2009 m. spalio 29-30 d. Europos Vadovų Tarybos išvados, įskaitant Europos Vadovų Tarybos pirmininko ir Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai/Komisijos vicepirmininko kadenciją ir įgaliojimus bei naujosios Komisijos struktūrą (diskusijos)
Pirmininkas
Kitas darbotvarkės klausimas -Europos Vadovų Tarybos pranešimas ir Komisijos pareiškimas dėl 2009 m. spalio 29-30 d. Europos Vadovų Tarybos išvadų, įskaitant Europos Vadovų Tarybos pirmininko ir Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai/Komisijos vicepirmininko kadenciją ir įgaliojimus bei naujosios Komisijos struktūrą.
Fredrik Reinfeldt
einantis Tarybos pirmininko pareigas. - Pone pirmininke, džiaugiuosi sugrįžęs į šią salę ir galėdamas pranešti jums tikrai gana sunkaus ir sudėtingo Europos Vadovų Tarybos susitikimo rezultatus.
Leiskite paaiškinti Europos Vadovų Tarybos susitikimo išvakarėse susidariusią padėtį Mes nuolat palaikėme ryšius su Praha ir kitomis sostinėmis. Kaip turėtume išspręsti Čekijos reikalavimą dėl Pagrindinių teisių chartijos? Buvo pareikšta daug skirtingų nuomonių, kai kurios valstybės narės siūltaikyti įvairias išlygas arba specialias nuostatas.
Tačiau suformulavome aiškesnę poziciją dėl klimato kaitos - tai kita labai svarbi susitikimo tema. Keletas valstybių narių pranešė, kad nėra pasirengusios įsipareigoti dėl konkrečių skaičių, susijusių su klimato kaitos priemonių - besivystančių šalių prisitaikymo prie klimato kaitos ir klimato kaitos poveikio mažinimo priemonių - finansavimu.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes esu patenkintas susitikimo išvadomis. Leiskite nurodyti svarbiausias išvadas.
Prieš gruodžio mėn. Danijoje vyksiančią klimato kaitos konferenciją mūsų tikslas Europos Vadovų Tarybos susitikime buvo pasirengti konferencijai ir išlikti lydere sprendžiant klimato kaitos problemą. Nepuoselėkime iliuzijų. Derybos buvo ir ilgos, ir sudėtingos, bet galiausiai po ilgų svarstymų Europos Vadovų Taryba patvirtino Komisijos apskaičiuotą 100 mlrd. EUR sumą, mokėtiną kasmet iki 2020 m., ir apskaičiavo, kad tarptautinis viešasis finansavimas turėtų sudaryti 22-50 mlrd. EUR iki tų pačių metų.
Iki 2020-ųjų beliko dešimt metų. Veiksmų reikia imtis anksčiau, taigi Taryba nurodė, kad, be minėtų išteklių, mums būtinas ir visuotinis finansavimas - 5 mlrd. EUR kasmet 2010-2012 m. laikotarpiu.
Galutinis skaičius bus nustatytas atsižvelgiant į Kopenhagos konferencijos rezultatus. ES ir valstybės narės pasirengusios sąžiningai mokėti savo dalį, jei ir kiti pagrindiniai dalyviai dės panašias pastangas. Labai džiaugiuosi, kad šiame Europos Vadovų Tarybos susitikime sugebėjome susitarti dėl tvirtų įpareigojimų šiuo atžvilgiu.
Prieš kelias dienas grįžau iš derybų su ministru pirmininku M. Singhu, vykusių ES ir Indijos aukščiausiojo lygio susitikime Naujajame Delyje, o ankstesnę savaitę vedžiau derybas su prezidentu B. Obama ES ir JAV aukščiausiojo lygio susitikime Vašingtone.
Europos Vadovų Tarybos susitikime pasiektas susitarimas leido ES užimti labai stiprią poziciją derybose. Mūsų vienybsuteikmums pasitikėjimo paraginti kitus. Galėjome pareikšti apie savo įsipareigojimus, išsakyti savo viltis. Ir dar kartą galėjome imtis vadovaujamo vaidmens sprendžiant visiems piliečiams lemtingą problemą.
Praėjusią savaitę vykusiame susitikime buvo aptarta ir ekonominbei finansinpadėtis. Nors yra požymių, kad pasaulio ekonomika stiprėja, Europos Vadovų Taryba pabrėžė, jog nusiraminti dar negalima. Kitais metais visos valstybės narės, išskyrus vieną, rizikuoja viršyti 3 proc. deficito ribą, o mūsų bendras BVP nuo 2008 m. pradžios sumažėjo 4,7 proc. Tai dvi svarbios priežastys, dėl kurių neturėtume panaikinti paramos priemonių, kol užtikrinsime ekonomikos atsigavimą. O kol kas turime stiprinti pasitikėjimą ir toliau kurti bei įgyvendinti krizės įveikimo strategijas.
Europos Vadovų Taryba padarnemažą pažangą stiprindama finansų priežiūrą. Pasiekėme bendrą susitarimą dėl Europos sisteminės rizikos valdybos steigimo.
Tarybai pirmininkaujanti valstybkartu su Parlamentu dabar pradės svarstyti pasiūlymus. Norime pasiekti susitarimą dėl naujos priežiūros struktūros paketo. Norime įsitikinti, kad neteks patirti dar vienos finansų krizės.
Visa tai įgyvendindami ir įgyvendinę didžiausią dėmesį privalome skirti darbo vietų užtikrinimui. Daugiau kaip penki milijonai europiečių jau prarado darbą ir dar labai daug žmonių jo neteks. Tik mes galime pakeisti šią tendenciją.
Liepos 15 d. pristatydamas jums Tarybai pirmininkaujančios Švedijos prioritetus pasakiau, kad ES turi išeiti iš krizės sustiprėjusi. Sakiau, kad svarbiausias mūsų uždavinys - suvaldyti ekonomikos ir finansų krizę. Jis lieka tas pats. Dėl šios priežasties gruodžio mėn. vyksiančiame Europos Vadovų Tarybos susitikime ketiname grįžti prie šių svarbių klausimų.
Dar vienas svarbus šio susitikimo rezultatas - priimta ES Baltijos jūros regiono strategija, kuri pagrįsta Europos Parlamento iniciatyva. Taikydami šią strategiją siekiame spręsti neatidėliotinas aplinkosaugos problemas, susijusias su Baltijos jūra, ir prisidėti prie to regiono ekonomikos gerinimo. Esu įsitikinęs, kad ši iniciatyva turės teigiamą poveikį ir kitoms Europos dalims, paskatins regionus bendram darbui ir prisidės prie visos ES konkurencingumo didinimo.
Aptarėme ir teisingumo bei vidaus reikalus. Palankiai įvertinome pažangą įgyvendinant priemones, skirtas kovai su nelegalia migracija Viduržemio jūros regione, ir paraginome tęsti darbą daugelyje konkrečių sričių.
Žinau, kad šią popietę ketinate aptarti ir institucinius klausimus. Jie, be abejo, buvo svarbi diskusijų dalis.
Vienas svarbiausių klausimų, žinoma, buvo greitas Lisabonos sutarties įsigaliojimo užtikrinimas, nes tai esminis dalykas, padėsiantis kartu spręsti ateityje kilsiančias problemas.
Vyko daug konsultacijų, jos buvo labai sudėtingos, bet galiausiai sugebėjome gauti pritarimą Čekijos reikalavimui.
Po šio susitarimo prezidentas Václav Klaus buvo pasirengęs pasirašyti Sutartį ir - kaip visi pastebėjote - galiausiai prieš savaitę jis tai ir padarė. Galutinį ratifikavimo dokumentą Čekija šiuo metu yra atidavusi saugoti Italijos valdžios institucijoms. Tai reiškia, kad gruodžio 1 d. įsigalios Lisabonos sutartis. Žinau, kad daugelis čia šiandien susirinkusių kartu su manimi džiaugiasi ir jaučia palengvėjimą dėl to, kad šis ilgas pasirengimo institucinei reformai etapas pagaliau artėja prie pabaigos.
Europos Vadovų Taryba įvertino ir kitas pasirengimo sutarčiai priemones. Ji susitardėl Europos išorės veiksmų tarnybos gairių ir paragino būsimąjį Vyriausiąjį įgaliotinį pateikti pasiūlymą dėl šios tarnybos struktūros ir veiklos.
O dabar pereikime prie pavardžių. Mums reikia užpildyti Lisabonos sutartyje įtvirtintas pareigas. Visi kartu turime paskirti naują Komisiją. Lapkričio 19 d. ketinu sukviesti valstybių ir vyriausybių vadovų posėdį, kuriame bus paskirtas Europos Vadovų Tarybos pirmininkas, ES vyriausiasis įgaliotinis ir Tarybos generalinis sekretorius.
Leiskite pabrėžti, kad ES vyriausiasis įgaliotinis turės būti paskirtas prieš paskiriant naują Komisiją, o prieš tai turėtų būti palaikomi atitinkami ryšiai su šiuo Parlamentu. Kadangi šis asmuo, kaip jums žinoma, bus ir kitos kadencijos Komisijos pirmininko pavaduotojas, jį arba ją balsuodamas tvirtina dar ir Parlamentas.
Nespėliosiu, kas bus tie asmenys, tik norėčiau pasakyti, kad svarbu ne tiek pavardės, kiek tai, ką jie veiks ir kaip atliks savo darbą.
Praėjusią savaitę susitikusi Europos Vadovų Taryba suteikmums galimybę padaryti didelę pažangą sprendžiant ne tik vieną pagrindinį klausimą, bet ir kelias Europos ir mūsų planetos ateičiai gyvybiškai svarbias problemas.
Dėkoju kolegoms už konstruktyvų požiūrį į tas problemas, su kuriomis mes visi susiduriame. Tačiau ir aš, ir jūs žinome, kad dar daug nepadaryta. Įspėju, kad kelias ateinančias savaites būsime labai užimti. Tikiuosi, kad ir toliau glaudžiai bendradarbiausime su šios kadencijos Parlamentu spręsdami daugelį svarbių klausimų.
Iki susitikimo Kopenhagoje beliko 25 dienos. Ekonomikos kriztoli gražu nesibaigė, bet turime tvirtus įgaliojimus dalyvauti klimato kaitos derybose. Esame pasiryžę ir toliau dirbti drauge kuriant naujus augimo šaltinius bei didinant užimtumą.
Esu dėkingas šiam Parlamentui už nuolatinę paramą. Esu pasiruošęs atsakyti į jūsų pastabas.
José Manuel Barroso
Komisijos Pirmininkas. - Pone pirmininke, leiskite man papildyti ministro pirmininko F. Reinfeldto pateiktą Europos Vadovų Tarybos susitikimo vertinimą ir pareikšti nuomonę dviem klausimais: dėl politikos ir dėl institucijų.
Dėl politikos tai pagrindinis siektinas rezultatas buvo svarbus susitarimas dėl mūsų veiksmų klimato kaitos srityje. Visi žinome, kad tai sunkūs klausimai. Kai tiek daug statoma ant kortos, kelias niekada nebus lengvas. Atvirai kalbant, Europos Vadovų Tarybos susitikimo rezultatas viršijo mano pradinius lūkesčius. Komisijos pasiūlyti skaičiai buvo patvirtinti, nustačius griežtas taisykles.
Žinia aiški: Europos Sąjunga yra pasirengusi Kopenhagos konferencijai ir pritaria mūsų pasiūlymui sumažinti išmetalus suteikiant veiksmingą finansavimą kovai su klimato kaita, kokį Komisija pasiūlrugsėjo mėn., ilgalaikį ir skirtą "skubiai pradžiai."
Jei norime, kad besivystančios šalys prie derybų stalo ateitų su rimtais įsipareigojimais dėl išmetalų mažinimo, turime besivystančioms šalims kloti ant stalo pinigus. Mūsų vertinimu, klimato kaitos problemai spręsti besivystančioms šalims kasmet iki 2020 m. papildomai reikės skirti maždaug po 100 mlrd. EUR, ir Europos Vadovų Taryba visiškai tam pritarė. Numatytas tarptautinis viešasis finansavimas, Europos Sąjunga sąžiningai mokės savo dalį.
Aišku ir tai, kad kiti partneriai privalo įrodyti, jog jų ketinimai tokie pat rimti kaip mūsų. Nemanome, kad Europos Sąjunga turėtų išsiveržti į priekį, miglotai vildamasi, kad ir kiti ja paseks. Mūsų strategija yra panaudoti svertus ir gauti geriausią rezultatą, turint omenyje visuotines pastangas sumažinti išmetamuosius teršalus.
Praeitą savaitę lankantis Vašingtone ir Naujajame Delyje man buvo priminta, kokią didelę pažangą dvi partnerės pasiekper praėjusius metus. Panašiai yra ir su kitomis šalimis, pvz., Kinija. Mes, be abejo, ir toliau laikysimės svarbaus bendros, bet diferencijuotos atsakomybės už klimato kaitą reikalavimo, bet, kaip dažnai pastaruoju metu kartoju, mes visi kartu tame dalyvaujame, tad Europos Sąjunga ir toliau ragins visus kitus dalyvius įnešti konkretų indėlį. Turime sutelkti dėmesį į galutinį tikslą - ambicingai, rimtai, patikimai mažinti išmetalus ir neleisti, kad temperatūra padidėtų daugiau kaip 2 °C.
Taigi ko tikėtis iš Kopenhagos konferencijos? Šiuo metu atrodo, kad nebus susitarta dėl visavertės sutarties, kokią mes siūlėme ir toliau siūlysime. Tačiau lemiamas persilaužimas šiose derybose turi įvykti. Pagaliau juk turinys svarbiau už formą. Mano nuomone, turėtume pasistengti priimti gerai veikiantį, realiais politiniais įsipareigojimais pagrįstą susitarimą, kuris greitai įsigaliotų ir sukviestų prie stalo visas svarbiausias susitariančiąsias šalis tartis dėl išmetamųjų teršalų kiekio mažinimo ir finansavimo. Turėtume ir toliau siekti galutinio sutarimo dėl sutarties, kuri būtų įpareigojanti sutartis. Kad tai įvyktų, per savaites, dar likusias iki Kopenhagos konferencijos, mums reikia suvienyti visas mūsų pajėgas.
Mes ką tik įrodėme, kad, ryžtingai veikdami kartu, galime susitarti dėl sutarties, nors labai ilgai atrodė, kad tai neįmanoma. Dar vienas labai svarbus Europos Vadovų Tarybos susitikimo rezultatas: pašalinta paskutinpolitinLisabonos sutarties galutinio ratifikavimo kliūtis. Dabar galime laukti su pasitikėjimu, nes, kaip pasakministras pirmininkas F. Reinfeldt, kito mėnesio pradžioje Lisabonos sutartis įsigalios. Komisija, tiesą sakant, rengia jos įgyvendinimo nuostatas. Šiandien Komisija paskelbkonsultacijas tema "Piliečių iniciatyva, kaip pirmasis konkretus žingsnis".
Norėčiau išreikšti pagarbą ministrui pirmininkui F. Reinfeldtui, kad jis neabejotinai prisidėjo prie to, kad "šis laivas atplauktų į uostą". Tarybai pirmininkaujanti Švedija atliko nepaprastą darbą - pateikEuropos Vadovų Tarybai šį galutinį sutarimą. Bet dabar mes turime atlikti pereinamojo laikotarpio užduotis. Žinoma, labai svarbu užpildyti naujus postus.
Ne mano reikalas reikšti nuomonę dėl kandidatų į Europos Vadovų Tarybos pirmininkus, bet kaip Komisijos pirmininkas ir institucijų reikalais besirūpinantis asmuo labai tikiuosi, kad valstybių ir vyriausybių vadovai atrinks asmenybę, galinčią veiksmingai vadovauti Europos Vadovų Tarybai - pirmininką, tvirtai atsidavusį Europos idėjai, kuris laikui bėgant gali suteikti nuoseklumo Europos Vadovų Tarybos veiklai: tiek vidaus - kad prioritetus būtų galima nustatyti ilgesniam laikotarpiui, o ne tik šešiems mėnesiams, tiek išorinei, kad bendros užsienio ir saugumo politikos klausimais savo tarptautiniams partneriams siųstume nuoseklius pranešimus.
Mano pareiga dirbti kartu su šiuo Europos Vadovų Tarybos pirmininku, nes nuo tos partnerystės viskas priklausys. Mums reikia dirbti išvien valstybių ir vyriausybių vadovų lygmeniu vykdant bendrą užsienio bei saugumo politiką; Europos Vadovų Tarybos pirmininkas šiuo lygmeniu atstovaus Europos Sąjungai. Be to, mes turime sutelkti visas Bendrijos kompetencijos sritis, - ekonomiką ir prekybą, plėtrą ir vystymąsi, energetiką ir teisingumą, - kuriose Europos Komisijos pirmininkas atstovauja Europos Sąjungai, kaip numatyta Sutartyje. Mano pareiga - padaryti taip, kad ši partnerystpadėtų sukurti iš vidaus ir pasaulyje stiprią bei veiksmingą Europos Sąjungą.
Tas pats, aišku, pasakytina ir apie ES vyriausiąjį įgaliotinį. Prisipažįstu, kad ši kandidatūra man ypač svarbi, nes vyriausiasis įgaliotinis bus ir vienas iš Europos Komisijos pirmininko pavaduotojų. Žiūrint labai pragmatiškai - todėl, kad, paskyrus pirmininko pavaduotoją / vyriausiąjį įgaliotinį ir valstybėms narėms pateikus kitus pasiūlymus dėl Komisijos, aš galėsiu pereiti į etapą, kai baigiama formuoti kita kolegija ir skirstomi portfeliai. Politiniu požiūriu - kadangi esu įsitikinęs, kad šis vyriausiasis įgaliotinis / pirmininko pavaduotojas, remiamas stiprios Išorės veiksmų tarnybos, sujungiančios Europos tarpvyriausybinės diplomatijos patirtį ir mūsų Bendrijos kompetenciją, gali lemti realų laipsnišką mūsų išorinių veiksmų efektyvumo pokytį.
Šitaip aš priartėju prie Komisijos kaip visumos. Noriu matyti Komisiją, kurią sudaro kompetentingi ir atsidavę europiečiai, Komisiją, pasirengusią plačiai naudotis jai suteikta iniciatyvos teise. Dalyvauju baigiamosiose diskusijose su valstybėmis narėmis, siekdamas užtikrinti, kad taip būtų. Paprašiau valstybių narių siūlyti pavardes, įskaitant moterų pavardes. Po to turėsiu nuspręsti dėl portfelių. Portfeliai skiriami ne valstybėms, o asmenims, įsipareigojusiems vykdyti mūsų Europos projektą.
Dar noriu, kad Komisija turėtų tvirtą demokratinį mandatą. Todėl ir esu pasiryžęs labai atsižvelgti į klausymus šiame Parlamente. Sutarties pasirašymo atidėliojimas tapo mūsų bendra problema. Neturime atidėlioti naujos Komisijos formavimo, bet ir negalime sutrumpinti klausymų. Tikiuosi, kad kitą savaitę Pirmininkų sueigoje aptarsime, kaip išspręsti šį klausimą.
Lisabonos sutartis suteiks mums galimybę geriau įgyvendinti piliečių lūkesčius, bet ar mes pasinaudosime siūlomomis galimybėmis, pirmiausia priklausys nuo politinės valios. Ši sutartis suteikia mums galimybę veikti, bet mums reikia valios veikti kartu.
Tai verčia mane sugrįžti į popietinio posėdžio pradžią. Europa, apie kurią šiandien čia kalbėjome, - laisvės ir solidarumo pagrindu susivienijusios Europos, - nebūtų buvusi įmanoma, jei nebūtų jai atsidavusių ir pasiaukojusių žmonių, kurių dėka prieš dvidešimt metų atsitiko nepaprasti įvykiai. Turime vėl užkurti šią liepsną. Mums reikalinga 1989 m. dvasia. Jei parodysime tokį pat pasiaukojimą ir atsidavimą, tikiu, kad mums pasiseks.
Joseph Daul
Pone pirmininke, ponios ir ponai, Lisabonos sutartį ratifikavo 27 Europos valstybės narės, ir dabar Europa turi siekti rezultatų.
Ji turi siekti rezultatų institucijų atžvilgiu, o visų pirma turi būti skubiai paskirti atsakingi postai. Be to, būtina siekti rezultatų klimato kaitos ir energetikos srityse. Ir paskutinis, bet ne pats mažiausias siektinas rezultatas yra ekonomikos atsigavimas.
Čekijos prezidentui pasirašius Lisabonos sutartį, jos ratifikavimo procedūra pagaliau buvo baigta. Dėkoju F. Reinfeldtui.
Europos liaudies partijos (krikščionių demokratų) frakcija, labai prisidėjusi prie šios sutarties, žinoma, džiaugiasi šiuo laimėjimu, bet dabar laikas nustoti monopolizavus Europos viešąsias diskusijas apie institucijas, kurios yra tik priemonpolitinėms ambicijoms reikšti, o verčiau sutelkti pastangas toms ambicijoms įgyvendinti.
Dėl šios priežasties mano frakcija prašo jūsų, pone F. Reinfeldtai, padaryti viską, ko reikia, kad būtų kuo greičiau pasiektas susitarimas dėl Europos Vadovų Tarybos pirmininko ir Vyriausiojo įgaliotinio pavardžių, ir todėl mano frakcija prašo jūsų, pone J. M. Barroso, kad kai tik valstybės narės iškels savo kandidatus, būtų kuo greičiau paskirstyta jų atsakomybė, kad jie spėtų pasirengti klausymams Europos Parlamente ir kad užduodami klausimai būtų kuo išsamesni.
Ponai F. Reinfeldtai ir J. M. Barroso, pareikšdamas, kad diskusijos dėl šių kandidatų pavardės profilio domina tik Briuselio mikrokosmą, nepasakysiu nieko naujo.
Dar sykį grįžkime prie to, ko nori mūsų bendrapiliečiai. Jie nori, kad būtų išspręstos nedarbo, kreditavimo ir mokymo problemos, tikisi malonios staigmenos iš Kopenhagos aukščiausiojo lygio susitikimo dėl klimato kaitos ir nori, kad užtikrintume, jog 2009-2010 m. žiemą nebūtų tokio dujų stygiaus, dėl kurio į nepakenčiamą padėtį buvo patekusi pusEuropos žemyno.
Todėl mūsų, Europos institucijų, mano, čia kalbančio, ir jūsų, pone F. Reinfeldtai, pareiga - siekti, kad Europos traukinys judėtų dideliu greičiu, o ne stoviniuotų kiekvienoje stotelėje!
Visi, susirinkę šiuose rūmuose, žino, kokie sunkumai laukia įgyvendinant šią užduotį, kaip sunku subalansuoti politinę kryptį, geografinę kilmę, kandidatų lygybės ir imlumo siekį. Tačiau jūsų pareiga kuo greičiau užbaigti Taryboje susitarimą, lygiai taip, kaip Parlamentas ir parlamentinės frakcijos privalo pateikti savo nuomonę, atsakingai ir atsižvelgiant į bendrąjį Europos interesą. Dar kartą pabrėžiu, jog tikiu, kad Europos Vadovų Tarybai pirmininkaujančią Švediją ir šį kartą lydės sėkmė, bet kad taip atsitiktų, turime veikti skubiai, labai skubiai.
Ponai pirmininkai, ponios ir ponai, nuo Kopenhagos aukščiausiojo lygio susitikimo praėjus vos kelioms savaitėms klimato kaitos klausimas yra dargi skubesnis nei institucijų klausimas. Noriu visų pirma pagirti Europos Vadovų Tarybą už jos atsakingą požiūrį. Dar kartą patvirtinusi savo įsipareigojimą kovoti su klimato kaita ir planingai siekti savo kiekybiškai išreikšto tikslo sumažinti CO2, ji tikisi, kad ir mūsų partneriai su tokiu pat ryžtu prisiims šiuos įsipareigojimus.
Jei Europa padėtų ant stalo visas savo kortas iki Kopenhagos konferencijoje ir leistų JAV, Kinijai, Indijai ir kitoms partnerėms įsakinėti, tai būtų gana klaidinga taktika. Jungtinės Valstijos, Kinija ir Indija šiandien yra pasaulinio masto valstybės, kurios taip pat turi prisiimti įsipareigojimus. Europa juos prisiima, bet ji negali to padaryti už visą planetą. Priimti politinį susitarimą Kopenhagoje nepakanka. Svarbu, kad valstybės prisiimtų skaičiais išreikštus įsipareigojimus.
Ponios ir ponai, savo kalbą pradėjau nuo to, kad sutartis turi duoti rezultatus. Ši prievolpirmiausia susijusi su ekonomikos atsigavimu ir užimtumu. Abi sritys susijusios. Net jei ir matome pirmuosius nedidelio augimo požymius, svarbiausia, ar ekonomikai atsigaunant padaugės darbo vietų ir ar tas augimas turi tvirtus pagrindus, svarbiausia, ar jis remiasi rinka, kuri tuo pačiu metu yra ir atvira, ir reguliuojama, ir neprotekcinė.
Tokie tad yra tikrieji europiečių siekiai, o minėtasis siekis, šalia kasdienio administravimo problemų, turi būti pagrindinis Europos ir valstybių narių siekis. Kaip šiandien pamatėme, prieš dvidešimt metų buvo ryžtingų žmonių, kuriems pavyko sugriauti Sieną. To paties prašau jūsų, pone F. Reinfeldtai: išjudinkite valstybių ir vyriausybių vadovus!
Hannes Swoboda
Pone pirmininke, Tarybos pirmininke, pone J. M. Barroso, galbūt tai sutapimas (nors ir laimingas sutapimas), kad šios diskusijos vyksta po to, kai kalbėjo Václav Havel - žmogus, priminęs mums, koks svarbus šis procesas buvo prieš dvidešimt metų. Aš gimiau vos keli kilometrai į vakarus nuo "geležinės uždangos", bet galėjo būti ir kitaip. Tuo metu buvau Sovietų okupuotoje zonoje ir mačiau 1956 m. vengrų pabėgėlius, 1968 m. Prahos pavasario bėglius - toks, pvz., buvo mano kolega Parlamento narys Libor Rouček. Lisabonos sutartyje matau šio Europą vienijančio proceso tąsą.
Užbaigti sutarties ratifikavimą tą mėnesį, kai švenčiame 20-ąsias Berlyno sienos griuvimo metines, tikriausiai nebuvo Václavo Klauso tikslas, bet tai, kad ši sutartis įsigalioja de facto kaip tik dabar, yra laimingas atsitiktinis sutapimas, nors ji dar teisiškai neįsigaliojusi.
Dabar turime priimti sprendimus dėl žmonių. Nepavydžiu jums šios užduoties, pone F. Reinfeldtai. Tačiau noriu jūsų paprašyti arba paklausti: ar netrukus kelias dienas vyksiančiose derybose su valstybių ir vyriausybių vadovais esate pasirengęs užtikrinti, kad dabartinėje Europoje mes taip pat pasieksime panašios geografinės pusiausvyros, atitinkančios naująją Europą? Be to, gal esate pasirengęs užtikrinti didesnį moterų atstovavimą? Tai sakau ne dėl C. Malmström ir M. Wallström, kurios yra čia. Ar šiandien Europa gali leisti, kad vadovaujančias pareigas užimtų (tai sakau ir savo frakcijai) tiek mažai moterų? Ar tokį Europos įvaizdį šiandien mato jos žmonės? Parlamento Pirmininkas apie tai jau minėjo. Jūsų, be abejo, nekaltins, jei taip nebus, bet aš jūsų prašau, kad bent per derybas atkreiptumėte dėmesį į tai, kad Europai reikia geresnio geografinio, o ypač lyčių balanso - taip parodytume, kad atstovaujame visiems Europos gyventojams.
Jūs paminėjote vyriausiąjį įgaliotinį. Pone F. Reinfeldtai, ar esate pasirengęs užtikrinti, kad jūsų skiriamas vyriausiasis įgaliotinis (jis arba ji) neprisiimtų visų pareigų iki ratifikavimo arba kol nebus Parlamento sprendimo? Žinau, kad bus tuščias laiko tarpas, bet turi būti aišku, jog tam, kad asmuo galėtų eiti ir Komisijos pirmininko pavaduotojo pareigas, vyriausiasis įgaliotinis (įgaliotinė) turi gauti Parlamento pritarimą. Tą pritarimą turėsime suteikti labai atsargiai ir sąžiningai. Turime aiškiai pasakyti, kad ypač šioje srityje mes atliksime savo pareigą, ir - manau, kad galime jums tai pažadėti, pone J. M. Barroso - nors norime tinkamai ir atidžiai išklausyti kandidatus, sprendimus sieksime priimti kuo greičiau, nes Europos piliečiai reikalauja, kad dirbtume ir sprendimus priiminėtume greitai, o ne mėnesiais svarstytume įvairiausias kandidatūras.
Paskutinis klausimas, apie kurį norėčiau kalbėti ir kurį jūs paminėjote, yra finansų krizė, nes ji taip pat mums kelia daug rūpesčių. Jūs teisingai paminėjote nedarbą, kurio lygis ir toliau auga. Dar sakėte, kad negalime atšaukti paramos priemonių, kol turime tokio lygio nedarbą, kadangi piliečiai taip pat tikisi, kad mes neleisime, jog toks nedarbo lygis būtų naujojoje Europoje.
Be to, diskutuojama dėl finansinių sandorių mokesčio. Žinau, kad kitiems jis buvo nustatytas jau penkis kartus, bet ši diskusija tikriausiai svarbi ir tuo, kad turi parodyti, jog mums rimtai rūpi kontrolė, o ne kaip šiuo metu uždėti sunkią mokesčių naštą. Tačiau reikia atvirai pasakyti, kad norime panaudoti visas priemones, kurios padėtų sustabdyti spekuliaciją, ir kad visų pirma, norint išvengti naujos krizės, turime išteklių padėti tiems bankams, kurie, nepaisant to, vis tiek patenka į keblią padėtį. Šiuo atžvilgiu turime pasiųsti aiškius ženklus.
"Goldman Sachs" vadovas neseniai pasak(turime lėtai įsiklausyti į šiuos žodžius): "Esu bankininkas, atliekantis Dievo darbą." Tai tikrai labai ciniškas ir galbūt šventvagiškas pareiškimas, tačiau jis rodo tam tikrą mentalitetą, būdingą daugeliui tų žmonių. Tiesą sakant, jie spekuliuoja Dievo vardu. Nenorime pasakyti, kad tvarkydami finansus atliekame Dievo darbą, bet vis dėlto tai darbas dėl žmonių, pastangos apsaugoti šio žemyno žmones nuo nedarbo ir spekuliacijų, ir mes turime jį atlikti. Tikiuosi, kad per likusį Švedijos pirmininkavimo Europos Vadovų Tarybai laiką jūs dar pasiųsite aiškius signalus.
Guy Verhofstadt
Pone pirmininke, pradžioje norėčiau pasveikinti F. Reinfeldtą, žinoma, ir C. Malmström Lisabonos sutarties ratifikavimo proga. Reikėtų pabrėžti, kad tai pavyko dėl jūsų ryžto, dėl jūsų talento siekti kompromiso. O buvo nemažai pesimistų, - šioje salėje taip pat,- kurie manė, kad turime palaukti rinkimų Jungtinėje Karalystėje ar netgi visai nustoti tikėjusis, kad ši sutartis bus ratifikuota. Tad savo ir visų vardu dėkoju jums už padarytą darbą. Tai reiškia, kad beveik dešimties metų darbą vainikavo sėkmė.
Dar noriu padėkoti jums už šios dienos diskusijas, už tai, kad sutikote susitikti su frakcijų pirmininkais ir diskutuoti dėl Europos vyriausiojo įgaliotinio ir Tarybos pirmininko kandidatūrų, dėl Komisijos sudėties, nes tai buvo vienintelės diskusijos šiuo klausimu. Spaudoje šiuo klausimu rašoma daug, bet viešų diskusijų nevyksta. Manau, kad ateityje mums teks pamąstyti, kaip suteikti skaidrumo procesui, kuris nepaprastai svarbus visai Europos Sąjungai.
Pareikšiu savo nuomonę dėl įvairių paskyrimų, šiek tiek kita tvarka atkreipdamas dėmesį į įvairius klausimus.
Pone J. M. Barroso, pradėsiu nuo Komisijos sudėties, nes tai pats svarbiausias dalykas Parlamentui. Mes, na ir jūs, tiksliau visi kartu, atsakome už sprendimų priėmimą. Vadovaujame mes, nors Europos Vadovų Tarybos pirmininko atveju yra kitaip.
Pirmą kartą prašome jūsų, kad skirstydamas atsakomybės sritis naudotumėtės blokais arba grupėmis. Siūlome jums sukurti keturis Komisijos portfelių blokus arba grupes: išorės veiksmai, po to turbūt naujovių diegimas, klimato kaita ir tvarumas, po to visa, kas susiję su finansiniu ir ekonominiu teisingumu, ir pagaliau vidaus reikalai.
Tai neabejotinai reikalinga. Kodėl gi neįvesdinti į tarnybą pirmininko pavaduotojų, kurie iš tikrųjų vadovautų, prisiimtų atsakomybę už kiekvieną minėtą grupę - tai turėtų lemti sveikas protas, kurį parodKomisija. Toks organizavimo stilius būtų naudingesnis už tolesnį Komisijos darbo gerinimą jums pirmininkaujant. Antra vertus, Komisijai turi proporcingai atstovauti vyrai ir moterys. Manau, kad jūsų pareiga atkreipti į tai dėmesį teikiant kandidatus.
Dėl antrojo dalyko, pone pirmininke, būtent vyriausiojo įgaliotinio posto, svarbiausia tai, kad yra tokių, kurie turi valios vykdyti nuoseklią BUSP politiką ir nuoseklią Bendrijos politiką, dar ir gina žmonių teises ir visa tai įtraukia į kiekvieną jo ar jos vykdomą užduotį. Ir galiausiai tarp mūsų turi būti žmonių, kurie tiki Europos išorės veiksmų tarnybos veiksmingumu. Minėtos trys pagrindinės savybės apibūdina tokią asmenybę. Mums reikalinga kažkas, kas tikrai tikėtų, kad BUSP ir Bendrijos politika turi būti integruotos - ir tai būtų išmintinga, nes tas asmuo būtų ir Komisijos pirmininko pavaduotojas.
Dabar pereinu prie trečiojo paskyrimo, to, apie kurį daugiausia kalbėjome, kuris, sakykime, yra visų patraukliausias, būtent Tarybos pirmininko kandidatūra. Pone F. Reinfeldtai, mano frakcijos nariai turi tris nuomones šiuo klausimu. Tai tik nuomonės, kadangi nuspręs Taryba. Tačiau Parlamentas, laimei, gali reikšti nuomones ir netgi atvirai.
Pirma, tai turi būti greičiau pirmininko (angl. "chairman"), o ne prezidento (angl. "president") postas. Antra, tai turi padaryti tas, kas tiki Europos integracija. Juk galų gale, kad galėtum būti išrinktas popiežiumi, turi būti katalikas! Taigi jei mes dabar renkame Tarybos pirmininką, mums reikia pasirinkti tą, kuris tiki Europos integracija, o ne skeptiką, kaip kartais būna...
Ir galiausiai, norėdami įsitikinti, kad asmuo tvirtai tiki Europos integracija, turime žinoti, kad jis arba ji tiki Bendrijos metodu. Tai ne vyriausybiškumas, o metodas, stumiantis Bendriją pirmyn! Vyriausybiškumas - tai didelių valstybių idėja, nors, laimei, yra didelių valstybių, kurios netiki šiuo tarpvyriausybiškumo metodu. O Tarybos pirmininkas privalo ginti Bendrijos metodą.
Pone pirmininke, baigdamas paminėsiu dar vieną klausimą: aš, žinoma, prašau F. Reinfeldto siekti bendro sutarimo Taryboje ir kad keliant kandidatus bei skirstant įvairius postus būtų įtraukta Parlamento proeuropietiška koalicija. Todėl mes tikrai pageidaujame, kad būtų einama į šį kompromisą, nes tik dėl šios koalicijos Europa žengia į priekį.
Rebecca Harms
Pone pirmininke, ponai F. Reinfeldtai ir J. M. Barroso, manau, kad būtent šis dvidešimties metų senumo istorinių įvykių prisiminimas atvėrmums galimybę atkreipti dėmesį į ginčus dėl to, kokias pasirinktis įgyvendinti, ratifikavus Lisabonos sutartį, ir kritiškai jas įvertinti. Tačiau didingi Václavo Havelo darbai ir idėjos dėl Europos, viena vertus, ir smulkmeniški ginčai dėl darbuotojų, kurie vyko paskutiniame Tarybos susitikime, kažkaip nedera tarpusavyje.
Man atrodo, kad palengvėjimas, atėjęs beveik po dešimties metų pasirašius Lisabonos sutartį, užleidžia vietą susirūpinimui dėl to, ar valstybių narių vyriausybės visam tam netrukdys. Tačiau svarbiausia, dėl ko mes turime stengtis (tai ypač rodo mūsų plojimai, skirti V. Havelo kalbai) ir ko iš tikrųjų turime pasiekti - tai sutarti, kad Europos Sąjungoje į aukščiausius politinius postus būtų skiriami energingi vyrai ir moterys ir kad asmeniniai interesai, įskaitant valstybes, kurios faktiškai priešinasi didesnei integracijai, atsitrauktų.
Pone F. Reinfeldtai, dar negaliu jūsų sveikinti, nes kol kas nėra įtikinamų ženklų, kad Europos politikos viršūnėje tokių vyrų ar moterų būtų.
Deja, negaliu sutikti ir su pagyromis, kurias įvairūs pranešėjai reiškė, kalbėdami apie tai, ko mes pasiekėme rengdamiesi Kopenhagos konferencijai. Ką tik grįžau iš paskutinės Jungtinių Tautų parengiamosios konferencijos Barselonoje ir, kaip patvirtinta čia, Briuselyje, vykusiame aukščiausiojo lygio susitikime, į Kopenhagą vyksime turėdami sumažėjusius lūkesčius.
DabartinEuropos pozicija, kad mes iš tikrųjų jau padarėme viską, ką galim, o dabar belieka kitiems tai padaryti, yra neteisinga. Jei pažvelgsime, ką mes iš tikrųjų nuveikėme, kad vykdydami veiksmingą klimato politiką sumažintume išmetamo CO2 kiekį, ko iš tikrųjų pasiekta, kokius nustatėme mažinimo tikslus, kokie teisės aktai sudaro klimato paketą, pamatysime, kad išvardytų priemonių nepakanka nustatytam tikslui, - bendras klimato atšilimas neturi viršyti dviejų laipsnių, - apie kurį, beje, nuolat kalbama, pasiekti. Tai visiems žinoma, netgi ir tarptautiniu lygmeniu.
Jei europiečiai dabar ims abejoti, ar mums tikrai reikia teisiškai įpareigojančio susitarimo, kils abejonių ir dėl proceso, kurį Jungtinėms Tautoms globojant daug metų rėmdaugelis europiečių. Manau, kad prieš vykdamas į Kopenhagą turite atsargiai apgalvoti savo pranešimus. Mano pasąmonėje nuolat glūdi vienas rūpestis: šiuose rūmuose dažnai sakoma, kad tvarumo strategijos, išteklių vartojimo efektyvumas ir klimato apsauga turėtų būti naujosios Europos ekonomikos ir pramonės politikos paradigmos. V. Havelui taip pat buvo ilgai plojama už tai. Man susidaro įspūdis, kad europiečiai - atsižvelgiant į tai, kaip dažnai jie tai pabrėžia ir kaip jie mėgsta tam ploti - ekonomikos krizės metu prarado visą tikėjimą šiais į ateitį orientuotais darbais ir kad dėl to būtent šios ekonomikos krizės metu jie atmeta sėkmingas naujų darbo vietų ir būsimų rinkų kūrimo strategijas. Tai man kelia didelį susirūpinimą. Ekonomikos krizyra blogiausias pateisinimas to, kad mes nesiimame ambicingų priemonių klimatui apsaugoti. Beje, klimato apsauga ir ekonominis vystymasis yra dvi tos pačios monetos pusės. Tačiau Europos Vadovų Taryboje priimami sprendimai niš tolo nepatvirtina šio teiginio.
Timothy Kirkhope
ECR frakcijos vardu. - Pone pirmininke, leiskite visų pirma pasveikinti Europos Sąjungai pirmininkaujančią Švediją neseniai vykusiame aukščiausiojo lygio susitikime pasiekus pažangą rengiant Europos Sąjungos poziciją klimato kaitos atžvilgiu. Klimato kaitos sustabdymas yra vienas didžiausių mūsų prioritetų; mes tikimės ir norime, kad Europos Sąjunga imtųsi tvirtai vadovauti sprendžiant šį klausimą. Sveikintinas subalansuotas ir tikslus susitarimas dėl finansavimo priemonių; Europos Sąjungai jis leidžia užimti stiprias pozicijas rengiantis Kopenhagos konferencijai.
Bet privalau užsiminti apie diskusijas, kurios, atrodo, šiuo metu užima didžiąją Europos darbotvarkės dalį: dėl Europos Vadovų Tarybos pirmininko ir ES vyriausiojo įgaliotinio postų. Turėtume pradėti aiškiai apibrėždami jų pareigų mastą ir pobūdį, o paskui reikėtų nustatyti, kokias savybes ir kokią patirtį privalo turėti tas pareigas užimsiantys žmonės. Žinoma, logiška, kad prieš priimdama sprendimą Europos Vadovų Taryba ragina oficialiai pasiūlyti ir išklausyti kandidatus, galbūt įskaitant G. Verhofstadtą.
Tačiau yra priešingai: svarstymas išsigimsta į smulkmeniškas vyriausybių vadovų, kuriems, atrodo, rūpi tik išsidalyti vietas, tarpusavio diskusijas. Nesvarbu, ar tie vadovai iš didelės ar mažos valstybės, iš šiaurės, pietų, rytų ar vakarų, kairieji ar dešinieji, nesvarbu netgi tai, ar konkretus asmuo iš tikrųjų yra geriausias kandidatas atitinkamoms pareigoms užimti.
Dar blogiau tai, kad kažkas netgi pamėgino Europos Sąjungos piliečius padalyti į dvi kategorijas, sakydamas jog į minėtus postus turėtų būti priimami tik iš Šengeno erdvėje ir euro zonoje esančių valstybių narių kilę asmenys. Drįstu manyti, kad tai diskriminacija, kuri nepriimtina - ir tai vyksta istorinę dieną, kai minime visus tuos, kurie krito kovoje, savaitę, kai prisiminėme "Krištolinės nakties" (Kristallnacht) siaubą ir tolesnius tragiškus įvykius, kai išaukštinome visų, prisidėjusių prie komunizmo žlugimo, žygdarbį: Lenkijoje, kur viskas prasidėjo, Vengrijoje, Baltijos valstybėse, Rytų ir Vidurio Europos šalyse ir, žinoma, Berlyne.
Teisinga kovoti už laisvę ir vertybes visų labui, bet ne už šiltą vietelę keliems laimingiesiems.
Lothar Bisky
Pone pirmininke, Lisabonos sutartį ratifikavo visos 27 valstybės narės. Daugelis švęs tai kaip didele sėkmę, bet mano frakcija prie šios šventės neprisidės. To priežastis jau daug kartų nurodžiau šioje salėje, todėl neketinu dar kartą to daryti.
Tai, kad Pagrindinių teisių chartija, deja, nebus taikoma trijų valstybių narių piliečiams, verčia mane abejoti didele ES pažanga ginant pagrindines teises. Apie tai kalbu būtent šiandien, šventiniame posėdyje, kuriame kalbą sakVáclav Havel. Tačiau būtent dėl to, kad Europos kairieji nori draugiškos, taikios ir ekologiškai tvarios Europos integracijos, mes taip pat toliau naudosimės šiam tikslui sutartyje numatytomis gairėmis. Taip darėme iki šiol, taip darysime ir toliau.
Šiomis aplinkybėmis galiu tik sveikinti tai, kad Europos Parlamentas dabar turės daugiau teisių. Apėmus visam šiam džiūgavimui valstybių ir vyriausybių vadovams turėtų būti duotas protingas patarimas naujame aukščiausio lygio susitikime apsvarstyti konkretesnę politiką. Didžiausia pasaulio problema yra klimato kaita. Rengiantis Kopenhagos klimato kaitos konferencijai Europos Sąjunga, deja, prarado vadovaujamą vaidmenį, kurį buvo prisiėmusi. Pirma, įsipareigojimų sumažinti išmetamo CO2 kiekį esmneatitinka to, ko iš tikrųjų reikia. Be to, nepriimtina, kad ES valstybės narės neabejotinai nori išvengti finansinės atsakomybės, nors padėtis tokia, kad negalime sau leisti atidėlioti veiksmų.
Kalba ne apie tai, ar Švedija netrukus taps dideliu vynuogių auginimo regionu, nors to jums nepavydžiu. Kalbama apie išlikimą ir, beje, apie taiką mūsų pasaulyje. Klimato kaita jau dabar yra skurdo ir bado priežastis, verčianti milijonus žmonių palikti savo tėvynę. Tikriausiai kiekvienas čia esantis vienu ar kitu metu yra kalbėjęs apie visuotines problemas, kurių neįmanoma įveikti nacionaliniu lygmeniu. Tokios problemos kaip tik ir yra klimato apsauga, taika ir kova su skurdu. Jei Europa Sąjunga nesiims nuoseklių pavyzdinių veiksmų šioje srityje, ji praras tarptautinės žaidėjos vaidmenį.
William  Dartmouth
EFD frakcijos vardu. - Pone pirmininke, naujasis Europos Vadovų Tarybos pirmininko postas, apie kurį visi pernelyg daug galvoja, yra tik dvejus su puse metų trunkanti tarnyba, kurią einančio asmens įgaliojimai labai menki. Taigi kas nors turėtų pasakyti Tony Blairui, kad jis per daug nenusimintų, jei to posto negaus!
Po Lisabonos sutarties pasirašymo tikras XXI amžiaus Didysis Romos imperatorius, mūsų laikų Karolis Didysis, kurio raštiškas įsakymas galioja plačiau, nei minėto imperatoriaus kada nors galiojo, žinoma, yra Komisijos Pirmininkas, mūsų ypatingasis senjoras J. M. Barroso. Tai sakau nepaisydamas senjoro J. M. Barroso pastabų dėl partnerystės.
Tačiau kitaip yra dėl ES vyriausiojo įgaliotinio. Naujoms diplomatinėms misijoms atidaryti skirtas didelis biudžetas, ir turiu pažymėti, kad ES vyriausiojo įgaliotinio posto buvimas kelia pavojų nuolatinėms vietoms JT Saugumo Taryboje, kurias turi JungtinKaralystė, taip pat ir Prancūzija, pone J. Dauli.
Tačiau didžioji problema, su kuria susiduria Europos tautinės valstybės, tai ne ta, kad yra per mažai diplomatinių misijų, o ta, kad per daug bedarbių. Čia susirinkusieji iškilmingai paminėjo 20-ąsias Berlyno sienos griuvimo metines - ir ne be pagrindo. Bet dabar turime naują Berlyno sieną, ne tautų pasieniuose, bet tautų viduje. Ši siena skiria profesionalius politinės valdžios ir valdymo sistemos politikus ir žmones.
Dabar jau šiek tiek vėlu reikalauti skaidrumo, pone G. Verhofstadtai. Čia tarp mūsų yra ir tokių, kurie ir toliau kalbės už žmones ir atvirai pasisakys prieš tas institucijas, kurios, kaip jau anksčiau keletą kartų pareiškEFD frakcija, stokoja demokratinio teisėtumo.
Hans-Peter Martin
(DE) Pone pirmininke, demokratijai reikia revoliucijos, ir visada teisinga, ponai W. Dartmouthai ir G. Verhofstadtai, atvirai pasisakyti už skaidrumą. Ypač pirmininkaujanti Švedija galėtų parodyti puikų pavyzdį ir papasakoti, kas iš tikrųjų vyksta derantis dėl aukščiausių postų, nors tai visiškai neatitinka Europos projekto dvasios, taip pat ir J. M. Barroso galėtų nušviesti padėtį dėl Komisijos narių skyrimo. Vokietija ir Austrija nėra geras pavyzdys šiuo atžvilgiu, deja, kaip ir kitos šalys.
Šioje salėje yra daug kompetentingų žmonių, bet jie neturi galimybės būti pripažinti. Dabar, kai Lisabonos sutartis priimta, kviečiu būti drąsius bei sąžiningus ir pripažinti, kad mums reikia daug aiškesnės, skaidresnės sprendimų priėmimo tvarkos renkant Komisiją ir skiriant į aukščiausius postus. Turint tiek daug specialistų, turi būti įmanoma rasti tinkamų žmonių Europos Parlamente, užuot ieškojus jų kokioje provincijoje ar kitur.
Fredrik Reinfeldt
einantis Tarybos pirmininko pareigas. - Pone pirmininke, labai dėkoju gerbiamiems nariams už daugelį vertingų pastabų ir klausimų.
Kaip kažkas minėjo, praėjo nemažai laiko, kol 27 valstybės narės ratifikavo Lisabonos sutartį. Daug metų aptarinėjome šią sutartį, ir aš visada stebėdavausi, kai manęs klausdavo, kaip greitai mes nustosime gyvenę pagal šią konstituciją, nes aš savo darbą privalau grįsti sutartimis. Lisabonos sutartyje apibrėžta, kad sprendžiamieji asmenys į Europos Vadovų Tarybos pirmininkus yra Europos valstybių ministrai pirmininkai ir Europos valstybių vadovai. Būtent tai nurodyta sutartyse.
Be to, akivaizdi problema, mano nuomone, yra ta, kad daugelis paminėtų žmonių yra įvairių Europos valstybių dabartiniai ministrai pirmininkai. Iš tikrųjų, gana sudėtinga kandidatuoti į darbo vietą, kurios gali negauti, leisti suprasti žmonėms, kad išvyksti iš šalies, paskui grįžti namo ir sakyti: "Na, aš vis dar čia!" Manau, kad turime į tai atsižvelgti.
Dėl ES vyriausiojo įgaliotinio bus daug daugiau skaidrumo, bus kur kas daugiau diskusijų, nes tai iš dalies spręs Komisija, iš dalies lems po klausymų Parlamente priimtas sprendimas. Nors, atsakant H. Swobodai, gruodžio 1 d. įsigaliojančioje sutartyje aiškiai parašyta, kad ES vyriausiasis įgaliotinis savo naujoje darbo vietoje pradeda tiesiogiai dirbti, tačiau jis turi būti Parlamento patvirtintos Komisijos narys.
Tai, be abejo, sudėtinga, bet, kaip sakiau paskutinį kartą, niekados nebuvo siekiama, kad susiklostytų tokia padėtis, kokia yra dabar. Buvo tikimasi, kad sutartis įsigalios dar iki Švedijos pirmininkavimo Tarybai. Taigi šis procesas daug ilgesnis, nei buvo galima numatyti.
Dėl pusiausvyros (kadangi ir apie tai girdžiu kalbant) turiu pasakyti, kad šiandien dalyvavau pirmame konsultacijų su 26 mano kolegomis ture. Problema ta, kad pusiausvyros klausimas susijęs tik su dviem asmenimis. Jūs paminėjote geografiją ir lytį, bet, kiek aš girdžiu, pusiausvyra numeris pirmas yra pusiausvyra tarp centro kairės ir centro dešinės. Pusiausvyros reikia daug kur, ir man labiau patiktų, kad daugiau postų atitiktų visus čia paminėtus kriterijus. Savaime suprantama, mes stengiamės rasti geriausią pusiausvyrą.
Kaip minėjau, kitą ketvirtadienį aukščiausiojo lygio susitikime, per ankstyvą vakarienę, bus priimti jūsų prašymai kuo labiau pagreitinti procedūrą. Būtent tai mes jau kurį laiką bandome padaryti. Buvo kalbama apie tai, kas priima šį sprendimą. Šiek tiek laiko užtrunka konsultacijos su visais. Dabar ES sudaro 27 valstybės. Konsultacijos su visais mano kolegomis - tai dviejų dienų darbas; tai puiku, bet užtrunka.
Sutinku su Rebeka Harms, kad dėl klimato kaitos Europa nedaro pakankamai. Be to, noriu jums priminti, kad esame numatę padėtį, kai mums Europoje reikės dėti daugiau pastangų įgyvendinant teisiškai privalomus tikslus, bet reikalingos sąlygos. Ir tai atsispindi mano kolegų nuomonėse. Jie labai aiškiai teigia, kad jei Europa turėtų eiti toliau, mums reikia, kad ir kiti pasaulio kraštai prisiimtų tokius pat įsipareigojimus.
Aš sveikinu valstybių ar tautų sprendimams dėl didesnių įsipareigojimų. Turime daug tokių pavyzdžių. Pvz., mano šalis Švedija nacionaliniu lygmeniu įsipareigojo iki 2020 m. 40 proc. sumažinti išmetamo anglies dvideginio kiekį. Vokietija taip pat.
Turime padaryti dar daugiau. Nesame vieninteliai, kurie prašo supaprastinti sprendimą, kurį mums būtina priimti Kopenhagoje, bet reikia daug nuveikti, kad išjudintume ir kitus. Kaip sakiau, neseniai grįžau iš Indijos ir Jungtinių Valstijų, ir šį mėnesį dar vyksiu į Kiniją, o tam mums reikalingas lyderystės susitarimas. Tai sunkus reikalas. Tai pasaulinis iššūkis. Pasaulis neturi globalinės lyderystės ir sprendimų priėmimo tvarkos, kokią turi Europos Sąjunga. Todėl daug sunkiau pasiekti konkrečių rezultatų, bet vis tiek turite tai padaryti.
Kaip žinote, Europos Sąjungos išmetalai sudaro tik 13 proc. pasaulio išmetamųjų teršalų. Vieni patys šios problemos neišspręsime, reikia, kad ir kitos šalys įsipareigotų, ypač didieji teršėjai, bet būtent jie nenori prisidėti prie susitarimo. Tai neįmanoma, nes tada niekada neįvykdysime tikslo - neleisti, kad pasaulio atmosferos temperatūra padidėtų daugiau kaip 2 °C.
Dabar, pirmininkaujant Švedijai, stengsimės sukurti geresnį finansų rinkos kontrolės mechanizmą, nes to reikia, kad ateityje geriau veiktų finansų rinkos.
Be to, pradėsime ir pirmininkaujant Ispanijai tęsime diskusijas dėl konkurencingumo, dėl to, kaip pasiekti, kad geriau veiktų darbo rinkos, ir dėl to, kaip išeiti iš krizės, kai tik pastebėsime aiškius atsigavimo požymius. Kuriant geriau veikiančias finansų rinkas reikia pasimokyti iš jau išspręstų problemų, taip pat reikia toliau diskutuoti ir priimti sprendimus, reikalingus siekiant didesnio konkurencingumo ir geriau veikiančių Europos darbo rinkų.
José Manuel Barroso
Komisijos Pirmininkas. - Pone pirmininke, norėčiau trumpai pakalbėti kai kuriais klausimais, kurie buvo tiesiogiai iškelti diskusijose.
Visų pirma išsiaiškinkime dėl klimato kaitos. Europos Sąjunga pasirašįpareigojančią sutartį. Esame įsipareigoję vykdyti Kioto protokolą, kurį ratifikavome. Visos ES valstybės narės ratifikavo Kioto protokolą, ir mes pritariame, kad ateityje būtų pasirašyta įpareigojanti sutartis. Jei kas ir nenori įpareigojančios sutarties, tai tik ne Europos Sąjunga.
Bet tikrovtokia, kad kai kurie mūsų svarbiausi partneriai paprasčiausiai tam nepasirengę. Taigi yra dvi galimybės: viena - reikalauti, kad tai, kas, mūsų žiniomis, neveikia, veiktų, antra - stengtis, kad Kopenhagoje būtų pasiekta pačių pažangiausių ir ambicingiausių rezultatų. Manau, kad tai dar įmanoma padaryti, ir mes už tai kovosime. Siekdami, kad Kopenhagoje būtų priimtas kuo ambicingesnis susitarimas, - bent jau Europos Komisijai, ir aš esu įsitikinęs, kad valstybių ir vyriausybių vadovai sutinka, - mes visada laikysimės įpareigojančios sutarties, kurioje nustatyti aiškūs tikslai išsivysčiusioms šalims ir aiškūs veiksmai besivystančioms, taip pat ir didelėms sparčiai besivystančios ekonomikos šalims, kurios taip pat yra atsakingos už savo indėlį. Be to, mes turime teikti finansavimą besivystančioms šalims, ypač skurdžiausioms ir mažiausiai išsivysčiusioms, nes labai gerai žinome, kad be tos paramos jos neįstengs įgyvendinti prisitaikymo prie klimato kaitos ir klimato kaitos poveikio mažinimo priemonių, kurios būtinos.
Komisijos Pirmininkas. -(FR) Kalbėdami apie institucijų klausimą, būkime visiškai sąžiningi patys sau. Netrukus įsigalios nauja, ypač reikli sistema.
Daugelis iš mūsų daugybę metų, na, ne mažiau kaip devynerius metus, labai stengėsi, kad ši sutartis atsirastų. Po Nicos sutarties mums buvo reikalinga ambicingesnsutartis, ir dabar turime ją įgyvendinti. Tai sudėtinga, nes mūsų sąjunga sudėtin- tai valstybių narių sąjunga, piliečių sąjunga.
Tačiau svarbiausia - kad sutarčių būti tiksliai laikomasi. Esame Bendrija, grindžiama teisinės valstybės principais, ir jei pažeisime savo įsipareigojimą visiškai laikytis sutarties, tai reikš, kad mes nevykdome savo pareigų.
Būtent dėl šios priežasties šiuo pereinamuoju momentu - ir tada, kai nauja sutartis bus įgyvendinama - svarbiausia yra laikytis sutarčių ir gerbti kiekvienos institucijos: Parlamento, Tarybos ir Komisijos, teises.
Esu iš tų, kurie tiki, kad Europa yra neveikli, kai viena institucija savo teises ir valdžią panaudoja prieš kitas institucijas. Manau, kad klaidinga taip elgtis, kad institucijų tarpusavio pavydas - tai visų vidutinių asmenybių savybė. Ir priešingai, tikiu, kad būsime stipresni, jei padėsime vieni kitiems būti stipresniems. Manau, kad mums patiems naudinga turėti stiprų Europos Parlamentą, - ir Lisabonos sutartis suteikia jam daugiau teisių, - stiprią Europos Vadovų Tarybą, kuri laikui bėgant taps nuolatine ir nuoseklia lydere, ir stiprią Komisiją.
Pasiremkime sutartimis. Cituoju Lisabonos sutartį, nes visą laiką apie ją kalbame, o reikėtų kartais ją ir paskaityti. Jos 17 straipsnyje konstatuojama, kad būtent Komisija "remia bendruosius Sąjungos interesus ir imasi atitinkamos iniciatyvos šiuo tikslu. Ji užtikrina, kad Sutartys ir priemonės, kurių jomis vadovaudamosi imasi institucijos, būtų taikomos." Kitaip tariant, tikrinti, ar sutartys taikomos, taip pat ir šiuo pereinamuoju momentu, yra Komisijos darbas. Šią teisę Komisijai suteikia sutartis, ir Komisija, žinoma, ją įgyvendins, naudodamasi jai suteiktais įgaliojimais.
Vis dėlto, norint sustiprinti institucijas, svarbu, kad būtų dirbama partnerystės pagrindu. Kas atsitiks, jei nepasirūpinsime, kad institucijos taip dirbtų? Valstybės narės, ypač kai kurios, yra linkusios pačios priimti sprendimus, neatsižvelgdamos į institucijas. Ar mums to reikia? Nemanau. Mes norime, kad sprendimai būtų priimami laikantis institucinės sistemos, laikantis Bendrijos sistemos, grindžiamos teisinės valstybės principais. Sakau jums labai atvirai ir labai nuoširdžiai: visi kartu stiprinkime mūsų institucijas.
Šiandien išgirdome ypatingą Václavo Havelo prašymą. Jis nepaprastas, bet, kaip sakJean Monnet, niekas nėra įmanoma be žmonių, niekas ilgai neišsilaiko be institucijų. Dabar mes turime kurti stiprias institucijas, o tai įmanoma tik laikantis partnerystės principo. Štai todėl, be kita ko, ir noriu jums padėkoti už pasiūlymus dėl Komisijos struktūros ir veiklos. Kaip ir jūs, esu labai prisirišęs prie Bendrijos metodo ir prie sutarties, kurioje aiškiai nurodytas atsakomybės pasidalijimas. Sutartyje nustatyta, kad už Komisijos struktūrą atsakingas pirmininkas, ir aš neketinu to nepripažinti.
Todėl pristatydamas Komisiją aš elgsiuosi taip, kaip elgiasi visi kuklūs autoriai: padėkosiu visiems man patarusiems ir prisiimsiu visą atsakomybę už galutinį produktą. Šiandien išgirdau gerų ir įdomių pasiūlymų, bet svarbiausia suvokti, kad savo pareigas mes visi turime vykdyti derindamiesi su kitomis institucijomis, žinoma, kuo labiau atsižvelgdami į Europos bendrąjį interesą.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Pone pirmininke, Europos Komisijos Pirmininkas sakėsi padėkojęs F. Reinfeldtui už tai, kad šis saugiai atplukdlaivą į uostą; tas laivas - Lisabonos sutartis.
Prieš dvejus metus šioje rūmų salėje esu sakęs, kad bijau, jog Lisabonos sutarčiai gali atsitikti taip, kaip tai žuviai iš E. Hemingvėjaus apysakos "Senis ir jūra", kuri po ilgos kovos krantą pasiektik skeleto pavidalu. Na, matau, kad Lisabonos sutartis nevirto kaulų krūva, kad jos esmišliko. Dėkui jums, pone F. Reinfeldtai, dėkui ir jums, ponia Cecilia (Wikström).
Tačiau privalau pasakyti, jog tikiu, kad tai, ką jūs padarėte siekdami susitarimo su Čekijos prezidentu, yra teisinga. Čekijos prezidento elgesys daugeliui Parlamento narių kėlnerimą, bet, kaip sako vienas ispanų poetas, "kai viskas pasibaigė, viskas tapo nesvarbu"; svarbiausia, kad sutartis galioja ir kad mes galvojame apie jos įgyvendinimą.
Pone J. M. Barroso, neketinu jums patarinėti, kaip turėtumėte sudaryti Komisiją, iš dalies dėl to, kad gerbiu Komisijos pirmininko savarankiškumą ir nepriklausomumą - jis gavo pakankamai balsų, kad galėtų tai daryti. Kai pristatinėsite Komisijos narių kolegiją ir jų pasiskirstymą pareigomis, tada pasakysime, ar pritariame, ar prieštaraujame, bet šiandien mes visiškai jus palaikome.
Be abejo, neketinu duoti patarimų ir Tarybos pirmininko pavaduotojui, tik, jei leisite, norėčiau atkreipti jūsų dėmesį į tai, kas atsitiko rengiant konstitucinę sutartį. Rengiant pirmąjį projektą, kuriame įsteigta Tarybos pirmininko pareigybė, buvo pasiūlyta, kad šios kadencijos Tarybos pirmininku turėtų tapti ministras pirmininkas, šiame poste išdirbęs ne mažiau kaip dvejus su puse metų (juokais mes tai pavadinome "Brutono sąlyga", pone F. Reinfeldtai, Johno Brutono garbei, nes John mums sakė, kad ministru pirmininku išbuvo dvejus metus ir septynis mėnesius, todėl šiam postui tiks). Tačiau vėliau šią sąlygą pašalinome, - A. Duff atmena, - nes šiame Parlamente mūsų paklausė, ko ypatingo yra premjero DNR struktūroje, ko nėra kitų mirtingųjų DNR. Kodėl Tarybos pirmininkas turi būti ministras pirmininkas?
Pone F. Reinfeldtai, būtų geriau, jei ieškotumėte asmens, kuris būtų didžiausias moralinis autoritetas, kuris galėtų nutraukti Europoje sudarytas sutartis. Kad galėtumėte tai padaryti, mes jau suteikėme jums, pone F. Reinfeldtai, vieną priemonę: galimybę šį Tarybos pirmininką išrinkti ne vienbalsiai, o kvalifikuota balsų dauguma.
Todėl bendras sutarimas pageidautinas, jei tai įmanoma; jei ne - geriausią Tarybos pirmininką išrinkite pasinaudodamas kvalifikuota balsų dauguma.
Marita Ulvskog
(SV) Pone pirmininke, džiaugiuosi, kad pirmininkaujanti Švedija atsisaksavo noro sparčiau taikyti krizės įveikimo strategijas, nes dėl to kiltų pavojus, kad aukštas nedarbo lygis taps nuolatine Europos problema. Tačiau man kelią nerimą tai, kad vis daugiau žmonių perspėja, jog aukščiausiojo lygio susitikimas Kopenhagoje dėl klimato kaitos nebus toks sėkmingas, kaip daugelis tikėjosi, ir tai matyti iš daugelio šioje diskusijoje pasakytų kalbų ir iš F. Reinfeldtui pateiktų klausimų.
Pesimizmas akivaizdus ir iš paskutinio Tarybos susitikimo išvadų. Taryba, žinoma, sutinka, kad iki 2050 m. išsivystęs pasaulis turi 80-95 proc. sumažinti išmetamuosius teršalus. Bet jei mums pasiseks tai padaryti, labai greitai reikės priimti ambicingus įsipareigojimus, o kad visa tai būtų galima pasiekti, privalome išspręsti besivystančių šalių finansavimo priemonių klausimą. Šalis, kurios mažiausiai prisidėjo prie klimato kaitos, ji paveiks labiausiai, ir jeigu mes neišspręsime finansavimo klausimo, neturėsime ir susitarimo dėl klimato kaitos.
Taigi ką žada Taryba? Kaip šiandien šioje salėje pasakF. Reinfeldt, ES pasižadėjo įnešti svarų indėlį. Mano nuomone, tai sumažina įtampą. O argi ES būtų galėjusi nuspręsti, kad neįneš svaraus indėlio? Man atrodo, šiuo atveju tiktų palyginimas su pirštine, kuri pradėta megzti, bet toliau nykščio nepasistūmėjama. Komisija pasiūlsuteikti maždaug 5-7 mlrd. EUR pagalbą per pirmuosius trejus metus. Taryba ketina į tai atsižvelgti, bet man čia labai sunku įžvelgti vertingą finansinį įsipareigojimą.
Mano nuomone, tai rūpestį keliantis dalykas. Be abejo, yra problemų dėl JAV, Kinijos ir kitų valstybių ambicijų, bet dar didesnį rūpestį kelia ES pozicija ir mūsų pačių ambicijos. Reikėtų deramai tai įvertinti, ir jei F. Reinfeldt būtų manęs, kad tikslinga čia pasilikti, būčiau paklausęs jo, kaip ES pirmininkaujanti Švedija ketina įgyti didesnius įgaliojimus prieš prasidedant Kopenhagos aukščiausiojo lygio susitikimui, nes jis neturi nueiti perniek.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Pone pirmininke, Lisabonos sutartis, kuri, laimei, jau įsigaliojo, suteiks mums daugiau demokratijos, be to, joje numatyta ES įgaliotojo atstovo klausymo procedūra. Visi Komisijos nariai susirenka čia visų pirma tam, kad mes išklausytume, ką jie nori pasakyti, antra - kad juos nuodugniai patikrintume, ir teisingai. Tačiau Tarybos pirmininkas čia neišklausomas, be to, jo netikriname nei mes, nei nacionaliniai parlamentai.
Demokratiniu požiūriu jo pareigybsumanyta netinkamai. Jis negali būti politinis Europos prezidentas, jis turi būti tik sąžiningas valstybių narių įvairių interesų tarpininkas Taryboje, o būtiniausias reikalavimas jo paskyrimui - bendras Tarybos sutarimas. Kaip ką tik pasakG. Verhofstadt, popiežiumi renkame kataliką, Europos Vadovų Tarybos pirmininku renkame europietį, kitaip tariant, tą, kuris tiki Europos idėja. Manau, kad tai visiškai teisinga. Mums reikia žmogaus, galinčio Europos Vadovų Tarybai sugrąžinti Europos dvasią.
Jei šios diskusijos, kurių pareikalavo Liberalų ir demokratų aljanso už Europą frakcija, nebūtų įvykusios Parlamente, mes visi šį klausimą būtume aptarinėję tik žiniasklaidoje arba koridoriuose. Manau, kad būsimi paskyrimai turi būti skaidrūs.
F. Reinfeldui norėčiau pasakyti:
Tai ne pusiausvyros tarp centro kairės ir centro dešinės klausimas; tai pusiausvyros tarp centro, kairės ir dešinės reikalas.
Yannick Jadot
(FR) Pone pirmininke, dėl klimato kaitos jau žuvo 300 000 žmonių, tad neveikimas, mūsų nuomone, yra nusikaltimas žmonijai.
Žinome, kad tai nepaprasta padėtis, kad neparengtas B planas, bet derybos šiuo metu aklavietėje. Lengva pasakyti, kad kaltos Jungtinės Valstijos; manome, kad Europai taip pat tenka didelatsakomybė.
Europa, deja, jau nėra, kaip teigia ministras pirmininkas, derybų dėl klimato kaitos lyderė. Jei dabartiniai išsiplėtusios Europos įsipareigojimai bus taikomi visai planetai, visuotinis atšilimas šio amžiaus pabaigoje sieks keturis laipsnius! Tai nepriimtina, ir jau nebepakaks, kaip tvirtina ir Pirmininkas J. M. Barroso, tik pasislėpti už teisinio šio įsipareigojimo pobūdžio.
Nepriklausomi tyrimai šiandien rodo, kad Japonija, Norvegija ir Šveicarija yra pasirengusios dėti daugiau pastangų nei Europa. Naujai kylančios šalys - Kinija, Pietų Afrika, Brazilija ir Indonezija - priima vidaus įsipareigojimus, kurie yra didesni, nei mokslo bendruomeniš jų reikalauja.
Iš V. Havelo kalbos galėtume išmokti bent vieną pamoką - kaip būti kukliems ir kaip būti realistiškiems. Nustokime apsimetinėję, kad už Europos ribų nieko nevyksta, kad po Kioto sutarties pasaulis nepasikeitir kad Europa visada smarkiai pralenkia tarptautinę bendruomenę. Neatsižvelgdama į Europos Parlamento, ypač į jo Aplinkos, visuomenės sveikatos ir maisto saugos komiteto prašymus, Taryba prisiėmdidelę atsakomybę - atsakomybę už nesėkmę aukščiausiojo lygio susitikime Kopenhagoje.
Dar ne per vėlu - Europa dar gali atgauti lyderės vaidmenį, jei savo tikslą sumažinti išmetalų kiekį padidins iki 30 proc. ir Pietų šalims suteiks ne mažesnę kaip 30 mlrd. EUR paramą. Taip mes įgytume lyderės vaidmenį Pietų valstybių atžvilgiu ir priverstume amerikiečius pasirašyti susitarimą.
Konrad Szymański
(PL) Pone pirmininke, spalio mėn. vykusio Tarybos susitikimo rezultatas yra geras pagrindas apriboti visiškai nerealias priemones, kurių, kaip tikimasi, Europa turi imtis klimato kaitos srityje.
Mūsų veiksmai klimato kaitos srityje turėtų priklausyti nuo Kinijos, Amerikos, Indijos ir Brazilijos pastangų. Pagalbos teikimas švarioms technologijoms besivystančiose šalyse remti neturi žlugdyti mūsų pačių ekonomikos. Nepamirškime, kad būtent ekonomikos augimas suteikia mums galimybę finansuoti technologinius pokyčius, kurie itin svarbūs aplinkos apsaugai.
Dėl paramos paskirstymo pačioje Europos Sąjungoje neturi susidaryti padėtis, kai valstybės, kurios energijai pagaminti sunaudoja didelį anglies kiekį, už tuos pačius išmetalus moka dukart - vieną kartą pagal išmetamųjų teršalų prekybos sistemą ir antrą kartą kaip paramos švarioms technologijoms visame pasaulyje dalį. Jei į tai neatsižvelgsime, susilpninsime Europos poziciją šiose diskusijose.
Mario Borghezio
(IT) Pone pirmininke, ponios ir ponai, prieš kelias dienas Strasbūro teisme priimtas rimtas sprendimas atvėrgilią žaizdą (Europos Komisijos šiuo klausimu buvo pareikšta labai neatsargiai), uždrausdamas Italijos valstybei leisti mokyklų klasėse kabinti kryžius. Šis reikalas susijęs ne tiek su religijos, kiek su laisvės principu - tai šiurkštus subsidiarumo principo pažeidimas.
Jei tai, kas įvyko, yra ženklas to, kas bus toliau, esama pagrindo baimintis, kaip seksis spręsti šį klausimą priėmus Lisabonos sutartį: ar mes tikri, kad ir toliau nebus einama šiuo pavojingu keliu, kai Europos Sąjungos teisnepaiso valstybių narių teisės aktų? Privalome saugotis šio pavojaus. Komisija turėjo reaguoti daug griežčiau, iš dalies dėl vieningo protesto, - šiandien vyko Italijos politinių partijų, kurioms čia atstovaujama, bendras susitikimas, - kuris rodo mūsų žmonių sentimentus ir gilius jausmus šiam bendrumui, kuris yra metapolitinis, metareliginis ir kultūrinis, kaip sakvienas filosofas, pamokęs mus šiais svarbiais žodžiais: "negalim pasakyti, kad nesame krikščionys".
Skyrimo į postus klausimas labai svarbus. Todėl šiandien spaudos pranešimuose skaitome gandus apie posėdžius; mes net nežinome, ar vyks Briuselyje nepaprastasis posėdis. Kai kas mane vis dėlto stebina: nagrinėdamas skelbiamas pavardes, pvz., Jan Peter Balkenende, David Miliband ir Herman Van Rompuy, paminėsiu tik tris - ar gali būti, kad niekas nepastebėjo, jog visi trys minėti asmenys reguliariai lankosi ir Bilderberg frakcijos, ir Trišalės komisijos posėdžiuose? Manau, kad turime diegti skaidrumo principą, apie kurį taip dažnai kalba mūsų institucijos, ir aiškiai šių žmonių paklausti, ar jie yra savo šalims ir savo politinėms partijoms atstovaujantys kandidatai, o gal atstovauja slaptoms frakcijoms, kurios renkasi už uždarų durų ir priima sprendimus nepasitarusios su savo tauta.
Francisco Sosa Wagner
(ES) Pone pirmininke, dabar, kai patvirtinus Lisabonos sutartį nerimas atslūgo, manau, atėjo laikas pagalvoti, kaip ateityje turėtume tvarkytis su nacionalistinėmis nuostatomis, kurios taip trukdo Europos integracijai. Mano nuomone, šių trukdymų negalima ignoruoti. Laikas blaiviai apmąstyti galimas priemones, kurių teks imtis artimiausiomis dienomis ir artimiausiais metais.
Aš, kaip nepriklausomas EP narys, noriu, kad būsimasis Tarybos pirmininkas būtų vyras arba geriau moteris, kuri remtų Europos federalizmą, naudotų eurą, gyventų Šengeno erdvėje ir pritartų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijai.
