Juhlaistunto - ekumeeninen patriarkka Bartholomos
Puhemies
Teidän Pyhyytenne, patriarkka Bartholomos, meillä on suuri kunnia toivottaa teidät tervetulleeksi tähän Euroopan parlamentin juhlaistuntoon Euroopan kulttuurienvälisen vuoropuhelun teemavuoden 2008 aikana. Ensimmäinen vieras, joka puhui tammikuussa Euroopan parlamentille osana Euroopan kulttuurienvälisen vuoropuhelun teemavuotta, oli Damaskusin suurmufti. Hän on Syyriasta, ja hän puhui meille rauhanomaisen islamin sanansaattajana.
Teidän Pyhyytenne, te edustatte kristinuskoa, ja päärabbi Jonathan Sacks tulee marraskuussa puhumaan Euroopan parlamentille juutalaisten edustajana.
Näiden kolmen uskonnon, kristinuskon, juutalaisuuden ja islamin, edustajat ovat eläneet rinta rinnan vuosisatojen ajan. Valitettavasti tämä rinnakkaiselo ei ole aina ollut rauhanomaista. Jopa tällä hetkellä Lähi-idässä ja muualla on alueita, joita leimaavat näiden yhteisöjen väliset jännitteet.
Euroopan parlamentti tukee kaikkia pyrkimyksiä, joilla edistetään uskontojen ja kulttuurien välistä rauhanomaista rinnakkaiseloa Lähi-idässä ja muualla maailmassa. Lähi-idästä on saatu esimerkkejä myös uskonnollisesta suvaitsevaisuudesta ja sopusointuisista suhteista eri uskontoja edustavien ihmisten välillä. Kun vierailin Syyriassa vähän aikaa sitten, minulla oli tilaisuus tavata eri uskonnollisten yhteisöjen hengellisiä johtajia, jotka vakuuttivat minulle, että heidän maassaan on luotu hyviä suhteita, jotka tukevat uskontojen ja kulttuurien välistä vuoropuhelua.
Euroopan unioni on arvoihin perustuva yhteisö, ja yksi tärkeimmistä arvoistamme on arvokkuus, joka kuuluu jokaiselle yksilölle. Tässä mielessä uskonnonvapaus on keskeinen osa ihmisarvoa ja ohittaa tärkeydessään valtiovallan käyttämät valtuudet. Kirkon ja valtion erottaminen, mitä arvostamme hyvin paljon, takaa uskonnollisille yhteisöille vapauden hoitaa omia sisäisiä asioitaan ja ulkosuhteitaan. Nämä periaatteet on vahvistettu Lissabonin sopimuksessa, jonka voimaantulon pyrimme varmistamaan.
Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka, jonka keskus on Fanarissa Istanbulissa, perustettiin 1300-luvulla, ja se on tärkeä hengellinen keskus 300 miljoonalle ortodoksikristitylle kaikkialla maailmassa. Fanar merkitsee perikuvaa, ja te, Teidän Pyhyytenne, olette aina toiminut yhteensovittamisen ja rauhan perikuvana ortodoksisen maailman uskovaisille ja myös muille.
Euroopan unionin viimeisimmän laajentumisvaiheen myötä Euroopan unioniin liittyi maita, joissa valtaväestö on ortodokseja, kuten Kypros, Bulgaria ja Romania, kun taas Kreikka on ollut jäsenvaltio jo vuodesta 1981 asti. Edesmennyt paavi Johannes Paavali II käytti seuraavaa vertauskuvaa tämän kuvaamiseen: hän sanoi, että hajaannuksesta selvittyään Eurooppa hengittää jälleen molemmilla keuhkoillaan. Voisimme käyttää tuota vertauskuvaa jälleen tänään kuvaillessamme sitä laajentuneen Euroopan rikkautta, jota läntisen ja itäisen kristinuskon erilaiset näkökulmat saavat aikaan.
Teidän Pyhyytenne, kiitämme teitä vierailustanne. Olette yksi harvoista merkkihenkilöistä, joka puhuu Euroopan parlamentille toista kertaa. Olitte täällä vuonna 1994, ja osoitatte meille kunniaa puhumalla meille uudestaan Euroopan kulttuurienvälisen teemavuoden yhteydessä. Olemme iloisia saadessamme kuunnella puhettanne.
Kutsun teidän nyt puhumaan Euroopan parlamentille. Kiitos.
(Suosionosoituksia)
Hänen Pyhyytensä ekumeeninen patriarkka Bartholomeos I
(EN) Arvoisa Euroopan parlamentin puhemies, arvoisat Euroopan parlamentin jäsenet, arvoisat vieraat ja hyvät ystävät, aluksi haluan välittää teille tervehdyksen Konstantinopolin ekumeenisesta patriarkasta, joka on lukuisien vuosisatojen ajan sijainnut siellä, mitä nykyisin kutsutaan Istanbuliksi. Tämä tervehdys on täynnä arvostusta ja kunnioitusta. Eritoten ilmaisemme kiitollisuutemme vanhalle ystävälle, Euroopan parlamentin puhemies Hans-Gert Pötteringille. Lisäksi haluamme ilmaista arvostavamme vilpittömästi tätä poikkeuksellista kunniaa saada puhua Euroopan parlamentin täysistunnossa toista kertaa (kuten puhemies jo mainitsi) erityisesti tässä tilaisuudessa, joka järjestetään Euroopan kulttuurienvälisen vuoropuhelun teemavuoden puitteissa.
Puhtaasti hengellisenä instituutiona ekumeenisella patriarkaatillamme on todellinen kutsumustyö, jolla pyritään lisäämään ja laajentamaan tietoisuutta ihmisten yhteisestä perheestä ja auttamaan ihmisiä ymmärtämään, että elämme kaikki samassa maailmassa. Perusmerkityksessään tämä on sanan "ekumeeninen" merkitys, sillä sana "oikumene" tarkoittaa asutettua maailmaa, ja maailma ymmärretään taloksi, jossa kaikki kansat, suvut, heimot ja kielet asuvat.
Kuten hyvin tiedetään, uskonnollisen instituutiomme ydin on akseliajassa, syvällä kristinuskon historiassa, jolloin Jeesus Kristuksen ensimmäiset seuraajat elivät. Koska Pyhä Istuin, institutionaalinen keskuksemme, oli yhteinen kristityn Rooman valtakunnan keskuksen ja pääkaupungin kanssa, sitä alettiin kutsua "ekumeeniseksi", ja sille kuului tiettyjä etuoikeuksia ja vastuualueita, jotka kuuluvat sille nykyäänkin. Yksi sen tärkeimmistä vastuualueista oli välittää Rooman valtakunnan ulkopuolelle sanomaa pelastavasta evankeliumista. Ennen tutkimusmatkojen aikaa useimmilla sivilisaatioilla oli niin kaksinapainen näkemys maailmasta, että ihmisten katsottiin elävän joko "meillä" tai "muualla". Maailma oli jakautunut kahteen osaan: sivilisaation pallonpuoliskoon ja sivistymättömyyden pallonpuoliskoon. Olemme historian aikana saaneet todistaa niitä seurauksia, joita ihmisten toisistaan vieraantumisesta on ollut.
Nykyään, kun meillä on teknologian tarjoamat välineet ylittää oman kulttuurisen itsetietoisuuden rajat, joudumme edelleenkin todistamaan ihmiskunnan pirstoutumisen vakavia vaikutuksia. Heimojärjestelmä, fundamentalismi ja fyletismi - äärinationalistinen oppi, joka ei piittaa muiden oikeuksista - kaikki yhdessä ovat olleet syyllisiä hirmutekojen loputtomaan listaan, mikä panee miettimään, voimmeko ylipäänsä vakuuttaa olevamme sivistyneitä.
Kaupankäynnistä, muuttoliikkeistä ja kansojen levittäytymisestä, uskonnollisista mullistuksista ja uusista kukoistuskausista sekä suurista geopoliittisista muutoksistakin huolimatta viime vuosisadoilta periytyvää joustamatonta ja monoliittista tavasta ymmärtää itseämme ei edelleenkään kyetä irrottautumaan. Ekumeeninen patriarkaatti on purjehtinut vuosisatojen aaltojen läpi ja luotsannut aluksensa halki historian myrskyjen ja vaikeuksien. Kahden vuosisadan ajan, halki Pax Romanan (Rooman rauhan), Pax Christianan, Pax Islamican, Pax Islamican, jotka ovat kaikki kulttuurienvälisten taistelujen, konfliktien ja suoran sodan leimaamia aikakausia, ekumeeninen patriarkaatti on jatkanut tehtäväänsä ihmisperheen ja kristillisen kirkon tiennäyttäjänä. Historian syvissä vesissä purjehtimisen tarjoamien vahvojen kokemusten pohjalta välitämme nykymaailmalle ihmisarvon ajattoman viestin.
Nykyään patriarkaattimme ekumeeninen tavoite on paljon enemmän kuin olla fyysisesti läsnä Euroopan ja Aasian välillä, samassa kaupungissa, jossa olemme eläneet 17 vuosisadan ajan aina patriarkaatin perustamisesta lähtien. Pienestä määrästä huolimatta kattava kokemuksemme on johdattanut meidät tähän kunnianarvoisaan istuntoon tänään, jotta voisimme jakaa tuosta kokemuksesta jotakin, mistä on hyötyä kulttuurienväliselle vuoropuhelulle, ja tämä on ylevänä ja ajankohtaisena asiana ihanteellinen tapahtuma nykymaailmalle.
Kuten olette itsekin todenneet tämän kunnianarvoisan elimen omin sanoin: "Euroopan yhdentymisen kannalta on tärkeää tarjota keinoja kulttuurienväliseen ja kansalaisten väliseen vuoropuheluun, jotta voitaisiin edistää kulttuurisen monimuotoisuuden kunnioittamista ja auttaa hallitsemaan yhteiskuntiemme monitahoista todellisuutta ja erilaisten kulttuuri-identiteettien ja vakaumusten rinnakkaiseloa" (Päätös N:o 1983/2006/EY), ja kuten myös viime vuonna Euroopan neuvoston parlamentaarisessa yleiskokouksen täysistunnossa Strasbourgissa pitämässämme puheessa haluaisimme nöyrästi liittää siihen seuraavan lausnnon: vuoropuhelu on välttämätöntä ennen kaikkea siksi, että se on ihmiselle luontainen ominaisuus.
Tämä on pääsanoma, jota haluamme teidän pohtivan tänään: kulttuurienvälisessä vuoropuhelussa on pohjimmiltaan kyse siitä, mitä merkitsee olla ihminen, sillä mikään yksittäinen ihmiskunnan kulttuuri ei voi sulkea sisäänsä jokaista ihmistä. Ilman tällaista vuoropuhelua ihmisperheen väliset erot pelkistetään toisen osapuolen pitämiksi objekteiksi, mikä johtaa hyväksikäyttöön, konflikteihin, vainoon ja suuressa mittakaavassa ihmiskunnan itsemurhaan, sillä viime kädessä olemme kaikki osa yhtä ja samaa ihmiskuntaa. Mutta silloin, kun meidän väliset erot johdattelevat meidät kohtaamaan toisia, ja kun tuo kohtaaminen pohjautuu vuoropuheluun, silloin voidaan saavuttaa keskinäinen ymmärrys ja arvostus, jopa rakkaus.
Kuluneen 50 vuoden aikana ihmiskuntamme on ottanut sellaisia harppauksia teknisissä saavutuksissa, jollaisista esi-isämme eivät voineet uneksiakaan. Monet ovat luottaneet siihen, että tämänkaltaiset saavutukset kaventavat sitä kuilua, joka pirstoo ihmiskuntaa. Aivan kuin saavutuksemme olisivat antaneet meille keinon nujertaa moraalimme perimmäisen tilan ja voisimmeko sanoa, hengellisen tilan. Kaikista mahdollisista eduista ja teknisistä taidoista - taidoista, jotka vaikuttavat jättävän jälkeensä antropologisen älymme - huolimatta joudumme kuitenkin kohtaamaan maailmanlaajuista nälänhätää, janoa, sotia, vainoa, epäoikeudenmukaisuutta, suunniteltua kurjuutta, suvaitsemattomuutta, fanaattisuutta ja ennakkoluuloja.
Keskellä tätä kehää, joka ei vaikuta rikkoutuvan, Euroopan yhdentymisen merkitystä ei voida aliarvioida. Euroopan unionin yksi tunnusmerkeistä on se, että se on onnistunut edistämään keskinäistä, rauhanomaista ja satoisaa yhteiseloa sellaisten kansallisvaltioiden välillä, jotka elivät alle 70 vuotta sitten keskellä veristä konfliktia, joka olisi voinut tuhota Euroopan perinnön ikiajoiksi.
Täällä Euroopan parlamentin suuressa täysistuntosalissa te pyritte kaikin keinoin tekemään valtioiden ja poliittisten maailmojen väliset suhteet mahdollisiksi, mikä tekee ihmisten välisen sovinnon mahdolliseksi. Näin ollen olette tunnistaneet kulttuurienvälisten vuoropuhelun merkityksen, erityisesti sellaisena aikana Euroopan historiassa, jolloin jokaisessa maassa ja kautta kaikenlaisten yhteiskunnallisten rajojen tapahtuu muutoksia. Konfliktien valtavat liikkeellepanevat voimat sekä taloudellinen turva ja mahdollisuudet ovat saaneet kansoja liikkeelle kaikkialla maapallossa. Niinpä erilaista kulttuurista, etnistä, uskonnollista ja kansallista taustaa edustavat ihmiset löytävät itsensä läheltä toisiaan. Joissakin tapauksissa nämä samat kansat karttavat suurempia kokonaisuuksia ja sulkevat itsensä hallitsevan yhteiskunnan ulkopuolelle. Mutta olipa kyse kummasta tahansa tapauksesta, kun aloitamme vuoropuhelun, sen ei pidä olla pelkkää keskinäisen kunnioituksen akateeminen harjoitus.
Voidaksemme käydä sellaista tehokasta ja muuntautumiskykyistä vuoropuhelua, jonka avulla saadaan aikaan ratkaisevia muutoksia ihmisissä, vuoropuhelu ei voi perustua pelkästään siihen, että yksi osapuoli on subjekti ja toinen on objekti. Toisen osapuolen arvon on oltava ehdoton, ilman, että toista pidetään pelkkänä objektina, jotta jokaista osapuolta ymmärretään kokonaan omana itsenään.
Ortodoksikristityille ikoni tai kuva merkitsee paitsi ihmisen esteettisen saavutuksen huipentumaa, se on myös konkreettinen muistutus ikuisesta totuudesta. Aivan kuten jokaisessa maalauksessa, olipa se uskonnollinen tai ei ja taiteilijan lahjakkuudesta riippumatta, objekti esitetään kaksiulotteisena. Ortodoksikristityille ikoni ei ole pelkkä uskonnollinen maalaus, eikä se ole sinänsä uskonnollinen objekti. Ikoni on subjekti, jonka kautta sen katsoja, palvoja, astuu sanattomaan vuoropuheluun näköaistinsa avulla. Ortodoksikristityille ikonin kohtaaminen luo yhteyden ikonissa esitetyn henkilön kanssa. Miten paljon useammin kohtaamisemme elävien ikonien - Jumalan kuvan ja hänen näköistensä ihmisten kanssa - pitäisikään johtaa yhteyden luomiseen.
Jotta vuoropuhelustamme muodostuisi enemmän kuin pelkkä kulttuurivaihto, meidän olisi ymmärrettävä syvemmin täydellisen keskinäisen riippuvuuden merkitys, eikä tämä koske pelkästään politiikan ja talouden toimijoita, vaan jokaisen ihmisen keskinäistä riippuvuutta jokaisesta toisesta ihmisestä. Tällainen arvostus on tehtävä riippumatta mistään rotuun, uskontoon, kieleen, etnisyyteen, kansalliseen alkuperään perustuvasta yhteisöstä tai kriteereistä, joiden kautta pyrimme tunnistamaan itsemme ja luomaan oman identiteettimme. Maailmassa, jossa asuu miljardeja ihmisiä, miten tällainen keskinäinen yhteys on mahdollista saavuttaa?
Minkäänlaista keinoa luoda yhteys jokaisen ihmisen kesken ei itse asiassa olekaan, vaan se on Jumalalle kuuluva oikeus. On kuitenkin olemassa tapa ymmärtää maailmankaikkeutta, jossa elämme ja jonka me kaikki jaamme, sellainen olemassaolon taso, joka pitää sisällään kaikkien ihmisten elämän. Se on meidät kaikki sisällään pitävä ekosfääri.
Tästä syystä ekumeeninen patriarkaatti on pyrkinyt kantamaan oman vastuunsa maailman talosta, oikoksesta, ja kaikista siellä asuvista. Vuosikymmenten ajan se on toiminut ympäristöasioiden puolesta ja kiinnittänyt huomiota ympäristökriiseihin kaikkialla maailmassa. Antaudumme tähän tehtävään ilman minkäänlaisen oman edun vuoksi. Kuten kaikki hyvin tiedätte, patriarkaattimme ei ole kansallinen kirkko, vaan pikemmin evankeliumin sanoman ekumeenisen ulottuvuuden ja sen kirkolliseen elämään kuuluvan vastuun perimmäinen kanoninen ilmentymä. Tämä on se perimmäinen syy, miksi kirkkoisät ja kirkolliskokoukset ovat antaneet sille nimen "ekumeeninen". Konstantinopolin kirkon rakkauden täyttämä huolenpito ylittää kaikki kielelliset, kulttuuriset, etniset ja jopa uskonnolliset määritelmät, kun kirkko pyrkii palvelemaan kaikkia kansoja. Vaikka ekumeeninen patriarkaatti on kiinteästi juurtunut erityiseen historiaan minkä tahansa muun instituution tavoin, se on ylittänyt historialliset kategoriat ikuisessa palvelutehtävässään 1700 vuoden ajan.
Tehtävässämme ympäristön hyväksi olemme tähän mennessä sponsoroineet seitsemän tieteellistä symposiumia, jotka kokoavat yhteen koko joukon erilaisia tieteenaloja. Tehtävämme sai alkunsa saarella, joka antoi maailmalle Ilmestyskirjan. Tuo saari oli Egeanmeressä oleva Patmoksen saari. Juuri Egeanmerellä aloitimme vuonna 1995 kunnianhimoisen ohjelman, jonka tavoitteena on liittää valtameriä koskeva tieteen nykytieto siihen hengelliseen tapaan, jolla maailman uskonnot suhtautuvat veteen ja erityisesti maailman valtameriin. Patmoksen tapahtuman, vuoden 1995 jälkeen, olemme kulkeneet halki Tonavan, Adrianmeren, Baltianmeren, Amazonin, Pohjoisen jäämeren (viime syyskuussa), ja parhaillaan teemme valmisteluja Egyptin Niilillä ja Yhdysvaltojen Mississippi-joella tapahtuviin purjehduksiin, jotka molemmat tehdään ensi vuonna.
Pyrimme saamaan aikaan paitsi sellaisen jatkuvan vuoropuhelun, joka palvelee käytännön tarpeita, myös sellaisen, joka lisää ihmisten tietoisuutta. Samalla, kun pyrimme löytämään vastauksia ekologisiin huoliin ja kriiseihin, johdatamme osallistujat ymmärtämään yhä syvemmin itseään ja sitä, että he kuuluvat ja liittyvät suurempaan kokonaisuuteen. Emme pyri mieltämään ihmisen olemassaolon ekosfääriä jonkinlaisena kohteena, jota on valvottava, vaan kanssataistelijana kasvun ja parannuksen polulla. Kuten apostoli Paavali, jonka 2000-vuotista perintöä sekä ortodoksikirkko että roomalaiskatolinen kirkko tänä vuonna juhlivat, sanoo yhdessä kuuluisimmista epistoloistaan, Roomalaiskirjeessä: "Me tiedämme, että koko luomakunta yhä ja vaikeroi synnytystuskissa".
Jokainen ekosysteemi tällä maapallolla on kuin kansakunta, joka on itsessään rajoittunut tiettyyn paikkaan. Joensuu ei ole sama kuin tundra, eikä savanni ole sama kuin autiomaa. Mutta kuten jokaisella kulttuurilla, myös jokaisella ekosysteemillä on vaikutuksia, jotka ulottuvat sen luonnonmukaisten - tai kulttuurien tapauksessa kansallisten - rajojensa ulkopuolelle. Sitten, kun ymmärrämme, että jokainen ekosysteemi on osa ainutlaatuista ekosfääriä, jossa asuu joka ainoa maailman hengittävä olento, vasta silloin käsitämme yhteenliittymisen, kaiken elämän vahvan yhteyden ja todellisen keskinäisen riippuvuussuhteemme syvän merkityksen. Ilman tällaista ymmärrystä ajaudumme ekomurhaan, yhden sellaisen ekosfäärin itsensä tuhoutumiseen, joka pitää yllä koko ihmiskunnan olemassaoloa.
Niinpä olemme tulleet luoksenne korostamaan kulttuurienvälisen vuoropuhelun teemavuotta ja esittämään vertauskuvia luonnon maailmasta vahvistaaksemme ylimaalliset ihmisarvonne. Instituutiona ekumeeninen patriarkaatti on elänyt vuosisatojen ajan suhteellisen pienenä ekosysteeminä paljon suuremman kulttuurin keskellä. Saanemme tämän pitkän kokemuksen pohjalta esittää teille hyvin tärkeitä käytännöllisiä tunnusmerkkejä, jotka edesauttavat kulttuurienvälisen vuoropuhelun onnistumista.
Etupäässä ja ennen kaikkea jokaisen enemmistön keskuudessa on osoitettava kunnioitusta vähemmistöjen oikeuksia kohtaan. Kun ja siellä missä vähemmistöjen oikeuksia kunnioitetaan, yhteiskunta on silloin suurimmaksi osaksi oikeudenmukainen ja suvaitsevainen. Kaikissa kulttuureissa jokin osa on aina hallitseva, perustuipa hallitseva asema rotuun, uskontoon tai mihin tahansa muuhun kategoriaan. Osiin jakaminen on väistämätöntä kirjavassa maailmassamme. Miten kovin pyrimmekään tekemään lopun tällaisesta osiin jakamisesta. Yhteiskunnat, jotka on rakennettu pois rajaamisen ja sorron periaatteille, eivät voi elää kauan. Kuten jumalallinen rauhan prinssi Jeesus Kristus sanoi: Jokainen valtakunta, joka jakautuu ja taistelee itseään vastaan, tuhoutuu, eikä myöskään kaupunki tai perhe kestä, jos sitä riidat repivät.
Neuvomme kaikkia tunnustamaan sen, että vasta sitten, kun omaksumme kokonaisuudessaan ajatuksen siitä, että jaamme muiden kanssa ihmiskunnan olemassaolon tässä ekösfäärissä, kykenemme kohtaamaan ympärillämme olevien, kuuluivatpa he enemmistöön tai vähemmistöön, toiseuden niin, että tunnemme todellista veriheimolaisuutta ihmisperheessämme. Silloin voimme katsoa keskuudessamme olevaa vierasta niin, ettei hän ole muukalainen, vaan ihmisperheen, Jumalan perheen, veli tai sisar. Apostoli Paavali selitti ihmisten välisiä suhteita ja veljeyttä varsin kaunopuheisesti ja ytimekkäästi puhuessaan ateenalaisille ensimmäisellä vuosisadalla.
Tämän vuoksi Euroopan on otettava Turkki mukaan Euroopan laajentumisprojektiin ja Turkin on edistettävä kulttuurienvälistä vuoropuhelua ja suvaitsevaisuutta, jotta se hyväksyttäisiin Euroopan unionin jäsenvaltioksi. Euroopan ei pitäisi nähdä itselleen vieraana mitään uskontoa, joka on suvaitsevainen ja kunnioittava muita kohtaan. Suuret uskonnot ja opit, kuten Euroopan laajentumisprojekti, voivat toimia voimana, joka nousee nationalismin yläpuolelle ja saattaa nousta jopa nihilismin ja fundamentalismin yläpuolelle kohdistamalla uskovaistensa ajatukset siihen, mikä yhdistää meitä ihmisiä, sekä edistämällä vuoropuhelua niissä asioissa, jotka erottavat meidät.
Kotimaassamme Turkissa tunnemme olevamme tervetulleita uutena talous- ja kaupankäyntikumppanina, mutta lisäksi tunnemme, että maata, jonka valtaväestö on muslimeja, hieman epäröidään ottaa vastaan tasavertaisena kumppanina. Kuitenkin Euroopassa on miljoonia muslimeja, jotka ovat tulleet tänne kaikenlaisista taustoista ja erilaista syistä. Yhtä lailla Euroopassa asuisi vielä suuri määrä juutalaisia, ellei toisen maailmansodan kauheuksia olisi tapahtunut.
Eurooppalaisten onkin kohdattava paitsi muut kuin kristityt, myös sellaiset kristityt, jotka eivät sovi katolilaisten tai protestanttien kategorioihin. Ortodoksikirkon uusi nousu Itä-Euroopassa rautaesiripun kaatumisen jälkeen on ollut maailmalle todellinen ihme. Itä-Euroopan jakautuminen osiin on johtanut sirpaloitumiseen monissa paikoissa. Paitsi että keskus ei pysy koossa, se on jopa vaivoin havaittavissa. Kautta tämän prosessin, jonka aikana kansallisvaltiot ovat pyrkineet luomaan rakenteensa uudelleen, juuri ortodoksikristitty usko on noussut jopa talouden mittareiden yläpuolelle ja sellaiseen uuteen arvoon, jollaista ei olisi voitu ennustaa edes 20 vuotta sitten.
Yksi ekumeenisen patriarkaatin keskeisistä tehtävistä on auttaa siinä kasvun ja laajentumisen prosessissa, joka on käynnissä perinteisissä ortodoksimaissa, pitämällä tiukasti kiinni kanonisista normeista maailmanlaajuisessa ortodoksikirkossa, johon kuuluu yli neljännesmiljardi ihmistä ympäri maailmaa. Haluamme nyt ilmoittaa teille, hyvät ystävät, että lokakuussa, ensi kuussa, meidän kutsustamme kaikki ortodoksisten patriarkaattien ja autokefaalisten kirkkojen päämiehet tapaavat Istanbulissa keskustellakseen yhteisistä ongelmista ja vahvistaakseen panortodoksista yhtenäisyyttä ja yhteistyötä. Samaan aikaan juhlimme kansojen apostolin Paavalin syntymää 2000 vuotta sitten.
Elämme Istanbulin kaupungissa parhaillaan suuren ilon ja innostuksen vallassa valmistellessamme Euroopan kulttuuripääkaupungin juhlintaa vuonna 2010. Kaupunki, jolla on pitkä historia, on ollut risteys, joka on koonnut yhteen kansoja ja toiminut eri uskontojen ja kulttuurien yhteisenä asuinsijana. Viime viikolla otimme osaa viralliseen lounaseen, jota isännöi Turkin pääministeri Espanjan pääministerin vierailun kunniaksi. Kuten kuulijat tietävätkin, molemmat pääministerit tukevat yhdessä Yhdistyneiden Kansakuntien alaista sivilisaatioiden allianssi -hanketta. Saimme kuulla heidän hienot puheensa, jotka olivat sopusoinnussa kaupunkimme diakronisen suvaitsevan ilmapiirin kanssa.
Nyt, hyvät ystävät, haluaisimme päättää puheenvuoromme ranskaksi Ranskan puheenjohtajakauden kunniaksi ja myös siksi, että tällä viikolla juhlitte Euroopan kielten teemapäivää, ymmärtääkseni ensi perjantaina.
Arvoisa puhemies, hyvät Euroopan parlamentin jäsenet, ekumeeninen patriarkaatti toistaa haluavansa tehdä kaiken voitavan edistääkseen rauhaa ja hyvinvointia Euroopan unionin alueella. Olemme valmiit osallistumaan kanssanne muihinkin sellaisiin rakentaviin keskusteluihin, jollainen tänään on käyty, ja olemme valmiit kuuntelemaan tarkkaavaisesti puheita nykypäivän ongelmista.
Tällaisessa hengessä patriarkaattimme on vaalinut ja edistänyt merkityksellistä keskustelua islaminuskon ja juutalaisuuden edustajien kanssa viimeisen 25 vuoden aikana. Olemme järjestäneet monia kahdenvälisiä ja kolmenvälisiä tapaamisia. Näissä puitteissa tapaamme Ateenassa marraskuun alussa jatkaaksemme 12:tta kertaa akateemista vuoropuhelua islaminuskon edustajien kanssa.
Näiden keskustelujen ohella jatkamme teologisia keskusteluja roomalaiskatolisen kirkon, anglikaanikirkon, luterilaisen kirkon ja reformoidun kirkon sekä vanhojen itämaisten kirkkojen kanssa, joita ovat muun muassa armenialainen, koptilainen kirkko ja niin edelleen. Lokakuun lopussa meillä on paavin kutsusta tilaisuus, sanoisin jopa etuoikeus, puhua maailmanlaajuisessa piispojen yleisessä kirkolliskokouksessa Vatikaanissa.
Tämän pitäisi osoittaa, että ekumeeninen patriarkaatti toimii erittäin aktiivisesti ekumeenisen vuoropuhelun hyväksi ja pyrkii osaltaan edesauttamaan entistä parempaa yhteisymmärrystä kansojen, yhteensovittamisen, rauhan, solidaarisuuden sekä fanaattisuuden, vihan ja kaikenlaisen pahan vastaisen toiminnan välillä.
Haluaisimme kiittää teitä tästä ainutlaatuisesta tilaisuudesta puhua Euroopan parlamentille toista kertaa ja pyydämme Jumalalta rajatonta siunausta kaikissa oikeudenmukaisissa toimissanne.
Haluaisin vielä esittää täältä arvostetulta korokkeelta esittää parhaat terveiset muslimeille kaikkialla maailmassa suuren Ramadan-juhlan lähestyessä sekä myös juutalaisille kaikkialla maailmassa juutalaisen uuden vuoden aaton kunniaksi. Olemme kaikki veljiä ja sisaria, saman Taivaan Isän lapsia, ja tällä hienolla maapallolla, josta me kaikki olemme vastuussa, on tilaa kaikille, mutta tilaa ei ole sodalle tai niille, jotka tappavat toisiaan.
Vielä kerran kiitämme teitä täydestä sydämestämme siitä, että saimme suuren kunnian ja etuoikeuden puhua teille tänään.
(Parlamentti osoittaa puhujalle suosiota seisaallaan.)
Puhemies
(DE) Teidän Pyhyytenne, Euroopan parlamentti on osoittanut teille suosiota seisaallaan osoittaakseen, miten suuresti se arvostaa puhettanne. Käytitte puheessanne sanaa pax, rauha, jota ihmisten koti ja luomakunta tarvitsee. Rauha on ihmisarvon kunnioituksen huipennus.
Meidän ei tarvitse olla yhtä mieltä kaikista olemassa olevista vakaumuksista, eikä meidän tarvitse hyväksyä jokaista mielipidettä. Se, miten meidän on kuitenkin tehtävä, on kunnioittaa kanssaihmisiämme. Tämä kunnioitus on ihmisarvon ydin, ja se on suvaitsevaisuuden ydin.
Tässä hengessä haluaisimme vielä kerran ilmaista teille mitä lämpimimmät kiitoksemme osallistumisestanne Euroopan kulttuurienvälisen vuoropuhelun teemavuoteen. Tämä on arvokas panos, joka edistää maanosamme ja maailman ihmisten välistä ymmärrystä sekä sovinnontekoa, rauhaa ja vapautta.
Lämpimät kiitokset, Teidän Pyhyytenne.
(Suosionosoituksia)
