Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 17. maj 2001, for genoptaget.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Kære kolleger, den 24. maj 2001 blev Santiago Oleaga, økonomidirektør for det baskiske dagblad El Diario Vasco, myrdet i San Sebastian med syv skud i ryggen.
Dagen før havde terroristerne allerede forsøgt at myrde en sikkerhedsvagt ved det baskiske universitet ved at anbringe en bombe under hans bil. Bomben sprang heldigvis ikke.
Straks efter meddelelsen om mordet på Santiago Oleaga kondolerede jeg på egne og på Europa-Parlamentets vegne hans familie og kolleger og forsikrede dem om vores medfølelse.
Endnu en gang har ETA desværre vist sit sande ansigt, den blinde terrorisme, der afviser demokratiet, og som forhåner alle frihederne, herunder en af de mest grundlæggende friheder, nemlig ytringsfriheden.
Jeg vil bede Dem iagttage et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Dagsordenen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen. Forslaget til dagsorden er omdelt, og der er foreslået eller foretaget følgende ændringer (forretningsordenens artikel 111):
Jeg vil allerførst komme med to oplysninger. Kommissionens meddelelse, som hr. Busquin vil fremlægge, omhandler det særlige program, der iværksætter rammeprogrammerne 2000-2006 for på den ene side De Europæiske Fællesskaber, for så vidt angår tiltagene inden for forskning, teknologisk udvikling og demonstration, og på den anden side Det Europæiske Atomenergifællesskab, for så vidt angår tiltagene inden for forskning og uddannelse.
Jeg kan endvidere oplyse, at hr. Mayers betænkning for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked er taget af dagsordenen, da det endnu ikke er blevet vedtaget i det kompetente udvalg.
Med hensyn til forhandlingen under ét om miljøpolitikken har Rådet underrettet os om, at den svenske miljøminister, hr. Larsson, ønsker at være til stede under behandlingen af fru Hulthéns betænkning. Efter aftale med de politiske grupper rykkes forhandlingen under ét derfor frem på dagsordenen. Den sættes ind før betænkningen fra fru Myller, ligeledes for Miljøudvalget, om et EU-miljøhandlingsprogram.
Endelig kan jeg oplyse, at dagens frist for anmodninger om separate afstemninger, delte afstemninger og anmodninger om afstemninger ved navneopråb er rykket frem til kl. 16.00 - dette også på foranledning af og efter aftale med alle de politiske grupper.

 
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)

Muscardini
Fru formand, man har i de seneste dage indgået en aftale om et forslag til en EU-lovgivning om bekæmpelse af pædofili. Jeg vil gerne minde om, at denne aftale kommer på et lidt sent tidspunkt i betragtning af de tusindvis af underskrifter, som vi har har haft den ære at forelægge for Dem i forbindelse med dette problem, og i betragtning af forværringen af dette fænomen, der har ramt mange hundreder børn, sådan som det har været tilfældet i Italien i de sidste par uger.
Vi vil gerne have et hurtigere retssystem og nogle strengere love. Alt for ofte ligger der nemlig økonomiske interesser - og tit også politisk overbærenhed - bag denne afskyelige forbrydelse, som præger tusindvis af børn resten af livet.
Vi vil gerne have, at Parlamentet henvender sig til Kommissionen og Ministerrådet for at få skabt en kultur, der bygger på en bred afvisning af pædofili, og hvor der også fastlægges regler for brugen af internettet, der alt for ofte er et redskab, som børnemisbrugerne benytter sig af. Børn fra hele verden - og i dette tilfælde navnlig fra Europa - anmoder Parlamentet om at give sin holdning til kende. Vi kan ikke nøjes med forsinkede eller begrænsede dokumenter - vi er nødt til at begynde at gøre en effektiv indsats!

McKenna
Fru formand, jeg ville gerne komme ind på et meget vigtigt møde, der fandt sted i går i Rådet (retlige og indre anliggender), hvor man nåede til enighed om retten til privatlivets fred og den grundlæggende ret til adgang til telekommunikation.
Det er det, der kaldes ENFOPOL 29. Det har aldrig været drøftet her i Europa-Parlamentet. Der var en drøftelse om ENFOPOL 98 om omarbejdelse af de internationale brugerkrav, men dette er noget helt andet. Det er at fortolke de eksisterende krav, og hvordan de vil blive brugt i EU. Det er fuldstændig uacceptabelt, at vidtrækkende beslutninger er blevet truffet af Rådet (retlige og indre anliggender), når der ikke har været nogen debat om emnet i Europa-Parlamentet. Disse beslutninger vil berøre os alle, og de vil berøre alle uden for Europa-Parlamentet. Folk vil ikke have ret til privatlivets fred, og det er et spørgsmål, der bør rejses over hele linjen. Det er et spørgsmål om en grundlæggende ret.
(Bifald fra De Grønne)

Schröder, Ilka
Fru formand, jeg vil gerne tale om det samme emne. Det uheldige ved fornyelsen af disse ENFOPOL-planer er, at de rækker langt ud over det, der blev planlagt for bare tre år siden. Det er ikke længere kun traffic data og content data - altså headeren i en e-mail og indholdet - der overvåges, der overvåges mange, mange flere detaljer, lige til de mindste detaljer om kreditkort, IP-ports, hvor computeren overvåges helt igennem. Det vil sige, at der ikke længere er noget på kommunikationsområdet, der ikke bliver overvåget. Det forelå ikke engang som et rigtigt dokument i Rådet. Vi har overhovedet ingen muligheder for at nærme os informationerne! Selve beslutningen er endnu ikke truffet, tilsyneladende på grund af en formel fejl. Men beslutningen kan træffes til enhver tid, det behøver vi ikke holde møde om.
Jeg vil gerne gentage kravet om, at vi har brug for en diskussion om dette. Vi har nu et Echelon-undersøgelsesudvalg, og vi ærgrer os over, at NSA og andre hemmelige tjenester krænker de grundlæggende rettigheder. Det, der sker, er, at der inden for EU planlægges noget, der er meget værre, nemlig at alt i virkeligheden kan overvåges!
(Bifald fra Verts/ALE-Gruppen)

Gorostiaga Atxalandabaso
Hver gang formanden taler om Baskerlandet, giver hun Parlamentet et billede af vemod og smerte, hvilket er meget beklageligt.
Det er grunden til, at jeg konsekvent slutter mig til denne forsamling i dens sørgen over ofrene - alle ofrene - for vores mere end hundredårige konflikt. Vi bør erkende, at det ikke er nemt at finde en udgang fra en af Europas mørkeste tunneler og navnlig ikke, hvis vi holder os til de samme veje. Vi må helt bestemt forsøge noget nyt, og vi, Euskal Herritarrok, er rede til at yde al den hjælp, vi kan.

Galeote Quecedo
Fru formand, med Deres tilladelse vil jeg oplæse et uddrag af en leder bragt i dagbladet El Diario Vasco, som Santiago Oleaga, der blev myrdet af ETA, var finansdirektør for. Det lyder som følger: "Der er ingen tvivl om Santiagos morderes hensigt. De dræbte ham med en ubeskrivelig sadisme for gennem hans død at skabe uro og angst hos de mennesker, der arbejder i de forskellige medier, som ETA har udpeget som sine mål. Men terroristerne kunne ikke have valgt et bedre offer for at demonstrere den egentlige hensigt med aktionen: at kvæle de ord, som medierne viderebringer, for på den måde at lukke munden på et helt samfund og underlægge det sit afskyelige tyranni".
Fru formand, jeg synes, at den bedste hyldest, vi i dag kan bringe Santiago Oleaga, er utvetydigt at afvise dem, der vil pålægge os det afskyelige tyranni, og også give udtryk for vores største foragt for deres talsmænd.

Særligt program for forskning og teknologisk udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om det særlige program for forskning og teknologisk udvikling.
Det er mig en glæde at give ordet til hr. kommissær Busquin.

Busquin
Fru formand, medlemmer af Parlamentet, Kommissionen har i dag vedtaget sine forslag til de særlige programmer i rammeprogrammet for forskning 2002-2006. På samme tid har den vedtaget en meddelelse om muligheden for at anvende traktatens artikel 169 i forbindelse med gennemførelsen af rammeprogrammet. De særlige programmer er gennemførelsesinstrumenter. Kommissionens forslag desangående omfatter derfor blot rammeprogramforslaget, der skal vedtages ved fælles beslutningstagning, men de giver en række detaljerede forklaringer om emnet. Som De ved, vedtog Kommissionen rammeprogrammet den 21. februar 2001, og dette nye rammeprogram er specielt udviklet med henblik på at gennemføre det samlede europæiske forskningsmiljø.
Jeg skal minde Dem om dets overordnede principper. I denne forbindelse har vi fremlagt rammeprogrammet med på den ene side viljen til at koncentrere kræfterne om et begrænset antal prioriteter, hvor Fællesskabets indgriben giver de største resultater. Vi forsøger også at strukturere de europæiske forskningsaktiviteter ved at skabe en større gensidig opmærksomhed på de nationale aktiviteter med henblik på at skabe et mere sammenhængende samlet europæisk forskningsmiljø. Vi mener endvidere, at man skal lette og forenkle forvaltningen af vores rammeprogrammer via de anvendte interventionsmetoder.
Til iværksættelsen af dette rammeprogram foreslår vi en struktur med fem særlige programmer. Den afspejler i bund og grund rammeprogrammets struktur, hvis politiske udkast den omdanner til praksis. Strukturen ser ud som følger: Et program med titlen "Integration og styrkelse af det samlede europæiske forskningsmiljø", som samler alle de europæiske forskningspolitikkers forsknings- og koordinationsaktiviteter undet ét, et program med titlen "Strukturering af det samlede europæiske forskningsmiljø", som omfatter aktiviteterne inden for områder som forholdet mellem forskning og innovation, forskernes bevægelighed, infrastrukturer og spørgsmål om videnskab og samfund samt dettes forhold til borgerne - spørgsmål, der bliver mere og mere prægnante i det europæiske samfund. Vi har også et program for forskningsaktiviteterne inden for Euratom. Og derudover har vi to programmer for Det Fælles Forskningscenters aktiviteter inden for henholdsvis det ikke-nukleare og det nukleare område.
Forslagene har til formål at give detaljerede oplysninger om det videnskabelige og teknologiske indhold, der præsenteres langt mere detaljeret end i rammeprogrammet. Men de omhandler også de nye gennemførelsesinstrumenter, der er selve essensen i rammeprogrammet 2002-2006, oprettelsen af ekspertnetværk og integrerede projekter. De yderligere oplysninger om programmets funktion udleveres i overensstemmelse med det ved fælles beslutningstagning vedtagne rammeprograms regler for deltagelse og udbredelse, som Kommissionen senere vil fremsætte forslag til.
Jeg sagde også, at vi i meddelelsen om gennemførelsen af traktatens artikel 169, der aldrig rigtig er blevet gennemført, har forberedt en række forslag om den konkrete måde, hvorpå formuleringen om Fællesskabets deltagelse i nationale programmer, der iværksættes af flere medlemsstater, kunne fungere. Det er meningen med artikel 169. Det er dermed vores mål at indlede en politisk debat om dette spørgsmål. På baggrund af disse første resultater påtænker Kommissionen på et senere tidspunkt at fremsætte et forslag til rammebeslutning, som fastlægger de generelle betingelser for Fællesskabets støtte i medfør af artikel 169 og denne formulerings mulige anvendelsesområde.
Fru formand, jeg mener således at kunne sige, at Kommissionen for første gang fremlægger sine forslag til særlige programmer hurtigt efter at have fremlagt forslaget om rammeprogrammet. Vi mener således, at vi opfylder et ønske fra Parlamentet med det formål at lette den politiske debat i kraft af denne række supplerende oplysninger. De indeholder også detaljerede bemærkninger og forklaringer, hvilket de nye instrumenter kræver, og vi afholder i øvrigt et informationsmøde med medlemmerne af Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi den 5. juni 2001. Jeg mener dermed, at vi har gjort alt for at få vedtaget det nye rammeprogram sammen med Parlamentet og Rådet inden for de fastsatte frister. Programmet er et værktøj til etablering af det samlede europæiske forskningsmiljø, som jeg mener finder stor opbakning i EU.

Formanden
Tak for det, hr. kommissær Busquin.

Van Velzen
Fru formand, jeg vil gerne takke kommissæren mange gange for hans meddelelse og frem for alt også for, at han har kunnet overholde de aftalte frister. Det er en stor succes. Jeg vil også gerne anmode ham om hurtigst muligt at besvare de forespørgsler, som Udvalget om Industripolitik har stillet til ham. Så kan også vi overholde fristerne, og det er efter min mening meget vigtigt.
Jeg har to konkrete spørgsmål til kommissæren. For det første forbeholdes den vigtigste forskning, og dermed altså også penge, i det særlige program det menneskelige genom og bioteknologi. Det er faktisk et vigtigt forskningsområde, men med resultater over en periode på 10-15 år.
I øjeblikket er der desværre stadig mange borgere i EU, der dør af de tre kendte sygdomme, nemlig kræft, hjerte- og karsygdomme og aldringssymptomer såsom Alzheimer. I Industriudvalget bliver ønsket om at have et særskilt biovidenskabeligt program for det menneskelige genom og bioteknologien stadig større. Mit spørgsmål til kommissæren er, om han er rede til sammen med os at tænke over, hvordan et sådant program kan udvikles.
Mit andet spørgsmål til kommissæren er af teknisk art. Kommissæren har afgivet en hel meddelelser om traktatens artikel 169. Hvorfor anvender han ikke traktatens artikel 168? Det er da meget mere praktisk.

Busquin
Fru formand, jeg vil gerne sige til hr. van Velzen, at vi modtog de stillede spørgsmål officielt i mandags den 28. maj, og at vi gør alt for at få dem besvaret inden udgangen af indeværende uge. De får dermed svarene i starten af næste uge, det skal jeg sørge for, og derefter kan vi fortsætte dialogen om den type spørgsmål.
For så vidt angår de to specifikke spørgsmål, så henviste hr. van Velzen med rette til sundhedsproblemerne, både de neuro-degenerative sygdomme og kræftproblemerne, og han vil få at se, at der med vedtagelsen af de særlige programmer, med hensyn til genomer og sundhed, er rig mulighed for at gøre et stykke arbejde, der giver positive resultater på europæisk plan. Det særlige program indeholder f.eks. muligheder, der tager højde for de nye fremtidsudsigter for genomet, i forbindelse med kliniske undersøgelser inden for kræft og degenerationssygdomme. Men det forhindrer ikke, at man kan gøre det allerede nu, forudsat at der er ubestridelige positive resultater på europæisk plan.
Med hensyn til artikel 169 har vi som sagt udarbejdet et dokument i denne ånd, der indleder debatten, og vi forklarer, hvorfor artikel 168 ikke kan anvendes på samme måde. Hr. van Velzen vil få et meget klart svar på sine spørgsmål.

Linkohr
Fru formand, jeg vil også gerne ønske kommissæren og Kommissionen tillykke med dette forslag. Men hvis jeg har forstået Dem ret, er der i det sjette forskningsrammeprogram langt færre specifikke programmer end i det femte, og jeg vil gerne spørge Dem hvorfor. Hvad er årsagerne til det? Vi har altså færre specifikke programmer til de sektorielle emner. Vi har hidtil haft ét til bioteknologi, ét til energi, ét til miljø osv. Fremover vil det hele blive sammenfattet under ét. Er De ikke bange for, at synligheden i forskningsrammeprogrammet på den måde bliver ringere? Man kan også frygte, at interesseorganisationerne inden for de enkelte erhvervsgrupper og sektorer vil involvere sig i det sjette forskningsrammeprogram i mindre omfang, fordi de ikke helt præcist ved, hvilket område det nu dækker. Mit spørgsmål er, om De kan nævne årsagerne til, hvorfor De denne gang har færre specifikke programmer end sidste gang.

Busquin
Jeg vil gerne sige til hr. Linkohr, at målet er at nå frem til et samlet europæisk forskningsmiljø og dermed at strukturere den europæiske forskning yderligere. Han er en af de første her fra Parlamentet, der har sagt til mig, at man skal undgå, at forskningen smuldrer. Udgifterne til rammeprogrammet er store, men aldrig mere end 5% af de offentlige udgifter til forskning i Europa. Man må derfor ikke kræve, at rammeprogrammet skal stå for hele den europæiske forskning. Det kan derimod fungere som en katalysator for den europæiske forskning og give en større grad af sammenhæng. Hvis indgangsvinklen er for sektororienteret, får man til sidst en hel liste over foranstaltninger og en meget stor spredning. Vi har derfor forsøgt at tage fat om problemet med elementer, der prioriteres højt.
Jeg nævnte før genomspørgsmålet, som er interessant for mange emner inden for sundhed og bioteknologi, men også inden for de områder, som hr. Linkohr kender så godt, nemlig nanoteknologierne, det vil sige fremstilling af teknologier med mere intelligente fremgangsmåder og mere energi- og komponentbesparende materialer, vil det berøre en lang række sektorer, herunder automobil- og luftfartssektoren. Der er således nærmere en vision om sammenhæng end om en liste over problemer. Jeg forstår udmærket, at dette spørgsmål om antallet af særlige programmer ikke må stå i vejen for en dialog om prioriteternes indhold. Og med hensyn til prioriteternes indhold er det klart, at man kunne gå langt mere i detaljer. De vil få at se, at vedtagelsen af de særlige programmer bliver et nyt skridt i den rigtige retning. Jeg mener, at den dialog, der er indledt med Kommissionen, yderligere vil vise vores vilje til at strukturere det samlede europæiske forskningsmiljø.
Jeg tror, vi kender de aktuelle fejl. Vi spreder vores ressourcer for vidt, og i modsætning til andre udviklede lande som USA og Japan har Europa ikke en kritisk masse, der kritiserer de store mål for forskningen, og vi skal derfor have fat i denne kritiske masse. Det kan det europæiske program bidrage til, også med nye bestemmelser som f.eks. en mere omfattende netværksintegration af de nationale programmer. Vi skal stimulere en sammenhængende indsats. Det er lidt derfor, der ikke er så mange særlige programmer pr. emne.

Plooij-van Gorsel
Fru formand, jeg takker kommissæren for hans meddelelse. Jeg tillader mig dog at være uenig i hans sidste svar, og jeg støtter dermed hr. Linkohr. Hvad enten et program nu omfatter 20 forskellige emner eller udgør ét særligt program, skal hvert program bedømmes efter saglige hensyn og have sine egne midler og sit eget budget. Jeg mener, det er mere overskueligt for dem, som skal afgive tilbud på disse programmer, hvis de er mere adskilte.
Men det var ikke mit spørgsmål. Jeg vil ligesom min kollega Wim van Velzen spørge om, hvornår vi får svar på de skriftlige forespørgsler, som vi har stillet. De ved som ingen anden, hvor ofte jeg har spurgt Kommissionen, hvad visse prioriteter i rammeprogrammet egentlig er baseret på, og hvilke kriterier der er anvendt. På denne forespørgsel har jeg endnu aldrig fået svar, i lighed med alle andre, som har stillet lignende forespørgsler. Jeg håber, at jeg nu endelig kan få svar på det.

Busquin
Med hensyn til besvarelsen af spørgsmålene vil jeg blot sige, at vi modtog spørgsmålene i mandags. I dag er det onsdag, og vi vil besvare spørgsmålene inden ugens udgang. Jeg mener, at så korte frister viser respekt for Parlamentet og det arbejde, vi i fællesskab forsøger at udføre. Jeg skal gøre mit yderste for, at svarene bliver så omfattende som muligt, så dialogen bliver mere og mere klar og nøjagtig.
For så vidt angår problemet med udvælgelsen, så mener jeg at have sagt, at de overordnede prioriteter, og jeg har allerede haft lejlighed til at svare Parlamentet på dette spørgsmål, på den ene side stammer fra et arbejde i Instituttet for Teknologiske Fremtidsstudier og drøftelser mellem Det Europæiske Forskningsinstitut for Økonomisk Politik og Samfundspolitik og de forskellige repræsentanter for medlemsstaternes videnskabelige råd, og på den anden side er en konsekvens af de overordnede strømninger inden for det videnskabelige og industrielle fællesskab, hvad enten det drejer sig om genomproblematikken, nanoteknologierne, informationssamfundsproblematikken, fødevaresikkerheden eller den varige udvikling, og i denne forbindelse er jeg enig med Dem i, at henholdsvis transport-, miljø- og energispørgsmålet skal præciseres yderligere.
De overordnede retningslinjer er efter min mening blevet fastlagt i henhold til meget objektive kriterier, og jeg har allerede haft lejlighed til at svare på det, men der har altid fundet en udvælgelse sted. Endelig stiller jeg altid spørgsmålet: Hvad mere vil De bidrage med? Lad os snakke om det. Jeg mener, at der inden for rammerne af de særlige programmer er en vis handlefrihed, men at man ikke må forfalde til spredningsprocesser, der ville fjerne sammenhængsaspektet fra rammeprogrammet.

Piétrasanta
Fru formand, kære kolleger, jeg vil allerførst gerne takke hr. kommissær Busquin - ikke blot for hans meddelelse, men også for hans vedvarende dialog med os, for vi stiller ham mange spørgsmål, men lidt efter lidt får vi de elementer, vi skal bruge til vores arbejde, og jeg tror, vi får endnu flere oplysninger ved seminaret den 5. juni.
Jeg vil gerne understrege nødvendigheden af at strukturere det samlede europæiske forskningsmiljø og af den innovation, som denne strukturering fører med sig, samt nødvendigheden af at gøre det sjette rammeprogram mere fleksibelt og tilgængeligt. Her tænker jeg især på den europæiske værditilvækst, som vi når frem til i kraft af flere udvekslinger mellem Unionens medlemsstater, bl.a. via uddeling af stipendier til de unge, så de kan rejse ud og forske eller arbejde i de andre medlemsstater og lære hinanden bedre at kende. Vi skal ligeledes kunne bevare de værdier og hjerner, vi har i Europa, og ikke blot se dem rejse andre steder hen. Med hensyn til de særlige programmer vil jeg denne gang gerne understrege innovationen og især den varige udvikling. Den er meget væsentlig, man taler meget om den, men man ser den stadig for lidt i praksis.
Jeg vil gerne henlede mine kollegers opmærksomhed på, at De Grønne i næste uge, den 6. juni, afholder et kollokvium om dette emne i Parlamentet i Bruxelles. Vi indbyder alle til at komme og give deres mening til kende om den varige udvikling, energien, den vedvarende energi, miljøet og især økologien, så vi kan tage højde for dette og komme med forslag inden for dette område, der interesserer os meget.

Busquin
Bevægeligheden er meget væsentlig, hvis man virkelig vil danne en europæisk forskningsdimension. Dette aspekt består af to dele: På den ene side de nuværende forhindringer for forskernes, professorernes og andres bevægelighed. En gruppe på højt niveau er gået sammen med specialister fra samtlige medlemsstater og har udfærdiget en rapport til Kommissionen, der i øvrigt vil blive behandlet på rådsmødet for forskning den 26. juni og overdraget til Parlamentet for at påpege alle de problemer med bevægeligheden, der er i det videnskabelige fællesskab. Det er, som jeg så ofte siger, vanskeligere for en anerkendt forsker i Europa at rejse til et andet europæisk land, end det er at rejse til f.eks. USA. Der er altså nogle forhindringer, som vi må forsøge at overvinde og fjerne.
Den anden del vedrører de unge forskeres bevægelighed. De ved, at vi har Marie Curie-programmet, som er en succes, men i forslaget vil vi fordoble ressourcerne til de unge forskeres bevægelighed og oprette attraktive stipendier i Europa, så Europa igen bliver et attraktivt sted for de bedste forskere i verden. De vil derfor finde meget konkrete forslag til en løsning af bevægelighedsproblemerne i programmet.
Det sidste punkt, det vil sige problemerne med at konkretisere den varige udvikling, er efter min mening en del af den politik, som Parlamentet, Kommissionen og Rådet skal drøfte i Göteborg. Og på dette område skal der bl.a. forskes i konkrete eksempler for at støtte politikkerne for den varige udvikling. Hr. Piétrasanta, De forsvarede bl.a. idéen om veldefinerede økoområder inden for et specifikt område, og det er efter min mening et smukt eksempel på en del af gennemførelsen af den varige udvikling på lokalt plan, og jeg mener godt, vi kan forestille os, at der oprettes et netværk af økoområder i Europa.

Jackson
Fru formand, jeg håber ikke, at De vil fratage mig ordet, for jeg har et meget konkret spørgsmål til kommissæren for forskning.
Jeg sympatiserer faktisk med de af mine kolleger, der mener, at den måde, hvorpå de nye programmer bliver organiseret, gør det vanskeligt at se, hvad der egentlig sker. Mit konkrete spørgsmål er dette: Et af de emner, hvor der er et uopsætteligt behov for forskning, er vaccinationernes effektivitet i tilfælde af udbrud af mund- og klovsyge. Jeg ved ikke - og jeg har udført en del forskning i dette - hvad der sker med en sådan forskning inden for rammeprogrammet - det være sig det nuværende eller det planlagte.
Det ville være yderst nyttigt for mange mennesker i Europa at vide, hvad der bliver gjort. Jeg er på basis af erfaringerne fra Det Forenede Kongerige meget bange for, at mund- og klovsygen ikke forsvinder, og vi kan komme til at beskæftige os med den i en længere periode. Det er derfor absolut nødvendigt med europæisk forskning på dette område.

Busquin
Fru formand, med hensyn til problemerne i forbindelse med forskning i mund- og klovsyge prioriteres fødevaresikkerheden og ernæringskvaliteten højt i det nye rammeprogram. Vi har i øvrigt afsat 600 millioner euro til denne del af programmet. Jeg mener dermed, at der nu også bliver bedre muligheder for at tilpasse programmerne til nye problemer. Et punkt, vi lægger meget vægt på, er muligheden for at bevare en handlefrihed, en tilpasningsfrihed i krisesituationer, så vi ikke i dag med vedtagelsen af det nye rammeprogram bliver spærret inde frem til 2005 uden at tage højde for det, der kan ske i den mellemliggende tid.
Vi anfører derfor i planerne for de særlige programmer, at vi mener, at man årligt må forbeholde sig muligheden for at tage fat på programmer, der kræver omgående og målrettet indgriben. Jeg vil tillade mig at overdrage Dem de resultater, vi har til rådighed i Kommissionen, fra den tidligere forskning i mund- og klovsyge inden for rammeprogrammet. Jeg skal bede mine tjenestegrene om hurtigst muligt at fremsende disse oplysninger til Dem.

Caudron
Fru formand, nu er det min tur til at takke kommissæren for, at han er til rådighed og for respekten for de frister vi sætter os, når vi udspørger hinanden. Jeg vil også over for ham bekræfte vores aftale om de generelle træk i hans projekt. Idet jeg har hørt hans udtalelse om de fem specifikke programmer, vil jeg minde ham om, at Parlamentet er uroligt på grund af, at dette antal er for lille, og jeg vil gerne spørge kommissæren om, hvad han vil foreslå med hensyn til midlerne til at kontrollere disse specifikke programmer, og det både på det parlamentariske niveau og på Ministerrådets niveau.
Det andet spørgsmål drejer sig om instrumenterne. Jeg vil gerne høre kommissærens mening om den nødvendige smidighed, der forekommer os uundværlig, mellem de nye instrumenter, som han foreslår, og opretholdelsen, i hvert fald midlertidigt, af visse ældre instrumenter.
Det tredje spørgsmål drejer sig om, hvilken garanti kommissæren i dag har for, at Rådet accepterer det beløb på 17,5 milliarder euro, som han foreslår?
Og så et subsidiært spørgsmål der går ud på, om kommissæren er personlig tilhænger af opretholdelsen af FFC's virke under meget gode forhold?

Busquin
Jeg takker hr. Caudron. Selvfølgelig fortjener disse spørgsmål at blive debatteret i vid udstrækning, men jeg vil gerne, i den telegramstil vi er underlagt i dag, forsøge at give ham nogle svar allerede nu. Med hensyn til programmet om kontrol af prioriteterne, både for Rådet og for Parlamentet, eftersom det drejer sig om en beslutning truffet i samråd inden for rammeaftalen, er det åbenlyst, at fordelen ved at have et specifikt program, der omhandler alle prioriteterne, skaber en enhedskomité, men en enhedskomité, der kan underopdeles, hvis man kan sige det sådan, i interesseområder. Jeg tror ikke, at problemet nødvendigvis er antallet, men muligheden for at føre en dybdegående debat om et vist antal prioriteter. Jeg tror, at vi kan tale om arbejds- og gennemførelsesbestemmelserne og finde ud af, hvordan vi kan tackle denne indsigelse.
Med hensyn til problemet om de nye og gamle instrumenter - her må vi være klare - mener vi, at det nye rammeprogram skal spille en rolle som værktøj for at strukturere EU. De tidligere evalueringer over de forrige programmer viser, at de er nyttige, fordi de skaber kontakter på europæisk niveau, men de har ikke en tilstrækkelig strukturerende effekt. Det er fuldstændigt klart. Det er derfor, at vi må have nogle nye instrumenter. Jeg forstår frygten, hver gang man taler om "nyt". Det er svært at vænne sig til ændringer, og det er forståeligt. Altså er det en fuldt ud forståelig mekanisme, og jeg forstår den frygt, der opstår, og det er derfor, at det er vigtigt at give ordentlige forklaringer. Jeg vil dog gerne have lov at sige, at opfordringerne til forslag er aktuelle i det man kalder "den ottende prioritet", der falder sammen med støtte af politikkerne og de nye politikker. Der er altså mere end 1,6 milliarder euro til rådighed for opfordringerne til forslag i ordets traditionelle forstand. Altså er forslaget hørt.
Med hensyn til det generelle budget tror jeg, at selv om det ser ud til at have Rådets opbakning, så mener jeg at have forstået, at det svenske formandskabs forslag går ud på under Rådsmødet for forskning den 26. juni at drøfte budgettet uformelt. Jeg håber, at vores forslag bliver accepteret. Det er et afmålt forslag, der i øvrigt passer ind i de økonomiske perspektiver, der blev vedtaget i Berlin for Kommissionens forskellige politikker. Derfor tror jeg, at der er en mulighed.
Til sidst vil jeg komme ind på Det Fælles Forskningscenter. Som De ved, har vi gjort en indsats for at fokusere dette Forskningscenter på opgaver, som det er bedst egnet til - det vil sige fælles kontrolopgaver, fælles test og videnskabelig ekspertise inden for miljø-, sundheds- og kernekraftproblemer med hensyn til visse aspekter og sikkerhedsproblemer i forhold til informationssamfundet. Vi har værktøjerne, og vi har selvfølgelig et program i Det Fælles Forskningscenter, der med hensyn til budgettet godt nok ikke er i vækst, men som bedre koncentrerer centrets rolle. Jeg tror derfor, at Det Fælles Forskningscenter stadig har en fremtid, hvis man vel at mærke giver det nyttige opgaver for hele EU.

Mulder
Fru formand, jeg vil gerne lige komme tilbage til de problemer, der i de seneste måneder og år har været i sektoren for animalske produkter.
Vi har to problemer, nemlig BSE, som der kan udvikles bedre prøver for, og mund- og klovsyge, som der kan udvikles en markørvaccine for. Jeg vil gerne af kommissæren have at vide, hvilke konkrete hasteforanstaltninger han agter at træffe på dette område.
Jeg tror ikke, at offentligheden længere kan acceptere, at der foretages massenedslagtninger af sunde dyr. Vi må på europæisk plan hurtigst muligt gøre noget ved det, og jeg vil gerne af kommissæren have et tydeligt svar på spørgsmålet om, hvornår EU bidrager til udviklingen på dette område.

Busquin
... forskningsproblemer, eftersom jeg taler om forskning. Med hensyn til sygdomme, bl.a. kogalskab og overførsel af spongiform encephalopati, er der blevet defineret 48 forskningsprojekter i det forudgående program som følge af processens tilbliven. Vi har altså et dokument, der samler alle de forskningsprojekter, der er kommet i stand, og ved sidste Ministerrådsmøde for forskning blev det besluttet at danne - hvilket er nytænkning - en sammenslutning af alle forskere på europæisk niveau, og jeg taler ikke om dyrlæger og skoler for dyrelægevidenskab, men om forskere, om problemerne med kogalskab, men også om problemerne med Creutzfeldt Jakob-sygdommen, der ligeledes på det menneskelige plan er en særdeles foruroligende sygdom, der skal tages i betragtning.
Jeg har den glæde at kunne fortælle parlamentsmedlemmerne, at vi har gjort et stykke arbejde, der er blevet anerkendt som unikt, og i forbindelse med hvilket vi lige har gjort status over alle forskningsprojekter i EU. Det er i sig selv et interessant stykke arbejde, for gode forskere fra forskellige lande var overraskede over at høre, at der var andre i andre lande, der lavede lignende forskning. Dette dokument er til rådighed på Ministerrådsmødet for Forskning den 26. juni, og det bliver offentliggjort. Jeg har allerede haft lejlighed til at afholde en pressekonference, hvor jeg præsenterede det, og hvor jeg gennemgik de store linjer i det, men jeg tror, at dette er meget konkret.
Med hensyn til slagtningspolitikken vil jeg henvise til mine kolleger, hr. Byrne eller hr. Fischler, eftersom det er en politik, der defineres inden for sundheds- og forbrugerbeskyttelseområdet eller inden for den fælles landbrugspolitik.

Maes
Fru formand, vi taler her om dyresygdomme, men også hos mennesket er der stadig meget dramatiske sygdomme, hr. kommissær.
Således har udbredelsen af tilsyneladende uforklarlige sygdomme hos mennesket jo forklarlige årsager såsom uran, hvad enten det er forarmet eller ej, og sygdomme i immunsystemet, som kunne forårsages af stoffer i omgivelserne. Kan De forsikre os om, at De vil lægge den nødvendige vægt på forskning på dette område?
Mere generelt vil jeg spørge Dem: Vil der komme en ende på Europas efterslæb i forhold til USA? Bl.a. med hensyn til anvendelse af midler er Europa bagefter. Kan kommissæren forsikre os om, at der vil blive stillet flere midler til rådighed, både af EU og af medlemsstaterne? Kommissæren har hele tiden sagt til os, at det er mindre relevant til stadighed at nævne forskellen mellem grundforskning og anvendt forskning. Kan vi alligevel gå ud fra, at grundforskningen i Europa ikke vil være bagefter?

Busquin
Med hensyn til det første spørgsmål er det helt klart, at i de specifikke programmer, som vi vedtog i morges i Kommissionen, vil De få at se, fru Maes, at der er meget klare tekster om miljøets indvirkning på sundheden og således f.eks. effekterne af kemiske produkter. Der er planlagt undersøgelser af denne type. Der er allerede blevet foretaget sådanne, men De har ret, når De siger, at det er et spørgsmål om forebyggelse. Risiciene for sundheden forbundet med miljøet - De får det at se i dokumentet - gennemgås på siden om prioriteten "levnedsmiddelsikkerhed og risici for sundheden".
Med hensyn til de midler, som EU stiller til rådighed for forskning, vil jeg understrege, at der absolut skal gøres en større indsats globalt set. Det var hensigten med meddelelsen om forskningen i EU - vi bruger kun 1,9% af vores BNP, USA bruger 2,7% og Japan 3,1%. Jeg tror virkelig, at man er blevet bevidst om disse ting efter topmøderne i Lissabon og Stockholm. Statsoverhovederne taler regelmæssigt om forskningen i EU. Jeg har i øvrigt med glæde læst, at hr. Jospin i sin tale om EU taler om nødvendigheden af forskning i EU, men medlemsstaternes vilje hertil er uundværlig. De skal øge deres indsats. Det er derfor, at spørgsmålet om benchmarking, som vi iværksætter, om sammenligningerne mellem forskningsindsatserne og om udviklingen af midlerne til at iværksætte denne forskning ved at skabe integrerede projekter, ved at strukturere EU og ved at bibringe støtte fra Kommissionen til at gøre de nationale programmer til fælles programmer, bør skabe en dynamik til fordel for denne forskning.
De har ligeledes fuldstændig ret, når De understreger et væsentligt problem på EU-niveau, og det er problemet med de unge forskere. Det kan ikke siges ofte nok, at gennemsnitsalderen for unge forskere i EU er højere end gennemsnitsalderen for EU's befolkning. Det vil sige, at der er et problem, at der ikke er blevet ansat nogen, og at der ikke har været værdiansættelse af den videnskabelige forskning i medlemsstaterne. Der har globalt set de sidste 20 år været et specifikt problem, og der er derfor i øjeblikket behov for at tilskynde også de unge til at gøre videnskabelig karriere og for at værdiansætte dem. Det er tydeligt, at der i et vist antal medlemsstater er, og jeg siger det måske meget brutalt, noget ganske skandaløst ved den status, man giver unge forskere med hensyn til social og økonomisk værdiansættelse.
Det er derfor et problem, vi skal gå i lag med overalt i EU, og der tror jeg, at vi kan give sammenligningselementer for, at hver medlemsstat tager hånd om dette problem, og jeg kan sige, at folk nu bliver gjort bevidste om problemet. Alle ved, at videnssamfundet er økonomiens drivkraft i de kommende år. Topmødet i Lissabon har anerkendt, at 25-50% er forbundet med viden og således med forskning og nyskabelse. Der er der en positiv dynamik, som vi ligeledes forsøger at sprede så meget som muligt. Rammeprogrammet skal spille en rolle for at gøre folk bevidste om denne problematik.

Schwaiger
Fru formand, hr. kommissær Busquin, De kræver et stærkere netværk af forskningsaktiviteter dels på europæisk plan, dels på nationalt, regionalt og internationalt plan. Der er et meget typisk eksempel i den region, jeg kommer fra, nemlig samarbejdet mellem det tyske kræftforskningscenter i Heidelberg og transuran-instituttet i Karlsruhe. Det er spørgsmålet, om vi ikke fremover skulle indføre en europæisk netværksuge, hvor gode eksempler bliver bragt frem i lyset, og et andet spørgsmål er, om netværket ikke vil nødvendiggøre finansiel hjælp fra EU til støtte af særligt driftige fælles forskningsvirksomheder?

Busquin
Jeg er fuldstændig enig i hr. Schwaigers oplæg. Det er lige præcis det, vi vil gøre. Jeg kan fortælle ham, at med hensyn til de store forskningscentre i Europa, der ikke hører ind under EU's kompetence, som Det Europæiske Atomforskningscenter i Genève og Instituttet for Molekylær Biologi i Heidelberg, har vi iværksat en politik, der skal sætte os i forbindelse med dem. Vi forsøger for første gang at skabe synergi mellem dem. De mødtes her i Bruxelles som uafhængige instanser sammen med Kommissionen, men de skabte en kritisk masseeffekt. Eksemplet De giver med Heidelberg og med Instituttet for kræftforskning, har jeg tilladt mig at give Det Franske Institut for Sundhed og Medicinsk Forskning, eftersom De ved, at der er et hold fra det dette institut, der arbejder i Heidelberg sammen med det tyske institut for kræftforskning. Det er meget vigtigt, at vi hjælper med til at skabe nationale synergier. Vi har valget mellem artikel 169 eller støtte til samarbejde i de nationale programmer.
Men Deres idé med konkret at vise disse netværksdannelser er fortræffelig, og jeg tillader mig måske at anvende den for at vise, hvad der allerede eksisterer, og hvad der skal forstærkes. Kommissionens rolle skal være at gøre det muligt for alle at deltage i forhold til deres interesser inden for et vist antal områder, men det er klart, at der allerede er blevet taget initiativer. EU-dynamikken mærkes allerede i en række nationale institutioner, der virkelig har taget denne dynamik til sig.

Bowis
Fru formand, jeg bifalder kommissærens udtalelse om, at han er parat til at lytte. Jeg kunne godt lide at vide, om han vil lytte navnlig til de mennesker, som arbejder inden for folkesundhedsområdet, og til deres bekymring over, at det, der har været et meget godt program til fremme af folkesundhed og sygdomsforebyggelse, synes at være ved at forsvinde.
Som jeg forstår det, er det sådan inden for de første syv kategorier af forskningsprogrammer, at når sundhed bliver nævnt, er det begrænset til yderst videnskabelige biomedicinske forskningsprogrammer. Når folk spørger om, hvad der sker med forskning i folkesundhed, får de at vide, at den er kommet ind under den altfavnende kategori 8, som er lidt af en brokkasse af et program med meget begrænsede midler til sin rådighed.
De får at vide, at Kommissionens generaldirektorater allerede er blevet opfordret til at indgive tilbud, så det er landbruget, der byder mod miljøet, der byder mod sundheden osv. Og folkesundhedsområdet ser ud til at tabe terræn netop på det tidspunkt, hvor Amsterdam-traktaten sætter det på EU's dagsorden. Vil kommissæren mon se på dette, for hvis vi skal have forskningsprogrammet til at fungere ordentligt, må vi have forskning ind i det forskningsprogram, og vi må lytte til folk i marken.

Busquin
Jeg forstår fuldt ud dette spørgsmål. Jeg tror, at vores diskussion skal gå i den retning. Først er der indholdet af prioriteterne. I forbindelse med den genomiske forskning er det klart, at der også dér er tale om sundhedspolitikker. Jeg har allerede svaret hr. van Velzen med hensyn til problemet med kræft og Alzheimer, der fortsat vil blive undersøgt. Jeg deltog for nylig i et møde med de bedste kræftspecialister i EU. De ved alle, at den genomiske forskning er en af de mulige løsninger på denne sygdom, eftersom vi går i retning af mere og mere individualiserede behandlinger, idet vi tager elementerne af den genomiske forskning i betragtning. Og det er ikke teoretisk genomisk forskning, der tager 10-15 år, men det at anvendelsesparametrene skal klarlægges. Et af vores mål er altså at skabe dette netværk af de bedste kræftforskere. Det er der overhovedet ingen modsætning i.
Men De har ret i at fremhæve, at undersøgelser af folkesundheden, der virker mindre videnskabelige, men som er mere koncentreret om epidemiologi, også skal foretages. Det er rigtigt, at det ikke er planlagt under den ottende prioritet. Men det er planlagt inden for et andet område, som vi måske ikke har fremhævet nok, nemlig samarbejdet mellem de nationale programmer. Man kunne derfor sætte ordet "samarbejde" på f.eks. samtlige epidemiologiske data. Der er afsat 400 millioner euro til at forstærke forskningen i EU. Man kan gribe det an fra flere vinkler. De har fuldstændig ret i at pointere, at alt, hvad der bidrager til at skabe en europæisk dimension til løsning af problemet, ikke kan negligeres. Disse aspekter bør altid tages under overvejelse.

Westendorp y Cabeza
Fru formand, jeg vil indlede med at fremhæve det strålende samarbejde på forskningsområdet mellem kommissær Busquin og Europa-Parlamentet, som finder sted gennem det udvalg, jeg er formand for. Jeg vil også benytte lejligheden til at overbringe Dem en dobbelt bekymring fra forskningsmiljøet, som praktisk talt er enigt om to spørgsmål.
Det første er, at forskningsmiljøet uden forbehold støtter idéen om et fælles forskningsrum. Men det er på den anden side stærkt i tvivl om, hvorvidt synergieffekten og merværdieffekten på europæisk plan kan gå tabt ved en koncentration af de forskellige forskningsprojekter, det vil sige, at jo mindre kernen er, jo mere projekterne bliver koncentreret, jo vanskeligere bliver det at opnå synergi på europæisk plan.
Det andet spørgsmål vedrører instrumenterne. Der er planlagt tre instrumenter: ekspertisenet, integrerede projekter og anvendelse af artikel 169. Forskningsmiljøet er bekymret over, at disse tre instrumenter er nye og er de eneste, der anvendes. Det frygter, at andre, som er blevet anvendt i nogen tid, og som forskningsmiljøet allerede har vænnet sig til, går tabt. Det frygter også, at en række forskerhold, som var blevet dannet, pludselig kan forsvinde, fordi det kun er de tre instrumenter, der tages i anvendelse.
Jeg ser derfor gerne, at kommissæren tager stilling til den dobbelte bekymring.

Busquin
) Hr. Westendorp stiller et grundlæggende spørgsmål. Vi forsøger at svare på det lidt efter lidt. Jeg tror, at vi må prøve at komme ind i den dynamik, som vi har villet skabe, nemlig en stærkere koncentration, en europæisk merværdi i projekterne, en dynamik, der skal strukturere EU. Det har jeg allerede sagt. Hvad er spørgsmålet så? Det er det faktum, at der er hindringer for denne strukturering, fordi forslagene smuldrer for os. Faren for at denne smuldren risikerer at øges i takt med åbningen for ansøgerlandene og udvidelsen. Vi kommer til at få for små projekter, der skaber problemer, hvilket det videnskabelige samfund i øvrigt selv kommer ind på, nemlig problemer med frister, bureaukrati og med det faktum, at projekterne ikke er tilstrækkeligt ambitiøse. Det er det negative aspekt.
Vi må altså finde den gyldne middelvej med ambitiøse projekter, der er mere integrerede, og som ikke negligerer hele det videnskabelige samfund. Disse projekter er i øvrigt mere rettet mod det videnskabelige samfund, fordi de har en europæisk merværdi, og fordi de er af længere varighed. F.eks. er de fremragende netværk noget, der hører til tiden, og som i højere grad berører det videnskabelige samfund, end det er tilfældet i øjeblikket. Jeg er klar over, at det er nødvendigt at finde en ligevægt mellem viljen til at skabe dette EU-område, projekternes dimension, og det faktum, at ingen må føle sig udelukket derfra. Der skal altså gøres et stykke informationsarbejde og et stykke arbejde med hensyn til finpudsning, og det så meget desto mere som de tre instrumenter er værktøjer til prioritetsområderne, men de er det ikke inden for den ottende prioritet. Der er der tale om projekter, der er forbundet med støtten af EU's politik og altså med traditionelle forslag.
Men jeg tror, at hele den debat, vi får, netop finder den gyldne middelvej mellem ændringer og en vis konformitet, der skabte temmelig mange administrationsproblemer for alle projekterne. Vi administrerer 14.000 projekter.
Jeg gentager endnu en gang, at forskningen i EU ikke udelukkende er EU-rammeprogrammet. EU-rammeprogrammet er et led i forskningen i EU. Denne vil ligedes komme på fode ved hjælp af medlemsstaternes vilje til at samarbejde lidt mere med hinanden med hensyn til deres forskningsværktøjer. Vi bør altså bidrage dertil. Det er vores mål.

Rovsing
Fru formand, jeg vil gerne sige tak til kommissæren, for jeg synes, det er et af de vigtigste områder overhovedet, som vi behandler her i dag. Det vedrører jo skabelsen af de værdier, der skal sikre velfærden i Europa mange år fremover. Beklageligvis ligger ansvaret for forskningen især hos regeringerne, og de har i alle europæiske lande næsten uden undtagelse bare skåret ned, og jeg er heller ikke sikker på, at vores svenske broderfolk på nogen måde gør noget for at tilskynde til støtte af de nationale grundforskningsprogrammer, som genererer den nye viden. Hvis vi i det sjette rammeprogram skal opnå, at de innovative små virksomheder kan få adgang, uden at deres intellektuelle rettigheder ødelægges, så må vi have nogle mekanismer, som gør det muligt, at en virksomhed udefra kan få adgang til de store forskningsprogrammer, og at der kan afsluttes kontrakter uden efterfølgende unødigt bureaukrati. Derfor er et fundamentalt spørgsmål: Har Rådet omsider taget sig sammen til at give forskningsafdelingen et sådant mandat, at den kan afslutte kontrakterne, uden at der skal tyve underskrifter til? Hvis det ikke har det, så er Deres handlekraft, hr. kommissær, meget begrænset. Det er frustrerende at skulle vente på tyve underskrifter, når man er en lille virksomhed eller universitetsafdeling, fordi det har Rådet dikteret dem, at de skal, og har vi i forbindelse med omstruktureringen af Kommissionens procedurer taget hensyn til dette vigtige spørgsmål? Jeg glæder mig over, at Rådet for én gangs skyld er til stede, og jeg glæder mig til at høre Kommissionens svar.

Busquin
Jeg er fuldstændig enig i dette oplæg. De nye instrumenter sigter mod at give mere ansvar og mere fleksibilitet. Vi vil undgå, at så afskrækkende deltagelsesregler af så tvingende karakter kan fortsætte med at eksistere i det sjette rammeprogram. Altså må deltagelsesreglerne være mere til for de små og mellemstore virksomheder og for det videnskabelige samfund, end de er i dag. Det er helt klart. Det er på den måde, at de integrerede projekter giver mere smidighed, mere fleksibilitet og undgår regler, der er så belastende, at de udelukker de små og mellemstore virksomheder.

Nisticò
Fru formand, med mit indlæg vil jeg gerne takke kommissær Busquin for den fantastiske mulighed, han giver os med disse fortsatte drøftelser med Europa-Parlamentet.
Efter vores mening er der ingen tvivl om, at det i sin helhed er et fornuftigt program, som dog bør forbedres. Denne forbedring skal vi foretage i fællesskab, og den skal f.eks. gælde indfaldsvinkelen, der stadig er alt for bureaukratisk. Der skal være større klarhed omkring indfaldsvinkelens enkelte elementer, ligesom der efter min opfattelse også skal være større klarhed omkring den finansielle fordeling. Jeg mener nemlig, at de yderst presserende og alvorlige problemer, der vedrører den menneskelige sundhed, absolut bør have førsteprioritet.
Når det gælder videnscentre og -netværk, tror jeg desuden, at kommissæren også vil føle behov for at drøfte dette med Parlamentet. I vores parlamentsudvalg har vi et forslag til en hel række videnscentre, som skal være aktive i Europa. Alt i alt er jeg således af den opfattelse, at vi på baggrund af disse fortsatte drøftelser kan forbedre hele programmet og finde et svar på de presserende spørgsmål, f.eks. dem, som fru Jackson og hr. Bowis rejste. Vi skal med andre ord ikke arbejde ud fra en stillestående synsvinkel, for vi har udarbejdet et EU-program for offentlig sundhed, som uden tvivl kan være meget nyttigt for kommissæren, og som jeg faktisk er sikker på, at han allerede i høj grad har taget hensyn til.

Busquin
Jeg takker hr. Nisticò. Jeg tror, at det udtryk, som han har brugt for at sige, at programmerne ikke må være for opdelte, med andre ord er svaret på det, som jeg siger, nemlig, at vi skal prøve at undgå for stive og for opdelte systemer og i stedet tage fat i de store temaer, og det er selvfølgelig alt, hvad der vedrører neurologi og genomet, der er sundhedsproblemer, og som falder ind under forskellige områder, og således have mere tværfagligt samarbejde og skabe fremragende netværk, der tager disse forskellige elementer i betragtning, det er idéen. Men idéen skal selvfølgelig gøre fremskridt sideløbende med en dialog mellem forskellige videnskabelige samfund.
Med henblik herpå har parlamentsmedlemmerne selvfølgelig mulighed for at bidrage med spørgsmål fra de videnskabelige samfund, som jeg ser komme frem, men også med forslag til dannelse af fremragende netværk over temaer, der interesserer EU, og som har en ubestridelig europæisk merværdi. Det er det grundlæggende kriterium. Som jeg sagde i starten, tror jeg, at vi næste tirsdag, den 5. juni, har en arbejdseftermiddag, hvor vi kan forsøge at finde konkrete elementer ud fra specifikke programmer, sådan som de er blevet defineret, men også ud fra berettigede spørgsmål om de nye instrumenter.

Formanden
Jeg takker kommissær Busquin. Jeg takker alle kollegerne, der har holdt oplæg.
Forhandlingen er afsluttet.

 

Purvis
Må jeg komme med et forslag? Ved indledningen til denne mødeperiode viftede jeg længe og flere gange med hænderne. Det kan godt være, at jeg er kommet med på listen, men jeg havde ingen anelse om, hvorvidt det var tilfældet. Måske kunne De få en af Deres assistenter til at bekræfte vores viften, således at vi kan vide, om vi kan holde op, og om vi er kommet med på listen eller ej. Det ville være til stor hjælp for os.

Formanden
Meget fint, hr. Purvis. Jeg accepterer dette forslag.

Nice-traktaten og EU's fremtid
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0168/2001) af Méndez de Vigo og Seguro for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om Nice-traktaten og Den Europæiske Unions fremtid.

Méndez de Vigo
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, da jeg for fire år siden havde æren af at forelægge Parlamentet erklæringen om Amsterdam-traktaten sammen med min ven Dimitri Tsatsos, afsluttede jeg mit indlæg med at minde om Miguel de Cervantes, som, gammel og træt og mæt af dage, sagde, at der var tilfælde, hvor man måtte vælge mellem at være vej eller at være kro, mellem at gå videre eller at gøre holdt, og jeg sagde: "Vi skal være vej, vi skal gå videre". Amsterdam er et skridt i den retning. Og jeg husker vores kommissær, vores gode ven Marcelino Oreja, som også svarede mig med ord af Miguel de Cervantes, da han sagde det om troldmændene, som kan fratage os alt, men aldrig håbet.
Lever Nice-traktaten så op til de forventninger, som Europa-Parlamentet havde? Svaret er klart: Nej, den er ikke det, Europa-Parlamentet bad om. For Europa-Parlamentet ønskede en gennemgribende reform af institutionerne, Europa-Parlamentet ønskede at forberede EU på udvidelsen, Europa-Parlamentet ønskede at behandle de spørgsmål, der bekymrede borgerne. Men sagen er, at regeringerne, som har kontrol over dagsordenen ved en regeringskonference, traf en anden beslutning, og derfor blev dagsordenen, som den blev, og ikke som Europa-Parlamentet ønskede det.
Nice-traktaten har ikke løst mange af disse problemer. Den har kun løst nogle af dem, i nogle tilfælde tilfredsstillende, i andre utilstrækkeligt. Og jeg mener, at værdien - hvis der er nogen - af denne beslutning og denne betænkning, som Antonio Seguro og jeg forelægger, er, at det er et afbalanceret dokument, hvilket karakteriserer et Parlament, som ikke længere bare skubber på, men er med til at træffe beslutningerne. Og et Parlament, der er med til at træffe beslutninger, er et ansvarligt Parlament, og dermed et Parlament, som skal udføre opgaverne afbalanceret.
Jeg vil hylde alle medlemmerne af Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, som har gjort et stort arbejde for at opnå enighed. Først og fremmest dets formand, Giorgio Napolitano, og også min gode ven, Antonio Seguro, som har været en ikke bare fast og intelligent, men også loyal støtte.
Vi taler altså om et afbalanceret dokument, hvor vi giver udtryk for det, vi ikke bryder os om, og det, vi ønsker ændret i fremtiden, for aftalerne, og Nice-traktaten er en aftale, varer ikke evigt - evig er blot et adjektiv - og kan ændres. Og Nice-traktaten er spiren til reformen. Jeg mener, at denne beslutning er rettet mod fremtiden, er rettet mod erklæring nr. 23, som er reformens grundlag.
Og i den konstruktive ånd har vi ønsket at hjælpe det svenske formandskab, som vi har haft meget kontakt med i de senere måneder, for at man på Det Europæiske Råds møde i Göteborg kan aflæse EU's fremtid i svarene på de institutionelle spørgsmål.
Fru formand, vi går ind for, at der i alle medlemsstater oprettes nationale komitéer, så spørgsmålene virkelig og ikke bare for et syns skyld bliver diskuteret, og så vi på den måde kan få at vide, hvad borgerne forventer af fremtidens Europa.
Parlamentet går også ind for en demokratisk metode til forberedelse af regeringskonferencen. Vi mener, at den demokratiske metode er modellen med konventet, der udarbejdede chartret om grundlæggende rettigheder. Og i dag, hvor vi ser så mange forslag fra flere sider, der alle sammen drejer sig om konventet - hvilket er positivt - vil jeg sige, at det, som Europa-Parlamentet ønsker, er et konvent baseret på modellen for det, der udarbejdede chartret om grundlæggende rettigheder. På den model og ingen anden, for den viste sig at være en vellykket model, og den forenede forskellige legitimiteter for at opnå det ønskede resultat.
På grundlag af konventmodellen ønsker vi, at resultatet af konventet også bliver det dokument, som regeringerne beskæftiger sig med på regeringskonferencen. Vi vil stille konstitutionelle forslag, og der er ingen grund til at være bange for ordet konstitutionel, for når vi taler om beføjelser og institutionel struktur, taler vi om konstitutionelle anliggender.
Vores mål er, at der kommer en europæisk forfatning, og det vil jeg sige helt klart, at der kommer en europæisk forfatning, hvoraf det tydeligt fremgår, hvilke beføjelser de forskellige har, og især hvilken rolle de forskellige institutioner spiller i den institutionelle struktur. Vi ønsker, at den er klar inden 2004, inden valget til Europa-Parlamentet, så Parlamentets politiske grupper kan give udtryk for deres synspunkter ved valget.
Fru formand, jeg mener - og jeg gentager ordene fra begyndelsen af mit indlæg - at dette er håbets vej. Vi står over for euroens Europa, vi står over for udvidelsens Europa, og om det bliver håbets vej eller en vej, som fører EU ind i en blindgyde - hvilket ingen ønsker - afhænger af os. Derfor ønsker jeg, at denne beslutning bliver et konstruktivt bidrag til, at håbets vej bliver bredere og bredere, og til, at vi derved bliver flere og flere europæere.

Seguro
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær Michel Barnier, det vil ikke være nogen overraskelse, at jeg begynder mit indlæg med at gentage vores skuffelse over resultaterne fra regeringskonferencen i Nice, de beslutninger, der blev truffet dér, og den tilbageholdenhed, som konferencen i det hele taget udviste. Vi ser mere Nice som anden halvdel af Amsterdam, og i den betydning gik Europa glip af en chance for at tage et afgørende skridt fremad mod den sociale og politiske udbygning. Europa-Parlamentet har virket for, at chartret om grundlæggende rettigheder integreres i traktaterne, og konferencen vedtog faktisk dette charter, men integrerede det ikke i traktaterne. Europa-Parlamentet har ønsket, at flere områder afgøres med kvalificeret flertal og ikke i enighed, der er vanskelig nok at opnå med 15 medlemstater, og som vil blive endnu vanskeligere med 27, og konferencen gjorde præcis det modsatte. Europa-Parlamentet ønskede, at reglen om kvalificeret flertal bør gå hånd i hånd med fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet, og konferencen besluttede ikke det, som vi mente var mest rigtigt. Nice havde den mindste dagsorden af alle regeringskonferencer i historien, og man tog alligevel det mest tilbageholdende skridt af alle, hvad angår traktatreformen.
Det billede, der til gengæld står tilbage efter Nice, er et "interessernes Europa" i stedet for et "værdifællesskabets Europa", et billede af et Europa, hvor de enkelte lande synes at handle mere i egen interesse end i Europas. Europa er ikke, at hver enkelt kun bekymrer sig om sig selv, men at alle bekymrer sig om alle, som en hyldest til grundlæggerne af det europæiske projekt. Rådet var dog klar over, at det forholdt sig på den måde, da det vedtog erklæring nr. 23, hvor det eksplicit erkendes, at det var et sølle resultat, der blev opnået i Nice. I en vis forstand har Rådet også erkendt, at den metode, som konferencen blev forberedt efter, ikke længere er formålstjenlig.
Blandt de positive aspekter ved konferencen i Nice er dog, at man kom videre på vejen mod udvidelsen. Det er netop i denne trekant og i denne balance, som min kollega Iñigo Méndez de Vigo talte om, at Europa-Parlamentet placerer sig på baggrund af resultaterne fra Nice, som har skuffet os, men også fordi vi kan komme videre mod udvidelsen, få åbnet en debat og fundet en ny metode til at forberede og revidere traktaterne, som gør det muligt at tænke Europa på en mere global, mere seriøs, mere sammenhængende og frem for alt mere dybtgående måde. Ikke ved som i Maastricht at sige ja til Nice-traktaten, ikke ved som i Amsterdam at sige ja til Amsterdam-traktaten, men heller ikke ved at bidrage til, at udvidelsesprocessen går i stå, men derimod ved på en positiv måde at samarbejde om, at udvidelsen bliver til noget. Sagt på en anden måde: Europa-Parlamentet ønsker ikke at være en del af problemet; det ønsker at være en del af løsningen.
Derfor vil vi også gerne her bekræfte, at vi i vores betænkning ikke lægger konklusionerne fra Laeken til grund for vores vurdering af Nice-traktaten, men at vi tager udgangspunkt i konklusionerne fra Göteborg og fra Rådets møde i Laeken, når Europa-Parlamentet skal udtale sig om indkaldelsen til den næste regeringskonference. Hvorfor det? Fordi vi ønsker seriøse og dybtgående løsninger. Derfor foreslår vi for det første en ny forberedelsesmetode til revision af traktaterne. Vi ønsker et konvent, og vi forstår ikke, hvorfor man, hvis den mellemstatslige metode har fejlet i Nice, og hvis konventet havde succes med udarbejdelsen af det charter om grundlæggende rettigheder, som Rådet har underskrevet, ikke lader sig inspirere af det gode eksempel fra konventet til at udarbejde en reform af traktaterne. Vi forstår heller ikke, hvorfor de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet ikke må deltage i det konvent. Vi forstår ikke Rådets frygt, fordi det, vi vil, er ikke at erstatte regeringerne; det, vi vil, er at deltage på lige fod med regeringerne i debatten og i de positive forslag om EU's fremtid. For det andet ønsker vi en bred debat, som ikke kun begrænser sig til de fire emner, der fremgår af erklæring nr. 23. Men debatten skal have et ansigt; det er ikke nok med en hjemmeside. Vi ønsker komitéer til at gennemføre denne debat og sagsakter til de forslag, som konventet måtte modtage, og vi ønsker at konventet når frem til et forfatningsudkast, der skal tjene som grundlag for arbejdet på regeringskonferencen, for vi ønsker, at det skal være et konvent.
Fru formand, jeg slutter med at takke først min kollega Iñigo Méndez de Vigo for hans erfaring, kompetence og intelligens, men også for den seriøsitet og stringens, som han har lagt i dette arbejde. Derefter vil jeg gerne takke kollegerne i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og jeg vil takke for den eksemplariske måde, som dets formand, Giorgio Napolitano, hele tiden har ledet dets arbejde på. Også for den måde, hvorpå alle - selv om de undertiden har haft meget forskellige opfattelser - har bidraget til, at vi kunne nå frem til en stærk og fast holdning fra Europa-Parlamentets side, med konkrete forslag. Endelig vil jeg også gerne takke sekretariatet for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, der har sørget for, at vi i tide har fået ændringer og forslag på alle sprogene. Vores mål, fru formand, er i al beskedenhed at arbejde for, at Europa-Parlamentet bidrager til et Europa tættere på borgerne, et Europa, der giver mere magt til Kommissionen og Parlamentet og mindre til Rådet, et Europa med organer og institutioner, der bekymrer sig mere om vores borgeres ve og vel og mindre om staternes egoistiske egeninteresser. Idet jeg gentager hele min respekt, hele min hengivenhed og hele min beundring for rådsformanden, er jeg sikker på, at hun vil tage imod et minde om sin deltagelse i denne debat, som vi er meget tilfredse med på grund af dens politiske betydning. Det er et lille klistermærke, hvor der står "Ja til konventet!", og jeg håber, at De vil ihukomme det, når De skal fremsætte Deres forslag og stemme om dem sammen med Deres kolleger og de andre medlemmer af Unionens regeringer.
(Taleren gik hen til formanden for Rådet og overrakte hende det omtalte klistermærke)

Formanden
Tak, hr. Seguro. Dette klistermærke passer perfekt til ministerens dragt. Det er et godt tegn!
Fru formand for Rådet, jeg giver Dem straks ordet.

Lindh
, Rådet. (SV) Fru formand, ærede medlemmer, Europas fremtid bliver formet nu, når EU gør sig klar til udvidelsen. Det handler om den historiske opgave med at forene Europa og ønske ansøgerlandene velkommen tilbage til den europæiske familie.
På Vestbalkan gør Unionen alt for at forhindre nye krige i Europa, et nyt Srebrenica eller en ny etnisk udrensning. Hidtil har vi kunnet bidrage til at forhindre en total konflikt i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og i Sydserbien. EU's fremtid ligger i at samordne udenrigspolitikken, så vi kan forebygge væbnede konflikter.
Unionen er nu også ved at udvikle samarbejdet med Afrika. Trojkaen besøger netop nu Vestafrika. EU's ansvar og EU's fremtid omfatter også et globalt ansvar.
Samarbejdet bliver nu udvidet på en række områder i Europa. Europa skal være mere end et marked. Fuld beskæftigelse, ligestilling og social og økonomisk balance er mål for fremtidens EU.
Unionens arbejdsformer udvikles nu med retsakten om offentlighedens ret til aktindsigt i dokumenter og reformarbejdet inden for institutionerne. EU's fremtid ligger i en åben og demokratisk Union.
Samtidig ved vi, at der stadig er meget at gøre med hensyn til retfærdig og fri handel, kampen for menneskerettighederne og arbejdet med miljøspørgsmålene. Fremtidsdiskussionen handler om, hvordan det skal lykkes os at løse disse problemer, og hvordan vi skal skabe institutioner, der sikrer et fremgangsrigt EU.
I Nice-traktaten forberedte vi Unionen til de nye medlemmers tiltrædelse, og samtidig klarlagde vi det nødvendige engagement i en fortsat udvikling. Det lykkedes os at gå fra enstemmighed til flertalsbeslutninger i forbindelse med yderligere ca. 35 bestemmelser. Selv havde jeg dog, og mange med mig, håbet, at vi var kommet længere på det sociale område og med den tredje søjle. Det lykkedes også for os at udvide proceduren med fælles beslutningstagning til nye områder, hvor Europa-Parlamentet sammen med de nationale regeringer kan sikre den demokratiske forankring i beslutningsprocessen.
Det var vigtige beslutninger, og det lykkedes os at komme længere end de tre områder, der blev udpeget i Amsterdam. Samtidig er de fleste enige om - og jeg er overbevist om, at vi vil få mange eksempler på det her i dag - at næste regeringskonference skal gå betydeligt længere end Nice, og at vi derfor har brug for denne brede diskussion om Europas fremtid.
Et vigtigt mål må være, at borgerne skal tage mere del i det europæiske projekt. Det svenske formandskab, som sammen med det kommende belgiske formandskab fik til opgave at starte diskussionen, har taget denne opgave meget alvorligt.
Den fælles hjemmeside, som Kommissionen står for, blev åbnet allerede i begyndelsen af marts. Der er der allerede indlæg fra mange stats- og regeringschefer og mange kommentarer fra Europas borgere. Hjemmesiden vil blive udbygget, så den omfatter samtlige 11 EU-sprog, og jeg håber, at den vil leve videre i den diskussion, der vil fortsætte frem til og parallelt med regeringskonferencen. Institutionerne har også planlagt en række fælles seminarer og konferencer. Dertil kommer alle de nationale initiativer, der er sat i gang både i medlemslande og ansøgerlande.
Vi henvender os nu for første gang direkte til Europas borgere før en regeringskonference. Deres forventninger og forhåbninger vil sikkert gå længere end de fire institutionelle områder, der blev udvalgt i Nice. Det er efter min mening godt. Jeg mener, at fremtidsdiskussionen i første omgang handler om politik og i anden omgang om institutioner. Inden vi forsøger at definere vores værktøjer, skal vi vide, hvad de skal bruges til. Samtidig skal vi naturligvis også fremføre de principielle ræsonnementer om Unionens karakter og væsen. Derfor bifalder jeg som formand i Rådet de mere langsigtede visioner, som vi nu begynder at se i debatten.
Det kan være fristende at forenkle debatten ved at se for meget på selve begreberne og for lidt på, hvad begreberne egentlig står for. Vi ser f.eks. at mange vil trække en klar skillelinje mellem de radikale "føderalister" og dem, der har mere beskedne ambitioner på det institutionelle område. Hvert land har imidlertid sin historie og sine referencerammer, der også afgør, hvordan man ser på begreberne. Selve begrebet "føderalisme" tolkes positivt og som decentralisering i mange lande, mens det kan være en rød klud og vurderes som centralisering i andre lande. Det samme gælder debatten om en "konstitution". De eksisterende traktater udgør allerede, som flere har sagt, en slags konstitution. De indeholder bestemmelser om, hvilke opgaver vi skal have, om ansvarsfordelingen mellem forskellige institutioner og om procedureregler. Det interessante er, hvad de grundlæggende regler indeholder, ikke hvad vi vælger at kalde dem.
På samme måde sættes der ofte en skillelinje imellem dem, der mener, at den demokratiske legitimitet udgår fra de folkevalgte i deres eget land, og dem, der mener, at den skal findes i en ny politisk model for det europæiske samarbejde. Jeg mener, at vi skal forsøge at finde forskellige måder at styrke sammenhængen mellem europapolitik og national politik på. Demokrati er ikke et nulsumsspil. Jeg er overbevist om, at vi kan gøre meget for at styrke det europæiske demokrati uden at skulle bygge Unionen om fra grunden. Når samspillet mellem det europæiske og det nationale niveau udvikles, så vinder demokratiet, og borgernes indflydelse vokser.
Vi skal væk fra den unaturlige opdeling mellem europæisk og nationalt. Både nationale og europæiske parlamentarikere har et direkte folkeligt mandat. Hvad er det, der forhindrer nationale parlamentarikere i mere regelmæssigt at møde op i Europa-Parlamentet og europaparlamentarikere i mere regelmæssigt at møde op i de nationale parlamenter?
Kravet om folkelig forankring og den omfattende dagsorden vil stille særlige krav til forberedelserne op til den næste regeringskonference, og mange har sagt, at man må finde en mere åben facon end tidligere. Nogle synes, at en lille gruppe af de såkaldte vismænd skulle fremlægge forslag. En sådan gruppe kan arbejde hurtigt, men det ville også betyde, at ikke alle lande kan være repræsenteret i den.
Mange, ikke mindst her i Parlamentet, har foreslået, at man skal nedsætte et åbent forum, noget lignende det konvent, der udarbejdede chartret om de grundlæggende rettigheder sidste år. Flere lande har dog understreget, at et åbent forum, et konvent, ikke må indskrænke eller foregribe debatten med borgerne. Når et åbent forum har afsluttet sit arbejde, skal resultatet kunne gøres til genstand for diskussion, kommentarer og opbakning.
Hvis jeg et øjeblik må tale som svensk formand og svensk udenrigsminister og ikke kun som formand for Rådet, vil jeg sige, at jeg ville ønske, at vi kunne udpege et åbent forum i begyndelsen af 2002. Et sådant forum skulle arbejde i ca. et år og derefter fremlægge anbefalinger om, hvilke spørgsmål der skal på dagsordenen på regeringskonferencen, ligesom det skulle komme med forslag til svarene på og de forskellige holdninger til spørgsmålene.
Samtidig er det vigtigt, at den brede debat fortsætter, og at vi også lytter til det, der sker i de nationale diskussioner. En måde at sikre det på kan være at sammenfatte de nationale diskussioner og fremlægge dem på Det Europæiske Råd hvert halve år. Det bliver sikkert også nødvendigt med et teknisk udredningsarbejde, eftersom de spørgsmål, der blev taget op i Nice, er temmelig komplicerede.
Sammenfattende tror jeg, ud fra de diskussioner, jeg har ført med medlemslandene og ansøgerlandene, at det bliver svært at finde en forberedelsesform, der passer til alle spørgsmål. Vi har brug for en kombination. Jeg tror, at vi har brug for et konvent, at vi har brug for tekniske forberedelser, og at vi er nødt til at notere os de nationale diskussioner.
Det svenske formandskab vil fortsætte diskussionerne med Europa-Parlamentet, parallelt med overvejelserne i Rådet. Den beslutning, som De vedtager i dag - jeg vil virkelig takke hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro - vil være et meget vigtigt indlæg i den diskussion. Det bliver naturligvis også et vigtigt grundlag for formandskabet, når vi skal præsentere en rapport i Göteborg. Disse spørgsmål vil få en fremtrædende plads der og vil forhåbentlig bidrage med nye impulser til den fortsatte diskussion.
Jeg ser nu frem til at høre Deres synspunkter!

Colom i Naval
Fru formand, Budgetudvalgets holdning sammenfattes på sin vis i punkt 2, 3 og 40 i forslaget til beslutning, men De kan nok forstå, at jeg ikke falder for fristelsen til at slutte mit indlæg her. Jeg tillader mig derfor at belyse og nuancere holdningen lidt.
Vi er helt enige i den sætning i punkt 2, der lyder "beklager dybt, at Nice-traktaten kun har givet yderst tilbageholdende svar". En af de store skuffelser for Budgetudvalget er, at vi hidtil ikke har været i stand til at tage fat på og løse de budgetmæssige problemer, før den reelle udvidelsesproces indledes.
I punkt 3 i forslaget fra vores kolleger fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender står der, at konferencen betyder, at "beslutningsprocessen i Unionen er blevet mere forvirrende og uigennemskuelig". Til det kan jeg kun ud fra et budgetmæssigt synspunkt sige, at hvis De kigger på budgetsaldoerne og sammenligner dem med medlemsstaternes stemmer i Rådet, er afstemningsproceduren måske ikke så forvirrende.
På det budgetmæssige område forventede vi som sagt, at staterne var mere ambitiøse, vi forventede, at de nu virkelig ville tage fat på spørgsmålet om budgetproceduren, og at de tillige ville vælge en model, om De vil, som den i den tyske forfatning, der indeholder et afsnit om den "finansielle forfatning", hvor der fastlægges en finansiel udligning (Finanzausgleich) mellem medlemsstaterne, altså de tyske forbundsstater. Det var det rigtige tidspunkt for det, der var ingen grund til at vente til senere.
Der er fortsat en uklar status for den interinstitutionelle aftale i en sådan grad, at der er fem artikler i den interinstitutionelle aftale om budgetdisciplin, som indeholder flertal, der ikke fremgår af traktaten. Dette juridiske problem blev ikke løst i Nice. Det skaber virkelig frustration i Parlamentet. Vi havde foretrukket, at de finansielle overslag var blevet fastlagt og defineret, vel vidende, at det ikke ville være særlig fordelagtigt for Parlamentet, men derimod for EU.
De finansielle overslag nævnes ganske vist i traktaten, men de defineres ikke, og derfor gør vi ikke de store fremskridt. Der foreslås nye udgifter, nye aktiviteter, det antages, at Europa-Parlamentet er enigt, men der afsættes ikke finansielle midler til det.
Tiden løber, mine damer og herrer, og derfor vil jeg henvende mig til Rådets formand, for jeg er bevidst om vores forskellige kulturer, politikker og traditioner, men der er en ting, som forener os alle: Parlamenterne opstod i Europa som repræsentanter for borgerne, der skulle kontrollere de offentlige udgifter og godkende herskerens forbrug. Budgettet er et af hovedpunkterne i det repræsentative demokrati, og hvis vi ønsker repræsentativt demokrati i Europa, skal vi gøre langt større fremskridt med budgetproceduren.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken ser vi et skoleeksempel på manglerne ved resultaterne fra Nice og ved traktaten i det hele taget. EU er stærk på alle de områder, hvor man anvender Monnet-metoden. EU er svag på alle de områder, hvor man anvender den mellemstatslige metode. Vi ser det inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken med de dobbelte strukturer, som er en hindring for vores handleevne. Vi ser det eksempelvis også på, at man anvender det forstærkede samarbejde på alle de områder, hvor man måske ikke har brug for det, men dér, hvor man havde mest brug for det, på forsvarsområdet, anvender man det ikke.
Vi bør huske på, hvorfor konferencen i Nice blev afholdt. Den skulle styrke EU's handlekraft med henblik på udvidelsen og samtidig nedbringe det demokratiske underskud. På intet af de to områder har man nået de ønskede resultater, og når det gælder beslutningsstrukturerne, har man sågar fået forringelser. Derfor må vi erkende, at den nuværende metode ikke fungerer længere. Jeg har to gange haft den ære at repræsentere Parlamentet - i Amsterdam og i Nice - og jeg ved, at denne måde at forberede regeringskonferencer på ikke giver os det nødvendige fremskridt. Det kan kun opnås via et konvent, hvor de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet deltager på passende vis sammen med Kommissionen og regeringerne.
Fru rådsformand, det åbne forum er ikke noget alternativ til konventet. Det kan være en forberedende foranstaltning, men konventet - bestående af parlamentsmedlemmerne - kan kanalisere dette åbne forum, den offentlige debat, for at forelægge et resultat for Dem som stats- og regeringschefer, som kan være Deres forhandlingsgrundlag. Det er således en overbygning på den offentlige proces, ikke et alternativ til den offentlige proces.
Vi skal nå frem til, at borgerne i Europa får deres ret. Derfor skal chartret gøres bindende. Vi må sørge for, at EU kan træffe afgørelser på de områder, hvor EU har kompetence, så der opnås accept via beslutningsdygtigheden. Vi må gøre EU demokratisk. Derfor skal der være medbestemmelse i alle lovgivningsspørgsmål, også når det gælder landbrugspolitikken. Vi må skabe gennemsigtighed, så borgerne ved, hvem der har ansvaret for en forkert beslutning. Derfor skal Rådet som lovgiver holde offentlige møder. Det er de afgørende ting, som vi skal have gennemført under denne regeringskonference!

I denne forbindelse er det også nødvendigt at styrke de nationale parlamenter. Det er ikke nok, som hr. Jospin har foreslået, at indføre en kinesisk folkekongres i Europa, hvor man en gang om året fører store debatter. Nej, vi vil styrke de nationale parlamenter derhjemme, så de som medlemmer af Rådet kan kontrollere deres nationale regeringer. Det må være udgangspunktet!
(Bifald)
Vi befinder os nu i en situation, hvor Europas ansigt og størrelse vil blive præget i de næste to et halvt år. Ansigtet præger vi ved at føre denne forfatningsdebat på en fornuftig måde og nå frem til et resultat og ved at gennemføre udvidelsen - begge dele samtidig.
Jeg håber, vi har styrken og ikke er så forfængelige som nogle regeringer, som mener, at de må holde fast i det bestående for at forhindre fremskridtet! Derfor bør man give konventet en chance, så Europas folkevalgte repræsentanter, Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, kan være med til at præge dette ansigt!
(Bifald)

Langenhagen
Hr. formand, kære kolleger, et enkelt punkt er nok til at vise Dem mit udvalgs skuffelse. Jeg repræsenterer fiskeripolitikken. Den er imidlertid en af de få europæiske politikker, som udelukkende er underlagt Fællesskabets kompetence. Det betyder, at samtlige retsnormer fra Bruxelles inden for denne sektor berører unionens borgere direkte. Derfor oplever alle involverede det med rette kritiserede demokratiske underskud meget tydeligt. Nu som før nægter man os, Parlamentet, som er den eneste institution, der er legitimeret af folket, reel indflydelse på lovgivningen.
Jeg tænker på proceduren med fælles beslutningstagning, som trods vores krav endnu ikke er åbnet for fiskeripolitikken. Det fremtidige grundlag for det europæiske fiskeri fra 2003 er ved at blive omformuleret. Derfor er det særlig vigtigt for mig at gentage vores præ Nice-holdning i post Nice-fasen i dag, ja, bekræfte den. Det er ikke nok blot at høre Parlamentet. Vi vil deltage reelt i definitionen af de vigtigste emner. Derfor kræver vi udtrykkeligt, at reglerne om proceduren med fælles beslutningstagning optages i artikel 32-38 i EF-traktaten, og vi beder om støtte til dette krav!
Et andet underskud i Parlamentets deltagelse i forbindelse med fiskeriet ser vi nu som før i forbindelse med indgåelsen af internationale aftaler. Vi kræver obligatorisk samtykke fra Europa-Parlamentet til de internationale aftaler, som Kommissionen forhandler sig frem til, og som også er af budgetpolitisk betydning!
Afslutningsvis ønsker vi et selvstændigt kapitel i EF-traktaten, altsammen, kære Elmar, som supplement til landbrugspolitikken. Det er kun konsekvent. Kun på den måde kan vi tage højde for de mange regler i denne efterhånden særdeles veludviklede europæiske politik!

Attwooll
Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender beklager, at man i forbindelse med Nice-traktaten har foretaget langt færre konkrete ændringer inden for beskæftigelsesområdet og det social- og arbejdsmarkedspolitiske område, end hvad man kunne have ønsket. Udvalget håber, at disse spørgsmål vil blive taget op i den anden betænkning fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og på den næste regeringskonference.
Hvad angår de bredere institutionelle spørgsmål, der for nærværende er under debat, bifalder vi betænkningens anbefaling af et konvent til forberedelse af den næste regeringskonference og en debat med aktiv deltagelse af de europæiske borgere. Vi vil anmode om, at konventet i forbindelse med dens drøftelser vil indgå i et tæt samarbejde med arbejdsmarkedets parter og det civile samfund. Vi vil bl.a. gå efter høringer både inden for medlemsstaterne og med ansøgerlandene om spørgsmålet om tilvejebringelse af et retsgrundlag for inddragelse af det civile samfund i EU's beslutningsprocesser.
Vi ser også gerne, at medlemsstaterne bliver tilskyndet til at etablere fora, hvor borgerne kan påvirke deres egne parlamenter om Europas fremtid. Vi mener ligeledes, at det op til og også efter den næste regeringskonference vil være hensigtsmæssigt at afholde fælles årlige møder mellem delegationer fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, medlemsstaternes og ansøgerlandenes parlamenter og Europarådets parlamentariske forsamling.
Endelig stoler vi på, at EU's charter om grundlæggende rettigheder vil blive indarbejdet i traktaterne på en retlig bindende måde, og vi ser frem til i fremtiden at få en bred og aktiv deltagelse i drøftelsen af Unionens fremtid.

Westendorp y Cabeza
Hr. formand, jeg synes, at forslaget til beslutning om Den Europæiske Unions fremtid og vurderingen af Nice, som vi skal stemme om, er en positiv og afbalanceret tekst, der fastholder Europa-Parlamentets vigtige rolle i den europæiske integration. Derfor fortjener det Parlamentets støtte, som jeg håber bliver flertallets støtte.
Som formand for Industriudvalget har jeg forelagt en udtalelse, der kan sammenfattes i fire punkter. Det første vedrører artikel 157, stk. 3, om støtteforanstaltninger til industrien. Det andet vedrører de finansielle følger af EKSF-traktatens udløb i 2002. Det tredje, artikel 181 A om forbindelser med tredjelande, særligt hvad angår finansielt og teknisk samarbejde. Og endelig det fjerde punkt om de utilfredsstillende ændringer af artikel 133 om den fælles handelspolitik. De har alle sammen den samme svaghed, nemlig at de ikke løser det tydelige problem med demokratisk underskud, der er på disse områder, og hvor Europa-Parlamentet i nogle tilfælde er helt udelukket og i andre blot høres, når der burde være gået længere.
Jeg har tiltro til, at denne udtalelse, der er tilføjet til forslaget til beslutning, snarest inddrages i et nyt dokument fra Europa-Parlamentet, og jeg har også tiltro til, at disse emner også vil være på dagsordenen på det kommende konvent, der skal munde ud i en regeringskonference.

Poettering
Hr. formand, fru formand for Rådet, kære kolleger, først vil jeg gerne takke kollegerne Méndez de Vigo og Seguro for deres udmærkede betænkning. Vores gruppe mener, det er vigtigt, at vi i de grundlæggende spørgsmål når til enighed grupperne imellem, for vi, Europa-Parlamentet, skal være garant for det fælles Europa. Derfor har vi et fælles ansvar. Derfor er det også godt, at de to kolleger har fremlagt en fælles betænkning.
Desuden er dette bidrag fra kollegerne Méndez de Vigo og Seguro også et bidrag til et godt naboforhold, for ofte har partnere, som geografisk ligger meget tæt ved hinanden, det svært med hinanden. Dette var så også et godt spansk-portugisisk bidrag til Europas udvikling, endnu en positiv effekt.
Jeg er naturligvis glad for, at rådsformanden er til stede her i dag. Hvad angår Kommissionen, så har vi jo altid den fornøjelse at have den til stede her. Fru rådsformand, det anerkender vi. Vi har jo tidligere også ytret os kritisk. Jeg håber, at Deres positive eksempel med at være her i dag også vil være et eksempel for kommende formandskaber. Vi forventer, at Ministerrådets fremmøde her i Europa-Parlamentet bliver afgørende bedre, og at vi når frem til en aftale på dette punkt!
Hvad nu Nice angår - mange har allerede sagt det - så er vi ikke tilfredse med Nice. Beslutningsproceduren i Rådet er mere kompliceret end før. Der er ikke sket nogen væsentlig udvidelse af flertalsbeslutningen i Rådet. Især er der - og det er et meget kritisk punkt for os - ikke sket nogen væsentlig udvidelse af Europa-Parlamentets procedure med fælles beslutningstagning med Rådet. Vi er noget overraskede over, at den franske ministerpræsident i sin tale, hvor der naturligvis også var positive aspekter, overhovedet ikke udtalte sig om en udvidelse af Europa-Parlamentets beføjelser, men kun sagde, jeg citerer: "Kompetencen for forsamlingen i Strasbourg må defineres klarere." Vi forventer af ministerpræsidenten i et stort land, at han arbejder for mere demokrati i Europa, for flere beføjelser til Europa-Parlamentet!
Det, vi har brug for - kollega Brok har netop nævnt det - er klare kompetencer for det parlamentariske ansvar. Europa-Parlamentet er den parlamentariske kontrollør på europæisk niveau i forhold til Kommissionen og ligeberettiget lovgiver sammen med Ministerrådet. Opgaven for de nationale parlamenter er at kontrollere deres egen regering mere intenst. Vi ønsker ikke en kongres af nationale parlamentsmedlemmer, vi ønsker, at Europa-Parlamentet skal varetage sit ansvar i Europa, og vores nationale kolleger skal gøre det på det nationale niveau!
(Bifald)
Efter Nice bliver anden og tredje søjle bevaret. Det må vi korrigere. Det er mellemstatsligt samarbejde, hvis vi nu ser på fremtiden. Mellemstatsligt samarbejde betyder ikke bare, at vi ikke er handlekraftige, mellemstatsligt samarbejde betyder også, at der ikke er nogen demokratisk parlamentarisk kontrol og ingen efterprøvning ved Domstolen. Derfor er det mellemstatslige samarbejde ikke kun udtryk for manglende handlekraft, det er også i modstrid med vores værdier for demokrati og retssamfund. Derfor skal vi ændre det for fremtiden!
(Bifald)
Fru rådsformand, lad mig afslutningsvis sige, at De har præsteret en del under Deres formandskab. Der vil jo komme et andet tidspunkt, hvor vi skal bedømme det, f.eks. hvad åbenhed og lignende spørgsmål angår. For vores gruppe er det imidlertid afgørende, hvordan den fortsatte metodiske udformning af fremtiden foregår. Vi forventer, at der i Göteborg ikke opstilles forhindringer for, at der i Laeken træffes beslutning om et konvent, tværtimod forventer vi, at Göteborg vil pege fremad mod gode beslutninger i Laeken, så vi kan gå ind i den europæiske fremtid på basis af et konvent.
Fru formand, jeg vil ikke give Dem en gave, men det er ikke, fordi jeg har noget mod den røde farve. Farven i sig selv er smuk. Indholdet, når det bliver benyttet politisk, er nogle gange ikke så acceptabelt. De talte selv om en rød klud, som jo ikke altid er så eksemplarisk. Men vi ønsker Dem held og lykke i Göteborg! Hvis De har succes, er det vores fælles succes. Derfor, held og lykke i Göteborg!
(Bifald)

Barón Crespo
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil allerførst på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe sige, at vi støtter og vil stemme for den betænkning, som hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro har udarbejdet i fællesskab, hvilket de har gjort seriøst, elegant og med en ikke bare iberisk, men europæisk samarbejdsvilje. Den samarbejdsvilje kan efter min mening overføres til andre områder, for jeg ser, at de ærede ledere af PPE-DE i post Nice-debatten, som vi nu har indledt, kritiserer de forslag, som lederne af min politiske familie, nemlig hr. Jospin (Frankrigs premierminister) og hr. Schröder, har stillet. Jeg kan kun sige én ting: Vi venter utålmodigt på hr. Aznars og hr. Berlusconis bidrag. Vi husker alle sammen ... (Protest og bifald) ... hr. Berlusconis indlæg for Europa her i Parlamentet.
Og når det er sagt, hr. formand, vil jeg ikke foretage en kritisk analyse af traktaten, for det arbejde har disse to kolleger udført. Jeg vil henvende mig til formanden for Rådet, for hun har sagt nogle vigtige ting. For det første har hun sagt, at hun har lanceret et virtuelt forum. Jeg er enig, det forum er allerede på internettet, det er et forum, og jeg takker desuden formanden for Rådet for, at Europa-Parlamentet endelig har fået en plads i forummet i den seneste udgave. Vi kan tillige søge nogle muligheder for at kunne klikke og få forbindelse med vores egne debatter. Forummet findes allerede. Det er det svenske formandskabs fortjeneste, at dette forum er åbent og demokratisk efter bedste svenske tradition.
Rådsformanden har påpeget, at det måske ville være hensigtsmæssigt at oprette et vismandsråd. Jeg går ind for, at erfarne politiske ledere ikke bliver arbejdsløse. Vi kunne finde nogle politiske ledere, der kan rådgive os. Men intet forum kan erstatte konventet, for det - og jeg vil minde om, at det var Rådets og ikke Parlamentets idé i Köln - er en metode, hvorefter vi ikke fremkommer med henstillinger, men diskuterer spørgsmålene og stiller forslag til regeringskonferencen. Jeg mener, at det er nødvendigt at være utvetydig på det område: Det er ikke bare en anmodning fra Europa-Parlamentet. Hvis jeg har forstået det rigtigt, udtalte COSAC sig efter en temmelig levende debat i Stockholm i sidste uge sig positivt om konventet. Det betyder selvfølgelig, at repræsentanterne for de europæiske borgere, der er valgt ad to veje, er enige om, at konventet skal afholdes, netop for at sikre noget, som vi mener er grundlæggende, nemlig, hr. formand - og så slutter jeg - en åben, offentlig og gennemsigtig debat med lys og stenografer, som gør det muligt for os at udarbejde nogle traktater, der er forfatningsmæssige og navnlig forståelige for vores medborgere.

Cox
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, min gruppe vil støtte ordførernes arbejde, og jeg lykønsker dem med den meget elegante balance. Det er fuldt ud passende på dette stadium, at Europa-Parlamentet ikke giver udtryk for en endelig mening om Nice-traktatens fortræffeligheder, for vi erkender - som traktaten også selv gør det - at der bør gøres mere. Vi ønsker at være nogle, der aktivt overtaler og øver indflydelse på, at der gøres mere. Heraf vores tilsagn til idéen med et konvent. Og det glæder mig meget at høre rådsformandens positive bemærkninger i denne henseende.
De har også talt om afsæt både i den nationale dimension og i en bredere offentlig debat. Jeg håber ikke, at jeg lytter til skabelsen af et konvent, som vil være en slags værtshus uden øl. Vi kunne rent faktisk godt tænke os at se disse ting indarbejdet på en sådan måde, at det ville være livskraftigt og repræsentativt for en bredere kreds.
I mit eget land, Irland, afholdes der om en uges tid folkeafstemning om Nice-traktaten, hvilket er enestående for de 15 medlemsstater. I opløbet har der været en meget aktiv nej-kampagne om tre brede temaer. Nej for at sige, at det ikke er nødvendigt at sige ja til Nice-traktaten for at gennemføre udvidelsen; nej for at sige, at reformerne med hensyn til kvalificeret flertal og de mindre staters rolle går alt for langt; og nej til den såkaldte militarisering af EU.
Jeg engagerer mig normalt ikke i national politik, men i dag er det af en europæisk årsag, at jeg ønsker klart at udtale officielt for Parlamentet, at en ja-stemme til Nice-traktaten i Irland er det samme som at stemme for at fjerne den sidste formelle hindring for en betydelig udvidelse. Og jeg beder med god samvittighed folk om at stemme ja, og jeg vil også selv med god samvittighed stemme ja. Det er et ja for at sikre, at vi opfylder de politiske betingelser, der blev vedtaget i Helsinki, for at vi i EU bør være rede til senest ved udgangen af 2002 at begive os ud på denne historiske rejse mod udvidelsen. En ja-stemme er en stemme for en genforening af Europa. Jeg henstiller til mine medborgere i Irland, at de tager dette med i deres betragtninger.
Der er mange ting, man kan kritisere ved Nice-traktaten med hensyn til kvalificeret flertal og de mindre staters rolle, men for folk, som er retsindige og rationelt tænkende, burde ingen kritik gå på, at traktaten går for langt. Problemet med Nice-traktaten er, at der var så meget mere, der burde have været gjort. Enhver, der påstår det modsatte, spiller for populismens galleri frem for at beskæftige sig med substans og kendsgerninger.
Endelig vil jeg med hensyn til argumentet om militarisering sige, at det som irer giver mig kvalme at lytte til lange prækener fra hr. Adams og andre folk fra Sinn Féin, der stadig i dag opretholder en væbnet våbenhvile i Nordirland, nægter at aflevere deres våben, og som, inden de indtrådte i fredsprocessen, besudlede irernes navn gennem en kampagne af mord og terror over tre årtier. Det er en parodi, at disse folk beskriver den store fredsbevægelse i Europa, som den europæiske integrationsproces er, som vejen mod militarisering. Disse folk er selv stadig ufuldstændige demokrater. Vi bør ikke acceptere prækener fra dem om dette emne.
General Morillon, der var her i eftermiddags, gjorde tjeneste i Srebrenica og andre steder med værdighed til trods for et meget vanskeligt og så godt som umuligt FN-mandat. Vi ved, at NATO og USA ikke ville skride til handling og heller ikke gjorde det. Vi i EU kunne ikke skride til handling. Hvis der ikke var NATO, var der ingenting. Vi har en moralsk og etisk pligt til at sikre, at vi er rede til sådanne missioner i fremtiden med noget a la den hurtige udrykningsstyrke. Dette repræsenterer ansvar og modenhed i Europa, ikke militarisering. Så folk i Irland bør ikke lytte til dem, der præker om militarisme, for gør det på falske præmisser.

Formanden
Jeg har været meget generøs med den tid, jeg har tildelt de tre politiske gruppeledere. Jeg vil ikke være så tolerant fra nu af, men jeg er sikker på, at De har megen støtte her i Parlamentet, Pat Cox.

Voggenhuber
Hr. formand, hvad ville det være for en storsindethed, hvis den var begrænset til de store grupper? Så ville det være en magtorienteret storsindethed, som jeg ikke vil beskylde Dem for!
Ærede Parlament, hvis vi vil løse krisen i den europæiske integration, er det på tide at tale rent ud. Vi er vidner til og deltagere i en magtkamp i Europa. Det handler ikke om forbundsstat kontra statsforbund, ikke om superstat kontra subsidiaritet. Det handler om demokrati kontra de nationale eksekutivorganers krav om magt, kontra et Europa med hemmeligt regeringssamarbejde og reel regeringslovgivning. Det handler om at forvandle projekt Europa fra en sag for forvaltningseliterne til en res publica.
Regeringskonferencen i Nice har spillet fallit. EU er hverken blevet mere demokratisk eller mere handlekraftigt, heller ikke bedre i stand til at klare udvidelsen. Regeringskonferencen har vist sig at være et udueligt instrument. Stats- og regeringscheferne gør Europa til en basar for nationale interesser. Klokken halv fire om natten bytter de mellem calvadosen og kaminen fiskekvoter for grundlæggende rettigheder, tilslutning til udvidelsen for landbrugsstøtte. I Nice lod de sig ikke fejre for det, som de har gjort for Europa, men for det, som de har forholdt Europa. I stedet for at opfylde deres traktatsmæssige opgave med at bringe Europa fremad optrådte de som advokater for den nationale identitet, og så undrer de sig over Haidere og Berlusconier.
De samme mennesker, som spillede fallit i Nice, vil nu ikke kun være regering og lovgivere og traktaternes herrer længere, de vil også være forfatningsgivere for Europa! Ærede Parlament, det er på tide, at Europas parlamenter besinder sig på deres mest fundamentale opgave, nemlig at de og kun de er kaldet til at være forfatningsgivere. Det er på tide at møde dette rigsfyrsternes Europa med et andet Europa, et europæisk demokrati og et europæisk socialt område. Parlamenternes time er kommet. Det er parlamenternes opgave, og jeg er glad for, at dette Parlament påtager sig at smede en alliance mellem parlamenterne for et europæisk demokrati! Mine damer og herrer, debatten om forbundsstat og statsforbund keder mig uendeligt! Den kan vi roligt overlade til næste generation, men ikke spørgsmålet om det europæiske demokrati. Det er udfordringen, så vi en dag kan sige: Vive la République d'Europe! Længe leve den europæiske republik!

Kaufmann
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær Barnier, mange af kollegerne her i Parlamentet er kritiske over for Nice-traktaten. Også jeg selv og min gruppe er dybt bekymrede for EU's fremtid, for mange af de spørgsmål, som bestemmer hverdagens bekymringer og problemer for folk, er fortsat uløste eller angribes kun halvhjertet. Nice svækkede Fællesskabet. Nice var et integrationspolitisk tilbageskridt. Ingen spor af styrket demokrati, mere åbenhed eller mere handle- og beslutningskraft! Traktaten fjernede, som der står i betænkningen, yderst formelt forhindringerne for udvidelsen. Derfor vil jeg gerne takke mine to kolleger, hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro, for deres engagerede arbejde som ordførere, for deres betænkning afspejler Parlamentets overvejende kritiske opfattelse af traktaten.
Rådet i Nice viste, at regeringerne i sidste ende kun kæmper for at bevare deres nationale vetoret. Unionen står over for den største udfordring i sin historie, men i stedet for at smøge ærmerne op og tage fat på de presserende problemer spildte regeringerne tiden bag lukkede døre. Derfor må post Nice efter min opfattelse bruges til at redde Unionen fra Nice.
Jeg vil nævne nogle punkter, som er vigtige for mig. Det er absolut nødvendigt omgående at korrigere antallet af pladser til Tjekkiet og Ungarn i Europa-Parlamentet. Der må ikke ske en diskriminering af disse to lande i deres parlamentariske repræsentation her i Parlamentet. Post Nice må tage fat på en ambitiøs, virkelig dybtgående reform, en reform, som skal indeholde to ting. For det første må de integrationsfremskridt, der er opnået, ikke tabes igen, og her vil jeg gerne udtrykkeligt fremhæve, at jeg ikke deler den tyske regerings idé om at renationalisere landbrugspolitikken og især strukturfondene, og det gør jeg ikke, fordi det går ud på at sætte spørgsmålstegn ved en af Unionens centrale søjler, princippet om økonomisk og socialt sammenhold og solidaritet mellem medlemsstaterne.
For det andet er der behov for en reform, som virkelig gør Unionen klar til fremtiden. Der må derfor indledes en forfatningslignende proces, som skal munde ud i konstitueringen af et forenet Europa gennem borgernes vilje. Det kræver naturligvis en europadækkende, åben og bred offentlig debat, ja, den er uundværlig, men jeg vil også gerne understrege, at Nice har vist, at metoden med regeringskonferencen er forældet. Det er ikke længere en egnet metode til substantielt at bringe Europa fremad. Vi har brug for en metode, nemlig konventet, som mange her allerede har nævnt.
Lige så vigtigt og uomgængeligt det er at træffe beslutninger om Europas fremtidige institutionelle struktur, lige så lidt må man glemme at granske indholdet i den europæiske politik. Europas fremtid må ikke være begrænset til marked og fælles valuta. Jeg hilser det velkomment, at den franske premierminister Jospin i sin seneste tale satte fokus på målene for Unionens politik og i sine overvejelser ikke som forbundskansler Schröder og udenrigsminister Fischer langt hen ad vejen begrænsede sig til spørgsmål om de institutionelle reformer i EU. Debatten om indholdet i EU's politik er i dag langt mere presserende end diskussionen om den endelige institutionelle udformning, og jeg er glad for, fru rådsformand, at De også omtalte dette i dag.
Retfærdighed, solidaritet og socialpolitik må være centrale værdier og opgaver for Fællesskabet. Derfor er hr. Jospins forslag om mere koordinering af den økonomiske politik og om at danne en EU-økonomiregering samt om at oprette en konjunkturfond til støtte for EU-medlemsstater i krisetider yderst aktuelle. Social dumping må ikke længere være hverdag i EU, og der er presserende behov for en harmonisering af virksomhedsbeskatningen.

Collins
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, EU's ledere havde, da de mødtes i Nice i december sidste år for at revidere de eksisterende traktater, et eneste mål i baghovedet, og det var at søge at ændre de interne beslutningsprocedurer inden for Unionens institutioner for at sikre, at udvidelsen af EU kunne finde sted.
Nice-traktaten er efter min mening en velafbalanceret aftale, der giver grønt lys for udvidelsesprocessen, samtidig med at den beskytter og fremmer de mindre medlemsstaters enemærker. Nice-traktaten skaber ikke et europæisk unionstog på første og anden klasse, hvor de større medlemsstater kan diktere forandringernes fart inden for Unionen på bekostning af de mindre stater. Der vil ikke blive noget grundlæggende skift i magtbalancen inden for Unionen som følge af vedtagelsen af bestemmelserne i traktaten. EU vil forblive en Union af folk og stater. Alle medlemsstater i Unionen vil bevare retten til at udpege et medlem af Kommissionen, indtil 27 lande bliver fulde medlemmer af Unionen, og selv da vil posterne i Kommissionen bliver fordelt mellem medlemmerne på turnusbasis.
Beslutninger om væsentlige nationale enemærker vil forblive de enkelte medlemsstatsregeringers eneansvar, og beslutninger om eventuelle ændringer af skattepolitikker eller socialsikringsspørgsmål vil være overladt de enkelte lande. Kravet om enstemmighed i forbindelse med skatteændringer forbliver dagens orden i Unionen. Dette er meget vigtigt, for jeg mener, at skattespørgsmål bør behandles af de nationale parlamenter og ikke besluttes centralt af EU.
Udvidelsen af Unionen vil fremme og konsolidere de demokratiske strukturer i Øst- og Centraleuropa. Den vil være med til at styrke nye frimarkedsøkonomier i disse lande og bidrage til at gøre disse lande mere konkurrencedygtige.
Udvidelsesprocessen leverer grundlaget for en sand historisk forsoning af et kontinent, der i det sidste århundrede har været delt af krige og ideologier. Det tilfalder os alle at benytte os af den lejlighed, der ligger foran os til at bistå med at opbygge et mere stabilt europæisk kontinent, som er i fred med sig selv.
Alle her i Parlamentet er klar over, at der i næste uge afholdes en konstitutionel folkeafstemning i Irland. Traktaten er helt bestemt en god ting for lande i Central- og Østeuropa, men det er den også i lige så høj grad for de eksisterende medlemsstater i Unionen. Der hersker ingen tvivl om, at det indre marked har været en succes og navnlig i de sidste 10 år, og set i et irsk perspektiv kunne den økonomiske succes, som vores land har oplevet, simpelthen ikke være nået, hvis vi ikke havde været medlem af Unionen.

Krarup
Hr. formand, Nice-traktaten betyder, hvis man skal sammenfatte det, i alt væsentligt mere Union og mindre demokrati. Nice-traktaten øger afstanden mellem EU-eliterne og EU-landenes befolkninger. De tages som gidsler i en, kan vi sige, mildest talt forkvaklet demokratiforståelse, som også kommer til udtryk i denne forsamling. Hvad var egentlig baggrunden for Nice-traktaten? Jo, det var hensynet til udvidelsen og samlingen af det europæiske kontinent. Der er kun to bemærkninger at gøre til det. For det første at det, der er nødvendigt for at sikre udvidelsen, ikke er med i traktaten, og at det, der er med i traktaten, ikke er nødvendigt af hensyn til udvidelsen. Det afgørende element i denne traktat og i den lyrik, der ligger til grund for betænkningen her, finder vi i den ambition, der kommer til udtryk i punkt F og det følgende. Der er tale om at opbygge EU's institutioner og i særdeleshed naturligvis dette parlament som et surrogat for de nationale demokratier.
Størsteparten af vores gruppe kan i alt væsentligt tilslutte sig den mindretalsudtalelse, som hr. Ribeiro e Castro har formuleret. Der er tale om en forkvaklet demokratiopfattelse. Vi kan se det i den ejendommelige bestemmelse, der betyder, at EU-eliterne skal overvåge demokratierne. Hvad er det for noget snak. Er det ikke folkene, der overvåger demokratierne? Nej, det skal være EU-eliterne. Vi kan se det i det ejendommelige forslag, som blev fremsat i sidste samling, en foregribelse af den nye artikel 191, "Europæiske politiske partier", som skal finansieres af Den Europæiske Union, fordi disse partier ikke kan skaffe penge på anden måde, bl.a. fordi de ikke har medlemmer. Hvad er det for en demokratiforståelse? Og endelig: Bliver folkene spurgt om denne traktat? Det danske folk bliver ikke spurgt. Det eneste folk, der bliver spurgt, er det irske folk, og jeg håber så sandelig, at det irske folk på samtlige europæiske befolkningers vegne vil fortælle disse eliter, at deres demokratiopfattelse er en misforståelse, og stemme nej den 7. juni.

Alavanos
Hr. formand, jeg har stor respekt for Dem, men da dette er et spørgsmål, der drejer sig om institutioner og demokrati, synes jeg, at hvis De skal være streng, må det gælde for alle grupper. Og hvis De vil være fleksibel, bør De være det over for alle grupper, i hvert fald i den første runde. Det tror jeg er bedre for alles vedkommende.

Formanden
Hr. Alavanos, jeg vil forsøge at holde tiden, for hvis Parlamentet bliver forsinket i forhold til tidsplanen, er det yderst kompliceret for nogle af dem, der kommer senere i forhandlingen, og ikke kun for dem, der kommer først.
Hvad Deres gruppes talsmand angår, må jeg sige, at hun fik nøjagtig lige så meget tid som f.eks. Hans-Gert Poettering og hr. Barón Crespo. Hr. Cox overskred sin tildelte tid en lille smule, men han leverede en af de mest lidenskabelige taler, der er hørt her i Parlamentet i lang tid, og jeg tror, at Parlamentet nød at lytte til den.

De Gaulle
Hr. formand, en regeringskonference, der næsten har været permanent i 10 år, endeløse diskussioner om Den Europæiske Unions art, ja, endog eksistensberettigelse, dette ligner mere og mere samtidskunstens nyttesløse maskiner, hvor det vigtigste er, hvor kompliceret maskineriet er. Foretagendet er blevet så ukontrollabelt - jeg hørte endog ordet "ekstravagant" for lidt siden - at nogle socialdemokrater åbent ønsker en ny nationalisme, men denne gang på europæisk vis, selv om de viser sig ude af stand til at påtage sig det ansvar, der påhviler dem for deres eget land.
Når nu Nice-traktaten har været en fiasko, lad os så skynde os at arbejde hen imod en femte EU-traktat, som bestemt bliver bedre end de foregående med deres 20.000 direktiver og forordninger. Opbygningen af Europa er imidlertid naturligvis et paradoksalt og usikkert projekt, der er så sui generis, at det er urørligt. Denne institutionelle gestikuleren af typen "føderation af nationalstater", eller sloganet "Europas Forenede Stater", der blev brugt under en valgkampagne, kan ikke skjule den realitet, at dagens Europa kun er et handelseuropa med nogle miljøbekymringer, og hvor den mediebevidste kapital dominerer.
Vi ved alle, at den fælles landbrugspolitik synger på sidste vers. Tilskuddene er i vidt omfang trådt i stedet for de garanterede priser, og produktiviteten har jaget de fleste landmænd væk fra deres jord. I denne forbindelse burde det seneste forslag fra kansler Schröder om i stedet for den fælles landbrugspolitik at tage skridt til en europæisk forbundsforfatning, ikke finde genklang, da den fælles landbrugspolitik netop burde afskaffes for at redde de sidste landmænd.
Tilskuddene fra strukturfondene har givet anledning til et udbredt misbrug, og det er fuldstændig urealistisk at tro, at fondene kan bibeholdes efter 2006. Lad os reservere de beløb, der endnu er til rådighed, til ansøgerlandene i form af en forhøjet samhørighedsfond, og selvfølgelig håbe, at disse lande ikke for hurtigt mister deres illusioner om de reelle fordele, de vil få ud af den europæiske utopi.
Vi siger nej til enhver form for europæisk nationalisme.

Hager
Hr. formand, også jeg vil gerne lykønske ordførerne, og jeg vil lykønske dem med, at de ikke har givet efter for fristelsen, måske endda under pres fra et større antal parlamentsmedlemmer, og refleksagtigt har fordømt resultatet fra Nice, men har bestræbt sig på at komme med en objektiv kritik. Næsten alt om Nice er allerede blevet sagt. Jeg vil imidlertid gerne nævne endnu et emne, som hr. Poettering strejfede, men ikke virkelig understregede. Jeg mener nemlig, at kravet om at fremskynde den regeringskonference, som i Nice blev planlagt til 2004, til 2003, er forfejlet. De argumenter, der er blevet fremført, er ikke overbevisende. For det første har vi også vigtige valg i Europa i 2003. For det andet skal den næste regeringskonference være af kort varighed, hvad det angår, er der uanset de forskellige opfattelser langt hen ad vejen enighed om forløbet. Den kan altså fint passes ind efter valget til Europa-Parlamentet. Men især ville der være taget bedst hensyn til ønsket om en diskussion om Unionens fremtid på bredest mulig basis, hvis det var et tema i valgkampen. Fremrykningen lugter af flugt fra vælgerne og vil også blive opfattet sådan af vælgerne. Jeg advarer imod det!

Dimitrakopoulos
 Hr. formand, også jeg vil gerne komplimentere de ærede medlemmer, hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro, og understrege, at det iberiske samarbejde om Europas fremtid først og fremmest er produktet af en dialog, men også af fornuftige politiske kompromiser.
Der er ingen tvivl om, at topmødet i Nice og den tilsvarende traktat indeholder mange selvmodsigelser og særdeles mange huller, især hvad angår Europa-Parlamentets rolle i Europas fremtid og inden for de institutionelle vilkår, som danner ramme om Europas udvikling fremover. Lige så klart er det imidlertid, at hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro i deres betænkning meget tydeligt gør opmærksom på de spørgsmål, vi er nødt til at tage os af fra nu af: vigtige spørgsmål såsom adskillelsen af beføjelser, de europæiske parlamenters rolle, traktaterne, der skal gøres til forfatning, og den fælles udenrigspolitiks fremtid. Spørgsmål, vi vil beskæftige os med fra nu af og til topmødet i Laeken samt efter dette, spørgsmål som på denne måde fremover er bindeled mellem topmøderne og konklusionerne fra Nice.
Jeg lyttede meget nøje til, hvad formanden for Rådet sagde, og jeg må sige, at jeg hverken har noget imod fora eller websteder. Det er alt sammen nyttige ting. Men jeg har meget imod, at vi ikke nu siger ja til en forsamling, et såkaldt konvent, hvor alle de politiske kræfter, som findes og er aktive i Europa, på officiel og koordineret vis kan komme til orde og føre en dialog om Europas fremtid.

Napolitano
Hr. formand, jeg håber, at Parlamentet med et bredt flertal vil vedtage det forslag til beslutning, som er resultatet af en lang og grundig forhandling i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og som hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro har givet et afgørende bidrag til. Der er tale om et forslag til beslutning, som på en effektiv måde kombinerer en streng kritik af Nice-traktaten og en alvorlig bekymring over de risici, den medfører, med en øjeblikkelig indsats i den nye fase af den europæiske opbygning, som vi nu har indledt. Forslaget til beslutning indeholder nogle præcise angivelser af, hvordan der kan findes nogle passende og forfatningsmæssige svar på de grundlæggende spørgsmål om Unionens fremtid. Jeg vil gerne understrege, at vi er meget opmærksomme på de nationale parlamenters rolle og på alle vores former for samarbejde med dem.
Vi har ikke villet give de nationale parlamenter retningslinjer for, hvad de skal gøre, når det gælder Nice-traktatens ratificering. Det, som vi håber på, er enighed om forslaget om en forsamling, og det skal, fru rådsformand, ikke bare være et simpelt diskussionsforum, som højst kan komme med nogle venlige henstillinger, men derimod et arbejdsorgan, der er i stand til at udarbejde tekster, som til sidst skal forelægges for regeringskonferencen. Og når vi taler om en sådan forsamling, kræver vi ikke blot, at Europa-Parlamentet kommer til at spille en rolle, men at alle parlamenter - det vil sige de institutioner, der repræsenterer borgerne direkte på nationalt plan og på EU-plan - kommer til at spille en rolle i fællesskab, for det er den eneste måde, hvorpå man kan sikre åbenhed, gennemsigtighed og demokrati i forberedelsen af den kommende regeringskonference, sådan som De sagde, fru Lindh. Regeringerne - og det gælder alle regeringerne, uanset deres politiske tilhørsforhold - må derfor ikke tøve med at sige ja til forsamlingen. Når alt kommer til alt, burde de også have interesse i, at de ikke kommer ud i det dødvande, den blindgyde og det mareridt, vi oplevede den sidste nat i Nice!

Duff
Min gruppe mener fuldt og fast, at Europa-Parlamentets særlige berettigelse til at spille en rolle i Unionens forfatningsmæssige udvikling bør anerkendes i forbindelse med konventet. Parlamentet vil bringe visdom og engagement ind i processen og fokusere på fælles europæiske løsninger. Men vi kræver også, at medlemsstaterne skal spille en fuld rolle i forbindelse med konventet, og der er for nærværende visse ting, der peger på, at nogle premierministre forbereder sig på at afstå konventet til os, for så at trække deres repræsentanter ud af det. Dette ville undergrave konventet, og det ville være en fornærmelse mod Parlamentet. Det ville også ødelægge forestillingen om, at Det Europæiske Råd respekterede de nationale parlamenters rolle.
Hvis regeringerne trækker sig ud, vil vi stå tilbage med et grandiost taleforum, og det ville være utåleligt for Europa-Parlamentet at blive spist af på denne måde. Jeg vil indtrængende anmode Kommissionen og Rådet om at love, at konventet vil have fire parter, og at regeringskonferencen vil gøre brug af konventets arbejde som grundlag for dens arbejde.

MacCormick
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, det er en stor glæde på dette tidspunkt - hvor jeg er bange for, at Det Forenede Kongerige har antaget en noget negativ tone over for Europa - at kunne sige, hvor stærkt man bifalder denne udvikling med en konstitutionalisering af Europa under omstændigheder, hvor demokratiet udvides og ekspanderes ved at landene i Central- og Østeuropa lukkes ind. Som rådsformanden har sagt, er det et mærkeligt synspunkt, at EU ikke allerede har en forfatning. For selvfølgelig har Unionen det. Den har en implicit og ikke særlig forståelig forfatning, og det er opgaven at gøre den eksplicit og forståelig og få den vedtaget på ordentlig vis. Det indebærer ikke nødvendigvis en omfattende føderation i retning af hr. Schroeders. De af os, der tror på et forbundsstaternes Europa, tror lige så meget på, at det bør karakteriseres af respekt for menneskerettighederne, klare demokratiske principper og et samspil mellem pluralistiske forfatninger frem for en strengt hierarkisk model.
Alt for ofte hører vi her i Parlamentet termen "nation" brugt, som om den var fuldt ud synonym med termen "medlemsstat". Det er en velkendt kendsgerning for dem, der reflekterer over det, at der er flere nationer i Europa, end der er stater. Et af de interessante træk ved vores tid har til dels under indflydelse af demokratiets vækst i Europa været interne demokratiers opdukken i små gamle nationer i Europa såsom Catalonien, Baskerlandet, Skotland, Galicien og Flandern.
Vi i Den Europæiske Fri Alliance håber på, at den proces, vi starter i dag, i generøs og vid udstrækning vil være præget af respekt for subsidiaritet: Ændringsforslag 5 og 18 fra De Liberale og ændringsforslag 28 fra min egen gruppe er for os kardinalpunkter i denne proces.
For denne Union må da helt bestemt anerkende subsidiaritet i generøs og vid udstrækning, den må anerkende den politiske og nationale mangfoldighed i EU, og debatten om fremtiden må tage fuld hensyn til medlemsstaternes interne politiske enheders magtbeføjelser og ikke kun medlemsstaternes egne magtbeføjelser. I forbindelse med dette valg i Skotland er der en debat i gang om, hvorvidt det skotske parlament skal have fuld fiskalt selvstyre: Selvstyret vokser i alle disse små lande, og det er af vital betydning, at det anerkendes. Jeg var meget glad for, at en nylig udtalelse fra Kommissionen om harmonisering af skatter gjorde det fuldstændig klart, at der kan være omfattende subsidiaritet i disse anliggender.

Formanden
Hr. MacCormick, jeg er ked af, at jeg ikke anerkendte, at i går var en af Deres særlige fødselsdage. Tillykke.

Sjöstedt
Hr. formand, Nice-traktaten bliver sædvanligvis markedsført som en udvidelsestraktat. Det er efter min mening ikke korrekt. De institutionelle spørgsmål om udvidelsen bliver nemlig ikke løst i Nice-traktaten. Desuden har det meste af det, der blev besluttet i Nice, ikke noget med udvidelsen at gøre.
Som det bliver påpeget i betænkningen, skal fordelingen af pladserne i Europa-Parlamentet laves om, eftersom der er en direkte diskrimination af Ungarn og Tjekkiet. Det kan ændres i tiltrædelsestraktaten, præcis som disse spørgsmål generelt kan reguleres i tiltrædelsestraktaten, som det skete for f.eks. Sverige, Østrig og Finland, da vi tilsluttede os EU.
Nice-traktaten handler egentlig hovedsageligt om noget andet. Den handler om, at de store EU-landes magt styrkes på de små landes bekostning. Alle ansøgerlande bortset fra Polen er dermed også tabere, eftersom de er små lande i EU. Beslutningsprocessen i Ministerrådet bliver mere kompliceret, ikke mere enkel.
Den anden hovedlinje i Nice-traktaten er, at flere områder bliver overstatslige, og at vetoretten forsvinder på flere områder. Der er også nogle tydeligt føderalistiske indslag, f.eks. med hensyn til støtten til europæiske partier og den nye proces til udvælgelse af Kommissionen, som resulterer i, at Kommissionen i endnu højere grad kommer til at ligne en regering med en statsminister.
Det virkelige indhold i Nice-traktaten er altså, at en udvidet Union vil blive domineret af de samme store lande, der dominerer EU i dag, og marchen frem mod en føderalistisk statsopbygning i EU fortsætter, selv om udviklingen ikke går så hurtigt, som nogle medlemmer af Parlamentet ville ønske.
Det er derfor ikke svært for mit parti og for mig at stemme nej til både Nice-traktaten og den betænkning, som vi skal stemme om i morgen. Det er dog vigtigt at påpege, at der også er nogle positive indslag i betænkningen. Bl.a. er der et krav om åbne møder i Ministerrådet. Det havde jo været rimeligt, hvis en sådan beslutning var blevet truffet i Nice, det vil sige, en beslutning om at åbne den lovstiftende forsamling for offentligheden. Desuden kræves det, at fordelingen af sæderne i Europa-Parlamentet gøres om, hvilket er et nødvendigt demokratisk krav.
Derimod tror vi ikke på konventmetoden. Vi kan ikke rigtigt se pointen i at have et konvent, der skal arbejde frem til den næste traktatændring. Hvis der alligevel kommer et konvent, mener vi, at det skal være et konvent for dem, der træffer beslutninger om traktaten, nemlig de nationale parlamenter. Vi håber, at det svenske formandskab og den svenske regering ikke viger en tomme fra opfattelsen af, at det er de nationale parlamenter, der skal have beslutningsretten over traktaten, og at det er dem, der skal styre udviklingen, når traktaten bliver taget op.
Hvad skulle man så i stedet have gjort i Nice? Ja, vi havde gerne set, at man havde demokratiseret EU, mindsket tjenestemændenes og Kommissionens magt, øget de nationale parlamenters magt, øget åbenheden i Ministerrådet, at man havde ændret det frie markeds dominans over miljøhensyn og sociale hensyn samt genovervejet den dogmatiske monetarisme, der er grundlaget for den monetære union. Nu ser vi i stedet, hvordan de socialdemokratiske regeringer er begyndt at falde rundt om i EU. Egentlig er der ikke sket noget i EU i den tid, hvor vi har haft en "rød-grøn" dominans i Unionen. Nu er chancen snart væk, og EU's grundlag har ikke ændret sig i hverken "rød" eller "grøn" retning, og det beklager vi.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, fru formand for Rådet, kære kolleger, jeg vil gerne fremsætte ni korte bemærkninger. Denne betænkning handler ikke om Nice-traktaten, men om post Nice-processen, begyndelsen på den politiske belejring af Laeken-topmødet sidst på året. Nice er endnu ikke en kendsgerning, og man er straks redet af sted i galop. EU's såkaldte krise skyldes denne føderalistiske besættelse. Vi kunne koncentrere os om at reformere institutionerne, så de fungerede bedre. Vi kunne begynde her i Parlamentet, hvor den ægte demokratiske repræsentation er temmelig mangelfuld og middelmådig. Men nej! I stedet for vil man reformere alt det andet. Man får tiden til at gå med at diskutere en ændring af balancen mellem institutionerne, og deraf følger så den magtkamp, som man derefter kritiserer så voldsomt: kamp mellem staterne og kamp mellem institutionerne. Magtkampen er gået i gang.
Føderalisterne elsker at påkalde sig grundlæggerne af Unionen, men de skulle tage og læse dem. Robert Schuman sagde i den berømte erklæring af den 9. maj 1950, at Europa ikke skabes på én gang og heller ikke som ét bygningsværk, men gennem konkrete handlinger, der først og fremmest opbygger en faktisk solidaritet. Dette er tilstrækkeligt til at afvise denne betænkning, som er fuld af påfund og konstruktioner, der fuldstændig ser bort fra den konkrete virkeliggørelse af en langvarig faktisk solidaritet. Hvor er den reelle samhørighed?
Kansler Gerhard Schröder skal have tak for på samme måde definitivt at have aflivet en af føderalismens myter, nemlig den forkerte opfattelse, at den er til gavn for de mindste og de svageste. Det er et forslag, der vil centralisere magten, udslette medlemsstaterne og ødelægge den økonomiske og sociale samhørighed. Altså lige det modsatte.
Vi har ikke tilsluttet os Europas Forenede Stater, men et fællesskab. Vi ønsker ikke en føderation af nationalstater, men den union af nationalstater, som vi er. Hverken mere eller mindre. Hvem er det, der giver op? Hvem er det, der egentlig er i gang med at ødelægge det Europa, der er blevet bygget op med succes? Udarbejdelsen af en europæisk forfatning er endnu en pervers fantasi. Hvis der ikke er noget europæisk folk, er der ikke nogen legitim europæisk forfatningsgivende forsamling. Og hvis der ikke er nogen europæisk forfatningsgivende forsamling, kan der heller ikke blive nogen europæisk forfatning. Traktaterne skal reformeres gennem traktater. Der er et arabisk ordsprog, der siger, at mennesket har opfundet ordet for at skjule sine tanker ...
(Formanden afbrød taleren)

Abitbol
Hr. formand, lidt mindre Bruxelles, hvilket jeg glæder mig over, og lidt mere Tyskland, således kan man efter min mening sammenfatte denne sørgelige Nice-traktat, vi anmodes om at vedtage. Når man tænker på, at de begge set fra et fransk synspunkt har givet sig til at ødelægge dette europæiske værk, hvor hjørnestenen i 50 år har været en jævnbyrdighed mellem Frankrig og Tyskland, som alt byder os at respektere, både geografien og historien, hjertet og fornuften.
Det fransk-tyske par har desværre siden Nice lignet de par, den franske tegner Dubout gjorde berømte, og man ved nu, hvem der fremover har bukserne på. Derfor bør franskmændene ikke uanset årsagen, hvad enten man er for opbygningen af Europa, sådan som den er foregået i et halvt århundrede, eller ej, ratificere denne traktat, der er så nederdrægtig for både Frankrigs interesser og EU's fremtid. Hvis jeg må sige det, forekommer det mig, at tyskerne heller ikke burde vedtage denne traktat, da det er indlysende, at den fordel, de uventet opnåede i Nice, udelukkende skyldtes vores to nationale Daladierers vilje til at opnå en aftale for enhver pris.
Hr. formand, denne traktat er ikke kun ugyldig, som vi hører det fra alle pladser her i Parlamentet, den er også farlig, og det ville gøre Parlamentet ære, hvis de uden hensyn til forskellige holdninger returnerede deres eksemplar til dem, der i Nice har taget så dårligt vare på Europas fremtid.

Berthu
Hr. formand, vi stemmer ikke for hr. Méndez de Vigos og hr. Seguros betænkning, der naturligvis er alt for imødekommende over for Nice-traktaten. Lige fra den første artikel foregiver man at tro, at betænkningen vil fjerne den sidste hindring for udvidelsen. Det er vi ikke enig i. Nice-traktaten vil ikke gøre udvidelsen lettere, men snarere gøre den vanskeligere. Den protokol, der skal forberede institutionerne på denne store afgørende dag, er faktisk slet ikke overbevisende. Kommissionens reform bliver først iværksat efter udvidelsen, og indholdet af den er stadig meget dunkelt. Det eneste klare punkt, som er afskaffelsen af de store medlemsstaters anden kommissær, forekommer os at være uinteressant. Hvad angår vægtningen af pladserne i Europa-Parlamentet og stemmerne i Rådet, får det Fællesskabet til at glide fra en statsstruktur til en befolkningsstruktur, hvilket måske medvirker til at skabe grundlaget for en superstat, men ikke tilfører udvidelsen noget.
Faktisk retfærdiggør bestræbelserne på at oprette en superstat næsten alle bestemmelserne i Nice-traktaten, der er helliget styrkelsen af institutionerne og supranationale procedurer med udvidelsen af flertalsafgørelser i forbindelse med væsentlige suverænitetsspørgsmål. Disse betyder bl.a., at udpegelsen af Kommissionen med kvalificeret flertal i det lange løb vil gøre kollegiet til en europæisk regering og således vende fuldstændigt op og ned på den filosofi bag EU-institutionerne, vi har kendt hidtil. Denne udvikling hen imod en superstat bygger på en overbevisning, der er fast forankret hos føderalisterne, om at man skal imødegå den stigende forskelligartethed i Europa med en forstærket centralisering. Denne opfattelse vil efter vores mening gøre udvidelsen vanskeligere og samtidig øge det demokratiske underskud i det nuværende EU.
Hr. formand, for at forklare denne holdning har delegationen fra Mouvement pour la France (Bevægelsen for Frankrig) i Europa-Parlamentet netop udfærdiget en modrapport om Nice-traktaten, som jeg overgiver til Dem, og som vi har den svaghed at foretrække fremfor hr. Méndez de Vigos og hr. Seguros betænkning.

Maij-Weggen
Hr. formand, Nice var simpelthen ikke nogen succes. Sjældent har der fundet et europæisk topmøde sted, som har resulteret i så stærke efterveer, og for det meste sker dette ved meget problematiske fødsler.
Præsidenter, en forbundskansler, premierministre og udenrigsministre er ved at falde over hinanden for at offentliggøre artikler i fremtrædende aviser, for at holde taler i ansete institutter og for at fremsætte erklæringer om, hvordan det egentlig skulle være foregået i Nice, og hvordan Europas fremtid egentlig bør være. Det ville have været meget bedre, hvis dette arbejde var blevet gjort inden Nice og ikke bagefter. Det kunne måske have forhindret denne fiasko.
Der var temmelig meget, der gik galt i Nice, men de alvorligste fejl er dog, at den komplicerede beslutningstagning, som er skabt, er endnu mere indviklet og endnu mere uforståelig, end den var i forvejen, og desuden den kendsgerning, at der er truffet beslutning om afstemning med kvalificeret flertal på en række punkter uden Europa-Parlamentets tilslutning. Hvis noget sådant sker i et udviklingsland, siger man, at tiden er inde til et program for en forsvarlig styreform.
Det er altså bedst ikke længere at se tilbage, men at se fremad og forbedre Nice. I den forbindelse er det udmærket, at forbundskansler Schröder har overtaget PPE-DE's idéer fra 1970'erne og 1980'erne og givet dem en ny form. Hr. Barón Crespo undrede sig over, hvor PPE-DE-præsidenternes og -ministerpræsidenternes forslag blev af, nemlig om styrkelse af Kommissionen, et Europa-Parlament med vidtgående beføjelser og et Råd, som skal holde offentlige møder i form af et senat eller som Forbundsrådet. Disse idéer forsvarer vores PPE-DE-parti og -gruppe, og det har de gjort siden 1970'erne og 1980'erne. Spørgsmålet er nu, hvordan man skal opnå, at disse ting også virkelig sker. Vi forventer ikke så meget af vismænd - vi har allerede haft 20 af disse komitéer siden 1979 - eller af et forum, som man jo altid kan arrangere. Der skal simpelthen oprettes en forsamling af nationale parlamenter og Europa-Parlamentet. Så er de nationale ministre i det mindste dækket af nationale parlamenter, når de forhandler på det europæiske topmøde.
Hr. formand, fru rådsformand, det ville være bedre, hvis De overtog denne idé. Jeg ønsker Dem held og lykke i Göteborg, og jeg håber, at det resulterer i en forsamling. Det forekommer mig at være den bedste løsning.

Corbett
Hr. formand, da ordføreren begyndte sit arbejde med denne betænkning, var der en reel fare for, at Europa-Parlamentet ville ende med at forkaste Nice-traktaten på grund af en ugudelig alliance mellem dem, som mente, at den gik for vidt, og dem, der mente, at den ikke gik vidt nok, så det er en hyldest til deres arbejde, at de har styret Parlamentet frem til en meget fornuftig analyse af traktaten og en strategi til at komme videre herfra.
Der er faktisk, som vi lige har hørt nu i denne forhandling, nogle, der stadig synes at nære den fantasifulde opfattelse, at der ved denne traktat vil blive oprettet en centraliseret superstat. Jeg finder det forbløffende, at de kan læse Nice-traktaten og helt ærligt være af denne opfattelse. Også uden for Europa-Parlamentet fører det britiske konservative parti en kampagne i forbindelse med det britiske valg, hvor de siger, at det ikke vil ratificere Nice-traktaten, hvis det kommer til magten. Det er ikke tilfældet med deres medlemmer her eller i det mindste ikke alle deres medlemmer her - jeg bemærkede, at de to britiske konservative medlemmer af udvalget stemte for Méndez de Vigo/Seguro-betænkningen, og jeg hylder dem for at have gjort dette. Men de konservative derhjemme spreder denne opfattelse om, at der ved denne traktat vil blive oprettet en superstat. Det er virkelig noget sludder, og det synes heller ikke at give dem særlig mange stemmer ifølge opinionsundersøgelserne. Offentligheden kan se lige igennem denne særlige fantasifulde opfattelse.
Hvis De skulle se bag Dem, vil De se i buketten af flag, at det irske flag er blevet placeret dér, hvor det europæiske flag normalt står - i midten af buketten, formentlig fordi Irland er den eneste medlemsstat, der afholder folkeafstemning om Nice-traktaten. Hvorfor holder kun Irland en folkeafstemning? Hvorfor ikke Danmark og de andre? Netop fordi denne Nice-traktat ikke foranlediger nogen yderligere overgivelse af kompetence til EU. Det er ikke en centraliserende traktat, og det ved kritikerne naturligvis godt.
Andre har været skuffede over Nice-traktaten, fordi den ikke gik vidt nok, og på grund af nogle af de tvivlsomme kompromiser, den indeholder, såsom afstemningssystemet i Rådet og de ekstra sæder i Europa-Parlamentet. Men efterhånden som arbejdet skred frem i vores udvalg, erkendte vi, at Nice-traktaten også havde en masse positive sider. Hvis man mener, at den har mangler, vil den bedste måde at forbedre den under alle omstændigheder være processen i 2004. At forkaste Nice-traktaten ville have skabt forsinkelse og forvirring. 2004 giver os lejlighed til at forbedre det, som vores rådsformand henviser til som den eksisterende europæiske forfatning, traktaterne. Ja, den har brug for forbedring, men det har vores metode til at arbejde med den også. Det bør indledes med vores forberedelser af en regeringskonference: Ikke den sædvanlige gruppe af embedsmænd fra udenrigsministerierne - med al respekt for hr. Gunnar Lund, men et bredere og mere repræsentativt organ. Heraf Parlamentets krav om et rådskonvent, ikke kun et forum. Forummet er den brede debat, der finder sted med det civile samfund. Vi har brug for noget til at kanalisere denne debat ind i et sæt konklusioner, som regeringskonferencen kan arbejde med. Det er det, vi har brug for, en regeringskonference forbliver i sidste ende noget, der kan udlede essensen af debatten ...
(Formanden afbrød taleren)

Malmström
Hr. formand, man kan åbenbart læse en hel del ind i Nice-traktaten! Det er positivt, at de formelle hindringer er fjernet, og at Unionen nu konstitutionelt er parat til den vigtige opgave med at forene Europa. Nu håber vi på en mere klar tidsramme og gerne en dato i forbindelse med topmødet i Göteborg om et par uger.
Men vist er der store problemer med traktaten: Beslutningsgangen bliver ikke lettere, ikke mere effektiv og næppe mere forståelig for borgerne. Demokratisk set lader traktaten også meget tilbage at ønske. Alt for mange beslutninger vil også i fremtiden blive truffet bag lukkede døre i Rådet - uden Parlamentets demokratiske kontrol eller deltagelse.
Metoden ved regeringskonferencen minder lidt om et pavevalg. I flere døgn låses deltagerne inde for at forhandle, mens omverdenen utålmodigt venter på den hvide røg - et tegn på, at kompromiset er klart. I mellemtiden ved ingen, hvad der sker. Nu skal den næste traktat imidlertid forberedes på en anden måde, sammen med borgerne. Det er vigtigt at minde om disse festtaler, når planerne til Laeken skal smedes. Måske bliver det trods alt et konvent. Det er jo i hvert fald ingen hemmelighed, at flertallet i Parlamentet er fortalere for det. Det er den mest åbne og demokratiske måde at forberede forslag på. Nu siger rygterne dog, at det bliver et konvent uden regeringsrepræsentanter. Hvad bliver det så? En diskussionsklub, et alibi, som ministrene som sædvanligt vil ignorere bagefter? Det er ikke en god løsning!
Det er også på tide at vende sig fra Nice og se fremad. Det gør vi også i Europa-Parlamentet, måske ikke så meget i dag, men vi vil gøre det i fremtiden. Det gør en del regeringschefer også. Jeg håber desuden, at flere regeringschefer og ministre vil deltage i debatten om Europas fremtid.
Udenrigsministeren talte om "føderalismebegrebet" og de forskellige følelser, det afstedkommer. Det er sandt, og indholdet er naturligvis vigtigere end begrebet. Føderalisme, med de forskellige fortolkninger, der kan udføres, er dog en vision om et mere demokratisk Europa. Forskellige visioner om det europæiske projekt er nødvendige for den europæiske debat, så borgerne lidt efter lidt finder ud af, hvilke spørgsmål de skal tage stilling til.

Frassoni
Hr. formand, vi støtter dette forslag til beslutning, der stadfæster Europa-Parlamentets fulde ret til at deltage i beslutningerne om EU's fremtid, beslutninger, som mange stats- og regeringschefer stadig anser for udelukkende at være deres privilegium. For at opnå dette appellerer vi til Kommissionen, til de nationale parlamenter, til de regeringer, der er klar over, at et ægte demokrati på EU-plan skal tage hensyn til borgernes interesser - hvilket måske ikke er i medlemsstaternes forvaltningers interesse, men uden tvivl i deres borgeres interesse - og til de regeringer, som ikke længere tror på løgnene om den suveræne stats mystiske og uindskrænkede magt, og som følte sig flove over den købslåen, der fandt sted på mødet i Nice.
Vi vil gerne have, at de slutter sig til os, så vi kan opnå to ting, nemlig en forsamling og en forfatning. Vi håber på deres støtte til disse to ting.

Seppänen
Hr. formand, Nice-traktaten var de store landes statskup. Deres stemmeantal blev øget på bekostning af de små lande. Der blev givet en vetoret baseret på befolkningsantal til brug for de store lande. Nice-traktaten begrundedes med behov for udvidelse. De små landes ledere har godkendt princippet om, at de store landes stemmetal vokser selv uden en EU-udvidelse. Denne fejlvurdering af de små landes ledere er tilstrækkelig grund til at forkaste Nice-traktaten. Erklæring nr. 23 godkendt i Nice øger det føderalistiske pres for at godkende en overnational grundlov for EU og anvende den såkaldte konventmetode ved dens udarbejdelse. Det er en uparlamentarisk og udemokratisk metode. Nice-traktaten støtter den tyske model for en unionsstat, og den anerkender ikke den franske premierministers krav om de selvstændige staters Europa.
Denne betænkning taler for unionsstatsudviklingen, og den skal forkastes, og de nationale parlamenter bør forkaste Nice-traktaten. Jeg ønsker held og lykke til de irske demokrater, som ved folkeafstemningen får mulighed for at forkaste traktaten ved direkte demokrati. Andre steder tør man ikke spørge borgerne, der er de eneste vogtere af demokratiet.

Segni
Hr. formand, jeg hører til de parlamentsmedlemmer, der har en meget negativ holdning til Nice-konferencen, og jeg har underskrevet et beslutningsforslag - som forhåbentlig får det størst mulige antal stemmer - hvor der står, at vi betragter Nice-traktaten som et tilbageskridt for EU-institutionerne. Men nu er løbet kørt, og derfor er vi nødt til at se fremad og prøve at sørge for, at Parlamentet og EU-institutionerne går i retning af en forfatning, der ikke længere kommer ovenfra, men nedefra - det tror jeg på, og jeg tror også, at det er en vigtig målsætning. Det skal være en forfatning, der ikke udvisker nationalstaterne, men som forener Europas folkeslag - eller de folkeslag, der er med - i et større perspektiv.
Dette lod til at være den vej, vi skulle gå, men det nytter ikke noget at lukke øjnene for de nye kendsgerninger, nemlig at den franske premierminister Jospins udtalelser i de seneste dage går i modsat retning, og at den franske regering i sine udtalelser ikke siger noget om, at vi skal gå i retning af en EU-forfatning ved hjælp af en europæisk forsamling. Hvis jeg har forstået disse udtalelser ret - og det var sådan, de blev fortolket - taler de et sprog, der vidner om det stik modsatte. Og det er en ny politisk kendsgerning, der er meget vigtig, og som man ikke kan undlade at tage højde for.
Jeg håber, at dette ikke er Frankrigs holdning i den kommende tid. Jeg håber ligeledes, at den franske præsident, som har beføjelse til at gribe ind, sørger for et kursskifte, men hvis vi vedtager hr. Seguros betænkning i morgen - jeg ville i øvrigt gerne have haft, at denne betænkning var strengere - skal vi være klar over, at der er tale om et forslag, som går i den modsatte retning af de aktuelle udtalelser fra premierminister Jospin og den franske regering. Jeg håber derfor, at Parlamentet og Kommissionen vil rette sig efter det, vi vedtager her i Parlamentet i morgen.

Belder
Hr. formand, som et spejl en kort historisk oversigt: Nederlandene bestod i det 17. århundrede af syv provinser, som hver især var selvstændige og suveræne. Kun visse sager blev der truffet bestemmelser om af en fælles myndighed.
Hvordan var beslutningsprocessen nu fastlagt på den tid? Hver provins havde vetoret ved alle beslutninger. Desuden havde repræsentanterne ikke beføjelser til at binde deres provins. En beslutning kunne kun blive bindende efter provinsens godkendelse. De kan nok forestille Dem, at dette resulterede i temmelig store forsinkelser på en tid med kareter, bugserbåde og brevduer. Alligevel var Nederlandene på den tid en velstående verdensmagt, og landet havde forholdsvis stor frihed. Det indviklede politiske system udgjorde åbenbart ikke nogen hindring for det.
Her i Parlamentet ser mange mørkt på EU's fremtid. Kun ved mere vidtgående centralisering og uddybelse vil EU ikke køre fast. Det vover jeg at tvivle om. Beslutningstagning vil først og fremmest afhænge af enighed blandt regeringer. Fortiden lærer os, at denne også kan opnås, når der kræves enstemmighed.
EU's fremtidige stabilitet er imidlertid vigtigere. Denne er for en stor del afhængig af det omfang, hvori EU's beslutninger erfares som legitime. EU's legitimitet er et meget større problem end dens indviklede politiske konstruktion. Forøgelse af beslutningsprocessens legitimitet opnås imidlertid ikke med centralisering. Jeg savner stærkt, at der lægges vægt på dette i hr. Méndez de Vigos og hr. Seguros betænkning. Derfor vil jeg stemme imod denne betænkning.

Sichrovsky
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med denne objektive, interessante betænkning. Successen fra Nice er måske den kendsgerning, at det foreliggende papir findes, og at det nu er op til de ansvarlige at foranledige en tilsvarende videre udvikling på grundlag af dette papir. For os er følgende områder vigtige: Kompetencefordelingen mellem EU og medlemsstaterne, som kunne være starten på en forfatningsproces, forenklingen af traktaterne, så de kan kommunikeres til befolkningen og forstås af dem, som de vedrører, inddragelse af de nationale parlamenter i et fremtidigt forenet Europa for at involvere borgerne og øge deres begejstring for et forenet Europa, og naturligvis chartret om grundlæggende rettigheder. Når min kollega hr. Voggenhuber talte med så stor fortvivlelse om vælgeradfærden i Italien og Østrig, så må jeg måske minde ham om, at det europæiske demokrati, som han så ofte besværger, især betyder respekt for vælgernes vilje.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, de to ordførere, Iñigo Méndez de Vigo og António José Seguro har påtaget sig den vanskelige opgave at vurdere resultaterne af regeringstopmødet i Nice i december 2000 uden at gøre nogen ondt og samtidig afstikke nogle retningslinjer for fremtiden og bringe Europa-Parlamentets ønsker og krav til udtryk. Det skal de have hjertelig tak for!
Den politiske nærhed til regeringen i hjemlandene spiller åbenbart en vis rolle for vurderingen af resultatet fra Nice. Det bør undersøges omhyggeligt, om systemet med at udpege to ordførere fra forskellige grupper også fremover er hensigtsmæssigt for Europa-Parlamentet. Som næstformand i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender kunne jeg have ønsket mig mere klar tale. Her ved jeg, at jeg har store dele af PPE-DE-Gruppen bag mig, og det er ikke kun tyske kolleger. Efter vores opfattelse er resultaterne fra Nice ikke tilstrækkeligt til at skabe de institutionelle forudsætninger for udvidelsen. Netop fordi vi ønsker udvidelsen, og det så hurtigt som muligt, beklager vi det. Vores forbehold går især på den komplicerede afstemningsprocedure i Ministerrådet, men også antallet af medlemmer og sammensætningen af Europa-Parlamentet, som med en regulering først fra 2009 er helt utilstrækkelig, skaber retlige problemer indtil da, skaber uretfærdige forhold for nogle ansøgerlande og cementerer desuden det fortsat eksisterende demokratiske underskud ved ikke at binde proceduren med fælles beslutningstagning til flertalsafstemningen i Ministerrådet.
For den nye regeringskonference udstak Nice fire emner, hvoraf kompetenceafgrænsningen er af største betydning for os, og den skal ordnes, før de første nye lande optages. Desværre taler oplægget hele tiden om forfatning. Jeg vil gerne plædere for det klare juridiske begreb forfatningstraktat. Til sidst det allervigtigste: Den kommende regeringskonference skal ikke bare forberedes mere omhyggeligt, den skal være afsluttet inden udgangen af 2003, og det kræver, at man senest på Det Europæiske Råds møde i Laeken i slutningen af 2001 bindende fastlægger linjerne for konventets form, tidsplan og indhold.

Poos
Hr. formand, trods min utilstrækkelige taletid vil jeg ikke undlade at give udtryk for en fortjent hyldest til de to ordførere. De har taget den udfordring, det var at samle et stort flertal af parlamentsmedlemmerne om et projekt, der fra begyndelsen forekom uholdbart, op. Nice var i virkeligheden interessernes topmøde, for ikke at sige de nationale egoismers topmøde. Der kunne ikke komme noget stort europæisk projekt eller et entusiastisk pust ud af en dagsorden, der var begrænset til udskudte punkter fra Amsterdam. Processen efter Nice giver os nu lejlighed til at stadfæste det primære i politikken.
Lad os, inden vi går i gang med en ny reparation af institutionerne, klart definere, hvorfor vi vil have mere EU for at forsvare og styrke vores grundlæggende værdier og samfundsmodel, for at give EU mere vægt og af og til modvægt i den internationale politik samt for klart og tydeligt at slå fast, at den interne og eksterne solidaritet skal være fremherskende i forhold til den omgivende egoisme.
Vi har ikke brug for nye institutioner. Lad os styrke den nuværende institutionelle trekant. Lad os frem for alt finde en måde, hvorpå vi kan inddrage borgerne bedre i forberedelsen af EU's fremtid. Det nye konvent, de to ordførere har foreslået, giver os lejlighed til at gøre dette. Et nyt pust, en brodsø, der kommer fra grunden, skal opfriske den gamle metode med mellemstatslige forhandlinger. Lad os for at indlede denne nye cyklus i opbygningen af Europa frigøre fantasien og begynde med at sige "ja" til konventet.

Esteve
Hr. formand, den understatslige politiske virkelighed forekommer ikke i denne betænkning. Vi har stillet ændringsforslag, fordi den ikke forekommer i denne betænkning, og fordi det er vigtigt, at det understatslige område, at de forfatningsmæssige områder deltager i denne forudgående debat og i konventet. Det er det, mange mennesker i Europa ønsker. Derfor stiller vi ikke blot disse ændringsforslag, de øverste repræsentanter for vigtige europæiske regioner - Catalonien, Bayern, Skotland, Nordrhein-Westfalen, Salzburg, Vallonien og Flandern - mødtes tillige i mandags med den belgiske premierminister, hr. Verhofstadt, for at foreslå ham præcis det samme. Hvis disse ændringsforslag vedtages, vil virkeligheden blive accepteret, som den er, og subsidiaritetsprincippet blive anvendt korrekt.
Hr. Méndez de Vigo, denne betænkning giver mange mennesker håb. Vi håber, at den bliver vej og ikke kro. Jeg lykønsker Dem og hr. Seguro med arbejdet.

Ahern
Hr. formand, der er blevet fremsat stærk kritik af Nice-traktaten ikke blot her i Parlamentet, men over hele Europa. Den form for beslutningstagning i de sene nattetimer i røgfyldte rum, som førte til traktaten, er den uacceptable side af EU, og det er ikke en Union med 350 millioner indbyggere værdigt.
Fokus bør være på ansvarlighed og demokrati, men Nice var en rodebutik med det resultat for Irland, at vi mister vores automatiske ret til en kommissær. Jeg tror, at Irland vil stemme nej den 7. juni til trods for nogle eliters hånlige bemærkninger her og andetsteds, og det resultat vil blive bifaldet over hele Europa.
Nice-traktaten gør det muligt for en kernegruppe af medlemsstater at danne en eliteindercirkel. De har kapret EU-institutionerne, og dette betyder, at nogle medlemsstater bliver andenklassesmedlemmer, herunder de nye ansøgerlande.
Vi har brug for et ansvarligt Europa, der gør menneskerettighederne til en kerneværdi og også gør fremskridt, hvad angår sociale og miljømæssige rettigheder. Det EU, der bragte tidligere fjender sammen i et fredeligt samarbejde, er nu ved at blive militariseret. Nice-traktaten kunne betyde, at en række medlemsstater kunne beslutte at gå videre med en atomkraftbevæbnet styrke, selv om andre stater ikke er enige. Det burde være utænkeligt.

Figueiredo
Hr. formand, jeg er uenig i denne betænkning af tre fundamentale årsager. Den første har at gøre med den vurdering, som betænkningen giver af Nice-traktatens indhold gennem en maksimalistisk kritik af de vedtagne beslutninger, som den finder tilbageholdende og utilstrækkelige, når den i stedet burde kritisere de føderalistiske fremskridt, der sætter grundlæggende interesser på spil for visse nuværende og kommende medlemsstater, eftersom ansøgerlandene ikke måtte deltage i beslutningerne om de ændringer, der kommer til at berøre dem. Selv i forhold til Europa-Parlamentet er det ikke acceptabelt, at betænkningen kritiserer den beslutning, som man tog i Nice om at øge antallet af parlamentsmedlemmer, så der kan blive en mere pluralistisk sammensætning efter udvidelsen, selv om den senere søger at rette lidt op på uretfærdighederne med hensyn til antal repræsentanter for Ungarn og Tjekkiet. Det manglede bare!
Den anden årsag til, at jeg er uenig, er den hast, hvormed man vil forberede den nye traktat, på et tidspunkt, hvor Nice-traktaten ikke engang er blevet ratificeret af medlemsstaternes parlamenter. Det er ganske utilladeligt at fremsætte forslag om hurtigt at forberede traktatrevisionen og få den afsluttet inden udgangen af 2003 uden overhovedet at sikre, at ansøgerlandene kan deltage på lige fod.
Min tredje årsag er, at man ønsker at følge den metode, der blev benyttet til udarbejdelsen af chartret. Denne metode udelukker deltagelse af partier med andre holdninger og bringer pluralismen og de nationale parlamenters ægte, uafhængige og demokratiske deltagelse i fare.

Muscardini
Hr. formand, vi noterer os med interesse, at regeringerne begynder at drøfte EU's fremtid. Efter forslagene fra minister Fischer og kansler Schröder er det i denne uge premierminister Jospin, som har givet sin holdning til kende, nemlig at han ønsker, at EU's fremtid bliver baseret på nationalstaterne. Jeg var glad for denne nyhed, både fordi jeg er med i Gruppen Union for Nationernes Europa, og fordi jeg lige siden, jeg blev valgt ind i Parlamentet for 12 år siden, har været tilhænger af, at vi indfører en politisk union, men stadig tager hensyn til situationen i nationalstaterne. Et forbund af stater, hvor subsidiaritetsprincippet overholdes, og hvor forskellene respekteres, ville udgøre en merværdi for det forenede Europa og dets befolkninger.
Jeg er ikke enig i den vægt, man lægger på forsamlingsmetoden, hvor forsamlingen er det organ, der tilrettelægger den næste af de utroligt mange regeringskonferencer, for et Parlament, der ikke har mulighed for at ændre så meget som et komma i den tekst, forsamlingen udarbejder, er ikke et udtryk for demokrati. Den situation har vi allerede lidt under. Vi ønsker ikke, at også forslaget til EU's fremtid bliver forelagt for os med henblik på, at vi skal afgive samstemmende udtalelse om det, for det betyder, at vi kan forhandle lige så længe, vi vil, men at vi ikke kan ændre teksten. EU's fremtid kan ikke kun overlades til en forsamling - heller ikke, selv om denne forsamling er kompetent og består af eliten - men skal stadig være forbeholdt institutionernes repræsentanter og de folkevalgte.
Vi er ligeledes forbavsede over, at man taler om den rolle, de nationale parlamenter skal spille, før vores eget Parlament endelig får anerkendt de privilegier, som en institution, der er valgt ved almindelige direkte valg, bør have. Lad os begynde at rette op på det demokratiske underskud, vi har talt om lige siden Altiero Spinellis tid, et demokratisk underskud, som vi stadig lider under, og som vi ikke er i stand til at fjerne, fordi der er for mange ord og for lidt handling fra vores side!

McMillan-Scott
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro med deres fælles betænkning og det arbejde, de har lagt heri, såvel som Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og de andre udvalg, der har arbejdet frem mod denne forhandling. Vi har arbejdet i udvalget, og nu skal vi så træffe et valg i plenarforsamlingen. Konservative medlemmer af Europa-Parlamentet vil sætte sig imod denne betænkning - ikke som en dom over Nice-traktaten, men snarere for at indlede en ændring af procedurerne for forberedelsen af den næste regeringskonference og rejse spørgsmålet om at sætte liv i den offentlige bevidsthed om og deltagelse i post Nice-debatten.
Betænkningens adelsmærke er dens forslag om nedsættelse af et konvent til forberedelse af den næste regeringskonference. Dette konvent vil bestå af repræsentanter fra Kommissionen, nationale regeringer, Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, og det vil opstille dagsordenen og forslagene for den næste regeringskonference. Vi er ikke overbevist om, at det er den rette vej at gå. Desuden er der en række bestemmelser i denne betænkning, som vi konservative er ude af stand til støtte, såsom indføjelsen af chartret for de grundlæggende rettigheder i traktaten eller udvidelsen af afstemninger med kvalificeret flertal til også at omfatte skatteområdet.
Til trods for de konnotationer, der omgiver emnet for denne betænkning, gives der imidlertid hverken et ja eller et nej til selve Nice-traktaten. Den rejser imidlertid de vigtige punkter om øget demokrati og gennemsigtighed for den næste regeringskonference. Vi mener, at der bør være en snarlig regeringskonference. Jeg er enig i den del af betænkningen, som opfordrer til dette, for det ville præsentere hovedvalgene for den europæiske offentlighed, og også - håber jeg - til den tid for nogle af de nye lande, således at de kan træffe deres valg ved det næste valg til Europa-Parlamentet. Jeg ser frem til debatten til den tid.

Carnero González
Hr. formand, Nice-traktaten repræsenterer på én gang en fiasko og en mulighed. En fiasko, fordi den ikke indeholder de reformer, der er nødvendige for, at Unionen kan klare eksisterende og fremtidige udfordringer ordentligt. Den inddrager f.eks. hverken proceduren med fælles beslutningstagning som reglen eller chartret om grundlæggende rettigheder.
Men Nice er også en mulighed, for indkaldelsen til en kommende regeringskonference åbner døren for en ny runde i den europæiske integration, som har til formål at imødekomme borgernes krav, gøre en ende på det demokratiske underskud, udvikle den europæiske sociale model, deltage med egne idéer i globaliseringen for at regulere den og gennemføre udvidelsen uden at gøre EU til et simpelt frihandelsområde.
I dag er det mere nødvendigt end nogensinde at satse på mere og bedre Europa, på et mere politisk Europa med flere europæiske politikker, på en udvidet føderal politisk Union med mere demokrati og større effektivitet. For fremtiden bygger ikke på, at det eksisterende svækkes, og at politikker som samhørighedspolitikken renationaliseres, tværtimod skal euroen suppleres med en økonomisk styring af Unionen, der skal skabes et socialt Europa og sørges for et tilstrækkeligt og progressivt budget, som afspejler virkeligheden.
Nøglen til denne nye runde bør være vedtagelsen af en europæisk forfatning gennem en fuldstændig demokratisk proces, der går langt ud over Nice, og hvis hovedaktør bliver et konvent, der udgøres af Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet - hvis endelige sammensætning skal fastlægges i det regi - og nationale parlamenter, som udarbejder et forfatningsforslag, der formelt skal vedtages på en regeringskonference inden valget til Europa-Parlamentet.
Når Parlamentet i morgen stemmer for den fremragende betænkning af hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro - som jeg lykønsker med deres arbejde - forlanger det af regeringerne, hvilket vi også ønsker, at de nationale lovgivere gør, at de påtager sig denne opgave, idet de forhåbentlig nu forstår budskabet: forfatning og konvent - ikke flere traktater og ikke flere følger af regeringskonferencer - og ikke igen reagerer forsigtigt på de overvældende udfordringer, der venter.

Dybkjær
Hr. formand, en uskøn proces og et endnu værre resultat, siger mange her i Parlamentet med forskellige begrundelser. Jo, måske, men demokrati er nu en gang menneskeværk og kun menneskeværk. Et er imidlertid helt sikkert. De, der stemmer nej til Nice, stemmer mod at løse EU's vigtigste opgave lige nu, nemlig udvidelsen. Så enkelt er det, uanset hvordan man begrunder sit nej. De, der opstiller spillereglerne, har defineret Nice-traktaten som omdrejningspunktet for udvidelsen, og sådan er det, uanset at andre vil have andre spilleregler. Vi kunne så prøve at finde nogle nye spilleregler for fremtiden, men nogen, som ikke vedrører os alene, men fremfor alt inddrager borgerne. Og her skal jeg appellere til, at medierne vil medvirke i denne proces, og måske, kan man næsten sige, for én gangs skyld tage deres public service-opgave alvorligt.

Lindh
Hr. formand, jeg synes, at det er glædeligt, at der er så mange deltagere i denne forhandling, at den varer længere end forudset. Jeg må dog beklage, at jeg, fordi den kommer til at vare længere, må forlade forhandlingen for at nå det sidste fly til Sverige.
Hvis vi vender tilbage til begyndelsen af forhandlingen og de indlæg, der var der, ved jeg ikke, om jeg kan love hr. Cox en irsk pub med øl, eller om jeg kan love hr. Voggenhuber en europæisk basar, men som jeg sagde i min indledende tale, tror jeg som svensk udenrigsminister på et virkeligt åbent forum, et konvent. Jeg er enig i det, som hr. Poettering, hr. Barón Crespo, fru Kaufmann og andre har sagt om, at et konvent er en vigtig del af forberedelserne. Samtidig skal vi imidlertid også være åbne for andre forberedelsesmåder, når det gælder nationale udvalg og diskussioner, når det gælder tekniske forberedelsesgrupper og lign.
Jeg vil gerne vende tilbage til hr. Cox' lignelse med den irske pub, hvor øllet vel stod for konventet. Jeg har også være på irske pubber og er enig i, at øllet spiller den vigtigste rolle, men der er også mulighed for at få mineralvand, juice eller vin, så vi kan vel vise samme generøsitet ved forberedelsen til regeringskonferencen.
Beslutningen om, hvorvidt vi skal have et konvent eller ej, bliver formodentlig truffet i Laeken, men min forhåbning er, at vi kommer på rette vej i Göteborg.
Jeg vil også gerne kort kommentere kritikken af Nice. At sige, at beslutningsevnen bliver mindre efter Nice-traktaten, hvilket nogle talere har gjort, tror jeg, er forhastet. Vi ved jo, at problemerne opstår, når beslutninger skal træffes med enstemmighed. Nu træffer vi beslutninger med kvalificeret flertal på mange flere områder. Samtidig er det i praksis sådan, at når vi har ret til at træffe beslutninger med kvalificeret flertal, så tvinger det ofte kompromiser og beslutninger frem, og det er meget sjældent, at vi går til en formel afstemning. Når vi evaluerer Nice-traktaten, tror jeg, at vi vil se, at beslutningsevnen faktisk er blevet forbedret.
Endvidere vil jeg også erklære mig enig med de talere, som sagde, at Nice var afgørende for, at vi kan fortsætte med udvidelsen, og at Nice derfor spiller en vigtig rolle i det, der i øjeblikket er det allervigtigste spørgsmål for Unionen, nemlig udvidelsen, og det skal fortsat være vigtigt. I den henseende synes jeg også, at det som formand i Rådet er morsomt at kunne meddele, at vi nu har en aftale medlemsstaterne imellem om fri bevægelighed for arbejdskraft, og den giver os også mulighed for at komme videre i udvidelsesforhandlingerne.
Afslutningsvis vil jeg takke for dagens forhandling.

Rodríguez Ramos
Hr. formand, uvist af hvilken årsag har jeg ikke fået lov til at tale under taletiden for de forskellige udvalgs rådgivende ordførere, men jeg vil gøre rede for Landbrugsudvalget holdning.
Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter mener, at den manglende indføring af proceduren med fælles beslutningstagning er et af de vigtigste uløste spørgsmål fra Nice. På den måde forskelsbehandles landbruget fortsat i forhold til beslægtede områder som folkesundhed, forbrugerbeskyttelse og det indre marked.
Vi mener, at topmødet i Nice har efterladt et indtryk hos offentligheden af nogle stater, der er overdrevent bekymrede over magtfordelingen inden for institutionerne og har sået alvorlig tvivl om Rådets evne og politiske vilje til at opnå de aftaler, som landbrugspolitikken har brug for. Disse reformer skal imødekomme de europæiske borgeres stigende krav, udfordringerne ved udvidelsen og vores forpligtelser i WTO.
Samtidig mener vi, at den komplicerede beslutningsproces efter Nice bliver om muligt endnu mere kompliceret, og det kan blokere de kommende reformer af den fælles landbrugspolitik. Vi ønsker ikke, at denne situation kommer til at true den europæiske landbrugsmodel, som - det må vi ikke glemme - er et grundlæggende element i Europas sociale model.
Af alle disse grunde anmoder vi om, at der ved den kommende regeringskonference tages hensyn til tilpasningen af traktaternes landbrugskapitler, så proceduren med fælles beslutningstagning kan indføres. Vi mener alvorligt, at den nye landbrugspolitik baseret på principperne om multifunktionalitet og bæredygtighed kræver en procedure med fælles beslutningstagning for at opnå større demokratisk legitimitet, større gennemsigtighed og naturligvis også større sammenhæng i landbrugspolitikken, som det europæiske samfund forlanger det.

Patakis
Hr. formand, den grundlæggende tankegang bag Nice-traktaten er, at man vil styrke Unionens integrationspolitik, så den bedre kan tjene den europæiske monopolkapital.
Denne kurs har stødt på og støder stadig på vanskeligheder også blandt dem, der står bag den, med uenighed om, hvem der skal have mest at sige i Europa efter udvidelsen. Det bekræftes af den skændige købslåning, der fandt sted i Nice, som var lige ved at sprænge topmødet, og som drejede sig om fordelingen af stemmer, og det er hykleri at tale om en europæisk familie. Den betænkning, vi behandler i dag, bifalder de temmelig antidemokratiske og reaktionære bestemmelser i Nice-traktaten, og lægger pres for at få endnu mere antidemokratiske bestemmelser såsom ophævelse af vetoretten også i forbindelse med andre spørgsmål, inddragelse af forsvars- og sikkerhedspolitikken i udenrigspolitikken, inddragelse af grundlæggende rettigheder af befolkningsfjendtlig karakter i traktaten og en reel omgåelse af de nationale parlamenter med oprettelsen af en særlig forsamling, som skal udarbejde et forslag til forfatning.
Det er et uacceptabelt forslag, hvis indhold Europas befolkninger allerede kæmper imod, og det vil de blive ved med at gøre.

Bodrato
Hr. formand, jeg bifalder hr. Méndez de Vigos og hr. Seguros betænkning, der er kendetegnet af en glimrende sammenhæng i Udvalget om Konstitutionelle Anliggenders arbejde. Europas genforening er uden tvivl et historisk vendepunkt, men dette vendepunkt kræver en gennemgribende reform af EU-institutionerne. På topmødet i Nice kunne vi konstatere, at den mellemstatslige metode, der kræver en besværlig mægling mellem de nationale interesser, ikke længere kan bruges. Det er nu nødvendigt med en konstituerende forsamling, som inden valget til Europa-Parlamentet opstiller en model, der kan sikre demokratiet og effektiviteten i EU's handlinger. I betænkningen undgår man at skærpe polemikken om Nice-traktaten, men der gøres tydeligt opmærksom på denne traktats begrænsninger. Vi kan dog ikke bare forholde os passivt indtil topmødet i Laeken, mens ansete repræsentanter for de nationale regeringer i disse dage tager de emner op, der er afgørende for EU's fremtid.
Kansler Schröder talte om en europæisk føderation, og premierminister Jospin om et nationernes Europa. Jeg ved ikke, hvad hr. Aznar og hr. Berlusconi ville sige, men jeg ved, at Fællesskabets konkrete problemer og institutionsreformen er to sider af samme sag, og jeg ved, at EU skal være et politisk samarbejde i en demokratisk ånd. Parlamentet må ikke stå uden for denne debat. Vi kan ikke udelukkende overlade EU's fremtid til markedskræfterne eller til en debat mellem medlemsstaternes regeringer. Parlamentet skal skabe en debat, der går længere end til den pragmatisme, som hæmmer medlemsstaternes regeringer i deres udfoldelser. Også de ting, vi har hørt under denne forhandling, fortæller os, at hvis vi vil være realistiske, er vi nødt til at udvise et større mod og være mere fremadsynede.

Leinen
Hr. formand, også jeg takker kollegerne Méndez de Vigo og Seguro for denne udmærkede betænkning, som afspejler opfattelsen hos et meget stort flertal i Europa-Parlamentet. Det er jeg sikker på, at vi vil se i morgen ved afstemningen. Jeg vil imidlertid også gerne pege på, at det er første gang, Europa-Parlamenet ikke siger klart ja til en Europa-traktat. Det er nyt og en forskel i forhold til Maastricht og Amsterdam. Jeg tror, det bør være et alarmsignal for regeringerne, som har forhandlet denne traktat. Vi siger ikke klart ja, fordi vi er utilfredse med resultaterne, og fordi vi tror, at hverken handleevnen eller naturligvis den demokratiske kontrol er garanteret i en Union, som nu udvides til 20-25 stater.
Formelt er hindringerne fjernet, men materielt er der fortsat problemer med effektiviteten og gennemsigtigheden. Det bekymrer os. Derfor kan vi ikke sige klart ja.
Vi kræver konsekvenser af det, der skete i Nice. Jeg kan kun tilslutte mig, at der nu må komme et konvent til forberedelse af den næste Europa-traktat. Det skal have et klart mandat til at udarbejde en traktat, som borgerne kan læse og forstå. Det skal være et mandat til en forfatningstraktat, et dokument, som skaber grundlaget for denne udvidede Union.
Jeg vil nøjes med at nævne et centralt tema for dette konvent, nemlig at afskaffe det demokratiske underskud i Unionen. Vi taler alle sammen om det, men vi har stadig forskellige opfattelser af, hvordan det skal ske. Jeg tror, at den vigtigste institution for bogerne er Europa-Parlamentet og ikke Ministerrådet. Derfor skal Parlamentet styrkes. Vi forener mennesker og ikke stater. Derfor har vi brug for et borgernes Europa og ikke bare et regeringernes Europa!

Caveri
Hr. formand, fem argumenter: Det første er "ja" til det grundlæggende konvent, men det skal være repræsentativt på regionalt niveau. Det andet er en føderalistisk forfatning, der skal være baseret på subsidiaritet mellem Unionen, medlemsstaterne og de lokale samfund. Det tredje og sværeste argument er, at det er nødvendigt at oprette en borgernes forfatning, der skal være en form for pyramide. Topmøder er vores afdeling, ligesom beføjelser og EU-institutionerne; det andet er medlemsstaternes struktur, det, der er tilbage, mens de lokale strukturer skal udfylde den største plads. Det fjerde argument er følgelig, at Nice-traktaten kun kan accepteres, hvis dette grundlæggende forløb allerede eksisterer. Det sidste argument er, at Forfatningen giver en international garanti for minoriteterne i Europa.

Alavanos
 - (EL) Hr. formand, jeg kan sige, at jeg stort set er enig i de første synspunkter, vi hørte fra fru Kaufmann og de øvrige kolleger, der talte på vores gruppes vegne. Jeg vil ganske kort gøre opmærksom på, at de europæiske borgere var totalt ligeglade med Nice-topmødet, selv om konsekvenserne for dem bliver store, men regeringerne var også ligeglade med de europæiske borgere. Dette fremgår både af indholdet af chartret om de grundlæggende rettigheder og af den skæbne, det har fået.
Endnu en gang oplevede vi en brutal købslåning, som også er i strid med de store erklæringer, vi hører fra Tysklands kansler, Frankrigs premierminister og andre. Hvad blev der af hr. Schröders og hr. Fischlers retningslinjer og drømme, som kom frem under forhandlingerne i Nice?
På trods af dette tror jeg, nu hvor vi er kommet forbi Nice, at Europa-Parlamentet kan bidrage til nye retninger, og hvis vi kan få dækket det store demokratiske underskud og få rettet op på den manglende deltagelse i forfatningsprocessen, kan det være et skridt i den rigtige retning, ligesom en retningsændring inden for visse politikker til fordel for Europas borgere kan være det.

Bayrou
Hr. formand, for første gang i de sidste 50 års europæiske historie skal de ansvarlige i Europa vedtage en traktat, der betyder tilbagegang i Europa. Indtil videre har den ene traktat efter den anden med små eller store skridt været traktater, der betød fremskridt i Europa. Dette er den første traktat, der betyder tilbagegang i Europa.
Der var faktisk længe i realiteten to historiske udfordringer på bordet. Den første var at opbygge en europæisk magt, og den anden var at give lederne af denne magt en demokratisk legitimitet. Magten på den ene side og demokratiet på den anden. Nice-traktaten stadfæster den europæiske magtesløshed i lang tid. Den etablerer magtesløsheden i hjertet af EU-institutionerne og uigennemsigtigheden, der er det modsatte af europæisk demokrati.
Dette er to forsømte udfordringer. Derfor kommer det Europa, der blev vedtaget i Nice, ikke til at fungere. Vi tilbyder i virkeligheden de lande, vi inviterer til at slutte sig til os, og hvoraf nogle gør det med glæde, en dårlig handel. De kommer ind i et hus, der vil være mærket af EU's magtesløshed og uigennemsigtighed. Derfor frygter jeg, at tiden efter Nice ikke lever op til de forventninger, nogle har til den, og jeg hører alt, hvad man siger om tiden efter Nice. Man løste en enkeltbillet i Nice, og derfor er hr. Méndez de Vigos og hr. Seguros beslutningsforslag kritisk. Jeg ville imidlertid ønske, at det var endnu mere kritisk. Derfor undlader jeg at stemme.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig de lovord, som mange medlemmer har tildelt hr. Seguro og hr. Méndez de Vigo. Jeg deler hr. Corbetts opfattelse af, at hvis ikke ordførerne havde lavet et så godt stykke arbejde, havde der været stor sandsynlighed for, at Parlamentet havde anbefalet et nej til Nice. På trods af, at jeg er enig i den kritik, der har været fremført, så tror jeg, at et nej er meget værre end et ja. Det skyldes, at den vigtige udvidelsesproces ville blive forsinket ved et nej, og det ønsker jeg ikke.
Jeg er enig i meget af kritikken. De vigtigste kritiske synspunkter handler om, at traktaten efter Nice er sværere at forstå, og det påvirker også borgernes muligheder for at deltage i debatten om Europa. Det er en svær traktat, som er svær at forstå. Desuden er der risiko for ineffektivitet, idet man har gjort det sværere at træffe beslutninger med kvalificeret flertal. Det er rigtigt, at flere områder bliver omfattet af kvalificeret flertal, men disse områder er ikke så tunge. De rigtig tunge områder kom ikke ind under denne beslutningsform, hvilket er uheldigt i forbindelse med udvidelsen af Unionen.
Dette er noget, som vi må ændre. Vi har brug for at kunne træffe flere beslutninger på grundlag af kvalificeret flertal, og Parlamentet skal have medbestemmelsesret.
Den anden form for kritik vedrører åbenheden og den måde, som traktaten blev forhandlet på. Jeg har hørt, at nogle har sammenlignet forhandlingerne med et pavevalg, hvor man lukkede sig inde i et rum og senere kom ud med et kompromis. Ingen udenforstående havde fået lov til at deltage i processen.
Lad os ikke gentage dette. Lad os starte konventet, og lad det blive udgangspunktet for den næste regeringskonference. Det indebærer jo ikke, at vi ikke skal føre nationale diskussioner med organisationer og andre. I den sammenhæng synes jeg også, at det er vigtigt, at vi påtager os vores ansvar som politikere. Vi må ikke gøre den institutionelle debat til hovednummeret, vi må tage udgangspunkt i sagsspørgsmålene: Hvad vil vi egentlig gøre med EU? Hvordan skal det gøres? Hvilke værktøjer skal vi bruge?
Vi må tage hul på debatten om sagens kerne.

De Clercq
Hr. formand, det centrale spørgsmål er stadig: Har Nice gjort EU parat til den forestående historiske udvidelse mod Central- og Østeuropa? Svaret er klart nej! Nice er et for begrænset skridt fremad. Men alligevel må vi ikke kaste barnet ud med badevandet.
Den nye traktat indeholder også positive punkter, og det ville være en alvorlig politisk fejltagelse uden videre at feje denne nye traktat af bordet. Det gælder nu om at se fremad, mod en bredere og samtidig dybere debat om EU's fremtid.
Alt synes at fokusere på det belgiske formandskab og Laeken-erklæringen. Vi må imidlertid ikke skabe nogen falske forhåbninger. Laeken resulterer ikke i en ny traktat og kan ikke give nogen løsning på de mangler, som har vist sig efter Nice. Laeken skal dog udarbejde en slagplan, dagsordenen, metoden og tidsplanen for at nå frem til en ny regeringskonference, som skal korrigere Nice.
Lad os håbe, at både de nuværende medlemsstater og ansøgerlandene på det tidspunkt vil være parate til en grundig uddybelse af den europæiske integrationsproces.

Sacrédeus
Hr. formand, hr. formand for Rådet, regeringskonferencen i Nice vil gøre EU's udvidelse mulig. Det var også hovedopgaven på konferencen. Samtlige 15 nationale parlamenter i medlemsstaterne vil i 2001 ratificere traktaten, uanset hvor utilfreds og kritisk det store flertal er her i Europa-Parlamentet.
Derfor mener vi svenske Kristelige Demokrater, at punkt 42 om Europa-Parlamentets samstemmende udtalelse om tilslutningstraktaterne for ansøgerlandene kunne have været formuleret betydeligt mere positivt og imødekommende. Hvordan vil punkt 42 blive opfattet i Estland, Polen eller Cypern?
Mit parti kan heller ikke godkende punkt 25, der åbner for indførelsen af et særligt europæisk skatteniveau, og som desuden er forsynet med beslutningsregler, der bygger på kvalificeret flertal. Alle historiske erfaringer viser, at nye skatteniveauer og nye beslutningsniveauer for skatteopkrævninger leder til højere skatter og færre penge til borgerne.
Et andet kernespørgsmål for de nationale parlamenters og regeringers beslutningskompetence vedrører forsvarspolitikken. De svenske Kristelige Demokrater kan derfor heller ikke godkende punkt 34, hvori der står, at forsvarspolitikken skal indgå i det såkaldte forstærkede samarbejde.
Samtidig vil mit parti bifalde to historiske forbedringer, der bliver foreslået i betænkningen. For det første er det på tide at forbedre borgernes og de nationale parlamenters mulighed for kontrol af Rådets arbejde, og det er på tide at åbne Rådets møder, når der bliver vedtaget love. For at kunne tale om demokrati og ikke bare om diplomati inden for EU skal vi have denne åbenhed, og det vil sige, at vi siger ja til punkt 11 og til ændringsforslag 68.
Afslutningsvis skal subsidiaritetsprincippet præciseres, og derfor siger vi ja til PPE-DE's ændringsforslag 77 om en afgrænsning af EU's magtbeføjelser.

De Rossa
Hr. formand, udvidelsesprocessen er broen fra det gamle Europa til det nye. Den forhandling, vi har her i dag, og den betænkning, vi drøfter, er første skridt i denne proces. Det er imidlertid vigtigt, at vi ikke lader os lænke af gamle idéer. Til trods for vores betænkeligheder med hensyn til det ene eller andet aspekt i denne betænkning, bør vi være modige nok til at udvise det lederskab, som Europas folk forventer af Europa-Parlamentet, Europas folks valgte repræsentanter.
Denne betænkning udelukker ikke nogen valg. Den søger ikke at give et syn på ratificeringen af Nice-traktaten. Ansvaret for dette bliver overladt til medlemsstaterne. Jeg fører tilfældigvis en kampagne i Irland for at stemme ja, men det er et kritisk ja. Jeg har også min kritik af Nice-traktaten, men det er vigtigt, at vi er modige nok til at sige: "Vi har naturligvis vores problemer, men det er vigtigt, at udvidelsesprocessen kommer i gang". Det vigtigste i debatten om Europas fremtid er den type Europa, vi ønsker: Ønsker vi et Europa med demokratisk deltagelse, ønsker vi et socialt rummeligt Europa? Hvis vi gør det, sker det ikke ved en tilfældighed.
Vi må være involveret i debatten, vi må overtale folk her og i vores egne medlemsstater. Vi må sørge for ikke blot et forum på europæisk plan via et konvent, men også sikre, at der er fora i hver enkelt medlemsstat, således at folk i de enkelte medlemsstater kan tale og debattere med hinanden og med andre folk i Europa.

Cushnahan
Hr. formand, den irske folkeafstemning om Nice-traktaten finder sted på et afgørende tidspunkt af vores forhold til EU. Inden udgangen af dette årti vil vi i stedet for at være en af de større modtagere af EU-finansiering blive en nettobidragsyder til EU-budgettet. Dette har heldigvis ikke nogen betydelig indvirkning på de irske vælgeres holdning til Nice-traktaten. Ulig de spanske og italienske regeringer er de irske borgere ikke egoistiske med hensyn til virkningerne af udvidelsen på vores fremtidige del i struktur- og samhørighedsfondsfinansieringen. I stedet er der en positiv anerkendelse af, at vi har en forpligtelse til at bistå unge demokratier i de tidligere kommunistiske lande.
Ikke desto mindre er der en reel frygt for visse aspekter ved traktaten. Irerne er navnlig bange for, at den traditionelle, konsensuelle beslutningsproces i EU vil blive opgivet til fordel for et system, hvor de større medlemsstater vil få magt på bekostning af de mindre. De er også bekymrede for, om et øget samarbejde kunne skabe et første- og et andenklasses statsborgerskab inden for EU. Etableringen af den særlige udrykningsstyrke i henhold til Amsterdam-traktaten har desuden bekymret nogle mennesker, fordi det vil gøre en ende på Irlands militære neutralitet.
Jeg deler ikke disse bekymringer, men irske borgere har brug for forsikringer på disse punkter, ikke kun i forbindelse med denne forhandling, men også med hensyn til langsigtede irske interesser inden for EU. Hvis de ønsker at bevare irsk indflydelse i Europa, og navnlig det højt respekterede omdømme, som vi omhyggeligt har opbygget i årenes løb, er den bedste måde at nå dette på at ratificere Nice-traktaten. At stemme nej til den er at sige nej til udvidelsen og optrævle processen.
Men man kan ikke tillade sig at være magelig med hensyn til resultatet af den irske folkeafstemning. Når man tager i betragtning, at vælgerne går til valg i både Storbritannien og Irland på næste torsdag, ville det været noget ironisk, for ikke at sige tragisk, hvis vi skulle komme til at være vidne til en massiv forkastelse af euroskepsissen i Storbritannien, mens den samtidig vandt betydeligt terræn i Irland.
Jeg vil slutte af med at hylde ordførerne, hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro, for deres fremragende betænkning.

Van den Berg
Hr. formand, tak til hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro.
Nice var i mange henseender en fiasko, og metoden med regeringskonferencer er efter min opfattelse passé. Alligevel vil vi stemme for beslutningsforslaget, for Nice har skabt de minimale forudsætninger for udvidelsen. De, som for længe har lidt under dette diktatur, må ikke blive ofre for vores mangel på tilstrækkelige interne reformer.
Vi vil også stemme for, fordi det, som indtil for et halvt år siden var utænkeligt, også her i Parlamentet, nu i stadig højere grad ser ud til at blive muligt i Laeken, nemlig en virkelig forsamling med deltagelse af Europa-Parlamentet, de nationale parlamenter, regeringerne og Kommissionen, sammen med organisationer i det civile samfund og borgerne. Borgernes bidrag er væsentligt for ikke at ende med en teknisk og for borgerne uforståelig ekspertdebat.
Denne forsamling må ikke blive en uforpligtende samtalegruppe. Der skal udformes praktiske kompromiser, som kun på det sidste stadium formelt afvikles af regeringskonferencen.
Vi skal i Europa-Parlamentet i efteråret fremlægge vores egne konkrete idéer om Europas fremtid, og det står med rette i beslutningsforslaget. Jeg vil have følgende: en europæisk regering, hvis premierminister vælges direkte, med et mandat i alle sager, som vi bedre kan behandle sammen på europæisk plan, f.eks. sager om landbruget. Altså større politisk integration, en ny europæisk føderation. Men jeg vil også have mere subsidiaritet, for det betyder, at vi bedre på lokalt og regionalt plan kan gøre, hvad der skal gøres der.
Frem for alt vil jeg have mere demokrati. Et fuldgyldigt, kraftigt, demokratisk Europa-Parlament, valgt af de europæiske borgere, med fælles beslutningstagning på alle politiske områder, med en europæisk forfatning, hvor chartret om de grundlæggende rettigheder udgør grundlaget.
Hr. formand, vi har en flot fremtid foran os, og jeg synes, at vi i dette beslutningsforslag har udført et godt stykke arbejde. Jeg håber derfor, at vi i morgen sammen vil opnå et flot flertal for en bedre politik.

Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær Barnier, hr. formand for Rådet, Nice-traktaten blev stående på halvvejen, ikke kun på det institutionelle område, men også på nogle vigtige sagsområder. Lad os tage det meget aktuelle eksempel med den fælles europæiske handelspolitik. Den hviler på fælles principper, og der træffes principielt flertalsbeslutninger. Den nuværende lille udvidelse af artikel 133, tjenesteydelser og åndelig ejendom, modarbejdes af seks planlagte undtagelser og tre forslag til Rådet selv om ikke at overskride de områder, det har fået tildelt.
Samtidig elimineres den hidtil planlagte høring af Europa-Parlamentet, så der i dag inden for store områder af handelspolitikken formelt, helt i modsætning til USA, hverken nationalt eller europæisk findes nogen mulighed for parlamentarisk medvirken i Europa. Vi kræver derfor, som det er klart formuleret i punkt 27 i Méndez de Vigo/Seguro-betænkningen, at Europa-Parlamentet inddrages fuldt ud i den fælles handels- og udenrigshandelspolitik, både i orienterings- og i forhandlings- og afslutningsfasen - og som medbestemmende - for når de nationale parlamenter ikke længere har kompetence i den fælles handelspolitik, er det tvingende nødvendigt som et element af den demokratiske kontrol, at Europa-Parlamentet træder i deres sted, og at dette også formelt fastlægges sådan.
Ellers står Europa-Parlamentet i forhandlingerne med Verdenshandelsorganisationen over for en fuldt handledygtig amerikansk kongres, som kan orientere sin forvaltning tilsvarende, mens Europa-Parlamentet formelt endnu ikke har nogen beføjelser i denne forbindelse. Jeg beder derfor det svenske formandskab om allerede nu at forberede sagen, så det belgiske formandskab i forbindelse med udbedringen af Nice-traktaten kan lade Rådet vedtage en effektiv omformulering af artikel 133 i Laeken.

Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, i forbindelse med denne lange debat vil jeg gerne sige et par ord på vegne af Kommissionen og først understrege, at jeg i de 10 måneder før Nice-topmødet fra min plads som ansvarlig for reformen af institutionerne for Kommissionen har værdsat kvaliteten af og kompetencen i Parlamentets drøftelser, der har fundet sted i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender med hr. Napolitano som formand. Jeg vil derfor takke Dem for dette samt takke de parløb af parlamentsmedlemmer, som efter tur har behandlet disse spørgsmål, hvad enten det drejer sig om hr. Dimitrakopoulos og hr. Leinen, Elmar Brok og professor Tsatsos under regeringskonferencen, og nu hr. Méndez de Vigo og hr. Seguro, som jeg også takker.
Kommissionen og Europa-Parlamentet har arbejdet i god forståelse, og det er således ikke overraskende, at vi analyserer indholdet af Nice-traktaten på samme måde. Jeg har allerede haft lejlighed til at sige, og jeg siger det igen i dag, at denne traktat i mine øjne er en hensigtsmæssig, men kortsigtet traktat. Den er hensigtsmæssig på grund af de fremskridt, den indeholder, artikel 7, reformen af retssystemet, der var hårdt tiltrængt, opblødningen af det forstærkede samarbejde, som vi vil få brug for, og det ønskede retsgrundlag for en klar og gennemskuelig vedtægt for politiske partier. Den er især hensigtsmæssig, som mange parlamentsmedlemmer kraftigt har understreget, fordi den får lyset til at skifte fra gult til grønt i forbindelse med udvidelsen. Det er en hensigtsmæssig, men kortsigtet traktat.
Mine damer og herrer, dermed mener jeg, at i mine øjne er de svar, den giver på de institutionelle udfordringer med at få en Union med 30 medlemsstater til at fungere tilfredsstillende, ikke holdbare på højde med de problemer, som denne Union med 30 medlemsstater på mellemlangt og langt sigt vil komme til at stå overfor. Der er for mange vedtagelser med enstemmighed og for meget vetoret. Vi ved godt, at med 30 medlemsstater vil denne vetoret blive en kilde til magtesløshed eller kollektiv svaghed. Proceduren med fælles beslutningstagning er ikke blevet udbredt til hele fællesskabslovgivningen, som vi alle ønsker det. Vi har beklaget, at Europa-Parlamentet ikke lever op til sin rolle i forbindelse med handelspolitikken. Endelig er det næppe for meget sagt, at afstemningssystemet stadig er eller bliver mere indviklet.
På nuværende stadium og inden De udtaler Dem samvittighedsfuldt under fuldt ansvar, vil jeg på ny sige, at denne traktat er hensigtsmæssig og kortsigtet, at man skal tage den til efterretning, anvende den og komme ud over den. Den har den hovedfortjeneste, at den kan åbne mulighed for, at man nu under normale forhold og hurtigt kan gå videre med udvidelsen. Den har en anden fortjeneste, som er indeholdt i bilaget. Det virkede, som om det kl. 5 om morgenen gik op for stats- og regeringscheferne, efter at de havde underskrevet traktaten, at de ikke kunne lade det blive ved det, og som om de havde fået dårlig samvittighed, besluttede de straks at indlede et nyt regnskabsår. Europa-Parlamentet og især Kommissionen skal forpligte sig til dette regnskabsår, som er åbent indtil 2004, og hvortil man har godkendt en ny metode, der for øvrigt beviser, at den mellemstatslige metode har vist sine begrænsninger.
Vi har således nu tid til at indlede en reel borgerdebat. Jeg vil sige, ligesom jeg gjorde til udenrigsministrene forleden, at først og fremmest i Göteborg og måske i Laeken, men især i Göteborg, skal vi finde en måde, hvorpå vi kan gøre status over de nationale debatter, der vil blive indledt, men undgå, at de udelukkende bliver sideløbende debatter, vi skal finde en måde, hvorpå vi kan udveksle metoder og oplysninger og gøre disse nationale debatter frugtbare for alle. Kommissionen vil ligesom Europa-Parlamentet være til rådighed ved Rådets side for på et givet tidspunkt at gøre disse nationale debatter til en europæisk debat. Denne borgerdebat skal gøre det muligt for os i videst mulige omfang at undersøge institutionernes svagheder, og ud over de institutionelle spørgsmål at genoptage det europæiske projekt.
Hvad vil vi gøre sammen? Vil vi fortsætte med et stort marked, der fungerer godt med en fælles mønt, eller vil vi gå videre? Hvordan skal vi styrke det værdifællesskab, vi har haft i 50 år, et solidarisk fællesskab? Vi skal bevise, at dette europæiske projekt selvfølgelig skal udvikles, men at det har båret frugt, særlig med den fællesskabsmodel, der har fungeret godt, og de fællesskabspolitikker, der har været hensigtsmæssige. Jeg vil særlig erindre om frugten af den politik, jeg er ansvarlig for, nemlig samhørighedspolitikken.
Dette viser vigtigheden af denne store debat, vi skal indlede. Derefter skal vi i 2002 og 2003 finde en måde at strukturere debatten og arbejdet på for på rette måde at forberede den endelige regeringskonference. Derfor går vi også, som kommissionsformand Prodi har sagt, ind for i 2002 og 2003 at indkalde et konvent, der samler de fire institutionelle parter, nemlig de nationale parlamenter, Europa-Parlamentet, de nationale regeringer og Kommissionen, om den fremgangsmåde, der har fungeret godt i forbindelse med chartret om de grundlæggende rettigheder.
Når dette er sagt, har jeg ikke givet et svar på alle de spørgsmål, der melder sig, bl.a. om optagelsen af ansøgerlandene, for vi vil i 2004 iværksætte en større reform, der vedrører dem direkte ligesom os selv i dag i EU. Jeg mener, at de skal tage del i arbejdet i dette konvent. Vi skal også finde den rette måde at organisere arbejdet i dette konvent på.
Mine damer og herrer, vi ved godt, at dette konvent, og jeg siger det for at berolige de medlemsstater, der sikkert er bekymrede, ikke skal træffe beslutninger, men det skal stille forslag til regeringskonferencen, der i sidste ende kort og godt på højeste niveau skal træffe beslutninger. Dette konvent er imidlertid efter min mening og efter vores og mine egne personlige forskellige oplevelser i Amsterdam og Nice og med chartret om grundlæggende rettigheder en måde at få den kommende regeringskonference til at blive vellykket. Den er en måde at få mere gennemsigtighed og en reel debat på, fordi de fire institutionelle parter, der tager del i det forberedende arbejde med disse forslag, ligesom Dem kan gå ud og forklare de folkevalgte og borgerne ud over vores kreds, hvad der foregår. Det er således en betingelse for gennemsigtighed og den sande demokratiske forklaring.
Jeg vil således på Kommissionens vegne sige, at vi er velvilligt indstillet over for at nedsætte dette konvent i 2002 og 2003, fordi det er en betingelse for at få den øvelse, der har været i gang siden Nice, til at lykkes, og denne gang opnå en reel reform i 2004. De kan regne med, at Kommissionen under alle omstændigheder vil påtage sig sin del af forberedelsen af de forskellige etaper, der inden 2004 skal føre os frem til en større reform.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Resultaterne af Rådets og Kommissionens mission til Korea
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om resultaterne af Rådets og Kommissionens mission til Korea.

Larsson
Hr. formand, Europa-Parlamentet har bedt Rådet om at afgive en redegørelse om den svenske statsminister Göran Perssons besøg i Korea den 2.-4. maj i egenskab af EU's formand.
I Pyongyang talte formanden med den nordkoreanske leder, formand Kim Jong-il, og nummer to i det nordkoreanske magthierarki Kim Jong Nam, og i Seoul talte han med præsident Kim Dae-jung. Den højtstående repræsentant Javier Solana og kommissær Chris Patten deltog også.
Initiativet til rejsen blev taget i december 2000, da præsident Kim Dae-jung besøgte Stockholm og talte med statsminister Persson i forbindelse med overrækkelsen af Nobels fredspris i Oslo. Præsident Kim Dae-jung understregede, at Sveriges langvarige kontakter med landene på den koreanske halvø skulle kunne spille en vigtig rolle under det svenske formandskab. Efter diskussioner mellem EU's medlemsstater og repræsentanter for både Nord- og Sydkorea traf man beslutning om rejsen på EU's topmøde i Stockholm den 23.-24. marts 2001. Principperne for besøget var Rådets konklusioner og retningslinjer fra oktober og november 2000.
Under besøget i Pyongyang den 2.-3. maj havde EU-delegationen lange og betydningsfulde samtaler med Kim Jong-il, som efterfølgende blev refereret til præsident Kim Dae-jung i Sydkorea. Resultaterne var gode.
For det første blev der afgivet en erklæring om, at Nordkorea står ved den fælles deklaration fra det interkoreanske topmøde i Pyongyang i juni 2000. Formand Kim Jong-il lovede også at deltage i endnu et topmøde, når tiden er inde hertil.
Formand Kim Jong-il understregede for det andet betydningen af en parallel udvikling af forholdet mellem USA og Nordkorea samt af de interkoreanske relationer.
For det tredje bekræftede han, at Nordkorea står ved rammeaftalen fra 1994 mellem Nordkorea og USA samt ved missilmoratoriet frem til 2003. Missileksporten vil imidlertid ikke blive standset, før Nordkorea får tilsagn om kompensation for eventuelle tab af eksportindtægter. Eksporten var et rent kommercielt anliggende.
For det fjerde indrømmede Nordkorea også, at der er behov for økonomiske reformer, og man takkede ja til at sende en nordkoreansk delegation til Europa for at lære mere om markedsøkonomi.
For det femte bekræftede formand Kim Jong-il, at Nordkorea er villig til at indlede en diskussion om menneskerettigheder med EU. Fra EU's side understreger man, at spørgsmålet om menneskerettigheder har central betydning for EU's politik. Jeg håber, at et første møde kan finde sted under det svenske formandskab.
For det sjette diskuterede man behovet for at give FN og de ikke-statslige organisationer bedre arbejdsvilkår og større indsigt i bistandsprojekter i Nordkorea.
Afslutningsvis vil jeg sige, at man fra Sydkoreas side var meget positiv over resultaterne af mødet, specielt erklæringerne om endnu et topmøde og missilforsvaret.
EU's besøg var frugtbart. Resultatet af vores indsats kan imidlertid ikke endeligt vurderes, før om et par år. USA spiller naturligvis en vigtig rolle i den videre proces, men EU's indsats er ikke uvæsentlig.

Wallström
Hr. formand, EU støtter i høj grad præsident Kim Dae-jungs solskinspolitik, og det var på dette grundlag, at missionen under ledelse af Göran Persson, hvori min kollega Chris Patten deltog, fandt sted.
Unionens rolle i Den Demokratiske Folkerepublik Korea er komplementær til de tre hovedaktørers, Sydkoreas, USA's og Japans, roller. I modsætning til visse spekulationer i pressen, havde missionen ikke til hensigt at forsøge at fortrænge amerikanerne. USA blev orienteret på forhånd og støttede fuldt ud initiativet. Så pressereportager om en EU-diplomatisk udfordring over for USA ramte helt ved siden af. Men timingen var påvirket af vores ønske om at hjælpe med til at opretholde fremdriften i forsoningsprocessen på den koreanske halvø, mens USA er ved at afslutte sin policy-eksamination.
Ved besøget opnåede man, som vi allerede har hørt, betydelige resultater, og EU-delegationen havde omkring fem timers interessante drøftelser med præsident Kim Jong-il, hvor det var i stand til at komme fuldt ud ind på sine bekymringer. Vi følger nu op på det inden for fem områder: For det første fortsættes den eksisterende bistand. Der er afsat en maksimumsbevilling på 7 millioner euro til humanitær bistand og 20 millioner euro til fødevarehjælp og fødevaresikkerhed i budgettet for 2001. De mest relevante projekter at støtte og de betingelser, der vil blive lagt til grund, vil blive drøftet med Nordkorea i de kommende uger. For det andet skrider forberedelserne til igangsættelsen af vores tekniske bistand fremad, og der vil snart finde et projektidentifikationsbesøg sted i Nordkorea, for at man kan nå til enighed om udformningen af to pilotprojekter med de nordkoreanske myndigheder: De vil hver beløbe sig til tæt ved 1 million euro og vil bl.a. tage sigte på at uddanne embedsmænd i vigtige ministerier og på institutionsopbygning. For det tredje går det fremad med forberedelserne af de drøftelser med Nordkorea om menneskerettighederne, der vil finde sted i Bruxelles den 13. juni. For det fjerde undersøger vi måder, hvorpå vi kan udvikle en dialog med Nordkorea om økonomisk reform ved at arrangere studiebesøg til Unionen.
For det femte og sidste er vi ved at se på muligheder for diplomatiske akkrediteringsordninger med Nordkorea efter beslutningen om at etablere diplomatiske forbindelser den 14. maj. Eftersom det vil kræve forhandlinger, vil jeg ikke på nuværende tidspunkt komme nærmere ind på dette. I mellemtiden afventer vi med interesse færdiggørelsen af amerikanernes policy-eksamination af Nordkorea og håber, at dette vil føre til fremskridt i forsoningsprocessen mellem de to Koreaer.

Santer
Hr. formand, først vil jeg takke Dem, hr. formand for Rådet, og Dem, fru kommissær, meget for de oplysninger, De har givet os om EU's rejse til Nordkorea. EU skal være opmærksom på den store udfordring, som den koreanske halvøs fremtid er for Unionen. I januar måned anmodede Europa-Parlamentet efter en ad hoc delegations besøg både Rådet og Kommissionen om at træffe de nødvendige foranstaltninger til at konsolidere tilnærmelsespolitikken mellem de to koreaer og åbne Nordkorea for det internationale samfund.
Når vi har anmodet om en normalisering af forbindelserne mellem EU og Nordkorea, betyder det ikke en anerkendelse af et politisk styre, som for øvrigt ligger meget fjernt fra de grundlæggende værdier, vi går ind for. Vi ville imidlertid støtte den sunshine policy, som præsident Kim Dae-jung har indledt med stort mod og beslutsomhed, fordi vi var klar over, at uden aktiv støtte fra det internationale samfund, ville denne politik være dømt til i det lange løb at mislykkes og meget hurtigt i en nær fremtid smuldre.
Derfor sætter vi pris på Rådets og Kommissionens bestræbelser på at opnå en sådan normalisering med henblik på at få fastlagt kohærente retningslinjer for fælles handling over for Den Demokratiske Folkerepublik Korea.
Jeg har med interesse bemærket, at EU efter mødet i Pyongyang har indskærpet en effektiv indsats i forbindelse med den påbegyndte tilnærmelse til Sydkorea og overholdelse af de indgåede forpligtelser over for dette land. For øvrigt har vi altid holdt fast ved, at hele befolkningen skal have adgang til hjælp udefra, og at ngo'erne i denne forbindelse skal have mulighed for at arbejde på tilfredsstillende betingelser. Andre foranstaltninger, såsom bevilling af visa til europæiske journalister og gode arbejdsforhold, ville kunne skabe den tillid, der er nødvendig for, at tilnærmelsen kan ske på et mere stabilt grundlag.
Jeg vil slutte med at sige, at vi rigtignok skal være klar over, at den igangværende proces bliver lang og løbende, men at den er vigtig for at bevare freden i denne del af verden, som vores egen stabilitet og sikkerhed også afhænger af.

Ford
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe bifalder i høj grad det officielle besøg, som Rådet, Kommissionen og den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik har aflagt i Nordkorea og Seoul. Kommissær Patten sagde, da han i går aflagde beretning for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, at man havde haft beskedne mål med besøget, men disse beskedne mål var nået, og det hilser vi velkomment.
Som parlamentsmedlem er jeg ret så skuffet over, at delegationen havde held til at få plads til 75 journalister, men ikke kunne finde plads til nogen parlamentsmedlemmer med den begrundelse, at der var tale om en lille delegation. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet ved fremtidige lejligheder vil overveje at tage nogle parlamentsmedlemmer med, navnlig i lyset af, at grunden til relationerne mellem Nordkorea og EU blev lagt af Europa-Parlamentet for mere end to år siden, da vi sendte vores første officielle delegation dertil.
Det glæder mig, at man havde gode forhandlinger med Kim Jong-il. Nordkorea er helt klart en stat, der bekymrer os. Vi bifalder, at de fortsætter deres moratorium, hvad angår missilprøveaffyringer, indtil 2004. Jeg erkender, at de for nærværende kun har meget få andre muligheder end at eksportere militært udstyr. De fremstiller næsten ingen varer, som der er nogen, der ønsker at købe bortset fra militært udstyr. Så det er ikke særlig overraskende, at No-dong I- og No-dong II-våbnene, der har en rækkevidde på 1.300 kilometer, er blevet solgt til Iran, Syrien og Pakistan, eller at nordkoreanerne yder militær bistand til Congo, Iran, Etiopien og Syrien.
Vi har et problem, hvis de fortsætter med at foretage prøveaffyringer af Taepodong-missilet, der vil have en rækkevidde på mellem 4.000 og 6.000 kilometer. Vi bifalder helt klart moratoriet.
Vi bifalder også den yderligere bistand, der vil blive ydet i form af fødevarebistand. Vi har brug for forbedret adgang for EU-inspektører for at sikre, at bistanden bliver fordelt ordentligt. Vi bifalder den øgede bistand i landbrugssektoren, navnlig i lyset af, hvad vi har hørt om, at der nu er en vis anerkendelse af, at det er nødvendigt med en reform. Det er vigtigt at uddanne nordkoreanerne i moderne industrielle færdigheder og kontorfærdigheder, og vi må yde bistand til en ikke-nuklear energisektor samt øge tekstilkvoterne. Det er vigtigt, at vi har en menneskerettighedsdialog, og jeg bifalder, at den dialog vil finde sted den 13. juni.
Ingen har nævnt KADO. EU deltager i KADO-programmet til bygning af to kernekraftværker i Nordkorea. Desværre har vi denne gang nedskåret budgettet i forhold til sidste gang, og hvis vi virkelig ønsker at hjælpe Kim Dae-jung med hans solskinspolitik, så er dette virkelig de forkerte signaler at udsende. Vi er meget interesserede i, at der etableres diplomatiske forbindelser, og jeg opfordrer inderligt Kommissionen og Rådet til at overveje at placere et kontor i Pyongyang frem for at gøre Beijing-kontoret ansvarligt for Nordkorea. Der vil ikke være nogen daglig kontakt, hvis det er tilfældet.
Der er for nærværende en forskel mellem EU og USA, og vi håber, at vi kan tage initiativer sammen, men hvis vi ikke kan det, må vi gøre det hver for sig, for den retning, vi bevæger os i, er den rette.

Gawronski
Hr. formand, også for dem, der ligesom nogle af os har været så heldige at besøge Nordkorea mere end én gang, er det vanskeligt at forstå, hvad dette styre vil, og i hvilken retning det går. Efter den fornyede optimisme sidste år er der i øjeblikket stilstand og stagnation i Nordkoreas tilsyneladende åbning over for udlandet og i forbedringen af landets forhold til dets naboer mod syd. Der er nogle, der endda taler om et tilbageskridt. Derfor vil jeg personligt gerne spørge, om EU-delegationens besøg i sidste måned ikke var lidt overilet. Kommissær Patten fortalte os i går - og det blev gentaget her i dag - at man på møderne også drøftede menneskerettighederne, som systematisk overtrædes i dette sidste kommunistiske diktatur. Han fortalte os dog ikke, hvad resultatet af drøftelserne blev, og det får mig til at tro, at han ikke har opnået noget særligt. Havde det så ikke været bedre, at man først opnåede nogle indrømmelser på dette vanskelige område og herefter belønnede landet ved at aflægge besøg i Pyongyang? Vi sidder med nogle kort på hånden, der gør det muligt for os at tvinge det nordkoreanske styre til at behandle sine borgere ordentligt, og disse kort er vi moralsk forpligtet til at bruge.
Det andet aspekt af dette besøg, der bekymrer mig, er forholdet til USA, som har en dominerende stilling i dette område og et meget større ansvar end Europa. Også her fortalte kommissær Patten os, at man havde rådført sig med Washington i forbindelse med besøget. Men som Kommissionen gjorde opmærksom på, udtalte velanskrevne amerikanske kommentatorer - heriblandt den tidligere minister Kissinger - at de var meget overraskede over denne mission, som giver indtryk af, at man ønsker at udfylde og benytte sig af den plads i kalenderen, som USA har levnet, idet man i USA som bekendt er ved at tage politikken over for Nordkorea op til fornyet overvejelse.
Jeg ville derfor gerne høre nogle beroligende ord fra Kommissionen og Rådet, når det gælder disse to aspekter.

Wallström
Hr. formand, jeg tænkte blot, at jeg kunne komme med et par kommentarer og svare på nogle af spørgsmålene. Hr. Santer, vi kan gå ind for alle de ting, De har sagt, og jeg forstår også, at arbejdsbetingelserne for ngo'er var et af de spørgsmål, der blev rejst under besøget. Delegationen forstod, at der var sket forbedringer i det seneste år, selv om der formentlig stadig er meget mere at gøre.
Til hr. Ford vil jeg sige, at vi måske undertiden er stive, når det gælder den måde, hvorpå vi sammensætter vores delegationer. Dette foregik i trojkaen, og journalisterne kommer alligevel. De var ikke del af delegationen, men de kom. Nogle gange kunne man naturligvis godt invitere medlemmer af Europa-Parlamentet, men jeg forstår, at der med hensyn til dette spørgsmål er et godt samarbejde mellem Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet, og jeg håber, at det kan fortsætte. Jeg har ikke ret til at sige, at der i fremtiden bør være deltagelse af medlemmer af Europa-Parlamentet, men vi har noteret os Deres bemærkninger til dette.
De nærmere enkeltheder med hensyn til etableringen af diplomatiske forbindelser vil snart blive drøftet med nordkoreanerne, og jeg forstår, at der endnu ikke er truffet nogen beslutning om udpegelsen af en delegation, hvor det skal være, og hvordan det bør gøres.
Jeg håber, at jeg har dækket de vigtigste spørgsmål, som er blevet rejst. Tak for Deres bidrag.

Formanden
Tak for dette ekstra svar.
Som afslutning på denne forhandling vil jeg meddele, at jeg har modtaget seks beslutningsforslag om Korea i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.

Miljøpolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0172/2001 af Blokland for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om opfyldelse af vore behov på en ansvarlig måde - integration af miljøhensyn i den økonomiske politik (KOM(2000) 576 - C5-0012/2001 - 2001/2004(COS));
A5-0171/2001 af Hulthén for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om miljøpolitik og bæredygtig udvikling: forberedelse af Det Europæiske Råds møde i Göteborg (2000/2322(INI)).

Blokland
Hr. formand, denne forhandling vil jeg indlede med at læse et digt op:
"Findes der én skabning i luften,
på jorden, i vandet,
som vi ikke ødelægger,
som vi ikke tilintetgør?
Ingen fysisk kraft,
ingen behændighed,
endnu mindre snuhed eller list
kan redde dem
fra vores ødelæggende kraft.
Ingen klippe er så hård,
intet bjerg så højt og mægtigt,
intet træ så stateligt og fuldvoksent:
Alt kan vi slå i stykker.
Ingen fugl flyver så højt på himlen,
ingen fisk svømmer så dybt i havet,
intet dyr bor så langt væk,
på ensomme steder,
at vi ikke kan få magt over det,
at vi ikke kan dræbe det."
Dette digt udtrykker en dyb medfølelse med skabelsen. Den, som tror, det er skrevet af en miljøaktivist fra det 21. århundrede, tager fejl, for det er offentliggjort i 1536 af Martin Bucer, prædikant i Thomaskirken i Strasbourg. Beskyttelse af og bekymring for miljøet er altså bestemt ikke noget nyt. Med rette kan vi konstatere, at vi i dag drøfter en meddelelse fra Kommissionen og en betænkning fra Parlamentet, hvori der ikke nævnes opsigtsvækkende nyheder.
Miljøudvalgets almindelige vurdering er, at meddelelsen fra Kommissionen i for høj grad ligner det dokument, der blev offentliggjort for seks år siden. Udviklingen af politikken i denne mellemliggende periode er efter vores opfattelse for ringe.
Den forsigtige holdning, som Kommissionen vælger, er i sig selv forståelig, men må ikke føre til, at sikringen af den økonomiske vækst på kort sigt har den største politiske prioritet. Så kommer andre samfundsmæssige og traktatmæssige målsætninger i knibe. En af disse andre målsætninger er, at den økonomiske udvikling bliver økologisk forsvarlig. Kommissionen bør mere udtrykkeligt gøre medlemsstaternes regeringer opmærksom på, at de har forpligtet sig hertil og må drage konsekvenserne af det.
Gennem indførelsen af markedsbestemte instrumenter kan eksterne virkninger af økonomiske handlinger internaliseres i varers og tjenesteydelsers priser. Således kan mange sparsomme miljøkilder, som der hidtil ikke har hængt en "prisseddel" på, bedre værdsættes. Producenter og forbrugere får herved "automatiske incitamenter", som styrer dem i retning af en bæredygtig arbejds- og levemåde. Det er imidlertid påfaldende, at Kommissionen ikke lægger vægt på ufuldkommenhederne ved og skyggesiderne af markedets virkninger. Ren luft og rent drikkevand bør være frit tilgængeligt for enhver. Dette princip med social retfærdighed og lighed bør også inddrages i betragtningerne. Udtalelsen fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål kommer udtrykkeligt ind på dette.
Problemet med degraderingen af miljøet står for øvrigt ikke alene. Fattigdom, arbejdsløshed, energi- og miljøproblemer indvirker på og forstærker hinanden, hvorved der er risiko for en negativ spiral. Ikke blot i udviklingslandene, men også i velstående lande optræder denne vekselvirkning. Det bør der lægges større vægt på.
Med hensyn til indikatorerne for integrationen af økonomi og miljø opfordrer Kommissionen med rette til, at der skabes en forbindelse til de strukturelle indikatorer, som Rådet i Lissabon bad om. Desværre fremhæver Kommissionen i denne forbindelse ikke den store betydning af en systematisk fremgangsmåde, hvor miljøregnskab knyttes til nationalregnskaberne. Parlamentet har allerede i beslutningsforslag fra 1995 og 1998 peget på dette. Ved en systematisk fremgangsmåde skal netop vekselvirkningen mellem økonomiske sektorer, miljøet og andre områder vises objektivt. Løse indikatorer forårsager et meget større undersøgelsespres. Kan kommissær Wallström give tilsagn om, at denne systematiske fremgangsmåde anvendes i overensstemmelse med forslagene i det beslutningsforslag, der foreligger nu?
Kommissionens plan om, at der i fremtiden gøres noget ved miljøskadelige subsidier og skatteforanstaltninger, har i høj grad tiltrukket sig mediernes opmærksomhed. Forslaget om at opstille indikatorer for disse forekommer mig imidlertid ikke så frugtbart. En kritisk analyse ved hjælp af en kvalitativ undersøgelse, hvori det kontrolleres, om både miljøskadelige foranstaltninger, miljøbeskyttende afgifter og stimulerende subsidier er effektive, er meget bedre.
I meddelelsen lægges der ikke vægt på konsekvenserne af de for nylig bebudede politiske foranstaltninger for ansøgerlandene. Hvordan bliver regeringsinstanser eller politiske instanser i disse lande inddraget i den plan, som følger efter denne meddelelse?
Den offentlige bevidstgørelse om betydningen af en bæredygtig økonomisk udvikling er generelt utilstrækkelig. Den økonomiske politik er nu om dage ensidigt rettet mod en større ekspansion. Man kan ikke sige, at der deri gives god plads til respekt for bevarelsen af skabelsen og respekt for andres, herunder de fremtidige generationers, rettigheder. De nuværende ulige globale forhold skaber ikke så meget rettigheder, men frem for alt ansvar og forpligtelser for indbyggerne i rige, industrialiserede lande.
Det er derfor beklageligt, at forhandlingen i dag er bebudet under overskriften "miljøpolitik". Det er alt for begrænset. Det drejer sig i dag om vores fremtid og om spørgsmålet om, hvorvidt vi er rede til at deltage i en forandringsproces, som blev indledt så lovende i Rio, eller om vi bare lader tingene gå deres gang. Det drejer sig således om, hvorvidt vi påtager os vores ansvar, og hvorvidt vi virkelig vil være forvaltere af denne jord.

Formanden
Kære kolleger, lige et indlæg til forretningsordenen. Hr. Blokland, De har i vid udstrækning benyttet Deres taletid. Det under jeg Dem gerne, og også den næste ordfører, men jeg vil dog gøre opmærksom på, at vi nu er temmelig forsinkede. Jeg er nødt til at bede Dem overholde taletiden nøjere, og jeg vil forsøge at få Dem til at gøre dette.

Hulthén
Hr. formand, jeg kan bære over med, at den forrige taler overskred sin taletid en smule, emnet taget i betragtning. Fem minutter til at tale om den bæredygtige udvikling i et perspektiv på 25 år er ikke meget, og det er en kunst at holde sig præcist inden for denne tidsmargen.
Spørgsmålet er, hvad vi mener med bæredygtighedsstrategi. Er det en ny politisk floskel, som vi forsøger at opfinde her i Europa-Parlamentet? Nej, det er det ikke. Det er en arv, der går længere tilbage i tiden. Vi har haft et mandat, siden man i Rio for snart 10 år siden besluttede, at alle nationer skal opretholde en bæredygtighedsstrategi.
Hvad er så bæredygtighed? Hvad taler vi egentlig om, når vi diskuterer bæredygtighed? Vi taler såmænd om fremtiden for de kommende generationer. Vi diskuterer de kommende generationers udvikling og liv - med andre ord hvordan deres liv skal være, hvad angår sociale anliggender, den økologiske udvikling og økonomien. Vi må imidlertid huske på, at det er let for os, som lever i en ganske lille og rig del af verden, at sige, at vi vil efterlade os en arv, der er lige så god, som den vi har fået. Ønskemålet for det store flertal af verdens befolkning må være, at deres børn får et bedre liv end dem selv.
Parlamentets arbejdsbetingelser ved udarbejdelsen af dette dokument, der trods alt skal være et slags grundlag for og bidrag til topmødet i Göteborg, lader en hel del tilbage at ønske. Parlamentet har været nødt til at løbe et slags parallelløb med Kommissionen for at kunne arbejde eller i det hele taget få mulighed for at fremsætte sit syn på, hvordan denne udvikling skal forme sig. Det er ikke tilfredsstillende. Der er muligt, at Kommissionen selv har haft god tid, men man bør ikke desto mindre give Parlamentet en reel mulighed for at diskutere disse spørgsmål - ikke bare ud fra et miljømæssigt perspektiv. Hele Parlamentet - udvalg der arbejder med sociale eller økonomiske spørgsmål såvel som alle andre berørte udvalg - burde involveres. Ellers begrænser vi spørgsmålet og gør det til et rent miljøspørgsmål, hvilket det ikke er.
Hvad angår de politikker, som det ville være ønskeligt at behandle i et sådant dokument - bl.a. på baggrund af den måde, man ønsker at behandle spørgsmålet på i Göteborg - tror jeg, at vi primært skal anlægge et økologisk perspektiv. Både det sociale og det økonomiske perspektiv er naturligvis vigtigt, og vi ved, at de styrer vores liv. Hvis ikke vi har en velfungerende planet i økologisk henseende, bliver det meget vanskeligt at diskutere økonomiske og sociale spørgsmål. Det er ganske enkelt betinget af, at økologien er i balance. Kommissionens tekst, som vi trods alt mener tager sit udgangspunkt i de nuværende økonomiske systemer, er ikke helt tilfredsstillende i den henseende. Man har ligesom ikke forstået de finere nuancer. Det handler om at udnytte den eksisterende økonomi. Det gælder om at forsøge at opstille de ønskede grænser for markederne. Det gælder om at finde de virkemidler, vi selv kan anvende i vores eget budget og i vores egne indkøb.
Hvis man vil skabe en bæredygtig strategi for EU, skal man rigtignok se på de problemer, der findes i Unionen, men det er helt umuligt at isolere Unionen fra den øvrige verden. Vi skal se os selv som en del af planeten og den globale sammenhæng. Det, vi gør i Unionen, påvirker vores omgivelser. Vi skal ikke eksportere noget, som vi ikke selv vil have. Vi skal se på vores handelsrelationer og vores landbrugspolitik og på deres negative indvirkning på andre landes muligheder for at udvikle sig. Vi har også et ansvar over for de internationale handelsrelationer.
Uden det lokale perspektiv bliver der heller ikke nogen bæredygtighedsstrategi. Det fine ved Agenda 21-arbejdet var, at det gjorde og gør det muligt for frivillige organisationer, lokale aktører, kommuner og medborgere at deltage i processen og forstå, hvad det handler om. Til syvende og sidst handler det om individets ansvar samt om, at der egentlig er brug for en anderledes adfærd på alle områder. Både Kommissionen og Rådet skal overveje, hvordan man kan få folk til at føle et engagement, så det ikke bare bliver et ovenfra kommende budskab.
Til sidst vil jeg sige noget om den politiske ledelse. Det er vigtigt, at der kommer et klart budskab i Göteborg, hvis det skal fungere. Det må ikke bare blive et tomt manifest. Det skal også være et bevis på, at Kommissionen og Rådet virkelig vil gå fra ord til handling.

Larsson
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg er meget glad for at få mulighed for at deltage i debatten her i dag. Debatten handler om strategien for en bæredygtig udvikling samt integrationen af miljøhensyn i den økonomiske politik. At disse spørgsmål står højt på dagsordenen, er et udtryk for politisk vilje til forandring og fornyelse.
Da den bæredygtige udvikling blev indskrevet i Amsterdam-traktaten, blev vi kritiseret for, at det ikke var tilstrækkeligt, og at det ikke forpligtede til handling. Der var en vis skepsis over for vores fælles politik og EU's evner. Denne kritik kan ikke rettes imod os i dag. Nu skal vi tage stilling til konkrete forslag, mål og midler på basis af Kommissionens velformulerede forslag til en strategi for en bæredygtig udvikling samt fru Hulthéns og hr. Bloklands betænkninger.
En effektiv politik for en bæredygtig udvikling kræver en regulær og klar samfundskritik. Biodiversiteten er truet, forsuringen fortsætter, overgødningen øges, kemikalierne ophobes i vores kroppe, luftforureningen dræber, klimaændringen accelererer - og det sker alt sammen lige nu. Samtidig må vi ikke lukke øjnene for de store muligheder, vi har: Der er øget forskning, stigende fokus på uddannelse og livslang uddannelse, større udbredelse af viden, udvikling af nye teknikker, flere rationelle løsninger og problemerne inden for landbrug og fiskeri afføder nye idéer og løsninger, og den politiske vilje vokser.
Nu skal vi anlægge et helhedsperspektiv, hvor der er et samspil mellem forskellige politikker. Det økonomiske, sociale og økologiske perspektiv skal flettes sammen og sidestilles inden for samtlige politiske områder. Vi skal foreslå konkrete foranstaltninger, nye principper og tydelige mål. Vi kan nu formulere en fremtidsvision. Målet for Europa er at blive den mest konkurrencedygtige og dynamiske vidensbaserede økonomi i verden. Dette mål skal i Göteborg suppleres med den økologiske dimension, så vi kan blive den region, der tager det største ansvar for naturen og miljøet.
Det er også vigtigt, at politikken forankres i borgernes hverdag. Forskning, uddannelse, demokrati og medbestemmelse er alle forudsætninger for et fælles ansvar. I det fortsatte arbejde med bæredygtighedsstrategien skal man udvide dialogen med det civile samfund og EU's institutioner.
Formandskabets ambition inden Rådets møde i Göteborg er, at vi kan vedtage en strategi, der bl.a. skal sammenflette Lissabon-processen med strategien for en bæredygtig udvikling, og som skal fastlægge den økologiske dimension ved at opstille en række klare og opfølgningsbare mål for at vende de aktuelle negative tendenser. Det betyder, at alle kommende beslutninger i EU skal prøves ud fra et bæredygtighedsperspektiv. Strategien skal tydeligt vise Europas ambition om at mindske klimapåvirkningerne og om at deltage aktivt og ansporende i det globale samarbejde. Følgelig skal alle uholdbare subsidier afvikles. Strategien skal også resultere i en minimering af kemikaliernes negative indvirkning på sundheden og miljøet, ligesom en bæredygtig udvikling skal diskuteres på højeste politiske niveau.
Jeg vil specielt understrege betydningen af, at vi har det politiske mod til at opstille konkrete og tidsbestemte mål for at opnå en bæredygtig udvikling. Med dette udgangspunkt er det glædeligt, at fru Hulthéns betænkning, som Europa-Parlamentet behandler i dag, giver udtryk for samme holdning. I denne betænkning vil jeg specielt fremhæve kravet om et klimaomstillingsprogram og mål for vedvarende energi, kravet om en omlægning af transportpolitikken, kravet om en ny kemikaliepolitik baseret på forsigtighedsprincippet, kravet om en bæredygtighedsanalyse af alle beslutninger samt kravet om en styrkelse af bæredygtighedsperspektivet i Unionens globale arbejde.
Det er vigtigt, at Parlamentet, som det står i betænkningen, fortsat er ansporende og foretager en kritisk kontrol af den nye lovgivning i Unionen. Hvad angår det globale ansvar, vil jeg specielt understrege det, som fru Hulthén tager op i sin betænkning. Man kan kun sikre en bæredygtig udvikling, hvis man anlægger et globalt perspektiv. Det er derfor en vigtig opgave for os. EU skal indtage en førende rolle i arbejdet for en global bæredygtig udvikling. Vi skal gå helhjertet ind for at skaffe de nødvendige resultater på næste års World Summit for Sustainable Development i Sydafrika.
Som et led i forberedelserne forud for Rådets møde i Göteborg og mødet i Johannesburg inviterede jeg forrige weekend 250 unge i alderen 20-25 år fra 110 forskellige lande i hele verden til et møde. På det møde var der ingen grænser mellem lande eller mellem mennesker. Hvad har disse unge? De har engagement og entusiasme. Hvad mangler de? De mangler tålmodighed og frygt for at give sig i kast med vanskelige problemer. Hvad skylder vi dem? Jeg tror, at man kan sige, at vi skylder dem et grundlag for deres tro på fremtiden ved at markere os og opstille konkrete politiske foranstaltninger for derigennem at vise, at vi har det politiske mod og den politiske vilje til at ændre de farlige tendenser i verden. Hvad er det, de kræver af EU, specielt efter USA's optræden i klimapolitikken? De kræver, at EU påtager sig en lederrolle i det globale arbejde for en bæredygtig udvikling og i kampen mod fattigdom og den aktuelle forurening.
Jeg vil konkludere: Bæredygtighed på ét kontinent er ikke en holdbar bæredygtighed. Som fru Hulthén sagde, kan vi aldrig regne med, at en del af jorden kan leve bæredygtigt, mens resten af jorden går under i fattigdom og forurening.
Hr. Blokland har i sin betænkning peget på sammenhængen mellem udpiningen af vores naturressourcer og miljøpåvirkningerne i forhold til den økonomiske politik. Konklusionen er, at de manglende prissedler på knappe ressourcer og de miljømæssige konsekvenser resulterer i en utilstrækkelig integrering af miljøhensyn og økonomi. For mig står det helt klart, at en vigtig del af fremtidens bæredygtighedspolitik består i en bedre internalisering af miljøomkostningerne i udgifterne til varer og tjenester i økonomien.
De forslag, der præsenteres i betænkningen, er vigtige instrumenter for videreudviklingen af en strategi for en bæredygtig udvikling og sektorintegration. Formandskabets udgangspunkt er, at det er vigtigt, at miljøintegrationen kommer ind under de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, ind i Broad Economic Policy Guidelines. Her skal der også i højere grad anvendes markedsbaserede økonomiske virkemidler for at prissætte knappe ressourcer og vurdere, om subventioner og skatteundtagelser har en negativ indvirkning på miljøet. Udviklingen af strategien for miljøintegration skal omfatte mål, tidsplaner og opfølgningsmekansimer i BEPG.
Afslutningsvis vil jeg referere til en konklusion i hr. Bloklands betænkning. Der er brug for foranstaltninger nu for senere at undgå dyrere foranstaltninger. Jeg kan også supplere dette med en rapport fra det svenske miljøbeskyttelsesdirektorat, der viser, at det som regel tager meget lang tid for naturen og miljøet at restituere sig efter den forurening, vi påfører den. Jeg synes, at den konklusion supplerer hr. Bloklands konklusion.
Vi har med andre ord ikke råd til at vente. Vi skal handle nu, og de nærværende betænkninger er et vigtigt skridt på vejen mod Rådets møde i Göteborg og topmødet i Johannesburg næste år.

Lambert
Hr. formand, jeg er glad for denne lejligheden til at bidrage til forhandlingen på vegne af Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, selv om det var en redaktion, der blev foretaget i allersidste øjeblik, og som jeg mener er et godt eksempel på meget af det, der for øjeblikket er galt med den måde, hvorpå vi ser på bæredygtighed i denne institution. Vi integrerer ikke vores social-, økonomi- og miljøpolitikker. De burde trække i samme retning, og det gør det bestemt ikke for øjeblikket.
Det eksemplificeres også ved, at den eneste kommissær, vi har hos os her i aften, er miljøkommissæren. Jeg hilser hende velkommen her, men når vi drøfter bæredygtighed, så jeg meget gerne i fremtiden kommissærerne fra mit eget udvalg, og ikke mindst kommissærerne fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål.
Hvis vi skal have bæredygtighed på langt sigt og udvikle en sand grøn økonomi, må vi sørge for at skabe miljøvenlige virksomheder og bruge ressourcerne effektivt, og det gælder også den måde, hvorpå vi anvender vores arbejdsstyrker. Heraf mit udvalgs opfordring til hurtige fremskridt med at gøre det muligt for folk at arbejde effektivt gennem egentlig konsultation og medbestemmelse, for demokrati er også en del af bæredygtighedsproblematikken, og det samme er arbejde af god kvalitet under sikre arbejdsvilkår støttet af et effektivt socialsikringssystem.
Hvis vi kræver, at virksomhederne skal sørge for sociale og miljømæssige revisionsordninger, som vi med rette gør, må vi have revisorer og andre fagfolk, der kan gøre dette. Hvis vi ønsker bygherrer, der kan bygge energieffektive bygninger, må vi uddanne sådanne. Heraf mit udvalgs opfordring til, at alle EU-finansierede uddannelsesinitiativer tager fuldt ud højde for miljødimensionen, hvis vi virkelig skal forberede folk på fremtiden.
Social integration er, som det allerede er blevet sagt, en nøglekomponent i et bæredygtigt samfund, heraf behovet for en garanteret minimumsindtægt til at kunne klare grundlæggende behov. Vi må bekæmpe forskelsbehandling og fattigdom. For nærværende føler de hjemløse og fattige ikke, at de har nogen andel i fremtiden, og det må enhver anse for at være et skændigt spild af ressourcer.
Bæredygtig udvikling handler om at skabe en verden, hvori der ikke er nogen tabere. Vi kan ikke nå dette mål, hvis vi fortsætter med politikker, der trækker i forskellige retninger og endog underminerer hinanden. Vores fælles fremtid afhænger af, at vi finder en effektiv måde at sikre integration og bæredygtighed på.

Sommer
Hr. formand, foreneligheden mellem økologi og økonomi har gennem mange år været et emne, som har inspireret til filosofiske overvejelser. Problemet er, at der ganske vist teoretisk ikke er nogen iboende modsætning mellem økonomisk vækst og bevaring af miljøet, men at økonomisk vækst hidtil i reglen også har påvirket miljøkvaliteten i negativ retning. Men på den anden side medfører økonomisk nedgang, forbundet med vækst i arbejdsløshed og fattigdom, også altid et tab i miljøkvalitet.
Emnet er altså meget komplekst, og det er især vanskeligt at få hold på, fordi der fortsat mangler almengyldige indikatorer for den monetære værdisætning af miljøgoder. Vi har brug for standarder, som er gyldige i hele EU, og vi kan kun få hold på dem, hvis hele EU er med. Kommissionen opfordres til at basere sin meddelelse på et statistisk sikkert grundlag, hvis vi ikke skal fortsætte med at diskutere luftkasteller.
Hvis vi hypotetisk antager, at der findes sikre grundlag, må man spørge, hvilke konsekvenser man skal drage af det. Der er tænkt på meget. Subsidier, handel med emissionsrettigheder eller såkaldt økoskat, det vil sige miljørelaterede skatter eller afgifter. Modellerne findes.
Det er imidlertid vigtigt, at disse modeller indføres i alle EU-medlemsstater på samme måde og på samme tidspunkt for at give fair chancer for alle involverede. Kun en fair konkurrence kan sikre accepten af miljøregulerende initiativer, uanset af hvilken art. Subsidier skal undersøges med henblik på deres effektivitet og eventuelt ændres eller erstattes med andre initiativer.
Handel med miljøgoder skal være retfærdig. Miljørelaterede skatter og afgifter er kun hensigtsmæssige og effektive, hvis de opkræves i forhold til emissionen og skatteneutralt for borgerne. Desuden må sådanne skatter og afgifter under ingen omstændigheder anvendes til andre områder end miljøområdet.
Kun på den måde er det muligt at opfylde det berettigede krav om et sundt miljø, som stilles af vores borgere og af mennesker uden for EU.

Corbey
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, bæredygtig udvikling er den største udfordring for de kommende 20 år. Bæredygtig udvikling er et smukt begreb, som giver udtryk for den overbevisning, at økonomisk vækst er forenelig med forbedring af miljøet. Hidtil har dette for det meste ikke været tilfældet, og den økonomiske vækst er sket på bekostning af miljøet. Det er nu vores opgave at forbedre vores produktionsmetoder, således at de i højere grad eller i endnu højere grad tager hensyn til miljøet, at ændre vores tankegang og handlemåde og at lade miljøomkostningerne tælle med, således at beskyttelsen af miljøet bliver rentabelt. Det Europæiske Råd i Göteborg må komme med et kraftigt udspil med henblik herpå.
Jeg benytter lejligheden til at give hr. Blokland en kompliment for hans betænkning. Hans realistiske holdning giver i hvert fald en række konkrete holdepunkter for videre udformning. Jeg vil også gerne takke fru Hulthén for den overbevisning og den vedholdenhed, hvormed hun fremlægger sin opfattelse af bæredygtig udvikling.
Begrebet bæredygtig udvikling skal omsættes i konkrete forslag og beslutninger. Jeg vil i denne forbindelse nævne tre punkter: produktstandarder, biodiversitet og overholdelse. Bæredygtig udvikling skal udformes konkret. Vi vil arbejde på udvikling af konkrete produktstandarder, standarder, som styrer energiforbruget, standarder, som begrænser anvendelsen af farlige stoffer eller så vidt muligt forbyder dem, og regler, som gør det muligt, at miljøomkostninger medregnes i produktets pris. Sådanne standarder er vigtige i sektorerne for levnedsmidler, byggematerialer, beklædning, maling og naturligvis emballage. Dér kan der efter min opfattelse opnås en stor miljøfordel.
Standarderne skal også vedrøre forebyggelsen af affald. Færre engangsprodukter, mindre slitage, mere bæredygtighed og mere langvarig kvalitet. Når produkter alligevel må kasseres, skal genbrug og genvinding være en selvfølge. Den store udfordring er at skabe markeder for alt produktaffaldet og alle affaldsstofferne. Sådanne markeder frembyder desuden ny beskæftigelse.
Medregningen af miljøomkostningerne i prisen er vigtig, men ikke alt kan udtrykkes i penge. Beskyttelse af naturen og biodiversitet er også en værdi i sig selv, uden at dette direkte har en økonomisk værdi. Beskyttelse af biodiversitet er et tema, som til stadighed skal komme tilbage i mange former for politik. Vi må naturligvis også overholde fugle- og habitatdirektivet.
Hermed er vi nået frem til tredje punkt, nemlig overholdelsen. Der findes en hel del god europæisk lovgivning. Det gælder således om også at overholde disse love. Det er imidlertid ofte et problem. Ikke alle medlemsstater har et lige godt omdømme, hvad dette angår. Fru Hulthén og hr. Bowe spurgte i Strasbourg, hvordan Kommissionen agter at håndtere dette. De svar, som kommissionsformand Prodi gav, var i hvert fald skuffende. Jeg vil derfor endnu en gang spørge Kommissionen, hvordan den vil gøre medlemsstaterne opmærksomme på, at de ikke fuldt ud overholder de europæiske regler. Jeg vil også understrege, at Parlamentet kan inddrages meget mere i overholdelsen. Jeg vil gerne hvert halve år have en oversigt over, hvordan lovgivningen overholdes.

Paulsen
Hr. formand, kære minister, hr. kommissær. En bæredygtig udvikling indeholder mange faktorer. Det er meget let at skrive om smukke drømme og bruge store ord.
Jeg håber, at man på Rådets møde i Göteborg tør pege fremad. Samtidig håber jeg, at man tager et modigt skridt og ser nærmere på EU's egne regnskaber og støtteordninger. Hr. Blokland tager det op i punkt 5, og fru Hulthén tager det op i punkt 33, nemlig behovet for at revidere landbrugsstøtten. Heldigvis er Kommissionens meddelelse lidt mere skarp. Her står der nemlig følgende: "Når den fælles landbrugspolitik skal revideres i 2002, bør der lægges større vægt på kvalitet frem for kvantitet".
Landbruget er fortsat Europas hovederhverv, for så vidt som landbrug og skovbrug tegner sig for vores kulturarv, rekreation og biologiske diversitet. Det handler om kemikalier og plantenæring i vand. Det handler om luft og folkesundhed. Så må man stille sig spørgsmålet: Hvor bæredygtige er EU's egne støtteordninger til landbruget? Er det ikke på tide at bruge en del af disse penge til en bæredygtig udvikling, til udvikling for landdistrikterne, til bevarelse af biologisk diversitet, til bortskaffelse af kemikalier og til at sikre os fødevarer, som vi kan være trygge ved at spise?
Tænk, hvis Det Europæiske Råd tør tage et sådant initiativ og pege med fingeren og sige: "Den vej skal vi gå"!

Jonckheer
Hr. formand, fru kommissær, EU's paradoks er, at miljølovgivningen på den ene side har spillet en pionerrolle for mange af medlemsstaterne, herunder min egen, og bestemt vil komme til at spille en pionerrolle for ansøgerlandene. Den anden side af paradokset er, at mange af EU's sektorpolitikker rent faktisk er i modstrid med kriterierne for en bæredygtig udvikling, og særlig landbrugspolitikken, men mere generelt også den vægt, der lægges på en økonomisk vækst uden tilstrækkeligt hensyn til en bæredygtig udvikling, som det for nylig er blevet understreget i en OECD-rapport, der er meget mere kritisk end normalt over for Kommissionens tekster, hvilket jeg tillader mig at gøre Kommissionen og Rådet opmærksom på.
Jeg tror, at det haster med at skifte retning, og dette er baggrunden for vores støtte til Parlamentets to betænkninger og fru Myllers tilknyttede betænkning. Der er tre politiske krav til topmødet i Göteborg. For det første skal Rådet godkende Kommissionens tekst uden at udvande de retningslinjer, Kommissionen har foreslået. For det andet skal Rådet (miljø), der mødes en uge inden topmødet i Göteborg, tage Parlamentets krav til det sjette rammeprogram i betragtning. Og for det tredje skal det belgiske formandskab i Göteborg pålægges at foretage en konkret opfølgning på de retningslinjer, der bliver vedtaget i Göteborg.
Hvad mere specifikt angår de økonomiske aspekter, skal ØKOFIN-Rådet skifte dagsorden. Især bør tilskud til produktionsmetoder, der er skadelige for miljøet, afskaffes, og omvendt skal der tilskyndes til at anvende produktionsmetoder, der er mindre skadelige for miljøet. Hvad angår offentlige kontrakter, skal der fastsættes miljø- og samfundskriterier. Hvad angår indikatorer, er det ikke acceptabelt, at den begrænsede liste over indikatorer for tiden ikke indeholder miljøkriterier. Man bør også overveje et nationalregnskab, der omfatter miljøoplysninger.
Dette var en række overvejelser, vi vil gøre os. Vi må skaffe midlerne hertil. Vi vil under det belgiske formandskab være opmærksom på, at Det Europæiske Råds møde i Barcelona bliver det første, der integrerer en miljømæssig, samfundsmæssig og økonomisk strategi.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg nogle bemærkninger til Kommissionens forslag om bæredygtig udvikling. Det er klart, at forslaget på mange områder kunne have været mere vidtgående, men det er til gengæld skarpere, end jeg havde ventet, og det indeholder flere forslag, som, hvis de gennemføres, virkelig vil gøre en forskel i forhold til den gældende miljøpolitik.
Jeg vil først og fremmest fremhæve kravene om at begrænse vejtransporter, reducere udslippet af drivhusgasser, fjerne skadelige subsidier, gøre udbudsreglerne mere miljøvenlige og justere landbrugspolitikken. Hvis disse krav gennemføres, er det et vigtigt skridt i den rigtige retning.
Nu er spørgsmålet så, om disse konkrete forslag overlever Rådets møde i Göteborg. Det håber jeg, at de gør, og jeg håber, at det ikke er disse forslag, der plukkes ud af det endelige dokument, men at de får lov at blive, og at man måske i stedet afkorter den generelle ræsonneren. Jeg tor, at det kan blive et reelt bidrag til en ændring af denne politik. Jeg ønsker det svenske formandskab held og lykke med opgaven.
På ét område er forslaget imidlertid utilstrækkeligt, nemlig med hensyn til det internationale samarbejde og i forhold til Verdenshandelsorganisationen og miljøreglerne.

Thomas-Mauro
Hr. formand, der skal føres en sand miljøpolitik i Europa for at respektere vores miljø. Det drejer sig om at erkende pligten til at videregive en intakt, universel naturarv til de næste generationer. Derfor skal vi sørge for, at den europæiske miljøpolitik ikke bliver ideologisk, men at den er baseret på ansvarlighed. Vi skal anvende subsidiaritetsprincippet til at forvalte forureningsproblemer.
Luftforureningen i byerne skal f.eks. behandles af de lokale myndigheder med størst mulig handlefrihed. Forurening af floderne hører under de stater, der grænser op til flod. Det skal være op til dem frit at komme med løsninger. Det væsentlige er, at de virker. Til gengæld er klimaforandringen på jorden global. EU skal have en fælles holdning til dette spørgsmål i de internationale organer og skal ved hjælp af rammedirektiver give medlemsstaterne mål, de skal nå, og give dem frit spillerum til at nå dem.
Afslutningsvis vil jeg sige, at alt ikke bør reguleres fra Bruxelles eller Strasbourg. Beslutninger, der er taget tættere på borgerne, bliver bedre tilpasset og dermed lettere forstået. Er det ikke EU's ambition at blive bedre forstået af befolkningerne?

Liese
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg takker fru Hulthén for hendes betænkning om bæredygtig udvikling, som hun har udarbejdet under stort tidspres og under vanskelige omstændigheder. PPE-DE vil støtte betænkningen. Den indeholder miljøpolitisk vigtige pointer. Vi er imidlertid ikke helt enige i formuleringerne alle steder. Netop i forbindelse med udtalelserne om økonomisk politik og socialpolitik ville det have været godt, hvis vi havde haft mere tid til at diskutere det også med Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Når vi f.eks. i punkt 32 kræver en minimumsindkomst og kommer med udsagn om muligheden for at få adgang til væsentlige tjenesteydelser af almindelig interesse, så bør man ikke fastsætte den slags i en miljøpolitisk betænkning, som det egentlig kun er Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, som har behandlet, men først efter intensiv diskussion med Socialudvalget og Økonomiudvalget.
Jeg beklager også - og det skyldes sikkert også tidspresset - at vi kun har optaget et eneste punkt om de udviklingspolitiske aspekter af den bæredygtige udvikling, for hvis man har beskæftiget sig med den bæredygtige udvikling, med Rio-processen, ved man også, at et af de centrale spørgsmål i det hele er udviklingspolitikken. Det tror jeg, man kunne have sagt mere om. Det er imidlertid ikke nogen bebrejdelse, for det var simpelthen vanskeligt for Parlamentet at indarbejde alt rigtigt under dette tidspres.
Et punkt i betænkningen og i udtalelserne fra kommissionsformand Prodi om den bæredygtige udvikling har udløst stort ståhej i Tyskland. Det findes nu hos os i denne betænkning under punkt 21 og 22. Det drejer sig om fjernelse af miljøskadelige subsidier, specielt til kul. Personligt tror jeg, at det på langt sigt må være et mål helt at afskaffe miljøskadelige subsidier. Men jeg tror, vi må være forsigtige med at nævne en nært forestående dato allerede nu. Når PSE-Gruppen i den kommende betænkning om det sjette miljøhandlingsprogram kræver, at det skal være slut inden 2005, så vil det føre til massefyringer, og så når vi helt sikkert ikke målet på en bæredygtig måde. Derfor tror jeg, at vi klart bør give udtryk for målet, det er der slet ikke uenighed om, men vi bør også tænke på erstatningsarbejde ...
(Formanden afbrød taleren)

Andersson
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil starte med at takke de to ordførere for deres udmærkede betænkninger. Det er overordentligt vigtigt, at spørgsmålet om en bæredygtig udvikling står højt på den politiske dagsorden. Det handler dels om solidaritet, det vil sige solidaritet med de kommende generationer og solidaritet inden for EU med fattigere regioner og fattigere mennesker, dels om et globalt ansvar og om, hvordan EU via sin handels- og udviklingspolitik agerer over for den øvrige verden.
En bæredygtig udvikling berører alle politikker. Det er velkendt, at den berører transportpolitikken, landbrugspolitikken og energipolitikken, men også socialpolitikken berøres. Hvad den gælder, deler jeg ikke de foregående taleres synspunkt. Også socialpolitikken udgør naturligvis en del af den bæredygtige udvikling. Det er vigtigt med en god socialpolitik og en retfærdig økonomisk politik.
En bæredygtig udvikling handler også om et antal metoder. Det er ikke sådan, at de nuværende lovgivningsmetoder er dårlige. Lovgivningen skal fortsætte. Den nuværende EU-lovgivning skal gennemføres bedre. Vi skal anvende afgiftsmæssige instrumenter, hvilket Parlamentet ofte har påpeget. Det nye er, at vi skal integrere de økologiske aspekter i den såkaldte Lissabon-proces. Når Rådet samles næste gang til foråret i Barcelona, skal det ikke bare tage stilling til økonomiske spørgsmål, sociale spørgsmål, spørgsmål om livslang uddannelse samt spørgsmål om investeringspolitik og industripolitik, men det skal samtidig være et "bæredygtighedsråd", idet de økologiske aspekter skal integreres i politikken. Det vigtige er denne nye strategi, der er under udarbejdelse, og som har Parlamentets varmeste støtte.

Schörling
Hr. formand, jeg vil ønske ordførerne fru Hulthén og hr. Blokland tillykke med deres to betænkninger, der ikke blot er vigtige for os, men også for de kommende generationer. Selvfølgelig støtter min gruppe også fuldt ud disse to betænkninger. De viser begge nødvendigheden af at integrere miljøpolitikken, socialpolitikken og den økonomiske politik, hvis vi virkelig skal have en bæredygtig udvikling. Det skal imidlertid ske nu og ikke blot være en målsætning for fremtiden. Cardiff-processen er udmærket, men den er alt for langsom. Det er også helt klart, at der skal ske et stilbrud, for at sige det mildt. Som miljøminister Kjell Larsson siger, er der nu behov for politisk mod i alle institutioner og i alle forhold.
I sit dokument om at integrere miljøpolitikken i den økonomiske politik siger Kommissionen, at der ikke er nogen modsætning mellem økonomisk vækst og miljøbeskyttelse. Men hvordan kan det så være, at den øgede produktion og det øgede forbrug har "slugt" alle vores hidtidige indsatser på miljøområdet? En sådan opfattelse er faktisk ikke tidssvarende. Den økonomiske udvikling skal derfor tilpasses de økologiske krav, ellers bliver der ingen bæredygtig udvikling. Den viden må vi alle have.
I et forslag fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, der blev vedtaget i udvalget, mener man, at der skal ses nærmere på de negative miljøeffekter af nogle af EU's tilskudsordninger, primært inden for energi- og landbrugspolitikken. Disse tilskud skal ganske enkelt afvikles. Vi har ikke råd til at bevare dem.
Fru Hulthén kommer også ind på noget, som andre tidligere har været inde på, nemlig at en strategi ikke kun skal gælde for EU, men at den også skal være et globalt afsæt. 10 år efter Rio bør man faktisk gå i gang med ...
(Formanden afbrød taleren)

García-Orcoyen Tormo
Hr. formand, hvordan kan vi bevare vores naturlige ressourcer, forbedre miljøsundheden og forøge den sociale velfærd på en afbalanceret måde uden at svække nogen af de tre søjler for bæredygtig udvikling? På topmødet i Göteborg vil man forsøge at give svar på disse spørgsmål og demonstrere vores regeringers modenhed og politiske evne til at tage udfordringen om et ny system med fred og velstand i det 21. århundrede op.
Det første skridt på vejen består i at opnå en adskillelse mellem økonomisk vækst og intensitet i brugen af ressourcerne og i fremkaldelsen af uønskede virkninger som forurening. Set i det lys mener jeg, at vi skal bifalde betænkningerne af fru Hulthén og hr. Blokland. At gøre den europæiske økonomi til den mest konkurrencedygtige og dynamiske baseret på viden og ikke på intensiv brug af ressourcerne vil kræve en bedre og mere omfattende anvendelse af markedsmekanismerne, så vi drager størst mulig nytte af vores processer og produkter, men det kræver også, at andre faktorer spiller ind samtidig.
Hvis vi ønsker for stedse at udslette spøgelset om manglende konkurrenceevne eller trusselen om arbejdskonflikt i Europa, har vi nu mere end nogensinde brug for at lægge en ensartet og sammenhængende linje alle medlemsstaterne imellem. Desuden må vi gøre det ud fra et overordnet synspunkt og støtte os til internationale aftaler, som gør det muligt at løse de retlige og praktiske vanskeligheder, som mange af vores retsakter står over for.
Vi skal også fastlægge realistiske tidsplaner, som giver virksomhederne og samfundet som helhed mulighed for at tilpasse sig til de nye markedsforhold og indføre de nødvendige reformer og derved reducere risikoen for, at der opstår uønskede virkninger, hvis spillerummet er for snævert.
Endelig mener jeg, at det for med held at gennemføre den iværksatte reformproces er nødvendigt at kunne regne med en bred social enighed, der omfatter aftaler med de sociale aktører og naturligvis en løbende, men støt udskiftning af sociale værdier, som hidrører fra det gamle system - baseret på besiddelse og ophobning af goder - med andre værdier, som karakteriserer et etisk og samfundsmæssigt mere avanceret samfund, der er baseret på livets mest immaterielle aspekter.

Doyle
Fru Kommissær, hr. formand for Rådet, det er ikke og kan aldrig blive et valg mellem beskæftigelse og miljø. Rigdom, vækst, foretagsomhed og udvikling behøver ikke at ødelægge miljøet i modne samfund, og gør det heller ikke. Tværtimod kan det bemærkes, at der er et klart forhold mellem miljøkvalitet og en nations rigdom.
Over hele EU og i Nordamerika har vi i de senere år oplevet dramatiske omslag i luft- og vandforureningen som følge af teknologiske forbedringer drevet af lovgivning og samfundets forventninger. I samme periode er der sket store forøgelser i omfanget og mængden af levesteder for dyr og planter og naturressourcer, som er formelt anerkendte og beskyttede. Den infrastruktur, organisation og teknologi, der er brug for for at få et renere miljø, er alt sammen inden for rækkevidde på grund af de lokale økonomiers rigdom og overskud.
Omfattende miljøforurening af luft og vand og en ikke-bæredygtig udnyttelse af naturressourcerne er blevet et karakterkendetegn for tidlige stadier af industrisamfund under udvikling, som det engang var tilfældet hos os. Miljøbeskyttelse kræver overskud, uddannelse og vision såvel som institutionel modenhed og stabilitet. En stærk lobby for miljøbeskyttelse er en god og nødvendig del af ethvert modent demokratisk samfund.
Vi må gøre alt for at sikre den bredest mulige række synspunkter og værdier, og at de næres, udtrykkes og overvejes, for debatten kan kun øge den eksisterende viden og forbedre beslutningernes kvalitet. På samme måde må den miljømæssigt rene lære konstant granskes og revurderes for at sikre, at den krævede beskyttelse står i rimeligt forhold til virkeligheden og er effektiv. Spredning af panik om miljøproblemer hæmmer en åben debat ved at blæse en angivelig risiko, f.eks. tilstedeværelsen af en gift, op, således at den bliver en ukorrekt opfattet trussel, f.eks. ved at undlade at meddele, at mængden af giften ligger langt under enhver truende dosis.
Jeg mener, at der bør lægges stor følsomhed, tolerance og medfølelse for dagen, når det foreslås, at man anvender et udviklet lands miljøstandarder på økonomien og miljøet i nye lande. EU's historie har vist, at lokal overbelastning af den miljømæssige bæreevne kan være en overgangsfase i en ny økonomi. Vi må anerkende...
(Formanden afbrød taleren)

Wallström
Hr. formand, tak for de mange konstruktive indlæg. Jeg vil selvfølgelig også ønske fru Hulthén og hr. Blokland tillykke med betænkningerne. Det er på sin plads at diskutere disse to betænkninger samtidig, da de absolut hører sammen.
Det er mærkeligt med begrebet "bæredygtig udvikling", der nu har eksisteret i 15 år, og som fortsat lever, på trods af at mange kritiske røster om, at det er for svævende, svært at omsætte i praksis, svært at måle i konkrete resultater osv. Men det giver os vel trods alt mulighed for at knytte den økonomiske politik, miljøpolitikken og socialpolitikken sammen og ikke blot se problemerne, men også mulighederne i dette begreb. Det er derfor vigtigt, at man udvikler indikatorer, sådan som det blev fremhævet under forhandlingen, og at vi kan følge op herpå på en fornuftig måde. Jeg tror, at vi kun lige er begyndt at finde gode og effektive indikatorer, som på længere sigt kan betyde, at vi får helt nye økonomiske begreber, så at sige en ny definition, og en ny økonomisk definition. Samtidig skal vi selvfølgelig fortsat arbejde for at finde effektive indikatorer og et effektivt tilsyn med udviklingen.
Det føles, som om der har været dårlig tid, men vi har ikke desto mindre fået mere end hundrede skriftlige kommentarer - til og med i god tid. Næsten alle miljøorganisationer, sociale organisationer og tilmed store business-organisationer har formuleret egne forslag, som de har sendt ind til Kommissionen. Vi har også set meget grundigt på fru Hulthéns betænkningsforslag.
I vores forslag har vi fra Kommissionens side stræbt efter et forslag, der tilfredsstiller mange forskellige interesser i samfundet, og i vores opfølgning vil vi også høre forskellige samfundsgrupper. I den forbindelse kommer Parlamentet naturligvis også til at spille en aktiv rolle. Man kan vel sige, at Kommissionens forslag til en strategi for en bæredygtig udvikling også er forblevet uændret under behandlingen af dette forslag. De prioriteringer, vi opstillede fra starten, har været der hele tiden, og man har hele tiden kunnet genkende det oprindelige forslag.
Jeg vil også kommentere bemærkningerne til det internationale perspektiv. Det er nemlig utroligt vigtigt. Fra Kommissionens side har vi sagt, at vi skal vende tilbage for at blive endnu mere konkrete og følge op med vores synspunkter om, hvordan vi skal kunne agere internationalt. Så er det vigtigt, at vi fejer for egen dør og viser, hvordan vi kan løse disse problemer og viser lederskab, inden vi begynder at fortælle den øvrige verden, hvordan man skal gøre. Vi skal selvfølgelig have det globale perspektiv med i alt, hvad vi gør. Samtidig lægges der i vores strategi for en bæredygtig udvikling - præcis som Marit Paulsen påpegede - vægt på, at vi skal gøre op med vores inkonsekvente politik og afskaffe tilskud, der faktisk er til skade for miljøet, og som ikke fremmer en bæredygtig udvikling. Jeg synes, at det tydeligt fremgår af programmet.
Nu skal det så behandles på Rådets møde i Göteborg. Det er en vigtig opgave at sørge for, at det ikke udvandes på dette møde, men at vi faktisk står fast på den ambitiøse platform, som Kommissionens strategi er, og får alle medlemslande til at arbejde for at føre den ud i livet. Jeg synes, at det er en god målsætning for det belgiske formandskab at følge op på den måde, som hr. Jonckheer beskrev under forhandlingen.
Jeg synes også, at det vil være fornuftigt - hvilket også blev nævnt under forhandlingen- om vi ser på, hvordan Europa-Parlamentet og vores egne institutioner kan forandres, så vi også kan leve op til tanken om en bæredygtig udvikling og skabe sammenhæng mellem økonomiske og sociale spørgsmål og miljøspørgsmål. Så skal vi også i Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet tage vores arbejdsmetoder op til revision og effektivisere dem, så vi kan løse grænseoverskridende problemer i stedet for blot at se på snævert afgrænsede områder. Det bliver spændende, når vi nu skal revidere vores politik på områder som landbrug og fiskeri, transportpolitik og udligningspolitik. Så er det op til os og Unionen som helhed at føre opgaven ud i livet.
Det var nok de vigtigste kommentarer foruden det spørgsmål, som fru Corbey tog op, nemlig hvordan gennemførelsen skal foregå. Jeg vil påstå, at jeg i hvert fald fra første stund meget tydeligt har markeret, at vi har en god og solid lovgivning, hvilket også fremgik af evalueringen af det femte miljøhandlingsprogram. Samtidig skal vi også sørge for at gennemføre denne lovgivning. Det er derfor vigtigt, at vi også på dette område sørger for at få en god kontrol med gennemførelsen. Det er sikkert muligt at finde på flere foranstaltninger for at styrke opfølgningen, men det, som vi allerede gør for at sikre, at medlemsstaterne lever op til lovgivningen, skal forstærkes. Vi skal desuden gøre det tydeligere også for borgerne i Unionen, hvordan medlemslandene klarer sig. Jeg tror, at det kan være med til at lægge pres på landene.
Til slut vil jeg blot kommentere, hvordan vi definerer bæredygtig udvikling, da det nævnes i hr. Bloklands betænkning. Læg mærke til, at vi i Kommissionens strategi for en bæredygtig udvikling starter med at citere Brundtland-Kommissionens rapport og dennes definition af bæredygtig udvikling. I samme passage findes der også en ræsonnering over, hvordan man bekæmper fattigdom. Det er selvfølgelig utroligt vigtigt. Jeg understreger atter betydningen af et globalt perspektiv, men hvis man nærlæser Brundtland-Kommissionens rapport, er vores definition den rigtige. Jeg tror, at det er vigtigt, at vi holder os til denne definition. Den er nemlig overlegen og peger på vores ansvar over for de kommende generationer, hvilket det jo i bund og grund handler om.
Tak for denne forhandling. Lad os sørge for at føre den ud i praksis.

Larsson
Hr. formand, jeg vil gerne knytte nogle kommentarer til de tidligere indlæg i forhandlingen.
Flere talere har talt om den økonomiske vækst og dens indvirkning på miljøet. Der findes en lidt forældet opfattelse af, at økonomisk vækst altid betyder en forringelse af miljøet. Vi ved imidlertid - hvilket også er blevet nævnt - at en dårlig økonomisk udvikling indebærer en større risiko for miljøet.
Det engelske udtryk decoupling, det vil sige betydningen af at kunne følge specielt kurverne for den økonomiske udvikling og kurverne for miljøpåvirkningen, bliver stadig mere centralt i den miljøpolitiske diskussion. Det er der egentlig ikke noget nyt i. Vi har arbejdet med det i mange årtier uden at bruge lige netop det udtryk.
Set i et 10-årigt perspektiv vil jeg tro, at væksten i EU har været på ca. 30%. Samtidig er drivhusgasemissionerne reduceret med 4%. Det betyder, at drivhusgasemissionen er blevet ca. 35% mindre for hver million euro i produktionen. Det er et udtryk for den decoupling, der allerede finder sted. Samtidig skal vi blive endnu dygtigere og sørge for, at det ikke bare bliver en marginal reduktion af drivhusgasudslippet. I de kommende årtier er der behov for en radikal reduktion.
Emissionen af NOx i Sverige pr. produceret million euro er i dag ca. 60% mindre. De tilsvarende tal for udslip af SOx er ca. 80%. Det er endnu to eksempler på decoupling. Nu gælder det om at gøre en ekstra indsats - også på de områder, hvor vi ikke har kunnet konstatere reducerede miljøpåvirkninger, og hvor den økonomiske vækst har været en medvirkende årsag hertil.
Flere talere har også været inde på spørgsmålet om tilskud og internalisering af omkostninger. Som jeg sagde i mit indledende indlæg, ser jeg det som et centralt spørgsmål i den miljøpolitiske tankegang nu og lang tid fremover.
På globalt niveau er det egentlig forbløffende, at vi fortsat giver tilskud, som ifølge visse beregninger beløber sig til 200 milliarder amerikanske dollars årligt, til ikke-vedvarende energikilder, det vil sige fossile brændstoffer. Det er et utroligt stort beløb, som viser, at vi i stedet for at internalisere miljøudgifter i virkeligheden har eksternaliseret dem og afholder dem på en anden måde. Det bør blive et hovedtræk i EU's udvikling og den globale udvikling at fjerne denne form for tilskud for i stedet at satse på en reel internalisering af miljøudgifterne i priserne.
Man har også nævnt den biologiske diversitet, og det er lidt af en hjertesag for mig. Jeg vil påpege, at vi også i Europa har store problemer med biodiversiteten, hvilket alt for få er klar over. Hen ved 35% af alle fuglearter og ikke mindre end 45% af sommerfuglearterne er truede for blot at tage to eksempler.
Vi får ikke opfyldt disse målsætninger bare ved at indføre Natura 2000-områder, selv om det er en vigtig del af en naturplejepolitik. Det er nemlig også nødvendigt med en integrering af miljøtankegangen i landbrugspolitikken. Mange af de truede dyrearter er afhængige af de mindre landbrugsbedrifter, som er ved at forsvinde. Det gælder virkelig om at forhindre, at det sker - også i de nye lande, der forhåbentlig bliver medlemmer af EU.
Det handler imidlertid ikke bare om at integrere denne tankegang i landbrugspolitikken, den skal også integreres i fiskeripolitikken. Situationen for den marine biodiversitet er nemlig betydeligt værre end for biodiversiteten på land. I virkeligheden befinder det marine økosystem ved vores kyster sig i en reel krise. Hvis EU-borgerne med egne øjne kunne se, hvad vi egentlig gør ved havbundene og havets vande, og hvordan det påvirker biodiversiteten, så ville det formentlig skabe en miljøpolitisk revolution i EU. Også når det gælder fiskeripolitikken, er det derfor vigtigt at integrere miljøtankegangen og se på de marine økosystemer som en reel del af den biodiversitet, som vi skal arbejde for at bevare.
Hr. Jonckheer har også påpeget, at sektorens udvikling går stik imod EU's miljøpolitik. Det er netop det, vi skal råde bod på gennem integreringen af sektorer. Jeg vil også give fru Schörling ret i, at det går lidt for langsomt. Jeg håber derfor, at topmødet i Göteborg med udgangspunkt i formandskabets synteserapport vil resultere i klare og tydelige retningslinjer for det fortsatte arbejde med sektorintegrering. Hr. formand, jeg tror, at jeg vil nøjes med disse kommentarer.

Formanden
Tak, hr. minister.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen om de to betænkninger finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.25 og genoptaget kl. 21.00)

Miljøhandlingsprogram (2001-2010)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0175/2001) af Myller for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om Fællesskabets miljøhandlingsprogram 2001-2010 (KOM(2001) 31 - C5-0032/2001 - 2001/0029 (COD)).

Myller
Hr. formand, kommissær Wallström, repræsentanter for formandskabet, allerførst vil jeg takke mine kolleger i Miljøudvalget. Det er takket være Deres fleksibilitet, at vi nu er ved at godkende Parlamentets holdning til Fællesskabets sjette handlingsplan om miljø. Der har med god grund været kritik af, at programmets behandling i Parlamentet er sket efter en alt for hurtig tidsplan, når man tager sagens betydning og omfang i betragtning. Det skyldes, som De ved, sagens forsinkelse i Kommissionen. Da vi alligevel ønskede at komme med vores egen indsats til Det Europæiske Råds møde i Gøteborg, der var det første topmøde øremærket til miljøsager, var det ikke muligt at undgå travlhed, og heller ikke udvalgsafstemning i de sene timer. Tak til udvalgsformanden, udvalgs- og gruppesekretariatet samt parlamentsmedlemmernes assistenter for organiseringen af afstemningen. Jeg takker også det svenske formandskab for et godt samarbejde, og ligeledes Kommissionen. Under udarbejdelsen har vi opnået et fungerende samarbejde med Kommissionen, skønt vurderingerne af programmets karakter ikke for alle deles vedkommende er helt forenelige.
Under udarbejdelsen af handlingsplanen for miljø har vi været ganske enige om, at de vigtige punkter i programmet, som Kommissionen havde foreslået, var rigtige. På miljøsiden vakte klimaændring, reducering af naturens mangfoldighed, trusler mod sundheden medført af miljøproblemer, naturressourcernes tilstrækkelighed samt bæredygtig affaldshåndtering størst bekymring. Uenigheden drejer sig om, på hvilken måde problemer, der kræver løsning, behandles i programmet. Kommissionen har ønsket et mere beskrivende program, og jeg har som ordfører for Miljøudvalget valgt den linje, hvor der så vidt muligt er søgt konkrete, kvantitative og kvalitative målsætninger for de valgte prioriteringsområder og også en klar tidsplan for målsætningerne. Skønt handlingsplanen for miljø er udarbejdet for en periode på 10 år, har jeg også foreslået målsætninger for en længere tidshorisont. Bekæmpelsen af f.eks. klimaændringen forudsætter et tidsperspektiv på flere tiår. Der skal fastsættes ambitiøse midtvejsmålsætninger, så gennemførelsen af de langsigtede målsætninger kan sikres.
Da Kommissionen i marts for et år siden gav instrukser for udarbejdelsen af programmet, krævede også Rådet (miljø), at der skulle fastsættes konkrete mål og tidsplaner. Hvor langt miljøministrene kan komme i udarbejdelsen af deres fælles holdning om en uge, vil vise sig. Jeg ønsker held og lykke. Det vil være et stærkt budskab til de europæiske borgere om EU's miljøvelvilje, hvis Parlamentet og Rådet kan komme med en fælles, målbevidst holdning til Det Europæiske Råds møde i Gøteborg. Jeg mener, at det er nødvendigt, at EU's miljøprogram indeholder klare mål og tidsplaner for opnåelse af målsætningerne, fordi det kun er den form for program, som kan vurderes tilstrækkelig utvetydigt. Evaluering, som sker midvejs i programmet, skal baseres på beviselig udvikling, og på baggrund af den skal man kunne foretage de nødvendige justeringer for at opnå målene.
At nå miljømålsætninger kræver samarbejde. Miljøspørgsmålene skal være indeholdt i al politik og i alle beslutninger i Fællesskabet. Vi bekæmper ikke klimaændringer eller opnår frisk indåndingsluft for vores borgere, hvis vi ikke begrænser emissioner fra energiproduktion, trafik og industri. Beslutningerne om, hvad der skal gøres i de forskellige politiske delområder, og hvordan indlemmelse af miljøhensyn i handlingsprincipperne skal foretages, tages alligevel inden for disse forskellige sektorer. Det er derfor, at der også skal indføres mere miljøknowhow. Også i de økonomiske beslutninger skal miljøvurdering indkobles. Kommissionen og Rådet skal ændre deres arbejdsrutiner, så miljøhensyn kan integreres i al beslutningstagning i Fællesskabet. Kommissionen er kommet med en interessant tanke om at skabe tematiske strategier i en ny form, emneorienterede programmer om problemer, der medfører de største bekymringer. Dette hilser jeg meget velkomment. Parlamentet og Rådet bør dog deltage i beslutningstagningen efter en normal procedure for fællesbeslutning.
Udvidelsen er både en udfordring og en mulighed for miljøet i Europa. Programmet bør angive midler, hvorved udvidelsen bliver til en stor mulighed for at forbedre vores miljøtilstand. Man skal også tage modigt imod lederrollen i den internationale miljøpolitik, såvel i handelspolitik som i udviklingsamarbejdspolitik. Vi skal også sikre borgernes deltagelse. Dette forudsætter en klar og synlig information om miljøsager.

Figueiredo
Hr. formand, som rådgivende ordfører for Landbrugsudvalget, lykønsker jeg Riitta Myller for det arbejde, som hun har udført, herunder hendes åbenhed over for de mange forslag, som vi vedtog, selv om man selvfølgelig kunne være gå længere endnu. Jeg finder det særlig væsentligt, at hun har medtaget vores forslag om, at den fælles landbrugspolitik må ændres ud fra princippet om, at udviklingen og gennemførelsen af strategier for integrering af miljøhensynene i de relevante sektorpolitikker til fordel for den bæredygtige udvikling bør fremmes og støttes, og at den landbrugsproduktion, der sikrer fødevaresikkerheden, forsigtighedsprincippet og selvforsyning med fødevarer, ligeledes bør beskyttes gennem fremme af regionale særegenskaber og miljøvenlige dyrkningsmetoder.
Derudover får vedvarende råstoffer som bekendt større betydning i takt med bestræbelserne på at skabe et mere bæredygtigt økonomisk system, navnlig sådanne, der produceres i skove og på marker. For at muliggøre en bæredygtig udvikling og økonomisk og social samhørighed må der imidlertid tages særligt hensyn til smålandbrugenes og familiebrugenes situation ved ydelse af de forskellige former for intern støtte og forståelse for, at særlig støtte til varer og tjenesteydelser af almen interesse inden for rammerne af det multifunktionelle landbrug er berettiget. Der skal selvfølgelig også tages hensyn til landbrugets forskellige udviklingstrin i EU's medlemsstater og i ansøgerlandene.

González Álvarez
Hr. formand, vi er enige med ordføreren og Kommissionen i de prioriterede mål for dette program, som er meget vigtigt, og som vil kendetegne EU's miljøpolitik i de kommende 10 år.
Disse prioriterede mål er allerede hovedtemaer i hverdagen, og pressen omtaler dem dagligt. Det er klimaændring, styrkelse og bevarelse af den biologiske mangfoldighed, bæredygtig forvaltning af naturressourcerne og fremme af miljø og sundhed. Dette er de prioriterede mål, og derfor er det absolut nødvendigt at træffe foranstaltninger mere aktivt, end det hidtil har været tilfældet. For det første er det nødvendigt at gennemføre lovgivningen. Miljøpolitikkerne bør, som ordføreren sagde, integreres i de øvrige politikker, nemlig landbrugs-, transport- og energipolitikken. Dette er endnu ikke sket i tilstrækkelig grad. Og så skal der indføres nogle mere bæredygtige produktions- og forbrugsmønstre. Jeg mener, at produktions- og forbrugsmønsteret skal ændres, for ellers vil vi ikke nå de mål, som er fastsat af både Kommissionen og ordføreren.
Interessen for dette program er indlysende. Beviset er, at vi i timevis stemte om mere end 350 ændringsforslag, og at Parlamentet i dag, til trods for at mange af ændringsforslagene fra de forskellige rådgivende ordførere er blevet indført, skal tage stilling til næsten 300 ændringsforslag. Jeg tror, at der set fra Udvalget for Andragenders synspunkt - og jeg taler her på baggrund af dette udvalgs konkrete erfaring - er to grundlæggende spørgsmål, som ordføreren har nævnt. Det første er gennemførelsen af fællesskabslovgivningen. Medlemsstaterne gennemfører den ikke, og beviset herfor er, at Europa-Kommissionen har måttet bringe flere medlemsstater for domstolene af forskellige årsager (f.eks. nitratforurening). Spanien er rent konkret for øjeblikket anklaget for at have mere end syv ulovlige lossepladser. Det første grundlæggende spørgsmål er altså opfyldelse af miljølovgivningen.
Det andet er styrkelse af borgernes deltagelse. Af de 1.100-1.200 andragender, som Udvalget for Andragender modtager årligt, vedrører 40% beskyttelse af miljøet. Dette viser, at ikke kun miljøgrupper, men også almindelige borgere har en kæmpe interesse i at bevare det miljø, som de lever i, og det er dem, der indgiver klagerne. De sætter sig ind i fællesskabslovgivningen, indgiver deres klager her og udviser englenes tålmodighed, mens de afventer resultatet af processer, som ofte er alt for langtrukne. Dette er et andet problem. Når der indgives en klage eller et andragende, sker der lange forhalinger i svarene fra regeringerne, og processerne bliver så langtrukne, at skaden ofte ender med at blive uoprettelig, og i andre tilfælde mister de klagende borgere tålmodigheden.
For Udvalget for Andragender er borgernes deltagelse, forenkling af processerne og især opfyldelse af fællesskabslovgivningen grundlæggende.
I Miljøudvalget drøftede vi for nogle måneder siden den kendsgerning, at selv om der eksisterer en enestående miljølovgivning i EU, bliver den ikke overholdt. Vi må finde en metode til at få den overholdt. Vi foreslår her nogle ændringsforslag, der har til formål at straffe dem, som ikke anvender strukturfondene og Samhørighedsfonden til miljøbeskyttende projekter. Desværre er det det eneste, som regeringerne forstår.
Der må også findes andre mekanismer til at smidiggøre processerne, således at borgerne ikke mister tålmodigheden.
Hr. formand, jeg synes, at dette er et enestående program. Jeg håber, at størstedelen af de ændringsforslag, der er stillet af ordføreren og af nogle af grupperne, vedtages i morgen, og jeg tror, at det, der skal opnås, er, at programmet gennemføres ordentligt i praksis i løbet af de næste 10 år.

Gutiérrez-Cortines
Hr. formand, vi beklager, at vi har haft så kort tid til rådighed, for dette projekt har ikke kunnet give anledning til en demokratisk og åben debat, således som vi havde ønsket det, og som også ville have bidraget til at gøre befolkningen og det civile samfund mere opmærksomme på og bevidste om, hvad det er, vi forsøger at gøre i Parlamentet.
Vi har som gruppe altid støttet Kommissionen, fordi vi har ment, at der var tale om et stort projekt. Kommissionen er blevet kritiseret for at være for overfladisk, men jeg tror ikke, alle har forstået, at Kommissionens forslag gik ud på at omdanne de konkrete politikker til tematiske strategier. Det skyldes, at tematiske strategier er en ny og mere videnskabelig arbejdsmåde, hvor detaljer bliver studeret grundigere, f.eks. de tekniske niveauer og tekniske løsninger, projekternes gennemførlighed, landenes situation og den mest anvendelige form for bestemmelser.
Vi har derfor i høj grad støttet projektet, som det er blevet udarbejdet af Kommissionen. Vi har forstået, at vi skulle begrænse og indsnævre vores ændringsforslag for ikke at ændre projektets struktur helt. Vi ønskede faktisk, at den meget velafbalancerede akademiske karakter, som Kommissionens projekt havde, blev respekteret. Og endvidere tror vi fuldt og fast på, at miljøpolitikken er en af de bedste europæiske politikker, ja i Europas historie. Den har nogle fantastiske hold af embedsmænd og også af eksperter, som rådgiver dem, og vi var af den opfattelse, at der ikke var tale om at lave endnu et parallelt projekt.
Men nu har vi altså med denne nye kovending af situationen og talrige nye ændringsforslag indført nogle prioriteringer for gennemførelse af projektet, ikke for at korrigere det, for der er allerede vedtaget mange direktiver, og vi mente ikke, at der var tale om at se bagud. Vi har således indført nogle initiativer, f.eks. om miljøkvaliteten i byer, om landskabet, om bæredygtigt landbrug, om foder og kontrol med fødevareforsyningskæden, et emne, som vi ville have insisteret meget mere på, hvis dokumentet var blevet udarbejdet nu. Det, vi har ønsket, er således at styrke og udvide det for at vise, at gruppen er meget interesseret i denne politik.
Imidlertid må jeg sige, at der er stillet nogle ændringsforslag, som, hvis de vedtages, vil forpligte os til at forkaste projektet generelt. Vi kan nemlig ikke acceptere, at der i et projekt af denne art f.eks. tales om en lovpligtig ansvarsforsikring for alle personer, som har virksomheder eller privat erhverv. Hvis ændringsforslag 68 blev gennemført direkte, ville det f.eks. forpligte enhver landmand i bjergene, hvis dyr kunne forårsage miljøproblemer, til at have en ansvarsforsikring. Det er efter vores mening helt skørt. Nogle af ændringsforslagene er alt for hårde og vil gå ud over borgerne. Det samme gælder for en afgift på kulbrinter eller energi, som netop kan straffe de svageste bebyggelser, hvor folk har to timers transport til arbejde, fordi de bor uden for byerne.
Alt i alt har vi troet på projektet, og vi støtter det. Vi støtter Kommissionen. Vi støtter idéen i sin helhed og de fleste enkeltidéer. Men dette er efter vores mening ikke et juletræ, som et medlem sagde, hvorpå man kan hænge alt muligt. Og det er heller ikke et projekt til Göteborg. Det er et projekt til Johannesburg, som vi vil fremlægge med stolthed i 2002, og vi vil støtte Kommissionen og den europæiske politik.

Sacconi
Hr. formand, det er meget betydningsfuldt, at en væsentlig del af Parlamentets dagsorden i dag er sat af til forhandlinger om EU's fremtid, hvilket sker med tre betænkninger, nemlig fru Hulthéns, hr. Bloklands og fru Myllers betænkninger, hvor man behandler tre aspekter af samme strategi, og det er aspekter, der supplerer hinanden. Med fru Hulthéns betænkning har man forsøgt at udstikke nogle fastere retningslinjer for den bæredygtige udvikling, med hr. Bloklands betænkning ønsker man at foretage en mere dybtgående undersøgelse af forholdet mellem den økonomiske politik og miljøspørgsmålene, og endelig tager fru Myllers betænkning sigte på at indføre en række konsekvente og effektive målsætninger og instrumenter, så vi kan nå disse miljøpolitiske målsætninger.
Afstemningen i morgen om det sjette program er kun en etape i dette vigtige projekt, som vi er gået i gang med, men den er ikke mindre vigtig af den grund. Miljøudvalgets ønske om at styrke teksten og gøre den mere bindende er faktisk det tydeligste bevis på vores vilje til at foretage nogle konkrete skridt for at beskytte og forbedre miljøet omkring os, også i betragtning af de ringe resultater, man opnåede med det femte handlingsprogram.
I den forbindelse vil jeg selvfølgelig gerne takke vores ordfører og kort komme ind på to punkter, som efter min mening er særligt vigtige. Det første punkt er nødvendigheden af at styrke de lokale myndigheders inddragelse i handlingsprogrammet. Selv om det er vigtigt at fastlægge nogle målsætninger på EU-plan, må vi nemlig ikke glemme, at det kun er en konstant indsats i selve området, som reelt kan føre til en gennemgribende ændring af vaner og skikke, så der langsomt opstår en ny kultur med miljøvenlig planlægning på alle niveauer af vores lokale institutioner. I den henseende vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på ændringsforslag 52 og 53, der allerede er blevet vedtaget i Miljøudvalget.
Vi skal sørge for, at alle de instrumenter, der er taget højde for i programmet - både de lovgivningsmæssige, de skattemæssige, de finansielle, de videnskabelige, de kulturelle og de informationsmæssige instrumenter - reelt bliver brugbare. Derfor - og det er det andet punkt - er det af afgørende vigtighed at styrke den miljøpolitiske uddannelse af alle områdets aktører. Og her taler jeg ikke kun om de offentligt ansatte, men også om de økonomiske og sociale aktører og om de almindelige borgere, som vi skal inddrage i denne fælles indsats, så vi reelt kan foretage et kvalitetsløft af miljøbeskyttelsen og på denne måde presse mere på for, at vi når nogle ambitiøse målsætninger på verdensplan.

Maaten
Hr. formand, jeg kan huske, at vi på et meget tidligt stadium, endnu inden handlingsplanen forelå, havde en samtale med kommissæren, hvori vi sagde, at den sjette miljøhandlingsplan skulle være et kort dokument, en slags pjece, med meget tydelige prioriteter og målsætninger. Jeg kan huske, at kommissæren dengang også var enig heri. På Den Liberale Gruppes vegne må jeg desværre sige, at vi i den henseende er skuffede over, hvad vi i sidste instans har fået.
Det er et dokument, som ganske vist giver en fortræffelig analyse, men som er alt for langt, og som ikke indeholder nogen tydelige prioriteter og egentlig heller ingen tydelig politisk retning, med undtagelse af, at vi vil gøre miljøet renere. Men i øvrigt kan man ikke finde særlig meget, der er tydeligt deri.
Det er for øvrigt ikke nogen personlig bebrejdelse af kommissæren. Vi er meget tilfredse med, hvad hun i øvrigt gør. Men alligevel er det her lykkedes Kommissionen at producere noget, som vi egentlig ikke ville have. Dernæst er det Miljøudvalgets tur. Vi påskønner i høj grad det arbejde, som ordføreren har udført med i en vis forstand at omskrive dokumentet. Men i sidste instans er heller ikke resultatet af Miljøudvalgets arbejde rigtigt, som vi ville have det. Det ligner i stadig højere grad et juletræ. Alle råber noget og foreslår noget, hvorved man til sidst ender med en slags drømmeliste. Jeg kan ikke undgå at få det indtryk, at Kommissionen, hvis nogen på et givet tidspunkt havde foreslået også at gøre månen ren, også ville have overtaget dette forslag. På den måde opnår vi naturligvis intet. Vi producerer ganske vist en masse smukke ord og giver det indtryk af, at vi gør noget godt, men egentlig forholder det sig ikke sådan.
Spørgsmålet er måske også, om et 10-års program i dag nu også er, hvad vi har brug for. En masse snak, som for øvrigt passer fortræffeligt til min politiske kultur i Nederlandene. Også vi taler i en uendelighed om alle mulige ting - den berømte poldermodel med konsensusøkonomi - men derefter varer det frygtelig længe, inden der virkelig sker noget. Måske har vi brug for en helt anden fremgangsmåde, f.eks. ved at fastlægge meget tydelige tematiske programmer på kort sigt, foruden det almindelige lovgivningsprogram, som Kommissionen er i færd med at udarbejde på en fortræffelig måde.
Lad mig også sige noget konstruktivt og oplyse, hvad vi efter vores opfattelse skal prioritere. I hvert fald klimaændring, energi, affald og biodiversitet. Det skulle vi have lagt hovedvægten på i stedet for at udarbejde et dokument, hvori det på alle områder skitseres, hvor smuk verden bør være.
Mange ændringsforslag har vi indvendinger imod, fordi man kommer for meget ind på detaljer. Vi er i og for sig ikke uenige i de foreslåede detaljer i lovgivningen, men vi mener ikke, det er nødvendigt at indføre dem nu i handlingsplanen og ordne disse ting fra Bruxelles og Strasbourg, men at det ville være meget bedre at gøre det på nationalt og måske endog på regionalt eller lokalt plan.
Tydelighed og detaljer er efter vores mening bestemt ikke det samme. Vi vil derfor stemme imod en lang række ændringsforslag, som vi måske i virkeligheden næppe er uenige i, men som efter vores mening indeholder punkter, som vi ikke nu skal fastlægge i Europa-Parlamentet. Der kommer således en tøvende støtte fra os til denne proces.
Til sidst vil jeg foreslå følgende: Næste gang et sådant dokument udarbejdes, må vi anmode Kommissionens tjenestemænd om igen at bruge skrivemaskiner i stedet for tekstbehandlingsanlæg. Det gør det måske lettere at gøre det kortfattet, fordi ting fra eksisterende dokumenter så ikke hele tiden kopieres i det nye dokument.

Formanden
Det er også rigtigt, at korte dokumenter sparer træer. Jeg kan således kun støtte Dem, kære kollega.

Schörling
Hr. formand, det sjette miljøhandlingsprogram er måske det vigtigste policy-dokument, vi skal tage stilling til i denne valgperiode, da det vil være vejledende for EU's miljølovgivning og miljøpolitik i lang tid fremover. Det bliver også en afgørende søjle for strategien for bæredygtig udvikling.
Jeg vil rose Riitta Myller, der har haft et fortrinligt samarbejde med skyggeordføreren. Hun har også involveret os på et meget tidligt tidspunkt ved at lade os fremlægge forslag, som hun senere har taget hensyn til. Jeg synes, at der er et højt ambitionsniveau i Kommissionens dokument - primært hvad angår programmets anvendelsesområde, mål og tidsfrister.
Kommissionen og kommissær Wallström fik megen kritik for, at forslaget var alt for tamt og havde et for lavt ambitionsniveau. Kritikken kom fra alle sider - også fra Rådet og Parlamentet. Jeg vil imidlertid takke Margot Wallström for, at vi trods alt har et sjette miljøhandlingsprogram. Vi har helt glemt, at Kommissionen til at begynde med slet ikke ville have noget miljøhandlingsprogram. Det var først under høringen i miljøudvalget - i forbindelse med at fru Wallström kandiderede til posten som kommissionsmedlem - at der blev givet løfte om et sjette handlingsprogram. Jeg er overbevist om, at det ikke bare har krævet politisk mod, men også en hel del stædighed og kraft at gennemføre dette løfte, hvilket er vigtigt at huske på.
Der er mange vigtige punkter, som jeg formentlig ikke når at komme ind på lige nu, men jeg vil imidlertid påpege, at udvalget har gjort et godt stykke arbejde med at fastslå, at de tematiske strategier samt mål, midler og tidsplaner blev udformet som et rammedirektiv, så sagen kan behandles på demokratisk vis i Parlamentet og Rådet, og så vi kan deltage i beslutningsprocessen og påvirke den.
Jeg er også glad for, at man har medtaget passagerne om offentlige indkøb, biologisk mangfoldighed, forsigtighedsprincippet og godtgørelsesprincippet, når det gælder kemikaliestrategien.

Patakis
Hr. formand, efter den fiasko, som det femte miljøhandlingsprogram har været, og den fallit, som begreber som bæredygtighed, mindskelse af affald og begrænsning af drivhusgasser har spillet i borgernes bevidsthed, og ligeledes den fallit, de meget omtalte internationale sammenslutninger har spillet som økologiske organisationer, går EU nu med det sjette handlingsprogram ensidigt og helt åbent til den private sektor vedrørende forvaltningen af miljøkrisen med etisk og miljømæssigt ekstremt forvrængede fremgangsmåder og redskaber såsom handel med forurenende drivhusgasser.
To af de mere grundlæggende af de fem indsatsstrategier går ud på for det første at finde nye måder til et mere snævert samarbejde med markedet gennem virksomheder og forbrugere og for det andet enkeltpersoners imødegåelse af problemet. Så brutalt og kynisk imødegås det alvorlige miljøproblem af EU, som med bombardementerne i Jugoslavien og med sine bomber med forarmet uran var årsag til bl.a. utallige ødelæggelser af værdifulde naturressourcer.
Den sidste, men meget karakteristiske ting er, at der på den thessaliske slette i Grækenland ikke er noget vand, hvilket betyder, at omkring 1 million mennesker tørster, og sletten forlades og forvandles til et Sahara. Arbejdet med at regulere Aheloos-flodens øvre løb, som er et overvejende miljø-, vandforsynings- og delvist kunstvandingsprojekt, ligger stille, fordi fællesskabsstøtterammerne, de berømte pakker, ikke finansierer sådanne projekter. Bør EU, som bryster sig så meget af sit engagement i miljøet, ikke revidere sin stilling til dette projekt og finansiere det?

Blokland
Hr. formand, i evalueringen af det femte miljøhandlingsprogram blev der for næsten to år siden gjort tydelige og konfronterende konstateringer med hensyn til de forskellige miljøproblemer. På grund af en stigning i aktiviteterne inden for transport, energi og landbrug øges presset på miljøet til trods for al ny miljølovgivning. Dette forårsages bl.a. ved, at mange medlemsstater ikke gennemfører miljølovgivning. Evalueringens konklusion lød, at målsætningerne i det femte miljøhandlingsprogram ikke var nået.
Den absolut højeste prioritet bør således være gennemførelse og overholdelse af den nuværende EU-lovgivning, inklusive de nødvendige kontroller og inspektioner. Samtidig bør den resterende del af det nuværende miljøhandlingsprogram gennemføres. Inden for rammerne af udvidelsen skal man gøre sig de største bestræbelser på hurtigst muligt at opnå dette også i ansøgerlandene. Løsningen af miljøproblemerne i disse lande har en meget høj prioritet. Desuden kan de største miljøfordele opnås her.
Endelig, hr. formand - og dette er ikke nogen bebrejdelse af kommissær Wallström og ordføreren, fru Myller - er risikoen i forbindelse med det foreliggende forslag med de mange ændringsforslag, at det ikke vil være stærkere end en papirtiger. Mange mål kan jeg støtte, men disse kan først efterstræbes, efter at målene i det femte miljøhandlingsprogram er nået. Det er derfor ikke så slemt, hvis det sjette miljøhandlingsprogram vedtages på et senere stadium. I mellemtiden kan der arbejdes hårdt på gennemførelsen af det femte miljøhandlingsprograms nuværende lovgivning, og Rådet har også tid til at bedømme de særdeles mange ændringsforslag fra Parlamentet.

Flemming
Hr. formand, det er i sig selv vanskeligt at vurdere et vidtrækkende og ikke alle steder konkret formuleret tiårsprogram for EU's miljøpolitik. Det, som ordføreren har gjort det til, gør det endnu vanskeligere. Jeg mener, at det, som Kommissionen har fremlagt for os, var et rigtigt godt udgangspunkt. Jeg synes faktisk, det er synd for Kommissionens embedsmænd, som har fremlagt en rigtig god rapport, at deres gode arbejde er blevet ændret i den grad. Jeg kan ikke overrække ordføreren nogen gratulationer.
I diskussionen om evalueringen af det femte miljøhandlingsprogram med henblik på det sjette blev der grundlæggende formuleret tre væsentlige anliggender, som jeg nu heldigvis kan se er med igen, nemlig for det første en slank EU-lovgivning, frivillighed i gennemførelsen som udgangspunkt - så vidt muligt - og stærkere inddragelse af forbrugerne, hvis adfærd vi jo ønsker at påvirke. For det dominerende spørgsmål i den aktuelle miljøpolitik er jo ikke længere, hvad der skal gøres. Det er vi jo enige om - også industrien - det er vejen til målet, der er stridspunktet!
Efter min mening er EU's vej ofte dobbeltsporet, selvmodsigende, svær at gennemføre og forbundet med bureaukrati og omkostninger, som går ud over det økologiske formål. Sådanne lovgivningsmæssige fejl bliver jo ganget med 15, når de skal gennemføres. Når vi - hvilket jeg meget håber - meget snart har en udvidelse, så vil det være dobbelt så mange, for når alt kommer til alt, er det med alle disse fejl altid den sidste i rækken, det går ud over. Og det er ikke industrien, det er forbrugerne.
Et fornuftigt tiltag er at gennemføre EU's nuværende acquis, som er nævnt i miljøhandlingsprogrammet, og som fru kommissær Wallström med rette har krævet det gentagne gange, og det er også i tråd med den slanke lovgivning, som vi gentagne gange har krævet.
Jeg synes, der mangler meget i dette miljøprogram. Vi kunne nok have fået det ind. Men det, som ordføreren har gjort det til, gør ikke sagen bedre. Det gør mig ondt for Kommissionens embedsmænd!

Lange
Hr. formand, fru kommissær, da jeg læste Kommissionens forslag, sagde jeg til at begynde med: Mægtigt! Det var, da jeg havde læst meddelelsen. Så kiggede jeg på artiklerne og konstaterede, at der er sket et eller andet mellem meddelelse og artikler. Der mangler altid noget. Ser man nøje på det, kan man også følge det præcist. I meddelelsen er de strategiske mål, kombineret med initiativerne, ganske godt beskrevet. I artiklerne er der kun vage antydninger. Nogle gange er der også noget, som er gået helt tabt, f.eks. omkring støj, hvilket efter min mening er en central miljøfaktor for menneskers helbred.
I meddelelsen beskrives belastningen, og initiativerne listes op. Så kommer man til artiklerne; i artikel 2 findes målet stadig, at støjbelastningen, især den konstante belastning, skal reduceres. Så, når det under initiativerne i artikel 6 handler om helbredet, bladrer og bladrer man, fru kommissær. Jeg kan ikke se et eneste konkret initiativ omkring støj.
Derfor synes jeg, det er rigtigt, at vi henter det, som De så rigtigt og godt har anført i begyndelsen af meddelelsen, tilbage i artiklerne og dermed gør det bindende for Kommissionen, Parlamentet og Rådet. Her kan man nævne den ene eller den anden liste over eksempler. Når vi går i gang med et sådant instrument, har vi også brug for et vist mål af strategisk orientering. Om vandområdet f.eks. står der: "Stop for udledning af farlige stoffer". Jeg tror ikke, der findes et eneste menneske i EU, som siger, at han vil udlede flere farlige stoffer i vandet. Men spørgsmålene om, hvornår der sker noget, og hvad der er farlige stoffer, de må da defineres lidt nøjere! Det mangler fuldstændigt.
I det næste punkt står der: "Ændring af badevandsdirektivet". Hvad betyder det, ændring? Betyder det at højne standarderne? Betyder det samme standarder som i drikkevandsdirektivet, eller betyder det beskyttelse af menneskers helbred? Her har vi brug for større klarhed. Og nu med adresse til PPE-DE-Gruppen. Jeg indrømmer, at vi her har nogle forslag, hvis indhold man kan diskutere. Det skal vi også, men det må vi gøre under andenbehandlingen, hvor der bliver finpudset. Jeg vil gerne udtrykkeligt bede om, at man under førstebehandlingen giver os et forhandlingsmandat med på vejen og støtter betænkningen.

De Roo
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke ordføreren, fru Myller, for en særdeles god betænkning. Siden 1972 har vi haft miljøhandlingsprogrammer, det første, andet, tredje, fjerde og femte. For et par år siden sagde vigtige tjenestemænd i Generaldirektoratet for Miljø: "Egentlig har vi gjort nok, vi har slet ikke behov for et sjette miljøhandlingsprogram. Hvis disse medlemsstater nu blot gennemfører, hvad der er besluttet, så ordner det sig alt sammen med miljøet". Det protesterede vi i Gruppen De Grønne kraftigt mod, og vi bad kommissærkandidaten fru Wallström om alligevel at give os det sjette miljøhandlingsprogram. Det har hun gjort. Dette løfte har hun holdt.
Vi kan ikke lade være med at sige, at den lovgivende del, således som også hr. Lange bemærkede, stadig er temmelig mager. Den udførlige begrundelse var meget bedre. Derfor ville flertallet i Parlamentet have denne udførlige begrundelse med i lovteksten. Det er også grunden til de mange ændringsforslag.
I mellemtiden har vi også fået hr. Prodis dokument med henblik på topmødet i Göteborg. Jeg må sige, at dokumentet indeholder en række tiltrækkende idéer, som går endnu længere, såsom afskaffelsen af subsidierne til fossilt brændsel indtil 2010 og 7% biobrændstoffer til biler og lastbiler, ligeledes i 2010. Den slags ændringsforslag har Gruppen De Grønne stillet. Vi håber, at Socialdemokraterne og De Liberale vil støtte dem, således at de kommer med i lovteksten. Så støtter Parlamentet et ambitiøst program for de kommende 10 år.
Klima, affald og biodiversitet skulle også med efter De Liberales opfattelse. Uden det sjette miljøhandlingsprogram ville hele denne biodiversitet være glemt. Så var det ikke længere blevet prioriteret i den nuværende politik. Derfor er jeg glad for dette nye udspil.

Bernié
Hr. formand, her lige før topmødet i Göteborg burde man forene miljø og økonomisk vækst, det vil sige bekæmpe ødelæggelsen af miljøet, samtidig med at man giver virksomhederne mulighed for at udvikle sig. Det forsøger man i det sjette miljøhandlingsprogram med større eller mindre held. I dette handlingsprogram foreslås det at ratificere Kyoto-aftalen for effektivt at kunne bekæmpe drivhuseffekten, og nødvendigheden af en bedre beskyttelse af kultur- og naturarven understreges, som min kollega de Veyrac fremhæver i sin betænkning, hvilket vi er enige om.
Der er imidlertid andre punkter, der bekymrer os, nemlig at man går videre til det sjette handlingsprogram uden at foretage en reel vurdering af resultaterne af det foregående femte program, hvilket er fuldstændig uacceptabelt. En planlægning over 10 år forekommer os alt for lang, hvilket bevirker, at i Kommissionens meddelelse, som trods alt er et dokument på 90 sider, vinder teorien over praksis. Hvad angår beslutningernes gennemskuelighed og adgang til dokumenterne, håber jeg ikke, at de forbliver uden virkning, som det forudses i fru Korholas betænkning. Endelig forekommer målsætningerne om en øget beskyttelse af den biologiske mangfoldighed ved hjælp af Natura 2000-nettet bekymrende.
Næsten alle medlemsstater har problemer med gennemførelsen heraf på grund af de uklare tekster og EF-Domstolens snævre fortolkning heraf. Nice-traktatens artikel 225 A gør det muligt at oprette særlige retsinstanser, der i første instans skal træffe afgørelse i visse arter af sager inden for særlige områder. Jeg er sikker på, at miljøet bliver et af de første områder, hvor de bliver oprettet ud fra denne sammenhæng. Er det sådan, man opnår en bedre beskyttelse af miljøet? Tillad mig at tvivle på det og opfordre til at udarbejde et sjette handlingsprogram, som skal være rationelt, realistisk og humanistisk i praksis.

Bowe
Hr. formand, dette er et af de vigtigste dokumenter, som vi vil komme til at drøfte på miljøområdet i denne parlamentssamling. Som følge af dets styrkede retlige status vil dette dokument være af større betydning end nogen af de andre miljøhandlingsplaner, jeg har set gå gennem Parlamentet i den sidste halve snes år. Jeg er derfor bekymret over den fart, hvormed det er blevet behandlet af Parlamentet, drevet frem i det mindste delvist af et ambitiøst formandskab, som er her i dag, men vil være væk i morgen. Fru Myller skal på ingen måde kritiseres, for hun har arbejdet meget hårdt for at indlede diskussionen om substansen i denne debat meget tidligt, men det har ikke forhindret nogle af hendes kolleger i at fremsætte lange ønskesedler i sidste øjeblik med krav, der strækker sig langt ud i fremtiden.
Men vi bør ikke fortvivle. Forslagene er stadig dér i centrum af dokumentet i ændringsforslagene. Kommissionen kan stadig redde det ved andenbehandlingen. Ordføreren vil have en chance for at samle en kerne af fornuftige ændringsforslag ved andenbehandlingen, som vil kunne støttes af et klart flertal af medlemmer her i Parlamentet. Jeg vil som mange andre stemme for denne betænkning og hovedparten af ændringsforslagene i morgen velvidende, at vi ved at gå videre til andenbehandlingen tager skridt i den lange proces, det er at skabe en miljøpolitik for EU, som vil overleve alle de formandskaber og alle de ministre, som dette Parlament vil få at se, og som formentlig også vil overleve de fleste medlemmer af Parlamentet. I den forstand må vi alle erkende, hvor lille en rolle vi spiller i den større overordnede proces.

Corbey
Hr. formand, miljøhandlingsprogrammet har tilskyndet Parlamentet til stor aktivitet. Det har udløst modstridende reaktioner, skuffede og tilfredse reaktioner. Jeg hører selv til dem, som egentlig er tilfredse. Temaerne er udmærket valgt, og jeg er glad for, at der lægges vægt på klima, sundhed, biodiversitet og affald. Men det kan efter min mening blive meget mere konkret, mere relevant og noget mere præcist.
Rita Myller har som ordfører udarbejdet en udmærket betænkning, som jeg fuldt ud støtter. Hendes betænkning bidrager til et bedre og mere konkret miljøhandlingsprogram. Det sjette miljøhandlingsprogram skal blive hjørnestenen i den europæiske strategi for bæredygtig udvikling. Også dette støtter jeg varmt.
To ting er meget vigtige for mig. For det første overholdelsen. Jeg er glad for, at kommissæren har lagt så stor vægt på, at lovgivningen overholdes ordentligt. Det bekræftede hun endnu en gang under den sidste forhandling. Min holdning er, at Parlamentet kan spille en meget større rolle i denne overholdelse. Et af Miljøudvalgets ændringsforslag går ud på, at Parlamentet hvert halve år skal have en oversigt over udviklingen, en oversigt over medlemsstaternes overholdelse og over Kommissionens tilskyndelser, og om muligt også over reglernes effektivitet. En sådan oversigt kan være en stor støtte for nationale parlamenter. Disse er de første, der kan gøre regeringerne opmærksom på manglende overholdelse af europæiske forpligtelser. Således kan flere fronter også samarbejde for at gøre det sjette miljøhandlingsprogram til en succes. Fru kommissær, jeg vil gerne høre Deres mening om muligheden for disse halvårlige rapporter.
Mit andet punkt drejer sig om det internationale samarbejde. Bæredygtig udvikling må ikke forblive inden for de europæiske grænser. Derfor opfordrer Miljøudvalget til beskyttelse af de såkaldte hotspots i tropiske områder. Internationale aftaler er vigtige. Desværre har Parlamentet her for få beføjelser, og desværre er internationale forhandlinger ikke offentlige. Et af ændringsforslagene beder Kommissionen om at høre Parlamentet forinden og bagefter. Det sker også, men sker det også ved f.eks. de internationale luftfartsorganisationers konferencer? Det ville efter min mening være meget velkomment.
Jeg vil tilslutte mig det håb, der blev udtalt, om en meget bred støtte til denne betænkning i morgen ved afstemningen.

Myller
. (FI) Hr. formand, jeg takker alle de kolleger, som har taget del i forhandlingen. Jeg er en smule skuffet over PPE-DE's stillingtagen. De programmæssige målsætninger, som er fremsat i denne betænkning, kommer som hovedregel fra Kommissionens informationsafdeling, men denne har også mange af de samme målsætninger, som kommissionsformand Prodi fremsatte i sit indlæg om bæredygtig udvikling senest ved plenarmødet i Strasbourg. Jeg takker alle skyggeordførerne. Arbejdet blev efter min mening udført med realistiske hensigter. Jeg takker også for de bemærkninger, som blev fremlagt; jeg selv prøver i hvert fald at indføre forhandlingen på det tidligst mulige tidspunkt og holde kontakt til forskellige sider under arbejdet. Jeg håber på, at det er lykkedes for mig. Jeg håber også, at PPE-DE kan støtte denne betænkning, fordi jeg ved udvalgsbehandlingen har taget meget bredt hensyn til deres forslag. Det er måske derfor, at dette endelige forslag til førstebehandling er blevet til en ønskebrønd, men Bernd Lange og David Bowe konstaterede på udmærket vis, hvordan vi kan viderebearbejde dette programdokument. Tak endnu en gang!

Wallström
Hr. formand, medlemmer af Europa-Parlamentet, tak for Deres indlæg, og naturligvis vil jeg gerne først og fremmest rose ordføreren, fru Myller, for hendes fremragende arbejde med udarbejdelsen af betænkningen på meget kort tid.
Der var rent faktisk to valg, efter jeg besluttede at sige ja til spørgsmålet under høringen om, hvorvidt jeg ville fremsætte et sjette miljøhandlingsprogram: Enten at blive kritiseret for at være alt for ambitiøs og dermed urealistisk, eller at gå for langt ned i detaljen og dermed blive kriseret for ikke at være visionær nok. Jeg har tilbragt mange søvnløse nætter med at tænke på, om det var et godt svar at sige "ja, vi bør udarbejde et sjette miljøhandlingsprogram", eftersom det er blevet stærkt kritiseret.
På den anden side var jeg forberedt på dette, for der var en samlet vurdering af det femte program, og hvad lærte det os? Vi lærte af det program, at implementeringen ikke var god nok. Vi havde et solidt grundlag med over 200 retsakter på miljøområdet. Vi har allerede ambitiøse mål og frister i programmer, men de er ikke alle nået. Der er en manglende forståelse hos forskellige institutioner og medlemsstater, når det gælder om egentligt at ønske at gennemføre det nødvendige arbejde for miljøet. Det er, hvad vi har lært.
Jeg ønskede at udarbejde et kort program: Det skulle have været kortere, men gæt, hvad der så ville være sket? Vi ville, og Parlamentet og Rådet ville have tilføjet en række detaljer og indføjet endnu flere spørgsmål i miljøprogrammet. Det er altid risikoen, hvis man ønsker at gøre det kort. Min medarbejder sagde, at det ikke var muligt at få alle de vigtige spørgsmål med og gøre programmet kortere. Der er en risiko for at gøre det til en indkøbsseddel, og jeg ønskede at undgå dette. Jeg ville gøre det til et handlingsprogram. Jeg ønskede at pege på, at det er nødvendigt på en bred skala at mobilisere alle de forskellige interessenter i samfundet og nævne de aktioner, der er nødvendige for at nå de mål, der er sat i dette program, for at vise, at disse former for aktioner er nødvendige over en 10-årig periode.
Jeg er naturligvis ikke imod hverken mål, tidsplaner eller frister. Vi har brug for dem, men de bør være baseret på solid videnskab, på de seneste fakta fra disse forskellige sektorer og policy-områder. Jeg sætter pris på, at vi har bred støtte for dette programs prioriteter og struktur. Vi har det problem, at dette er en procedure med fælles beslutningstagning, så der er forskel mellem første og anden del, og det ved jeg ikke, hvordan jeg skal håndtere. Det er en skam, at det en sådan, for man er nødt til at se hele teksten for at forstå, hvad vi mener om disse ting. Så det er en delvis forklaring af de problemer, vi oplever.
Men det skal komme i den rigtige rækkefølge: Målene og fristerne bør naturligvis komme ind under de automatiske strategier, under opfølgningen. Men jeg ønskede, at programmet beskrev prioriteterne og holdt sig til prioriteterne, jeg ønskede ikke at lave en indkøbsseddel, jeg ønskede ikke at medtage alt om badevandskvalitet eller støjproblemer m.v. i stedet for at holde mig til prioriteterne. Vi har så mange gode ændringsforslag, som faktisk styrker dette program, og vi bifalder de ændringsforslag, der afklarer teksten og præciserer de foreslåede aktioner. Her tænker jeg særlig på ændringsforslag 77 om, at der skal tages hensyn til miljøkriterier i forbindelse med offentlige indkøb. Det er det, vi arbejder på for øjeblikket.
Jeg sætter pris på henvisningen til, at unge skal prioriteres i forbindelse med tilvejebringelsen af information, som det fremhæves i ændringsforslag 88. Vi har ikke kunnet sige ja til alle de fremragende ændringsforslag om information og uddannelse til unge. Vi har hverken kompetencen eller ressourcerne - det må være op til medlemsstaterne at gennemføre dette - men det er et meget vigtigt spørgsmål, og jeg ønsker at understrege dette. Målfastsættelsen bør ses som en del af processen, at opnå resultater ved at inddrage interessenter, for vi har ikke mange konkrete forslag til disse mål og tidsplaner. Det var det samme i Rådet, da vi spurgte, hvilken slags mål der tænkes på. Giv os nogle eksempler - jeg fik to, hvoraf det ene var meget generelt, og det andet var vi allerede bekendt med. Vi kunne naturligvis have brugt begreber såsom 'økologiske fodspor' eller 'faktor 4' eller 'faktor 10', men så ville programmet have været noget anderledes. Det må baseres på solid videnskab og fakta, og det skal være opnåeligt og til at gennemføre.
Jeg vil gerne sige et par ord om temaopdelte strategier. Vi har foreslået, at man anvender temaopdelte strategier til at definere det sæt af foranstaltninger, som vil være nødvendige for at håndtere seks komplekse og multidimensionale problemer. Kommissionen forstår det fuldt ud, og vi støtter i høj grad Parlamentets ønske om at blive inddraget fuldt ud og konsulteret om indholdet i de temaopdelte strategier. Det har hele tiden været vores mål. Jeg bifalder indføjelsen af en artikel, der definerer temaopdelte strategier, og jeg kan støtte ånden i ændringsforslag 66, selv om jeg måske nok ikke kan støtte det til punkt og prikke, for en temaopdelt strategi kan være et rammedirektiv, men det kunne også være en kombination af et direktiv og andre foranstaltninger. Vi bør ikke specificere dette i hvert enkelt tilfælde, hvor der bør være et rammedirektiv. Vi må holde det åbent og have en strategi, som holder muligheden åben for at foreslå et rammedirektiv.
Der er også dette spørgsmål om tidsplaner, og igen må vi huske på, at dette er et strategisk program, der fastsætter prioriteterne for de næste 10 år og ikke et omfattende arbejdsprogram. Der er ikke etableret nogen forbindelse mellem de nye foreslåede aktioner og de ressourcer, der er til rådighed til at føre det ud i livet. Kommissionen vil udarbejde de nødvendige forslag, men de bør være af god kvalitet, og det er også nødvendigt at understrege dette.
Vi kan ikke acceptere de ændringsforslag, der søger at binde Kommissionen til at fremsætte forslag på fastsatte datoer, f.eks. ændringsforslag 49, 76, 85, 123, 189 og 198. Det er altid Kommissionens hensigt at bruge midtvejsevalueringen af programmet som det tidspunkt, hvor gennemførelsesforanstaltningerne for programmet bør ligge klar. Der er årsberetninger om gennemførelsen, men vi har ikke hidtil gjort et stort nummer ud af disse, selv om vi er begyndt at afholde ros-og-ris seminarer for at gøre mere for at offentliggøre dem, og vi bifalder varmt Parlamentets intention om at deltage og ville vide mere. Vi er villige til at gøre alt muligt for at bistå med dette.
Jeg vil ikke kommentere alle ændringsforslagene, for vi har allerede afleveret et notat med vores kommentarer, men byområder bør fremhæves i højere grad, og vi bifalder ånden i ændringsforslag 207. Af de 297 ændringsforslag, der er stillet, støtter Kommissionen rent faktisk mere end halvdelen fuldt eller delvist eller principielt, men vi kan ikke acceptere ændringsforslag 145.
Endelig bifalder vi denne udtalelse. Vi finder, at den vil udgøre et uvurderligt bidrag til skabelsen af et operationelt, dynamisk og i sidste instans vellykket sjette miljøhandlingsprogram.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

Planers og programmers virkning på miljøet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0177/2001) af Schörling for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om vurdering af bestemte planer og programmers virkning på miljøet (C5-0118/2001 - 1996/0304(COD)).

Schörling
Hr. formand, det har været meget spændende at være med på rejsen frem mod den beslutning, vi skal træffe, om strategiske miljøvurderinger.
Tanken bag miljøkonsekvensbeskrivelser for planer og programmer er gammel. Det oprindelige udkast til direktiv stammer fra halvfjerdserne. Dengang omfattede det politikker, planer, programmer og projekter. Kommissionen skiftede imidlertid mening og besluttede, at man skulle foreslå et direktiv, som udelukkende omfattede miljøkonsekvensbeskrivelser for projekter. Næste skridt blev først taget i 1991, da Kommissionen fremlagde et direktivforslag om miljøkonsekvensbeskrivelser, der også gjaldt politikker, planer og programmer.
Dette forslag så imidlertid dagens lys, samtidig med at der var en livlig debat om magtbalancen i det daværende EF, og forslaget mødte så meget modstand, at det blev trukket tilbage i 1992.
Kommissionen gav ikke op, men anførte i det femte miljøhandlingsprogram, at en konsekvensbeskrivelse af politikker, planer og programmer er nødvendig for en bæredygtig udvikling. Dette være sagt med tanke på den debat, der blev ført tidligere på dagen. Samtidig opfordrede man medlemslandene til at udvide direktivet om miljøkonsekvensbeskrivelser for programmer, så det også kom til at gælde for planer og programmer.
I 1997 fremsatte Kommissionen et nyt og ændret forslag, hvor politikker ikke længere var med. Det var synd, da politikkerne også burde være med af naturlige årsager. Jeg forsøgte at genindføre politikker i teksten, men dette ændringsforslag fik desværre ingen støtte under andenbehandlingen. Jeg håber imidlertid, at det kommer med engang i fremtiden.
Formålet med direktivet er jo at sørge for at få gennemført en miljøkonsekvensanalyse af visse planer og programmer samt at få taget hensyn til resultaterne af disse miljøkonsekvensanalyser i forbindelse med udarbejdelse og godkendelse af planer og programmer, der kan have miljømæssige konsekvenser. At de miljømæssige vurderinger kommer ind tidligt i planlægningsprocessen, så der er plads til at justere, ændre eller finde alternative planer, er naturligvis et glimrende instrument for alle beslutningstagere.
Direktivet skal naturligvis også ses som et supplement til miljøkonsekvensbeskrivelser af projekter, men de kommer som sagt ind betydeligt senere i beslutningsprocessen.
Forligsproceduren startede i oktober 2000 og blev afsluttet i Strasbourg den 14. marts 2001. Selv om forhandlingerne har været hårde, er jeg tilfreds med resultatet, der kan sammenfattes som følger:
Parlamentet har fået gennemført et krav om overvågning af miljøpåvirkninger, der ikke var med i Rådets fælles holdning. Det betyder, at der kan vedtages korrigerende handlinger, hvis overvågningen afslører, at indsatserne har været utilstrækkelige. Man skal også kunne finde frem til skadelige virkninger og som sagt om muligt på et tidligt stadium vedtage korrigerende handlinger.
Der blev også kæmpet hårdt om, hvorvidt strukturfonde, landbrugsfonde og fonde for ansøgerlandene skulle medtages i direktivet. Til slut fik vi dog gennemført en politisk konklusion herom samt om, at de eksisterende undtagelser kun gælder for den programperiode, der ender i 2006/2007. Jeg var ikke helt tilfreds med denne løsning. Der er derfor vedlagt et informationsnotat udformet af Kommissionens tjenestemænd, der bekræfter, at dette naturligvis også skal gælde for EU's egne planer og programmer.
Et andet vigtigt punkt, som blev godt formuleret, handlede om grænseoverskridende samråd med tredjelande og samråd med offentligheden.
Jeg vil gerne takke alle, der her været involveret i arbejdet. Det svenske formandskab for dets barske forhandlinger, Kommissionen for al dens sagkundskab, samt de kolleger, der har deltaget i udvalgs- og delegationsarbejdet, og alle andre, der har deltaget i delegationen. Tak skal I have alle sammen!

Sacconi
Hr. formand, vi er i det store og hele tilfredse med den tekst, man blev enig om i Forligsudvalget. Rådet har efterkommet alle de vigtigste krav, som Parlamentet stillede under de to tidligere behandlinger. Pligten til at foretage en miljøvurdering i en meget tidlig fase af den fysiske planlægning gør det nemlig muligt at tage fuldstændigt højde for miljøspørgsmålene, allerede når man udtænker planerne og programmerne for den fysiske planlægning.
EU har endelig forstået, at man ikke længere skal nøjes med en efterfølgende udbedring af de skader, som en blind fysisk planlægning medfører. I den forbindelse er det et stort fremskridt, at direktivets anvendelsesområde udvides til også at omfatte en lang række planer og programmer, som EU medfinansierer, og som navnlig i de mindre udviklede regioner praktisk taget udgør alle de programmer, som gennemføres. I den vedtagne tekst går man ikke så vidt, at man angiver en detaljeret liste, men i artikel 3 stadfæster man klart princippet om, at alle de planer og programmer, som kan få væsentlig indvirk­ning på miljøet, skal underkastes en miljøvurdering.
Takket være det samarbejde, der fandt sted i udvalget, og som ordføreren gav et afgørende bidrag til med sin indsats, opnåede man også andre vigtige resultater, f.eks. en mere nøjagtig definition af, hvad man forstår ved offentlig høring, og en mere præcis rækkefølge for de forskellige procedurer, så man undgår enhver risiko for unødig overbebyrdelse af lokalforvaltningerne.
Alt i alt er der tale om et meget nyttigt lovgivningsinstrument, der kan forhindre, at medlemsstaterne - sådan som det ofte er tilfældet, hvilket vi også kunne se af seneste udtalelser fra de kommende ministre i den konstituerende italienske regering - fristes til at fremskynde gennemførelsen af omfattende infrastrukturelle indgreb og i det mindste delvist springe over de procedurer, der er taget højde for i fællesskabslovgivningen.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, dagen i dag beviser det endnu en gang: EU's miljøpolitik har i de seneste år udviklet sig til et centralt element i europæisk politik. De omfangsrige initiativer til beskyttelse af miljøet og menneskenes sundhed samt forsigtig og rationel anvendelse af de naturlige ressourcer er bestemt nødvendige og vigtige ting. Det kompromis, som nu er opnået i forligsudvalget om undersøgelse af miljøkonsekvenserne af bestemte programmer, er derfor også et vigtigt element i EU's miljøpolitik.
Det er glædeligt, at talrige uklarheder og usikkerheder fra første- og andenbehandlingen ikke længere er en del af dette direktiv. Især er det glædeligt, at talrige begreber - og her vil jeg kun endnu en gang nævne begrebet offentlighed - nu er defineret klart og overskueligt. Som udgangspunkt må det sikkert vurderes som positivt, at direktivet er udvidet til at omfatte EU-støttede subsidier, altså også strukturfondstøtten. Her skal der dog peges på, at det allerede nu er meget langsommeligt at søge om strukturfondsmidler på grund af bureaukratiske forhindringer og krav, som efter min opfattelse også til dels er meget overdrevne.
Når man altså nu stiller flere betingelser i forbindelse med strukturfondstøtten, må det nødvendige næste skridt være at nedbringe bureaukratiet på andre områder. Jeg gør udtrykkeligt opmærksom på, at man her ikke bør vække det indtryk, at inddragelsen af miljøvurderingen bringer støtten i fare. Lad mig pege på et andet svagt punkt. Det er tvivlsomt, om miljøvurderingen i henhold til den foreliggende tekst anvendes ens i alle medlemsstater. For ofte overlades anvendelse og gennemførelse af vigtige bestemmelser til medlemsstaternes egen vurdering. Det er sikkert tilfredsstillende for regionalisterne i EU, men det tjener næppe til at opnå sammenlignelige situationer i EU. Det må også frygtes, at der kan opstå konkurrenceforvridninger. Her ser jeg det afgørende svage punkt i det kompromis, som forligsudvalget har opnået.
Hvis miljøvurderinger i ét land kun bruges til at pege på eventuelle risici, mens de samme resultater af miljøvurderingen i et andet land kan føre til, at de pågældende initiativer forbydes, kan man vel næppe tale om en ordning, som er relevant i forbindelse med det indre marked. Vi bør følge udviklingen i de næste år, undersøge den kritisk og handle derefter.

Wallström
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er meget glad for, at dette direktiv nu går ind i sin endelige vedtagelsesfase. Det er i sandhed et vigtigt nyt instrument, som vil styrke integrationen af miljøhensyn i beslutningstagningen, og jeg bifalder især den aftale fra Forligsudvalget om en fælles tekst, der blev bekræftet den 21. marts.
Der er blevet foretaget nogle betydelige forbedringer fra den fælles beslutning til det endelige direktiv, nogle er kommet med i direktivet, såsom indførelsen af overvågning eller styrkelsen af bestemmelserne om miljørapportens kvalitet. Dette var muligt takket være kvaliteten af Parlamentets forslag og Rådets vilje til at acceptere disse inden for rammerne af proceduren med fælles beslutningstagning. Jeg vil især gerne lykønske ordføreren, fru Schörling, såvel som alle medlemmerne af Forligsudvalget. Dette direktivs internationale betydning fremgår ligeledes af, at det allerede tjener som et eksempel på en SCA-protokol, der for nærværende er ved at blive udviklet af Den Økonomiske Kommission for Europa. Dette er bevis på det bidrag til forbedringen af miljøet, som Det Europæiske Fællesskab kan og bør fortsætte med at yde.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

Dæk til motorkøretøjer og påhængskøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0178/2001) af de Roo for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 92/23/EØF om dæk til motorkøretøjer og påhængskøretøjer samt om montering heraf (C5-0130/2001 -1997/0348(COD)).

De Roo
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, støj er et af de vigtigste miljøproblemer. Det er et af de få miljøproblemer, som temmelig mange borgere er generet af, og som tilmed siger dem noget. Allerede i det femte miljøhandlingsprogram blev dette konstateret, og Kommissionen lovede forslag, men næsten 10 år er gået, uden at den har gjort ret meget ved det.
Af alle støjkilder er støjen fra biler og lastbiler den vigtigste. Støjen fra biler, som kører hurtigere end 40-50 km i timen kommer ikke så meget fra motoren som fra dækkene, navnlig fra kontakten mellem dækkene og vejbanen.
I Rådet (det indre marked) er støjaspektet enormt forsømt. Miljøaspektet er næsten ikke undersøgt. Derfor har Europa-Parlamentet under andenbehandlingen besluttet at forsøge at formindske støjen fra bildæk med 2 dB. 2 dB lyder ikke af meget, men 3 dB betyder næsten en halvering af støjen. Den fælles holdning var så svag, at 70% af bilerne allerede nu opfylder de nye støjgrænseværdier. Det gælder i hvert fald for Nordeuropa.
Forhandlingernes alvor har ikke påvirket Ministerrådet særlig meget. Ikke engang Parlamentets kompromis om simpelthen at halvere den reduktion på 2 dB, som der blev anmodet om, til blot 1 dB fandt nåde for ministrenes øjne. Men i sidste instans opnåede vi et kompromis. I kompromiset spillede vi bolden tilbage til Kommissionen. Den står nu under stærkt pres for i fremtiden at forberede mere vidtgående forslag om støjproduktion fra dæk.
Støjvenlige dæk sælges allerede nu på markedet. Disse støjvenlige dæk skal blive fremtidens standard, og EU's industri må vælge de støjvenlige dæks side og ikke bagstræbernes side.
Også revisionen af lovgivningen om dæks rullemodstand er vigtig. Her kan der navnlig opnås fordele med hensyn til CO2-problemet, drivhusproblemet. I hvert fald 5-10% er muligt. Også her lyder kompromiset, at det på ny er Kommissionens tur til at komme med et udspil. Det er omsider lykkedes Forligsudvalget at opnå et rimeligt kompromis, og derfor anbefaler jeg hele Europa-Parlamentet at støtte dette opnåede resultat.
Lige et lille blik mod fremtiden. Kraftig støjreduktion kan ikke kun tilvejebringes ved at gøre støjvenlige dæk til europæisk standard, men også ved at bruge støjvenlig asfalt. Så er en støjreduktion på 5 dB mulig for vejtrafik. I mit eget land, Nederlandene, hvor 40% af befolkningen klager over trafikstøj, er endda et pilotprojekt med støjvenlig asfalt i gang, som muliggør en reduktion på 10 dB.
Jeg håber, at Kommissionen i sine nye forslag ikke blot vil se på støjvenlige dæk, men også vil lægge vægt på støjvenlig asfalt, for trafikstøjen er en torn i øjet på stadig flere mennesker.

Lange
Hr. formand, my favourite Commissioner, da jeg for et halvt år siden købte nye dæk til min bil, valgte jeg dæk med en støj på 71 dB. Det ligger 3 dB under det, som vi i morgen skal beslutte for 2005. Hr. kommissær, jeg har svært ved at forklare, at der allerede nu findes dæk på markedet, som ligger 3 dB under den standard, som vi skal vedtage for 2005. Nu er der nogle, der siger, at det kan godt være, dækket er støjsvagt, men det er usikkert, og derfor forbruger det mere brændstof. Det passer ikke! Disse dæk, som jeg købte, har en rullemodstand, som ligger væsentligt under gennemsnittet, og de har desuden gripværdier og aquaplanningværdier, som er væsentligt bedre end gennemsnittet. Det er altså et støjsvagt dæk med lavt forbrug, som samtidig er sikkert. Det står i øvrigt også som reklame på dækket - det synes jeg også er rigtigt - reducing CO2.
Her kan man altså gøre mere end foreslået. Derfor synes jeg kun, at kompromiset er lige akkurat acceptabelt. De og Kommissionen må nu langt om længe tage fat på det og undersøge, hvad der findes på markedet. Derefter bør De hurtigst muligt komme med et nyt forslag til yderligere reduktion af støjen - med bevarelse af sikkerhedsstandarden - og så tror jeg også, at Parlamentet begejstret vil følge Dem på denne vej.

Formanden
Mange tak, hr. Lange. Jeg tror, at mange parlamentsmedlemmer kunne tænke sig at få oplyst mærket på de dæk, de lige har beskrevet.

Liikanen
Jeg vil gerne lykønske Europa-Parlamentet, delegationen under ledelse af hr. Provan og ordføreren, hr. de Roo, med deres succes med at nå til enighed med Rådet om dette direktiv.
Jeg vil gerne understrege, at EU med dette direktiv vil slå tonen an for industrien, når det gælder om at producere mindre støjende dæk til gavn for alle europæiske borgere. Dette direktiv er blot et første, men mere vigtigt skridt henimod betydelige fremskridt for så vidt angår bedre kontrol med gener fra landevejstransporten. Andre skridt vil følge, som vil forbedre beskyttelsen af miljøet og trafiksikkerhedsaspekter ved dæk yderligere. Dette vil bringe den europæiske dækindustri på forkant med teknologien på verdensplan.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

Finansforordningen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0176/2001) af Dell'Alba for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning (EF, EKSF, Euratom) om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (Udvidet Hughes-procedure) (KOM(2000) 462 - C5-0627/2000 - 2000/0203(CNS)).

Dell'Alba
ordfører. (FR) Hr. formand, det er en ære at tale i 10 minutter foran denne sal fyldt med parlamentsmedlemmer om en betænkning, der trods alt er ret vigtig, ja, endog spændende, på grund af de omhandlede emner og indholdet heri. Det drejer sig om EU's finansforordning, omlægningen af budgetgodkendelsen og den er naturligvis forbundet med den egentlige reform af EU og Kommissionen som følge af Kommissionens afgang, af rapporten og anbefalingerne fra Vismandsudvalget, som Parlamentet og de ansvarlige udvalg, særlig Budgetkontroludvalget, har holdt meget i hævd.
Vi husker alle, hvordan især Budgetkontroludvalget har understreget vigtigheden af Vismandsudvalgets arbejde. En af de vigtigste reformer fra Vismandsudvalget, som Parlamentet har godkendt, samt fra hr. van Hultens velkendte betænkning, drejer sig først og fremmest om den nøglereform, der er indeholdt i finansforordningen, det vil sige afskaffelse af finansiel kontrol, således som den eksisterer i dag, med alle problemerne med gennemførelse og iværksættelse af en revision til efterfølgende intern kontrol og indførelse af en ny metode uden at ændre systemet, tværtimod for at styrke kontrollen og gøre den mere effektiv i henhold til Vismandsudvalget selv.
Det er således på denne anbefaling, at Parlamentets udvalg, både Budgetkontroludvalget og Budgetudvalget, har fulgt Kommissionens tankegang. Det er et af de punkter, jeg vil understrege, for i anden del af mit indlæg vil jeg koncentrere mig om de stillede ændringsforslag, som især forekommer mig mærkelige i denne sammenhæng.
For at illustrere min betænkning i de fem minutter, jeg har som ordfører, vil jeg beskæftige mig med reformen og sige, at vi har gennemgået Deres forslag omhyggeligt, fru kommissær, og at vi har stillet 260 ændringsforslag, hvilket viser, at vi har gjort et grundigt stykke arbejde. De to udvalg - Hughes-proceduren - med vores kollega van Hulten, som jeg begge takker mange gange for at have arbejdet tæt sammen for at komme videre og for at overholde en tidsplan, som vi troede, at Rådet ønskede, fordi det ville behandle dette spørgsmål allerede under ØKOFIN-Rådet den 5. juni. Vi har forgæves bedt Rådet om at være til stede, men nu er det for sent, Rådet er ikke til stede. Det betyder ikke så meget, men vi har meddelt det, at vi er blevet bedt om at arbejde hurtigt, og det har vi gjort. Vi har udført arbejdet på et par måneder, og jeg kan forsikre Dem om, at det ikke var en let opgave.
Fru kommissær, vi har således fulgt Deres linje. Vi har foretaget mange ændringer. På visse områder har vi uden tvivl forsøgt at handle hurtigt, at arbejde for gennemskuelighed, en øget budgetstramning, en større effektivitet i systemet, en klarere, mere gennemskuelig og mere effektiv anvendelse af normerne, også for støttemodtagerne og de enheder, der udfører visse budgetter, og hvor der er mangler, skal det slås fast. På nogle områder har vi dog konstateret en del forsinkelse i forbindelse med iværksættelse af påbegyndte og ikke gennemførte projekter.
Vi har gjort indsigelse mod begrebet assistent og har forsøgt at give en bedre definition af dette begreb, og jeg håber, at De finder dette arbejde hensigtsmæssigt, fru kommissær. Vi har bibeholdt den specifikke forordning i den samlede finansforordning i forbindelse med en strid, som vi har bilagt på denne måde. Vi mener, at det er bedre at beholde den i finansforordningen som lovgivningsinstrument. Vi har indført begrebet finansieringsoversigt, altså source law, og vi har forsøgt at omsætte det til egentlig lovgivning. Vi har understreget OLAF's uafhængighed. Vi har forsøgt at forbedre en tekst, som efter vores mening i det store og hele gik i den rigtige retning.
Det var de fem minutter, jeg havde som ordfører. Nu vil jeg tale på egne vegne og på vegne af min politiske gruppe, som er de italienske radikale medlemmer. Jeg vil tale om de stillede ændringsforslag. Hr. formand, De er rigtigt placeret til at kunne se, at der er noget mærkeligt i denne debat, hvor Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget har stillet 230 ændringsforslag, og hvor formanden for udvalget stiller ændringsforslag. Selvfølgelig på sin gruppes vegne. Forretningsordenen pålægger hende at anføre hendes navn mod hendes eget udvalg, som jeg er medlem af. De kan vel godt se, at det virker lidt mærkeligt. Forestil Dem, fru Schreyer, at hvis De stiller et forslag, at Kommissionen vedtager det, og hr. Prodi dagen efter gør indsigelse over for Dem eller ændrer det forslag, der lige er blevet vedtaget i uændret form af hans kollega. Det virker dog lidt mærkeligt. Der er tale om et udvalg, som allerede har behandlet mange af disse ændringsforslag og forkastet dem. De dukker op igen i dets formands navn. Det er Kramer mod Kramer. Jeg erindrer, at en meget kendt fransk minister sagde, at en minister holder mund eller går af.
Hr. formand, jeg ved ikke, hvad De ville gøre i mit sted, hvis fru Fontaine stillede et ændringsforslag til en tekst til Nice-traktaten, som Parlamentet allerede havde vedtaget. Hvad ville De gøre? Som ordfører stemmer jeg personligt imod, men som parlamentsmedlem synes jeg, at det giver stof til eftertanke. Er vi garanter for en institution, eller kan vi ikke gå imod den institution, vi repræsenterer? Jeg synes, at der er noget mærkeligt i det. Som jeg allerede har sagt, har udvalget forkastet mange af disse ændringsforslag. Jeg har således været nødt til at sige, at jeg som ordfører var imod. Det er ubehageligt, fordi det gør mig utilpas. Der er opnået enighed om andre ændringsforslag for at trække dem tilbage fra udvalget, og de ligger nu på bordet igen. Det er også ubehageligt, når man ser, at et udvalg allerede havde gjort indvendinger. Der kommer andre fra Revisionsretten. Revisionsretten er imidlertid ikke et lovgivende organ. Vi kan godt lide Revisionsretten, men vi er trods alt ikke her for at sende telegrammer fra Luxembourg, men for at spille en rolle som lovgiver.
Jeg vil således understrege dette - og jeg har brugt mange minutter på at gøre det - fordi der er noget, der halter, mens andre ændringsforslag er mere end hæderlige. En gruppe med 233 medlemmer kunne have udskiftet nogle ændringsforslag med andre. Når jeg ser min formand stille ændringsforslag til min betænkning i sit eget navn og mod hendes udvalg, synes jeg, at man skal drage lære heraf. Hvis man ikke er enig med sit udvalg, skal man drage konsekvensen heraf og måske - hvorfor ikke - overveje at frasige sig en rolle, hvis denne rolle ikke passer til den politiker, der vil varetage sit hverv fuldt ud og gør det, men således at han falder ud af rollen (man kan ikke både være dommer og spiller).
Derfor vender jeg mig især imod den række ændringsforslag, der har til formål at genindføre begrebet finansinspektør. Vi er ikke her for at meddele decharge til Kommissionen. Vi vil omhyggeligt sørge for, at det system, som det hæderværdige vismandsudvalg indførte, bliver et bæredygtigt system, der fungerer og kan kontrolleres, og hvis det ikke fungerer, vil vi være de første til at fordømme det. Systemet er imidlertid iværksat, og Parlamentet har allerede godkendt det flere gange. Jeg anbefaler derfor varmt at følge linjen i min betænkning og hr. van Hultens betænkning og forkaste dette forsøg på et tilbageskridt, som ikke synes at indgå i den debat, som begynder, og der vil endnu blive talt meget.
Jeg vil slutte, hr. formand, for vi er for tiden ikke tilfredse med Rådets holdning, og vi meddeler i morgen efter afstemningen, hvis De tillader det, Parlamentets holdning. Jeg spørger mig selv, om det ikke bliver nødvendigt at udsætte den endelige afstemning, men vi afventer Kommissionen. Det finder vi ud af i morgen.

Van Hulten
Hr. formand, jeg taler på vegne af Budgetkontroludvalget og også på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe. Heldigvis har de begge samme holdning til denne betænkning. Jeg vil gerne begynde med at takke hr. Dell'Alba for det fremragende samarbejde, vi har haft om finansforordningen, og alle de kolleger, som har samarbejdet med os i de forskellige grupper. De fleste grupper udviste en stor vilje til kompromis. Jeg vil især gerne takke Den Liberale Gruppe, Gruppen De Grønne og Gruppen for Demokratiernes og Mangfoldighedens Europa for deres aktive støtte i forbindelse med udarbejdelsen af en pakke af ændringsforslag, som var acceptable for flertallet i Budgetkontroludvalget.
Som min kollega hr. Dell'Alba var jeg overrasket over, at de fleste ændringsforslag til denne betænkning blev stillet af formanden for Budgetkontroludvalget. Jeg er enig med hr. Dell'Alba i, at alle medlemmer naturligvis har ret til at stille ændringsforslag til en betænkning også på vegne af deres gruppe. Men når det gælder en udvalgsformand, må man undre sig og spørge, om de blander deres roller sammen til skade for deres udvalgs omdømme.
De forslag, vi har liggende foran os her i dag, er de mest gennemgribende ændringer af Fællesskabets finansielle bestemmelser i 21 år. For Budgetkontroludvalget er reformen af finanskontrollen nøgleaspektet i dette forslag. Kommissionen foreslår, at ex ante-påtegningen, der foretages af Finansinspektøren, afskaffes, og at generaldirektoraterne i stedet bliver gjort fuldt ansvarlige for udgifterne i de programmer, der gennemføres i deres regi. Dette er en af de væsentlige reformer, som Den Uafhængige Ekspertgruppe anbefalede i 1999, da den offentliggjorde sine rapporter. Den Uafhængige Ekspertgruppe konkluderede dengang, at hovedparten af de uregelmæssigheder, som den fremhævede, hidrørte fra beslutninger, som finanskontrollen havde godkendt - ekspertgruppen udtalte ligeledes, at den formodede kvalitetsgaranti, som påtegningen skulle give, er en myte. Den gav to stærke argumenter for at ændre systemet: For det første ville ex ante-kontrollen, hvad enten den er universel eller foretages på basis af stikprøver, med stor sandsynlighed ikke være nogen omkostningseffektiv proces. Det arbejde, der lægges i at kontrollere alle transaktioner, er helt klart uforholdsmæssigt stort, mens stikprøver med stor sandsynlighed ikke vil have en tilstrækkelig afskrækkende effekt. Det andet og grundlæggende princip er, at enhver bevarelse af ex ante-kontrollen løber ind i en væsentlig indvendig om, at det de facto om ikke de jure flytter ansvaret for finansielle uregelmæssigheder fra den person, der egentlig forvalter udgiften, til den, der godkender den. Denne flytning af ansvar betyder rent faktisk, at ingen har det endelige ansvar.
Revisionsretten drøftede også ændringer til finanskontrolordningen i sin udtalelse nr. 4 fra 1997. Med hensyn til afskaffelsen af ex ante-påtegningen konkluderede den med hensyn til en fuldstændig afskaffelse af kravet om forudgående godkendelse, at dette ikke ville være mere acceptabelt, medmindre det blev erstattet af andre procedurer, der som minimum gav lignende garantier, og som ville involvere andre embedsmænd end finansinspektøren. Er kravet om denne kontrol blevet imødekommet? I det store og hele ja, i det mindste i henhold til rettens udtalelse nr. 2 fra i år, som kom med følgende kommentar til Kommissionens forslag: De bestemmelser, der styrer de finansielle aktører og derved Fællesskabets interne kontrolsystems struktur, vil udgøre et væsentligt skridt henimod imødekommelse af rettens henstillinger.
Alt taler for reform, så meget står klart, men det er også i en vis grad et spring ud i mørket, og det kan kun fungere, hvis en række betingelser er opfyldt. For det første må de anvisningsberettigede holdes fuldt ansvarlige, og fejl må erkendes og håndteres, og ikke dækkes over.
(Formanden opfordrede taleren til at tale langsomt af hensyn til tolkene)
De samme tolke nægter at tolke til nederlandsk, når jeg taler engelsk, men jeg skal da gerne efterkomme ønsket.
For det andet må de disciplinære foranstaltninger styrkes. Der har været for lidt handling hidtil. Et særligt udvalg om finansielle uregelmæssigheder ville styrke disse foranstaltninger, og det vil også andre ændringsforslag, som vi har stillet. For det tredje må de interne revisorers uafhængighed garanteres, og det samme må den faglige uafhængighed for dem, der udfører intern revision i generaldirektoraterne. Endelig må minimumsstandarder for finanskontrol følges. Det fremgår af ændringsforslag 72. Hvis denne bestemmelse skal være effektiv, må vi have en centralt placeret embedsmand under Generaldirektoratet for Budgettet, der kan fastsætte minimumsstandarder uden at underminere udgiftsgeneraldirektoraternes ansvar.
Vi vil være nødt til at forhandle med Rådet om dette forslag. Den eneste måde at gøre dette effektivt på er at udsætte afstemningen om forslaget til beslutning i henhold til vores forretningsorden. Diskussionen af artikel 24 viste, at Rådet ikke tager den mindste notits af Parlamentets synspunkter, selv om formanden for Budgetudvalget er her i dag, og det er navnlig overraskende, når det kommer fra det svenske formandskab.
En række nationale regeringer har i de seneste uger henvendt sig til mig for at bede os om at gå videre til vores afstemning uden forsinkelse. Den sørgelige kendsgerning i dagens institutionelle struktur er, at Parlamentet, hvis det ønsker at blive hørt, er nødt til at ty til usædvanlige taktikker. Jeg støtter en hurtig reform, men i forbindelse med et spørgsmål så vigtigt som dette - finansielle bestemmelser, der kan være gældende for de næste 21 år - må vi nægte at lade Parlamentets legitime forventninger om at forhandle blive ignoreret af et arrogant Råd.

Formanden
Tak, hr. van Hulten. Jeg kan berolige Dem med, at De er blevet korrekt oversat til nederlandsk.

Deva
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en glæde at følge efter hr. Dell'Alba og navnlig hr. van Hulten. Selv om jeg ikke deler hans politiske aspirationer, anerkender jeg hans evner som en ung mand, der en dag formentlig vil føre EU til store højdepunkter. Jeg erkender også, at budgetdisciplin er baseret på visse principper: enhed, etårighed, balance, regningsenhed, bruttoopgørelse og specifikation. Det eksterne budget bør imidlertid også være gennemsigtigt, for vores eksterne budget er konstant udsat for korruption. Der er mange praktiske problemer, som vi må se på i det eksterne budget.
For det første er udviklingssamarbejde bedre tjent med flerårige programmer end årlige programmer, men i EU er det ikke sådan. Vi har et årligt program, som ikke fungerer konsekvent, når det gælder resultatmål. For det andet måles resultatmålene ikke, når det gælder de eksterne budgetter, så i sidste ende ved vi ikke, hvad skatteydernes penge er blevet brugt til. Vi kan aldrig komme tilbage til Parlamentet og aflægge beretning om, hvad der er sket med vores skatteyderes penge. For det tredje bliver midlerne på det eksterne budget så godt som aldrig brugt op, mens folk i nød lider under fattigdom, underernæring, sult, sygdom, underudvikling og tab af muligheder for uddannelse og livskvalitet.
Og alligevel er det sådan, at vi i stedet for at tilbagelevere de penge, der i begyndelsen af budgetperioden forudses ikke at blive anvendt - og som derefter kunne returneres til medlemsstaterne, som kunne bruge disse penge mere effektivt - beholder disse penge i mere end tre år for derefter at overskride budgettet.
Jeg vil gerne være stolt af det, vi gør. Jeg ønsker, at verden skal anerkende, at vi yder et betydeligt bidrag. Jeg vil gerne have, at vores udviklingsbistandsprogram er det bedste i verden. Vi har lang vej endnu, inden vi når dette.

Theato
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for, at De gjorde opmærksom på, at ordførerens taletid ikke må bruges til at ytre personlige meninger - og så endda på denne skarpe måde, som jo næsten er fornærmende! Jeg vil gerne protestere mod, at jeg som parlamentsmedlem, hvilket jeg jo også er - jeg taler bagefter for gruppen - får en slags taleforbud for en ytring og en mening om emnet, som jeg aldrig har lagt skjul på. Jeg har også ret til på min gruppes vegne at underskrive ændringsforslag, som min gruppe støtter. Jeg beder desuden om, at man er opmærksom på, at en ordfører også skal bevare en vis neutralitet og repræsentere udvalgets mening.
Jeg taler her som parlamentsmedlem og ikke som formand, og jeg har heller ikke underskrevet som formand nogen steder. Jeg beder om, at man holder det ude fra hinanden og ikke blander arbejdet sammen på denne måde. Vi har faktisk et ganske godt klima i udvalget. Jeg er lidt rystet over fremgangsmåden her i aften!

Averoff
 Hr. formand, jeg vil forsøge at ændre lidt på den stemning, der hersker, og være en smule mere positiv. Jeg vil først rose alle, der har været med til at udarbejde denne vigtige betænkning. En presserende, tidskrævende og vanskelig betænkning på grund af dens størrelse og de mange specielle emner.
Resultatet af de ændringsforslag, vi skal stemme om i morgen, er efter min opfattelse et afbalanceret kompromis af mange synspunkter, og jeg synes, det er en væsentlig forbedring af det oprindelige forslag. Dels har den de grundlæggende prioriteringer med, som Europa-Parlamentet har formuleret, dels indeholder den mange af Revisionsrettens bemærkninger og forslag. Samtidig er den enig i, at Europa-Kommissionen er nødt til at være fleksibel under gennemførelsen af budgettet, især med dets nye udformning baseret på aktiviteter. Der foreslås forbedringer, som vedrører udgifter, der skal påtages, og nyttige og nødvendige suppleringer - og simplificeringer - som skal gøre bestemmelserne i den nye forordning klare og gennemsigtige, og endelig styrker den de finansielle faktorers pligt til at stå til ansvar, uden at det går ud over deres uafhængighed og autonomi. Jeg mener, at de tilføjelser, der foreslås, går i den rigtige retning og er med til at øge de finansielle bestemmelsers effektivitet, uden at dette dog overflødiggør flere forbedringer.
Jeg skal ikke udbrede mig yderligere om dette, men inden jeg slutter mit indlæg, vil jeg også gerne fremhæve et eksempel på den inkonsekvens, der desværre er. Selv om Europa-Parlamentet udgør den ene af budgetmyndighedens to dele, er dets kompetence, hvad finansforordningen angår, desværre ikke af tilsvarende omfang og er i bund og grund begrænset til et samråd med Rådet. Jeg mener, vi har pligt til, med anvendelse af de midler, vi har til rådighed, at insistere på virkelig at blive hørt og på, at der bliver en ægte konsensus-dialog mellem ligestillede parter som led i et samråd med Kommissionen og Rådet.
Af disse årsager er jeg enig i, at Parlamentet i morgen kun bør vedtage ændringsforslagene.

Casaca
Hr. formand, at skulle omarbejde finansforordningen er nødvendigvis en tung proces. Denne forordning drejer sig jo ikke kun om budgetrammen, men også om regnskabsaflæggelse og -kontrol og om de vigtigste budgetaktørers pligter og ansvar. Alle disse aspekter behandles i samme artikel i traktaten, der foreskriver samme procedurer anvendt i alle tilfælde, men det indebærer ikke, at de nødvendigvis skal behandles i de samme forordninger. Det forhold, at dens vedtagelse kræver enstemmighed i Rådet, gør en ændring af den endnu vanskeligere. Denne proces har måske af disse årsager stået på lige fra juli 1996, hvor Kommissionen fremlagde sit første omarbejdningsforslag, og alting tyder på, at endnu en etape venter forude.
Opgaven med at genskabe sammenhængen i en tekst, der er blevet til et morads af spredte regler og bestemmelser, fremstår således som det vigtigste i den nuværende omarbejdningsøvelse. I forbindelse med budgetrammen hverken kan eller bør vi ignorere de relevante sektorbestemmelser, især dem, der gælder for landbrugsudgifterne, strukturfondene, forskning og udvikling samt aktioner i forhold til tredjelande, og vi må heller ikke se bort fra den vigtige interinstitutionelle aftale om budgetdisciplin. Da det i denne sag hverken er politisk eller juridisk acceptabelt at vende op og ned på eksisterende regler og aftaler gennem vedtagelse af bestemmelser, der går imod dem i finansforordningen, må sektorbestemmelsernes specifikke regler begrænses til det strengt nødvendige og være helt i overensstemmelse med finansforordningen. Den interinstitutionelle aftale må ligeledes bringes i overensstemmelse med finansforordningen, og det må overvejes, hvorledes forordningen kan omfattes af en kommende revision af denne aftale.
Det andet store spørgsmål vedrører Fællesskabets budgetsystem, der bygger på forpligtelser og betalinger samt nødvendige frister for disses gennemførelse. Det nuværende system indeholder velkendte svagheder og problemer, men det er langt fra sikkert, at de fornyelser, som Kommissionen foreslår (og endnu mindre dem, der foreslås af andre institutioner) vil betyde en forbedring af situationen. Dette punkt må virkelig underkastes grundigere overvejelser efter en nøje og fuldstændig vurdering af, hvordan det nuværende system virker. Vi håber bestemt, at Kommissionen tager dette med i sine fremtidige forslag.
Et andet meget vigtigt punkt er de forsinkede betalinger. De europæiske institutioner har efter forslag fra Kommissionen for nylig vedtaget et direktiv, der pålægger såvel offentlige som private instanser strenge bøder, hvis de ikke gennemfører betalingerne senest inden 30 dage. Hvordan kan de europæiske institutioner så ville undslå sig de regler, som de har vedtaget for alle de andre institutioner, private og offentlige? I denne forbindelse vil vi gerne sige, at Kommissionens meddelelse om denne sag ikke er tilfredsstillende. Det eneste, der duer er Kommissionens forpligtelse til at anvende disse regler, som den foreskriver andre, eksemplarisk på sig selv. På samme måde er det for os socialdemokrater en æressag at få Europa-Parlamentets politiske grupper til uden noget forbehold at følge de procedurer, som vi her vedtager for Fællesskabets udgifter i de andre institutioner. Vi vil lægge godt mærke til, hvordan hver enkelt forholder sig i denne sag ved afstemningen i morgen.
Endelig kan vi konstatere, at Rådet ikke svarer på vores gentagne invitationer til sammen med os at diskutere de ændringer, der bør gennemføres i finansforordningen. Det ville være absurd og uacceptabelt, at Europa-Parlamentet, som vedtagelsen af budgettet i sidste instans afhænger af, ikke fik nogen mulighed for at påvirke udformningen af de regler, der skal gælde for netop denne forordning. I så fald har vi ikke andet at gøre end at udskyde Parlamentets endelige stillingtagen.
Jeg vil gerne slutte af med at lykønske de to ordførere, Gianfranco Dell'Alba og Michiel van Hulten, som har udført et fremragende arbejde, og udtrykke mit håb om, at dette arbejde må blive videreført i den samarbejdets ånd, som har kendetegnet det indtil nu.

Virrankoski
Hr. formand, til at starte med takker jeg ordfører Gianfranco Dell'Alba for en fremragende betænkning. Dens udarbejdelse, analysen af ændringsforslagene og fremlæggelsen af kompromiser har været et kæmpe arbejde. I den henseende har denne betænkning og dens forberedelse været i en klasse for sig. Samtidig takker jeg Michiel van Hulten for et særdeles godt samarbejde. Reformeringen af regnskabsforordningen er et vigtigt skridt til modernisering af Kommissionen og hele EU's forvaltning. Dens vigtigste formål er at forbedre forvaltningens effektivitet, klarlægge det personlige ansvar og accelerere pengetransaktionerne. EU's rygte som betaler af regninger er dystert, for betalingerne forsinkes i meget længere tid, end det i erhvervslivets og medlemsstaternes betalingsbetingelser er acceptabelt.
Den vigtigste grund til reformen er imidlertid behovet for klarlæggelse af det personlige ansvar og regnskabspligten. Dette kan kun realiseres ved, at både det forvaltningsmæssige og økonomiske ansvar klart forbindes til samme personer, som man gør i dag. Reformeringen af regnskabsforordningen er nødvendig for en effektivisering af forvaltningen. Den åbner mulighed for udvikling af en resultatsansvarlig forvaltning og budgettering på basis af aktiviteterne. Herved kan arbejdet på kontorer og i institutioner bedre styres efter målsætninger og på basis af resultater og ikke ved hjælp af kontrol og detaljerede bestemmelser. Bureaukratiet formindskes, og samtidig får kontorerne mulighed for selv at forbedre deres arbejdsmetoder. Samtidig vokser eget ansvar for eget arbejde. Gennemførelsen af reformen kræver imidlertid en fornyelse af personalereglementet, hvilket for sin del forudsætter et godt samarbejde bl.a. med de faglige organisationer. Ændringen er alligevel helt uundværlig.
Til sidst vil jeg fremlægge et par detaljer, som efter min gruppes synspunkt er vigtige. Anvendelse af de bevilgede bevillinger skal have et loft på tre år, hvorefter den ubenyttede del inddrages. Overføring af bevillinger til efterfølgende år er et vigtigt, fleksibelt instrument for budgetpolitikken. Vores udgangspunkt er, at vi støtter ordførerens forslag.

Theato
Hr. formand, den nuværende finansforordning er forældet. Den opfylder ikke længere kravene til moderne finansforvaltning. Kommissionen har fremsat et forslag til en ny finansforordning, som er baseret på principperne om decentralt ansvar og gennemsigtighed. De to ordførere, hr. Dell'Alba og hr. van Hulten, har gennemarbejdet dette forslag i Budgetudvalget og i Budgetkontroludvalget og foreslået ændringer. Det skal de have ros og anerkendelse for!
Alligevel er der for min gruppe stadig nogle punkter, som er uafklarede. For det første konstaterede Kommissionens seneste bedrageribekæmpelsesrapport 2000 en voldsom stigning i tilfældene af svig og uregelmæssigheder i forhold til det foregående år. Godt 2 milliarder euro gik tabt. Erfaringen viser, at man i bedste fald kan hente 15-20% af tabene hjem igen. Er det i en sådan situation fornuftigt at afskaffe forebyggende ex ante-kontroller udført af en uafhængig revision? Vi ønsker ikke at vende tilbage til skematiske centraliserede forudgående kontroller, som fratog ansvar og foregøglede en falsk sikkerhed. Tværtimod skal uafhængige finansinspektører fremover på grundlag af effektive risikoanalyser og stikprøver decentralt bidrage til, at skatteydernes penge ikke på forhånd bliver givet uretmæssigt ud.
Med mere ansvar på alle niveauer skal de finansielle aktører for det andet fremover kunne drages til ansvar, hvis de uagtsomt eller forsætligt overtræder de finansielle regler. Vores forslag skal her skabe en retfærdig procedure ved hjælp af et uafhængigt organ for alle institutioner.
Apropos uafhængighed. Vi konstaterer med undren, at Kommissionen i sit forslag til den nye finansforordning uden videre har frataget de interne revisorer deres selvstændige søgsmålsret, som er forankret i den nuværende finansforordning. Det ønsker vi at genetablere med et forslag.
Det sidste punkt er Det Rådgivende Udvalg for Indkøb og Kontrakter. Det er det rådgivende organ, som skal inddrages før tildeling af ordrer. Parlamentet vedtog på sidste møde i Strasbourg en reform af denne procedure. Jeg tror, vi gør os selv utroværdige, hvis vi nu 14 dage senere kræver, at dette udvalg skal afskaffes.

Doorn
Hr. formand, også jeg har læst Kommissionens beretning om bekæmpelse af svig, som blev offentliggjort for nylig. Skattepenge på 2 milliarder euro er forsvundet i 2000 som følge af svig og unøjagtigheder. Det er et overordentlig foruroligende fænomen. Europa har i forvejen et dårligt omdømme på dette område, og alle sejl må sættes til for at bekæmpe dette fænomen.
Vi taler her i aften om revisionen af finansforordningen. På den baggrund vil jeg fremsætte et par bemærkninger. Det vil ikke overraske Dem, at også jeg er tilhænger af effektiv og moderne kontrol. Kommissionen og ordførerne vil helt af med den centraliserede uafhængige kontrol forinden. I stedet skal der komme en decentraliseret kontrol bagefter. Ved en tidligere lejlighed drøftede vi dette. Jeg gjorde dengang opmærksom på, at indførelse af en uafhængig revision bagefter er udmærket, men den må ikke ske på bekostning af muligheden for en uafhængig kontrol forinden. Hvis vi indfører dette over hele linjen, er jeg bange for, at vi her vil gå fra en dejlig drøm til et mareridt.
Jeg går dog ind for et system, hvor uafhængig revision bagefter er reglen. Muligheden for uafhængig kontrol forinden skal fortsat eksistere. Der kan tænkes temmelig mange situationer, hvor en systematisk kontrol eller forudgående stikprøvekontrol er nødvendig, når der er konstateret uregelmæssigheder. Hvis vi nu fjerner denne mulighed fra finansforordningen, giver vi slip på et vigtigt våben i bekæmpelsen af svig, og det ville være uansvarligt på et tidspunkt, hvor der endnu ikke er gjort nogen som helst erfaring med decentraliseret kontrol bagefter. Jeg appellerer derfor indtrængende til mine kolleger om at støtte vores ændringsforslag herom med henblik på af forhindre afskaffelsen af den forudgående kontrol.

Naranjo Escobar
Tak, hr. formand, for Deres betænksomhed og skarpsindighed ved at opdage, at jeg var til stede i salen.
Jeg vil gerne minde den kære ordfører, hr. Dell'Alba, om, at over de altid tilladte meningsforskelle står parlamentshøfligheden og medlemmernes individuelle ret til at udføre deres arbejde, som omfatter fremlæggelse af ændringsforslag, hvis de finder det nødvendigt.
Under alle omstændigheder, mine damer og herrer, fru kommissær, fru rådsformand, er det min opfattelse, at vi må lykønske os selv, først og fremmest fordi vi står over for det første forslag til meget vidtrækkende bestemmelser om Unionens finansielle regulering, som løber parallelt med den administrative reform af forvaltningsprocedurer og menneskelige ressourcer, og som bør være ufravigelige politiske mål for Parlamentet og Kommissionen.
Det blev efter min mening ganske korrekt forkastet at korrigere fejlene i de bestemmelser, der indtil dato er blevet anvendt, for i stedet at indføre en ny forvaltningskultur vedrørende kontrol og effektivitet af udgifterne i søgningen efter det fælles mål om bedre og mere gennemskuelig forvaltning af de offentlige penge. Men reglerne om beslutning på dette område understreger eksistensen af et minimum af politisk logik. Derfor bør vi lykønske os med den strategi, som ordføreren foreslår, nemlig at stemme om de ændringsforslag, der afspejler et godt stykke arbejde og udgør et godt udgangspunkt for drøftelsen af de mere følsomme punkter i forslaget, og at tvinge Rådet til at tage hensyn til Europa-Parlamentets mening, når Kommissionen fremlægger det ændrede forslag.
Med udgangspunkt i den ønskede og mulige interinstitutionelle dialog må vi forsøge at forhandle os frem til en finansforordning med langvarig virkning, som på væsentlig vis indeholder alle Parlamentets gentagne prioriteringer på dette område. Og på grund af denne langvarige virkning kan visse meget kontroversielle aspekter, f.eks. afskaffelse af ex ante-kontrollen, muligvis lede vores opmærksomhed væk fra andre fejl med langvarige følger. Jeg henviser her til regulering af de offentlige markeder og tilskuddene. Den nuværende situation er ikke blot dårlig, den er kaotisk. I de seneste år har det ikke været muligt at harmonisere den højst forskelligartede situation, som kan opstå ved indgåelse af aftaler.
Med hensyn til den information, som Parlamentet skal have med henblik på decharge - og jeg beder om velvilje, hr. formand - finder jeg Kommissionens holdning konsekvent, når den accepterer at indføre grundlæggende elementer fra den interinstitutionelle rammeaftale om anvendelse af traktatens artikel 206. Jeg mener, at det er og skal være muligt i fremtiden at nå til enighed om en tekst, som sikrer de ufravigelige principper for Parlamentet, nemlig menneskerettigheder, grundlæggende frihedsrettigheder og ingen indgriben i verserende sager.

Stauner
Hr. formand, for en organisation med udgifter på over 92 milliarder euro er finansforordningen næsten det vigtigste retsgrundlag for at sikre en omhyggelig omgang med de europæiske midler og så vidt muligt udelukke misbrug. Det er mere nødvendigt end nogensinde at understrege dette aspekt, for Kommissionen meddelte os selv for to uger siden, at det beløb, som i 2000 gik tabt på grund af svig og uregelmæssigheder, er på hele 2.028 millioner euro. På den måde kan man virkelig ikke skabe en stat i Europa! Der må altså gøres noget. Spørgsmålet er kun, hvordan Kommissionen vil skabe bedring på dette punkt.
Den vil i forbindelse med reformprogrammet afskaffe den uafhængige finansinspektør, altså den institution, som efter al erfaring har haft størst succes med at bekæmpe svig - lad mig blot nævne Fléchard-sagen. Det svarer nogenlunde til, at antallet af indbrud i et boligområde fordobles, hvorefter politiet beslutter at afskaffe alle vagthundene. Parlamentet har i øvrigt flere gange besluttet at bevare en uafhængig decentral finanskontrol, senest den 4. april 2001 i den foreløbige betænkning om dechargen 1998. Desuden er finansinspektøren forankret i traktaten. En internal auditor er ikke en finansinspektør i nye klæder, men en snydepakke, som i hvert fald ikke er acceptabel for min gruppe.
En nødvendig pendant til en uafhængig revision er en klar fordeling af ansvar og hæftelse ved forsætlig overtrædelse eller uagtsom embedsførelse fra embedsmænd, sådan som det i øvrigt findes i alle nationale retsordener i de femten medlemslande. Kommissionens reformbestræbelser forekommer mig snarere at ville føre til, at det finansielle ansvar skubbes frem og tilbage som på en rangerbanegård, indtil ingen længere ved, hvilket spor det står på.
Entydighed, gennemsigtighed og forståelighed i gennemførelsen af budgettet er de principper, som bør gælde for finansforordningen. Kun på den måde sikrer vi os borgernes accept!

Van Hulten
Hr. formand, eftersom Rådet er til stede her i dag, så jeg gerne, at De bad rådsformanden om at kommentere de bemærkninger, som forskellige medlemmer er fremkommet med.

Schreyer
Hr. formand, ærede medlemmer, den 26. juli sidste år foreslog Kommissionen en grundlæggende revision af den finansbibel, som finansforordningen jo er, med grundlæggende bestemmelser for den samlede finansielle forvaltning. I dag har vi lejlighed til at debattere Parlamentets ændringsforslag og betænkninger. Jeg vil først give udtryk for min tak til og min beundring for to herrer, nemlig ordføreren for Budgetudvalget, hr. Dell'Alba, og ordføreren for Budgetkontroludvalget, hr. van Hulten. De har på virkelig meget kort tid afleveret et meget omfattende arbejde, og det skal de have min beundring og tak for. Jeg vil naturligvis også takke for det intensive og præcise arbejde i udvalgene.
Vi har nu ud over betænkningerne fra ordførerne også Revisionsrettens rapport, som blev offentliggjort allerede i marts, og vi har udkastet til Rådets anbefaling. Jeg vil især fremhæve, hvor værdifuldt det er, at Parlamentet støtter den knappe tidsplan, denne ambitiøse tidsplan, nemlig så vidt muligt at have en ny finansforordning på plads allerede i 2002, og takket være Deres arbejde er vi rigtig godt med i tidsplanen.
Hele proceduren her er ikke let, som det er blevet nævnt. I Rådet kræves der enstemmighed, og for Parlamentet indbefatter den formelle procedure kun en simpel høring. Kommissionen forstår, at Parlamentet ønsker at udforme denne procedure på en sådan måde, at Parlamentets ændringsforslag også vil være at finde i det endelige resultat.
De kender det forslag, som Kommissionen stillede til regeringskonferencen i Nice. Kommissionen har endnu ikke nogen formel holdning til Parlamentets ændringsforslag, da der endnu ikke foreligger nogen formel udtalelse fra Parlamentet, men jeg vil allerede i aften tilkendegive min positive vurdering af en række ændringsforslag. Resultaterne af konsultationerne med Rådet, Europa-Parlamentet og Revisionsretten viser på mange områder en høj grad af overensstemmelse. På andre områder er der stadig behov for afklaring og tilpasning om principielle spørgsmål eller tekniske detaljer.
Først vil jeg gerne endnu en gang komme ind på nogle grundlæggende principper. Den nuværende finansforordning stammer som allerede nævnt fra 1977, og i øjeblikket har vi egentlig mere et kludetæppe end et sammenhængende koncept af finans- og budgetbestemmelser. Forslaget indeholder derfor en grundlæggende forenkling og omstrukturering. Alle principper og væsentlige bestemmelser for finansforvaltningen skal sammenfattes i et enkelt retsinstrument. Derfor er jeg også tilbageholdende over for forskellige ændringsforslag, som mere går i retning af at genindføre specielle elementer.
Detaljerede og tekniske bestemmelser skal have deres plads i den gennemførelsesforordning, som Kommissionen skal vedtage. Kommissionens forslag indeholder to dele, for lige at friske det op. For det første de bestemmelser, som sigter mod at stramme op på reglerne og procedurerne for budgetgennemførelsen og dechargen og ajourføre dem, og for det andet de bestemmelser, som reformerer finansforvaltningen og budgetstrukturen og dermed netop også de finansielle aktørers roller.
I den første del opstilles der mere rationelle regler for næsten alle de områder, som er omfattet af den nuværende finansforordning. Principperne om etårighed og enhed skal håndteres mere striks. Der skal kun findes opdelte bevillinger, hvilket betyder, at der for samtlige udgifter kun skal forekomme forpligtelses- og betalingsbevillinger, og Kommissionen er meget glad for, at Parlamentet støtter denne position og denne nyskabelse. Det vil forenkle proceduren for fremførsel af midler til næste regnskabsår.
Så et vigtigt punkt. Negative udgifter og indtægter skal udgå. De negative udgifter på landbrugsområdet skal behandles som formålsbestemte indtægter i henhold til de regler, der gælder for dette område. Her på dette punkt kan vi ikke følge Parlamentet ændringsforslag, som indebærer, at sådanne negative udgifter på landbrugsområdet betragtes som generelle øvrige indtægter, for dette vil medføre noget meget alvorligt, nemlig at landbrugsudgifterne skulle skæres ned i forhold til det finansielle overslag.
Ifølge den interinstitutionelle aftale skal de udgifter, som finansieres af formålsbestemte indtægter, ikke modregnes i de finansielle overslag.
Det er en af de væsentlige årsager til, at vi siger, at disse landbrugsindtægter netop skal betragtes som formålsbestemte indtægter. Hvis det ikke er tilfældet, betyder det, at man må nedskære landbrugsudgifterne i forhold til i dag, og det bør forhindres. Der bør ikke ske en kynisk nedskæring af landbrugsudgifterne via finansforordningen.
Et af de vigtige mål i den nye version er, at midler, som er afsat til bistand, hurtigere skal kunne omsættes til konkrete projekter. For at opnå en strengere udførelse foreslås det derfor, at globale middelbindinger skal afvikles inden den 31. december i budgetåret n+1, med undtagelse af gennemførelse af finansielle konventioner i forbindelse med udenrigspolitikken.
Den nye version gennemfører EU's direktiver om udlicitering af offentlige ordrer i finansforordningen. For at bekæmpe uregelmæssigheder, svig og korruption kan ansøgere eller bydere, som beviseligt har handlet på denne forkerte måde, udelukkes fra ordretildelingen, det er et væsentligt punkt.
Hvad angår bistand, er fundamentale principper, som at der skal foreligge et retsgrundlag, jo formuleret gennemsigtigt. Ifølge forslaget skal det desuden være muligt at administrere al bistand, som går til tredjelande, decentralt. Også dette er et aspekt, som Budgetudvalget ofte har nævnt med henblik på at øge effektiviteten.
I anden del foreslås der et solidt system for en resultat- og præstationsorienteret finansforvaltning. Dette system har to nøglekomponenter, for det første et øget ansvar for dem, som administrerer midlerne, og for det andet at inddrage kontrollerne i forløbet under forvaltningen af midlerne Jeg kan kun støtte hr. van Hultens udtalelser. Det drejer sig jo netop om at kunne placere ansvaret. I dag har vi den situation, at de enkelte generaldirektorater, som administrerer midlerne, gemmer sig bag den centraliserede revision, og det er netop det, der skal afskaffes. Ansvaret skal kunne placeres for alle dem, som skal omgås penge. Så kan man netop ikke gemme sig længere. Det er et væsentligt punkt.
Fru Theato, De har netop som argument for Deres ændringsforslag - som Kommissionen ikke er glad for, fordi de ville ophæve hele systemet igen - anført, at den seneste bedrageribekæmpelsesrapport nu skulle bevise, hvor vigtig ex ante-kontrollen er. Der valgte De præcis det forkerte eksempel! Det må jeg sige ligeud, fordi statistikken i denne rapport er statistikken fra finansinspektørerne i medlemsstaterne. Det betyder, at det er statistikken over de tilfælde, der bliver anmeldt, f.eks. inden for toldområdet. Inden for toldområdet findes ex ante-kontrollerne slet ikke. Eller inden for landbrugspolitikken, her sker ex ante-kontrollen kun via committments. Betalingerne kontrolleres ikke af den centraliserede ex ante-kontrol her i Bruxelles, men af udbetalingsstederne i medlemsstaterne. Det forholder sig på samme måde med strukturstøtten. Spørgsmålet om, hvorvidt man vil centralisere ex ante-kontrollen yderligere eller ej, og statistikkerne fra medlemsstaterne har ganske enkelt ikke noget med hinanden at gøre, fordi ex ante-kontrollen ikke er placeret dér, men sker i medlemsstaterne.
Jeg vil gerne komme kort ind på nogle bemærkninger om opdelingen af finansforordningen, som faldt i diskussionen før. Vi foreslår jo i henhold til activity based budgeting at afskaffe opdelingen i A og B. Det skal naturligvis ikke reducere gennemsigtigheden, det skal faktisk øge den. Det bliver jo ikke sådan i fremtiden, at personalemidlerne eller de administrative midler så ikke mere bliver opført særskilt. Naturligvis vil de fortsat have deres ekstra budgetpost, som vedtaget af Parlamentet sammen med Rådet. Det vil bare ikke længere være en global del, som er sammenfattet i budgettet, det vil blive henført til de enkelte politikområder. Og det øger jo alt i alt gennemsigtigheden.
De følgende punkter er sammenfaldende med Kommissionens standpunkt. Jeg refererer nu til ordførerens ændringsforslag vedrørende aktørernes rolle, finansforordningens fortrinsstilling over sektorale ordninger eller bestemmelser, definitionen af middelbinding og eksternalisering. Jeg vil også specielt bifalde ændringsforslag 44 om definition af finansieringsoversigten og den funktion, den har. Jeg tror, det er en meget vigtig præcisering, ligesom ændringsforslagene i det hele taget indeholder flere præciseringer, som Kommissionen er meget glad for, fordi de efter min mening bidrager væsentligt til den anvendelighed og retsklarhed, som skal skabes med finansforordningen.
Jeg har allerede nævnt, at vi ikke kan følge ændringsforslagene om de negative indtægter og udgifter. Lad mig komme med en tilføjelse til dette punkt. Om indtægterne fra toldområdet foreslår De i ændringsforslagene, at den del af forvaltningsmidlerne, som kan indeholdes i medlemsstaterne, opføres som udgift i budgettet. Det ville så være en udgift i udgiftsområde 5, og det ville skabe helt nye problemer i denne kategori, selv om det jo er midler, som overhovedet ikke flyder gennem Kommissionens budget. Men jeg tror, at man vil kunne nå hinanden på disse punkter.
Jeg tror ikke, det er hensigtsmæssigt at kommentere alle de forskellige ændringsforslag på nuværende tidspunkt, for det ville strække sig til langt over midnat.
Lad mig slutte med at konstatere, at Europa-Parlamentet i første omgang vil udsætte den formelle afstemning om beslutningen. Jeg vil gerne gentage, at jeg forstår og støtter, at Europa-Parlamentet vil give sin position i forhandlingerne vægt. Derfor vil jeg i ØKOFIN-Rådet i næste uge, den 5. juni, bede Revisionsretten og Kommissionen om, at vi i en quadrilog - et nyt ord - kan afstemme den videre procedure og især også tale om indholdet. Dette møde skulle så finde sted så hurtigt som muligt. Jeg håber, at denne procedure vil gøre det muligt for Europa-Parlamentet at vedtage sin formelle udtalelse tidligt. Kommissionen vil gerne stille sit reviderede forslag i september i lyset af den videre udvikling og forhåbentlig den videre enighed.

Formanden
Mange tak, fru kommissær, for at have skabt en quadrilog for os.
Forretningsordenens artikel 121, litra 5, giver Rådet mulighed for at få ordet, hvis det ønsker det. Ønsker De det? De har ordet.

Barklund Larsson
Hr. formand, det er en uventet, men meget glædelig ære at få lov til at tale til Dem her i aften.
Jeg har lyttet med stor tilfredshed til det, der er blevet sagt. Jeg må skuffe Dem, for så vidt som jeg ikke kan kommentere substansen i de fremførte synspunkter. Det skyldes, at Rådet endnu ikke har taget stilling. Det vil ske på ØKOFIN-Rådets møde i næste uge.
Jeg er helt overbevist om, at så snart Parlamentet har truffet sin beslutning, vil Rådet gennemgå det meget nøje.
Skønt jeg ikke kan kommentere substansen, vover jeg alligevel at driste mig til at henvise til noget, som Rådet tidligere har sagt, nemlig at vi er meget ivrige efter at få truffet en beslutning om den nye finansforordning hurtigst muligt. Forhåbentlig kan Parlamentet træffe en afgørelse i morgen, så Kommissionen kan arbejde videre med det reviderede forslag. Vi skulle så kunne få det i september, og forhåbentlig vil vi så hurtigst muligt derefter kunne træffe en beslutning om den endelige forordning.
Jeg har naturligvis også noteret mig, hvad Michaele Schreyer sagde, at hun vil tage op på ØKOFIN-Rådets møde, og jeg ser frem til denne diskussion.

Formanden
Vi takker Rådet.
Hr. Dell'Alba ønsker ordet. På dette stadium af debatten er det nødvendigvis kun i forbindelse med et indlæg til forretningsordenen.

Dell'Alba
ordfører. (FR) Hr. formand, klokken er 23.20. Jeg har taget ordet for at præcisere noget for fru Schreyer. Jeg takker hende meget for det, hun har sagt, også for kritikken af vores betænkning, som for øvrigt til en vis grad berettiger, at vi gerne vil bibeholde denne strategi. Når De taler om negative udgifter og indtægter, kritiserer De vores forslag for, at vores ændringsforslag vil skabe en form for generaliseret indtægt, men jeg tror, at De tager fejl.
Vi har med denne idé om øremærkede indtægter ønsket at bevare et gammelt princip om på den ene side et enhedsprincip og på den anden side en udligningsordning, der netop bevirker, at man undgår overskridelser i forbindelse med de finansielle overslag. Jeg takker formandskabet for Rådet mange gange.
Jeg undskylder, at jeg i begyndelsen af mit indlæg til forretningsordenen sagde, at Rådet ikke var til stede, fordi det ikke var repræsenteret på ministerniveau. Det er vigtigt, at De tog ordet. Tillad mig at sige, at hr. van Hulten allerede har beskrevet vores tanke nærmere, og jeg taler ud fra hans synspunkt. De har sagt, at De forventer, at vi giver Dem vores holdning i morgen, men det er netop, hvad vi ikke vil gøre, vi afventer et konkret skridt fra Rådet, som kommissæren har ønsket for derefter at informere, det er den eneste måde, vi kan forhandle lidt med Rådet på ved hjælp af den procedure, vi regner med at følge i morgen.

Van Hulten
Hr. formand, Rådet bliver ofte bedt om at gribe ind under debatterne i Parlamentet. Det gør det sjældent, og jeg vil gerne takke Rådet for at have grebet ind ved denne lejlighed. Jeg trækker min kommentar om Rådets arrogance tilbage og håber, at dette er begyndelsen til en frugtbar drøftelse.

Formanden
Jeg takker Dem, kære kollega.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

Obligatorisk anvendelse af sikkerhedsseler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0141/2001) af Hedkvist Petersen for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 91/671/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning vedrørende obligatorisk anvendelse af sikkerhedsseler i køretøjer på under 3,5 tons (KOM(2000) 815 - C5-0684/2000 - 2000/0315(COD)).

Hedkvist Petersen
Hr. formand, i denne meget sene stund skal jeg som ordfører sige nogle ord om denne betænkning. For det første vil jeg takke alle kolleger for et godt samarbejde i udvalget. Jeg vil også takke Kommissionen for et godt forslag til direktiv om sikkerhedsseler og fastspænding af børn i køretøjer.
Det er et vigtigt spørgsmål. Jeg vil endnu en gang gentage, at utroligt mange mennesker hvert år dør i trafikken i EU's medlemsstater. Det drejer sig om ca. 42.000 årligt. Vi ville aldrig acceptere så høje dødstal inden for nogen anden transportform. Derfor skal vi vedtage foranstaltninger. En sådan foranstaltning er det forslag, som Kommissionen nu fremsætter. Vi skal også huske på, at børn kvæstes meget alvorligt på vejene. Den almindeligste dødsårsag blandt børn og unge er trafikdøden.
Man kan så stille spørgsmålet: Skal EU lovgive om sikkerhedsseler og børns sikkerhed i biler? Mit svar er ja. Jeg finder det utroligt vigtigt. For det første findes der et retsgrundlag i traktaten. For det andet har der tidligere været en lov, et direktiv, som nu skal skærpes, fordi der er brug for det.
Vi ved, at sikkerhedsselen redder liv. Det gælder specielt for børn. Ulykkesforskningen viser, at risikoen for alvorlige skader er syv gange større for børn, der ikke bruger fastholdelsesanordninger, end for børn, som bruger sådanne. Derfor er der et behov for at bruge et sådant udstyr.
Desuden er dagens trafik i Europa i meget høj grad grænseoverskridende. Mennesker kører i privatbiler, men også i erhvervsmæssig henseende. Både privatbilismen og erhvervstrafikken bliver stadigt mere grænseoverskridende. Det har vi senest set i en rapport i dag. Vi har også kraftigt stigende turiststrømme, således at der er behov for fælles regler for grundlæggende sikkerhedsforanstaltninger på vejene. Det er altså vigtigt, at vi har et højt sikkerhedsniveau i alle EU-lande, så vi ved, hvilke regler, der er gældende for privatbilister og erhvervschauffører såvel som for bilfabrikanterne. Det er vigtigt for dem at have fælles sikkerhedskrav, så reglerne bliver tydelige. Samtidig er det også vigtigt for forbrugerne, at sikkerhedsanordningerne bliver billigere, hvilket vil være tilfældet, hvis der bliver fælles regler.
Kommissionens forslag er en skærpelse af et tidligere direktiv, der betyder, at samtlige passagerer i køretøjer, der er udstyret med sikkerhedsseler, skal anvende disse, at alle børn skal spændes fast i godkendte autostole, at undtagelsesbestemmelserne forsvinder, at børn under tre år ikke må køre i en bil uden en hensigtsmæssig autostol bortset fra i hyrevogne, og at brugen af bagudvendte autostole forbydes, hvis ikke bilens airbag er deaktiveret.
Det er alle sammen gode forlag. Udvalgets medlemmer er enige om, at man også vil fremføre det som Parlamentets forslag. Vi har imidlertid seks ændringsforslag. I korthed betyder det første ændringsforslag, at Kommissionen sammen med medlemsstaterne og trafiksikkerhedsorganisationer skal fremme en informationskampagne. I det andet foreslår vi, at det er barnets længde, der skal være afgørende for, hvornår et barn kan anvende bilens voksensele. Med ændringsforslag 4 ønsker vi, at fabrikanterne tydeligt skal angive, hvilke autostole, der passer til hvilke bilmodeller. Vi foreslår også, at landbusser, der anvendes i bytrafik - det er ikke ofte, men det forekommer - ikke skal omfattes af kravet om obligatorisk brug. Desuden ønsker vi, at Kommissionen i samarbejde med bilindustrien skal udvikle mere sikre og brugervenlige airbagsystemer. Det skal vurderes sammen med den rapport, der skal fremlægges senest den 1. august 2004 om direktivets gennemførelse.
Rådet skal behandle Kommissionens forslag på transportministrenes møde i slutningen af juni. Jeg ser virkelig frem til, at vi nu kan træffe en fælles beslutning i EU, og at vi kan gennemføre en meget vigtig trafiksikkerhedsforanstaltning, som er grundlæggende for trafiksikkerheden i EU.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hvert år dør mange mennesker i trafikken. Som medlemmer af Europa-Parlamentet har vi derfor et stort ansvar for at gå i brechen og skabe bedre sikkerhed i trafikken. Men vi ved også, at trafikken tager til fra år til år, og det er til dels også forbundet med en større risiko. Spørgsmålet om obligatorisk anvendelse af sikkerhedsseler spiller efter min mening en afgørende rolle i den forbindelse.
Jeg er generelt helt indforstået med Kommissionens forslag om at forbedre sikkerheden for bilister og medtrafikanter. Jeg er principielt også indforstået med, at det skal være obligatorisk at anvende sikkerhedsseler på de sæder, der er udstyret med sikkerhedsseler, og der skal være et principielt krav om at anvende de sæder, der er udstyret med sikkerhedsseler eller fastholdelsessystemer til børn. Jeg mener også, der skal være en principiel pligt til, at fastholdelsessystemer skal anvendes til børn under 12 år.
Men i den forbindelse vil jeg gerne slå fast, at det på nogle punkter er nødvendigt at give medlemsstaterne spillerum i forbindelse med gennemførelsen af direktivet på nationalt plan. Jeg tænker her på anvendelse af fastholdelsessystemer til meget små børn. Jeg tænker også på medicinske årsager, og jeg tænker på helt specifikke situationer som krav til f.eks. minibusser og turistbusser, hvilket ordføreren allerede har været inde på. Det vil her føre for vidt at komme ind på andre detaljer. En harmonisering af lovgivningen på europæisk plan vil skabe gennemsigtighed og klarhed og forbedre de forskellige nationale bestemmelser.
Jeg vil gerne ønske ordføreren hjertelig tillykke med denne betænkning, der efter min mening er meget velovervejet, og jeg kan allerede i dag garantere, at min gruppe støtter denne betænkning. Men jeg vil dog gerne påpege, at medlemsstaterne i den kommende tid skal gennemføre direktivet til mindste detalje, for i sidste ende har medlemsstaterne også ansvaret for sikkerheden på Europas veje.

Koch
Hr. formand, fru kommissær, de seneste resultater fra undersøgelser af ulykker beviser det: 50% af de dræbte ved bilulykker brugte ikke sikkerhedssele. På trafiksikkerhedsområdet er der sket en rasende udvikling. Jeg kommer fra den del af en stat, hvor der for 10 år siden endnu ikke fandtes barnestole og fastholdelsesanordninger for børn, og sikkerhedsseler blev betragtet som luksusudstyr i biler. Men i 1991 fik jeg så mulighed for at medvirke i udformningen af direktivet om obligatorisk anvendelse af sikkerhedsseler.
I dag er det allerede nødvendigt at tilpasse dette direktiv til de videnskabelige og tekniske fremskridt. Adskillige resultater fra undersøgelser af ulykker, men også de moderne sikkerheds-fastholdelsesanordninger, der er udviklet af samfundet, gør den nuværende situation uacceptabel. Det er uansvarligt, at børn under tre år må transporteres i bil uden overhovedet at være fastspændt på bagsædet, eller sidde på forsædet i passagersiden uden at airbag er koblet fra. Ligeledes bør det ikke længere være tilladt, at større børn skal være fastspændt med sikkerhedsseler, der er beregnet til voksne. Dispensation fra den generelle obligatoriske anvendelse af sikkerhedsseler - f.eks. for lastbilchauffører - er noget, der hører fortiden til.
Med forslaget om ændring af det pågældende direktiv, der er blevet konkretiseret med Europa-Parlamentets seks ændringsforslag, opnår vi bl.a. løsninger, der teknisk set er mere sikre, og frem for alt er mere tilgængelige for forbrugeren. Især det sidste øger chancerne for, at de eksisterende fastholdelsesanordninger også vil blive benyttet. Der er stadig over 50% børn, der transporteres i bil uden at være fastspændt, selv om de relevante anordninger findes i bilen. Forældrene er tilsyneladende ikke klar over, at risikoen for alvorlige kvæstelser eller sågar dødelige kvæstelser ved en ulykke er syv gange så stor for børn, der ikke er fastspændt, end for fastspændte børn.
Udviklingen er endnu ikke nået til vejs ende. De nuværende fastholdelsesanordninger for børn vurderes på baggrund af testresultater fra frontale kollisioner og får næsten udelukkende gode karakterer. 70% af alle dødelige ulykker med børn i biler skyldes immervæk påkørsler i siden af bilen. På det punkt slår disse systemer fejl. Jeg anbefaler at stemme for de ændringer, der foreligger i dag om tilpasning af direktivet.

De Palacio
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne lykønske fru Hedkvist Petersen hjerteligt med den fremlagte betænkning. Betænkningen afspejler hendes og hele udvalgets personlige følsomhed i et emne af så stor vigtighed som færdselssikkerheden i et forsøg på at reducere det helt uacceptable tal på 42.000 dræbte om året, som er det antal mennesker, der dør som følge af trafikuheld i EU, og det er, som det nævnes i betænkningen, alt for mange.
I december 2000 vedtog Kommissionen et forslag om obligatorisk brug af sikkerhedsseler for alle brugere af motorkøretøjer og fastholdelsesanordninger for små børn i personbiler og lign. Jeg må sige, mine damer og herrer, at hvis De går ind i en hvilken som helst forretning, vil De se, at næsten alle barnefastholdelsessystemer på markedet allerede overholder de eksisterende regler. Det foreslåede direktiv afskaffer derfor undtagelserne i det oprindelige direktiv, som alle var udtænkt i en anden kontekst og tillod brug af voksensikkerhedsseler til børn, hvis der ikke var monteret et barnefastholdelsessystem. I dag ved vi, at dette ikke længere er nødvendigt.
Ud over at børnenes beskyttelse i biler øges med det foreslåede direktiv, vil direktivet også bidrage til at reducere antallet af dræbte og alvorligt kvæstede som følge af ulykker med rutebiler, busser, minibusser og lastvogne, fordi brug af sikkerhedsseler, hvis de er monteret, bliver gjort obligatorisk for førere og passagerer. Korrekt brug af sikkerhedsseler og fastholdelsessystemer for børn er en af de vigtigste foranstaltninger, som Kommissionen foreslår inden for færdselssikkerhedsområdet.
Både De, Parlamentet, og Rådet har støttet dette forslag ved fuldt ud at støtte Kommissionens arbejdsprogram om prioriteringer inden for færdselssikkerheden i Unionen, betænkning, placering og klassifikation af vedtagelser, som netop gør brugen af sikkerhedsseler og fastholdelsessystemer for børn til grundlæggende prioriteringsområder for færdselssikkerheden.
Mine damer og herrer, jeg vil nu kommentere de konkrete ændringsforslag. Der er kun ét, nemlig ændringsforslag 4, som ikke kan accepteres af Kommissionen. Årsagen er, at det ville kræve, at fabrikanter af motorkøretøjer skulle angive, hvilke barnefastholdelsessystemer der egner sig til og let kan monteres i deres køretøjer. Selv om Kommissionen anerkender, at der har været problemer med at montere systemerne i visse køretøjer, er sandheden, at dette ændringsforslag ville være i modstrid med reglerne om det indre marked og etablering samt det direktiv, der blev foreslået i sidste internationale standard om fastholdelsessystemer for børn.
Imidlertid træffes der nu ikke-lovgivningsmæssige foranstaltninger, især via Euro NCAP-programmet, som bilfabrikanterne som bekendt er tilknyttet, for at overtale sidstnævnte til at angive, hvilke fastholdelsessystemer der egner sig til deres køretøjer. Jeg formoder, at denne indsats - i tillæg til at fastholdelsessystemerne i E-regel nr. 44/03 er nemmere at montere og sikrere end de tidligere tilgængelige systemer - vil mindske problemet.
Endelig er der to ændringsforslag, som ville forpligte Kommissionen til at træffe foranstaltninger, som den allerede har planlagt at tage. Det er ændringsforslag 1, som forpligter Kommissionen til at indlede en oplysningskampagne parallelt med gennemførelsen af direktivet. Og endvidere andet afsnit i ændringsforslag 6, i henhold til hvilket Kommissionen i samarbejde med bilindustrien bør undersøge muligheden for at anvende mere brugervenlige airbags, især når der anvendes bagudvendte barnefastholdelsessystemer. Kommissionen foreslår, at disse to ændringsforslag ikke medtages i lovteksten, men at de i stedet indføres som betragtninger, da vi mener, de har interesse og betydning for fremtiden.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har sammenfattet Kommissionens holdning til betænkningen. Med undtagelse af ændringsforslag 4, som vi må forkaste, accepterer vi alle de øvrige ændringsforslag med de bemærkninger, som jeg har nævnt til ændringsforslag 1 og andet afsnit i ændringsforslag 6, som i stedet for at indføres som artikler ganske enkelt bør indføres som betragtninger i den endelige tekst.
Jeg takker mange gange og har blot tilbage endnu en gang at lykønske fru ordfører Hedkvist Petersen og også fru Schierhuber med hendes indlæg og erklære, at jeg er enig med hende. Så må vi se, hvordan de forskellige medlemsstater gennemfører den lovgivning, som vi her vedtager. Netop af denne årsag og ikke kun på grund af denne konkrete sag, men under hensyntagen til alle krav til færdselssikkerhed vil vi stille et forslag, som vi samarbejder med kommissær Vitorino om, for at forsøge at harmonisere den virkelige gennemførelse af kontrollerne og også af sanktionerne på dette område i de forskellige medlemsstater.

Formanden
Parlamentet takker Kommissionen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

