Baltian maista vuonna 1941 karkotettujen muistotilaisuus
Puhemies
(PL) Hyvät kollegat, tässä kuussa on niiden joukkokarkotusten 70. vuosipäivä, jotka neuvostoviranomaiset toteuttivat vuodesta 1940 alkaen miehittämissään Baltian maissa. Näiden karkotusten pääasiallisena tarkoituksena oli riistää Virolta, Latvialta ja Liettualta niiden yhteiskunnallinen ja poliittinen eliitti. Tiedemiehet ja poliittisten piirien edustajat poistettiin ja myös ihmiset, jotka tunnettiin vapaasta ajattelusta, poistettiin. Nyt meidän yhteinen velvollisuutemme on vaalia neuvostoterrorin uhriksi Baltian maissa joutuneiden satojen tuhansien ihmisten muistoa ja tuomita ankarasti totalitaarinen järjestelmä ja sen johtajien ihmisyyttä vastaan tekemät rikokset. Liettuan, Latvian ja Viron kansojen kärsimykset antoivat heille päättäväisyyttä ja voimaa taistella itsenäisyyden puolesta ja palata yhdentyneeseen Eurooppaan puoli vuosisataa myöhemmin.
Halusin myös muistuttaa teille, että 22. kesäkuuta, kahden viikon kuluttua, on kulunut 70 vuotta Neuvostoliiton hyökkäyksestä Hitlerin Saksaan. Tämä hyökkäys merkitsi niiden aiemman liiton ja Hitlerin ja Stalinin lokakuussa 1939 tekemän, Euroopan jakaneen salaisen sopimuksen purkautumista. Meillä on siten monia vuosipäiviä, jotka meidän ja Euroopan on tärkeää muistaa, mutta katson, että liettualaisten, latvialaisten ja virolaisten kollegoidemme läsnäolo todistaa, että eurooppalaiset pystyvät nujertamaan vastoinkäymiset ja voittamaan valtavan jännityksen, ja siksi olemme erityisesti tänään erittäin iloisia, että kollegamme ovat täällä kanssamme.
Tunne Kelam
PPE-ryhmän puolesta. - (EN) Arvoisa puhemies, kiitän teitä solidaarisuuden ilmaisustanne.
Seitsemänkymmentä vuotta sitten noin 50 000 Liettuan, Latvian ja Viron kansalaista karkotettiin julmasti kodeistaan Neuvostoliiton miehittämissä Baltian maissa. Jos tuota 50 000 ihmisen määrää kolmen Baltian maan silloisesta 5,5-miljoonaisesta väestöstä verrataan Yhdistyneen kuningaskunnan tai Ranskan väestöön, 50 000 karkotettua Baltian maista olisi suhteessa merkinnyt 432 000 karkotettua Yhdistyneestä kuningaskunnasta tai 363 000 karkotettua Ranskasta. Onneksi sitä ei tapahtunut näissä maissa.
Kuten puhemies sanoi, neuvostojohto oli päättänyt jo toukokuussa 1941 puhdistaa Liettuan, Latvian ja Viron poliittisen ja taloudellisen eliitin neuvostovastaisista osista. Karkotetut kuljetettiin karjavaunuissa Neuvosto-Siperiaan ja kauas pohjoiseen kohtaamaan nälkä, kylmyys ja pakkotyö. Miehet erotettiin perheistään ja vietiin vankileireille, joissa monet heistä kuolivat tai teloitettiin. Monissa paikoissa karkotetuista kuoli miltei 50 prosenttia.
Vuoden 1941 karkotukset olivat tuhoisa isku demokraattiselle kansalaisyhteiskunnalle. Tämä umpimähkäinen väkivalta aiheutti uhreille syviä psykologisia vammoja, mikä sai aikaan pitkäkestoisia pelkoja, tunteiden peittelemistä, itsesensuuria ja passiivisuutta. Se sai aikaan tunteen, että oikeus ei voisi ikinä voittaa. Lainatakseni Saharov-palkinnon voittajaa, Sergei Kovalevia, ei ole epäilystäkään, että nykyaikaisten käsitteiden mukaan nämä toimet olisivat rikoksia ihmisyyttä vastaan. Siksi Baltian maiden karkotusten muistaminen 70 vuotta myöhemmin on tilaisuus syventää ymmärrystä siitä, että teidän menneisyytenne on meidän menneisyyttämme ja päinvastoin. Vuonna 1941 ihmisyyttä vastaan tehtyjen rikosten täydellisestä tuntemisesta pitäisi tulla erottamaton osa yhteistä eurooppalaista historiaamme.
Hyvät kollegat, haluan kiittää teitä kaikkia huomiosta ja solidaarisuudesta, jota Baltian maiden kansat ovat niin monia vuosia odottaneet.
(Suosionosoituksia)
Hannes Swoboda
Arvoisa puhemies, arvoisa Tunne Kelam, arvoisat parlamentin jäsenet Baltian maista, hyvät kollegat, muistamme tänään erityisesti Baltian maiden joukkokarkotuksia. Nämä joukkokarkotukset ovat Euroopan historian synkimpiä tapahtumia. Viime vuosisataa on kuvattu, eikä perusteetta, joukkokarkotusten vuosisadaksi. Osoitamme tänään kunnioitusta kaikille näiden epäinhimillisten tekojen uhreille.
Sen osalta vaadimme neuvostohistorian ja erityisesti stalinismin julmuuksien täydellistä tutkintaa. Tämän päivän Venäjän ei pitäisi suhtautua siihen poliittisena hyökkäyksenä vaan tarjouksena tukea sen oman historian selvittämisestä, sillä sen, kuten kaikkien muidenkin Euroopan maiden, historiassa on sekä myönteisiä että kielteisiä aikoja.
Aivan kuten muistamme Baltian maiden uhreja, ajattelemme kuitenkin myös armenialaisia, jotka karkotettiin Turkista viime vuosisadan alussa. Muistamme niin sanotun väestönvaihdon Turkin ja Kreikan välillä. Euroopan karkotukset saavuttivat huippunsa erityisesti vuosisadan puolivälissä natsihallinnon ja Neuvostoliiton kommunistihallinnon vuoksi. Myös toista maailmansotaa seuranneet joukkokarkotukset jättivät syviä haavoja, kuten myös joukkokarkotukset entisessä Jugoslaviassa käydyn sodan aikana.
Emme saa kuitenkaan unohtaa, että moniin siirtomaahallintoihin liittyi myös joukkokarkotuksia. Meidän on vaadittava perusteellista keskustelua erilaisista joukkokarkotuksen muodoista ja niiden oletetuista syistä. Sen pitäisi sisältää syyllisyyden selvittäminen ja syyllisten rankaiseminen, mikäli se on joissakin tapauksissa edelleen mahdollista, kuten nyt tapahtuu esimerkiksi Mladičin tapauksessa. Ensisijainen vastaus tähän on kuitenkin Euroopan yhdistyminen, erityisesti itsenäisten Baltian maiden kanssa, ja selkeä sitoutuminen Euroopan yhdistymisprosessin jatkamiseen, sillä se ei ole vielä päätöksessä. Tämän historiallisen tehtävän olemme itsemme lisäksi velkaa myös ja erityisesti monien Euroopassa tapahtuneiden joukkokarkotusten uhreille. Monet poliitikot kaikista Euroopan maista, idästä ja lännestä, ovat tehneet työtä saadakseen sen aikaan. Yksi esimerkki on Gdánskin julistus, jonka Puolan presidentti Kwaśniewski ja Saksan presidentti Rau allekirjoittivat.
Koska haluamme oppia menneestä, meidän on oltava valppaita ja myös tarkkailtava ensimmäisiä merkkejä joukkokarkotuksista, kuten esimerkiksi romanien tapauksessa. Meidän on torjuttava kaikki sellaiset lausunnot, joissa todetaan, että meidän on lähetettävä arabimaahanmuuttajat takaisin Välimeren poikki veneissään, ja meidän on puolustettava itseämme niitä vastaan, jotka haluavat lopettaa rajatonta Eurooppaa koskevat saavutuksemme ja palata jälleen kerran kapeakatseiseen nationalismiin.
Ilmaiskaamme syvä kunnioituksemme kaikille joukkokarkotusten uhreille, mutta sitoutukaamme yhdessä jatkamaan Euroopan yhdistymistä, sillä se on ainoa todellinen takuu sitä politiikkaa vastaan, joka toi niin paljon kärsimystä Euroopan kansoille ja muille viime vuosisadan aikana. Emme saa ikinä unohtaa.
Se ei saa tapahtua enää koskaan. Nämä vaatimukset esitettiin välittömästi toisen maailmansodan jälkeen. Ne ovat yhtä asiaankuuluvia nykyään, ja paras vastaus niihin on yhtenäinen Eurooppa.
(Suosionosoituksia)
Leonidas Donskis
Arvoisa puhemies, Baltian maiden asukkaiden joukkokarkotukset vuonna 1941 ovat yksi 1900-luvun järkyttävimmistä ja traagisimmista tapahtumista. Tämä Liettuaan, Latviaan ja Viroon, niiden poliittisiin yhteisöihin ja yleisesti sivistyneeseen elämään kohdistunut isku eristi nämä kansat ja maat viideksi vuosikymmeneksi. Se oli myös suuri isku eurooppalaiselle solidaarisuudelle ja eurooppalaiselle yhteenkuuluvuudelle. Tämä eristys päättyi vasta vuonna 1991, kun viimein oli mahdollista puhua Baltian kansojen historian käännekohdasta. Vuosi 2004 - vuosi, jolloin Baltian maat liittyivät Euroopan unioniin - merkitsi kuitenkin todella Euroopan jaon loppumista. Syyttömien siviilien, tavallisesti eniten koulutettujen ja edistyneimpien, tarkoituksellinen joukkokarkotus oli erottamaton osa Stalinin ajan yhteiskunnallisia järjestelyjä ja kamppailua ihmisiä ja kansoja, heidän muistojaan ja arvokkuuttaan vastaan. Tästä huolimatta voimme päättää myönteiseen huomautukseen. Arvoisa puhemies, hyvät kollegat, se, että tänään voimme mainita Baltian maiden syyttömien ihmisten joukkokarkotusten 70-vuotispäivän ja että tunnustamme ne, antaa Euroopalle takaisin sen arvokkuuden, solidaarisuuden ja yhteisen poliittisen muistimme.
Roberts Zīle
Arvoisa puhemies, vaikka joukkokarkotukset Baltian maissa 14. kesäkuuta 1941 ja toinen joukkokarkotusten aalto maaliskuussa 1949 johtivat tuhansien syyttömien ihmisten alistamiseen monen vuoden nöyryytykselle Siperiassa ja kuolemanleireillä, niitä ei ole vielä tähän päivään mennessä tunnustettu Euroopan ja maailman yleisessä mielipiteessä. Toisesta maailmansodasta on kulunut yli 65 vuotta. Hitlerin totalitaarisen järjestelmän tekemät julmat rikokset ihmisyyttä vastaan määritettiin ja niistä syytettiin kauan sitten. Stalinin hallinnon kansanmurha miehitetyissä Itä-Euroopan maissa sekä itse Venäjällä katsotaan kuitenkin edelleen joissakin nykyaikaisissa poliittisissa piireissä aiheeksi, josta on paras olla keskustelematta, eikä edes Euroopan unioni ole arvioinut tätä kysymystä täysin. Kommunistihallinnon rikokset ovat jättäneet pysyvän kielteisen vaikutuksen Baltian maiden ihmisten mieleen. Kommunistinen järjestelmä, lainatakseni Alexander Solzhenitsynin sanoja, perustui valheisiin ja terroriin, ja se oli rampa järjestelmä, jota ihmisluonto ei voinut hyväksyä. Se tuhosi ihmisten moraaliarvot, perinteet, solidaarisuuden ja itseluottamuksen. Miksi maanmiesteni on edelleen kuunneltava Moskovan tarinoita siitä, että Baltian maissa ei todella ollut miehitysvaltaa, että Baltian maita ei miehitetty Hitlerin (Molotov-Ribbentrop) sopimuksen tuloksena vaan että se oli Baltian maiden kesällä 1940 tekemä sosialistinen valinta? Miksi minun ja miksi minun maanmiesteni on edelleen kuunneltava tarinaa "vapauttamisesta" näistä karkotetuista, jotka olivat eniten koulutettuja ja Baltian maiden parhaita ihmisiä? Kehotan siksi Euroopan komissiota antamaan kaiken mahdollisen tuen kommunistihallinnon rikosten asianmukaiselle tutkimiselle, jota monien jäsenvaltioiden, myös kaikkien Baltian maiden, oikeusministerit ovat vaatineet, ja päättämään tämän keskeneräisen tehtävän kaikkien totalitaaristen hallintojen rikosten arvioimisesta. Kiitos.
Franz Obermayr
(DE) Arvoisa puhemies, Saksan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksessa Hitler ja Stalin määrittivät etupiirinsä Keski-Euroopassa, ja sen seuraukset olivat tuhoisia etenkin Baltian maille. Aivan kuten Valko-Venäjällä neuvostoliittolaiset suunnittelivat pian Baltian maiden yhteiskunnan johtavien osien joukkokarkotuksen, ja ensimmäinen joukkokarkotus järjestettiin kesäkuun 13. ja 14. päivän välisenä yönä. Ihmiset vietiin kodeistaan ilman ennakkovaroitusta ja ilman syytteitä.
Viron parlamentti julisti vuonna 2002, että joukkokarkotukset ovat rikos ihmisyyttä vastaan. Virossa 14. kesäkuuta on kansallinen muistopäivä. Se on muistamisen ja surun päivä, mutta se on myös merkki nykyisen demokraattisen ja itsenäisen Viron arvostuksesta. Euroopassa ja kaikkialla maailmassa 14. heinäkuuta kiinnittää huomiota usein unohdettuun pienten valtioiden ja kansojen, erityisesti entisen Neuvostoliiton maiden kärsimykseen.
Puhemies
(PL) Keskustelu on päättynyt.
