Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 30. januar 1997, for genoptaget.

Parlamentets sammensætning
Formanden
Hr. Bernard Tapie har i overensstemmelse med forretningsordenens bestemmelser meddelt mig, at han med virkning fra den 4. februar 1997 er trådt tilbage som medlem af Parlamentet.
Parlamentet fastslår, jf. artikel 12 i akten om valg af medlemmer til Europa-Parlamentet ved almindelige direkte valg, at denne plads er ledig og underretter den berørte medlemsstat herom.
Hr. Hory har ordet.

Hory
Hr. formand, tillad mig kort at komme med et indlæg vedrørende Bernard Tapie, for det, der sker med vores kollega, er uden fortilfælde, tror jeg, i Parlamentets historie, og jeg vil gerne tale med et minimum af alvor.
Bernard Tapie forpligtede sig personligt over for Dem, hr. formand, samt over for Forretningsordensudvalget, til at træde tilbage i tilfælde af, at hans straffedom blev endelig. Han ønskede ikke at dække sig ind under sin egenskab af parlamentsmedlem for at undgå de tydeligt overdrevne følger af en dom, som vi er mange, der finder uretfærdig. Det er det, han har gjort. Han er trådt tilbage, men ingen hverken i Parlamentet eller i den franske offentlighed, lader sig narre af de årsager til politisk opportunitet, som har udløst den retslige forfølgelse, som Bernard Tapie er offer for.
En af vores kolleger, der er mindst fordomsfuld over for ham - jeg taler om hr. Jean-Pierre Thierry - har endog erklæret i fjernsynet, at det franske retsvæsen af den politiske magt var blevet brugt til en virkelig menneskejagt. Derfor vil jeg gerne i dag, hr. formand, for Parlamentet fortælle - og jeg inkluderer de franske medlemmer af min gruppe - om den stolthed, jeg har følt ved at deltage i den kamp, som Bernard Tapie har ført til fordel for Europa og også udtale mit håb om sammen med ham at udkæmpe mange andre politiske slag.

Formanden
Hr. Hory, Deres vidnesbyrd om solidaritet vil blive registreret i referatet, når tiden kommer. De vil forstå, at jeg har ladet Dem tale, selv om De ikke har påberåbt Dem nogen artikel i forretningsordenen, for jeg mente, at da vores tidligere kollega ikke var til stede og ikke kunne udtale sig, måtte en eller anden i det mindste sige det, han mente på hans vegne. Jeg kan fortælle Dem, at Parlamentet igennem alle sine organer har handlet yderst korrekt over for vores kollega.
Hr. Kranidiotis er med virkning fra den 3. februar 1997 udnævnt til viceudenrigsminister i den græske regering. Jeg ønsker ham til lykke med udnævnelsen.
Parlamentet fastslår, jf. artikel 12 i akten om valg af medlemmer til Europa-Parlamentet ved almindelige direkte valg, at denne plads er ledig.
De græske myndigheder har meddelt mig, at fru Anna Karamanou med virkning fra den 6. februar 1997 er udnævnt til medlem af Parlamentet i stedet for hr. Kranidiotis.
Jeg ønsker vores nye kollega velkommen og minder om, at i henhold til forretningsordenens artikel 7, stk. 4, deltager ethvert medlem, hvis mandat endnu ikke er prøvet, eller for hvem der ikke er truffet afgørelse om en indsigelse, i Parlamentets og dets organers møder med fulde rettigheder.

Andrews
Hr. formand, til forretningsordenen. Det drejer sig om et menneskerettighedsspørgsmål, som jeg rejste i december sidste år, og jeg vil gerne drøfte sagen i henhold til artikel 97. Det er et spørgsmål om den fortsatte indespærring af Roisín McAliskey i et kategori A-fængsel i Storbritannien - nærmere betegnet, Holloway.
Der synes at foreligge en misforståelse mellem de britiske og de tyske myndigheder. Som jeg ser det, har tyskerne ikke noget imod, at denne kvinde bliver løsladt mod kaution, indvendingen kommer fra den britiske regering - helt unødvendigt, i betragtning af den behandling, som hun får. Roisín McAliskey holdes i et kategori A-fængsel uden tilstrækkelig lægehjælp. Hun bliver kropsvisiteret ved enhver lejlighed. Det er regulært magtmisbrug.
Jeg beder om, at der bliver gjort noget ved det.

Formanden
Dette spørgsmål står ikke på dagsordenen. Jeg kan ikke lade Dem drøfte det yderligere. Jeg har noteret, hvad De har sagt, og Parlamentet vil træffe de nødvendige foranstaltninger. Jeg kan ikke tillade en debat om spørgsmålet nu.

Arbejdsplan
Formanden
Forslaget til dagsorden, som det på mødet torsdag den 13. februar 1997 er blevet opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med artikel 95 i forretningsordenen, er omdelt.
På mødet den 13. december 1996 henviste Parlamentet i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 59, stk. 3, betænkning af Izquierdo Rojo om tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne (A4-0409/96) til fornyet udvalgsbehandling.
På mødet den 20.-21. januar 1997 udpegede Fiskeriudvalget en ny ordfører, Adam, og besluttede at anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 129.
Jeg giver ordet til fru Fraga, der vil forelægge Fiskeriudvalgets anmodning.

Fraga Estévez
Hr. formand, blot for at bekræfte, at Fiskeriudvalget har besluttet at anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.

Formanden
Jeg sætter hermed Fiskeriudvalgets anmodning under afstemning.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges) )
Mandag og tirsdag:

Formanden
Jeg har ikke modtaget forslag til ændring, men jeg minder om, at jeg den 13. februar meddelte, at jeg i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 34 havde modtaget et mistillidsvotum til Kommissionen fra 71 medlemmer på grund af dens forvaltning af BSE-krisen (B4-0056/97/rev.2). Mistillidsvotummet er fremsendt til Kommissionen.
Som det fremgår af det endelige forslag til dagsorden, vil forhandlingen herom finde sted tirsdag kl. 15.000.
Fru Green har ordet.

Green
Hr. formand, blot en meget lille anmodning. I øjeblikket er fristen for kompromistekster til beslutningsforslaget om beretningen fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE fastsat til kl. 16.00 i morgen. Det er før debatten, og før man rigtig har hørt Kommissionens reaktion. Så jeg anmoder Dem om at se, om De ikke kan udsætte fristen i det mindste til kl. 20.30 i morgen aften.
Jeg ved, at det er en meget kort frist for Deres embedsmænd, og jeg beder Dem undskylde. Men det er ikke rimeligt, at vi fastsætter fristen for beslutningsforslaget før debatten, og før Kommissionens formand har haft mulighed for at svare.

Formanden
Jeg foreslår at opretholde fristen for ændringsforslag og fælles beslutningsforslag, men at eventuelle ændringer af det fælles beslutningsforslag kan indgives indtil forhandlingens afslutning, dvs. indtil kl. 20.30 i morgen, tirsdag.
Hermed vil man opnå den ønskede fleksibilitet, såfremt der skulle være ændringer som følge af forhandlingen, og det vil give tjenesterne tid til at arbejde med oversættelserne. Jeg foreslår således, at fristen til kl. 16.00 opretholdes, men at eventuelle ændringer af det fælles beslutningsforslag som følge af forhandlingen kan indgives indtil kl. 20.30.
Onsdag og torsdag:

Formanden
ARE-Gruppen har anmodet om, at afstemningen om beslutningsforslagene til opfølgning af de mundtlige forespørgsler om BSE udsættes til torsdag kl. 15.00 efter afstemningen om mistillidsvotummet.
Jeg giver ordet til fru Barthet-Mayer, som vil begrunde anmodningen.

Barthet-Mayer
Hr. formand, tillad mig på vegne af Gruppen Europæisk Radikal Alliance at foreslå en ændring af den dagsorden, som De lige har foreslået os.
Vi ønsker, at afstemningen om de beslutningsforslag, der følger efter beretningen for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE, kommer efter afstemningen om forslaget til mistillidsvotum, der behørigt er indgivet om samme emne. Vores ønske er baseret på fire begrundelser.
For det første forekommer forslaget til mistillidsvotum, som vi har fået forelagt, som en form for forudgående spørgsmål, hvorom afstemning nødvendigvis må ske inden afstemningen om beslutningerne, for så vidt det skal behandles som de proceduremæssige undtagelser i parlamentsretten.
For det andet er det om samme emne traditionel parlamentarisk teknik, at der først og fremmest skal stemmes om den tekst, der er længst fra originalteksten, eller den mest vidtgående tekst, i forhold til det behandlede emne.
For det tredje: Hvis afstemningen om beslutningsforslagene ville medføre et flertal til fordel for en mindre stærk bebrejdelse af Kommissionens holdning end den, der er indbefattet af forslaget til mistillidsvotum, ville den senere afstemning om dette i sig selv være berøvet enhver politisk betydning.
Endelig ville det for det fjerde følge af denne situation, at visse parlamentsmedlemmers og visse gruppers initiativer ville blive behandlet uretfærdigt, da et mindretal af parlamentsmedlemmer i det nævnte tilfælde af en flertalsvedtagelse af en mindre vidtgående beslutning end mistillidsvotummet som følge heraf ville være frataget beføjelsen til mistillidsvotum, der er et urokkeligt parlamentarisk privilegium.

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Puerta, som vil tale for forslaget.

Puerta
Hr. formand, på Formandskonferencen gav jeg udtryk for samme synspunkt, som Gruppen Europæisk Radikal Alliance i dag fremfører.
Jeg er mig bevidst, at Parlamentet er suverænt og med flertal kan beslutte, hvad det finder betimeligt - og vi vil alle respektere det. Men over for den europæiske offentlighed og af hensyn til Parlamentets egen virksomhed er det meningsløst at lade mistillidsvotummet til Kommissionen interferere med andre faktorer, da der må siges at være tale om en dramatisk situation, hvor Parlamentet ser sig nødsaget til at udøve sine beføjelser. Det ville ikke give nogen mening at indblande andre momenter i afstemningen om mistillidsvotummet på torsdag, og det ville svække selve afstemningen. Det kan tilmed siges at være i strid med forretningsordenens artikel 136 og med hensynet til opfølgningen af undersøgelsesudvalgets beretning.
Undersøgelsesudvalget har ikke truffet beslutning om, at der skal forelægges et forslag til beslutning. Det har heller ikke truffet beslutning om at indgive et mistillidsvotum. Men 70 medlemmer af Europa-Parlamentet har på baggrund af de alvorlige begivenheder, som har fundet sted, og som i allerhøjeste grad vedrører folkesundheden, gennemførelsen af det indre marked og de europæiske demokratiske institutioners virkemåde, stillet et mistillidsvotum. Og dette mistillidsvotum skal have prioritet.
Mistillidsvotummet kan ikke ændres af en forudgående forhandling og afstemning om nogle beslutningsforslag. Efter min mening vil vi hverken leve op til vores ansvar som parlamentarikere eller til den europæiske offentligheds forventninger til os, hvis vi opretholder den omtalte arbejdsgang.
På min gruppes vegne anmoder jeg derfor sammen med de 70 medlemmer, der har stillet mistillidsvotummet, og i overensstemmelse med Gruppen Europæisk Radikal Alliance, om, at afstemningen om beslutningsforslagene finder sted efter afstemningen om mistillidsvotummet.
På denne måde kan de medlemmer, der har stillet mistillidsvotummet, såfremt dette ikke vedtages, tilslutte sig nogle af de forslag, som er indeholdt i Parlamentets politiske udtalelse. Men det er uacceptabelt at blande et forslag om et betinget mistillidsvotum ind i billedet, når vi betragter det som vort tunge ansvar her og nu at stille et mistillidsvotum til Kommissionen. Det gør vi i bevidstheden om, at såfremt de europæiske demokratiske institutioner og EuropaParlamentet selv fungerede på en anden måde, ville der kunne stilles et mistillidsvotum eller gives en næse til f.eks. landbrugskommissæren. Da denne mulighed ikke eksisterer, fastholder vi, at mistillidsvotummet skal gives prioritet.

Formanden
Hr. Martens har ordet for en udtalelse imod anmodningen.

Martens
Hr. formand, i morgen fra kl. 15.00 til kl. 15.30 vil vi således have en forhandling under ét om tre punkter på dagsordenen: Medina-betænkningen, de mundtlige forespørgsler med forhandling, med en diskussion om beslutningsforslagene, og en forhandling om mistillidsvotummet stillet af hr. Happart m.fl. Et stort flertal i Formandskonferencen var af den opfattelse, at vi skulle følge den normale procedure hvad afstemningen angår, nemlig onsdag formiddag om de beslutningsforslag, som er fremsat. Forslaget til dagsorden fastsætter for øvrigt, at vi så stemmer om beslutningsforslagene i forbindelse med de betænkninger, hvorom forhandlingen er afsluttet. I henhold til forretningsordenens artikel 34, stk. 5, sker afstemningen om mistillidsvotummet ved navneopråb, og denne finder tidligst sted 48 timer efter forhandlingens begyndelse.
Hele spørgsmålet er, kære kolleger, om vor Forsamling med denne procedure kan gå over til en fundamental politisk debat, og om alle efter deres samvittighed kan bedømme det onsdag eftermiddag ved afstemningen om beslutningsforslagene og torsdag kl. 15.00 om mistillidsvotummet. Vi ønsker en fuldstændig og udførlig forhandling. Man ville have, at de tre punkter behandles under ét, både Medina-betænkningen, de mundtlige forespørgsler med forslagene til beslutning og mistillidsvotummet. Jeg tror ikke, at der på nogen måde gøres forsøg på, at hvert medlem af Forsamlingen vil kunne stemme i fuld frihed. Og det er grunden til, at vi, og et stort flertal i Formandskonferencen, har foreslået at afholde denne forhandling under ét, at der så er en betænkningstid, således som det er fastsat i vor procedure, med hensyn til at stemme om beslutningsforslagene, og at der så også med en sådan, men dog længere betænkningstid, som er fastlagt i forretningsordenen, stemmes om mistillidsvotummet. Det er grunden til, at vi er tilhængere af at beholde dagsordenen, som den er nu, den begrænser ikke vor diskussionsfrihed, den begrænser ikke vor handlingsfrihed, den begrænser heller ikke vor stemmefrihed, og derfor modsætter jeg mig således forslaget om ændring af dagsordenen, og derfor anmoder jeg flertallet her i Forsamlingen om at godkende dagsordenen, således som den er fastlagt af Formandskonferencen.

Formanden
På PPE-Gruppens anmodning sætter jeg ARE-Gruppens forslag under afstemning.
(Forslaget om ændring af dagsordenen forkastedes)

Energicharter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0041/97) af Matikainen-Kallström for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om De Europæiske Fællesskabers indgåelse af energichartertraktaten og energicharterprotokollen om energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter (KOM(95)440-12046/96 - C4-0664/96-95/0237(AVC)).

Matikainen-Kallström
Hr. formand, kære kolleger, EU's afhængighed af energiindførsel vil stige fra de nuværende 50 % til omkring 75 % inden udgangen af 2015. I EU anslås markederne for installationer til energiproduktion kun at stige med 1-2 % om året i løbet af de næste 15 år. De miljøbeskyttelsesforanstaltninger, som gennemføres i EU, har kun en begrænset virkning, medmindre de ikke gennemføres globalt. Forureningen kender ingen grænser.
Energicharteret tog sin begyndelse allerede i 1990 efter et initiativ fra Nederlandenes ministerpræsident til at igangsætte og fremskynde den økonomiske genrejsning i Østeuropa og i det daværende Sovjetunionen gennem et samarbejde i energisektoren. De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater undertegnede energicharteret i 1991 i Haag. I 1994 undertegnede i alt 50 kontraherende parter den europæiske energichartertraktat og energicharterprotokollen om energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter med henblik på at skabe en stabil og international juridisk ramme for de principper og mål, der er fastsat i charteret. De fleste EU-lande har allerede ratificeret traktaten, og Finland vil også gøre det i det indeværende år. Man venter stadig på en bekræftelse fra Rusland. USA har været med til at udarbejde traktaten, men vil ikke i den nærmeste fremtid undertegne den, hvilket er en klar mangel.
Energieffektivitet og energibesparelse bør forbedres i hele Europa. Især i de central- og østeuropæiske lande samt i SNG-landene kan der opnås energibesparelser på endog mellem 30 og 40 %. Vestlige selskaber kan vejlede og rådgive om anvendelse af nye teknologier, f.eks. gennem SYNERGY-programmet. Den økonomiske overgangsfase i de centralog østeuropæiske lande samt i Rusland kan lettes ved hjælp af PHARE-. og TACIS-programmerne, og på den måde kan energiforsyningen fungere som finansieringsmetode for overgangsfasen.
Energicharterprotokollen om energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter danner et godt grundlag for en mere krævende miljøbeskyttelse, især ved at fremme energieffektiviteten. Det er derfor positivt og nødvendigt, at man ved hjælp af traktaten og protokollen støtter en politik for bæredygtig udvikling, «princippet om at forureneren betaler« og principperne om minimering af miljøproblemerne. Der er dog ikke truffet nogen bindende retlige afgørelser om miljøbeskyttelse, hvilket også er en klar mangel. Ved opførelsen af nye kraftværker kan man kræve, at de østeuropæiske lande skal opfylde de samme standarder for svovldioxidudslip, kvælstoffer og partikler som i Vesten. Man bør nøjes med et lavere istandsættelsesniveau for de gamle kraftværker. Nye projekter og foranstaltninger, der gennemføres inden for rammerne af traktaten, bør underkastes en obligatorisk forudgående vurdering af indvirkningerne på miljøet.
Det er også vigtigt med samarbejde på området nuklear sikkerhed. De central- og østeuropæiske og SNG-staternes problemer med vedligeholdelse af kraftværkerne og handelen med både plutonium og andre radioaktive materialer er blevet forværret. Den Europæiske Union bør i lighed med De Forenede Stater bestræbe sig på til militært brug at købe plutonium, der har koncentration på mere end 90 procent. Når uranen reduceres til mindre beriget uran, fås der brændsel til atomkraftværker, som har en koncentration på 3-4 %, og den kan ikke bruges til fremstilling af atombomber. Kernevåben bliver dog for øjeblikket demonteret, men den koncentrerede uran bliver tilbage. Tænk på, at kernekraften på denne måde kan bruges til fordel for freden i verden.
Da traktaten er af meget stor betydning, foreslår jeg, at Europa-Parlamentet giver sin samstemmende udtalelse om Rådets og Kommissionens afgørelse om De Europæiske Fællesskabers indgåelse af energichartertraktaten og energicharterprotokollen om energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter.

Stockmann
Hr. formand, mine damer og herrer, det europæiske energicharter er et glædeligt initiativ. Det er vigtigt at give principperne i det energipolitiske samarbejde, energieffektiviteten og de hermed forbundne miljøaspekter et folkeretligt grundlag. Alt for tit har vi gjort det alt for sent og har fortsat vanskeligt ved at finde en fællesnævner. Energicharteret har fire vigtige mål: At skabe et åbent marked for primære energikilder og energiprodukter, lette transit af energiprodukter, fremme teknologioverførsel, hvilket i første række er vigtigt for de østeuropæiske stater og SNGstaterne, og begrænse skadelige miljøpåvirkninger til et minimum og i den forbindelse tage rimeligt hensyn til sikkerheden. Dette sidste aspekt vil jeg gerne beskæftige mig med i dag.
Miljøaspekter vinder indpas i energicharteret inden for rammerne af protokollen om energieffektivitet. Jeg finder det godt og vigtigt, at der endelig findes sådan noget som charteret og kan kun sammen med mine kolleger fra Energiudvalget anbefale at stemme for den første traktat om omsættelse af charteret. Men det er hverken fugl eller fisk, hvad der her forelægges os. Hvorfor reguleres områderne energieffektivitet og miljø i en protokol, når vi nu ser bort fra den uforpligtende artikel 19 i traktaten? Ja, det er, fordi i tvivlstilfælde prioriteres bestemmelserne i traktaten højere end protokollen. Protokollens formuleringer er præget af diplomatiske konstruktioner, som kun moderat dækker over substansløsheden. Hvis man »efter bedste evne« udarbejder omkostningsgunstige og økonomisk effektive energieffektivitetspolitikker og tager rimeligt hensyn til miljøaspekterne, som der står i artikel 3 i protokollen, så lyder det allerede lidt for svagt. Det overvejes ikke med ét ord at indføre juridisk bindende normer for miljøbeskyttelse og sikkerhed for energiproduktionsanlæg i de østeuropæiske lande, i det mindste for sådanne anlæg, som f.eks. leverer elektricitet til Den Europæiske Union. Det er en dårlig spøg, at Østrig på den ene side kæmper imod Mochovce, men samtidig overvejer at importere strøm fra Ukraine.
Indtil år 2005 bør de stater, der har undertegnet Rio-konventionen, egentlig have nedsat deres energiforbrug til 1990niveauet. Det er vi langt fra. Der var så ideen om at spare på et andet sted, hvor det koster mindre, f.eks. i SNG-staterne eller de central- og østeuropæiske stater. Ved at tætne lækager i gas-pipelines mellem Sibirien og Østeuropa kunne der effektivt dæmmes op for drivhuseffekten. Hvis bare 5 procent af metanen slipper ud, er disse 5 procents drivhuspotentiale lige så stort som potentialet i de resterende 95 procent, som efter forbrændingen foreligger som CO2 . Alligevel forspildes chancen her for f.eks. bindende at fastsætte teknikkens stade for investeringer. Mens konkurrencen...
(Formanden afbrød taleren) Jeg appellerer til mine kolleger om at holde øjnene åbne og gøre offentligheden opmærksom på de svage punkter i charteret. Vi stemmer for det, fordi det er bedre end ingenting, men heller ikke ret meget mere.

Estevan Bolea
Hr. formand, mine damer og herrer, det europæiske energicharter udgør den politiske ramme omkring samarbejdsaftalen mellem landene i Øst og Vest i energisektoren, og inden for de østeuropæiske lande indtager Den Russiske Føderation en ganske særlig plads. Verdens store gasreserver findes i Rusland - på Jamalhalvøen, i Barentshavet og Sibirien - og Den Europæiske Union har lanceret et omfattende program til fremme af anvendelsen af gas. Forhåbentlig får Parlamentet snart forelagt det nye direktiv om liberalisering af gasmarkedet, og i den forbindelse er det af meget stor betydning for os, hvad der sker i Den Russiske Føderation.
Ligesom andre talere har givet udtryk for, vil også vi støtte den samstemmende udtalelse om energichartertraktaten og de hermed forbundne miljøaspekter. Efter vores mening er det en god traktat, selv om den, som hr. Stockmann sagde, mangler substans. I landene i Østeuropa kan der opnås energibesparelser på mellem 30 og 40 %, og det er meget. Man må huske på, at 60 % af Den Russiske Føderations valuta stammer fra eksport af energiprodukter, og det kan blive meget mere, og ydermere vil de vestlige lande kunne nedsætte deres energiforbrug med 20 %. Det vil være den bedst tænkelige miljøforanstaltning, hr. formand. Men vi snakker meget og gør for lidt.
For så vidt angår miljøet, bør alle foranstaltninger, der gennemføres inden for rammerne af energichartertraktaten, underkastes en obligatorisk forudgående miljøindvirkningsvurdering, ligesom øko-høringer af allerede eksisterende installationer er nødvendige for at rette op på de mange miljøskader, der som bekendt er et stort problem i de østeuropæiske lande, men også i vore vestlige lande.
Charteret består af tre dele: selve traktaten, særaftalerne i tre lande og de konkrete aktioner, der skal udvikles i henhold til særaftalerne. På alle tre områder bør de ovennævnte foranstaltninger finde anvendelse.

Malerba
Hr. formand, kære kolleger, Det Europæiske Energicharter og Energicharterprotokollen om Energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter har allerede været ret længe undervejs. I dag skal vi drøfte det forslag fra Rådet, hvorefter Unionen kan godkende traktaten, og fru Matikainen-Kallströms betænkning for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, som vor gruppe godkender.
Formålene med chartret fra rammen for stabile energiforsyninger fra de østeuropæiske lande til energibesparelserne og respekten for miljøet angiver målene og en række retningslinjer, som har vundet bred tilslutning i Energiudvalget.
Jeg vil dog understrege to foruroligende forhold, som fortsat kræver engagement fra Kommissionens side. Chartret er ikke underskrevet af hverken USA eller Rusland, og uden disse partnere synes traktaten på sin vis ufuldkommen, særlig for så vidt angår aspekterne vedrørende den nukleare sikkerhed i Østeuropa, som chartret ikke desto mindre kan bidrage til at angribe inden for en sammenhængende ramme. Dersom traktaten ikke omfatter Rusland med hensyn til principper og regler og navnlig USA i teknologisk henseende, kan den meget let vise sig at være utilstrækkelig. Det andet forhold vedrører effektiviteten af vort virke for forbedring af den nukleare sikkerhed i de lande i Central- og Østeuropa, der tidligere har været medlemmer af Sovjetunionen. Reaktorparken omfatter visse anlæg, som de vestlige eksperter betragter som usikre i sig selv, og andre, der har behov for teknologiske forbedringer for at nå op på tilfredsstillende sikkerhedsstandarder.
Ved hjælp af regelsættet i Chartret bør der aftales et begrænset antal pilotprojekter med henblik på anvendelse af de europæiske standarder på de bedste anlæg i landene i Østeuropa for at skabe en sikkerhedskultur og bevæge sig i retning af endelig lukning af de mest usikre anlæg. Kun hvis problemet vedrørende den nukleare sikkerhed i disse lande i et vist omfang kommer under kontrol, vil Chartret i praksis give resultater, der er synlige for borgerne.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, den europæiske energichartertraktat og protokollen om energieffektivitet yder et vigtigt bidrag til en renere, mere effektiv anvendelse af energi; det er godt for miljøet, og Den Liberale Gruppe støtter derfor helhjertet dette.
Investeringer i energieffektivitet kan bedst ske der, hvor virkningen for miljøet er størst, og det er i øjeblikket i Centralog Østeuropa, hvor energibesparelser på 30-40 % kan opnås på en simpel måde. Det begynder allerede ved udvindingen og transporten af råstoffer. Vestlige virksomheder kan hjælpe dermed gennem anbefalinger og teknologiske fornyelser. Det har to fordele: lavere energiomkostninger og et bedre miljø.
Det fører mig med det samme videre til mit andet punkt: Ukraine f.eks. er et af verdens mindst energieffektive lande. Energianvendelsen pr. bruttonationalproduktenhed er der syv gange så høj som i Den Europæiske Union. Alligevel bygges der med et lån fra EBRD to nye atomkraftværker, fordi Tjernobyl vil blive lukket, og dette sker på trods af en anbefaling fremsat af et uafhængigt ekspertpanel. Mit spørgsmål lyder derfor til Kommissionen og til fru Wulf-Mathies: Må EBRD investere i nye atomkraftværker i Ukraine, hvis dette ikke er den billigste løsning for energiproblemet der? Er et af kriterierne ved EBRD-lån ikke, at den økonomisk bedste og således billigste løsning skal vælges? Tør De, fru kommissær, og Kommissionen endelig...
(Formanden afbrød taleren)

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, der har været og er meget berettiget kritik af energicharteret. For det første af indholdsmæssige grunde og naturligvis også af formelle grunde. Parlamentet kan kun sige ja eller nej. Nu må man selvfølgelig indrømme, at Parlamentet heller ikke just har kæmpet for indflydelse - det er beklageligt og også en smule beskæmmende. Men det må også indrømmes, at vi for første gang overhovedet har folkeretlige, dog endnu ikke helt bindende bestemmelser om inddragelse i miljøomkostningerne og princippet om, at »forureneren betaler«. Det har de foregående talere også allerede berørt. Det er da immervæk et lille skridt, selvom det desværre - netop hvad angår miljøet - kun er fastlagt i protokollen. Jeg mener, det er politikkens og naturligvis også Kommissionens opgave at sørge for, at dette kommer noget nærmere til de høje ønsker og mål.
På den anden side må man naturligvis også sige, at de tilstande, vi har for øjeblikket, skal ændres, at ingen nemlig er ansvarlig for pipelines, at ingen bare reparerer dem og enhver siger, jeg får kun fem, ti eller tyve procent, og at pengene fra indtægterne desværre heller ikke på nogen måde havner hos dem, de tages fra, men at de, netop hvad angår Østeuropa, i reglen havner hos mafiaen.
Jeg mener, det nu først og fremmest var vores opgave at tage os lidt af dette spørgsmål og ikke bare løfte armen i morgen og sige ja; for miljøovervejelsen skal der ikke blot tages hensyn til ved forfølgelse af energipolitikken, men den skal også stå i centrum for overvejelserne. Netop sådan skal energieffektiviteten forbedres, vedvarende energikilder skal gøres tilgængelige og udnyttes ved bedre ressourceoverførsel og rammeprogrammer. Og netop her foregår vi jo som Fællesskab med det dårligste eksempel. Jeg vil gerne her blot lige minde om SAVE, THERMIE osv. Jeg håber, Kommissionen hører godt efter nu. Det, der står anført som høje ønsker i energicharteret, omsættes da i det mindste nu som en spæd begyndelse.

Blokland
Hr. formand, afviklingen af energichartret har taget længere tid, end han, som har udtænkt det, den forhenværende nederlandske premierminister Lubbers, i 1990 havde forestillet sig, frem for alt på grund af de østeuropæiske landes øgede selvbevidsthed.
Når man ser tilbage, var det godt, at der gik noget længere tid, fordi Traktaten ellers var blevet for fordelagtig for de vestlige lande. Den nuværende tekst er et godt kompromis mellem de råstofproducerende landes og aftagernes interesser.
Alligevel har jeg stadig ambivalente følelser med hensyn til dette charter. Det er tydeligt, at østeuropæerne har gavn af at sælge store mængder fossilt brændsel. De har hårdt brug for valutaen for selv at kunne opbygge deres økonomier. Men dette charter kan på længere sigt presse energipriserne på grund af stigningen i udbuddet af råolie og gas. Efter min opfattelse udgør dette så meget mere en grund til hurtigst muligt at pålægge energi afgifter, for lave priser for fossilt brændsel er ikke til gavn for indførelsen af vedvarende energikilder! På denne baggrund er energichartret i virkeligheden stadig gammeldags kortsigtet tænkning, hvor meget det modsatte end vil blive hævdet.
Det er positivt, at protokollen om energieffektivitet er tilføjet dette charter, således at det ikke behøver blive tilføjet bagefter med stort besvær. Det viser, at tanken om sparsommelig brug af energi i mellemtiden er blevet almindeligt accepteret. Ligesom ordføreren har jeg mine tvivl, når det gælder den virkelige gennemførelse af protokollen. Der findes ingen steder tvang med hensyn til forbedring af udbyttet. Jeg forstår udmærket, at man ikke kan gennemtvinge alt med en sådan multilateral traktat, men nu er der jo overladt temmelig meget til medlemsstaternes goodwill. Miljøforanstaltningerne står i alt for skarp kontrast til drivhuseffekten, som kun øges gennem denne traktat.
Til trods for dette godkender også vi traktaten. Den giver i det mindste nogen struktur og retssikkerhed inden for olieog gashandelen. Unionen skal i fremtiden gøre alt for gennem programmer som SYNERGI og PHARE at medvirke til energibesparelsesforanstaltninger i Østeuropa, for det er absolut nødvendigt.

McNally
Hr. formand, jeg var til stede i Lissabon og repræsenterede Parlamentet, da traktaten om Det Europæiske Energicharter blev underskrevet. Det var klart på det pågældende tidspunkt, at medmindre disse protokoller blev taget meget alvorligt, kunne vi ende i en temmelig farlig situation. Vi bliver mere og mere afhængige af importeret brændsel, og der er rigelige ressourcer i Østeuropa og også længere borte; dem kan vi lægge sammen, og så kan vi handle. Men hvis vi bare gør det og glemmer at se på energieffektiviteten i forbindelse med miljøbeskyttelse, ender vi i en situation, der er langt værre end den nuværende. Lad mig sige, at vi under alle omstændigheder bør gøre større brug af vore egne energiressourcer og ikke forlade os så meget på importeret brændsel.
Miljøproblemerne er allerede blevet nævnt: Drivhusgasser - frem for alt CO2 , men også metan, som min kollega, hr. Stockmann så dygtigt har forklaret; atomkraft, hvor der er problemer med driften og naturligvis problemer med at skille sig af med affaldet og med transporten af brændsel; og efterforskning og produktion af olie, som også indebærer farer. Så vi må have en miljøstrategi for hele jorden med en vurdering af virkningerne, for miljøet findes på verdensplan.
Energieffektivitet er med rette blevet kaldt det femte brændstof. Det er faktisk det bedste brændstof. Når man har mulighed for at spare 30 %-40 %, hvilket er tilfældet i nogle af disse lande, hvor absurd er det så ikke, at dette punkt ikke står øverst på listen over mulige strategier ved enhver lejlighed, frem for at der bygges unødvendige atomreaktorer.
Det er nødvendigt at stramme traktaten op. Den er svag. Frem for alt er det nødvendigt at overvåge den. Det er derfor, jeg anmoder Parlamentet om at påtage sig det som en pligt: At overvåge den måde, denne traktat fungerer på.

Porto
Hr. formand, situationen på energiområdet i landene i Mellem- og Østeuropa gør det nødvendigt at overveje, hvorledes der kan opnås en mere effektiv udnyttelse af energiressourcerne, og hvilken vej der er mest hensigtsmæssig.
Uanset de gode hensigter der forkyndes i den officielle propaganda, har de hårde realiteter vist ineffektiviteten og de negative virkninger for velfærden i et socialistisk system, hvor markedsmekanismerne er sat ud af funktion, og hvor borgerne på grund af manglende demokrati ikke kan gøre deres rettigheder gældende.
Det er så igen vigtigt, at den vej der vælges, ikke får uønskede virkninger, hverken økonomiske eller hvad angår en ligelig fordeling af byrder og fordele, når der rent faktisk er mulighed for en optimal politik, som undgår sådanne uønskede virkninger.
Dette er noget, der skal tages særligt hensyn til, når Kommissionen foreslår at lægge skat på energi eller at forhøje eksisterende afgifter, hvilket er en tvivlsom politik over for de nuværende medlemslande og helt afgjort ukorrekt over for ansøgerlandene.
Eftersom det betyder en forholdsvis større belastning af de dårligst stilles familiers budgetter, er det en regressiv og skæv afgift; og da der er flere energiudgifter forbundet med udstyr af ældre dato, er det til skade for konkurrenceevnen i de lande, som endnu ikke har haft mulighed for at gennemføre moderniseringer.
I disse lande er det vigtigste anliggende borgernes livskvalitet, idet den globale forurening i Europa (CO2 -emissioner) hovedsagelig skyldes de mest industrialiserede lande: Tyskland, Det Forenede Kongerige, Italien og Frankrig tegner sig således for 71, 5 % af den samlede forurening i Den Europæiske Union, en procentdel, der er højere end deres andel af det samlede befolkningstal.
For ikke at belaste budgettet yderligere for de dårligst stillede personer og blokere udviklingen i de mest tilbagestående lande bør politikken i de mellem- og østeuropæiske lande snarere bestå i sideløbende med progressive lovgivningstiltag at fremme en modernisering af husholdningsudstyr og udstyr til erhvervsmæssig brug.
Ved, som Den Europæiske Union gør, at støtte en sådan omstrukturering, viser den utvetydigt, at den alene har som mål at bidrage til en korrekt løsning af det eksisterende problem. Hvilket i øvrigt er i overensstemmelse med tankegangen i artikel 130 R i traktaten, hvor det hedder, at Fællesskabets politik på miljøområdet skal tage hensyn til »de miljømæssige forhold i de forskellige områder i Fællesskabet«.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg mener, Parlamentet bør give sin tilslutning til Det Europæiske Energicharter, der blev underskrevet i Haag i december 1991. Parlamentets Udvalg om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi gør ret i at tilskynde Kommissionen til at presse på for at få forhandlinger med henblik på at fjerne usikkerheden ved at give protokollen om atomar sikkerhed inden for dette charter bindende virkning. Set i et irsk perspektiv er det, når vi har Sellafield og Thorp-atomanlæggene kun ca. 100 km fra vore kyster, helt uacceptabelt, at den britiske regering kan underskrive Det Europæiske Energicharter, uden at dens egen atomindustri tvinges til at rette sig efter disse bestemmelser.
Det er naturligvis vigtigt med bedre beskyttelse af miljøet, og Den Europæiske Union har taget et første initiativ i den rigtige retning i denne forbindelse ved at læge sidste hånd på SAVE III-programmet, der skal støtte foranstaltninger til reduktion af udledning i atmosfæren af kuldioxid.
Noget andet, der giver anledning til bekymring, er faktisk liberaliseringen af elektricitets- og gasnettene. De europæiske og irske forbrugere såvel som de individuelle producenter har ret til at vide, om øget konkurrencedygtighed vil føre til højere omkostninger til energi for forbrugerne, og naturligvis har de, der arbejder i denne sektor, ret til at vide, hvordan det vil påvirke deres arbejdsplads. Så charteret burde være gået mere ind på spørgsmålet om privatisering af energiressourcerne og have skitseret, hvilken beskyttelse, forbrugerne kan få, eftersom det er dem, der i sidste instans vil blive ramt af mulige ændringer.

Ahern
Hr. formand, der er alvorlige mangler ved Rådets forslag, for bestemmelserne om miljø og energibesparelse er kun udtryk for en hensigt, og charteret vil ikke udgøre et bindende juridisk instrument til håndtering af, hvad der allerede fra alle sider indrømmes at være en virkelig alvorlig miljøforringelse og forurening, eller ved de særdeles mangelfulde energisparenormer i de østeuropæiske stater, som de ikke viser tegn på at ville ændre. Det kan vise sig at være et charter om energispild, ikke energibesparelse, og jeg siger Dem, at det vil være et meget alvorligt og farligt resultat.
Det var særlig bemærkelsesværdigt under udvekslingen af synspunkter med ambassadør Rutten og generalsekretær Schutterle fra Den Europæiske Energicharterkonference, at de i stedet for at forsvare de vanskeligheder, som Unionen kunne have med at gennemføre bestemmelserne om miljø og energibesparelser i Energicharteret, ligeud sagde, at visse medlemsstater ikke ønskede bindende bestemmelser om håndteringen af miljøet i charteret, men var af den opfattelse, at dette skulle ordnes under en særlig aftale. Det finder jeg totalt uacceptabelt som politik for Den Europæiske Union og dens medlemsstater.
Det siges i betænkningen, at energicharterprotokollen om energieffektivitet og de dermed forbundne miljøaspekter giver et godt grundlag for bedre beskyttelse af miljøet, særlig ved at fremme energieffektivitet, men disse ord er meningsløse. Der står, at vi skal opmuntre til samarbejde om at nå miljømålene og særlig tænke på at forbedre energieffektiviteten. Jeg mener, at dette er et helt meningsløst dokument i lyset af de vanskeligheder, vi har haft med at få de østeuropæiske stater til at forstå betydningen af energieffektivitet.
Ordføreren har nævnt et bizart forslag om at importere plutonium af våbenkvalitet fra Rusland til brug i civile atomanlæg ud fra det grundlag, at det vil fremme freden. Det synes jeg er et forbløffende forslag. Selv om forslaget henleder opmærksomheden på, at vi har en skandaløs plutoniumøkonomi, og at vi ikke bør fremstille plutonium, håber jeg, at vi kan få en seriøs debat og drøftelse af det ved en kommende lejlighed.

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer, på vegne af hr. Papoutsis, der for øjeblikket er i Moskva, vil jeg gerne endnu en gang belyse Kommissionens holdning for Dem til denne vigtige henstilling. Lad mig først understrege, at Kommissionen giver ratificeringen af energichartertraktaten og protokollen om energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter førsteprioritet. Denne traktat vil først træde i kraft, når den er ratificeret af mindst 30 stater. For øjeblikket anvendes den derfor provisorisk så vidt muligt.
Som De sikkert er bekendt med, er det europæiske energicharter - en ikke juridisk bindende politisk hensigtserklæring - blevet undertegnet af 51 stater og Det Europæiske Fællesskab. Ordføreren, fru Matikainen-Kallström, har redegjort for historien, og jeg er hende meget taknemmelig for hendes henstilling. Jeg ønsker derfor ikke at gentage hende, men understrege, at hidtil har 49 stater og Den Europæiske Union undertegnet traktaten, som da er udformet på basis af den politiske hensigtserklæring.
Denne energichartertraktat er den første økonomiske konvention, der er blevet undertegnet af alle republikker i det tidligere Sovjetunionen, de central- og østeuropæiske lande, Det Europæiske Fællesskab og dets 15 medlemsstater samt andre OECD-medlemsstater. Traktatens hovedformål er at skabe en juridisk ramme for et langsigtet samarbejde på energiområdet på grundlag af gensidighed og gensidig udnyttelse. Traktaten indeholder bestemmelser om nyttiggørelse, produktion, transit og fri handel med primære energikilder og energiprodukter samt beskyttelse af investeringer og fri kapitalomsætning. Traktat og protokol indeholder også generelle erklæringer om miljøaspekter og forøgelse af energieffektiviteten. Ved forhandlingerne var det ikke muligt at gennemføre mere end det, De med rette her har kritiseret i relation til, at bestemmelserne ikke er bindende.
Alligevel er det et vigtigt første skridt, at disse principper i det mindste er blevet underskrevet af så mange stater. Naturligvis vil Kommissionen ved omsættelsen af charteret og traktaten også skulle orientere sig efter de standpunkter, Europa-Parlamentet her har givet udtryk for. I november forelagde Kommissionen meddelelse og forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om De Europæiske Fællesskabers indgåelse af energichartertraktaten og energicharterprotokollen om energieffektivitet og de hermed forbundne miljøaspekter. Dette forslag foreskriver ud over indgåelse af selve traktaten, at Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater samtidig deponerer ratificeringsdokumenterne, og at der indføres en forenklet procedure for fastlæggelse af Det Europæiske Fællesskabs holdning på energicharterkonferencen.
I december sidste år enedes Rådet om at give afgørelsen en konsolideret ordlyd. Denne afgørelse er nu blevet forelagt for Europa-Parlamentet til godkendelse. Skønt Kommissionen er sig den kendsgerning bevidst, at den ordlyd, Rådet er enedes om, adskiller sig væsentligt fra dens oprindelige forslag, kan den for at vise sin kompromisvilje tilslutte sig denne ordlyd, hvis den også kan godkendes af Europa-Parlamentet, som de forskellige indlæg jo synes at tyde på.
Jeg vil derfor gerne takke ordføreren, fru Matikainen-Kallström, fordi hendes henstilling netop peger i denne retning. Kommissionen har den opfattelse, at det er af stor politisk betydning, at Det Europæiske Fællesskab hurtigst muligt ratificerer energichartertraktaten for at sikre rettidig afslutning sammen med medlemsstaternes ratificering. Ni medlemsstater har allerede afsluttet deres ratificeringsprocedure, og i de fleste øvrige medlemsstater er det nært forestående.
Afslutningen af ratificeringsproceduren fra Den Europæiske Unions og dens medlemsstaters side kan være et positivt signal for Rusland, som ganske vist har underskrevet, men hvor ratificeringsproceduren kører for øjeblikket. Jeg tror, man også kan gå ud fra, at de andre uafhængige stater og landene i Central- og Østeuropa vil reagere på dette signal.
Kommissionen har den opfattelse, at Unionen har stor interesse i traktatens indgåelse, og at en hurtig ratificering er særlig vigtig for uindskrænket at opretholde de andre kontraherende staters og energibranchens interesse. Energichartertraktaten vil uden enhver tvivl være af nytte for samarbejdet mellem Øst og Vest, som i sidste ende er i vores alles interesse.
Jeg vil derfor gerne endnu en gang anmode Dem om at stemme for dette forslag til afgørelse. Desuden vil jeg gerne knytte en kort kommentar til spørgsmålet fra fru Plooij-van Gorsel: Både en EIB-kredit og G7-kreditter overvejes til projekterne i Ukraine; hidtil er der imidlertid ikke truffet nogen afgørelse, og de erklæringer, De her har beskrevet, spiller også en rolle i forbindelse med overvejelserne.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, jeg har endnu et spørgsmål til kommissæren. Det fremgår, at der er offentliggjort en rapport fra et ekspertpanel. Kunne Parlamentet måske få denne rapport, for det er af største betydning i dette tilfælde, også i forbindelse med mit spørgsmål.

Wulf-Mathies
Jeg beder om forståelse for, at jeg ikke kender denne rapport, fordi jeg i dag blot repræsenterer hr. Papoutsis. Jeg vil imidlertid videregive Deres ønske til ham. Vi vil så besvare Deres spørgsmål skriftligt, så De kan få oplyst, om der findes en sådan rapport, og hvordan vi kan behandle den.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Udviklingsproblemer i Italien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0405/96) af Podestà for Udvalget om Regionalpolitik om udviklingsproblemer og strukturinterventioner i Italien (C4-0050/96, C4-0051/96 og C4-0052/96).

Podestà
Hr. formand, kære kolleger, den europæiske politik for økonomisk og social samhørighed og samarbejde og solidaritet mellem regionerne er et af de primære mål inden for Unionens politik. I denne sammenhæng er strukturfondene et særlig vigtigt instrument i forsøget på at mindske de alvorlige uligheder, der består mellem de forskellige regioner i Europa. Italien er et af de mest interessante tilfælde, fordi landet - som det tredje land efter Spanien og Tyskland, der nyder godt af strukturfondene - har strukturmæssige vanskeligheder ved at bruge disse ressourcer. Under det arbejde, der har ført til udarbejdelsen af denne betænkning, og under hvilket jeg har modtaget betydelig støtte fra mine kolleger - som jeg siger dem tak for - har vi søgt at påpege de væsentligste grunde til disse vanskeligheder samt påpege, hvorledes det vil være muligt at indhente den forsinkelse, der er opstået i de seneste år.
Der er tale om forskellige faktorer, og jeg vil kun nævne de væsentligste, nemlig naturligvis først og fremmest den manglende politiske stabilitet i landet her i de seneste år; man behøver blot at betænke, at vi har haft over 50 regeringer i løbet af de 50 år efter krigen. De administrative strukturer er skrøbelige både på centralt og regionalt plan, og der hersker en vis mangel på evne inden for programlægning og iværksættelse af selve programmerne. Vi har en lang række beslutningscentre, også i betragtning af, at indførelsen af regionerne i Italien ikke grundlæggende har omfordelt kompetenceområderne, men medført indførelse af over- og underordnede kompetenceområder. Vi har en lovgivning, som er overordentlig svulmende, og til tider indbyrdes modsigende, med lange og meget indviklede bureaukratiske procedurer. Vi mangler samordning af Fællesskabets og vore egne strukturer på centralt og regionalt plan, hvilket har ført til betydelige forsinkelser i formidlingen af oplysninger og, må jeg sige, mange gange tillige gjort selve oplysningerne uklare. Og endelig er vi bagud med hensyn til udnyttelsen af ressourcerne for perioden 1989-93. I denne henseende bør jeg erindre om den mulighed, der ligger i den overenskomst, som kommissæren, fru Wulf-Mathies har indgået med daværende minister Masera om indtil udgangen af 1997 at udnytte de midler, der var afsat inden udløbet af 1996. Alt dette har imidlertid uundgåeligt ført til udsættelse af benyttelsen af midlerne for den følgende periode, dvs. indtil 1999.
Vel, hvorfor er denne situation fortsat vanskelig at håndtere i Italien? I praksis har vi to fuldstændig forskellige situationer i Italien. Regionerne i Syditalien - der alle med undtagelse af Abruzzo er mål nr. 1-områder, idet Abruzzo først nu går ud af mål nr. 1, fordi området har forbedret sin situation væsentligt, og her understreger jeg et ændringsforslag, der skal under afstemning i morgen, angående nødvendigheden af også i fremtiden at skabe bløde overgange - har en vækstrate, der er langt lavere end i regionerne i Mellem- og Norditalien, og har langt større arbejdsløshedstal. Vi vil bl.a. i morgen via et ændringsforslag indføre en ajourføring af oplysningerne vedrørende ledigheden, som desværre viser, at situationen i vort land er blevet endnu vanskeligere. På den anden side finder vi trøst i nogle oplysninger, som desværre endnu ikke er officielle, og som vi følgelig ikke kan medtage i denne betænkning - men som i et vist omfang er opmuntrende og vedrører den brug, som i de sidste måneder ikke mindst takket være de bestræbelser, der er udfoldet af Centret for National og Regional Styring, er begyndt at forbedre en situation, men som dog endnu, det være sagt, ikke er tilfredsstillende.
Vel, situationen i vort land er ikke enestående i Europa, men den er udtryk for, at man må bestræbe sig - og dette er meningen med betænkningen - for at afkorte procedurerne for meddelelse af tilladelser og forbedre samarbejdet mellem Fællesskabets myndigheder og de nationale og regionale myndigheder med henblik på at udvirke, at der ikke spildes ressourcer, så meget mere som de måske under Maastricht-traktaten er de eneste, der står til rådighed.

Speciale
Hr. formand, jeg finder hr. Podestàs betænkning overordentlig positiv og rammende. Dette er naturligvis hans fortjeneste, men skyldes tillige et samlet arbejde og en metode, der er blevet indarbejdet i Udvalget om Regionalpolitik, en metode med drøftelse og uddybelse af samtlige de strukturinterventioner, der er foregået i samtlige lande, og naturligvis ikke blot Italien. Vi har haft en indgående drøftelse med Kommissionen. I hvert enkelt tilfælde er der ligeledes blevet arrangeret en høring af de ansvarlige personer i den berørte medlemsstat, nemlig repræsentanter for regeringen, parlamentet, de kommunale myndigheder, regionerne og samfundsgrupperne, og dette er også sket for så vidt angår Italien. Dette er grunden til, at vi i dag kan foretage nogle almindelige bedømmelser.
Det er nemlig sandt, at Italien hvad angår benyttelsen af strukturfondene har oparbejdet en forsinkelse, der er foruroligende, også i andre henseender, og som bliver endnu mere alvorlig, fordi den unddrager skrøbelige områder kræfter og investeringer. Man må - således som det sker i betænkningen, og som jeg er enig i - rose den italienske økonomiminister for et alvorligt engagement i at indhente disse forsinkelser. Også for nylig har han i Bruxelles haft et møde med de ansvarlige kommissærer, på hvilket han har forpligtet sig til at indhente disse forsinkelser i indeværende år. Det er et ambitiøst og vanskeligt, men opnåeligt mål, hvis lignende bestræbelser udfoldes af samtlige ministre og først og fremmest alle regionerne og de berørte lokale myndigheder.
Det er særlig velkendt, at en stor del af strukturfondsmidlerne beløbsmæssigt i Italien koncentreres om mål nr. 1områderne, dvs. den sydlige del af landet, således som det allerede har været nævnt. De alvorligste forsinkelser findes i nogle, men ikke alle disse regioner, navnlig de største, nemlig Sicilien, Campania og Puglia. Dersom man opnår resultater i disse regioner, vil hele billedet blive betydeligt ændret.
Der kræves følgelig ekstraordinære foranstaltninger, men tillige et engagement fra alles side samt en meget stærk og udbredt politisk fornemmelse. Der må rettes en appel til de europæiske og nationale parlamentarikere, der er valgt i disse områder om et særligt engagement i denne henseende.
De ekstraordinære foranstaltninger er: omformulering af målene, fremskyndelse af de regionale forsamlingers afholdelse af udgifter i forbindelse med en ændring og om fornødent styrkelse af de administrative strukturer og overvejelse af den mulighed, der er omhandlet i betænkningen, for i tilfælde af en alvorlig række fejlslagne projekter at udskifte visse offentlige personer, der er ansvarlige for gennemførelsen af programmerne. Det er et drastisk og meget ømtåleligt middel, der giver anledning til konflikt med de pågældende. Vi må dog spørge os selv, om der ikke i dag indledes en konflikt, og om ineffektiviteten ikke blot fortsætter blandt de befolkninger, som ikke udnytter disse finansieringsmuligheder og risikerer at tabe dem. Og hvad skal så have fortrin?
Endelig vil jeg understrege, at spørgsmålet om manglende udnyttelse og dårlig udnyttelse af strukturfondsmidlerne i øvrigt også vedrører andre lande. Derfor opstår problemet om en gennemgribende revision af reglerne for strukturfondene og en forenkling med henblik på at undgå forsinkelser og bureaukratiske former for praksis inden for rammerne af den ændring af reglerne, der skal ske i 1999. Jeg finder, at Udvalget om Regionalpolitik og Kommissionen bør arbejde meget her i år med disse regler og begynde at se på revisionen af dem.

Viola
Hr. formand, kære kolleger, inden for rammerne af strukturpolitikkerne er de italienske regioner præget af en række tydelige modsætninger, således som hr. Podestà netop har nævnt det - som bevirker, at billedet af interventionerne bliver meget forskelligartet. Derfor indgår Syditalien i fuldt omfang i mål nr. 1-områderne, mens hele Nord- og Mellemitalien særlig hører under mål nr. 2-, 5a- og 5b-områderne.
Inden for dette brogede billede er det eneste fælles træk at dømme efter oplysningerne om udnyttelsen af midlerne indtil udgangen af 1996 den enorme vanskelighed ved at udnytte disse midler. Denne mangel er ikke noget nyt, fordi den også fandtes under gennemførelsen af rammeprogrammet for støtte for 1989-93.
Førend jeg beskæftiger mig med grundene hertil i Italien, vil jeg gentage, hvad hr. Speciale netop har sagt, nemlig at en af de væsentligste grunde givet er den indviklede karakter af strukturfondenes regler, som i de sidste fem år også har hindret andre lande i fuldt ud at udnytte midlerne. Men de italienske problemer føjer hertil de vanskeligheder, som opstår som følge af skrøbeligheden af landets egne regionale administrative strukturer, der i kraft af subsidiaritetsprincippet burde følge vejen for programlægning og udnyttelse af midlerne, men som i realiteten ofte støder på alvorlige vanskeligheder med administrationen af de regionale udviklingsplaner, der aftales med Kommissionen.
Man bør derfor spørge sig selv, om ikke den fleksibilitet, hvorom man taler i forbindelse med regeringskonferencen, kan benyttes også inden for samhørighedspolitikken. Der er nemlig visse lande, der er særlig rustet til at føre en regional dialog, som er vant til altid at kræve, at regioner, departementer, delstater og amter viser administrativ ansvarlighed.
I Italien har subsidiaritetsprincippet, selvom der i landet findes en regional struktur og i visse tilfælde har fandtes et regionalt selvstyre i mange år, i flere tilfælde spillet bedrøveligt fallit. Det ville derfor være hensigtsmæssigt at bestemme, at når de enkelte regioner virkelig er i stand til at gennemføre fondsprojekterne, skal de have det fulde ansvar på området, men at det pågældende land, dersom forvaltningen viser sig vanskelig, skal kunne vedtage alternative foranstaltninger og udpege supplerende instanser med henblik herpå.
Indførelsen i Italien af Styringscentret er givet et positivt signal. Et yderligere signal kan, og jeg er her enig med hr. Speciale, være indførelse af et system for udskiftning af dem, der år efter år viser sig ude af stand til at udnytte fællesskabsmidlerne. Et andet positivt træk er de mange aftaler mellem forskellige områder, der viser en begyndende bevidsthed om en ny og rigtig metode til angreb på udviklingsproblemerne.
Jeg mener, at manglen på oplysninger har været en af de væsentligste hindringer for fuld udnyttelse af midlerne. Også af denne grund må man håbe, at de italienske regioner manifesterer sig over for Unionen ved oprettelse af repræsentative instanser, der bliver formidlere af oplysninger til både borgere og myndigheder, der ønsker at udnytte disse midler. Med henblik herpå har jeg fremsat et ændringsforslag, der skal drøftes i morgen.
Italien udfolder i øjeblikket store bestræbelser for at indhente den forsinkelse, der er opstået. Det er dog nødvendigt, at princippet om supplering særlig overholdes i regionerne i Syditalien, som i dag, stillet over for dels en betydelig nedsættelse af statens økonomiske støtte og dels en underudnyttelse af midlerne fra strukturfondene, meget vel kan blive skadet på to fronter. Jeg håber derfor, at Kommissionen opmærksomt vil påse, at princippet om, at medlemsstaterne selv skal bidrage, der er et grundlæggende princip for den europæiske samhørighedspolitik, overholdes.

Azzolini
Hr. formand, det er ganske vanskeligt på dette tidspunkt efter alt det, der er sagt af ordføreren, hr. Podestà, og af hr. Speciale og hr. Viola, at tage ordet for at gentage opfattelser, der deles af alle, særlig dem, som i Udvalget om Regionalpolitik har haft lejlighed til fra starten at vurdere den betænkning, der bærer navnet Podestàbetænkningen, fordi den er udarbejdet af hr. Podestà i enighed med og med samstemmende bidrag fra alle Udvalgets medlemmer. Dette samarbejde er netop blevet understreget af hr. Speciale, som er Udvalgets fremragende formand, og jeg har den ære offentligt at sige dette, netop fordi han har gjort det muligt for alle at søge at nå frem til et realistisk og objektivt syn på situationen - emneområde for emneområde. Italien er på grund af sin struktur et land, der giver de øvrige medlemsstater et yderst fremragende udvalg af problemerne.
Men hvor er det engagement, som jeg vil tillade mig at efterlyse i betragtning af, at kommissæren, fru Wulf-Mathies, er til stede? Det drejer sig om nødvendigheden af den forenkling, som man så ofte har kunnet se efterlyst mellem linjerne fra Kommissionen, når vi mødte kommissæren i Udvalget om Regionalpolitik, og tillige mellem linjerne i hr. Podestàs betænkning og meget tydeligt i vore kollegers indlæg, nemlig forenklingen af visse procedurer og nødvendigheden af at rationalisere og bringe de forskellige aktiviteter i Kommissionen, medlemsstaterne og regionerne mere på linje. Jeg finder ikke, at det væsentligste problem ligger i blot at fjerne strukturelle og kulturelle fænomener, jeg finder at der først og fremmest må sørges for fjernelse af fysiske kulturer, som findes ikke blot i medlemsstaten og på lokalt niveau, men tillige i visse vigtige afdelinger i selve Kommissionen.
Der skal være tale om kulturel sammenhæng med kommissærens retningslinjer, og der skal være et fælles mål, nemlig det der foreslås, og som også er centrum i hr. Podestàs betænkning, som jeg i alle henseender påskønner.

Moretti
Hr. formand, i 1957 blev Rom-Traktaten underskrevet, og i dag efter 40 års opbygning af Europa må vi konstatere, at størstedelen af fejlene i forvaltningen af strukturfondene ifølge Revisionsretten årsberetning kan tilskrives medlemsstaterne. Der er tale om forskellige væsentlige og formelle fejl i udfyldningen af ansøgningen om støtte, men den største og tåbeligste fejl er den, der begås af medlemsstaterne ved at lægge hindringer i vejen for regionernes og amternes ønske om politisk og administrativ decentralisering. Alt for ofte kvæler man systematisk de territoriale enheders modenhed og evne til at styre sig selv og underlægger dem en central hang til at styre hos de stater, de hører under, således som det fremgår ikke blot af Revisionsrettens årsberetning, men også af forbindelserne mellem regionerne og Europa-Parlamentet og den europæiske borgers tillid til staten.
Den italienske regerings bestræbelser for at reformere de offentlige tjenester og forenkle procedurerne for tildeling af de nødvendige bevillinger til teknisk assistance til forvaltning af strukturfondsmidlerne er ikke tilstrækkelige. Jo mere demokratisk og føderal en stat er, i jo højere grad viser provinser, delstater og regioner effektivitet og evne til at stå på egne ben med henblik på opbygningen af det nye Europa. Der er i Europa mange territoriale enheder, der er tilstrækkeligt modne og i stand til at opretholde direkte forbindelser med de europæiske forvaltningsmyndigheder, men som hindres heri af den centralistiske opbygning af den stat, de tilhører.
I Italien er der 50 år gamle regioner, som forsætligt er blevet umyndiggjort, mens andre, der er lige så gamle, men helt klart er voksne, er berøvet enhver form for uafhængigt, demokratisk og frit initiativ. Hvad er det for et Europa, vi vil opbygge, dersom det med sin centralistiske karakter giver udtryk for manglende evne hos medlemsstaterne til at forvalte deres ressourcer?
Lad os alle engagere os i at udstrække strukturfondenes omfang til at omfatte de kulturelle aktiviteter i de områder, der hører under mål nr. 5b, særlig bjergområderne, men lad og først og fremmest bestræbe os for, at dette Europa bliver stadig mere demokratisk og føderalt, sammensat af føderale stater, og for at de territoriale enheder kan komme til at handle frit også i forvaltningen af strukturfondene og vise, at de er bedre hertil end de stater, de tilhører.

Pettinari
Hr. formand, også jeg påskønner hr. Podestàs betænkning for den klarhed og uddybelse der er sket vedrørende tildelingen af strukturfondsmidler, ikke blot i Italien, men tillige i andre lande. Som alle mine italienske kolleger ved, er det sandt, at Fællesskabets strukturfonde fortsat er en uundværlig finansieringskilde for Italien, særlig for udviklingen af dets sydlige områder, hvor arbejdsløsheden nu er på næsten 20 %, således som det rigtigt påpeges i betænkningen.
Strukturfondene hævder sig derfor som et uundværligt instrument i den europæiske solidaritet, og netop solidariteten skal blive grundlaget for den europæiske identitet. Uden denne vil ingen europæisk integration være mulig.
Man må dog være opmærksom på de forkastelige forsinkelser, mit land hidtil har vist ved udnyttelsen af strukturfondene. Mit land og følgelig dets regeringer, er - som også nævnt af hr. Moretti - på grund af en utrolig regional og bureaukratisk ineffektivitet ofte gået glip af millioner af ECU, som vore regioner har haft hårdt brug for i både nord og syd, fordi adgangen til disse fonde er blevet begrænset i begge dele af landet.
Der er følgelig opstået den absurde situation, at Italien som et af de lande, der har hårdest brug for midlerne, er et at dem, der udnytter dem mindst. Jeg håber, at mit land såvel som de øvrige lande, også på grundlag af det bidrag, hr. Podestàs betænkning har ydet og stadig yder til denne forhandling, kan overvinde de grænser, der hidtil har vist sig.

Orlando
Hr. formand, kære kolleger, to betragtninger vedrørende hr. Podestàs fuldstændige og tilbundsgående betænkning, nemlig en vedrørende hvis og en vedrørende hvorledes i forbindelse med anvendelsen af strukturfondene i Italien.
Hvad angår hvis , dvs. vedrørende en større effektivitet og hurtighed i udnyttelsen, henleder jeg opmærksomheden på punkt 6 i beslutningsforslaget for at sige, at de, der alternativt skal spille hovedrollen i det lokale partnerskab om f.eks. de territoriale aftaler om beskæftigelse, som vinder stadig større udbredelse, og som er effektive udviklingsinstrumenter i mål nr. 1-områderne, er de lokale partnere, dersom regionalrådene volder forsinkelser.
Hvad angår hvorledes , dvs. med henblik på en bedre kvalitet i planlægningen, omhandler et ændringsforslag, der er fremsat af De Grønne og underskrevet af mig, nødvendigheden af overensstemmelse mellem planerne for regional udvikling på grundlag af principperne for en bæredygtig udvikling, både i de igangsættende og de efterfølgende faser, og i forslaget hævdes tillige nødvendigheden af involvering af miljøministeriet og NGO'erne.

Cellai
Hr. formand, først og fremmest vil jeg sige hr. Podestà tillykke med det fremragende arbejde, han har udført. Det var ikke nogen let opgave, men resultatet er fremragende.
I samklang med betænkningen vil jeg her understrege nogle betragtninger. En af de alvorligste forskelle mellem situationen i Italien og hos dets vigtigste partnere er det store antal regioner og de forskelle, der fortsat består imellem disse. En højere grad af koncentration og effektivitet i strukturfondene, kommissær Wulf-Mathies, en bedre vurdering og en mere effektiv overvågning af resultaterne og de midler, der er til rådighed, bør muliggøres for at sikre, at væksten i de underudviklede regioner giver sig udslag i skabelse af arbejdspladser og støtte af processen i retning af konvergens.
Med henblik på at øge konkurrenceevnen bør der afsættes flere midler til forskning, udvikling og fornyelse. Som middel til at tilskynde virksomhederne til at benytte fornyende teknologi og udvikle nye produkter bør Den Europæiske Union undersøge en bedre kombination af foranstaltningerne til støtte af investeringer og virksomheder til overførsel af teknologisk viden og til initiativer til påbegyndelse og fortsættelse af uddannelse og oplæring.
De vanskeligheder ved udnyttelsen af strukturfondene, der har vist sig i de forløbne år, har været og er fortsat en kilde til stor bekymring for os italienere og Fællesskabets institutioner. Med henblik på at overvinde disse vanskeligheder har man for nylig forsøgt at indføre nogle nyheder i vores retsorden, nemlig Styringscentret og områdeoverenskomsterne. Sidstnævnte kunne komme til at blive et betydningsfuldt udtryk for princippet om socialt partnerskab, som udmærker sig ved deltagelse fra arbejdsmarkedets parter, som giver sig til kende både i det øjeblik, hvor initiativet tages, og senere når det gennemføres i henhold til bindende aftaler.
Der er med andre ord tale om grundlæggende aftaler, hvorved de lokale erhvervsdrivende, repræsentanter for arbejdstagerne, virksomhederne og de offentlige myndigheder forpligter sig til at gennemføre bestemte investeringsprojekter. Fremme af den lokale udvikling, både ved handlinger, der tilsigter udvikling af initiativer af begrænset rækkevidde på området, og som vedrører både produktionsmidler og infrastrukturer, både med støtte og tjenesteydelser til de små og mellemstore virksomheder, bliver af stadig større betydning inden for rammerne af en regional og rigtigt målrettet udviklingspolitik. Denne kan nemlig i størst muligt omfang fremme skabelsen af arbejdspladser ved udnyttelse af en række initiativer, som hver især kun skaber få arbejdspladser, men som tilsammen kan give betydelige resultater for et større eller mindre beskæftigelsesområde.
De lokale udviklingsforanstaltninger består først og fremmest, men ikke udelukkende, i fremme af, hvad man kunne kalde mobilisering af initiativer, evner og kvalificerede menneskelige ressourcer, der gør det muligt at skabe produktive systemer, der er rettet mod fornyelse og internationalisering. Den lokale udvikling har i realiteten til formål at ændre mentaliteten hos dem, der kan skabe udvikling. Man må i højeste grad udnytte de eksisterende strukturer for bestemte erhvervsmæssige muligheder, som f.eks. BIC, der er blevet oprettet for at fremme den lokale økonomi i områder, som har muligheder for industriel udvikling.
Endelig mener jeg, at der bør vises større opmærksomhed over for tre mål, nemlig bekæmpelsen af arbejdsløsheden, lige muligheder for mænd og kvinder og styrkelse af miljøbeskyttelsesforanstaltningerne - miljøet og den bæredygtige udvikling undervurderes ofte i de strukturmæssigt svage områder - alt i forbindelse med den påtrængende nødvendige forenkling af procedurerne og de nye informationsmoduler og -modeller.

Bontempi
Hr. formand, også jeg har meget påskønnet hr. Podestàs betænkning og er enig i de bemærkninger, han har fremsat vedrørende mål nr. 2, nemlig målet vedrørende industriel genopbygning, som jeg vil standse ved et øjeblik.
Også her viser forsinkelserne efter min mening, at problemet ligger i selve grundlaget, i hele den mekanisme eller måske i den måde, hvorpå den moderne planlægningstanke har udviklet sig i vort land i de seneste år. Men den omstændighed, at vi på disse områder står over for mere koncentrerede og mindre kostbare indgreb og alt i alt et forhold - nemlig genopbygningen af industrien - der går hånd i hånd med et allerede eksisterende økonomisk, produktivt og administrativt mønster, bør give os forhåbninger om et højere tempo i genopbygningen.
Når dette er sagt, giver disse erfaringer med mål nr. 2-området, som er meget vigtigt som et virkeligt arbejdsfelt - ikke blot i Italien - der har bragt den offentlige og den private sektor sammen og genopvakt tanker om langtidsprogrammering, elementer, som vi med kritisk sans bør overføre til reformen af fondene.
Herudover vil jeg nu kort gøre opmærksom på to prioriteter, der er understreget i betænkningen. Først og fremmest for så vidt angår de lokale initiativer - som visse talere har dvælet ved - vil jeg erindre om, at der til udvikling af disse kræves en anden kultur, en kultur for styring og fremskridt, og ikke en kultur med streng kontrol, der kræver indhentelse af tilladelser, og for det andet finder jeg for så vidt angår de kulturelle aktioner som drivkraft i den økonomiske udvikling, at man også her - ikke blot forbigående - bør fremme et engagement i genopbygningen af det økonomiske og sociale netværk.
Endelig til slut to punkter, nemlig virket i byerne og politikken for bjergområderne. Under mål nr. 2 har vi ofte set aktionerne standse ved grænsen til et kvarter. Det har været nødvendigt at gøre dette, men jeg finder, at alt dette erindrer om nødvendigheden af en sammenhængende byudviklingspolitik, såvel som - og et eksempel herpå findes i betænkningen - en politik for bjergområderne. Mål nr. 5 viser måske, at vi i stedet for at iværksætte blandede indgreb i fremtiden bør koncentrere os om et mindre, men betydeligt virke for bjergområderne i Europa og tillige i Italien.

Baggioni
Hr. formand, jeg vil allerførst gerne ønske hr. Podestà til lykke med hans fremragende arbejde om et særdeles ømtåleligt emne for ham, det ville det for øvrigt være for enhver af os, hvis vi skulle bedømme virkningen af strukturinterventionerne i vores eget land.
Den Europæiske Unions strukturfonde er blevet skabt for at begunstige en vedvarende social og økonomisk udvikling. Status over iværksættelse af dem har været genstand for megen kritik, navnlig på grund af hindringer og forsinkelser i brugen af støtten. Men det mest slående element i Italien er, at dette land stadig karakteriseres af yderst rodfæstede regionale uligheder. Jeg mener således, at det er absolut nødvendigt ikke at mindske indsatsen fra Den Europæiske Union for at sikre en afbalanceret udvikling i Italien. Den ufuldstændige udnyttelse af midlerne betyder ikke, at der ikke er behov, men mere generelt, at betingelserne for at opnå og bruge de midler, der er til rådighed, ikke er tilpassede.
Jeg mener, at det er utilstedeligt, at der ikke hidtil har været udtænkt et system for de regioner, der er nødsaget til at miste deres mulighed for et af målene i strukturfondene. Som det foregående tilfælde viser, der herefter udgør Abbruzessagen, er der ikke påtænkt nogen udligningsforanstaltning for at gøre den brutale standsning af strukturstøtten mindre barsk, hvis det ikke var for udsættelsen af visse frister, der skal muliggøre færdiggørelsen af de igangværende programmer. I en nær fremtid risikerer andre regioner at komme i denne situation. Vil de så blive truet og se den indsats, der har gjort det muligt at indlede deres økonomiske genoprettelse, reduceret til ingenting? Uden at ville fastholde de økonomisk svage regioner under økonomisk støtte for evigt mener jeg, at det ville være uansvarligt ikke at oprette en overgangsordning for støtte til disse regioner. I mangel heraf må man hurtigt vænne sig til den tanke, at de strukturaktioner, der udføres i dag, udelukkende sker med tab, eftersom den mindste økonomiske uro i en region risikerer at medføre, at den fratages strukturstøtte, så snart programmeringsperioden er forbi.
Eksemplet med Abbruzes må få os til en hurtig overvejelse over de midler, der skal iværksættes for at udfylde det juridiske tomrum, der omgiver den brutale afslutning på en regions mulighed for strukturfonde. Der må således absolut findes en løsning inden 1999 i forbindelse med den næste revision af strukturfondene. Man behøver ikke længere at påvise det.

Vallvé
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg takke ordføreren, hr. Podestà, for hans udmærkede behandling af problemerne i forbindelse med strukturinterventioner. Jeg skal ikke komme nærmere ind på de konkrete problemer, som de tidligere talere har behandlet tilstrækkelig grundigt. Jeg vil begrænse mig til nogle af de generelle aspekter, som jeg finder af størst interesse. Dels det af hr. Podestá rejste spørgsmål om strukturfondenes fremtid og dels nødvendigheden af at Den Europæiske Union i forbindelse med strukturfondsreformen i 1999 tager stilling til, hvorledes strukturfondene skal fungere i fremtiden.
Det er foruroligende, at forskellene mellem de mest og de mindst udviklede områder i Den Europæiske Union i stedet for at mindskes tværtimod bliver større. Spørgsmålet om anvendelsen af strukturfondene vil derfor også fremover være vigtigt.
Et andet problem, der giver anledning til bekymring, er tabet af fællesskabsmidler på grund af en mangelfuld anvendelse af strukturmidlerne. Det må derfor efter min mening være et prioriteret mål at tilpasse strukturfondsbestemmelserne med henblik på en mere effektiv udnyttelse af midlerne.
Endelig vil jeg fremhæve nødvendigheden af at tilpasse strukturfondene og koordinere dem med andre foranstaltninger, som f.eks. MEDA-programmerne, med de programmer, der specifikt er rettet mod det sydlige Middelhavsområde.

Wulf-Mathies
Hr. formand, jeg vil gerne rette en hjertelig tak til ordføreren, hr. Podestà, og de involverede udvalg for deres omfattende og grundige analyse. Kommissionen deler ikke blot deres bekymring over den manglende udnyttelse af strukturfondene, men er også i stor udstrækning enig i de foranstaltninger, de foreslår for at forøge virkningen.
Kommissionen har, som De ved, i juli 1995 forhandlet sig frem til en omfattende foranstaltningspakke med den italienske regering for at forbedre forvaltningen af strukturfondsprogrammerne. Denne pakke indeholder bl.a. bestemmelser om etablering af nye strukturer inden for forvaltningen samt en stramning af procedurerne, faglig støtte til og kvalificering af programforvalterne, mere effektive procedurer for overvågning, kontrol og evaluering af programmerne samt lettere ressourceoverførsel til de kompetente organisationer.
Det bør her også fremhæves endnu en gang, at denne foranstaltningspakke også er blevet godkendt af alle italienske regioner i september 1995, hvor jeg belyste det endnu en gang for alle. Med dette program og disse forslag er vi i øvrigt gået lige til grænsen af de eksisterende forenklingsmuligheder, men kontrol og korrekt finansforvaltning kan ikke fraviges, og jeg mener, vi må have en fælles interesse i, at vi her ikke skaffer os problemer på halsen bagefter.
At gøre regnskab og evaluere de hidtil opnåede resultater stod i centrum for drøftelserne ved mit seneste møde med den italienske finansminister Ciampi den 20. januar. Ved programgennemførelsen har situationen i mål 1-regionerne forbedret sig, set i forhold til de i betænkningen nævnte tal fra maj sidste år. Betalingerne til de endelige støttemodtagere udgør nu over 14 % af det samlede beløb, i forhold til 7, 7 % i maj 1996. Det har altså været muligt at forøge dem betydeligt.
Sammenlignet med de andre medlemsstater er Italien dog fortsat klart bagud, for EU-gennemsnittet ligger på rundt regnet 35 %. Også det skal her siges tydeligt endnu en gang. Det kan altså ikke kun ligge i, at procedurerne i Kommissionen er komplicerede. På grund af de mangelfulde fremskridt på stedet har 1, 6 milliarder ecu fortsat ikke kunnet bindes, og vi er på grundlag af diskussionen også alle enige om, at det ikke kan fortsætte sådan.
Kommissionen har derfor endnu en gang aftalt med de italienske myndigheder, at der fastsættes nye udgiftsmål. Uudnyttede bevillinger fra programmer, der ikke opnår disse udgiftsmål, fratrækkes og prioriteres til finansiering af mere succesfulde programmer. I den forbindelse udelukker jeg ikke - og jeg siger det her meget tydeligt endnu en gang - at vi, når alt kommer til alt, også vil overføre bevillinger til andre regioner, såfremt der i visse regioner, selv efter at man har forholdt sig afventende i længere tid, ikke kan anes nogen forbedringer. Det bør motivere alle til nu at gøre noget reelt for, at de mennesker, programmerne er tiltænkt, omsider kan profitere af dem.
Kommissionen har med denne procedure også indledt de skridt, De har anbefalet, med henblik på at forhindre yderligere tab af fællesskabsmidler. Kommissionen håber på, at disse foranstaltninger vil få en positiv indvirkning allerede i indeværende år, og vil i budgetåret 1998 gennemføre den tilsvarende evaluering, De kræver, allerede på grundlag af disse foranstaltninger. Derudover har jeg aftalt med minister Ciampi at kontrollere den praktiske omsættelse regelmæssigt af aftalen fra juli både på teknisk og på politisk plan. Det gælder både for den praktiske opfyldelse af reformtilsagnene og for overvågningen af overholdelsen af de finansielle mål. Og jeg har en hjertelig bøn: Lad os nu ikke skabe nye strukturer, men lad disse nye forslag og cabina di regia langt om længe få virkning på alle niveauer.
Det er vores problem: Vi har nu i teorien og på papiret absolut en fornuftig ordning, men vi har brug for de mennesker, der anvender den, og som også gør den til deres egen sag. Ved de nye mål 2-programmer har vi sammen med den italienske regering allerede foretaget grundige korrektioner, og jeg håber, at det også vil hjælpe i fremtiden. Vi har også opnået fremskridt i forbindelse med integrering af erhvervslivet og arbejdsmarkedets parter, både inden for rammerne af aftalen fra 1995 og ved de nye mål 2-programmer. Jeg håber, at dette også hjælper med til videreudviklingen.
Deres krav, hr. Podestà, om at udnytte det økonomiske potentiale i kultursektoren kraftigere i fremtiden, har vi ligeledes taget op og også integreret i samarbejdet med de italienske myndigheder, for det er helt klart, at Italien er særlig begunstiget med henblik på at udnytte dette økonomiske potentiale.
På vejen til Den Økonomiske og Monetære Union giver strukturfondene Italien en enestående chance for at fremme budgetkonsolideringen uden at måtte nedprioritere fremtidsinvesteringer. Jeg kan kun appellere til alle ansvarlige om at gribe denne chance. Kommissionen vil i hvert fald fortsat insistere energisk på, at bevillingerne omsider ankommer dér, hvor der er mest behov for dem, og vi håber fortsat på Deres handlekraftige støtte.

Formanden
Mange tak, fru Wulf-Mathies.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Udviklingsproblemer i Tyskland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0002/97) af Botz for Udvalget om Regionalpolitik om udviklingsproblemer og strukturinterventioner i Tyskland i perioden 1994-1999 (C4-0047/96, C4-0048/96, C4-0049/96, C4-0673/96, C4-0674/96).

Botz
Hr. formand, kære fru kommissær, når man læser titlerne på de betænkninger, der behandles i dag, kunne man fristes til at tro, at der her er tale om rutineanliggender. At det imidlertid i Tysklands tilfælde drejer sig om alt andet end et rutineanliggende, vil jeg gerne forudskikke og begrunde her i en kort indledende bemærkning. Den tyske enhed, som også kun har været mulig med samtykke fra medlemsstaterne i det daværende Europæiske Fællesskab, har givet os som tyskere chancen for, at dét igen vokser sammen, som hører sammen, sådan som et tidligere medlem af Europa-Parlamentet, Willy Brandt, fastslog i 1989.
I første række er det naturligvis en tysk opgave, men det er også en europæisk, i det mindste for så vidt, at med det tidligere DDR - og det vil jeg gerne her gøre udtrykkeligt opmærksom på endnu en gang - er og bliver den første region fra den forhenværende planøkonomi i Central- og Østeuropa integreret med meget kort varsel i vores fælles indre marked. Dermed opstår der en fuldkommen ny situation for en af de mest velhavende medlemsstater i Den Europæiske Union - Tyskland. Mens det indtil 1990 var sådan, at de største strukturelle forskelle mellem regioner i dette indre marked lå uden for Tysklands grænser, er det i dag sådan, at vi har de mest graverende forskelle inden for de tyske grænser med hensyn til hhv. bruttoværdiskabelse og velstand. Ved at Tyskland tager denne udfordring op med henblik på at skabe samhørighed inden for sine grænser, påtager det sig også et europæisk ansvar.
Den koncentrerede anvendelse af europæiske strukturfonde i de nye tyske delstater var, er og bliver derfor ved med at være nødvendig og modtages meget taknemmeligt af den pågældende befolkning. Det drejer sig her i alt - jeg nævner det kun ganske kort - om 13, 64 milliarder ecu i perioden 1994 til 1999. Lige så nødvendige og følgerigtige er Den Europæiske Unions interventioner i de såkaldte gamle tyske delstater, den tidligere Forbundsrepublik Tysklands territorium, hvor der ydes mål 2- og 5b-støtte. Hertil afsættes i den pågældende periode i alt ca. 2, 82 milliarder ecu.
Jeg vil nu relativt kort opremse og omtale nogle væsentlige udviklingsproblemer, der gælder for alle målområder, vel at mærke alle tyske målområder, og dét naturligvis kun i punktform. Det er nødvendigt at fremskynde forvaltningsforløbene mellem Kommission, forbundsstat og delstat. Man hører, hvis jeg her må tillade mig den personlige bemærkning, på dette område tit gensidige bebrejdelser fra de berørte forvaltningers side, og måske for få konkrete løsningsforslag.
I betragtning af den foruroligende udvikling på det tyske arbejdsmarked - tallene behøver jeg ikke nævne her for Dem - er man nødt til at forsøge at foretage en som følge af forordningen principielt allerede mulig tilpasning af de eksisterende støttekoncepter så ukompliceret som muligt. I denne forbindelse må det tilstræbes, at erhvervslivet og arbejdsmarkedets parter på regionalt plan i højere grad inddrages i ledsageudvalgenes arbejde. I nogle delstater sker det forbilledligt. Der findes også andre delstater, først og fremmest blandt de nye delstater, hvor dette arbejde bør styrkes yderligere.
Lokale beskæftigelses- og udviklingsselskabers rolle bør ubetinget opprioriteres for at reducere den p.t. voksende massearbejdsløshed. Transparensen i procedurerne for tildeling af bevillinger skal klart forbedres, dette som en presserende påmindelse til de tyske myndigheder, først og fremmest delstatsmyndighederne. Den mellemfinansiering, der desuden tit er nødvendig i regionerne, bør undgås i fremtiden. I betragtning af den generelt kendte budgetsituation er der her ligeledes behov for handling.
Tillad mig kort at omtale et væsentligt problem i de tyske mål 1-områder, hvor også jeg er beskæftiget personligt. Jeg vil her gerne udtrykkeligt gøre opmærksom på, at vi har at gøre med følger af strukturomvæltninger, der viser sig ved, at næsten alt har ændret sig for næsten alle borgere på næsten alle livets områder. Det fører også til en vis psykologisk belastning, som man ikke må glemme. Jeg skal til at slutte mit indlæg og vil gerne gøre opmærksom på, at strukturfondene i Den Europæiske Union er et uundværligt middel til at opbygge de nye tyske delstater og skal blive ved med at være det i lang tid endnu. De skal med udsigt til, at situationen i erhvervslivet og samfundet bliver mere kompliceret, så vidt muligt udformes og håndteres endnu mere fleksibelt også for Tysklands vedkommende. Alle berørte parter i forbundsstaten, delstaterne og Kommissionen, men også her i Parlamentet, opfordres til at yde deres bidrag.

Walter
Hr. formand, kære fru kommissær, Tyskland er blandt de europæiske stater det næststærkeste land, dvs. den næststørste modtager af bevillinger fra de europæiske strukturfonde. Og dette til trods for, at Tyskland jo hhv. siges at være og også er et af de stærkeste lande i Den Europæiske Union. Det kan forklares ved, at Den Europæiske Union interesserer sig for situationen i Tyskland og - som den foregående taler og ordføreren hr. Gerhard Botz allerede har sagt - yder massiv støtte til de nye tyske delstater. Men Den Europæiske Union påtager sig også ansvar for de svagere regioner i de gamle delstater. Det er vigtigt at se, for vi ønsker jo som europæere at se regionerne, de regionale forskelle. I Tyskland støtter Den Europæiske Union således de vaklende kæmper i mål 2-områder. Det er industriregionerne, der skal overvinde problemer, der har brug for vores støtte, fordi de sidder fast i strukturændringsforanstaltninger, men som igennem mange årtier har været lokomotiv for Europa og derfor har krav på støtte.
For det andet støtter Den Europæiske Union også regionerne i landdistrikterne, som er fuldstændig anderledes end industriregionerne, fordi de må arbejde med andre problemer, nemlig med, at der mangler infrastruktur, og blandt andet også med, at den europæiske landbrugspolitik giver dem problemer.
Med hensyn til udnyttelse af strukturfondsbevillingerne hører Tyskland desværre ikke til mønstereleverne. I 1995 blev kun udbetalt 21 % af de afsatte bevillinger til mål 2-områder. Ved mål 5b-områder var det kun 51 % af bevillingerne. Her blev chancer forspildt, chancer for at fremme udviklingen, men også chancer for at bringe borgerne nær til Europa, ved at man tydeligt siger: Her sørger Europa også for jer. Vi vil i den kommende tid i udvalget og ved enhver lejlighed ledsage udbetalingen af bevillinger mere konkret, mere kritisk og mere tidsnært for reelt at fremme udnyttelsen af bevillingerne også i Tyskland. Vi ved, at ansøgningsprocedurerne skal forbedres, og med hensyn til videreudviklingen af strukturfondene bør vi se meget seriøst på, hvad de regionale repræsentationer også har sagt til os inden for rammerne af behandlingen af hr. Botz' betænkning. Ved videreudviklingen af strukturfondene burde vi forsøge at bidrage til, at strukturfondene forenkles, at der finder en koncentration sted, at partnerskabet styrkes og dobbeltstøtte undgås, men først og fremmest, at der finder transparens sted, at borgerne oplever, hvad der sker med europæiske midler hjemme hos dem. Det må ikke længere være sådan, at midler bliver indkasseret, uden at det gøres klart: Den Europæiske Union påtager sig ansvar for alle her i Europa, der bor i regioner, der har brug for hjælp.
Den europæiske støtte i Tyskland kan man være stolt af. Vi støtter den massivt. Vi vil naturligvis også fortsat sætte fingeren på problemområderne og forsøge at hidføre forbedringer, hvor det er nødvendigt. Vi støtter fuldt og helt den fremragende betænkning af min ven Gerhard Botz.

Berend
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne først på min gruppes vegne udtrykkeligt anerkende og påskønne Tysklands og Den Europæiske Unions fælles bestræbelser på økonomisk opbygning af de nye tyske delstater samt strukturfondenes positive bidrag til forbedring af situationen i tyske mål 2- og 5b-områder, sådan som også ordføreren har gjort det så udmærket i sin betænkning.
Vi ser i strukturfondene også fremover et uundværligt udtryk for europæisk solidaritet med de områder i Tyskland, der har et udviklingsefterslæb. Denne betænkning gør foreløbig status vedrørende udviklingsproblematik og strukturfondsforanstaltninger. Det er Parlamentets og Kommissionens opgave at drage konklusioner heraf med henblik på næste planlægningsperiode. Lad mig nævne nogle sådanne konklusioner og erfaringsværdier fra den løbende praksis. Den nu praktiserede procedure for udarbejdelse af fælles støttekoncepter og operationelle programmer samt for omsættelse af programmerne lever slet ikke op til de muligheder for forenkling, forordningen giver. Således tillod Kommissionen i 1994 ikke udarbejdelse af et fælles plandokument. Den insisterede derimod på udarbejdelse af såkaldte multifondprogrammer, der unødvendigt forøgede de administrative omkostninger til omsættelse af de operationelle programmer. Parallelt hermed steg de statistisk nødvendige administrationsomkostninger kraftigt som følge af konstant udvidede og ændrede krav til evaluering, rapportering osv. Kommissionen fortolker - sådan er det i det mindste i praksis blevet bekræftet den ene gang efter den anden - den pågældende forordning meget ekstensivt. Af stor betydning er de retlige usikkerheder med forskellige fortolkninger i forskellige støttespørgsmål til følge, f.eks. endelig støttemodtager, støttedygtige omkostninger osv. samt ordningen med hensyn til de faktiske omkostninger, der som følge af den nødvendige forfinansiering af omkostningerne medfører en væsentlig og unødvendig belastning af virksomheder og kommuner. Det er virkelig et springende punkt. Her er det nødvendigt at træffe transparente, entydige og talmæssigt snævert begrænsede ordninger, der i særdeleshed sigter mod at tage hensyn til den pågældende medlemsstats budgetret og udtrykkeligt giver mulighed for forskudsbetalinger. De nye strukturfondsforordninger, fru kommissær, skal begrænse arten af de nødvendige indikatorer til de respektive støttemål. De skal ved forvaltningen af EU-midlerne udvide medlemsstaternes rettigheder og ansvarligheder, og de skal udvide ledsageudvalgenes kompetencer og gøre deres afgørelser uafhængige af en yderligere bekræftelse fra Kommissionen. Ved at gennemføre disse foreslåede foranstaltninger ville de økonomiske virkninger af støtten og deres accept i erhvervsliv og region uden meromkostninger kunne øges målbart og i væsentligt omfang.
Jeg mener, hr. Botz' betænkning er et godt udgangspunkt herfor.

Vallvé
Fru formand, fru kommissær, hr. Botz, det er efter min mening en fremragende betænkning, De har udarbejdet om udviklingsproblemer og strukturinterventioner i Tyskland, en problemstilling, der, som De så rigtigt sagde, forpligter både Tyskland og Europa.
Strukturfondene skal i de nye delstater anvendes til at løse særlige problemer, for så vidt angår infrastrukturer, beskyttelse og forbedring af miljøet og navnlig jobskabelse, hvilket indebærer en betydelig støtte til de små og mellemstore virksomheder, som er mest velegnede til at skabe beskæftigelse i disse områder.
De peger i Deres betænkning på to væsentlige aspekter, som også vil kunne finde anvendelse på andre stater. For det første vigtigheden af at arbejdsmarkedets parter deltager i planlægningen, gennemførelsen og overvågningen af strukturinterventionerne. Det andet ikke mindre vigtige aspekt drejer sig om delstatsmyndighedernes medvirken, idet disse er de nærmeste til, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, at fremme en mere effektiv anvendelse af strukturfondene.

Schroedter
Fru formand, kære kolleger, siden Delors' hvidbog er noget blevet ændret i den måde, strukturstøtten sker på. »Bæredygtig udvikling« er her blevet et cementeret begreb. Delors har også gjort det klart, at regional udvikling i det væsentlige skal forstås mere omfattende. Således fik miljøbeskyttelsen afgørende mere betydning både som mål for strukturel forandring og som felt for ny beskæftigelse. I Tyskland har man sovet fra denne udvikling. Her pakkes EU-midlerne ned i en pose og gives videre til delstaterne via støtteinstrumentet fællesopgave i overensstemmelse med idealerne i en økonomisk politik fra 50'erne. Ja, kære kolleger, De har forstået det korrekt. I Tyskland kan strukturfondene ikke udnyttes i det brede støttespektrum, sådan som det har været almindeligt i Europa siden 1994. Det er især de fem nye delstater, der har lidt under det, og de er i første række uden finansreserver henvist til det, de sammenkoblet med forbundsregeringen kan støtte. Men de små og mellemstore virksomheder har også lidt under det, og derfor findes der ikke nogen middelstand først og fremmest i de nye delstater, selvom der allerede er ydet støtte i lang tid.
Vi kan ikke blive ved med at lade det ske uden at gribe ind, og vi bør nu påvirke således, at der her sker en afgørende ændring. Jeg anmoder Dem om, at De støtter ændringsforslagene fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet.

Schiedermeier
Fru kommissær, kære kolleger, først siger hr. Botz med rette i sin gode betænkning, at den stigende arbejdsløshed udgør det største sociale problem for det genforenede Tyskland. Den reelle arbejdsløshed er først og fremmest i de nye tyske delstater langt større, end statistikken viser. Til forbedring af situationen har Den Europæiske Union og Forbundsrepublikken Tyskland med absolut succes indsat midlerne fra de europæiske strukturfonde til mål 1-områderne i de nye delstater og til mål 2- og 5b-regionerne i de gamle delstater, hvor der desværre for de sidstnævntes vedkommende har været væsentlige forsinkelser, fru kommissær. Sådanne forsinkelser skal ubetinget forhindres fremover!
Målene med henblik på at skabe og bevare arbejdspladser er det ikke let at opnå i de nye delstater, skønt der er afsat 13, 64 milliarder ecu fra 1994 til 1999. I mål 2-regionerne skal der samtidig stilles 1, 59 milliarder ecu til rådighed for den økonomiske og sociale omstilling af områder med nedadgående industriel udvikling. Løvens part på 1, 13 milliarder ecu tilfalder Nordrhein-Westfalen og Berlin. Fladestater tildeles kun uvæsentlige beløb, således f.eks. Bayern ca. 32 millioner ecu. De modtager derimod bevillinger inden for rammerne af 5b-støtten på 1, 23 milliarder ecu. Denne støtte er meget vigtig for landdistrikterne i fladestaterne, især Bayern og Niedersachsen, f.eks. for åbning af adgang til nye indkomstkilder i landbruget, skabelse af nye arbejdspladser samt uddannelse og videreuddannelse. Her, fru kommissær, vil jeg gerne komme ind på Deres planer om at koncentrere strukturfondene og forbedre deres effektivitet efter 1999. Såfremt 5b-støtten rent faktisk bortfalder, er det ubetinget nødvendigt fortsat at udvikle og støtte landdistrikterne; ellers er der risiko for, at flugten fra landet bliver større og de tæt befolkede områder vokser, hvad der må betegnes som en usund udvikling.
På den anden side fremmer De også miljøbeskyttelsen, som så skades af sådanne udviklinger. Altså, kære kolleger i Europa-Parlamentet samt i Kommissionen og i Rådet, glem ikke støtten til landdistrikterne og de mennesker, der bor dér, når strukturfondene skal videreudvikles!

Klaß
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, udviklingsproblemerne og strukturinterventionerne i Tyskland i perioden 1994 til 1999 fremstilles objektivt og belyses kritisk i Botz-betænkningen - og det siger jeg også. Fru kommissær, jeg mener, det er godt at forelægge denne betænkning midt i den fastsatte periode, da vi således må gå ud fra, at de påviste problemer kan løses som led i den fremtidige håndtering af strukturfondene, og at den resterende tid kan udnyttes effektivt til Tysklands strukturelle udvikling.
Hvor ligger de springende punkter i Botz-betænkningen? Vi er nødt til at gøre vores indflydelse gældende for en bedre koordinering mellem de enkelte fonde. Det betyder, at rådgivnings- og servicekapaciteter skal udvides for at lette adgangen til de eksisterende støttemuligheder. For det andet betyder det imidlertid efter min mening også, at vi fremover skal koncentrere os om færre, men effektive programmer og fremme dem. Ansøgningsproceduren skal forenkles. Og her, fru kommissær, er vi fuldt og helt d'accord med vores italienske kolleger. Det kan nu engang ikke være rigtigt, at vi i længden har brug for rådgivningsbureauer, for at vi kan finde rundt i Europas ansøgningsbureaukrati.
I vores egen interesse skal regionerne integreres mere i beslutningsprocesserne. Det gælder især for pilotprojekterne, hvortil der kun stilles 1 % af strukturfondsmidlerne til rådighed, men som sætter en stor og bekostelig ansøgningsproces i gang og, når det kommer til stykket, alligevel ikke bliver godkendt på grund af for få bevillinger.
Vi skal gøre Europa mere håndgribeligt, mere begribeligt. Strukturfondene yder et storartet bidrag til tilpasning af regionerne i Europa. Også i Tyskland er der store forskelle mellem de enkelte regioner.
Jeg ønsker mig, ja, jeg forlanger, at der klart og med tørre tal skal oplyses om alle europæiske bevillinger, der strømmer ud i regionerne. Efter mottoet »Gør noget godt og tal om det« ville Den Europæiske Union således vinde i anseelse og vægt i regionerne.

Wulf-Mathies
Fru formand, mine damer og herrer, Kommissionen hilser den omfattende og afbalancerede betænkning af hr. Botz velkommen, og jeg håber, at vi også kan omsætte mange af konklusionerne i praksis. Chokket på arbejdsmarkedet i Tyskland, men også de kæmpemæssige økonomiske omvæltninger i Østtyskland gør det på helt særlig vis klart, hvorfor Forbundsrepublikken med hensyn til den samlede støtte fra strukturfondene ligger på andenpladsen efter Spanien og før Italien. Dette faktum er selv i Tyskland, og det har flere af Dem henvist til, desværre meget lidt kendt, og jeg kan derfor kun støtte Deres bestræbelser. I øvrigt er der da heller ikke bare tale om venlige gestus, men også om, at forbundsregeringen og de pågældende delstater har en offentliggørelsespligt.
Mellem 1991 og 1993 er der i Østtyskland blevet skabt mere end 220.000 nye arbejdspladser med hjælp fra strukturfondene, og jeg håber, at det ikke kun for Østtyskland, men i hele Tyskland vil være væsentlig mere i den nuværende støtteperiode. Jeg gør også opmærksom på, at de midler, der strømmer fra Europa til Tyskland, ikke kun er en kontinuerlig og beregnelig finanskilde, men først og fremmest også et håndgribeligt udtryk for europæisk solidaritet. Vi hilser det derfor velkommen, at i betænkningen vurderes dette bidrag fra de europæiske strukturfonde udtrykkelig positivt både for mål 1 og til forbedring af situationen i de tyske mål 2- og 5b-områder.
Kommissionen kan alt i alt stort set tilslutte sig konklusionerne i betænkningen om udviklingsproblemerne og bekræfter de prioriteringer, den sammen med medlemsstaterne har sat indtil 1999, nemlig bekæmpelse af arbejdsløsheden, miljø og bæredygtig udvikling, styrkelse af konkurrenceevnen - især for små og mellemstore virksomheder - og lige muligheder. De er præciseret i Kommissionens retningslinjer for den nye programfase 1997 til 1999 for mål 2-områderne, og disse målsætninger har svaret til forventningerne, som den nye tyske programplanlægning beviser: Seks ud af ni programmer er siden slutningen af januar allerede blevet vedtaget af Kommissionen i princippet.
Jeg vil dermed også tydeliggøre, at vi denne gang beslutter programmerne i begyndelsen af 1997 og her netop har bekæmpet dét effektivt, som kritikken betegner som forsinkelse. Vi agter i øvrigt at forelægge lignende retningslinjer for midtvejsevalueringen af mål 1-områderne. Jeg mener, at dette nu forestående mid term review bør udnyttes til kritisk at gøre status, for den dramatiske nedgang i væksten i mål 1-områderne, altså i Østtyskland, og stigningen i arbejdsløsheden bør være anledning til at gennemføre en omhyggelig undersøgelse af alle planlagte foranstaltninger endnu en gang med hensyn til deres effektivitet og, hvor det er nødvendigt, også at foretage de tilsvarende programtilpasninger.
I Deres betænkning, hr. Botz, kommer De ind på en meget udbredt bekymring i de nye delstater, når De konstaterer, at de første positive meldinger om en regionalt begrænset økonomisk sanering i »forhåbningsfulde zoner« ikke må bringes i fare ved en for tidlig tilbagevenden til de oprindelige støttesatser. Lad mig derfor i øvrigt ikke kun konstatere for områderne i Østtyskland, at for det første skal solidariteten med de fattigere delstater og regioner også garanteres i fremtiden, og for det andet skal abrupte omvæltninger undgås selv ved opnåelse af målene for bruttonationalproduktet, hvad der vel desværre ikke vil være tilfældet i Østtyskland på kort sigt. Eksemplet Abruzzi, der tidligere er omtalt, er egentlig snarere et godt eksempel på langsom reduktion end det modsatte. Jeg tror, det bør man nu engang se konkret på. Jeg ønsker også her at tydeliggøre, at heller ikke landdistrikterne bliver glemt i forbindelse med evalueringen af strukturfondene.
En af de vigtigste opgaver for den nye programgeneration er, det har De rigtigt gjort opmærksom på, hr. Botz, at forenkle procedurerne for omsættelse og finansiering. Her er der meget, der kan forbedres. Jeg vil imidlertid også gøre opmærksom på, og jeg har jo i den senere tid rejst en del rundt i de forskellige regioner, at de østtyske delstater i mellemtiden vurderer EU-instrumenterne som mere fleksible og mere målrettede end den tyske fællesopgave. Heraf bør vi måske lære, at det ikke kun er i Kommissionen, alt bør ændres, men der er bestemt også noget, der taler for, at vi i et samarbejde og partnerskab bør nå frem til fælles forbedringer under hensyn til subsidiaritetsprincippet. Jeg håber, at proceduren i forbindelse med SEM 2000, som jo også vedrører støtteevne, i øvrigt allerede vil betyde lettelser på kort sigt.
Hvad angår emnet evaluering, så ved jeg, det altid bliver nævnt. Jeg henviser nu simpelthen til det tyske forbundsrevisorat, Bundesrechnungshof , der har kritiseret, at der i de tyske støtteinstrumenter er fastlagt så godt som ingen målprojektion, ingen kvantificerede mål og ingen fornuftige evalueringer, og jeg mener, at dette også tydeliggør, hvorfor tyskerne stønner sådan over for europæiske krav. Men jeg tror, at hvis der i Tyskland blev taget mere hensyn til revisoratet og dets betænkeligheder, så ville vi også have det lettere ved evalueringen.
I øvrigt henviser jeg til, at medlemsstaternes budgetret er meget mere kompliceret og mindre fleksibel end den europæiske budgetret. Der findes f.eks., som De ved, heller ikke nogen bevillingsoverførsler, som findes i europæisk ret, og som jo kommer netop de regioner til gode, der er bagud. Og når De tænker på, at den store masse af bevillinger beror på forskudsbetalinger og kun de sidste 20 % så kræver en tilsvarende forelæggelse af foranstaltningen, så mener jeg, at dette er en meget generøs ordning. Jeg håber, De har opmærksomheden henledt på, at de renter, der i mellemtiden opsamles i Bonn, også kommer regionerne til gode. Jeg vil gerne endnu en gang påpege, at vi naturligvis ikke på den ene side kan sige, at vi ønsker strenge kontroller, vi ønsker en ordnet finansforvaltning, og på den anden side så altid kun yder forskudsbetalinger og i grunden ikke overbeviser os om, at foranstaltningerne også er blevet gennemført og afviklet omhyggeligt. Jeg mener, proceduren giver mulighed for stor fleksibilitet, og jeg ville ønske mig, at den også altid blev fremstillet så transparent, som den faktisk er.
Lad mig slutte med to gode oplysninger. For det første: Ved udgangen af 1996 kunne betalingsrestancen i de nye delstater i stor udstrækning reduceres, der er fortsat restancer ved mål 2- og 5-programmer. Det er også blevet nævnt helt korrekt, men også her har vi gode chancer for at indhente det forsømte. Det gælder først og fremmest for mål 2.
For det andet: I forbindelse med udviklingen af partnerskabsprincippet har vi gjort væsentlige fremskridt, som forhåbentlig vil bidrage til en større programvirkning og til en stærkere identificering af regionerne med deres EU-programmer.

Formanden
Mange tak, fru kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Samhørighedspolitik og miljø
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0360/96) af Hatzidakis for Udvalget om Regionalpolitik om Kommissionens meddelelse om samhørighedspolitikken og miljøet (KOM(95)0509 - C4-0141/96).

Hatzidakis
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, den betænkning, vi behandler her i dag, og som jeg har den ære at være ordfører for, vedrører »samhørighedspolitikken og miljøet«. Den bygger på Kommissionens efter min opfattelse udmærkede meddelelse af samme navn og undersøger, hvilken virkning EUpolitikkerne har eller kan have på mulighederne for at opnå økonomisk og social samhørighed på miljøområdet i de støttemodtagende medlemslande og regioner.
Miljøkvaliteten har en direkte indvirkning på vor livskvalitet, hvorfor den bør have vor ubrudte interesse. Imidlertid er det en kendsgerning, at den forringes, og det indebærer mange farer. Som jeg også konstaterer i min betænkning, kan Unionens samhørighedspolitikker i visse tilfælde være belastende for miljøet. Derfor bør der træffes alle nødvendige foranstaltninger for at hindre dette og for at harmonisere samhørighedspolitikkerne, så miljøet kan bevares. Målet er at finde den gyldne mellemvej, som vil gøre det muligt for samhørighedspolitikkerne at bidrage til at fremme en bæredygtig udvikling.
Man bør heller ikke overse den kendsgerning, at de to mål, udvikling og miljøbeskyttelse, ikke nødvendigvis er modstridende, som man tidligere har troet og mange endnu mener, men at de kan og bør supplere hinanden. Et godt miljø er ofte en grundlæggende forudsætning for udvikling. Et område med gode miljøforhold er givetvis mere tiltrækkende for investeringer end et område med forringede miljøforhold. Så når vi f.eks. renser kystområderne eller bygger biologiske rensningsanlæg i et turistområde, navnlig i de sydlige områder af EU, som også er de områder, EU's samhørighedspolitikker er rettet mod, beskytter vi ikke kun miljøet, men gør dem samtidig mere tiltrækkende for turister og fremmer herved udviklingen i områderne.
For at nå disse mål må der ske nogle ændringer og reformer af samhørighedspolitikkerne. Disse er angivet i konklusionerne i min betænkning, og jeg skal ganske kort komme ind på nogle af dem:
For det første er det nødvendigt med en styrkelse af den miljømæssige dimension på alle niveauer af planlægningen og gennemførelsen af Unionens samhørighedspolitikker. Denne styrkelse vil kunne opnås med en forøgelse af de midler, der afsættes til miljøet, en forbedring af kvaliteten af miljøprojekterne og ved iværksættelsen af rene EU-miljøinitiativer i fremtiden.
For det andet, hvad angår Samhørighedsfonden, der som bekendt finansierer projekter inden for transport og miljø, må kriteriet om 50 % til hver kategori overholdes konsekvent, hvilket ikke sker fuldt ud i dag, selv om der er sket klare forbedringer i forhold til tidligere. På transportområdet bør der lægges vægt på de mest miljøvenlige projekter som f.eks. jernbaner i stedet for motorveje, der prioriteres højest i dag. Også på miljøområdet bør de mest rene miljøaktioner støttes, såsom skovtilplantning, bekæmpelse af ørkendannelse i Middelhavsområdet m.m.
For det tredje finder jeg det meget vigtigt at revidere miljøindvirkningsundersøgelserne, der ganske vist foretages, men ikke giver ret mange resultater. De bør altid foretages før gennemførelsen af et projekt og af forskere, der er uafhængige af entreprenørerne, og resultaterne af undersøgelsen bør være forpligtende.
For det fjerde ville det være godt, hvis Kommissionen gennemførte en undersøgelse med henblik på at finde en generelt acceptabel metode til måling af konsekvenserne for miljøet af et projekt eller et initiativ.
For det femte er det også nødvendigt med en forbedring af overvågningsudvalgenes funktion, hvilket bør ske i snævert samarbejde med medlemsstaterne, så subsidiaritetsprincippet ikke berøres. I øvrigt synes jeg, det ville være en god idé at oprette et miljøkontrolorgan på fællesskabsplan eller nationalt plan. Formålet med miljøkontrolorganet skulle være løbende at kontrollere, om miljøbeskyttelsesreglerne overholdes, og om nødvendigt fastsætte sanktioner i form af bøder i overensstemmelse med princippet om »forureneren betaler«.
Også de økologiske virksomheder, «eco-business«, kan spille en vigtig rolle. Der er tale om et bredt spektrum af overvejende små og mellemstore virksomheder, som arbejder inden for områder som forureningskontrol og fremstilling af ny teknologi med henblik på energibesparelser, eller servicevirksomheder, der yder rådgivning inden for affaldsforvaltning og -begrænsning m.m. Vi har her et typisk eksempel på en forening af det behagelige og det nyttige, idet vi både bidrager til beskyttelsen af miljøet og fremmer udviklingen ved at støtte de små og mellemstore virksomheder og skabe faste arbejdspladser. Også miljøvenlige aktiviteter som økologisk turisme har brug for støtte.
Jeg vil benytte lejligheden til at takke alle, som med nyttige kommentarer, forslag og ændringsforslag har bidraget til udformningen af denne betænkning. Den endelige form, som plenarforsamlingen skal tage stilling til, er efter min opfattelse næsten perfekt. Jeg har kun stillet to ændringsforslag; det ene af rent teknisk karakter og det andet for at gøre formuleringen af et enkelt punkt mere tydelig.
Jeg vil slutte min redegørelse med at udtrykke håbet om, at konklusionerne i denne betænkning vil blive taget med i Kommissionens overvejelser og indgå i en dialog i forbindelse med reformen af strukturfondene. Vi må fremover have endnu mere miljøvenlige EU-samhørighedspolitikker, for som sagt er det nødvendigt, at alle bliver klar over, at miljø og udvikling ikke er modsatte begreber, men målsætninger, som kan og bør supplere hinanden og i fællesskab bidrage til at fremme en bæredygtig udvikling.

Papayannakis
Fru formand, Miljøudvalget har udarbejdet en udtalelse, og jeg skal undlade at opremse alle punkterne heri, men blot fremhæve nogle af dem. For det første mener jeg, at vi mere konsekvent bør anvende en politik, hvor der foretages en seriøs og ansvarlig vurdering af de naturlige ressourcer, som ofte spildes. Jeg tænker her især på vand og energi. Her kunne de grønne afgifter bidrage; men desværre lader de, så vidt jeg ved, vente på sig. Det andet punkt, som vi fremhæver, og som jeg ganske kort vil nævne, er en mere modig integration af målene vedrørende bæredygtig udvikling i den fælles landbrugspolitik. Det tredje punkt, vi vil fremhæve, er, at det bør undgås, at de nationale miljøprogrammer fordrejes af pression, som bunder i politiske eller valgmæssige årsager. Her er det nødvendigt med større kontrol fra Kommissionens side, og vi er også nødt til af og til at skride til sanktioner. Vi kan f.eks. ikke gå ind i storslåede projekter med afledning af floder osv. i stedet for at fremme vandbesparende foranstaltninger og små projekter, der er mere nyttige. Et andet punkt er naturbeskyttelse. Vi mener, at det kapitel, der vedrører naturbeskyttelse og -bevarelse har været lidt for undervurderet. Også her finder vi sære, skadelige dispositioner. F.eks. miljøinvesteringer som biologiske rensningsanlæg o.lign., der får støtte fra Samhørighedsfonden, men som ødelægger naturen, anlæg, der placeres i skove, så træer bliver fældet, ved særligt smukke kyster eller måske i følsomme biotoper. Jeg har eksempler både fra Grækenland og andre steder. Vi mener derfor, at hvis disse punkter styrkes, vil den meget interessante betænkning, som udvalget har fremlagt sammen med hr. Hatzidakis' kommentarer, som vi støtter, bidrage til at fremme en bæredygtig udvikling og forbedre den politik, der føres til daglig.

Bösch
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, Europa-Parlamentet har som en del af budgetmyndigheden med det såkaldte greening of the budget klarlagt, hvor stor en betydning det tillægger miljøpolitikken inden for Unionens udgiftspolitik. Det gælder naturligvis især også for struktur- og samhørighedspolitikken, specielt under det synspunkt, at talrige medborgere nærer frygt for, at deres skattepenge i Unionen først og fremmest anvendes til en ensidig industrialisering for derefter at reparere og fjerne de hermed forbundne miljøsynder igen ved hjælp af skatteydernes penge.
Heller ikke hr. Hatzidakis' gode betænkning, som vi har fået forelagt, kan udrydde mistanken om, at Kommissionen fortsat ikke altid tager denne frygt hos skatteyderne tilstrækkelig alvorligt. De manglende oplysende og frem for alt sammenlignelige opstillinger over de procentuelle andele af miljøudgifter kan ikke tolkes anderledes. Jeg mener, at det her for os parlamentarikere først og fremmest må dreje sig om at få redegjort for udgifterne tilsvarende transparent og også kunne kontrollere dem tilsvarende.
Desuden skal fremhæves det faktum, ordføreren allerede har nævnt, at der stadigvæk er en uligevægt mellem transportinfrastrukturprojekter og miljøbeskyttelsesprojekter. Vi forventer os af Kommissionen, at den tilsvarende vil understrege sine i og for sig rigtige planer på området miljøudgifter i samhørighedspolitikken ved snarlige, konkrete handlinger. Vi ved, at der her naturligvis vil være et tilsvarende behov for handling også på mellemlangt sigt efter 1999. Socialdemokraterne her i huset støtter betænkningen og lykønsker endnu en gang ordføreren med hans omfattende, gode arbejde.

Arias Cañete
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, Kommissionen anlægger i sin meddelelse om samhørighedspolitik og miljø et nuanceret og oplyst syn på de nødvendige faktorer til at opnå komplementaritet mellem samhørighedspolitikken og miljøpolitikken; for at nå dette mål kræves det, at udviklingen belaster miljøet mindst muligt, og at de to politikker kan forenes på harmonisk vis.
Jeg vil til en start takke ordføreren for hans betænkning, hvori det undersøges, hvilke midler der er nødvendige for at opnå en sådan harmonisk udvikling. Som hr. Hatzidakis med rette påpeger, er det strategiske mål en bæredygtig udvikling. For så vidt hvad angår virkeliggørelsen af samhørighedsprincippet, er der dog stadig et godt stykke vej at tilbagelægge, før der kan blive tale om en virkelig bæredygtig udvikling, om end der er gjort betydelige fremskridt.
Kommissionen koncentrerer rent faktisk under anvendelsen af programmerne primært indsatsen til fordel for miljøet under respekt for de ved lov eller administrativt fastsatte forpligtelser. Men som det fastslås i den foreliggende betænkning, er det nødvendigt at gøre en større indsats med hensyn til evaluering og overvågning af programmerne, såvel før som efter gennemførelsen af disse. Det samme erkendte Kommissionen i den syvende årsberetning om strukturfondene i 1995, hvori det understreges, at det fortsat er nødvendigt at forbedre såvel miljøvurderingen som overvågningen af programmernes indvirkning på miljøet.
Vedrørende samhørighedsfondsprojekterne fremgår det af den ovennævnte beretning, at de fleste foranstaltninger fokuserer på vandforvaltning, men de bør også fokuseres på andre projekttyper, som kan fremme beskyttelsen af miljøet, da man eller risikerer at tilsidesætte så vigtige aspekter som naturbevarelse og -beskyttelse.
Ligeledes hvad angår samhørighedslandene tilslutter vi os den tese, som hr. Hatzidakis fremsætter i sin betænkning, at overførslen af ressourcer og teknisk knowhow fra de mere udviklede til de mindre udviklede regioner i Unionen gennem strukturfondene og Samhørighedsfonden kan have en positiv igangsættende virkning på miljøet i sidstnævnte regioner.
Endelig skal det understreges, at de lokale og regionale myndigheder bør spille en central rolle, og at de i højere grad skal deltage i beslutningsprocessen og forvaltningen af programmerne med henblik på at opnå større effektivitet, eftersom det er på det lokale og regionale plan, at miljøindvirkningen er mest tydelig, og hvor der mest direkte kan arbejdes på at fremme en bæredygtig udvikling.

Eisma
Fru formand, jeg må sige, at Hatzidakis-betænkningen er en udmærket betænkning, men jeg ser også hen på kommissæren, og jeg siger: For to år siden drøftede vi næsten det samme i Parlamentet, og der er stadig sket så frygtelig få forbedringer siden da. Vi må erkende, at et godt miljø gør en region mere tiltrækkende som hjemsted for virksomheder. Investeringer ved hjælp af europæiske midler med henblik på et bedre miljø er derfor ofte økonomisk rentable - det må egentlig være grundlaget for samhørighedspolitikken.
Vi mærker i hr. Hatzidakis' betænkning, men også i Miljøudvalgets udtalelse, at denne samhørighedspolitik i Den Europæiske Union stadig anretter mange miljøskader; det er uacceptabelt og også i strid med Traktaten. Vi må forbedre vurderingerne af indvirkningen på miljøet og gøre dem mere tilgængelige for de pågældende. Det vil sige, at også programmerne skal underkastes en vurdering af indvirkningen på miljøet. Jeg vil gerne henvise til navnlig punkt 12 i beslutningsforslaget. På denne måde kan forsigtighedsprincippet endelig anvendes.
Endelig, fru formand, må der i samhørighedspolitikken lægges større vægt på beskyttelse af naturen. For mange penge til miljøprojekter går stadig til den såkaldte vandinfrastruktur. Og det sker netop på bekostning af naturen. Vi forventer nu handling fra Kommissionens side for ikke hele tiden at behøve bede Kommissionen om det samme. Kommission, vil jeg sige, gå i gang med det og sørg for, at vi ikke behøver sige det samme til næste år.

Blokland
Fru formand, Hatzidakis-betænkningen indeholder en række vigtige henstillinger med henblik på Kommissionens fremtidige strukturpolitik. Den regionale støtte har en temmelig lang historie i Europa. Dens målsætning har hele tiden udelukkende været økonomisk orienteret. Det vil sige, at det drejede sig om fremme af vækst, økonomisk omstrukturering og formindskelse af velfærdsmodsætningerne i Fællesskabet. Alt sammen udmærkede målsætninger, dog med ét alvorligt handicap: Der var næsten ikke øje for påvirkningen af naturværdier eller miljøet. Hvis blot der skabtes vækst, så var det i orden.
Det er nu ved at ændre sig, selv om det ikke er ret meget. Det er godt, at GD XVI er kommet med meddelelsen om at gøre forbindelsen mellem samhørighed og miljø mere tydelig. Hatzidakis-betænkningen viser imidlertid, at meddelelsen har én vigtig mangel: Den bliver ikke tilstrækkelig konkret.
Hvad gør Kommissionen præcist for nu også at skabe den økonomiske sammenhæng på en bæredygtig måde? Det er det store spørgsmål.
Jeg tænker her frem for alt på følgende punkter: anmodningen om et særskilt fællesskabsinitiativ med henblik på bevarelse eller forbedring af miljøet og reserveringen af en bestemt procentdel af pengene i strukturfondene til kompensationsforanstaltninger.
Kompensationsprincippet bør blive en normal del af planlægningsproceduren. I nogle af Unionens lande er det allerede således, men bestemt ikke i de lande, hvor størstedelen af strukturfondene anvendes. Det er blevet tydeligt for mig, at nogle stadig ikke engang kender dette princip.
Hvad skal vi så tænke på? Ved store infrastrukturarbejder f.eks. på anlægget af såkaldte vildtviadukter. Med forholdsvis ringe omkostninger kan sjældne dyrearters habitater således bevares. Ofte taler man højst om nogle procenter af de samlede anlægsudgifter til en vej eller jernbane. Jeg ville gerne høre kommissærens mening om disse kompensationsforanstaltninger. Ser hun nogle muligheder for at optage en bestemmelse om strukturfondene i forordningerne?

Klironomos
Fru formand, mine damer og herrer, også jeg vil komplimentere ordføreren for hans betænkning, som er endnu et eksempel på en grundig og seriøs arbejdsindsats. Efter at have hørt på de øvrige medlemmers standpunkter og indlæg har jeg ikke meget at tilføje, men det er min opfattelse, at det ikke altid er overflødigt og formålsløst at gentage nogle af punkterne.
Der er ingen tvivl om - og jeg tror, det er almindeligt anerkendt - at miljøet er et af de mest kritiske spørgsmål, som Den Europæiske Union og andre instanser beskæftiger sig med. Den tid er forbi, hvor miljø var noget, fåtallet bekymrede sig om, og som befandt sig i den politiske margen. I dag er det næsten globalt accepteret, at vi er nødt til at tilpasse vore økonomiske og sociale aktiviteter og valg til de miljømæssige muligheder.
Den Europæiske Unions samhørighedspolitikker må gennemføres med en væsentlig styrkelse af miljødimensionen i disse politikker. Via samhørighedspolitikkerne er der i de seneste år sket en væsentlig udvikling og fremgang; men vi kommer ikke udenom, at udviklingen ofte betyder en større belastning af miljøet. Det er derfor nødvendigt, at de økonomiske politikker udvikles på en måde, så vi får en bæredygtig udvikling. Beskyttelsen og bevarelsen af miljøet er i dag en grundlæggende prioritet, og en tilsidesættelse heraf vil ikke kun få katastrofale resultater for den nuværende generation, men også være en alvorlig negativ pant i fremtiden.
Den grænseoverskridende og ofte globale dimension af visse miljøproblemer kræver et lokalt, regionalt, mellemstatsligt og internationalt samarbejde. Den Europæiske Union bør udnytte sin position som moralsk, økonomisk og politisk myndighed af stor autoritet og rækkevidde mere effektivt, så der kan udvikles internationale bestræbelser på at løse globale problemer og fremme en bæredygtig udvikling.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at miljøet er afhængigt af vore fælles aktiviteter. Fremtidens miljø afhænger af den måde, vi handler på i dag.

Varela Suanzes-Carpegna
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, velfærd for mennesker er utænkelig uden beskyttelse af økosystemerne, hvis forringelse kan føre til en ikke-bæredygtig vækst.
Miljøbeskyttelsen må derfor være et uomgængeligt mål regionalpolitikken. Samhørighedspolitik og miljø er derfor og bør stigende grad være to grundlæggende mål for Den Europæiske Unions indsats. De to politikkers horisontale karakter, dvs. kravet om at de indgår i alle fællesskabspolitikkerne, er fastsat i traktatens artikel 130 A og 130 E.
Kommissionen går i den rigtige retning med sin meddelelse, selv om det må kræves, at den gør en endnu større indsats med hensyn til de to politikkers komplementaritet. De tilbagestående regioner har brug for støtte til at beskytte miljøet, deres miljø, som også er vores miljø. Der må gøres fremskridt i retning af reel konvergens, også hvad angår livskvalitet. At opretholde og styrke Samhørighedsfonds- og strukturfondsindsatsen samt de fællesskabsinitiativer, der tager sigte på miljøet, og især, vil jeg tillade mig at sige, at sensibilisere og bevidstgøre, ikke alene de nationale administrationer, men også de regionale og lokale myndigheder og borgerne i almindelighed, er en nødvendig forudsætning for at beskytte miljøet i Europas perifert beliggende og tilbagestående landområder, hvilket er en investering i fremtiden, som bidrager til jobskabelse og en afbalanceret og bæredygtig udvikling.
Jeg vil slutte mit indlæg med at takke hr. Hatzidakis for hans betænkning og for på intelligent vis at have indarbejdet Miljøudvalgets og Budgetudvalgets værdifulde forslag og ideer.

Novo
Fru formand, mine damer og herrer, fru kommissær, Parlamentet vil ganske givet atter en gang tilkendegive tilslutning til principper, som tager sigte på at sikre integrering af miljødimensionen i udarbejdelsen og gennemførelsen på alle niveauer af Unionens samhørighedspolitikker.
Det er uafhændelige principper og retningslinjer, som vi altid har forfægtet og krævet gennemført, og som vi også i dag finder uomgængelig nødvendige for at bevare muligheden for en bæredygtig udvikling.
Indførelse og iagttagelse af nye og bedre regler på miljøområdet er i sagens natur positivt; overholdelsen af dem og styrkelsen af kontrollen og overvågningen af gennemførelsen er selvsagt et ønskværdigt mål; støtte til økologiske produkter og overførsel af miljøteknologier er et relevant og naturligt perspektiv for en Union, der ønsker større samhørighed. Gode ideer, gode eksempler og gode retningslinjer er legio og ville i sig selv kunne fylde hele dette indlæg, og de er i rigt mål indeholdt i hr. Hatzidakis's fremragende betænkning.
Der er dog altid et »men«. Et eller flere. Også i denne debat er der sådanne »men'er«, og jeg vil i det følgende pege på nogle af dem.
Vi så således gerne, at gennemførelsen af de omhandlede regler og retningslinjer bliver anvendt med lige stor konsekvens og effektivitet i alle aspekter af fællesskabspolitikkerne, lige fra landbrugspolitikken til agroindustrien og industrien i almindelighed, navnlig den del af den, der i Unionens mest udviklede lande og regioner er ansvarlig for størstedelen af de yderst sundhedsskadelige toksiske emissioner, der udgør en trussel mod menneskets fremtid.
Endvidere har vi svært ved at forstå, at det enorme relative underskud på - for ikke at sige den nærmest totale mangel på - basale infrastrukturer, som kan understøtte den økonomiske aktivitet i samhørighedslandene, det være sig transportinfrastrukturer eller infrastrukturer til tilvejebringelse og udnyttelse af vand - som det er tilfældet i Portugal med Alqueva-dæmningen - bliver underkastet en i nogle tilfælde uforståeligt streng miljøvurdering.
Ønsket om at underlægge samhørighedspolitikkerne hensynet til miljøet kan absolut forsvares, men vi tvivler på de reelle hensigter hos nogle af dem, som forfægter denne tankegang nærmest som en tvangstanke.
Vi frygter således, at der bag ubestrideligt gode ideer og retningslinjer gennem sig strategier, som tager sigte på at lægge hindringer i vejen for afhjælpningen af skævheder og udviklingen af en reel økonomisk konkurrenceevne i de pågældende lande, ligesom vi tvivler på, at der er tale om en reel interesse i at forsvare og fremme samhørigheden i Den Europæiske Union.

Frutos Gama
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, på vejen til Strasbourg læste jeg i dag en artikel i et spansk dagblad, som drejede sig om det internationale videnskabelige samfunds bekymring for miljøet. Forslaget til løsning var det ambitiøse at rette hele det videnskabelige maskineri mod miljøets århundrede - det kommende - og forsyne beslutningstagerne med alle de disponible oplysninger.
Den af hr. Hatzidakis udarbejdede betænkning om Kommissionens meddelelse om samhørighedspolitikken og miljøet omhandler netop den store bekymring, som dette spørgsmål også vækker i vore rækker. Den understreger nødvendigheden af, at Fællesskabets strukturinterventioner undgår at skade miljøet, en mere rationel anvendelse af miljøindvirkningsvurderingerne, en fordeling af Samhørighedsfondens midler med 50 % til infrastrukturprojekter og 50 % til miljøprojekter, overvågningsudvalgenes bedre funktion, indførelse af et særligt fællesskabsinitiativ på miljøområdet; alt dette, mine damer og herrer, må ikke forblive en samling gode ønsker, men omdannes til håndgribelige realiteter. Udvikling og miljø må, - som det anføres i betænkningen - ikke betragtes som modsatrettede men som komplementære begreber.
Systematisk dialog med lokale og regionale myndigheder, fremme af uddannelsesinitiativer rettet mod nationale og regionale embedsmænd samt økonomiske og sociale aktører med ansvar for planlægning, gennemførelse og overvågning af EU's regionalpolitiske foranstaltninger - hvoraf 80 % er dårligt kvalificeret - større opmærksomhed mod forebyggende foranstaltninger, forbedring af Kommissionens tekniske bistand og stadfæstelsen af princippet om, at de foranstaltninger, der udvælges blandt de mulige foranstaltninger altid skal være de mest miljøvenlige, eller i hvert fald de mindst miljøskadelige er - som hr. Hatzidakis siger - grundlæggende elementer for at gøre fremskridt i retning af en stadig mere miljøvenlig regionalpolitik og det nu veletablerede princip om bæredygtig udvikling.

Fernández Martín
Fru formand, fru kommissær, for at undgå at gentage hvad der allerede er blevet sagt, vil jeg blot rette søgelyset mod bestemte spørgsmål:
For det første vil jeg fastslå, at resultaterne af samhørighedspolitikkerne, for så vidt angår regionaludvikling, generelt er positive:
For det andet at dette er godt, ikke alene for de mindst udviklede, men også for de rige regioner - hvilket er i overensstemmelse med principperne for det indre marked. I betragtning af, at der i stigende grad rettes kritik mod regionaludviklingspolitikkerne, bør Kommissionen foretage en evaluering af de gunstige virkninger af disse for Unionens rigeste regioner. Visse data vedrørende overførsel af rigdom og kapital mellem de mere og de mindre udviklede lande og regioner vil formodentlig komme som en overraskelse for kritikerne.
For det tredje er jeg enig med ordføreren i, at ånden og bogstavet i Samhørighedsfondens bestemmelser ikke altid opfyldes. Kommissionen bør overvåge, at 40 % af fondsmidlerne anvendes til miljøpolitikker.
For det fjerde - og sidste - må en miljøindvirkningsvurdering have en mere bindende, og ikke alene formel, værdi. Der må endvidere føres tilsyn med gennemførelsen af projekterne, og disse skal efterfølgende evalueres med hensyn til miljøomkostningerne med henblik på at virkeliggøre begrebet bæredygtig udvikling.
Til sidst takker jeg hr. Hatzidakis for hans udmærkede betænkning.

Sjöstedt
Fru formand, i det store og hele synes jeg, det er en glimrende betænkning, vi har foran os. Den sætter fokus på flere svage punkter i miljøpolitikken. Det er jo afgørende, at hensynet til miljøet slår igennem i alle dele af Unionens politik. Men det forudsætter et permanent retsgrundlag. Derfor finder jeg betænkningens punkt 13 om direktivet om miljøvirkningsvurderinger særlig vigtigt. Det er helt klart, at dette direktiv i dag på væsentlige punkter er for svagt og upræcist, og at det må forbedres.
Det vil jeg gerne give et konkret eksempel på. Det drejer sig om byggeriet af Øresundsbroen, en fast forbindelse mellem Sverige og Danmark, som får betydelige følger for miljøet. Det er højst tvivlsomt, om direktivet reelt er blevet fulgt i forbindelse med beslutningen om at bygge denne bro. Samtidig med at man har påbegyndt byggeriet, foregår der en retssag i Danmark om, hvorvidt EU-direktivet rent faktisk er blevet overholdt. Det er helt tydeligt, at hensynet til miljøet undertiden må vige, når det kommer i konflikt med de store økonomiske interesser. Netop derfor er der behov for et mere permanent retsgrundlag, således at man kan gribe ind og forhindre, at et projekt gennemføres, før man har sikret, at direktiverne er blevet overholdt fuldt ud for så vidt angår miljøkonsekvenserne.
Endvidere vil jeg gerne udtale min støtte til ændringsforslag nr. 2 fra de grønne om at give økonomisk støtte til miljøorganisationer, der deltager i miljøovervågningsudvalg. Det tror jeg er et væsentligt punkt.

Izquierdo Collado
Fru formand, fru kommissær, indledningsvis vil jeg takke ordføreren, hr. Hatzidakis, som har udarbejdet en særdeles god betænkning, som henleder vores opmærksomhed på et aktuelt problem, som også fremover vil være et nøglespørgsmål. Det var ganske givet nødvendigt at gøre strukturfondene til genstand for en sådan - ganske radikal - refleksion, og det ville klart nok være et meget stort fremskridt, hvis virkeligheden tilpassede sig de i betænkningen indeholdte forslag.
Når man taler om strukturfonde og beskæftigelse, skal man være opmærksom på den kendsgerning, at strukturfondene ikke er udformet med henblik på umiddelbar jobskabelse. Når man taler om strukturfonde og miljø, må vi også medtænke dette aspekt. Hvad kan vi kræve af strukturfondene? For det første at de ikke bidrager til at forringe miljøet, sådan som det rent faktisk er sket, at de korrigerer allerede begåede alvorlige fejl, og for det andet at Unionens samhørighedspolitik bidrager til at beskytte, forbedre og styrke miljøet i Europa.
Det er efter min mening betænkningens objektive ramme. Vi må ikke afkræve denne betænkning noget, som den hverken bør eller kan give. Vi må holde os til, hvad der rent faktisk er dens mål, nemlig at sikre, at samhørighedspolitikken også er miljøpolitik.
Betænkningen indeholder desuden også en påmindelse - og hermed slutter jeg, fru formand - nemlig at samhørighedskarakteren af Den Europæiske Unions politik på miljøområdet endnu ikke er sikret. Rent faktisk er miljøpolitikken en af de politikker, som ville kunne anklages for at modarbejde samhørigheden. Som det formuleres i betænkningen, bør miljøpolitikken ikke gøres til alibi for kommercielle interesser i at vinde indpas på markedet.

Imaz San Miguel
Fru formand, indledningsvis vil jeg takke ordføreren, hr. Hatzidakis, for hans fremragende betænkning, og jeg vil desuden rejse en problemstilling. Miljøaspektet er længe blevet betragtet som en bremse for udviklingen, som en forhindring, hovedsagelig i de sydeuropæiske lande, hvor behovet for udvikling var mest presserende.
Nærværende betænkning opstiller imidlertid et andet scenario, hvori miljøet og integreringen af miljøhensyn i samhørighedspolitikkerne betragtes som en udviklingsfaktor i sig selv. For det første fordi beskyttelsen af miljøet bidrager til at skabe behagelige omgivelser, som på sin side kan tiltrække produktive investeringer såvel i industri- som servicesektoren. Og for det andet fordi miljøet i sig selv er en produktiv sektor, der yder et vigtigt bidrag til skabelse af arbejdspladser med højere vækstindeks end de traditionelle sektorer.
Herudover vil jeg understrege, at betænkningen opfordrer til, at regionale og lokale myndigheder deltager i planlægningen, overvågningen og evalueringen af strukturfondene og Samhørighedsfonden, og hertil vil jeg føje gennemførelsen i de tilfælde, hvor regionerne har beføjelser hertil.
Jeg formoder, at De, fru kommissær, er lydhør over for de europæiske nationer og regioner, som ikke udgør en stat, men som i fuld overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet bringer beslutningstagningen tættere på de naturgivne realiteter og borgerne.
De vil derfor let kunne forstå mit budskab, når jeg opfordrer Dem til særligt at lægge mærke til punkt 16 i beslutningen. Ligesom kongerne i Middelalderen allierede sig med byerne over for feudalherrerne for at fremme den politiske og sociale udvikling, må Kommissionen og regionerne støtte hinanden for at fremme den regionale samhørighed og det europæiske projekt hen over hovedet på staterne, der ikke viser tegn på udvikling på dette område.
Derfor er jeg overbevist om, at større regional deltagelse i planlægningen, overvågningen, gennemførelsen og evalueringen af strukturfondene vil bidrage til at forbedre og optimere anvendelsen af disse, hvilket indebærer en uddybning af samhørighedspolitikkernes miljøaspekt.

Myller
Fru formand, som det allerede er blevet konstateret her mange gange, og som ordføreren også så udmærket har påpeget det i sin betænkning, kan samhørighedspolitikken ikke holdes adskilt fra miljøpolitikken. Der bør absolut tages hensyn til den miljømæssige dimension og den bæredygtige udvikling ved alle foranstaltninger under strukturfondene og Samhørighedsfonden. Jeg bryder mig derfor ikke særlig meget om tanken om, at der endnu en gang oprettes en ny fond for miljøforanstaltninger, eftersom miljøet netop bør indgå i strukturfondenes foranstaltninger. Man bør ikke tillade noget som helst, der kan skade miljøet.
Jeg støtter også, at de direkte miljøbeskyttelsesforanstaltninger finansieres både via EU's budget og strukturfondene og Samhørigshedsfonden, da beskæftigelsen og miljøet ofte opstilles som modsætninger, men sådan forholder tingene sig jo ikke. En bæredygtig regional udvikling kan kun opnås via en bæredygtig udvikling på miljøområdet, f.eks. for turismen, hvor der forventes særdeles mange nye arbejdspladser i fremtiden. Det er ikke fornuftigt at udvikle tjenester inden for turisme, hvis man ikke samtidigt sørger for, at vi har rent vand, rene strande og oprindelig natur.
Regionaludvikling eller regionsplanlægning er et nyt område inden for Unionens politikker. Den skal bruges til at tage hensyn til miljøaspekter på europæisk plan. I denne sammenhæng vil jeg kun fremhæve, at hvis INTERREG II Cinitiativet skal gennemføres fuldt ud i de områder, hvor det videreføres, bør man bestemt sørge for, at både EU's medlemslande og tredjelandene, der er knyttet til programmet, kan deltage fuldt ud. På nuværende tidspunkt får kun medlemsstaterne støtte via INTERREG II C-programmet, og det kan medføre, at disse tredjelande ikke er tilstrækkelig motiverede til at deltage i dette samarbejde.

Vaz da Silva
Fru formand, miljø og samhørighed, to prioriterede områder, som ganske vist er anerkendt på papiret men ikke i Unionens politiske praksis. Hvorfor? Fordi, fru kommissær, mine damer og herrer, de rører ved en essentiel problemstilling. En stringent anvendelse af begrebet bæredygtig udvikling er uden tvivl fremtidens løsning, men det skaber problemer for dem, der søger umiddelbare resultater.
Hvis Europa ønsker at blive en fremtidig stormagt, men først og fremmest en stormagt med fremtid, kan det kun basere sig på disse to essentielle værdier: miljøbeskyttelse og samhørighed, ikke kun økonomisk samhørighed, men også samhørighed på det sociale og uddannelsesmæssige område. Det er polerne i den akse, der definerer et bæredygtigt Europa. Samhørighedsfonden og strukturfondene har aldrig været og er heller ikke nu udtryk for ren og skær generøsitet fra Unionens side. De har altid været og er også nu udtryk for klarsynethed, fordi styrkelsen af samhørigheden er lige så vigtig for de stærke som for de svage i dette åbne og konkurrenceorienterede samfund.
Vi må ikke sænke debattens niveau ved at tillægge et sådant synspunkt nationale motiver. Jeg forsvarer her Europas interesser ud fra den overbevisning, at når jeg slår til lyd for at forbedre Unionen, forsvarer jeg samtidig mit lands interesser.
Hr. Hatzidakis' usædvanligt gode betænkning, som optager mange punkter fra de ligeledes fremragende udtalelser, der er fremsat til den, sammenfatter de væsentligste spørgsmål i punkt 1, 2 og 3. Jeg skal ikke gentage dem, men blot understrege deres politiske betydning. Desuden foreslås der i punkt 6, 8, 12, 15, 19 og 21 løsninger, som fortjener Kommissionens fulde opmærksomhed. Men endnu bedre end betænkningens forslag om en 50/50 % fordeling mellem transport og miljø ville det efter min mening være, om Samhørighedsfonden bidrager til at fremme integrerede transportog miljøpolitikker. Jeg vil være den første til at opfordre mit land til noget sådant.

Novo Belenguer
Fru formand, fru kommissær, jeg vil indledningsvis takke hr. Hatzidakis, der i sin betænkning fastslår, at et hovedmål for samhørighedspolitikkerne er at fremme en bæredygtig udvikling, som ikke ødelægger miljøet. For at opnå dette må de forskellige programmer og foranstaltninger under samhørighedspolitikkerne tage sigte på ikke alene regionaludvikling men også forbedring af miljøbeskyttelsen. Kommissionen må således selv fuldt ud overholde reglen om finansiering af 50 % af støtteforanstaltningerne på transport- og miljøområdet under Samhørighedsfonden.
Man må glæde sig over den stigende bevidstgørelse såvel på fællesskabsplan som på regionalt og statsligt plan om nødvendigheden af at fremme en bæredygtig udvikling, hvor økonomisk udvikling og miljøbeskyttelse ikke betragtes som modsatrettede principper, men som forenelige og endog komplementære principper. Som eksempel kan nævnes den tværgående behandling, som miljøet gøres til genstand for i årsberetningen om strukturfondene 1995, som jeg er i gang med at udarbejde en betænkning om for Udvalget om Regionalpolitik.
Det er nødvendigt at styrke de forskellige instrumenter, som Den Europæiske Union råder over, og at give miljøindvirkningsvurderinger bindende karakter.
Overvågningsudvalgene, der kontrollerer gennemførelsen af projekterne, må tillægges større beføjelser, og Kommissionens samarbejde med medlemsstaterne og NGO'erne må forbedres. Fællesskabsinitiativer og aktioner under artikel 10 i EFRU bør mere gennemgribende berøre miljøbeskyttelse og -forbedring, og der bør indføres støtteordninger for de berørte SMV og for sektorer som økologisk turisme, landboturisme og landbruget selv. En bred og løbende dialog med de regionale og lokale myndigheder er vigtig, for så vidt som det er de direkte modtagere og medansvarlige for gennemførelsen af samhørighedspolitikkerne.
Desværre respekterer Kommissionens politik ikke altid den ånd, hvori strukturfondene og Samhørighedsfonden er skabt, men kommer til at lægge hindringer i vejen for en samhørighedspolitik, idet Kommissionen ved udarbejdelsen af forslag på miljøområdet ikke altid tager hensyn til de eksisterende forskelle mellem Unionens medlemslande og dermed heller ikke til de heraf følgende udgifter til bevarelse af deres naturrigdom.
Miljøproblemerne er ikke de samme i de nordeuropæiske lande som i de sydeuropæiske, og følgelig vil også de økonomiske og finansielle løsninger være forskellige. Det er derfor presserende nødvendigt, at Kommissionen ændrer politik og udarbejder de forskellige forslag under hensyntagen til de særlige forhold, der gør sig gældende i de forskellige medlemsstater med hensyn til miljøproblemer og finansielle forpligtelser.
Jeg vil slutte med at understrege, at Den Europæiske Union bør stille alle de midler til rådighed, der er nødvendige til finansiering af den nye politik, der er afledt af fællesakten, en fælles politik på miljøområdet, med henblik på at løfte den enorme opgave, det er for Middelhavslandene, bl.a. Spanien, at gennemføre visse fællesskabsbestemmelser, for så vidt som de besidder en større naturrigdom.

Wulf-Mathies
Fru formand, jeg beder om forståelse, når jeg nu må opholde Dem endnu en stund, men jeg mener, at netop hr. Hatzidakis' omhyggelige betænkning og diskussionen her gør det tvingende nødvendigt, at jeg fremhæver det ene eller det andet endnu tydeligere.
Først vil jeg gerne gøre det klart - og når De betragter hr. Hatzidakis' betænkning og Kommissionens meddelelse, vil De også konstatere det - at vi i stor udstrækning er enige i principperne. Ganske vist havde jeg ønsket mig, at der i Deres udtalelse var blevet taget endnu mere hensyn til den skriftlige information af 3. juli sidste år til Miljøudvalget, der i mellemtiden har fundet sted. Desuden beder jeg Dem venligst tage hensyn til i Deres konklusioner, at vi skal holde os til den gældende fællesskabsret og iagttage subsidiaritetsprincippet, dvs. selvom vi er enige i Deres krav, kan vi ikke bare overtræde de hidtil gældende regler. Endelig må vi ikke glemme, at miljøinvesteringer allerede i dag fremmes i væsentligt omfang af strukturfondene, f.eks. i mål 1-regionerne med et volumen på rundt regnet 16 milliarder ecu, og jeg mener, dette er i virkeligheden et stykke samhørighed i miljøpolitikken.
Alligevel er vi meget engagerede i gang med også at omsætte de aktioner i praksis, som er bebudet med meddelelsen af 22. november 1996 om samhørighed og miljø og brevet af 8. december, den såkaldte hensigtserklæring. Vi tilstræber for Samhørighedsfonden for hele planlægningsperioden 93-99 opdelingen på 50 % til miljø- og 50 % til transportprojekter. De nyeste tal beviser for øvrigt, takket være forbedringen '96 og det meget kraftige pres fra Kommissionen også i de kommende år, at vi også kunne opnå dette, hvis vi forholder os konsekvent.
Jeg vil i øvrigt gøre opmærksom på, at intet storprojekt bliver godkendt uden en tilsvarende vurdering af indvirkningen på miljøet, og at der ikke blot forlanges kompensationsforanstaltninger, men at de også medfinansieres fra strukturfondene. Men for det første er der af en taler her gjort opmærksom på, at direktivet om vurderingen af indvirkningen på miljøet ikke er så vandtæt, som De og vi i fællesskab ønsker os, og for det andet havde jeg ganske gerne set, at ministrene og regeringerne, som jeg har haft meget heftige konflikter med om emnet hensyn til miljøbeskyttelse og bæredygtighed i forbindelse med deres investeringer, nu ville høre denne diskussion, for af dem bliver jeg undertiden betragtet nærmest som en miljøfantast, og ikke så meget som en, der ønsker at gennemføre Europa-Parlamentets fælles mål. I øvrigt inddrager vi naturligvis også lokale og regionale organisationer, men heller ikke de er desværre altid på den side, som De har kæmpet for her i dag, men også der er der mangfoldige konflikter, som vi kun i fællesskab forhåbentlig kan reducere ved stærkere sensibilisering.
For programplanlægningsniveauet vil vi fremover styrke præventive foranstaltninger og fremme en nyorientering hen imod en bæredygtig udvikling. Men jeg beder Dem tage hensyn til, at alle store programmer for 94-99 allerede var godkendt, før denne Kommission tiltrådte, og at dette er et retsgrundlag, vi skal arbejde på. En konkret mulighed har vi haft, og vi har også udnyttet den, nemlig til mål 2's anden programfase for 97-99. Vi har i april 1996 fastsat orienteringer for de nye mål 2-programmer, hvor miljø var en af de fire prioriteringer, som vi i særdeleshed har fremhævet. Med succes, som det viser sig i dag, for nye programmer godkendes kun, hvis de også indeholder et tyngdepunkt omkring miljø og de nødvendige miljøinformationer i form af såkaldte miljøprofiler. Der kan også noteres fremskridt i forbindelse med inddragelse af miljømyndigheder. Den midtvejsevaluering, der skal finde sted i indeværende år, for mål 1- og mål 6programmer giver ligeledes Kommissionen lejlighed til ikke bare at inddrage rent økonomiske aspekter i evalueringen, men også spørgsmål om bæredygtig udvikling. Ganske vist skal jeg gøre opmærksom på, at Samhørighedsfonden og strukturfondene ikke er miljøfonde, men fonde for regionaludvikling, og at vi skal forsøge at etablere en så fornuftig ligevægt som muligt mellem til dels meget forskellige interesser.
Til brug for de omtalte mål 1- og mål 6-midterm reviews udvikler Kommissionen en ny matrix for kvalitative miljøindikatorer, og vi håber, at vi hermed ligeledes kommer et stykke videre. I øvrigt er fællesskabsinitiativet INTERREG 2c jo også et initiativ med vægt på spørgsmål om miljøbeskyttelse, ressourcebesparelse og vandforvaltning. Allerede de nuværende programmer indeholder nogle - godt nok for få - kvalificerede informationer om miljømål og indikatorer. Fru Bjerregaard, hr. Fischler og jeg har derfor nedsat en arbejdsgruppe, der i samarbejde med miljøeksperter skal udarbejde nogle nøgleindikatorer, som kan identificeres og så også omsættes i praksis forholdsvis let. Da fondene administreres decentralt og de nationale og regionale myndigheder i medlemsstaterne alene er ansvarlige for udvælgelse af enkelte projekter, skal vi først og fremmest begynde ved medlemsstaterne, og jeg skal endnu en gang gøre opmærksom på, at der ikke er nogen anmeldelsespligt for mindre projekter. Vi kan derfor kun sensibilisere. Derfor organiserer vi miljøseminarer for fondsforvaltere og medlemmer af ledsageudvalgene i medlemsstaterne. Det første pilotarrangement fandt sted i november 1996 i Irland, og i første halvår af indeværende år følger seminarer i Portugal og Grækenland. Desuden gennemfører Kommissionen videreuddannelseskurser for sit eget personale, i første række for strategisk evaluering af miljøeffekter og for vurderinger af indvirkning på miljøet, og i mine tjenestegrene blev der sidste år efter kurserne udnævnt miljøansvarlige i næsten alle afdelinger.
Lad mig knytte følgende kommentarer til kravet om nye strukturer: Vi har efter min vurdering brug for færre nye strukturer og en bedre integrering af miljøbeskyttelsen i alle regionalstøtteforanstaltninger, og lige præcis det vil vi bestræbe os intensivt på. Den syvende årsberetning om strukturfondene 1995, en af talerne har også lige omtalt det, lægger særlig stor vægt på miljødimensionen. Det vil Samhørighedsfondens og strukturfondenes årsberetninger ligeledes gøre i fremtiden, og vi vil hermed opfylde vores pligt til at aflægge beretning. I henhold til skrivelsen af 8. december 1995 bekræfter Kommissionen i forbindelse med nye storprojekter med en værdi på over 50 millioner ecu i en bemærkning om indvirkning på miljøet, at der ikke udgår nogen skadelige miljøpåvirkninger fra det respektive projekt, eller at de ophæves inden for rammerne af projektets gennemførelse. Mine tjenestegrene har i samarbejde med GD XI nu udviklet en forbedret kontrolinstruks. Jeg vil forelægge de nye bemærkninger om indvirkning på miljøet for Parlamentet, så snart disse løbende analysearbejder er afsluttet. Projektlisterne bliver desuden offentliggjort i Official Journal og vil også fremgå af de årlige beretninger for Samhørigheds- og Regionalfonden.
Kommissionen har ikke mindst fortsat sin konstruktive dialog med de repræsentative miljøorganisationer og ikkestatslige organisationer for at fremme gennemsigtigheden for strukturpolitiske projekter. Men jeg er mig bevidst, fordi jeg hele tiden og næsten dagligt fører sådanne forhandlinger, at der endnu er lang vej igen, og at vi netop i medlemsstaterne har brug for megen støtte for at opnå vores mål. Jeg er derfor også fremover henvist til deres støtte.

Formanden
Mange tak, fru Wulf-Mathies.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 20.10)

