov til at forlade deres hjem som følge af udbredte restriktioner?
Hvilket pres lægger EU som støttegiver på den midlertidige afghanske regering med hensyn til at standse chikane og undertrykkelse af kvinder såsom forbud mod at gå ud, obligatorisk bæring af burka og forbud mod at blive kørt i taxi af en mand?
Kan Rådet, så vidt det er muligt, sikre, at kvinder i efterkrigstidens Irak får en rimelig behandling som led i den fysiske og politiske genopbygningsproces?

Yiannitsis
- (EL) EU overvåger nøje situationen vedrørende respekten for kvinders menneskerettigheder i Afghanistan. I sine kontakter med overgangsregeringen i Afghanistan understreger EU konstant og uophørligt, at de afghanske kvinders rettigheder og arbejdet for deres fulde og ligelige deltagelse i alle aspekter af det offentlige liv er et vigtigt referencepunkt for evalueringen af den afghanske overgangsregerings indsats og definitionen af EU's efterfølgende politik over for Afghanistan.
Den 14. april vedtog Rådet konklusioner, hvor det bl.a. understregede betydningen af at medtage mainstreaming af ligestillingsaspekter i den afghanske overgangsregerings politik, og hvor det opfordrede til etablering af konstitutionelle rammer til fremme og beskyttelse af menneskerettigheder, navnlig med hensyn til kvinder og piger. Rådet understregede ligeledes, at bevidsthed om ligestillingsaspektet skal være et af kendetegnene ved den regering, der skal dannes efter frie og retfærdige valg senest i juni 2004. Den afghanske udenrigsminister, som mødtes med EU's ministre i april 2003, tilslutter sig disse konklusioner.
Efter Taleban-styrets fald er der ikke desto mindre tegn på forbedring. Flere og flere piger går i skole, og de studerer også ved højere læreanstalter i de større byer. Ministrene ansætter kvinder og generelt er en hel del kvinder vendt tilbage til deres arbejde uden for hjemmet. Et meget positivt tegn var ratificeringen af FN's konvention om afskaffelse af alle former for diskriminering imod kvinder den 5. marts. Men Rådet erkender også, at kvinders situation fortsat er uacceptabel med hensyn til mulighederne for uddannelse og arbejde, med hensyn til deres juridiske beskyttelse eller deres fuldstændige og ligelige deltagelse i det offentlige liv, trods de eksempler, jeg netop har nævnt. Tilsvarende er kvinderne de største ofre for usikkerhed, som truer deres liv og deres værdighed.
EU's særlige repræsentant i Afghanistan, hr. Vendrell, og hans kontor har etableret et godt samarbejde med ministeriet for kvinders anliggender og den uafhængige afghanske menneskerettighedskomité og støtter oprettelsen af en infrastruktur af kvindeorganisationer gennem uddannelse og dialog. EU's særlige repræsentant evaluerer sammen med Kommissionens og medlemsstaternes repræsentanter regelmæssigt resultaterne med hensyn til EU's politiske mål, herunder vedrørende kvinders rettigheder, og skal, hvis de anser det for nødvendigt, fremsætte anbefalinger til yderligere foranstaltninger fra EU's side. Endelig vil Rådet også være særligt opmærksom på kvinders rolle ved genopbygningen af Irak.

Thors (ELDR).
Jeg vil indledningsvis takke for Rådets svar. Desværre indeholdt det meget lidt om kvindernes situation i Irak. I går havde jeg anledning til at høre en direkte transmission fra Baghdad, hvori en repræsentant for UNICEF oplyste, at shia-muslimerne havde taget magten i Sadr City, og at det medførte problemer for kvinderne.
Elisabeth Rehn, min forgænger her i Parlamentet, skrev en meget betydningsfuld betænkning om kvindernes situation både i krig og i fredstid. Hun påpegede, at det vil blive vanskeligere for kvinderne i fredstid. Desværre har vi især i Afghanistan en situation, hvor kvinderne ikke kan være sikre på ikke at blive voldtaget. Det er et problem i det vestlige Afghanistan.
Kan Rådet venligst oplyse, hvilke foranstaltninger det har truffet på baggrund af fru Rehns arbejde? Hun foreslog flere foranstaltninger, herunder at fredsbevarende styrker skulle informeres grundigt om kvinders rettigheder.
Er der, hvad angår situationen i Irak, nogen mulighed for, at Rådet kan intervenere?
Yiannitsis
- (EL) Jeg har noteret mig disse bemærkninger, og der gælder det samme for Irak som for Afghanistan, og når situationen er vendt tilbage til det normale, vil vi være i stand til at træffe specifikke foranstaltninger.

Andrews (UEN).
Kan rådsformanden medgive, at kvindernes situation i Afghanistan overhovedet ikke har ændret sig uden for Kabul? Kvindernes situation i Irak vil sandsynligvis ikke blive bedre i den nærmeste fremtid.
Yiannitsis
- (EL) Jeg sagde i mit svar, at kvindernes situation i Afghanistan svarer til det problematiske billede, som De også henviste til. Rådet forsøger at påvirke denne situation med alle til rådighed stående midler.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 13.

Formanden.
Spørgsmål nr. 14 af José Ribeiro e Castro (H-0243/03):

Om: Ændring af politikken over for Cuba
EU har været ved at formulere en politik for en konstruktiv dialog med Cuba. En forudsætning herfor var en vis fornemmelse af, at der var tale om en liberalisering af det kommunistiske cubanske styres side og håbet om en demokratisk udvikling med fuld respekt for menneskerettighederne. Europa-Parlamentet beskæftigede sig med den meget alvorlige situation den 10. april 2003 og vedtog ved denne lejlighed en beslutning herom.
Hvilke politiske konklusioner drager Rådet af den dramatiske ændring af situationen i Cuba? Vil Rådet opretholde den politik, der var ved at blive formuleret, til trods for at det cubanske styre brutalt har brudt forudsætningerne for denne? Hvad gør Rådet - og hvad yderligere kan det gøre - for at udvirke, at det cubanske styre løslader alle de politiske fanger? Deler Rådet den opfattelse, at navnlig efter tildelingen af Sakharov-prisen i 2002 og i 2003 har EU-institutionerne et endnu større ansvar for at gøre en resolut og målrettet indsats og yde solidarisk til støtte til de personer i Cuba, som blot ønsker at udøve deres grundlæggende politiske friheder, og som tror på demokratiet og menneskerettighederne, også for det cubanske folk?

Yiannitsis
- (EL) I sin regelmæssige evaluering af EU's fælles holdning vedrørende Cuba understreger Rådet konstant sin fremgangsmåde med en åben og konstruktiv dialog med Cuba om alle spørgsmål af fælles interesse. Rådet har gentaget, at målsætningerne for EU's politik vedrørende Cuba fortsat er at tilskynde til en overgangsproces i retning af et pluralistisk demokrati med respekt for menneskerettigheder og grundlæggende friheder, en bæredygtig økonomisk genopretning og en bedre levestandard for befolkningen. EU overvåger regelmæssigt situationen i Cuba.
Så snart formandskabet blev bekendt med den seneste bølge af arrestationer, udsendte det på EU's vegne offentlige erklæringer og fortsatte med intense demarches over for Havana. I deres bilaterale kontakter med de cubanske myndigheder protesterede medlemsstaterne kraftigt mod arrestationerne. Rådet har taget skyldigt hensyn til EU's resolution fra den 10. april, hvor man skærper EU's holdning over for disse foranstaltninger.
På sit møde den 14. april godkendte Rådet for Den Europæiske Union følgende konklusioner:
Rådet fordømmer de seneste handlinger fra de cubanske myndigheders side, navnlig henrettelserne, de storstilede arrestationer af systemkritikere, de uretfærdige retssager og de vilkårlige og uforholdsmæssige straffe. Det opfordrer til øjeblikkelig løsladelse af alle politiske fanger. Den seneste udvikling, som markerer en yderligere forværring af menneskerettighedssituationen i Cuba, vil påvirke EU's forhold til Cuba og udsigterne til et styrket samarbejde. Rådet vil følge situationen meget nøje.
EU støttede også en resolution om menneskerettighedssituationen i Cuba, som blev vedtaget inden for rammerne af FN's Menneskerettighedskommission. Generelt bemærket har EU's formandskab udsendt en erklæring, hvori det hedder, at EU fordømmer de storstilede arrestationer, de uretfærdige og summariske retssager og de vilkårlige og uforholdsmæssige straffe, som adskillige systemkritikere er blevet idømt for fredeligt at have udtrykt deres politiske, religiøse og sociale meninger, og fordi de benyttede deres ret til at deltage ligeligt og fuldt ud i det offentlige liv.
Derfor kræver EU, at disse personer, som man betragter som samvittighedsfanger, løslades straks, og opfordrer ligeledes til løsladelse af alle politiske fanger. EU er også dybt bekymret over den fortsatte undertrykkelse af medlemmer af oppositionen.
EU fordømmer direkte de seneste henrettelser af cubanske borgere, der blev gennemført efter summariske retssager, og udtrykker beklagelser over, at moratoriet for dødsstraf i landet er ophørt.
Den seneste udvikling, som markerer en yderligere forværring af menneskerettighedssituationen i landet, vil påvirke EU's forhold til Cuba og udsigterne til et forstærket samarbejde. EU vil overvåge overtrædelserne af personlige og politiske rettigheder, som fortsat påvirker Unionens forhold til Cuba, meget nøje.
Afslutningsvis vil jeg gerne påpege, at EU fortsat vil holde skarpt øje med situationen, navnlig med hensyn til appelmulighederne for de 78 dømte.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne først takke for Rådets svar, men jeg vover dog at foreslå, at der bør gøres noget mere. Netop fordi vi støtter en udvikling hen mod en kursændring i Cuba, og fordi vi er vidne til et voldsomt tilbageskridt for de forventninger, der var, tror jeg, at vi alle har et særligt ansvar, så meget mere som Parlamentet i december sidste år tildelte Sakharov-prisen til en stor cubansk personlighed på menneskerettighedsområdet, Osvaldo Payá, der i øjeblikket gennemlever store vanskeligheder.
Vi må udvise en mere aktiv solidaritet, og jeg vil derfor gerne stille Rådet følgende spørgsmål: Er Rådet parat til at invitere Osvaldo Payá til møde med formandskabet, med den højtstående repræsentant, med Rådet, på et af dets møder, så han med egen stemme kan formidle sin opfattelse af de særdeles alvorlige begivenheder i Cuba? Overvejer Rådet muligheden af at foreslå alle medlemsstaterne via deres diplomatiske repræsentanter at gøre det samme, altså direkte give udtryk for deres solidaritet og invitere Osvaldo Payá, Sakharov-prismodtager i 2002, til at besøge hver eneste europæisk hovedstad og dér give et virkelighedstro billede af det cubanske folks lidelser?

Yiannitsis
- (EL) Jeg henviste til Rådets erklæringer og de talrige, måske alle, medlemsstater, der har fordømt den seneste udvikling i Cuba. Rådet er yderst opmærksomt på dette spørgsmål og drøftede det på sit seneste møde, hvor det besluttede at udsende disse erklæringer med fordømmelser. Eventuelle yderligere foranstaltninger vil blive vurderet i lyset af udviklingen. Det er klart, at det, der er sket i Cuba for nylig, har givet anledning til almindelig fordømmelse, og vi håber, at dette vil påvirke den cubanske regerings efterfølgende beslutninger.

Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 15-24 blive besvaret skriftligt.

Formanden.
Kære kolleger, det er mig en stor glæde at byde Republikken Polens præsident, Aleksander Kwasniewski, velkommen.

Navnlig i forbindelse med denne uge her i Strasbourg, en uge, hvor vi i Europa-Parlamentet indleder en proces med præintegration af vores politiske kolleger og venner fra tiltrædelsesstaterne gennem observatørproceduren. I dag er her observatører fra tiltrædelsesstaternes parlamenter og naturligvis fra Sejmen og Senatet i Polen.
Jeg er også meget glad for, at vi kan byde Dem velkommen her i dag, hr. præsident, så vi kan anerkende den rolle, som Deres land har spillet for at bringe os alle i Europa frem til dette punkt i vores integration og reintegration. Jeg hylder også Dem personligt for den rolle, De har spillet for forandringerne og omstillingerne i Republikken Polen.
Fra denne talerstol vil jeg gerne gennem Dem sende et budskab til Polens befolkning. Her i Parlamentet stemte vi den 9. april 2003 om tiltrædelsestraktaterne. På vegne af de 360 millioner borgere i EU, som vi repræsenterer, sagde vi ja til Polen med mere end 90 %. Det er et budskab, som vi ønsker, at De viderebringer fra Strasbourg til Deres befolkning i Polen.
(Bifald)
Jeg vil også minde om, at Parlamentet i begyndelsen af 1980'erne også viste dets solidaritet med Deres nye opvågnen ved at oprette gruppen Polens venner - Amici Poloniae. Den solidaritetsgestus viste selv på det tidspunkt dybden og kontinuiteten i den interesse, som Parlamentet har for Deres republik.
Vi ser frem til, at Polen tiltræder EU til næste år. Den 1. maj 2004 vil markere enden af en lang vej. Den vej startede for os alle sammen på skibsv?rftet i Gda?sk i midten af august 1980. Vi er i dag bevidste om, hvor meget vi skylder den polske befolkning, fordi den indledte dette nye kapitel for Europa, og om den polske tradition bekræftet af den periode med kamp for "frihed, jeres og vores". Vi tænker også på den fælles identitet, som vores historier tilsammen bringer os: Westerplatte, Katyn og de to Warszawa-opstande er vigtige kapitler i vores fælles historie.
Deres landsmænd, ledet af Lech Walesa, iværksatte denne fredelige revolution.
Jeg husker en berømt plakat, det gør vi sikkert alle sammen, fra Prags gader i november 1989, hvorpå der stod: : Polen - 10 år, Ungarn - 10 måneder, DDR - 10 uger, Tjekkoslovakiet - 10 dage. Det startede på et skibsværft i Polen.
Vi husker også Deres anden fremtrædende polske landsmand, Karol Wojtyla - Hans Hellighed pave Johannes Paul II. Da han talte til det polske parlament i 1999, sagde han, at Polen var i sin fulde ret til at tage del i fremskridtsprocessen og verdens udvikling, navnlig den europæiske udvikling. Han støttede Polens integration i Europa, som Parlamentet gør det i dag.
(Bifald)
Hr. præsident, jeg vil gerne rose Deres lederskab. For nogle uger siden havde jeg den fornøjelse sammen med kommissær Verheugen at overvære indledningen af Deres præsidentkampagne i Warszawa i forbindelse med den kommende folkeafstemning i Polen. Jeg ved, at De skal rejse rundt i hele Deres land. De har besøgt borgerne i Plock og Gorzów, og i går var De til trods for en usædvanlig storm i Bialystok. Selv i dag sørgede vi for noget regn her, for at De skulle føle Dem hjemme.
(Latter)
Jeg ved, at Deres valgkamp vil føre Dem mange flere steder hen, og De vil bringe Deres budskab og Deres visioner til de steder. Deres vision om Polen i Europa, Deres vision om, at Centraleuropa vender tilbage til Europa og den øvrige verden, Deres forhold til Deres gamle naboer - som Ukraine og andre, der er blevet vores nye naboer. Disse ting betyder, at De kan hjælpe os med at udvikle vores perspektiver for den østlige dimension.
De har mine oprigtige ønsker for det lederskabsarbejde, som De bringer til Polen på dette afgørende tidspunkt. Det er mit håb, at Deres landsmænd vil gribe dette historiske øjeblik, og at de vil tage bestik af Deres valgkamp og sige "tak dla Polski".
(Bifald)
Kwasniewski

Formanden.
Hermed er det højtidelige møde slut.
(Højtideligt møde hævet kl. 12.30)
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0141/2003) af Kreissl-Dörfler for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets direktiv om EF-foranstaltninger til bekæmpelse af mund- og klovesyge (KOM(2002) 736 - C5-0029/2003 - 2002/0299(CNS)).

Byrne
Hr. formand, jeg er glad for at være her i dag og drøfte Kommissionens forslag til et nyt direktiv om fællesskabsforanstaltninger til kontrol med mund- og klovsyge.
Forslaget har til formål at skabe større fleksibilitet i medlemsstaternes valg af den mest hensigtsmæssige kontrolstrategi under bestemte socioøkonomiske forhold og således overføre et større ansvar for de gennemførte foranstaltninger, især hvad angår overensstemmelse med de relevante bestemmelser vedrørende den offentlige sundhed og miljøet.
Vores grundholdning, hvad angår forebyggende vaccination mod mund- og klovsyge, er fortsat uændret. Denne holdning afspejler den nuværende situation inden for udviklingen af vacciner, de sygdomsfremkaldende viras forskellige karakteristika og de alvorlige handelsmæssige implikationer, enhver overgang til forebyggende vaccination vil fremkalde.
Nedslagtning af de inficerede dyr og dyr, der kan sprede sygdommen, er fortsat den vigtigste metode til effektivt at modgå ethvert udbrud.
Men vi er ikke mindst takket være det umærkede arbejde, Parlamentets midlertidige udvalg har udført, blevet klar over, at massive nedslagtninger af øjensynligt sunde dyr skaber stor bekymring i offentligheden, hvad angår de etiske aspekter, den økonomiske logik, der ligger til grund for nutidens husdyropdræt og sygdomskontrolforanstaltninger, og deres konsekvenser for landområderne.
Kommissionens forslag markerer således en ny vægtning af de disponible kontrolforanstaltninger, idet nødvaccination fra at være et middel anvendt som sidste udvej nu bliver opgraderet og betragtet som en af de vigtigste disponible kontrolmetoder.
Kommissionen er fuldt ud klar over, at beskyttelse af den nuværende dyresundhedsstatus er en meget stor udfordring som følge af globaliseringen af samhandelen, den store rejseaktivitet, virussens art og det faktum, at den er endemisk i store dele af verden.
Forslaget omfatter derfor også bestemmelser vedrørende Fællesskabets antigenbank, diagnoselaboratorier og beredskabsplaner for at sikre omfattende forberedelse i tilfælde af sygdomsudbrud.
Jeg er taknemmelig for, at Europa-Parlamentet har undersøgt vores forslag indgående. Jeg ser nu frem til vores drøftelser om betænkningen.
Kreissl-Dörfler (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, efter at vi for knap et halvt år siden vedtog betænkningen fra Europa-Parlamentets Midlertidige Udvalg om Mund- og Klovsyge med stort flertal i plenarforsamlingen, tager vi i dag stilling til forslaget til Rådets direktiv om EF-foranstaltninger til bekæmpelse af mund- og klovsyge. Dermed afslutter vi et yderst vigtigt kapitel, og her vil jeg gerne endnu en gang takke alle mine kolleger og sekretariatet og især også Kommissionen hjerteligt for det glimrende samarbejde.
Vores særbetænkning og den foreliggende betænkning er opstået i det bedste samarbejde. Der er allerede blevet indarbejdet mange krav fra Parlamentet i det forslag, som Kommissionen nu har fremlagt. En række af vores ændringsforslag udgør derfor snarere en præcisering og ikke en ny udformning af det fremlagte. Jeg vil gerne endnu en gang fremhæve meget tydeligt, også for at undgå misforståelser, at vi ikke kræver en generel beskyttelsesvaccination, som var udbredt indtil 1992, altså ingen preventive vaccination, men derimod at nødvaccination, for at lade dyrene leve, skal være det første valg ved bekæmpelsen af et mund- og klovsygeudbrud. Det er en vigtig forskel, og her gælder det også om at udligne det på bestemte steder i teksten. Jeg vil også gerne fremhæve, at produkterne fra de vaccinerede dyr på ingen måde er sundhedsskadelige for mennesker og heller ikke engang påvirker sundheden. Det ved vi. Derfor er det heller ikke til at forstå, at produkter fra dyr, som vaccineres ved et udbrud, ikke må komme ud i handelen. Vi ved, at det giver vanskeligheder ved handel med tredjelande som Japan og USA. Det kan man imidlertid imødegå ved regionalisering, og at der allerede efter seks måneder tildeles en MKS-fri status efter en vaccination og ikke længere, som for et år siden, efter 12 måneder, skal betragtes som et væsentligt bidrag til en ny politik. Desuden gælder det fortsat for OIE om at arbejde på, at man kommer frem til en tremånedersregulering. Der er stillet et tilsvarende ændringsforslag af hr. Böge m.fl. Jeg anmoder om at støtte det. Derimod skal vi stemme mod ændringsforslag 32 fra udvalget, da det efter min mening ikke tager højde for den øjeblikkelige internationale retsstilling. Ligeledes skal der stemmes mod ændringsforslag 49 fra De Grønne, da det vil begrænse det handlingsspillerum, vi har brug for.
Jeg vil ikke gå ind på de enkelte forslag i detaljer, men hvor vigtig en ny udformning og en grundlæggende ny vurdering af bekæmpelsen af dyresygdomme er, ser vi nu i forbindelse med hønsepest eller hønseinfluenza. Der er allerede blevet slagtet 25 millioner dyr i Nederlandene, og sygdommen er nu også kommet til Tyskland. Vi skal nå frem til - og det kræver vi også meget tydeligt i vores betænkning - at vi generelt opnår en anden omgang med dyresygdomme, at de handelspolitiske og økonomiske interesser ikke alene må være udslagsgivende. Det etiske aspekt skal ligesom det økonomiske aspekt inkluderes i strategien. Massedyrehold og internationale handelsforbindelser bidrager nu engang til en øget risiko for at sprede sygdomme og kræver derfor nytænkning i forbindelse med vaccinationspolitikken. Letaliteten af nogle vira er enormt høj og kræver en anden fremgangsmåde i fremtiden.
Europa-Parlamentet har i sin betænkning meget tydeligt gjort opmærksom på de økonomiske og sociale virkninger af en forfejlet strategi. Ligeledes skal vi overveje, hvordan vi fremover kan erstatte omkostningerne, hvad enten det er via nationale kasser eller sammen med en europæisk dyresygekasse, og hvem der skal have erstatning, kun de direkte berørte, hvis dyr er blevet slagtet, eller alle, som har måttet lide økonomiske tab. Dette punkt er stadig ikke afklaret tilfredsstillende.
Kære kolleger, forskningen, især den anvendte forskning, skal også styrkes for at få forbedrede vacciner. Men profylaksen i virksomhederne, ved import, ved dyretransporter skal også overholdes. Det er vigtigere end nogensinde før, således at en bakterie eller en virus som udgangspunkt slet ikke kan nå frem til dyrene. Vi håber, at Rådet under det græske formandskab vil nå frem til en enighed, som tilgodeser producenternes krav, det vil sige landmændenes, og forbrugernes krav, men også dyrene. EU har kompetencen og mulighederne her, som det gælder om at udnytte fuldt ud. Vi som Parlament har ydet vores bidrag, i udvalget og på stedet, da vi talte med de berørte i Storbritannien og Nederlandene. Jeg håber, at vi kan bryde den onde cirkel af død og isolation i fremtiden.
Maat (PPE-DE).
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne på vegne af PPE-DE-Gruppen komplimentere ordføreren for den måde, hvorpå han har samarbejdet med de forskellige politiske grupper, og for det prisværdige resultat. Det vidner om, at han har forstået den voldsomme bekymring, de tidligere sygdomsudbrud har givet anledning til. Han har udarbejdet en glimrende betænkning som reaktion på kommissærens forslag til retsforskrifter. Jeg vil også takke Europa-Kommissionen og kommissær Byrne, fordi man reagerede så hurtigt på Europa-Parlamentets initiativbetænkning og beslutning, som var udarbejdet på grundlag af de undersøgelser, vi har foretaget. Kommissæren har i alt fald taget flere af de emner op, som blev behandlet i den pågældende betænkning. Det lover godt for det fremtidige samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet om også fremover at finde en effektiv løsningsmodel, når det gælder bekæmpelsen af epidemiske sygdomme hos dyr.
Samtidig må jeg på vegne af min gruppe sige, hr. formand, at den parlamentariske undersøgelse har vist, i hvilken grad udbrud af epizootier kan vække bekymring. Vi foretog en undersøgelse vedrørende udbruddene af mund- og klovsyge. Vi så, hvilke konsekvenser disse havde for dyr og mennesker, men vi så også følgevirkningerne. Fortsatte sundhedsproblemer i de områder, hvor der har været udbrud af mund- og klovsyge, de store økonomiske tab, men også den menneskelige smerte og alle heraf følgende problemer viser, at vi ikke længere bør anskue sådanne epizootier og bekæmpelsen heraf som tekniske spørgsmål, men også bør sætte fokus på de sociale følgevirkninger.
Risikoen for infektionssygdomme hos dyr stiger unægteligt i en verden, hvor grænserne bliver stadig mere åbne, og hvor den internationale handel tiltager. Jeg behøver blot at henvise til udbruddet af sars for at gøre det klart, hvilken panik der kan opstå. Vi må være klar over, at risikoen for infektionssygdomme hos dyr stiger, når vi har valgt en ikke-vaccinationspolitik. Vi vil gerne holde dyr udendørs, vi vil gerne se køer på markerne, vi vil gerne se frilandshøns og -grise. Det indebærer imidlertid også øget risiko. Endvidere er der risici på internationalt plan i forbindelse med den øgede rejseaktivitet og den øgede internationale handel. Det betyder, at vi ikke blot kan parkere konsekvenserne hos landmændene, vi må også som politikere overveje, hvordan vi fremover kan håndtere disse risici. Og i den henseende betegner Kreissl-Dörfler-betænkningen et skridt i den rigtige retning. Kommer der et nyt udbrud, har vi i det mindste mulighed for via en grundlæggende politisk kursændring, og måske også ved vaccinationer, at sikre en langt mere effektiv indsats over for og kontrol med en række epidemiske sygdomme hos dyr, i dette tilfælde mund- og klovsyge.
Hvad angår den grundlæggende politiske kursændring, nemlig en udvidelse af medlemsstaternes muligheder, en udvidelse af Kommissionens muligheder og givetvis også anvendelse af vaccination for at kunne bekæmpe et udbrud, er det helt afgørende at se på, hvordan vi efterfølgende kan styre de sociale eftervirkninger. Flere forhold er afgørende i så henseende. For det første er der spørgsmålet om, hvordan vi behandler dem, som indirekte rammes i forbindelse med fremtidige udbrud - og hvad dette forhold angår, er der endnu ikke kommet en klar melding fra Kommissionen. For det andet er der spørgsmålet om, hvordan vi sikrer maksimale afsætningsmuligheder for produkterne, hvis der anvendes zonevaccination, og dyrene får lov at leve. Lovgivningen åbner naturligvis mulighed for, at vi under visse forudsætninger kan afsætte vores produkter på det europæiske marked, men når det gælder supermarkedskæderne, er problemet stadig ikke løst. Hvordan håndterer vi denne situation? Hvilken opgave har vi som politikere i den forbindelse, og hvilken opgave har Kommissionen?
Der rejser sig et tredje spørgsmål, nemlig hvordan vi sikrer, at sådanne udbrud også afspejles i den internationale samhandel. Jeg tillader mig i den forbindelse at henvise til, at PPE-Gruppen har stillet et ændringsforslag - som jeg har udarbejdet på vegne af min kollega hr. Böge og flere andre medlemmer af vores gruppe - hvori vi indtrængende anmoder Kommissionen om at overveje det synspunkt, ordføreren allerede har fremført, nemlig at det er af største vigtighed, at der også på internationalt plan sker en reduktion af den periode, i hvilken eksportforbud er gældende efter et sygdomsudbrud. Perioden bør reduceres fra seks til tre måneder. Vi anmoder indtrængende Kommissionen om ved forhandlinger at sikre dette gennemført. Jeg vil gerne bede om kommissærens bemærkninger hertil.
Hr. formand, jeg glæder mig over, at vi har kunnet tage et skridt i den rigtige retning, hvad angår bekæmpelsen af mund- og klovsyge. Jeg står samtidig med blandede følelser, da der nu i mit eget land og i nabolandene, i Tyskland og i Belgien, er udbrudt fjerkræpest. Jeg anmoder endnu en gang Kommissionen om at se på sammenhængen mellem disse udbrud og se på, hvordan vi kan håndtere det sociale ansvar, når det gælder alvorlige sygdomme hos dyr, såsom fjerkræpest, svinepest og i det aktuelle tilfælde mund- og klovsyge, for at nå frem til en sammenhængende politik på dette område. Endnu en gang vil jeg dog understrege, at PPE-Gruppen glæder sig over, at vi har kunnet tage et skridt i den rigtige retning, når det gælder mund- og klovsyge.

Corbey (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, mund- og klovsygeepidemien har sat sig dybe spor. Nedslagtningerne har hensat talrige familier i sorg. De har givet anledning til offentlige protestaktioner og vrede. Undertiden en magtesløs vrede over for myndighederne og over for EU, som lagde hindringer i vejen for vaccination af kvæg.
Indledningsvis vil jeg oprigtigt takke hr. Kreissl-Dörfler. Han har endnu en gang leveret et godt stykke arbejde. Efter udarbejdelsen af betænkningen om mund- og klovsygeepidemien har han arbejdet hårdt for at få den liste over henstillinger, som Europa-Parlamentet vedtog i december sidste år, indføjet i Kommissionens forslag.
Vi befinder os nu i en lovgivningsproces. Jeg mener, forslaget og de foreslåede ændringer alt i alt udgør et acceptabelt svar på de offentlige protestytringer vedrørende de massive nedslagtninger af kvæg. Jeg går ind for anvendelsen af profylaktisk nødvaccination, som sikrer, at dyrene får lov til at leve, indtil de slagtes til forbrug.
Jeg vil understrege to væsentlige forhold og i den forbindelse stille Kommissionen to spørgsmål, som jeg anmoder Dem om at besvare i Deres indlæg om lidt. Det første spørgsmål vedrører det politiske ansvar. Mund- og klovsygeepidemien i 2001 gav i Nederlandene stødet til de politiske omvæltninger i 2002. Også politikerne må lære heraf. Tilliden til den førte politik fik et alvorligt knæk. Årsagen var ikke mindst, at det politiske ansvar syntes uklart. Hvem var ansvarlig for ikke-vaccinationspolitikken? Regeringen, EU eller Det Internationale Kontor for Epizootier? Ministrene henviste til EU, og EU-kommissærerne henviste til de nationale regeringer og kontoret i Paris. For borgerne var det vanskeligt at gennemskue de komplekse ansvarsstrukturer, hvilket efterlod indtrykket af politikere, som nok indtog standpunkter, men som efterfølgende helst skjulte sig bag andre. Politikere, som ikke påtager sig et ansvar, gør politik utroværdig. Disse forsøg på at lade sorteper gå videre har givet bagslag for Europa. Hundredvis af vrede breve og vrede e-mails vidnede om den menneskelige og institutionelle tragedie.
Ved et kommende udbrud af mund- og klovsyge må der ikke blive tale om massiv nedslagtning af sundt kvæg. Vi må i den kommende tid yde en aktiv indsats i så henseende. Der er behov for en mund- og klovsygepolitik, som klart placerer ansvaret. På det regionale, det nationale, det europæiske og det internationale plan og under inddragelse af parlamenterne. Målet bør være en mund- og klovsygepolitik, som ikke er anonym. Ansvaret for valg og efterlevelse bør være klart placeret. Vi har en kommunikationsopgave, også hvad dette forhold angår.
Jeg vil, i et forsøg på at opnå en sådan åbenhed, anmode kommissæren om i aften endnu en gang klart at tilkendegive, præcis hvor ansvaret er placeret. Er det korrekt, at en medlemsstat har mulighed for at anvende profylaktisk nødvaccination og efterfølgende kan lade de vaccinerede dyr leve? Er det korrekt, at animalske produkter fra vaccinerede dyr kan markedsføres uden problemer?
Det bringer mig til det andet spørgsmål, nemlig afsætning af animalske produkter fra vaccinerede dyr. Når en medlemsstat beslutter sig for at foretage profylaktisk nødvaccination og lade dyrene leve, skal det også være muligt at afsætte produkterne. Det kræver som et minimum to ting: Supermarkeder, som sælger produkterne, og forbrugere, som køber dem. Hvordan agter Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne at skabe de rette grænsebetingelser herfor? Det kan selvsagt ikke være meningen, at man lader vaccinerede dyr leve blot for efterfølgende at konstatere, at der ikke er afsætningsmuligheder. Det vil i sidste ende medføre, at de vaccinerede dyr nedslagtes. Jeg beder Dem venligst besvare de to spørgsmål, der her er stillet.

Mulder (ELDR).
Hr. formand, da mund- og klovsygeudbruddet var på sit højeste i 2001, formulerede Den Liberale Gruppe tre grundlæggende spørgsmål: Hvordan kan vi fremover undgå sådanne udbrud? Hvad gør vi, hvis der forekommer nye udbrud? Og hvordan kan vi fremover finansiere indsatsen i forbindelse med sådanne udbrud?
Hvad angår det første spørgsmål, lyder svaret: øget grænsekontrol. Vi har erfaret, at Kommissionen har udarbejdet retningslinjer. Jeg har været særlig opmærksom herpå, når jeg fra tid til anden er vendt tilbage til Europa efter en rejse til et andet kontinent. Jeg må ærligt sige, at jeg trods de nyligt annoncerede foranstaltninger endnu ikke har kunnet spore væsentlige forandringer. Hvori bestod de nye foranstaltninger mere præcist?
Hvad gør vi, hvis der forekommer nye udbrud? Vi indtager det standpunkt, at massive nedslagtninger af sunde dyr fremover ikke bør accepteres, hvorfor vi fuldt ud tilslutter os betænkningens konklusioner vedrørende anvendelse af profylaktisk vaccination. Vi gik et skridt videre. I 2001 stillede vi i forbindelse med behandlingen af budgettet for 2002 et ændringsforslag, som skulle sikre, at Kommissionen fik mulighed for at iværksætte forskning vedrørende bedre vacciner og markørvacciner mod mund- og klovsyge. Forslaget var i øvrigt ikke begrænset til mund- og klovsyge. Det kunne omfatte alle infektionssygdomme hos dyr.
Det er særdeles skuffende at konstatere, at Kommissionen på nuværende tidspunkt, ca. to år efter at ændringsforslaget blev stillet og vedtaget, fortsat ikke har iværksat denne forskningsindsats. Vi hører hele tiden nye forklaringer. Nu sker det. Men der er hidtil intet sket. Jeg vil gerne bede kommissæren forklare hvorfor.
Et andet spørgsmål er, hvad der skal ske med produkter, som hidrører fra vaccinerede dyr. Det er efter min opfattelse et stort problem. Det er allerede omtalt af fru Corbey og hr. Maat. Sandsynligvis vil det være vanskeligere at afsætte produkter, som hidrører fra således vaccinerede dyr, og sandsynligvis vil de kun kunne sælges til nedsat pris. Er disse forhold også omfattet af de fremtidige bestemmelser om kompensation? Hvad påtænker Kommissionen at gøre, hvad disse forhold angår?
Det tredje grundlæggende spørgsmål lød: Hvordan kan vi fremover finansiere indsatsen i forbindelse med sådanne udbrud? I forbindelse med sygdomsudbruddet i 2001 var vi i denne henseende heldige. Der var tilstrækkeligt råderum på landbrugsbudgettet. Er beregningerne korrekte, er råderummet på landbrugsbudgettet nu langt mindre. Vi har en stærk euro over for dollaren, og råderummet vil være meget begrænset. Skulle vi opleve et nyt udbrud, hvordan finansierer vi så indsatsen i den forbindelse? Det var baggrunden for, at Den Liberale Gruppe i 2001 stillede et ændringsforslag til budgettet, som skulle sikre, at man undersøgte mulighederne for at etablere forsikringssystemer. På det punkt har Kommissionen løst sin opgave. Vi vil modtage en redegørelse desangående i slutningen af maj. Jeg har i forbindelse med mit ordførerskab vedrørende budgettet for 2004 prioriteret netop dette spørgsmål højt. Det er ikke rimeligt, at finansieringen af indsatsen i forbindelse med sådanne udbrud altid overlades til tilfældighederne - om der nu er penge til rådighed eller ej. Der bør etableres en behørig finansieringsløsning. Jeg håber at få mulighed for på et senere tidspunkt at fastlægge de nærmere detaljer sammen med Kommissionen.
Spørgsmålet om en reduktion fra seks måneder til tre måneder er også væsentligt for os, og jeg anmoder derfor plenarforsamlingen om at godkende det ændringsforslag, der er stillet desangående af De Liberale og De Kristelige Demokrater.

Fiebiger (GUE/NGL).
Hr. formand, krøniken om mund- og klovsygen i Europa kan følges igennem mange år. Den store katastrofe begyndte imidlertid den 21. februar 2001 i Sydengland. Selv om det har været kendt i årtier, hvilken skade et ukontrolleret sygdomsudbrud kan forårsage, blev muligheden for en effektiv afværgelse af sygdommen ikke udnyttet. De indledte scenarier i de berørte medlemsstater kunne ikke hindre udbredelsen af virussen. Den anordnede undtagelsestilstand i forskellige regioner i EU ærgrede land- og bybefolkningen på lige fod. Landdistrikterne lignede områder med særlige sikkerhedsforanstaltninger, og på de berørte gårde herskede der en slags undtagelsestilstand. Det skortede ikke på beskyldninger på det tidspunkt. Vaccinationsforbuddet i EU, ifølge hvilket der blev holdt fast ved princippet om, at selv om kun et dyr er vaccineret, skal hele landet erklæres for MKS-land, fandt ringe tilslutning i hele befolkningen, og selv velinformerede tjenestemænd krævede i disse dage, at der blev anvendt såkaldte markervacciner for at forhindre en yderligere spredning af sygdommen. For mange kredse i befolkningen var bekæmpelsen af mund- og klovsygen ved offentlig brænding af dyrekroppene dyreforagtende, og heller ikke økonomisk stemte regningen.
Betænkningen om bekæmpelse af mund- og klovsyge opfylder dette princip og drager således rigtige konklusioner af katastrofen i 2001. Desuden kunne resultaterne fra arbejdet i undersøgelsesudvalget bekræftes. Det opmuntrer til også at gå sådan frem i andre tilfælde, f.eks. ved fjerkræpesten. Denne tilbagevendende sygdom spredes mellem nabolande, og hovedproblemet er det store antal grænseoverskridende kontakter. Følger man med i pressemeddelelserne, er der stor fare for, at fjerkræpesten ligesom mund- og klovsygen kan udvikle sig til et worst case-scenario. Princippet "afliv i stedet for at vaccinere" eller det omvendte princip bør gælde for alle dyrearter i EU. At undersøge det nærmere engang ville være et lønsomt parlamentarisk arbejde. Man kunne f.eks. undersøge, om forordningen om beskyttelse mod spredning af den klassiske fjerkræpest svarer til resultaterne, og om alle dyrearter er medtaget i bestemmelsesteksten. Det kunne også undersøges endnu en gang, hvordan det grænseoverskridende samarbejde rent faktisk organiseres.
Hvad angår mund- og klovsyge, er der stadig fred i kandidatlandene. Men jeg vil også gerne gøre opmærksom på her, at denne tilstand hurtigt kan ændre sig. Hver fejlvurdering i forbindelse med bekæmpelsen og den rettidige konstatering af dyresygdomme har økonomiske og sociale følger. I betænkningen blev de rigtige opgaver i den forbindelse formuleret. Arbejdet var en støtte. Jeg stemmer for betænkningen og forslagene. Jeg støtter især de forslag, som vedrører beskyttelsen af de grundlæggende ejendomsrettigheder. I betænkningen har man derfor eftertrykkeligt holdt fast i en erstatningsordning for de berørte. Jeg støtter også de forslag, hvor dyrelægers handlefrihed og den statslige styringsmekanisme i medlemsstaterne øges. Medlemsstaternes ansvar vil ændre sig i den retning, at deres ansvar vokser, for afgørelsen af, hvilke sygdomsstrategi der skal anvendes på hvilket tidspunkt, skal være landenes eget anliggende, og det er godt på den måde. Dyreopdrætterne fritages ikke for orden og renlighed. Kriminaliteten ved grænserne i forbindelse med handel med dyr og animalske produkter hører til i en anden lov, men også her er der formuleret rigtige idéer i betænkningen.

Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med den betænkning, han har udarbejdet, idet jeg mener, det er et yderst vigtigt stykke arbejde. Vi bevæger os nu virkelig hen imod en situation, hvor de forfærdelige massenedslagtninger, der fandt sted under sidste mund- og klovsyge, virkelig vil høre fortiden til.
Det glæder mig især at se, at vaccination er blevet opgraderet og nu anses for at være et afgørende redskab til bekæmpelse af mund- og klovsyge - den ændring af vægtningen, som kommissær Byrne omtalte. Men hvad angår Parlamentets egen betænkning, vil jeg gerne sikre mig, at vi holder os til den tekst, der er vedtaget i udvalget, som meget klart omtaler vaccination som en første valgmulighed. Det er samme ordvalg som i betænkningen fra det midlertidige udvalg. Det er også i overensstemmelse med rapporten fra Royal Society i Det Forenede Kongerige. Det er korrekt og passende også her at anvende denne klare og utvetydige formulering.
Jeg glæder mig over ændringsforslaget om en ændring af OIE's retningslinjer, så der ikke længere automatisk tilskyndes til nedslagtning i stedet for vaccination. Men vi har erkendt, at der blev nedslagtet over 10 millioner dyr i England, mange uden grund. Man prioriterede snævre økonomiske hensyn, idet man ønskede at genvinde den tidligere eksportstatus hurtigst muligt uden hensyntagen til, at det kunne ødelægge landområdernes økonomi og eksistensgrundlag.
Angående massenedslagtning har min gruppe stillet et ændringsforslag om at ophæve forebyggende nedslagtning. Vi mener, at det fremgår af de bidrag, vi modtog i forbindelse med undersøgelserne vedrørende mund- og klovsyge, at forbyggende nedslagtning ikke er nødvendig, ønskelig, økonomisk rentabel eller effektiv. Dette direktiv bør ikke tillade det.
Det føles måske som om, det er længe siden, vi så billederne af afbrændingerne på avisernes forsider i alle de ramte medlemsstater. Nogen har allerede glemt det, men de landmænd og samfund, der gennemlevede den forfærdelige tid, har med sikkerhed ikke glemt det, og mange er først nu ved at få deres tilværelse til at hænge sammen igen.
Jeg håber, at denne betænkning og Kommissionens initiativ vil komme til at udgøre endnu et skridt i den proces, der skal sikre, at sådanne ødelæggelser aldrig mere tillades, hverken i Det Forenede Kongerige eller noget andet sted i EU.
Van Dam (EDD).
Hr. formand, mens vi i aften overvejer, hvordan mund- og klovsyge kan bekæmpes fremover, er der dyr og landmænd, som er ramt af endnu en infektionssygdom hos dyr, nemlig fjerkræpest. EU's epizootipolitik bør tages op til fornyet vurdering.
Ingen var i 1991 klar over, hvilke konsekvenser indførelsen af ikke-vaccinationspolitikken kunne få. Af skade bliver man klog, og det er vi blevet i mellemtiden. Med vaccinationer kunne vi have undgået, at millioner af sunde dyr blev destrueret.
Hr. formand, hvis økonomiske interesser får forrang, mister mennesket sin værdighed, skabningen er ikke længere beskyttet. Jeg glæder mig over, at Landbrugsudvalget har godkendt vores ændringsforslag, i hvilket vi indtrængende anmoder om, at etiske principper overholdes, når det gælder bekæmpelsen af sygdomme hos dyr.
I det nye direktiv, der er udarbejdet af Kommissionen, spiller hensynet til skabningen fortsat en meget beskeden rolle. Jeg turde ikke regne med, at man ville vende tilbage til profylaktisk vaccination. Men jeg havde håbet, at "nødvaccination med det formål at lade dyrene leve" ville have førsteprioritet i tilfælde af sygdomsudbrud. End ikke det er tilfældet. Kommissionen vælger fortsat nedslagtning. Der er højst tale om at udvide mulighederne for nødvaccination. Jeg støtter derfor også de ændringsforslag, der tager sigte på at give nødvaccination førsteprioritet i sygdomsbekæmpelsen. Det bør i øvrigt sikres, at en sådan vaccination med det formål at lade dyrene leve får en reel chance. Produkter, som hidrører fra vaccinerede dyr er ikke mindre sikre end produkter fra ikke-vaccinerede dyr. Mærkning af de pågældende produkter efterlader imidlertid det modsatte indtryk. Det til trods for at forbrugerne før 1991, bl.a. i mit land, i årevis havde indtaget disse produkter.
Endvidere bør vi sikre, at medlemsstaterne ikke vælger nedslagtning på grundlag af det finansielle bidrag, EU yder til sygdomsbekæmpelsen. Nødvaccination er en billigere løsning for EU, mens medlemsstaterne efterfølgende påføres omkostninger i forbindelse med markedsføringen af produkterne. Den besparelse, der opnås ved vaccination, bør anvendes til godtgørelse af øvrige omkostninger.
Den omstændighed, at der findes forskellige serotyper, når det drejer sig om mund- og klovsygevirus, bruges som argument imod profylaktisk vaccination. Det er samtidig et ekstra incitament til forskning med henblik på udvikling af mund- og klovsygevacciner. Profylaktisk vaccination er dermed fremtidens løsning.

Souchet (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det centrale i denne forhandling om mund- og klovsyge er efter min mening OIE's bekymringer vedrørende handelssanktionerne mod de lande, der ikke længere har status som "sygdomsfri uden vaccination". Det er disse regler, som gør sygdommen så forfærdelig for opdrætterne på grund af de meget store økonomiske tab, som den medfører. Lad mig erindre om, at mund- og klovsyge hos avlsdyr ikke er farlig for mennesker. Der er ikke tale om et problem for folkesundheden.
Jeg er således enig med ordføreren, når han i ændringsforslag 5, betragtning 14, foreslår, at medlemsstaterne inden for rammerne af OIE fremsætter forslag om at nedsætte handelssanktionerne i forbindelse med sådanne situationer. Nærmere betegnet skal udviklingen af OIE's regler gå i to retninger.
For det første skal det tage udviklingen i vaccinerne i betragtning, såsom markørvacciner, som gør det muligt at se forskel på et vaccineret dyr og smittet dyr, og vacciner med et større spektrum, og man må ikke glemme, at produkterne - mælk eller kød - fra et vaccineret dyr ikke er til fare for menneskets sundhed eller udgør en smittefare. Der er således ikke længere grund til at forskelsbehandle disse produkter eller de lande, hvor de markedsføres. Udviklingen i bestemmelserne gør det ligeledes muligt at tage spørgsmålet om profylaktisk vaccination op til fornyet overvejelse. Medlemsstaterne bør kunne tillade denne form for vaccination, hvis opdrætterne har deres egne grunde til at ønske det. Jeg tænker især på dyr af stor genetisk værdi, avlsdyr og racer, hvor bestanden er lav, og som er af interesse for biodiversiteten.
For det andet skal man give medlemsstaterne tilladelse til at regionalisere deres opdrætsområder og ikke længere tillade, at et udbrud af mund- og klovsyge i Alsace - mit eksempel er selvfølgelig teoretisk - forhindrer Storbritannien i at eksportere sine udmærkede animalske produkter.
Endelig må vi ikke tabe en vis udvikling i det europæiske landbrug af syne, der er blevet fremmet af den skæve udvikling i en vis fælles landbrugspolitik, og som i sig selv udgør en risiko for spredning af kvægsyge. Jeg beklager, at dette punkt, som jeg fremlagde under arbejdet i Det Midlertidige Udvalg om Mund- og Klovsyge, ikke er blevet taget op af ordføreren. Jeg tænker her på stigningen i opdrættenes størrelse, den overdrevne intensivering, udbredelsen af lukket opdræt specialiseringen i regionerne og dyretransporter over lange afstande. Alle disse faktorer, der medvirker til at skabe stor dyretæthed, forværrer risikoen.
Hr. formand, når Parlamentet skal udtale sig om midtvejsevalueringen af den fælles landbrugspolitik, skal vi bestræbe os på at rette op på denne skæve udvikling snarere end at forstærke den ved at fremme landbrug af human størrelse, omfattende opdræt i mindre begunstigede regioner, lokal integration af aktiviteter og lokale slagterier, kort sagt et landbrug med et menneskeligt ansigt.

Parish (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ønsker indledningsvis at takke ordføreren, hr. Kreissl-Dörfler, for hans udmærkede betænkning. Det er hans anden betænkning. Først var der den betænkning, han udarbejdede for det midlertidige udvalg, og nu denne betænkning om Kommissionens lovgivning. Jeg ønsker ligeledes at takke Europa-Parlamentets medlemmer for at have nedsat det midlertidige udvalg.
Kommissær Byrne har lyttet til på Det Midlertidig Udvalg og har fremsat nogle gode forslag. Jeg vil også takke ham for at have forbudt privatpersoners indførsel af kød og mejeriprodukter i EU. Tilbage er kun at ønske, at medlemsstaterne nu vil håndhæve disse bestemmelser bedre.
Vi må tage ved lære af denne forfærdelige plage, der ramte vores landområder, landmænd og den øvrige befolkning i landområderne. Lad os ikke begynde at skrive historien om og ændre vores bitre erfaringer eller vores holdninger. Det fremgik klart af den europæiske undersøgelse, hvordan fremtidige udbrud bør behandles. Dette EU-udvalg gjorde mere for at højne EU's anseelse og give et aktivt og positivt indtryk af, hvad Bruxelles forsøger at gøre, end noget andet, jeg har været vidne til i løbet af mit medlemskab af Europa-Parlamentet. Vi viste, at vi hørte efter, og at vi var rede til at gribe ind på de områder, der vakte bekymring. Vi talte med landmændene, turistsektoren, befolkningen og de erhvervsdrivende i landområderne.
Vi bør klart tilkendegive, hvad en fremtidig strategi bør indeholde. Vi bør sikre passende efterprøvning af, om vores beredskabsplaner fungerer og er effektive. Beredskabsplanerne bør efterprøves og efter-efterprøves, indøves og undersøges på ny, så vi ikke står uforberedte som ved sidste udbrud. Vi bør sikre ressourcer, viden og personale, så vi kan reagere hurtigt. Vi skal bruge vaccination som første valgmulighed ved et udbrud, samtidig og sideløbende med nedslagtning. Vi bør ikke forkaste anvendelsen af nedslagtning.
Der verserer et rygte om, at Rådet er ved at vige tilbage fra anvendelsen af vaccination og vil nedgradere vaccinationens betydning. Vaccination er ikke det eneste våben i vores arsenal, men det bør anvendes fuldt ud og effektivt fra ethvert udbruds start. Vi bør også give forbrugerne større tillid til kød fra vaccinerede dyr og udvikle og forske i flere nye vacciner. Aldrig mere må vi være vidne til massenedslagtninger af 10 millioner dyr - vores borgere vil ikke acceptere det. Ved fremtidige udbrud bør vi tillade, at de vaccinerede dyr forbliver i fødekæden for at forhindre dette forfærdelige ressourcespil. Vi må aldrig mere tillade, at politisk indblanding dikterer, hvordan vi reagerer på et udbrud. Vi vil aldrig mere se de brændende tomter, som har fæstet sig i erindringen hos alle de mennesker, der var vidne hertil personligt eller via tv-skærmen.
Endelig må vi ikke blive eftergivende. Der er ingen tvivl om, at selv om Kommissionen har strammet reglerne om import til personlig brug, hvilket jeg hilser velkommen, er vi fortsat alt for åbne for indførsel af smitten til EU. Min regering forholder sig uforsvarligt hertil. Efter et udbrud, der tvang hele landbrugssektoren i knæ, har vi kun fire sporhunde, der har til opgave at forhindre, at der kommer smittet kød til landet. Det er vanvittigt, og man kan sige, hvad man vil, det er ganske enkelt uacceptabelt.
Vi bør have en samordnet, organiseret og fælles tilgang til bekæmpelsen af ulovlig import. Vi bør som regeringer i hele EU afsætte passende ressourcer hertil i form af personale, penge og, hvis jeg må være så fri, sporhunde.
Endelig bør vi bekæmpe sygdommen i samarbejde med landbruget og ikke modarbejde landbruget. Vi kan ikke behandle den lige så hensynsløst som i 2001. Vi må vinde landmændenes tillid og vise vores engagement for således at kunne holde EU fri for denne forfærdelige sygdom.
Whitehead (PSE).
Hr. formand, jeg taler som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Jeg vil derfor ikke gå ind på hr. Parishs mere provokerende bemærkninger. Jeg vil blot råde ham til at tjekke, hvor mange dyr der er ansøgt om kompensation for, inden han anvender de tal, han angav for nedslagtninger - selv om det uden tvivl var forfærdeligt
Jeg vil blot sige til ordføreren, at den måde, han har løst sin opgave på i det midlertidige udvalg og efterfølgende, står som en model for, hvordan et sådant arbejde skal udføres. Han har været velovervejet, høflig og grundig. Jeg tror, at Det Forenede Kongeriges regering, som befandt sig i stormens øje, vil kunne tilslutte sig denne beskrivelse og værdsætter hans indsats.
Kommissionen har i vid udstrækning taget det midlertidige udvalgs henstillinger til sig. Der vil fortsat være uoverensstemmelser om det nøjagtige forhold mellem nedslagtning og vaccination - om dyrene skal leve eller dø - i et samfund, der lægger meget stor vægt på sin MKS-frie status og dog har reelle moralske skrupler over de ekstreme midler, der anvendes for at genvinde denne status. Disse uoverensstemmelser vil ændre sig i takt med den videnskabelige udvikling. Vi har ret i at prioritere forskningen. Jeg ville gerne have kommissæren til at forelægge en form for skøn over, hvordan forskningen skrider frem.
Epidemien udviklede sig frygtelig hurtigt. Som det er blevet anført i forbindelse med det nuværende sars-udbrud, har virusser deres eget overlevelsesinstinkt. Det gik frygtelig hurtigt. Transportbegrænsningerne var ikke effektive i de tidligste faser. Vi havde 50.000 får undervejs, som i vid udstrækning ikke var registrerede, da virussen slog til. Jeg er sikker på, at alle kan tilslutte sig, at de massenedslagtninger, der fulgte, ikke bør finde sted igen. De har rystet hele samfund. Medlemsstaterne har nu større beføjelser til at afgøre, hvordan de vil få kontrol over udbruddet, og i hvilken rækkefølge de vil anvende nødforanstaltningerne lige fra nedslagtning til vaccination.
Jeg skal i lighed med hr. Blokland understrege - hvilket i øvrigt fremgik af vores betænkning - at der er en etisk dimension i denne sag. Hvis ikke vi har et etisk element i landbrugsdriften, er det lidet sandsynligt, at vi i fremtiden vil opnå accept af de foranstaltninger, vi træffer næste gang.
Hvad angår vores eget udvalg, ønskede vi at understrege tre ting over for Kommissionen. Den ene er en hurtigere ajourføring af beredskabsplanerne i forhold til deres anvendelighed. Vi må erkende, at der i verden i dag ikke eksisterer de samme grænser, hvad angår køb og salg af fødevarer. Måske kan kommissæren oplyse, hvad Verdensfødevareorganisationen har gjort for at undersøge fødevarebevægelserne ind i landet på baggrund af nogle af den senere tids problemer
Vi må i meget højere grad være i stand til at overbevise forbrugerne om, at kød fra vaccinerede dyr kan spises uden risici. Vi kan ikke gennemføre en pro-vaccinationspolitik, hvis ikke offentligheden accepterer den, hvilket indebærer en gennemgribende ændring af forbrugernes holdning.
Vores eget Fødevareagentur forsøgte at forsvare dette synspunkt i England, men blev mødt med en negativ holdning hos alt for mange producenter og forhandlere.
Endelig bør vi som tidligere anført træffe særlige foranstaltninger for at bevare sjældne racer, som udgør en uundværlig del af dyreverdenens genmasse, og sikre, at de ikke fejes bort af en eller anden ny epidemi.
Jeg er sikker på, at kommissæren forstår, hvorfor en praktisk tilgang er nødvendig. Det har han vist. Afgørende for denne debat er, i hvor vid udstrækning vi vil være i stand til også at bevare vores humanisme og livet i alle dets uendelige afskygninger.
Busk (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil først sige til ordføreren, hr. Kreissl-Dörfler, at jeg sjældent har været med i et arbejde med en betænkning, som er blevet behandlet så omhyggeligt og så fair, som hr. Kreissl-Dörfler har behandlet denne betænkning. Det er simpelthen beundringsværdigt, og det vil jeg gerne sige tak for.
Samtidig vil jeg minde om, at ved nu at forlade ikke-vaccinationspolitikken skaber vi ændringer, som vil have meget stor betydning for de lande, der har en omfattende eksport til tredjelande. Jeg vil også samtidig sige, at mund- og klovsyge er en så smitsom sygdom, at de, der måtte tro, at man blot ved at åbne op for vaccination har løst alle problemer, og så er sikker på fremover at kunne inddæmme en kommende mund- og klovsyge, de kommer til at tro om igen, for sådan er det ikke med mund- og klovsyge.
Derfor vælger jeg fortsat at tro på, at det bliver ikke-vaccinationspolitikken, som vi vil arbejde videre efter, og så vil det være sådan - og det anerkender jeg - at vi vil bruge vaccine, som vi f.eks. gjorde i Holland, og som hollænderne meget dygtigt administrerede. Det viste sig jo, at det var effektivt at ringvaccinere, for dermed kunne man inddæmme smitten.
I den forbindelse er det også vigtigt for mig at støtte det, min kollega i den liberale gruppe, hr. Mulder, har sagt, nemlig at det er vigtigt, at de vaccinerede dyr ikke forbliver i fødekæden, men bliver taget ud. Det ser der ikke ud til at være flertal for lige nu, men her skal man huske, at de vaccinerede dyr jo er smittebærere, og i den forbindelse er det en katastrofe, hvis nogle af disse dyr bringer smitten videre.
Jeg vil også gerne præcisere, at der ikke kan være tale om, at man forestiller sig, som f.eks. i ændringsforslag 11, at mælk og kød fra vaccinerede dyr frit kan sælges i hele EU. Der må vi meget klart forlange, at der sker en regionalisering, således at hvis denne mælk og dette kød skal sælges, bliver det inden for landegrænserne, og det bliver ikke på tværs af landegrænserne.
Så vil jeg igen minde om, selv om jeg ved, at det ikke er kommissær Byrnes område, men jeg vil minde om, at der er behov for eksportaftaler med især amerikanerne, således at vi inddæmmer de tab, der måtte være i forbindelse med en kommende mund- og klovsygeepidemi og især en eventuel vaccination - det hjælper jo ikke nogen, at vi i stedet for at eksportere ferske varer til tredjelande lukker af, hvorved disse varer ender på det europæiske marked til stærkt faldende priser - det er jo ikke det, landmændene har brug for i den situation. Så der er brug for, at Kommissionen virkelig for alvor får regionaliseret og får lavet aftaler med amerikanerne.

Wyn (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke kommissær Byrne for det engagement, han har udvist i forhold til arbejdet i Parlamentets Midlertidige Udvalg om Mund- og Klovsyge og ved at sikre, at betænkningens hovedkonklusioner har fået en fremtrædende plads i Kommissionens direktiv. Jeg takker også hr. Kreissl-Dörfler for den utrættelige indsats, han har ydet fra start til slut.
Det faktum, at vi har nået dette endelige resultat, er god reklame for Europa-Parlamentet. Da det midlertidige udvalg besøgte de områder, der var ramt af denne frygtelige sygdom, herunder min egen hjemegn i Wales, fortalte folk os, hvor taknemmelige de var over, at Europa-Parlamentet havde indledt denne undersøgelse, fordi de ikke havde mulighed for at forelægge deres klager i deres egne medlemsstater.
Dette direktiv indeholder flere værdifulde henstillinger vedrørende en skærpelse af importkontrollen - som tidligere nævnt - udarbejdelse af beredskabsplaner, nedsættelse af ekspertgrupper og opprioritering af nødvaccinationens rolle inden for sygdomskontrol såvel som de ønskværdige ændringer af de internationale handelsregler. Afgørende for Det Forende Kongeriges fejlagtige reaktion i 2001 var manglen på klare retningslinjer for, hvorvidt og hvornår man skulle anvende vaccination. Dette førte til uacceptable forebyggende nedslagtninger på et tvivlsomt videnskabeligt grundlag og den snæversynede afgørelse om at afvise vaccination. Ved fremtidige udbrud bør nedslagtning begrænses til inficerede områder og baseres på troværdige laboratorietest. Vi skylder vores landbefolkning at tage ved lære af 2001.

Andersen (EDD).
Hr. formand, der er situationer, hvor nødvaccination er meget fornuftig, men der er ingen grund til at lade eksporten komme i klemme. Problemet opstår, fordi de veterinære grænser er blevet ophævet i forbindelse med indførelsen af det indre marked. EU er blevet én veterinærzone. Danmark har mistet sin selvstændige veterinære status. USA og Japan betragter forståeligt nok også EU som ét land. De lukker for importen af svinekød fra hele EU, hvis der vaccineres mod mund- og klovsyge ét sted i EU. EU eksporterer årligt omkring 1,5 millioner t svinekød til en værdi af 4 milliarder euro. Heraf står Danmark alene for 6-700 000 t. Hvis eksporten i stedet skal omsættes på EU's indre marked, vil det betyde en forøgelse i udbuddet af svinekød på op mod 10 %. Det vil føre til totalt sammenbrud af markedet i hele EU.
Kommissionen burde fra begyndelsen have taget højde for den risiko, at tredjelande indfører handelsmæssige restriktioner. Kommissionen har slet ikke medtaget dette eksporttab, der opstår, hvis der ikke på forhånd er sørget for accept fra tredjelande.
Det skal selvfølgelig være muligt at gennemføre en ændring af vaccinationsstrategien, også således at den ellers gode hensigt ikke gennemføres på bekostning af de helt vitale interesser for eksporten i EU.
Jeg skal derfor opfordre Kommissionen til at sørge for at inddrage alle elementer - også de handelsmæssige elementer - i vurderingen af de fremtidige regler. Der er meget, der tyder på, at der skal etableres en veterinærregionalisering, en slags eksportlomme fri for vaccinerede dyr, hvorfra der kan eksporteres også under udbrud af og vaccination mod mund- og klovsyge andre steder i EU.
Til slut, hr. kommissær, agter De at følge mine opfordringer?

Paisley (NI).
Hr. formand, jeg er meget foruroliget over, at man ikke har bestræbt sig på at drage konsekvenserne af de erfaringer, man gjorde i Det Forenede Kongerige under det katastrofale mund- og klovsygeudbrud. Vi har her i Parlamentet ret til at kræve, at der træffes konkrete foranstaltninger overalt i EU for at indføre en strategi til bekæmpelse af denne forfærdelige sygdom i tilfælde af nye udbrud. I Nordirland findes der ikke en sådan struktur. Veterinæreksperter har over for mig givet udtryk for deres fortvivlelse over regeringens manglende handlekraft på området.
Dette står i skærende kontrast til forholdene i USA. Der har de haft periodiske afprøvninger, og strategien på nationalt plan er afprøvet, svaghederne afdækket og finjusteringen af programmet opdateret. Det mener jeg også er påkrævet i EU. Jeg er overbevist om, at alle regeringerne vil blive nødt til at erkende dette. I Det Forenede Kongerige ved vi, hvilke omkostninger et mund- og klovsygeudbrud har, og hvordan det kan tvinge både landbruget og turismen i knæ. Vi ved, hvilke følelsesmæssige og menneskelige omkostninger det medførte, især på grund af uoverensstemmelserne om vaccination.
Jeg glæder mig over, at man i denne betænkning klart forsvarer vaccination for at sikre dyrenes overlevelse. Jeg mener, at denne politik er meget bedre end en, der satser på afbrænding frem for vaccination. Kommissionens forslag er fornuftigt og følger den linje, Europa-Parlamentets midlertidige udvalg har lagt. Jeg er overbevist om, at Parlamentet bør støtte den holdning, der kommer til udtryk i denne betænkning.
Jeg lykønsker ordføreren og udvalget med forelæggelsen heraf. Betænkningen udstikker nogle realistiske retningslinjer for udviklingen inden for beredskab såvel som bekæmpelse.
Den alarmerende stigning i forekomsten af tuberkulose og brucellose hos dyr sætter fokus på behovet for øjeblikkelige foranstaltninger til bekæmpelse af disse sygdomme.
Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil som det første ikke undlade at takke vores ordfører, hr. Kreissl-Dörfler, for det fremragende arbejde, han har udført med denne betænkning. Men jeg vil også gerne takke fru Encarnación Redondo i dag, formanden for "Mund- og Klovsygeudvalget", som virkelig har ledt dette udvalg med meget stor omtanke.
Principielt skal begge dele hilses velkommen, både Kommissionens forslag til direktiv og den foreliggende betænkning. Kommissionens forslag tager heldigvis højde for de fleste af kravene fra Europa-Parlamentets Midlertidige Udvalg om Mund- og Klovsyge. I dette udvalg vedtog vi den 17. december 2002 en afgørelse, hvor der kræves en revision af den hidtidige politik til bekæmpelse og forebyggelse af mund- og klovsyge fra EU's side. Som det fremgår af dagens indlæg, huserer den næste sygdom for øjeblikket i Europa, og jeg mener virkelig, at det er på høje tid, når det handler om at ændre vores politik i EU, for et dramatisk omfang af en sygdom, som vi oplevede det i Storbritannien i 2001, skal undgås i fremtiden. Det handler ikke kun om de alvorlige økonomiske tab for landmændene og især for op- og nedadgående områder og især om indtægterne for landdistrikterne og befolkningens store bekymring, men det handler især også om et imagespørgsmål for os europæiske landmænd og hele den fælles landbrugspolitik.
Et vigtigt punkt, der blev taget højde for, er bevarelsen af forbuddet mod forebyggende vaccination. Så længe der ikke er nogen vaccine, som kan dække alle syv serotyper og de 80 underarter, giver en forebyggende vaccination ikke nogen mening for mig. Forskningen skal fortsat udbygges og forbedres. Et afgørende punkt er, at nødvaccinationen ikke længere anses for at være sidste mulighed, men at den får en vigtig prioritering.
Afslutningsvis skal det dog siges, at sygdommen, hvis uhyggelige omfang i Storbritannien vi alle stadig husker med gru, kunne have været forhindret. Det havde blot været nødvendigt med passende kontrolforanstaltninger og overholdelsen af de eksisterende vaccinationsbestemmelser i den berørte medlemsstat. En ting er blevet helt klar, nemlig at medlemsstaterne virkelig må påtage sig det ansvar, som de har på grundlag af traktaterne. Jeg håber, at vi har taget ved lære af fortiden, således at vi handler mere ansvarligt og mere koordineret næste gang. En katastrofe - og det var en katastrofe - i den størrelsesorden må aldrig finde sted igen.

Doyle (PPE-DE).
Hr. formand, også jeg ønsker at takke ordføreren, hr. Kreissl-Dörfler, for det fortræffelige arbejde, han har udført. Jeg har bemærket, at dette er et af de få områder, hvor der, når alt kom til alt, ikke har været væsentlige uoverensstemmelser mellem Parlamentets forskellige politiske grupper, og hvor vi alle givet ønskede det samme resultat. Jeg takker ordføreren og de kolleger, der var medlemmer af det midlertidige udvalg det første år. Jeg vil gerne takke hr. Sturdy, hr. Parish og mine engelske kolleger, som af indlysende årsager var hovedinitiativtagerne til nedsættelsen af det midlertidige udvalg.
Det er ikke ofte, jeg er fuldstændig enig med min nordirske kollega, hr. Paisley. Men der er meget lidt, vi kan blive uenige om i denne sag, og jeg hilser hans bemærkninger her i aften velkommen.
MKS-udbruddene i EU i 2001 var en katastrofe ikke kun for landbruget, men også for mange virksomheder og organisationer med forbindelse hertil. Udbruddet viste uden tvivl, at EU's MKS-risikostyringspolitik og den risikoevaluering, den var baseret på, burde revideres.
Landmændene, dyrlægerne og politikerne delte alle den almindelige befolknings bekymring over nedslagtningen og destruktionen af millioner af dyr, hvoraf mange og måske størstedelen ikke var smittet. Det havde alvorlige psykologiske følger, især for landmændene og deres familier, når de blev tvunget til at minimere eller ødelægge deres bestande. Ikke kun i Det Forenende Kongerige - udbruddets epicentrum - men endog på Cooley-halvøen, hvor der blev foretaget nedslagtninger, er de psykologiske konsekvenser for de berørte familier fortsat enorme.
Selv om jeg ikke går ind for, at vi igen skal anvende systematisk eller forebyggende vaccination, vil det være hensigtsmæssigt at tage vaccinationspolitikken op til fornyet overvejelse, især anvendelsen af nød- eller ringvaccination med det formål at opnå kontrol med udbredelsen af et udbrud. Yderligere drøftelser med OIE, Det Internationale Kontor for Epizootier, bør finde sted snarest for at sikre, at et inficeret land kan genvinde sin status som MKS-frit så hurtigt som muligt. Efter det sidste tilfælde og efter nedslagtningen af de sidste vaccinerede dyr er det nødvendigt at opnå en ny MKS-klassificering.
I modsætning til min kollega, hr. Busk, som netop har haft ordet, har jeg ingen problemer med, at vaccinerede dyr indgår i fødekæden. Men så længe OIE har forbehold over for, at sådanne dyr eksporteres og indgår i fødekæden, bliver vi nødt til at indordne os. Derfor bliver vores forskere nødt til at gå sammen om dette og finde en løsning. MKS-vaccinerede dyr er ikke infektiøse på det tidspunkt, hvor de indgår i fødekæden. Vi vaccinerer allerede vores kvæg mod en hel række sygdomme og indtager dagligt kødet herfra. Vi bør derfor forholde os mere rationelt til netop dette emne.
Markørvacciner, der giver mulighed for at skelne vaccinerede dyr fra dyr, der er bærere af virussen, vil i fremtiden spille en væsentlig rolle på dette område.
Jeg vil fremsætte en særlig anmodning om, at medlemsstaternes veterinærtjenester sikres passende ressourcer. De alvorlige økonomiske tab, opdrætsvirksomhederne har lidt i mange år, betyder, at vi, især i de fjerntliggende landområder, ikke længere kan tage det for givet, at der findes dyrlægepraksisser for større dyr. Desuden er der et akut behov for at udvikle programmer for overvågning af bestandenes sundhed med rutinemæssige besøg af praktiserende dyrlæger. Dyrlægerne er på frontlinjen, hvad angår kontrol med lokale eller eksotiske sygdomme. Den eneste ting, der er sikker, er, at spørgsmålet ikke er, om der kommer et nyt udbrud af en eksotisk sygdom i EU, men hvornår.
Jeg vil også takke Kommissionen for at have efterkommet min anmodning om en særlig protokol for ikke-modtagelige dyr, især enhovede dyr. Jeg henviser til bilag VI om restriktioner for flytning af enhovede dyr på dette område. Der blev vedtaget nogle få ændringsforslag på udvalgsplan, og jeg opfordrer indtrængende Kommissionen til at tilkendegive, at den har til hensigt at medtage dem.
Den vagthavende dyrlæge, der skal være tilgængelig døgnet rundt alle ugens dage, skal attestere, at der er tale om et nødstilfælde. For heste- og væddeløbssektoren bør lørdage, søndage og fri-mandage dækkes, hvad angår transport af dyr med henblik på opdræt, nødsfald eller konkurrencer - fordi heste ikke er bærere og derfor ikke modtagelige. De kompetente myndighederne bør give tilladelse til transport og kunne kontaktes døgnet rundt alle ugens dage. Den vagthavende dyrlæge skal informeres om transportruten inden afsendelsen af en hest transporteret i en særlig hestetransport under et udbrud.
Jeg vedkender mig min interesse for heste. Jeg takker Kommissionen og de berørte myndigheder, fordi de for første gang har indføjet en protokol om ikke-modtagelige arter i en MKS-beredskabsplan.

Byrne
Jeg var efter min forelæggelse af Kommissionens forslag om EF-foranstaltninger til bekæmpelse af MKS for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter meget tilfreds med at erfare, at hr. Kreissl-Dörfler var blevet valgt til ordfører for denne sag.
Dette fornuftige valg sikrede, at den meget påskønnede ekspertise inden for MKS, som det midlertidige udvalg erhvervede, er kommet direkte til udtryk i Parlamentets evaluering af forslaget til et MKS-direktiv.
Jeg skal her - hvilket jeg normalt ikke gør - påpege, hvor højt jeg værdsætter tjenestemændene i mit eget kontor, og især understrege den rådsnare reaktion hos de tjenestemænd, hvoraf en er til stede her i aften, der den skæbnesvangre aften i februar 2001 blev informeret om udbruddet af de kompetente myndigheder i Det Forenede Kongerige kl. 21.30 og var i stand til at sikre, at de kompetente myndigheder i alle de andre medlemsstater var blevet underrettet om udbruddet kl. 22.30. Deres hurtige reaktion var i væsentlig grad medvirkende til at inddæmme sygdommen. Det gælder i alle tilfælde, hvor vi har med smitsomme sygdomme at gøre, hos dyr som hos mennesker. Hurtig reaktion er af afgørende betydning. Inddæmning forbedrer situationen betragteligt.
Kommissionens MKS-forslag har, som man måtte forvente, affødt en livlig debat blandt alle interesserede parter.
Forlaget har været genstand for indgående analyser i ekspertarbejdsgrupper under Rådet ledet af det græske formandskab.
Den generelle holdning, der er kommet til udtryk efter disse drøftelser, har været positiv. Kommissionen har bred opbakning til den generelle politik, der er beskrevet i forslaget, ikke mindst fordi der i højere grad er tale om en velovervejet og pragmatisk reform end en revolution.
Kommissionen noterer med tilfredshed, at Parlamentet generelt støtter opprioriteringen af nødvaccination. Dette forslag har også mødt bred tilslutning hos medlemsstaterne.
Jeg må dog konstatere, at visse medlemsstater ønskede, at vi var gået endnu længere i denne henseende, men det ville ikke have været foreneligt med den grundlæggende tanke om valgfrihed og fleksibilitet, som vi søger at fremme.
Vi er enige i, at vi i højere grad bør forberede os på sygdomsudbrud, og at beredskabsplanerne bør baseres på det værst tænkelige scenario. Endnu vigtigere er det måske, at beredskabsplanerne regelmæssigt gennemgås og underkastes en kritisk analyse i forbindelse med omhyggeligt planlagte og realistiske øvelser.
Landbrugsudvalgets betænkning indeholder 48 ændringsforslag. Kommissionen kan faktisk tilslutte sig 47 ud af de 48 ændringsforslag, der er stillet.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 32, fordi det, selv om det ligger på linje med Den Videnskabelige Komités rapport fra 1999, er i modstrid med OIE's nuværende bestemmelser. Jeg skal dog tilføje, at Kommissionens forslag giver mulighed for en hurtig tilpasning, hvis OIE's retningslinjer ændres.
Hvad angår de øvrige ændringsforslag, der er stillet under dette plenarmøde, kan Kommissionen acceptere ændringsforlag 51, 52 og 53 delvist.
I international sammenhæng bestræber Kommissionen sig på ved enhver passende lejlighed at behandle spørgsmålet om regionaliseringspolitik og bidrage til en tilpasning af OIE's dyresundhedskodeks, således at den afspejler den videnskabelige og teknologiske udvikling. Unilaterale foranstaltninger ville blokere den internationale handel med dyr og animalske produkter fra EU. På dette område håber vi at nå videre i løbet af de kommende uger under OIE's generalforsamling.
Inden jeg konkluderer, vil jeg omhandle et særdeles vanskeligt spørgsmål, nemlig spørgsmålet finansiering af veterinærsektoren. Det foreliggende forslag omhandler ikke fællesskabsbestemmelserne om veterinærbevillinger, fordi de principper, der ligger til grund for vores kontrolpolitik, ikke er blevet ændret. Desuden er vi nået rimelig langt med en undersøgelse af en eventuel fremtidig dyresundhedsforsikringsordning, som dog endnu ikke er afsluttet.
Endelig vil jeg besvare nogle af de spørgsmål, medlemmerne har stillet, herunder fru Corbey, som spurgte, hvem der er ansvarlig for MKS-vaccination. Det er medlemsstaterne, der er ansvarlige herfor. Men af forsigtighedsmæssige årsager rådes medlemsstaterne til at underrette Kommissionen og få dennes accept, inden de indlader sig på dette. Der er forskellige årsager hertil, ikke mindst finansiering af kompensation og sikring af aftaler med andre medlemsstater i tilfælde af handel på tværs af grænserne. Hun spurgte, hvordan jeg kunne vide, om supermarkederne sælger kød fra vaccinerede dyr. Det er rigtigt, at der ikke findes nogen lov, der påbyder mærkning af kød fra vaccinerede dyr. Der er krav om stempling af friske slagtekroppe, men ikke om mærkning af andre produkter. Det er et spørgsmål, der bør behandles, men jeg kan ikke se, hvordan det kan løses gennem regulering. Det må være op til det frie marked.
Angående hr. Mulders spørgsmål om forsikring, kan jeg oplyse, at det er under behandling. Arbejdet hermed er indledt, og vi regner med at udarbejde en rapport.
Hr. Whitehead spurgte til forskning i vacciner. Jeg kan forsikre ham om, at der er indledt foranstaltninger i denne henseende under generaldirektoratets forskningsprogram. Der vil blive udarbejdet en rapport herom, snarest muligt.
Jeg takker medlemmerne for at have forelagt deres udtalelse så hurtigt og således have banet vejen for, at disse nye bestemmelser om kontrol med MKS kan træde i kraft snarest muligt.
Mulder (ELDR).
Hr. formand, kommissær Byrne besvarede ikke mit spørgsmål om, hvornår kontrakten om forskning i bedre vacciner - f.eks. markørvacciner - mod smitsomme dyresygdomme bliver indgået. Heldigvis sagde han, at forsikringsundersøgelsen næsten er afsluttet. Men undersøgelsen om markørvacciner er endnu ikke startet. Hvornår starter den?
Byrne
. (EN) Jeg er glad for at kunne fortælle hr. Mulder, at der i øjeblikket bliver gjort en betydelig indsats i forbindelse med denne forskning. Der er offentliggjort offentlige udbud. Jeg har forstået, at nogle af dem er afsluttet for nylig, og jeg forventer, at de øvrige vil blive det i nærmeste fremtid.
Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0066/2003) af Ferrer for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om kapacitetsopbygning i udviklingslandene (2002/2157(INI)).

Ferrer (PPE-DE)
- (ES) Hr. formand, hr. kommissær, jeg er ked af, at vi skal behandle denne betænkning i aften på dette sene tidspunkt, når den oprindelig skulle behandles torsdag, hvilket havde været en fordel for denne forhandling om udviklingssamarbejde. Men desværre er tingene, som de er.
Hr. kommissær, erfaringerne med udviklingssamarbejde over de sidste par årtier og manglen på væsentlige resultater på dette område har understreget behovet for en ændring af fokus for udviklingspolitikkerne med henblik på at forbedre bistandens effektivitet, reducere kløften mellem rige og fattige lande og dermed opfylde de målsætninger for bæredygtig udvikling, som vi har opstillet for os selv.
Der findes bestemt mange og forskelligartede faktorer, der hindrer de fattigste lande i at komme med på udviklingstoget og vinde slaget for at udrydde fattigdom: udlandsgæld, først og fremmest, den store skam, der hænger over udviklingslandene, de broderstridigheder, der ødelægger så mange fattige lande, aids-pandemien, korruption på alle niveauer af det offentlige liv, men denne fiasko kan også forklares med brugen af udenlandske modeller og det forhold, at udviklingsmålene tidligere er blevet fastsat, uden at modtagerne af bistanden har været med.
Vi skal derfor ikke være overraskede over, at tanken om kapacitetsopbygning som en væsentlig faktor til skabelse af bedre resultater for udviklingspolitikkerne har vundet terræn, navnlig siden Rio-erklæringen fra 1992, hvor man anerkender, at et lands evne til at følge vejen mod bæredygtig udvikling i høj grad bestemmes af evnerne hos dets befolkning og institutioner. Udvalget om Udvikling og Samarbejde, som fuldt ud tilslutter sig dette princip, afholdt derfor for nogle få måneder siden en offentlig høring om kapacitetsopbygning, og man aftalte da, at der skulle udarbejdes en betænkning om emnet, og jeg fik overdraget ansvaret som ordfører. Det skal bemærkes, at betænkningen blev enstemmigt vedtaget, idet man i udvalget var enig om, at kapacitetsopbygning bør udgøre et grundlæggende element i udviklingssamarbejdet, fordi det er væsentligt, når man ønsker at sikre en effektiv bistand.
Med henblik på at forklare rækkevidden af de forslag, der findes i betænkningen, mener jeg, at det bør slås fast, at kapacitetsopbygning i mine øjne først og fremmest er en ny form for forståelse, og frem for alt en gennemførelse af politikken for udviklingssamarbejde, der kræver en langsigtet global strategi, der er skræddersyet til de forskellige aktører i henhold til de forskellige situationer i deres samfund. Denne strategi bør sigte mod en forbedring af de færdigheder og forudsætninger, der er nødvendige, for at et land kan øge sin økonomiske og sociale vækst. Alt dette bør gennemføres til støtte for de nationale bestræbelser, som de enkelte lande udfolder, på grundlag af den plan, som de enkelte lande har udarbejdet i henhold til deres særlige interesser og behov især i overensstemmelse med det, der sker med strategidokumenterne for de enkelte lande.
EU og dets medlemsstater - men ikke kun dem, alle internationale donorer - bør derfor revidere deres samarbejdsmetoder og ændre fokus for deres udviklingspolitik, således at kapacitetsopbygning, som en participativ proces baseret på tilegnelse, udgør grundlaget for denne politik med henblik på at give enkeltpersoner og organisationer inden for det civile samfund mulighed for at udvikle deres potentiale og færdigheder, der kan give dem mulighed for at nå de udviklingsmål, som de også selv skal være i stand til at fastlægge. Vi bør give dem midlerne til - kort fortalt - at spille en hovedrolle i deres egen udvikling, hvilket de har ret til. Med andre ord hjælpe dem med at forbedre deres institutionelle kapacitet og opnå det uddannelsesniveau, der er nødvendigt for at åbne døren til udviklingen. Vi bør også hjælpe dem med at diversificere og forbedre produktionskapaciteten, udvikle infrastrukturen og de makroøkonomiske rammer, der er nødvendige for at tiltrække investeringer, give dem teknisk bistand, så de kan forbedre deres muligheder for samhandel og for at komme med i verdenshandelen og dermed få del i det overskud, som den genererer.
En politik for udviklingssamarbejde, der er udviklet i henhold til disse retningslinjer, er det bedst egnede instrument til at skabe fremskridt i retning af at udrydde fattigdom og opnå en retfærdig og bæredygtig udvikling for alle. Derfor, hr. kommissær, er der brug - alvorlig brug - for en meddelelse fra Kommissionen om dette, således at man kan iværksætte foranstaltninger vedrørende udviklingsbistand fra EU og dets medlemsstater og ligeledes de forskellige formler, der findes i det beslutningsforslag, vi skal stemme om. For kun gennem disse politikker, ved at stille de nødvendige midler til rådighed for kapacitetsopbygning, vil vi kunne sætte en stopper for den uretfærdighed, der betyder, at 20 % af verdens befolkning nyder godt af 80 % af verdens rigdomme, mens 80 % fratages retten til at leve med værdighed, hvilket er den enkeltes umistelige ret.
Nielson
Hr. formand, fru Ferrers betænkning indeholder nogle meget interessante idéer til udvikling af kapacitetsopbygningsbegrebet og til beskrivelse af de måder, hvorpå det kan gennemføres. Dette er et prioriteret område inden for vores udviklingssamarbejde. Det er hovedelementet i vores overordnede politiske redegørelse fra november 2000, der også blev vedtaget af Parlamentet.
Vi arbejder på at forbedre de strategiske retningslinjer for EU's aktion med hensyn til kapacitetsopbygning, og vi tager udgangspunkt i god regeringsførelse.
Betænkningen er derfor relevant, for den kommer samtidig med, at vi er ved at udarbejde meddelelsen om styreformer i forbindelse med EU's udviklingspolitik. Når det er sagt, er kapacitetsopbygning typisk et område, der skal være centralt i alle vores aktioner, og kapacitetsopbygning anerkendes i stigende grad som en nøglefaktor på alle udviklingsområder. I vores meddelelse vil der blive lagt særlig vægt på tre specifikke emner: styreformer i almindelighed, politiske styreformer og økonomiske styreformer - tre temaer, som vi betragter som en del af en mere omfattende dagsorden for kapacitetsopbygning.
Jeg er helt enig i udgangspunktet i fru Ferrers betænkning om, at der skal findes en definition. Behovet for at tilpasse kapacitetsopbygning til sammenhængen og den forholdsvis brede definition af kapacitetsopbygning, der omfatter ikke bare de "klassiske" bidrag som "uddannelse og materialer", men også en række innovative aspekter, er særligt relevante punkter.
Henvisningen til, at udenlandske modeller bør undgås, bifalder vi også - ejerskab skal fremmes. De forskellige prioriterede områder, der nævnes, viser også en innovativ tilgang til institutionel udvikling - navnlig er spørgsmålet om sikkerhed virkelig blevet et af de nye politiske problemer.
Det specifikke problem, vi står over for, er prioritering på kapacitetsopbygningsområdet set i sammenhæng med optrapningen af aktiviteterne. Nødvendigheden af kapacitetsopbygning accepteres overalt. Der er interesse for sagen, og i princippet er der vilje til at bevilge midler. Men hvis man tager et øjebliksbillede af, hvad der i praksis sker på området, ser man et virvar af ukoordinerede aktiviteter, ofte i lille målestok og tilknyttet specifikke projekter eller programmer. Hvis vi virkelig ønsker at fremme ejerskab, skal denne situation ændres. Der er behov for bedre prioritering fra udviklingslandenes side og mere koordinering og harmonisering blandt donorerne for at fremme aktiviteter i større målestok og over længere tid. Det, jeg plejer at sige, når talen falder på, hvad der skal gøres ved kapacitetsopbygning, er, at i stedet for at have det som en supplerende foranstaltning her og der i de aktioner, vi gennemfører, skal vi gøre kapacitetsopbygning til hårdt og kontant udviklingssamarbejde og heller ikke vige tilbage fra at blive enige om at dække de stående omkostninger som en del af kapacitetsopbygningsindsatsen.
Endelig er jeg enig i kritikken af problemerne med at vurdere virkningen af EU-finansierede aktiviteter i Kommissionens statistikker. Dette problem vil blive løst. Det er en af mange sider af det samme problem, som vi arbejder med. I meddelelsen vil dette spørgsmål blive behandlet i et kapitel om den nuværende praksis i Kommissionen og de erfaringer, der er blevet draget. Ordførerens anbefalinger på dette område er meget velkomne.
Jeg vil slutte med igen at takke ordføreren.
Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, hvis verden var en landsby med 100 indbyggere, ville 61 være asiater, 13 afrikanere, 12 europæere, otte nordamerikanere og seks sydamerikanere.
To eller tre af landsbyens indbyggere ville have internetadgang. 16 ville have telefon. 65 af indbyggerne i den globale landsby ville have gået i skole på et tidspunkt i deres liv, i det mindste i en periode. Hvert år ville der være en begravelse i landsbyen, og mindst to børn ville blive født der.
Verdensbanken klassificerer mennesker, der lever for mindre end 1 dollar om dagen, som yderst fattige. Det er til dels en misvisende indikator, for der tages f.eks. ikke hensyn til omfanget af offentlige og frivillige tjenester til de fattige. Den siger heller ikke noget om betydningen af sundhed, magtesløshed eller usikkerhed.
Ud over rigdom burde vi også tale om magt. Bortset fra, at rigdommen samles af nogle få mennesker, bør vi vende vores opmærksomhed mod spørgsmålet om, hvordan den fælles rigdom forvaltes, f.eks. i form af fælles jord og områder, oceanerne, de fleste skovområder, naturens mangfoldighed, jordens klimasystem, offentlige områder i byerne, offentlige biblioteker, skoler, hospitaler samt videnskabelig og traditionel viden.
Diskussionen om globalisering og fattigdom drejer sig normalt kun om en af dimensionerne ved fattigdom: fattigdommen udtrykt i indkomst og forbrug. Desuden hænger argumenterne for og imod globalisering ofte sammen med de økonomiske definitioner af fattigdom: Tilhængerne siger, at globaliseringen øger BNI, og modstanderne påpeger, at fødevarer bliver dyrere, og arbejdsløsheden stiger.
Forbrugerkulturen og -tankegangen, der er centreret om økonomien, resulterer i et paradoks: Jo rigere vi er, jo flere ting er der mangel på, fordi globaliseringen ændrer behovene og ændrer fattigdommens karakter. Mange lokalsamfund, som ikke er blevet ribbet for deres naturlige ressourcer, eller hvor naturressourcerne ikke er blevet ødelagt, som har tilstrækkeligt med mad og husly, og hvor den lokale kultur trives, kan være mindst lige så godt et sted at bo som i byerne i de rige lande. En af konsekvenserne af globaliseringen er imidlertid, at mange medlemmer af det, der engang var blomstrende lokalsamfund, bliver medlemmer af det globale samfund og lider som et resultat af dette.
Derfor er det udmærket, at der i den fremragende betænkning, som min kollega, fru Ferrer, har udarbejdet, argumenteres kraftigt for partnerskab på hver eneste side. Man erkender de fejl og forkerte holdninger til udviklingspolitik, som var fremherskende alt for længe, såsom fokuseringen på tekniske løsninger og tilliden til udenlandske modeller. Man erkender behovet for en participatorisk proces og græsrøddernes synspunkter. Jeg vil også gerne understrege betydningen af, at mennesker har retten til deres egne naturressourcer.
Jeg kan kun håbe, at medlemsstaterne vil tage dette alvorligt, når midlerne til udviklingssamarbejde skal uddeles og fordeles. I mit land var der valg i marts. Under valgkampen lovede næsten alle partier at øge bevillingerne til udviklingssamarbejde. Som et fromt håb nåede løftet endda helt frem til regeringsprogrammet, men den faktiske gennemførelse blev overladt til den næste regering. Derfor intensiveres forberedelserne ikke, og i globaliseringens verden kommer vi også snart til at betale for dette.
Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, kapacitetsopbygning i udviklingslandene er et af de nye principper, der understøtter den nuværende samarbejdspolitik, idet de samfund, der modtager bistanden, tilegner sig udviklingsprocesserne. Det er en endogen proces, hvorved et samfund øger sin sociale kapital, gennem enkeltpersoners og institutioners aktiviteter, med henblik på udførelsen af opgaver og gennemførelse af målsætningerne på alle områder.
Det er derfor et meget bredt princip, som sammenfattes effektivt i den betænkning, vi behandler i dag, og som jeg gerne vil gratulere fru Ferrer med. Men selv om kapacitetsopbygning i udviklingslandene bør gælde alle aspekter af udviklingen, skal den være baseret på de væsentlige kapaciteter, som efter De Europæiske Socialdemokraters Gruppes mening på den ene side er organisering af det civile samfund og styrkelse af de demokratiske institutioner og på den anden side opbygning af den individuelle kapacitet gennem uddannelse. Alt dette bør ske gennem visse minimale udviklingskrav, der garanterer befolkningens overlevelse. Dette betyder overholdelse af visse minimale og grundlæggende sundhedsstandarder.
Organiseringen af det civile samfund henviser til strukturen af borgerskabet og borgernes deltagelse i samfundsprocesserne og beslutningsprocesserne. Alt dette bør ske inden for rammerne af en endogen dynamik, og den eksterne bistand, hvilket vi har anmodet Kommissionen om, skal derfor anvendes til at styrke grundlæggende organisationer, borgersammenslutninger i byer og landdistrikter, lokale ngo'er og traditionelle sociale institutioner snarere end til direkte budgetstøtte til de lande, der modtager bistanden.
I aften har kommissæren erkendt, at denne betænkning er relevant og nødvendig, og at den effektivt beskriver den kapacitetsopbygning, der skal finde sted med henblik på udvikling.
Styrkelse af de demokratiske institutioner er en af de verserende sager inden for samarbejde i almindelighed og Fællesskabets samarbejde i særdeleshed. Demokratiet er langt mere end periodiske valg og kræver, at der indføres fleksible mekanismer for deltagelse og dialog mellem borgerne og institutionerne samt en demokratisering af disse på grundlag af principperne for god regeringsførelse, åbenhed og bekæmpelse af korruption.
Den individuelle kapacitetsopbygning gennem uddannelse er det ultimative kapacitetsopbygningssystem. Den Socialdemokratiske Gruppe betragter uddannelse som en nødvendig forudsætning for udvikling og fattigdomsbekæmpelse, hvilket vi påpegede i Fællesskabets budget.
Med denne initiativbetænkning opfordrer Europa-Parlamentet Kommissionen til at slutte sig til de store bistandsorganisationer og medtage kapacitetsopbygning blandt de overordnede temaer i sin samarbejdspolitik. Jeg vil gerne endnu en gang gratulere fru Ferrer og ligeledes alle de grupper, der med deres ændringsforslag har bidraget til at sikre, at denne betænkning indeholder retningslinjer for ajourføring og forbedring af Fællesskabets politik for udviklingssamarbejde.

Junker (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil også gerne gratulere fru Ferrer hjerteligt med hendes betænkning, som med rette er blevet vedtaget enstemmigt. Hun nævner i sin betænkning også betydningen af ny teknologi, især internettet, og dette punkt vil jeg gerne tage særligt fat på og præcisere.
Af alle gode forslag, som gøres til en tvingende nødvendig kapacitetsopbygning her, og som vi alle støtter, dur kun halvdelen, hvis den digitale kløft ikke overvindes, og udviklingslandene ikke får bred adgang til den moderne informations- og kommunikationsteknologi. Der er stadig flere telefonforbindelser i New York end i hele Afrika. Den gennemsnitlige afstand til den næste telefon for et menneske, der lever i Afrika, udgør stadig ca. 50 km, og internettet er slet ikke på tale her. Måske har De også læst, at det varede tre dage, inden offentligheden fik kendskab til en massakre, som fandt sted for kort tid siden i grænseområdet mellem Sierra Leone og Liberia. Det var nemlig præcis de tre dage, det tog at komme frem til næste telefon. Det vil kort og godt sige, at det til kapacitetsopbygning også kræver mulighed for informationsformidling, f.eks. hurtig hjælp i katastrofetilfælde, formidling af uddannelsesindhold, hvormed kapacitetsopbygning kan fremmes ganske betydeligt, styrkelse af konkurrenceevnen for de lokale, regionale og nationale økonomier, empowerment for det civile samfund, især for kvinderne, forbedring af sundhedsvæsenet, forbedring af opbygningen af forvaltningsstrukturer i sidste ende, anvendelse af innovative teknikker, jeg kunne fortsætte i det uendelige.
En strategi til styrkelse af kapaciteterne skal inddrage dette aspekt. Men en sådan strategi mangler især for Afrika, hvor der er det største behov, næsten et fuldstændigt behov. Her har Kommissionen især over for AVS-landene en moralsk forpligtelse, og jeg vil gerne meget eftertrykkeligt rykke for, at der ved prøvning af alle disse koncepter, som er blevet præsenteret på en meget fin måde her, virkelig tænkes over, hvordan kommunikationshullet, som også trækker økonomiske tab med sig for utroligt mange - det kan dokumenteres, det er der beregninger over - hvordan dette kommunikationshul kan lukkes til fordel for netop denne kapacitetsstyrkelse, som fru Ferrer har præsenteret her.
Formanden.
Mange tak skal De have, fru Junker.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0126/2003) af van den Berg for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om almen og faglig uddannelse som led i fattigdomsbekæmpelse i udviklingslandene (KOM(2002) 116 - C5-0333/2002 - 2002/2177(COS)).

Van den Berg (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær, "det dobbelte nu" råbte 200 europæiske skolebørn i sidste uge i Europa-Parlamentet i Bruxelles. De henviste til den del af Kommissionens budget til udviklingssamarbejde, som er afsat til primær undervisning. Det er i dag kun 4 %, og det skal derfor fordobles til 8 %, deraf det berømte "det dobbelte nu"slogan. Undervisning er et vigtigt middel, måske det vigtigste middel til at bekæmpe fattigdom. Alfabetisering bryder den onde fattigdomscirkel, som mange familier har været fanget i gennem generationer. Hvis et land skal udvikle sig, skal det bruge en uddannet befolkning. Undervisning er også nøglen til at forbedre kvindernes stilling.
Der er i verden 113 millioner børn, som stadig ikke modtager undervisning, og omkring to tredjedele af dem er piger. I 2000 blev det internationale samfund i nord og syd enig om, at alle børn skulle have mulighed for at gå i skole i 2015. Hvis dette udviklingsmål, der blev formuleret i forbindelse med årtusindeskiftet, uddannelse til alle, skal nås, skal vi bruge flere penge. Det skønnes, at der skal bruges et beløb på 8 milliarder euro ekstra for at kunne undervise alle børn i 2015. Det er tilfældigvis samme beløb i alt over de næste få år, som krigen i Irak kostede på tre uger. Primært skal udviklingslandene naturligvis selv stille omkring 20 % af deres budget til rådighed for basale sociale ydelser som uddannelse og sundhedsvæsen. Den nordlige verden skal forpligte sig til målet om sammen at have stillet supplerende ressourcer til rådighed for uddannelse i 2015. Nogle lande skal øge deres samlede bidrag, mens andre inden for deres bidrag skal flytte midler over til uddannelse. Uden dette engagement fra både nord og syd vil alle vores forenede anstrengelser for effektivt at bekæmpe fattigdommen ikke have store chancer for at lykkes.
Heldigvis har EU et særligt ansvar, når det gælder uddannelse. Kommissionen og medlemsstaterne udgør til sammen verdens største donor inden for udviklingssamarbejde. Derfor må de - og de gør det også - tage føringen med en politik, der sigter mod bæredygtighed og langsigtede løsninger. Europas andel af det tal på 8 milliarder euro om året, som jeg nævnte før, er til rådighed. En stor del af disse midler findes som reserver i EU's budget, eller de kan frigøres ved at flytte rundt på midler.
Som kommissæren ved, går Parlamentet ikke ind for at give budgetstøtte uden videre, fordi penge, som var beregnet til uddannelse f.eks., så ofte bliver brugt til helt andre formål, som vi så med det nylige eksempel, hvor pengene blev brugt til militære formål i Uganda. I stedet går vi ind for sektorstøtte, hvor man ikke blot involverer finansministrene, men i dette tilfælde også undervisningsministrene. I min betænkning anbefales det desuden, at lærerorganisationer og forældreorganisationer får en aktiv rolle i udviklingen af uddannelsesplaner i det enkelte udviklingsland. Det er jo trods alt ikke os, der udvikler et land, det udvikler sig selv.
I sin besvarelse af vores spørgsmål i går sagde kommissær Nielson, at Kommissionen indtil dato har stillet 1,3 milliarder euro til rådighed for de næste fem år. Det er en markant og vigtig begyndelse. Jeg forstod også på hans svar, at Kommissionen er i færd med systematisk at undersøge, hvor der inden for reserverne er yderligere muligheder for at opnå en betragtelig stigning. Ud over midlerne i den niende Europæiske Udviklingsfond, som skal afsættes til uddannelse, er der behov for endnu flere midler, hvis alle uddannelsesmålene virkelig skal opfyldes. Det går for langsomt fremad, vi er nødt til at øge hastigheden markant. Det skal prioriteres højt at fordoble budgettet til primær undervisning, og som en del af dette er det ligeledes vigtigt, at Kommissionens Education for All - Fast Track Initiative spiller en førende rolle. Fast Track-initiativet er et initiativ under UNESCO, Verdensbanken og forskellige donorer, herunder Kommissionen. Udviklingslande - Mauretanien og Niger, for blot at nævne to - modtager fremskyndet, supplerende støtte på basis af uddannelsesforslag. Min betænkning opfordrer Kommissionen til at omsætte sine løfter til konkrete økonomiske ressourcer.
Jeg er meget glad for, at min betænkning allerede kan betragtes som forældet i den henseende, at Kommissionen har lovet af finansiere de første syv lande. Det sætter jeg meget stor pris på. Det er en succes for os alle. Desværre er min betænkning meget aktuel på mange andre punkter og på ingen måde forældet. Man har ikke taget fat på det vigtige forhold, at piger fortsat udgør størsteparten af de 113 millioner børn, som ikke modtager undervisning. Mange børn kan stadig ikke gå i skole, fordi de arbejder, hvad enten det sker frivilligt eller mod deres vilje. Uddannelse er i mange tilfælde stadig ikke gratis, og det betyder, at mange forældre ikke har råd til at sende deres børn i skole. Oveni skal uddannelsessystemerne i udviklingslande kæmpe med tabet af lærere som følge af aids, med manglende eller for lidt undervisningsmateriale og med skoler, som er vanskelige at nå til. I situationen efter konflikterne i Afghanistan og Irak er uddannelse bydende nødvendig, netop fordi der er tale om situationer, hvor genopbygningen skal ske fra ødelæggelse og ruindynger.
Heldigvis er der også en hel del gode nyheder. Benin og Gambia har for nylig afskaffet skolepengene for piger, og Eritrea, som i årevis har været hærget af krig, modtog for nylig den internationale alfabetiseringspris. Min betænkning opfordrer Kommissionen til at rapportere om gennemførelsen af denne beslutning om et års tid, hvis den bliver vedtaget i morgen, og det har jeg tillid til, at den bliver. Jeg håber, at fremskridtrapporten vil være fuld af gode nyheder, og jeg betragter det som et stort lykketræf for de kræfter, som arbejder for uddannelsessagen, at Kommissionen har været villig til at stille disse 1,3 milliarder euro til rådighed.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at i sidste uge var det 200 børn i Bruxelles, denne uge er det over 10.000 postkort og andragender fra europæere, der er sendt til Kommissionens repræsentationer til støtte for både min betækning og kommissæren. Det er godt, at offentligheden er opmærksom på, hvad vi gør på dette felt, og at vi alle er stolte af det arbejde, EU udfører.
"Det dobbelte nu", lød sloganet, og jeg vil blive ved med at sige det.
Nielson
Jeg vil gerne takke Parlamentet, og navnlig hr. van den Berg, for det omfattende arbejde og den udviste interesse i forbindelse med behandlingen af Kommissionens meddelelse om almen og faglig uddannelse.
Uddannelse har stor betydning for fattigdomsbekæmpelse, og vi har til hensigt at maksimere den. Det er i overensstemmelse med årtusindmålene og Uddannelse for Alle-målene. Vores partnerlandes ejerskab og komplementaritet med andre bistandsydere er også vigtige aspekter. Når vi taler om dette her, burde vi egentlig ikke nøjes med at fokusere på Kommissionens aktioner, men også tage en tur rundt i Europa og klarlægge, hvad hver af vores medlemsstater gør, for komplementaritet bør fungere i begge retninger. Selv i Maastricht er dette en almindelig aktivitet og ikke udelukkende en aktivitet for Kommissionen. Det er naturligvis altid et privilegium for Kommissionen at have en organiseret dialog med Parlamentet.
Vi støtter uddannelse både gennem budgetstøtte og sektorfinansiering. Jeg er enig med hr. van den Berg i, at sektorprogramfinansiering har en særlig kvalitet, men vi er i komplementaritetens navn meget glade for, at Kommissionen kan give budgetstøtte. Når vi gør det, forsøger vi at knytte støtten sammen med politikker, som andre bistandsydere også har udarbejdet og bidraget til, hvorved kvaliteten af modtagerlandets eller partnerlandets aktioner øges.
På dette punkt åbner Kommissionens meddelelse også mulighed for, at Kommissionen kan finansiere løbende udgifter på partnerlandes uddannelsesbudgetter. Det er noget, der har manglet. Det er fint at bygge et lærerseminarium, men hvis vi kun rejser murene og ikke sørger for studieplan og især lærerlønninger, klarer vi aldrig udfordringen.
Samtidig må vi sikre os, at midlerne når ud til dem, der virkelig har brug for dem, og skaber resultater.
Vores partnerlande skal forbedre deres uddannelsessystemers effektivitet og kvalitet, og hvad angår bistandsydere, er det nødvendigt med en fleksibel holdning til finansieringsmekanismer.
Den første prioritet i vores uddannelsespolitik er grunduddannelse - seks års grundskole. Dette er i overensstemmelse med årtusindmålene om uddannelse, som prioriterer grundskoleuddannelse for alle.
Den anden prioritet er at sikre en afbalanceret strategi, der omfatter sekundær og videregående uddannelse, erhvervsuddannelse og alfabetisering af voksne. Erhvervsuddannelse er særlig vigtig i lande, der har fået en acceptabel skoleundervisning som første skridt. Vi inddrog også yderligere politiske prioriteter i vores støtte til uddannelse.
Der bør især udvises større opmærksomhed over for de konsekvenser, som hiv/aids har for uddannelsessystemerne, og uddannelsens betydning for at forebygge hiv/aids og forbedre sundheden i almindelighed.
Desuden fokuserer fællesskabspolitikken på de fattigste landes og fattigste befolkningers behov med særlig opmærksomhed på kvinder, forældreløse og børn i eksisterende eller tidligere konfliktområder.
I meddelelsen understreges det, at ressourcerne til almen og faglig uddannelse skal øges væsentligt, så sloganet om at fordoble indsatsen er meget meningsfuld. Det internationale samfund bør prioritere de lande, der udviser størst vilje til at engagere sig i processen med Uddannelse for Alle. Dette er det vigtige resultat af hele indsatsen i Uddannelse for Alle, ikke bare at understrege det, men også at skabe en slags kollegialt pres på alle de berørte for at give dette højere prioritet.
Uddannelsesbudgetterne skal koncentreres om udsatte befolkningsgrupper og ligelig adgang til uddannelse: Primær uddannelse skal være obligatorisk og gratis, piger og drenge skal have de samme muligheder, landdistrikter skal prioriteres, indfødte befolkningsgrupper skal støttes, og forældreløses og handicappedes særlige behov i forbindelse med undervisningen skal opfyldes.
Endelig fremhæver Kommissionen betydningen af, at overvågningen af uddannelse ændres, så den bliver mere resultatorienteret. Der udvikles klare indikatorer ved at bruge og styrke vores partnerlandes egne overvågningssystemer i tæt samarbejde med andre bistandsydere. Dette er et spørgsmål, som vi har diskuteret i vores dialog Kommissionen og Parlamentet imellem. Vi har set reelle fremskridt med forbedringen af disse overvågningssystemer.
Vi samarbejder med andre bistandsydere om fælles, men landespecifikke indikatorer. Det er hverken muligt eller ønskeligt at evaluere virkningen af en enkelt bistandsyders aktiviteter isoleret fra landets aktiviteter og andre bistandsyderes operationer. I de kommende år vil vi være i stand til at få en bedre underbygget diskussion, fordi vi vil have adgang til data, når vi skal fastlægge vores holdning.
Vi kan se muligheden for en blanding af input- og outputmål, men vi støtter ikke et bestemt mål som en procentdel for uddannelsessektoren. Det er af respekt for eksistensen af ejerskab. Der er ingen uenighed om ønsket om at forøge den, men vi kan ikke give et specifikt tal.
Til sidst vil jeg takke Europa-Parlamentet og ordføreren for denne beslutning og det stærke ønske om at fremme uddannelse, som det altid giver udtryk for.
Wyn (Verts/ALE)
Hr. formand, jeg vil også takke hr. van den Berg for hans glimrende indsats i forbindelse med dette spørgsmål, der er det vigtigste af alle.
Hvis der kun levede 100 mennesker på jorden, ville 15 af dem være analfabeter. Mens samfund bliver informations- og vidensamfund, og der udvikles moderne teknologier, som spredes meget hurtigt, er der 860 millioner voksne analfabeter. Over 100 millioner børn har ikke adgang til skoler, og utallige børn, unge og voksne, som går i skole eller følger andre udddannelsesprogrammer, når ikke op på det niveau, der kræves for at blive anset for at kunne læse og skrive i vor tids komplekse verden og samfund.
En af de største virkninger af lav eller ingen indkomst er manglende uddannelse, utilstrækkelig skoleundervisning eller endnu værre manglende adgang til skoleuddannelse, hvilket er en af de allermest begrænsende faktorer i livet. De fattige har overhovedet ikke adgang til faglig uddannelse. Personer, der ikke har uddannelse, færdigheder eller erhvervsuddannelse, har svært ved at finde arbejde eller udnytte deres forretningstalenter. Fattigdom forhindrer både børn og voksne i at gå i skole. Moderne teknologi er ikke åben for alle på lige fod, så afstanden mellem rig og fattig bliver større.
Fattige mennesker i fjerntliggende landdistrikter finder det ofte svært, hvis ikke umuligt, at gå i skole, fordi det simpelthen er for langt for dem at gå. Utilstrækkelig uddannelse forhindrer også mange mennesker i at kende deres rettigheder eller de goder, som de har ret til. Det gør det vanskeligere at håndtere enhver forbindelse med lokale eller nationale myndigheder, at opnå lån i et kreditinstitut eller at modstå alle former for misbrug. Utilstrækkelig uddannelse gør det også vanskeligere at analysere mediernes oplysninger og politisk retorik.
Generelt er fællesskabsprogrammerne stadig ikke tilstrækkeligt rettet imod fattigdomsbekæmpelse. Andelen af fællesskabsbistand anvendt i lavindkomstlande er faldet fra 70 % i 1990 til 38 % nu. Der er også for mange programmer. Der er brug for en gennemgribende forenkling af udviklingsprogrammerne. Den usunde fokusering på geopolitiske regioner bør høre op, og en samlet tilgang til fattigdomsbekæmpelse bør være central. Ressourcerne bør tildeles der, hvor de kan gøre mest for fattigdomsbekæmpelse.
Selv om EU som sagt er verdens største bistandsyder, bør Kommissionen og medlemsstaterne give dette område større finansiel opmærksomhed, da det er gennem investeringer i uddannelse i udviklingslande, at vi kan begynde at bringe fattigdommen til ophør.
Fernández Martín (PPE-DE).
Hr. formand, vi mener, at Kommissionens meddelelse er yderst relevant, og hr. van den Bergs betænkning kommer med nogle tilføjelser, som beriger den oprindelige tekst. Han har vist fleksibilitet ved at acceptere de fleste af de stillede ændringsforslag, og på min gruppes vegne vil jeg gerne sige, at vi vil stemme for betænkningen.
Der er allerede blevet afholdt mange møder og konferencer om behovet for at øge indsatsen for at udrydde fattigdommen, hvilket uden tvivl er det mest alvorlige problem, vi har. Det er lidt af et sammentræf, at med de ressourcer, der er til rådighed nu, vil det ikke være muligt at nå de mål, der er sat for 2015. Det er imidlertid godt, at vi inden for vores begrænsede midler koncentrerer vores opmærksomhed på sundhed og uddannelse, som er så tæt forbundne og afhængige af hinanden.
Det er klart blevet påvist, at sundhed og uddannelse, uddannelse og sundhed, er de bedste politikker til at opnå udvikling, at de sætter millioner af mennesker i stand til at slippe ud af fattigdommen. Det er sandt, at der gøres et vist fremskridt, som ordføreren fortalte. I Afrika går 60 % af børnene f.eks. i skole i dag, hvilket betyder, at 40 % stadig ikke går i skole. Med andre ord er 45 millioner børn dømt til analfabetisme og fattigdom, sandsynligvis for hele livet.
Der er opstået nye vanskeligheder i nogle lande. Tragedien med børnesoldater betyder, at mødre i nogle vestafrikanske lande forhindrer deres sønner i at gå i skole, fordi de er bange for, at de skal blive kidnappet og ikke komme hjem, som vi så det for nylig, i sidste uge, i Côte d'Ivoire, i en rapport fra forskellige agenturer og andre ngo'er, der opererer i området.
Problemerne med kønsadskillelse skaber stadig en uholdbar situation i nogle asiatiske og mellemøstlige lande. I Latinamerika er investeringerne i uddannelse faldet alarmerende gennem de seneste kriseår i hele regionen, og det rammer især etniske mindretal, som kommissæren påpegede det i dag, i Brasilien, Ecuador og Guatemala, men også i lande som Argentina, som indtil nu har haft et fremragende uddannelsessystem, men som nu oplever forringelser.
Ved at gå i skole kan og bør både drenge og piger modtage en basal undervisning, som medvirker til at forbedre sundheden, ikke bare i forhold til hiv og de måder, den overføres på - som ordføreren minder os om - hvilket, selv om det er et alvorligt problem, ikke er mere alvorligt end andre problemer, som kunne formindskes for færre penge. Det gælder for fødevarehygiejne, for blot at nævne et eksempel.
Jeg mener, at det især er nødvendigt, at internationale finansielle organisationer, Verdensbanken og Den Internationale Valutafond, tager deres kriterier op til revision og gør dem mere fleksible for at fremme gratis, universel undervisning. Det er nu en af de prioriteter, vi må tage fat på, og vi må forsøge at opnå fremskridt på dette specifikke område.

Howitt (PSE).
Hr. formand, jeg tror ikke, at nogen i Parlamentet i aften vil være uenig i bekymringerne over uddannelseskrisen i verden: 115 millioner børn på verdensplan går ikke i skole, og to ud af fem børn i Afrika får overhovedet ingen uddannelse. I Parlamentet vil vi heller ikke forsøge at behandle dette problem isoleret. Vi anerkender forbindelsen mellem uddannelse og andre udviklingsmål, at bekæmpelse af hiv/aids er afgørende, eftersom der i Mozambique hvert år dør 1.000 lærere af den sygdom, handelsliberaliseringsspørgsmålene - som regelmæssigt bliver drøftet i Parlamentet - der fører direkte til tabte indtægter for udviklingslandes regeringer og nedskæringer på uddannelsesområdet. Det er alt sammen komplekse og indbyrdes forbundne spørgsmål.
Kommissæren vil imidlertid ikke blive overrasket over, at vi i aften fortsætter forhandlingen om budgettet, som vi har ført med ham i fire år. Det er nødvendigt at arbejde mere konsekvent med budgettet for at sikre, at Kommissionens støtte går til uddannelsessektoren. Der er kun afsat 3 % til uddannelse som en indsatssektor under syvende og ottende EUF. Jeg takker for det, kommissæren sagde i aften, hvor han støttede vores ønske om at fordoble midlerne. Vi takker ham for det, han sagde, men prøven vil for os være, at det bliver en realitet i AVS-landene og andre steder gennem midtvejsevalueringen, og at han følger op på den gode begyndelse med hensyn til omfordeling af ikke-udbetalte udgifter for at støtte Fast Track-initiativet, som min ven og kollega hr. van den Berg sagde.
Makroøkonomisk støtte er naturligvis vigtig. Det ved jeg, at han synes. Vi bør støtte initiativer som dem, UNESCO fremmer i dens globale overvågningsrapport som led i Uddannelse for Alle, der sikrer, at alle internationale bistandsyderes budgetstøtte går til uddannelsessektoren. Som min kollega netop sagde, bør vi nøgternt erkende, at de aktuelle tendenser viser, at 70 lande ikke vil nå FN's årtusindmål om, at alle børn skal have adgang til grundskoleuddannelse inden 2015 - det mest opnåelige og overkommelige af alle udviklingsmålene. I EU må vi selv tage ansvar for at bringe det i orden, og det betyder, at det af Kommissionens årsrapport skal fremgå, hvordan man med Kommissionens støtte år for år forsøger at vende den situation.
Sörensen (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, eftersom jeg var ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder til denne betækning, vil jeg gerne allerførst rette en dyb tak til hr. van den Berg for hans fremragende arbejde og naturligvis for at have overtaget dele af vores udvalgs anbefalinger. Hvordan ser situationen ud? Vi har en god betænkning, vi har en god ordfører, vi har en yderst motiveret kommissær her hos os, og mange engagerede folk i felten, udsendte hjælpearbejdere og uddannelsesfolk. Men der er en række oprørende aspekter, fordi alting tager så lang tid. Uret tikker, og alligevel ser jeg så mange organisationer ude i marken, som må tigge for at kunne bygge skoler og betale lærerne. Vi har en lang vej foran os.
Retten til uddannelse og adgang til uddannelse er ofte tomme ord i udviklingslande. Det er rigtigt, at der stadig er 113 millioner børn, som ikke går i skole, og de fleste af dem er piger, som hr. van den Berg allerede har sagt. De skal hjælpe til med husarbejdet, de skal bidrage til at skaffe det daglige brød til hele familien, de skal passe de små børn, de skal sælge alt, hvad der bliver tilovers, på markedet, og de skal hente drikkevand. Det betyder, at de ikke har nogen tid, de kan bruge på sig selv. Jeg kan derfor fuldt ud støtte konklusionen i denne betænkning, nemlig at uddannelse er nøglen til at bekæmpe fattigdommen.
Kun gennem uddannelse kan et land udvikle sig, kun med en passende uddannet befolkning kan et land gøre fremskridt. Giv en pige eller en kvinde uddannelse, og hele familien bliver uddannet. Vi ved også, at lige muligheder for kvinder ikke opnås alene ved at ændre lovgivningen og de sociale forhold. Nej! Det sker gennem uddannelse. Kvinders deltagelse i alle samfundets sektorer og opnåelsen af generelle sociale, kulturelle og økonomiske fremskridt begynder med en kvalitativ og kvantitativ fornuftig uddannelse. Det har vi allerede set i Europa. Først da kvinderne fik fornuftig skolegang og adgang til uddannelse, kom frigørelsen inden for alle samfundets sektorer, inklusive politik. Men det er en lang vej.
Som ordføreren så rigtigt skriver i noterne til sin betænkning, har uddannede kvinder bedre muligheder for at forbedre den økonomiske situation for sig selv og deres familie, og det går helt til deres valg af ægtemand. Kvinders individuelle personlige udvikling giver også bedre beskyttelse mod alle former for udnyttelse, inklusive prostitution, tvungen eller anden, og menneskehandel, særligt handel med kvinder og børn.
Jeg har alligevel yderligere tre bemærkninger. Den tidsramme, der anføres i betænkningen, er efter min mening noget uklar. De økonomiske konsekvenser er ikke beskrevet ordentligt. Jeg håber derfor, at Kommissionen, sammen med medlemsstaterne, vil koordinere deres arbejde for at opnå de mål, der er anført i Kommissionens meddelelse.
For det andet er der problemet med aids, og endelig at uddannelse, som kommissær Nielson sagde i begyndelsen, skal tilpasses til den lokale kultur.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, at løse uddannelseskrisen er et af de mest effektive midler, vi har til rådighed for at bryde fattigdomscirklen og nå udviklingsmålene for 2015. Udvalget om Udvikling og Samarbejde og vores ordfører, hr. van den Berg, fortjener derfor tak for en betænkning, som vidner om et dybtgående kendskab til emnet og om en ægte bekymring.
Nu ser det ud til, at 2015-målet for universel primær undervisning stadig er langt borte. Det er en faktor, som markant underminerer alt det andet arbejde, der gøres i verden for at nedbringe fattigdommen. Der er behov for 8 milliarder euro om året. Det er mange penge, men ikke umuligt for at opnå, at alles ret til uddannelse, som er nedfældet i FN's Menneskerettighederklæring for over 50 år siden, kan blive til virkelighed.
Ordføreren nævner helt korrekt, at Kommissionen skal deltage i Verdensbankens Education for all - Fast Track-program. Ligeledes advarer han med god grund EU mod at acceptere, at uddannelse bliver optaget som en tjenesteydelse i WTO's almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser. Primær undervisning skal betragtes som uafhængig af frie markedskræfter og produktivitetskriterier. Vi må have tillid til, at en højnelse af uddannelsesniveauet og nedbringelse af analfabetismen er det bedste, der kan ske for verdenshandelen. Det er grunden til, at G8-landene også skal mindes om deres løfte om at finansiere Fast Track-initiativet.
Min egen erfaring med udviklingsarbejde bestyrker min overbevisning om, at det er særligt nødvendigt at investere i uddannelsen af piger. Det er nøglen til udvikling. På den måde kan vi bekæmpe for stor befolkningstilvækst, eftersom uddannede kvinder vil få færre børn. Kvinders uddannelse er også en vej ud af den onde cirkel, som f.eks. mange asiatiske kvinder og piger befinder sig i. De går i livsfare fra moders liv til graven, diskriminationen starter allerede før fødslen og fortsætter hele deres liv. Hvis en pige er en belastning og en byrde for familien, kan kun en beslutsom holdningsændring og etablering af uddannelsesmuligheder sikre, at der sker en ændring.

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke min kollega, hr. Max van den Berg, hjerteligt for hans vellykkede betænkning og naturligvis også for de flankerende aktiviteter som education for all.
Andelen af den analfabetiske befolkning - det er blevet fremstillet her - er deprimerende høj i mange lande, især i Afrika. Især i de tyndt befolkede områder mangler der muligheder, og da det ville være fjernt fra virkeligheden for ørkenregionerne eller andre mennesketomme områder at bygge mange skoler i nærheden af boliger, skal vi også tage andre løsninger med i betragtning, som kan afhjælpe uddannelsesmanglen, eksempelvis, og dette tager Max van den Berg også fat på i sin betænkning, oprettelsen af mobile skoler, som er vigtige for formidlingen af grunduddannelsen.
Men jeg kommer også tilbage til brugen af moderne informations- og kommunikationsteknologi i denne forbindelse, hvormed afstande kan overvindes, hvis det da lykkes at overvinde den digitale kløft, og at uddannelse dermed også kan udbredes. Det vigtigste massemedium er på lang sigt helt sikkert stadig radioen, som ville kunne og bør anvendes meget mere til uddannelsesformidling, end det hidtil har været tilfældet. Man kan helt sikkert ikke gennemføre den australske outback-model i forholdet 1:1 i landene i Afrika, men man kunne lære noget heraf, og det burde også være en bestanddel af en uddannelsesstrategi.
Jeg kan til min store glæde godt spare mig at henvise til den særlige hensyntagen til piger og kvinder i forbindelse med alle uddannelsesbestræbelser. I det mindste er det blevet til allemandseje her. Men det er stadig ikke generelt kendt, at uddannelsesformidling i de fremherskende regionale sprog, især i grunduddannelsen, tydeligt styrker uddannelsesmotivationen og nedbryder forældrenes tolerancetærskel med hensyn til at sende deres børn i skole. Her skal vi hjælpe med at investere i passende læremateriale, med at fremme læreruddannelsen og bidrage til, at der formidles en viden, som tilgodeser de lokale interesser og dermed er en nødvendig forudsætning for sensibiliering af det civile samfund.
Ferrer (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil også gerne takke for Deres meddelelse og lykønske ordføreren med hans fremragende arbejde om dette grundlæggende emne om undervisning og uddannelse i forbindelse med nedbringelse af fattigdommen.
Det er ikke første gang, Parlamentet behandler dette emne, og jeg tror ikke, det vil være sidste gang, og det skyldes ikke kun, at det at opnå obligatorisk, gratis, kvalificeret universel uddannelse for alle for mange af os - og for mig selv, naturligvis - er den absolut højeste prioritet i udviklingssamarbejdet. Jeg sagde, at vi ville blive ved med at tale om det, fordi vi er meget lang vej fra at kunne nå de mål, der blev sat i Dakar, og vi må derfor fortsat være årvågne, så der ikke kommer flere forsinkelser, og for om muligt at sikre, at i det mindste EU og medlemsstaterne gør de forpligtelser, de har påtaget sig, til virkelighed, til praktisk handling, og at de beslutter ikke bare at give det indtryk, at de gør uddannelse til en prioritet inden for udviklingsarbejdet, men virkelig gør det til en prioritet, hvis vi virkelig ønsker et mere retfærdigt samfund, hvor hvert individ har samme valgmuligheder og chancer.
Om lidt skal vi diskutere den betænkning, jeg er ordfører for, om kapacitetsopbygning og dens nøglerolle i at forbedre effektiviteten af udviklingshjælpen. Men hvordan kan vi tænke på kapacitetsopbygning, hvis 113 millioner børn aldrig har været i skole, og 150 millioner ikke har afsluttet en primær uddannelse, som ordføreren påpeger i sin betænkning? Derfor kan jeg kun være enig i de initiativer, der foreslås for at give uddannelse den rette plads i udviklings- og samarbejdspolitikken og overvinde de forhindringer, der afskærer så mange drenge og piger fra at få adgang til uddannelse og dermed retten til et bedre liv.
Derfor vil jeg gerne bede ordføreren acceptere det ændringsforslag, jeg har stillet sammen med hr. Corrie på vegne af PPE-DE-Gruppen, og som kræver anerkendelse af statens pligt til at garantere retten til uddannelse og den rolle, som den private sektor kan spille, når det gælder om at gøre den universelle ret til uddannelse, som desværre i øjeblikket er den mest overtrådte rettighed, til virkelighed.

Carrilho (PSE).
Hr. formand, uddannelse er et uundværligt redskab for fattigdombekæmpelsen. Det er udtryk for sund fornuft, men det er også et udviklingsstrategisk valg. Det er et spørgsmål om prioriteringer. Nogle mener, at uddannelse er en følgevirkning, og at det er arbejde, der er brug for, selv om det er til lave lønninger og ikke kræver særlige kvalifikationer. Jeg mener, at lave lønninger er en strategi, der let medfører meget uheldige selvforstærkende mekanismer, og at uddannelse ikke blot er en følgevirkning. Almen og faglig uddannelse indebærer en indsats rettet mod udvidede muligheder for alle mennesker, så de bliver bedre i stand til at indgå i samfundslivet og deltage i udformningen af det.
EU har udmærket sig i international sammenhæng ved at gå ind for den sidste strategi, såvel inden for EU selv som i forhold til de lande, hvis udvikling vi støtter.
Vi glæder os derfor over Kommissionens meddelelse, hvis indhold fortjener Parlamentets fulde støtte, og vi takker også ordføreren for hans fremragende arbejde. Jeg vil gerne blot fremhæve nogle enkelte punkter: betydningen af balance mellem undervisningens kvalitative og kvantitative side, med afgørende satsning på udryddelse af analfabetisme; betydningen af at inddrage de lokale aktører i de programmer, som vi støtter, til styrkelse af det decentraliserede samarbejde; satsning på kønsbalance - almen og faglig uddannelse af piger og kvinder har ikke kun direkte betydning for økonomien, men også på mellemlang sigt for mentalitetsudviklingen og for at skabe et friere samfund; indsatsen for at værne om undervisningen selv i perioder med konflikt og i post-konfliktsituationer; prioriteringen af normalisering og styrkelse af almen og faglig uddannelse. Jeg vil også gerne tilføje, at der må ydes en yderligere indsats for faglig uddannelse med henblik på reintegration af demobiliserede soldater.

Valenciano Martínez-Orozco (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne hilse Kommissionens meddelelse velkommen, men især vil jeg gerne lykønske hr. van den Berg med hans fremragende betænkning, som efter min mening indeholder elementer og initiativer, som er centrale i denne opgave.
Hr. formand, 65 millioner piger i verden er berøvet deres ret til uddannelse, og vi gør meget lidt for at afhjælpe denne situation. Den ramme, som Kommissionen har fremlagt, indeholder, som hr. van den Berg sagde, meget få forslag til aktioner, som specifikt fremmer uddannelse for piger. Det er i sig selv alvorligt, men det er endnu mere alvorligt, hvis vi tager i betragtning, at spædbørn, hvis mødre ikke har haft adgang til uddannelse, har dobbelt så stor risiko for at lide under fejlernæring og dø, før de fylder fem, end de børn, hvis mødre har afsluttet den primære uddannelse. Bare et eller to års skolegang for moderen reducerer børnedødeligheden med 15 %.
Uddannelse af mødre er et langt mere effektivt middel til at reducere fejlernæring end noget andet middel, inklusive adgang til mad. Vi ved, at kvinder er en afgørende faktor i udviklingen. Bedre uddannede kvinder er ensbetydende med et højere udviklingsniveau for deres samfund. Strategien til fattigdomsbekæmpelse og naturligvis kampen mod aids kan kun lykkes, hvis der lægges særlig vægt på uddannelse for piger. Derfor, og fordi det er deres grundlæggende ret, må uddannelse være vores prioritet. Kvalificeret, obligatorisk, almindelig, offentlig, primær uddannelse med en varighed på mindst seks år.
Uddannelse må, jeg gentager det, være vores prioritet. Det er grunden til, at jeg vil bruge de sidste sekunder af min taletid til at argumentere imod, som ordføreren gjorde det, at uddannelse optages i den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser ved de næste WTO-forhandlinger. Drenges og pigers ret til uddannelse må ikke være underlagt markedsmekanismerne.

Nielson
Hr. formand, jeg vil blot svare på nogle få spørgsmål, som er blevet rejst.
Hr. Wyn sagde, at andelen af fællesskabsbistand i lavindkomstlande er faldet fra 70 % i 1990 til 38 % nu. Han må imidlertid huske, at der i 1990 ikke var nogen udvidelse af støtten til de central- og østeuropæiske lande, som er ved at tiltræde Unionen, og at aktiviteterne i Balkanlandene ikke var en del af billedet. I virkeligheden har vi i absolutte tal ikke reduceret indsatsen til fordel for de mindst udviklede lande og de virkeligt fattige udviklingslande, men derimod forøget indsatsen på andre områder. Derfor er procenten nok rigtig, men fortolkningen er forkert. Jeg håber, at hr. Wyn vil melde tilbage til Det Forenede Kongerige om dette, for det er noget, som Det Forenede Kongerige har været længere om at forstå end visse andre lande.
Jeg er enig med hr. Howitt i, at midtvejsevalueringen er en lejlighed til at rejse spørgsmålet om denne sektors prioritet. Vi var rent ud sagt skuffede over vores partneres prioriteter, hvad angår både uddannelse og sundhed, under planlægningen af, hvad vi gør land for land. Det er en af grundene til, at vi forsøger at finde uudnyttede midler, frigøre dem og omfordele dem gennem tværgående initiativer som Fast Track-initiativet for uddannelse. Vandinitiativet er et andet eksempel. Dette er i nogen grad i modstrid med vores planlægningsmetode, men vi går ind for det, og i morgen vil jeg rejse spørgsmålet over for vores AVS-partneres regeringer.
Endelig nævnte fru Junker og andre de regionale sprogs store betydning i disse primæruddannelsessystemer. For nogle få måneder siden spurgte jeg folk i en landsby, hvorfor de ikke havde sendt deres børn i den lokale grundskole nogle få kilometer derfra. Svaret var, at undervisningen i skolen foregik på fransk, et sprog, som de ikke taler i landsbyen. Derfor er de udelukket fra systemet. Det er grove løjer! Dette er et vigtigt punkt. På den anden side giver det adgang til verden at lære et sprog, der rækker ud over det meget lokale område. Der er ikke nogen let løsning på dette problem, men det er vigtigt at tilskynde til en dobbelt løsning på det.
Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0092/2003) af Michel Rocard for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om beskyttelse af audiovisuelle kunstnere.

Echerer (Verts/ALE).
Hr. formand, godaften her sent på aftenen, kort før midnat, vi er sammen. Jeg vil gerne lave en spørgeleg med Dem. Lad os tale om en international filmsucces, en europæisk international filmsucces. Lad os f.eks. tage filmen "Fire bryllupper og en begravelse". Ved De, hvem der var forfatter til dette filmmanuskript? Nej? Det var en skam! Kender De navnet på filmkomponisten? Heller ikke! Ved De, hvem der iscenesatte filmen? Måske kommer De i tanke om nogen? Nej, heller ikke! Kan De fortælle mig, hvem der gjorde denne film mulig? Hvem der producerede den? Mhm! Men jeg antager, at De kender de to hovedskuespillere, Hugh Grant og Andy McDowell. Denne spørgeleg kunne vi fortsætte med i det uendelige, ligegyldigt om det næste gang er "Amélie" eller "Pianisten".
Regissører og producenter ved kun alt for godt, hvad de værdsætter hos deres skuespillere, for det første deres kvalitet, for det andet deres navne. Og publikum, det beundrer sine filmfavoritter helt personligt. Festivalsucceser, den eftertragtede klingen i biografkassen, gode sendekvoter, de står alle i direkte forbindelse med en skuespillers skuespilsmæssige kvalitet og hans popularitet hos publikum. Som afklaring kan jeg sige, at jeg ikke ønsker at blive misforstået, jeg vil ikke foretage nogen vurdering her af de enkelte kreative erhverv på filmområdet. Film er et fælles arbejde, enhver er vigtig, fra forfatter til producent. Alle yder deres arbejde, og alle nyder international beskyttelse undtagen en enkelt erhvervsgruppe. Forfattere nyder beskyttelse i medfør af Berner-aftalen og copyrighttraktaterne med WIPO. Rom-konventionen og WIPO-traktaten for performers og phonographs yder musikproducenterne og musikerne international beskyttelse. Selv tv-stationer, som i første omgang egentlig er mere brugere end kreative, har garanterede rettigheder i medfør af Rom-konventionen, som også bliver opdateret med WIPO-traktaten om rettigheder for sendevirksomheder. Det er tvingende nødvendigt, rigtigt og vigtigt! Men filmskuespillerne står uden for WPPT-traktaten. Hvorfor? Siden 1996 har forhandlingerne i WIPO ikke ført til noget positivt resultat for filmeheltene. Den diplomatiske konference i december 2000 var uden resultat for skuespillerne. Heller ikke bilaterale møder mellem WIPO-medlemmerne førte til det ønskede mål. Nu mødes de kontraherende stater igen fra den 18. til 20. juni i Genève.
Filmskuespillere har i mange år ventet på en minimumsbeskyttelse af deres ophavsrettigheder på internationalt niveau. EU har altid anerkendt det betydelige økonomiske output af kunstnerisk arbejde, og samtidig ved vi også alt for godt, at det kunstneriske arbejde af i dag er den kulturelle arv af i morgen. Inden for EU er kunstnerne beskyttet ved nationale love. I de fleste andre lande derimod er der næppe nogen eller overhovedet ingen rettigheder. På grund af en manglende harmonisering af disse rettigheder på internationalt niveau er kunstnerne ved alle værker, der oprindeligt kommer fra EU, heller ikke længere beskyttet. Hermed begrænses deres frie bevægelighed, og det har negative virkninger på udbredelsen af europæiske værker på internationalt niveau - altså alt i alt ikke nogen særligt gode forudsætninger.
De kender udtrykket "den globale landsby". Den teknologiske udvikling i de senere år, mediernes konvergens og den kommende udvikling af teknologien gør dette udtryk så sandt som aldrig før. Grænser og barrierer fjernes, lovgivere og alle deltagere konfronteres med en lang række udfordringer. En af dem er at beskytte kunstneres arbejde internationalt. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport vil gerne sende et politisk signal til Genève her.
Kommissionen repræsenterer EU-medlemsstaterne ved WIPO-forhandlingerne i juni i år. Derfor vil vi gerne stille Dem følgende spørgsmål og have følgende at vide af Dem: Hvad mener Kommissionen om denne uligevægt mellem audiovisuelle kunstnere og andre kreative folk? Bør de ikke nyde den samme internationale beskyttelse som alle deres kolleger fra musikområdet? Kan Europa-Kommissionen informere os om det aktuelle niveau for WIPO-forhandlingerne, hvad angår de audiovisuelle kunstnere? Hvilke aktiviteter påtænker Europa-Kommissionen at gennemføre for at ophæve denne diskriminering af en enkelt erhvervsgruppe?
Nielson
Kommissionen deler medlemmets bekymring over, at audiovisuelle kunstneres rettigheder, til forskel fra forfatteres, skuespilleres og fonogramproducenters rettigheder, på internationalt plan endnu ikke er blevet ajourført og tilpasset til det nye digitale miljø.
Det minder om, at Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater den 26. september 2002 på WIPO's generalforsamling gentog deres vedvarende ønske om meningsfuld ajourføring af Rom-konventionen af 1961, hvad angår beskyttelse af audiovisuelle kunstnere, for at give audiovisuelle kunstnere den internationale beskyttelse, de fortjener.
Kommissionen lægger stor vægt på, at der findes en endelig løsning på dette udestående punkt fra WIPO's diplomatiske konference i 1996, som vedtog WIPO-traktaten om ophavsret og WIPO-traktaten om fremførelser og fonogrammer.
Selv om der skete lidt fremskridt på dette område på WIPO's diplomatiske konference om beskyttelse af audiovisuelle fremførelser i december 2000, kunne man ikke komme til enighed i løbet af de tre uger med intensive forhandlinger under konferencen og heller ikke under andre forhandlinger i løbet af de sidste to år.
Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater ønsker at løse dette problem og kan derfor støtte WIPO-sekretariatets organisering af et uformelt ad hoc-møde i Genève den 18.-20. juni 2003. Kommissionen vil deltage aktivt i dette møde, hvor alle deltagere, herunder WIPO-medlemsstater og interesserede mellemstatslige og ikke-statslige organisationer, får lejlighed til at udveksle synspunkter og informationer. Spørgsmålet om beskyttelse af audiovisuelle fremførelser bør være på dagsordenen for WIPO's generalforsamling i september 2003.
Hieronymi (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, på vegne af min gruppe kan jeg sige, at vi støtter dette initiativ eftertrykkeligt, og jeg vil gerne takke kommissæren hjerteligt, fordi det helt tydeligt også gælder for Kommissionen. For kun i fællesskab kan vi opnå det fastsatte mål: større beskyttelse af de audiovisuelle kunstneres rettigheder.
Jeg beklager, at vi ikke havde tid til at tale om disse spørgsmål i udvalget, men tiden er knap, den 18. juni nærmer sig, og det er rigtigt, at vi sender et klart signal i dag om vores beslutsomhed om at supplere WIPO-traktaterne så hurtigt som muligt for at udfylde hullet og endelig opnå den nødvendige retsbeskyttelse for de audiovisuelle kunstnere. Jeg vil derfor gerne stille et forslag om, at vi ikke blot her i plenarforsamlingen i rette tid før konferencen, men også efter konferencen i fagudvalget modtager en rapport om resultaterne af forhandlingerne og om de forhåbentligt opnåede fremskridt fra Kommissionen. Hvis De får alvorlige problemer i forbindelse med forberedelsen af konferencen, anser jeg det for nødvendigt, at vi får en passende rapport fra Kommissionen på det næste møde i Kulturudvalget, altså omfattende information før og efter drøftelserne for virkelig at fremme denne sag.
Lad mig gøre opmærksom på et punkt, som efter min mening er kritisk, men som ikke sætter spørgsmålstegn ved vores principielle støtte. Det er spørgsmålet om kunstnernes forhold til dem, som er de vigtigste formidlere af den kunstneriske præstation, nemlig radio- og tv-stationerne. Det er efter min mening lidt reduceret fremstillet, når man siger, at det udelukkende handler om brugerne og ikke om skaberne af værkerne hos radio- og tv-stationerne. Jeg vil gerne sige tydeligt her, at det handler om udelukkelse. Naturligvis står kunstneren og beskyttelsen af hans kunstneriske værk i centrum her, og det er netop det hul, som skal lukkes retligt. Men jeg synes også, at det er vigtigt, at vi finder en vej for eventuelt at tage modstridende interesser med om bord i båden, således at de ikke i bag- eller forgrunden forhindrer os i at løse problemerne. For så vidt held og lykke ved forhandlingerne, og informer Parlamentet om resultaterne!
Whitehead (PSE).
Hr. formand, ved at informere os alle sammen om et emne, som alt for ofte ignoreres i vores debatter her, har fru Echerer vist sig at være en aftenkunstner, som fortjener sine intellektuelle ejendomsrettigheder og efterfølgende royalties.
Jeg må erklære en interesse: Som tidligere tv-producent og filmproducer modtager jeg stadig hårdt tilkæmpede royalties af den ene eller den anden art fra nogle af disse aktiviteter. Vi ser i dag i en verden, som jeg kom fra, en situation, hvor mangfoldigheden af output er stigende, og hvor de, der kontrollerer det output og køber rettighederne til det, får mere og mere magt. De, der i øjeblikket ikke har en forhandlet position, hvor de får mere end én betaling for deres egne aktiviteter, er taberne i det spil. For personer i den audiovisuelle sektor er denne situation blevet værre, ikke bedre.
Som spørgeren påpegede, har musikere en meget stærk forening, som gennem årene har været i stand til at beskytte deres position. For producenter er der nu en vis grad af belønning, som kan forhandles fra tid til anden. Audiovisuelle kunstnere har ikke sådanne rettigheder. Vi ved præcis, hvad de står over for, for uden traktatbeskyttelse står de konstant over for en større magt - med al magten og alle de advokater, man kan ønske sig - der kan tvære dem ud.
Det tog den store kunstner Peggy Lee næsten 20 år at få Disney Corporation til at give hende løbende betalinger for stemmer, hun havde indtalt til nogle Disney-tegnefilm. Hvis det tog hende så lang tid, fordi hun ikke havde nogen traktatmyndighed til at støtte sig, hvad sker der så med den ukendte og ubemærkede kunstner, der er i den situation, som spørgeren har skitseret i aften?
Jeg har et sidste spørgsmål, som måske ikke vil blive besvaret nu, men som vil blive taget op igen i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport. Vi ved, at vi umiddelbart før WIPO's uformelle møde i september har endnu en chance for at behandle dette spørgsmål. Hvad sker der, hvis de forhandlinger mislykkes, ligesom alle de foregående? Hvad vil Kommissionen så gøre? Vil vi stå fast i denne sag, eller vil vi lægge den til side med et beklagende suk, mens de, der ejer rettighederne og nidkært våger over dem, får mere magt, og de audiovisuelle kunstnere fortsat bliver tilsidesat?
Echerer (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil først takke Kommissionen for dens bemærkninger og dernæst alle kolleger fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport, især koordinatorerne, som formåede at finde en løsning hurtigt i denne meget begrænsede tid. Til afklaring af min måske lidt korte udtalelse om, at radio- og tv-stationerne er mere brugere end kreative, vil jeg gerne tilføje, at det ikke er nogen vurdering, men simpelthen en kendsgerning. De er både brugere og skabere, men ikke udelukkende, og de kan endda lukrere på beskyttelse på internationalt niveau, men det kan filmskuespillere ikke. Jeg giver her fru Hieronymi absolut ret. Vi bør lukke dette hul, og det glæder mig, at man ønsker at trække på samme hammel her.
Når vi taler om den kærkomne internationale beskyttelse af audiovisuelle kunstnere, hvad mener vi så med det? I første omgang handler det om deres moralske rettigheder. Forestil Dem, at en af Deres taler her i plenarforsamlingen bliver brugt uautoriseret og i ændret form, måske endda ulovligt. Som forfatter kan De vægre Dem, som kunstner har De næppe nogen muligheder for og sjældent nogle rettigheder til at gribe ind. Et andet væsentligt punkt er navns nævnelse: For hver kreativ person er det af umådelig stor betydning, at han kan sætte sit navn under sit værk, selv om han kun er en del, et lille hjul i det store hele. Det er lige så vigtigt for en kunstner, også uden for EU. Man behøver måske ikke at bekymre sig om folk som Hugh Grant og andre, men om de mange tusinde, som ikke nyder denne prominens. Men selv prominente nationale filmhelte har af og til dårlige år, og det forekommer, at man ikke har nogen optagelser i et helt år. Kunstneruheld, man kan ikke stille noget op. Huslejen skal betales alligevel. At deltage i værdiskabelsen af vellykkede produktioner - hvad enten det er ved buy-outs eller ved passende godtgørelse eller ved de muligheder, som vi kender her i EU - hjælper og er en rettighed. Jeg tror, at alle de audiovisuelle kunstnere uden for Unionen, som ikke nyder godt af disse rettigheder, i høj grad venter på et tegn fra os. Det glæder mig, at vi kæmper i fællesskab, og jeg vil ønske dem, som man siger det i mit kunstnersprog, toi, toi, toi. Gid øvelsen må lykkes!

Formanden.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forslag fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme til Rådets afgørelse om indgåelse af en aftale i form af brevveksling mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Kroatien om den økopointordning, der skal gælde for Republikken Kroatiens transittrafik gennem Østrig (KOM(2003) 121 - C5-0215/03 - 2003/0051(CNS)).

Nielson
Hr. formand, jeg vil indlede med at give udtryk for Kommissionens taknemmelighed over for Parlamentet, fordi det har gået ind på at behandle denne sag under uopsættelig forhandling.
Som bekendt vil det antal økopoint, som tildeles kroatiske lastbiler i transittrafik gennem Østrig for 2003, blive fastlagt i den aftale, vi debatterer i aften. Denne aftale, i form af brevveksling, nævnes i protokollen om vejtransittrafik til interimsaftalen mellem EF og Kroatien om handel og handelsanliggender, som trådte i kraft den 1. marts 2002.
Antallet af økopoint og de øvrige administrative aspekter af aftalen blev aftalt for at sikre, at Fællesskabets lastbiler ikke bliver forskelsbehandlet i Fællesskabet, mens økopointordningen fungerer.
Jeg forstår, at aftalen allerede anvendes på de facto-basis.
Jeg håber derfor meget, at Europa-Parlamentet vil kunne gå ind for aftaleudkastet.
Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke Dem hjerteligt, hr. kommissær, fordi De har understreget så klart, at det ikke handler om Østrigs eneinteresse her, men om en legitim overholdelse af traktater mellem EU og vores nabostater. Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om en ordning mellem EU og Kroatien er egentlig kun en rutineprocedure. Dermed skal der opnås en integration af Kroatien i den nuværende økopointordning, som skal anvendes på transittrafik gennem Republikken Østrig.
Alle bestemmelser herom, hr. kommissær, er allerede genstand for en folkeretlig aftale mellem EF og Republikken Kroatien og skal derfor overholdes allerede nu. Beslutningsforslagets uopsættelighed fremgår også af tidsfristerne i den daværende interimsaftale. Da aftalen, som kommissæren også sagde, gælder for 2003, er tiden egentlig overskredet med hensyn til at få denne korrespondance gennemført. Jeg og vi som østrigere kan derfor ikke forstå de argumenter, der ofte anføres herimod, fordi vi snarere ser dette som et fortsat forsøg på at hæmme søgningen efter en tillægsordning for trafikprotokol nr. 9 i den daværende tiltrædelsestraktat med Østrig. Dette skal dog afvises klart og entydigt.
Vi skal på en seriøs måde føre diskussionen om økopointordningen, som den fremgår af den foreliggende fælles holdning fra Rådet. Ved afstemningen i morgen handler det om at opfylde en international forpligtelse fra EU, som er rimelig for retsfællesskabet i EU. Vi har derfor alle virkelig en opgave, og jeg anmoder derfor alle kolleger om at godkende Kommissionens forslag i morgen.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, som allerede nævnt handler det om verificeringen af et forhold, der faktisk allerede eksisterer. Vi var for så vidt ikke helt overbeviste om, at uopsætteligheden var en selvfølge, da man måske allerede tidligere kunne være kommet med en passende anmodning. Derfor har mine kolleger ikke kunnet godkende uopsætteligheden her, men flertallet har gjort det, og vi vil naturligvis godkende verificeringen af aftalen indholdsmæssigt i morgen.
Jeg vil ligesom fru Schierhuber endnu en gang kort komme ind på, at økopunktordningen som sådan kritiseres igen og igen, og jeg forstår også, at der ikke i længden kan være en økopunktordning. Men for øjeblikket handler det netop om, hvorvidt denne økopunktordning kan og skal forlænges frem til 2006, fordi vi jo går ud fra, at vi endelig har det, der betegnes som et vejomkostningsdirektiv, det vil sige en generel ordning, som ikke kun vedrører transittrafikken, men også lastbilstrafikken på vej generelt, især lastbiler, som ikke er særligt miljøvenlige.
I virkeligheden må man også indse, at økopunktordningen i høj grad har bidraget til at gøre trafikken på vej mere miljøvenlig, fordi merforbruget af økopunkter på grund af dårligere - miljøbetinget dårligere - lastbiler simpelthen har foranlediget mange virksomhedsejere og transportfirmaer til at anskaffe mere miljøvenlige lastbiler, fordi de var billigere, hvad angår økopunkter, eller kunne gennemføre flere kørsler. Desuden var det en meget klog, om man så vil, i sidste ende markedskonform ordning, hvormed gennemkørsel ikke er blevet forbudt, men som har motiveret virksomhedsejerne til at anskaffe miljøvenlige lastbiler, og det er egentlig det, det handler om nu i debatten med Kommissionen og Rådet.
Kommissionen hjælper os meget her - og det vil vi også takke den for - med at finde en overgangsordning, hvormed vi kan opnå et teknologiløft. Der er også debatter nu om, at virksomhederne, hvis vi belaster EURO 2, altså de lastbiler, der er miljømæssigt meget dårlige, stærkere med økopunkter og til gengæld fritager EURO 4 helt, straks omstiller sig fra EURO 2 til EURO 4 for også at anvende disse til trafikken med fritagede miljøvenlige lastbiler. Der skal ikke skabes det indtryk, at man forlænger en principielt dårlig og umulig ordning, men at det ved denne ordning med Kroatien handler om en ordning, som er godt for miljøet ikke kun i Østrig, men også i Europa alt i alt. Disse miljøeffekter relaterer jo ikke kun til alpelandet Østrig, men til hele Europa. I den forstand takker jeg for Kommissionens støtte, og vi vil som gruppe i morgen godkende denne ordning.
Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.45)

