Slavnostna seja - Češka republika
Predsednik
- Gospod predsednik Češke republike, toplo vas pozdravljam v Evropskem parlamentu.
Václav Klaus
predsednik Češke republike. - (CS) Najprej bi se vam rad zahvalil za priložnost, da spregovorim v Evropskem parlamentu, ki je ena od ključnih ustanov Evropske unije. Čeprav sem bil že nekajkrat tu, nisem imel nikoli priložnosti nagovoriti plenarnega zasedanja. Zato cenim to priložnost danes. Izvoljeni predstavniki 27 držav z raznolikimi političnimi mnenji in stališči sestavljajo edinstveno občinstvo, kot je tudi Evropska unija sama po sebi edinstven in v osnovi revolucionaren poskus, trajajoč že več kot pol stoletja, namenjen boljšemu sprejemanju odločitev v Evropi s tem, ko je velik del postopka odločanja prenesen s posameznih držav na vseevropske ustanove.
K vam sem pripotoval iz Prage, prestolnice Češke republike, zgodovinskega srca češke državnosti in pomembnega kraja razvoja evropskih zamisli, evropske kulture in evropske civilizacije. Sem sem prišel kot predstavnik češke države, ki je bila v različnih oblikah vedno del evropske zgodovine, države, ki je pogosto igrala neposredno in pomembno vlogo, ko se je pisala zgodovina Evrope, in ki želi tako tudi nadaljevati.
Zadnjič vas je češki predsednik nagovoril s tega mesta pred devetimi leti. To je bil moj predhodnik, Václav Havel, in sicer je bilo to štiri leta, preden smo se priključili EU. Pred nekaj tedni je tu govoril tudi češki predsednik vlade, Mirek Topolánek, tokrat kot vodja države, ki predseduje Svetu EU. V svojem govoru se je osredotočil na določene teme, ki izhajajo iz prednostnih nalog češkega predsedstva, in težave, s katerimi se trenutno soočajo države Evropske unije.
To mi omogoča, da vam približam splošnejše teme in govorim o zadevah, ki na prvi pogled morda niso tako dramatične kot rešitve za obstoječo gospodarsko krizo, namreč o plinskem sporu med Rusijo in Ukrajino ali situaciji v Gazi. Po mojem mnenju so bistvenega pomena za razvoj projekta evropskega združevanja.
V manj kot treh mesecih bo Češka republika obeležila peto obletnico svojega pristopa k EU, in to na dostojanstven način. Zabeležila bo obletnico kot država, ki v nasprotju z drugimi novimi državami članicami ni razočarana zaradi neizpolnjenih pričakovanj v zvezi s članstvom. To ni nič presenetljivega in za to obstaja razumna razlaga. Naša pričakovanja so bila realna. Dobro smo se zavedali, da se pridružujemo skupnosti, ki so jo ustvarili in jo sestavljajo ljudje, in ne nekakšnemu idealnemu konstruktu, ki bi bil razvit brez pristnih človeških interesov, ambicij, mnenj in zamisli. Interese in zamisli najdemo na vsakem koraku v Evropski uniji, in tako je tudi prav.
Naš vstop v EU smo po eni strani videli kot zunanjo potrditev dejstva, da smo razmeroma hitro, v manj kot petnajstih letih od padca komunizma, ponovno postali normalna evropska država. Po drugi strani pa smo možnost, da aktivno sodelujemo v procesu evropskega združevanja, videli - in jo še vedno vidimo - kot priložnost, da uživamo prednosti že izjemno združene Evrope in obenem v postopku prispevamo lastne zamisli. Prevzemamo svoj delež odgovornosti za razvoj Evropske unije in prav s tem v mislih pristopamo k našemu predsedovanju Svetu Evropske unije. Trdno verjamem, da je prvih šest tednov našega predsedovanja prepričljiv dokaz našega odgovornega pristopa.
V tej razpravi in za tiste, ki bodisi niste vedeli bodisi niste želeli vedeti, bi rad tudi naglas in zelo jasno ponovil svoje prepričanje, da za nas ni bilo in ni druge možnosti kot članstvo v EU in da v naši državi ni političnega gibanja, ki bi bilo sposobno ali pripravljeno spodkopati to mnenje. Zato smo bili nedavno osupli nad ponavljajočimi in stopnjujočimi se napadi proti Čehom, ki so temeljili na povsem neutemeljeni predpostavki, da iščemo drugačen projekt povezovanja kot ta, ki smo se mu pridružili pred šestimi leti. To ne drži.
Državljani Češke republike jemljejo kot samoumevno, da je evropsko združevanje nujna in pomembna naloga, ki jo, na splošno rečeno, razumejo na naslednji način. V prvi vrsti naj bi odpravilo ovire, ki so nepotrebne in kontraproduktivne svobodi ljudi in blaginji, ki ogrožajo pretok oseb, blaga in storitev, zamisli, političnih filozofij, svetovnih nazorov, kulturnih načrtov in vedenjskih modelov, ki so sčasoma iz različnih razlogov nastale med različnimi evropskimi državami, poleg tega pa naj bi izvajalo skupno skrb za javno dobro, ki je pomembno za vso celino, ali takšne projekte, ki jih ni mogoče dovolj učinkovito izvesti samo z bilateralnimi sporazumi med dvema ali več sosednimi evropskimi državami.
Trud, namenjen izpolnjevanju teh dveh ciljev - odstranjevanje ovir in razumna izbira pri vprašanjih, ki jih je treba rešiti na evropski ravni -, ni končan in nikoli ne bo. Različne ovire in pregrade ostajajo in na ravni Bruslja poteka več odločanja, kot naj bi ga idealno bilo. Vsekakor ga je več, kot želijo ljudje v različnih državah članicah. Tudi tega se gotovo dobro zavedate, gospe in gospodje. Zato vas želim retorično vprašati, ali ste vsakič, ko glasujete, prepričani, da se odločate o zadevi, o kateri naj bi se odločalo v Parlamentu in ne bližje državljanom, z drugimi besedami v posameznih evropskih državah? Tudi o drugih možnih vplivih evropskega združevanja se razpravlja v današnji politično korektni retoriki, vendar so ti ponavadi sekundarni in nepomembni. Bolj se nanašajo na ambicije poklicnih politikov in ljudi, povezanih z njimi, kot na interese navadnih državljanov držav članic.
Prej sem povedal, da za Čehe ni bilo in še vedno ni druge možnosti kot članstvo v EU - v veselje mi je, da lahko poudarim in izpostavim to dejstvo -, toda to je le polovica tega, kar sem želel povedati. Druga polovica je povsem logična trditev, da obstaja cela vrsta možnih in zakonitih metod in oblik evropskega združevanja, kot je tudi obstajala v preteklega pol stoletja. Zgodovini ni konca. Trditi, da je obstoječe stanje, z drugimi besedami trenutna institucionalna ureditev EU dogma, ki je onstran kritike, je napaka, ki je žal vse pogostejša, čeprav je neposredno v navzkrižju z razumnim razmišljanjem in s celotnim zgodovinskim razvojem evropske civilizacije v zadnjih dvatisoč letih. Predpostavka, da "vse bolj povezana Unija" oziroma vse globlja politična povezanost držav članic predstavlja edini možen in pravilen potek razvoja Evropske unije, je podobna napaka, a priori domneva in zato podobno onkraj kritike.
Ne obstoječega stanja ne domneve o globljem povezovanju, ki prinaša neizpodbitne koristi, ne more in ne sme noben evropski demokrat šteti za sveto. Zanje je nesprejemljivo, da ga uveljavljajo osebe, ki se imajo po besedah slavnega češkega pisatelja Milana Kundere za "ključarje" evropskega združevanja.
Poleg tega je očitno, da institucionalna ureditev EU sama po sebi ne predstavlja konca, temveč sredstvo za doseganje pravih izidov. Ti izidi niso nič manj kot osebna svoboda in vrsta gospodarskih ureditev, ki bodo prinesle blaginjo. Z drugimi besedami, tržno gospodarstvo.
Državljani vseh držav članic si zagotovo to želijo, toda v zadnjih 20 letih od propada komunizma se je znova in znova potrdilo, da si to želijo bolj in je pomembneje za tiste ljudi, ki so doživljali tiranijo večji del dvajsetega stoletja in ki so trpeli zaradi učinkov disfunkcionalnega in centralno načrtovanega gospodarstva, ki ga upravlja država. Ti ljudje so povsem upravičeno bolj občutljivi in se bolj zavedajo dokazov ali trendov, ki kažejo na izid, ki ne obeta svobode in blaginje. In med temi ljudmi so državljani Češke republike.
Obstoječi sistem odločanja v EU se razlikuje od zgodovinsko preverjene in preizkušene tradicionalne oblike parlamentarne demokracije. V običajnem parlamentarnem sistemu obstaja skupina, ki podpira vlado, in skupina, ki podpira opozicijo. Vendar če se ne motim, to ne velja v Evropskem parlamentu. Tu obstaja samo ena možnost in tisti, ki si drznejo razmišljati o drugih, so zaznamovani kot sovražniki evropskega združevanja. V mojem delu Evrope smo do razmeroma nedavno živeli v političnem sistemu, kjer niso bile dovoljene druge možnosti in parlamentarna opozicija torej ni obstajala. Na grd način smo se naučili, da ne obstaja opozicija niti svoboda. Zato morajo politične alternative obstajati.
To ni vse. Odnos med državljani različnih držav članic in njihovimi predstavniki EU ni običajen odnos med volivci in politiki, ki jih zastopajo. Državljani EU in njihovi predstavniki so si bolj daleč kot znotraj posameznih držav članic, in to ne samo v zemljepisnem smislu. To se pogosto kaže na različne načine: v demokratičnem deficitu, izgubi demokratične odgovornosti, odločanju s strani neizvoljenih, vendar izbranih uradnikov, birokratizaciji odločanja itd. Predlagane spremembe obstoječega stanja, zajete v zavrnjeni evropski ustavi ali niti ne tako drugačni Lizbonski pogodbi, bi to pomanjkljivost le poslabšale.
Ker ne obstaja evropsko ljudstvo, evropski narod, te pomanjkljivosti ni mogoče odpraviti z okrepitvijo vloge Evropskega parlamenta. To bi težavo le poslabšalo in privedlo do tega, da bi se državljani držav članic počutili vse bolj odtujene od ustanov EU. Rešitev ni v prizadevanjih, da bi vdahnili novo življenje v obstoječo obliko evropskega združevanja ali poskusili zatreti vlogo držav članic v imenu nove večkulturne in večnacionalne evropske civilne družbe. To so poskusi, ki so v preteklosti propadli, ker ni šlo za naraven zgodovinski razvoj.
Bojim se, da imajo lahko poskusi, da bi pospešili in poglobili povezovanje ter preusmerili odločanje, ki vpliva na življenjski standard v državah članicah, posledice, ki bi ogrozile vse pozitivno, kar je bilo doseženo v Evropi v zadnjega pol stoletja. Zato ne smemo podcenjevati zaskrbljenosti številnih držav članic, da se bodo odločitve, ki bodo vplivale na njihovo življenje, sprejemale drugje in brez njih, ter da je njihova zmožnost vplivati na postopek odločanja zelo omejena. Uspeh EU do danes je med drugim rezultat dejstva, da sta imela mnenje in glas vsake države članice enako težo pri glasovanju in ju zato ni bilo mogoče prezreti. Ne dopustimo, da bi prišlo do situacije, ko bi državljani držav članic živeli svoja življenja ravnodušno, misleč, da projekt EU ni njihov lasten projekt, da se ne razvija, kot bi si želeli, in da se mu morajo le prepustiti. Kaj lahko in hitro bi se ponovno znašli v okoliščinah, ki jih zdaj običajno štejemo za del preteklosti.
To je tudi tesno povezano z vprašanjem blaginje. Odkrito je treba povedati, da obstoječi gospodarski sistem EU omejuje trg in nenehno krepi centralno nadzirano gospodarstvo. Čeprav v zgodovini najdemo obilico dokazov, da ta pot ne vodi nikamor, znova stopamo po njej. Stopnja omejitev spontanosti tržnih procesov in politično urejanje gospodarstva nenehno naraščata. To se je nedavno še okrepilo zaradi nepravilnega razlaganja vzrokov obstoječe finančne in gospodarske krize, saj se je slednja pripisovala trgu in ne dejanskemu vzroku, ki je ravno nasprotno, politična manipulacija trga. Ponovno je pomembno, da ne pozabimo zgodovinske izkušnje mojega dela Evrope in naukov, ki smo se jih naučili.
Številni izmed vas zagotovo poznate francoskega gospodarstvenika iz 19. stoletja, Frederica Bastiata, in njegovo slavno Peticijo proizvajalcev sveč, ki je še danes dobro znano standardno besedilo, ki ponazarja absurdnost političnega vmešavanja v gospodarstvo. Dne 14. novembra 2008 je Evropska komisija odobrila peticijo proizvajalcev sveč, in sicer resnično, ne le v namišljeni obliki, kot je bila Bastiatova, ter uvedla 66 % davek na sveče, uvožene iz Kitajske. Nisem mogel verjeti, da je 160 let star literarni esej postal realnost, toda točno to se je zgodilo. Neizogibna posledica široke uvedbe takšnih ukrepov bo gospodarski zaostanek Evrope in upočasnitev gospodarske rasti ali celo njena zaustavitev. Edina rešitev leži v liberalizaciji in deregulaciji evropskega gospodarstva.
Vse to govorim, ker mi ni vseeno za demokratično in cvetočo prihodnost Evrope. Poskušam vas spomniti na temeljna načela, na katerih sloni evropska civilizacija že stoletja ali tisočletja. Na načela, katerih veljavnost je brezčasna in univerzalna ter bi morala zato še vedno veljati v današnji EU. Trdno verjamem, da želijo državljani različnih držav članic svobodo, demokracijo in gospodarsko blaginjo.
Brez dvoma je najpomembnejše na tej točki zagotoviti, da odprtih razprav o teh zadevah ne enačimo z napadom na samo zamisel o evropskem združevanju. Vedno smo verjeli, da je to, da smemo razpravljati o teh resnih vprašanjih, da smo slišani in zagovarjamo pravice vsakogar, da predlaga alternative nekemu stališču, ki ni edino pravilno, ne glede na to, v kolikšni meri se naše mnenje razhaja od njegovega, točno tista demokracija, za katero smo bili prikrajšani štiri desetletja. Mi, ki smo neprostovoljno večji del življenja bili priča, kako je prosta izmenjava zamisli osnovni predpogoj za zdravo demokracijo, verjamemo, da bo ta predpogoj spoštovan in izpolnjen tudi v prihodnosti. To predstavlja priložnost in nenadomestljiv način, da naredimo EU svobodnejšo, demokratičnejšo in bolj uspešnejšo.
Predsednik
Gospe in gospodje, gospod predsednik, želeli ste nagovoriti Evropski parlament. Tej prošnji smo z veseljem ustregli. Gospod predsednik, v Parlamentu preteklosti zagotovo ne bi mogli imeti takega govora.
(Aplavz)
Še dobro, da živimo v evropski demokraciji, kjer lahko vsi izražamo svoje mnenje.
(Aplavz in nemir)
Gospe in gospodje, smo ena evropska družina in prihaja do razhajanj v mnenjih kot v družini. Gospod predsednik, strinjam se z vami, rad bi podal le nekaj komentarjev, čutim se dolžnega to storiti: mi smo človeška skupnost. Za človeško skupnost so značilne ugodnosti, prednosti, pomanjkljivosti in slabosti. Skupaj moramo okrepiti prednosti in izničiti slabosti. Prav tako se strinjam z vami, ko pravite, da se moramo za vsako odločitev, ki jo sprejmemo, vprašati, ali bi jo bilo mogoče sprejeti drugje. Da, toda naše nacionalne prestolnice se morajo tudi vprašati, ali ne bi bilo treba številne odločitve sprejeti v mestih in skupnostih, namesto na nacionalni ravni.
(Aplavz)
Dovolite mi, da izrazim še zadnji komentar glede tega, kako naš Parlament vidi samega sebe: zahvaljujemo se vam za priznanje, da je ta Evropski parlament pomembna ustanova. Če ne bi bili tako vplivni, ne bi bili zakonodajno telo v 75 % primerov in sozakonodajalec v skoraj 100 % primerov glede na Lizbonsko pogodbo in v tem primeru bi odločitve v Evropi dejansko sprejemali birokratsko. Toda zdaj je Evropski parlament tisti, ki odloča.
(Bučen aplavz)
Zahvaljujem se vam za obisk, gospod predsednik. Bil je izraz raznolikih mnenj v Evropi in naše evropske demokracije, v demokraciji pa na koncu odloča večina. Vse nas pozivam, da se skupaj zavzemamo za to demokracijo, za Evropo, za enotnost in za mir.
(Stoječe ovacije)
