Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
Hr. Rübig har en bemærkning til protokollen fra mødet i går.

Rübig
Hr. formand, jeg vil spørge, om tyverierne og indbruddene på vores kontorer her i Europa-Parlamentet ikke også kunne noteres i protokollen?

Formanden
Hr. Rübig, dette kan ikke indføres i protokollen, men det vil fremgå af protokollen, at De har haft en bemærkning til dette emne.
(Protokollen godkendtes)

Tværnationale fagforeningsrettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0095/98) af Oomen-Ruijten for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om tværnationale fagforeningsrettigheder i Den Europæiske Union.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, kære kolleger, fællesskabspagten om de grundlæggende arbejdsmæssige og sociale rettigheder blev vedtaget på topmødet i december 1989 i Strasbourg og blev dengang af mange betragtet som et stort skridt fremad. Jeg havde mine tvivl, og jeg husker også stadig udmærket en diskussion forud for dette topmøde med et medlem af COREPER, som forsøgte at få mig til at forstå de vidtgående konsekvenser af den tekst, som blev vedtaget i 1989. Min mangel på forståelse skyldtes den kendsgerning, at jeg kommer fra et land, hvor arbejdstager- og arbejdsgiverorganisationers rettigheder er fortræffeligt forankret og således ville fællesskabspagten efter min opfattelse ikke have nogen merværdi. Nu ti år senere, må jeg konstatere, betænkningen er det bedste bevis herpå, at socialpagten fra dengang stadig ikke er fuldstændigt forankret i den europæiske traktat.
Der er siden da foretaget to traktatændringer, Maastricht og Amsterdam. Den sociale protokol er ganske vist forankret, men de begrænsninger, som er formuleret med hensyn til løn, organisationsret og strejkeret eller ret til lockout er desværre ikke optaget. Vores europæiske socialpolitik er således efter min opfattelse stadig ikke fuldt udviklet.
Hvad angår selve initiativbetænkningen, forhistorien, lægger jeg vægt på med henblik på historieskrivningen at konstatere, at den lange tid, som var nødvendig for at få denne betænkning forelagt på plenarmødet, ikke skyldes nogen uvilje fra ordførerens eller hendes politiske gruppes side. Jeg håber, at det er kendt, at det kristelige demokrati betragter den socialt orienterede markedsøkonomi som overordentlig vigtig, og jeg ved af erfaring, at det fører til et succesfuldt samfund at lægge ansvaret hos arbejdsmarkedets parter.
Jeg lægger også vægt på at meddele, at der har ligget mange andragender til grund for beslutningerne i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggenderom at skrive en betænkning, navnlig fra Det Forenede Kongerige, fordi der ikke var fastlagt bestemmelser for fagforeningsrettighederne der, og fordi man tænkte, at hvis vi nu har noget på europæisk plan, så sker det også hos os.
For det tredje fordi jeg også må overbevise tilhængerne af et frit marked, det er da vanvittigt, at Europa gentagne gange opfordrer til, at retten til frie fagforeninger og frie forhandlinger optages i internationale eller verdensomspændende aftaler, f.eks. inden for rammerne af WTO, når vi ikke selv har optaget disse garantier i vores egen europæiske traktat.
Det, som vi vil fastsætte bestemmelser for, er fagforeningsrettighederne som sådanne. Hvad jeg gerne ville have, er, at Kommissionen kommer med et initiativ, jeg beder ikke om et direktiv, et forslag, men et initiativ til visse undersøgelser. Det kan godt være, at den ekspertgruppe, som i øjeblikket allerede er i færd med at analysere Amsterdam-traktaten og undersøge, hvilke mangler der er, også kunne rapportere på dette punkt.
Jeg beder endvidere om, at også arbejdsmarkedets parter kommer med et udspil, for det vedkommer dem. De må sørge for, og muligvis er årsberetningen eller ekspertgruppens betænkninger et godt udgangspunkt herfor, at der kommer et udspil. Ved siden af fagforeningsrettighederne har jeg også fremsat en række bemærkninger om den sociale dialog og også om de spilleregler, som der er. Jeg er somme tider bekymret for, om der nu også er tilstrækkelige muligheder for denne sociale dialog.
Jeg er udmærket klar over, at vi ikke fra den ene dag til den anden kan træffe bestemmelser om dette for nogle medlemsstater meget vanskelige tema. Det betyder ikke, at jeg ikke tror, at de ikke-statslige organisationer sammen med politikerne i et fuldt udviklet samfund også meget hurtigt kunne gøre noget ved det, hvis det konstateres, at der stadig er for få rettigheder. Jeg takker alle, som har ydet et bidrag til realiseringen af denne betænkning.

Formanden
Mange tak, fru Oomen-Ruijten. Jeg kan forsikre Dem om, fru Oomen-Ruijten, at jeg kan takke tolkekabinernes lektioner for min forbedrede udtale af Deres navn, og jeg udnytter disse lektioner, hvilket gør, at jeg pejler mig ind på udtalen efterhånden og derfor ikke kan udtale Deres navn så perfekt, som jeg gerne ville, men bedre og bedre med tiden.

Schäfer
Hr. formand, kære kolleger, med Amsterdam-traktaten er der gjort vigtige fremskridt på det sociale område og med hensyn til beskæftigelsen. Hertil hører især orienteringen mod Den Europæiske Socialpagt fra 1961 og Fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder fra 1989, den fuldstændige integration af protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken med gyldighed i alle 15 EU-lande, styrkelsen af den beskæftigelsespolitiske dimension i form af et selvstændigt kapitel i EF-traktaten og tilpasningen af politikken til spørgsmål om arbejdsmarkedet samt aktive foranstaltninger til ligeberettigelse af mænd og kvinder. Den europæiske socialmodel er baseret på solidaritet, interesseudligning og statsligt medansvar. Med regeringskonferencen blev dette bekræftet og videreudviklet i centrale punkter.
En bærende søjle i det sociale Europa er stærke og uafhængige fagforeninger. Som socialdemokrat og fagforeningsmedlem er det også en hjertesag for mig at indtage et standpunkt på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Jeg ved, at fagforeninger og socialdemokrater er den internationale arbejderbevægelses historiske rødder. Med den foreliggende betænkning tager Europa-Parlamentet vigtige initiativer i forbindelse med den fortsatte integrationsproces, der skal gennemføres på to planer. På den ene side er der i vores fælles europæiske tradition ofte blevet kæmpet for fagforeningsrettigheder gennem seje forhandlinger og hårde konflikter. Disse rettigheder skal i deres konkrete form vokse med den reelle samfundsmæssige udvikling og må ikke begrænses af bureaukratiske bestemmelser. Bureaukratiske bestemmelser indebærer nemlig altid den risiko, at de i sidste ende ikke rigtig tjener til at sikre fagforeningsrettighederne, men snarere anvendes til at begrænse dem.
På den anden side skal Den Europæiske Union især fastsætte en ramme af garantier og forfatningsretlige normer, inden for hvilken fagforeningsrettigheder på europæisk plan kan udfolde sig fuldt ud. Det betyder også, at der skal komme visse impulser fra oven, det vil sige gennem institutionelle strukturer som f.eks. Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne fremhæve nogle vigtige punkter. For det første: Vi skal tage pragmatiske skridt for at fremme fagforeningsrettigheder på europæisk plan. For det andet: Der skal udvikles flankerende lovgivningstiltag, uden at åbenheden i forbindelse med den fagforeningsmæssige udvikling begrænses. For det tredje: Det demokratiske hul i den sociale dialog skal lukkes, det vil sige, at enhver gennemførelse af aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan, for så vidt den foregår i form af en beslutning fra Rådet med retsvirkning, skal underkastes Europa-Parlamentets godkendelse. For det fjerde: De videregående institutionelle krav, som ikke er opfyldt i Amsterdam-traktaten, skal blive liggende på bordet med henblik på den fremtidige reformdiskussion i EU. Inden den næste regeringskonference skal Europa-Parlamentet drøfte, i hvilken form det kan inddrages i diskussionen på ny. For det femte, og det siger jeg helt personligt og efter tredive års tilhørsforhold til den tyske arbejdstagerorganisation, DGB: Jeg ønsker, at fagforeningerne bliver mere europæiske. Det har konsekvenser for det praktiske arbejde på lokalt plan, for organisationen og for den strategiske fremgangsmåde. For det sjette: Fagforeningerne i Europa giver allerede i dag impulser til globale standarder i arbejdslivet. Det er særlig vigtigt med henblik på globaliseringen. Arbejdstagerne i f.eks. Korea har vist, at de ikke længere accepterer fremmede regler.
Europas enhed blev i det 19. århundrede især båret af arbejderbevægelsen og dele af det liberale borgerskab. For næsten 150 år siden forfattede Karl Marx og Friedrich Engels pudsigt nok her i Bruxelles deres manifest, hvor de krævede forbindelse og forståelse mellem alle landes demokratiske partier. Revolutionen i 1848 skabte parolen: Europas frie folk, foren jer. I dag er fællesskabet baseret på fred og grænseoverskridende arbejdsdeling. Man kunne formulere det uhøjtideligt. Den organiserede arbejderklasse bragte den europæiske idé videre i forrige århundrede, de multinationale koncerner har skabt den europæiske virkelighed i dette århundrede. Dog må EU aldrig kun være Den Økonomiske og Monetære Union. Den skal på samme måde udvikle sig til Den Sociale Union. Men en europæisk social union findes kun sammen med europæiske fagforeninger.

Formanden
Mange tak, hr. Schäfer. De har meddelt mig, at De regnede med at have fire minutter, og det har jeg accepteret, men ved at støtte Dem til Marx og Engels er De nået op på næsten fem minutter. Jeg anmoder venligst Dem alle om at De, selvom De bruger så vigtige citater, er opmærksomme på tiden. Jeg beder Dem huske det fremover og også de personer, der om lidt kommer med deres indlæg, i dette tilfælde hr. McMahon, der nu har ordet i to minutter for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.

McMahon
Hr. formand, jeg er fascineret over folk, der forhandler deres taletid tværs over salen i Parlamentet. Det er en meget interessant fravigelse af vores sædvanlige procedure.
Fru Oomen-Ruijten har udarbejdet en meget god og interessant betænkning, og dette er et område, som der er en betydelig interesse for inden for Unionen, nemlig hele spørgsmålet omkring arbejdstagernes rettigheder. Der er ingen tvivl om, at socialpagten fastsætter en garanti for arbejdstagernes grundlæggende rettigheder, navnlig organisationsretten for arbejdstagere og arbejdsgivere. Det interessante er også, at der var et par små huller i Maastricht-traktatens protokol om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der førte mit land ud i en masse forkerte fremstillinger af, hvad der rent faktisk var indeholdt i protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken. Den fandt ikke anvendelse på strejkeret, organisationsret og ej heller på løn eller lock-out. På trods af dette besluttede den daværende britiske regering, at den ikke kunne slutte sig til den, og det var beklageligt.
Det er efter min mening vigtigt, at frie foreningers ret til kollektive forhandlinger betragtes som en grundlæggende menneskerettighed, og at ethvert forsøg i Europa eller andetsteds på at krænke disse rettigheder udgør en krænkelse af de grundlæggende menneskerettigheder.
Udviklingen af den sociale dimension i Europa har bidraget til en generel tendens henimod en europæisering af forholdene på arbejdsmarkedet, og som min kollega, hr. Schäfer, sagde, vil der komme en øget europæisering af forholdet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere og dets organisering. Euroen vil sætte gang i dette, og der vil være flere kollektive forhandlinger på europæisk grundlag. Som et eksempel på dette kan jeg nævne, at den fagforening, som jeg er medlem af, GMB, er nået til enighed med fagforeningen inden for den kemiske industri i Tyskland, IB BCE. De har rent faktisk fået kollektive forhandlinger over hele linjen. Efter min mening er den model, som GMB og IG BCE har udviklet, en god model for fremtiden. Med dette og udviklingen af den sociale dialog, der er en af det østrigske formandskabs prioriteter, tror jeg, at fagbevægelsen vil gå sin sejrgang over hele Den Europæiske Union.

Thyssen
Hr. formand, jeg vil gerne give fru Oomen-Ruijten en kompliment for hendes betænkning, som hun har præsenteret udmærket, og for hovedlinjerne, som vi er fuldstændig enige i.
Selvom denne betænkning handler om de tværnationale fagforeningsrettigheder i Den Europæiske Union, konstaterer jeg, at visse argumentationer deri kan anvendes i analogi dermed på den anden side af den sociale dialog. Af respekt for ordføreren har jeg ikke villet øve vold mod det specifikke ved betænkningen og har undladt at stille ændringsforslag.
Men i denne forhandling vil jeg dog gerne tage sagen op. Betænkningen henviser til ILO-konvention nr. 87 og nr. 98 om organisationsfriheden og retten til kollektive forhandlinger. Den hævder, at disse konventioner skal anvendes også på fællesskabsplan. Betænkningen understreger endvidere med rette, at den sociale dialog er et udmærket hjælpemiddel til fortsat at forene Den Europæiske Unions økonomiske og sociale målsætninger.
En god dialog forudsætter naturligvis en modspiller, som helst skal repræsentere sin gruppe så bredt som muligt. Ordføreren har for længst forstået, at jeg for hundrede syttende gang er havnet i den beklagelige udelukkelse af SMV-partneren ved tilvejebringelsen af europæiske kollektive overenskomster. Parlamentet har gentagne gange, men desværre forgæves, opfordret Kommissionen til at gøre noget ved det. Jeg henleder i dag endnu en gang alle demokraters opmærksomhed på den kendsgerning, at retten til at forhandle også er en grundlæggende ret for de små og mellemstore virksomheder, og at denne ret udgør kernen i de sociale rettigheder, således som disse er forberedt af ILO. Denne sidste sætning kommer ikke fra mig, men er et citat af professor Blanpain, en internationalt anset professor i arbejdsret.
Måske kan vi ved at forankre fagforeningsrettigheder i traktaten i sidste instans også opnå noget for de små og mellemstore virksomheder. Hvis denne betænkning også fører dertil, så vil de små og mellemstore virksomheder være Dem, fru ordfører, evigt taknemlig.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, fru ordfører, selvfølgelig er også vores gruppe af den opfattelse, at grundlæggende rettigheder til at organisere sig og til at forhandle er meget vigtige for at fremme den sociale dialog på europæisk plan. Jeg vil også understrege fru Thyssens punkt med hensyn til den ret, som også de små og mellemstore virksomheder skal have til at deltage i den slags forhandlinger.
Jeg vil imidlertid benytte min korte taletid til at henlede opmærksomheden på punkt 10 i fru Oomen-Ruijtens betænkning, nemlig anden tankestreg, hvori der anmodes om ret til fri deltagelse i fagforeningsorganisationer i virksomheder. Jeg ville gerne have, at Kommissionen ved den nærmere udformning af denne betænkning også ser på individets ret til ikke at behøve at være medlem af en fagforening. Indtil nuværende tidspunkt har man nemlig hverken i den internationale ret, f.eks. med hensyn til erklæringen om menneskerettighederne, eller i forbindelse med de samme erklæringer vedrørende de grundlæggende rettigheder fra Rådet, villet fastlægge en fundamental ret til ikke at behøve være medlem af en fagforening. Jeg vil her gøre opmærksom på den kendsgerning, at der i en række lande stadig gælder et »closed shop«-system eller tvungent medlemskab af en fagforening. Jeg tror, at retten til at organisere sig på den ene side også må indebære retten til ikke at organisere sig. Jeg har heller ikke på dette punkt villet stille noget ændringsforslag, fordi jeg ikke ville blæse sagen op på denne måde, men jeg håber, at Kommissionen ved udarbejdelsen af forslagene også vil forankre denne ret.

Ojala
Hr. formand, fru Oomen-Ruijtens betænkning har en ganske lang og også farverig historie her i Parlamentet. I løbet af denne tid er betænkningen nået at blive ændret i en betydelig grad, og det er vigtigt, at en fagforening fik lov til at få indflydelse på dette slutresultat.
Da vores udvalg behandlede betænkningen i februar, stemte en stor del af vores gruppe mod den. Begrundelsen var dengang, at der her er tale om et så principielt og delikat emne, at det ikke bør være genstand for forhastede konklusioner. Der er dog gået noget tid siden februar. I løbet af denne tid har der i hvert fald i Finland udspundet sig en debat om nødvendigheden af tværnationale fagforeningsrettigheder som en modvægt mod tværnationale markeder. Denne debat har også overbevist mig om behovet for europæiske organiseringsrettigheder. Det er alligevel klart, at når forberedelserne til europæiske fagforeningsrettigheder påbegyndes, skal arbejdsmarkedets parter være med helt fra starten og meget centralt i det arbejde. Europæiske fagforeningsrettigheder må under ingen omstændigheder svække de rettigheder, som er sikret på det nationale niveau og ved den nationale lovgivning.

Kerr
Hr. formand, på De Grønnes vegne hilser jeg fru Oomen-Ruijtens betænkning velkommen. Som fru Ojala sagde, har den haft en lang - og også interessant historie - bag sig i Udvalget. Jeg forstår, at betænkningen på et tidspunkt blev frataget Udvalget, fordi den blev anset for at være for unionsvenlig og for pro-europæisk. Lige før det britiske valg blev det tænkt, at det var en smule prekært, især for vores Labour-kolleger, rent faktisk at skulle stemme for dette, eftersom hr. Blair ikke var kendt for at være for den slags fagforeningsrettigheder, som fru Oomen-Ruijten taler om i sin betænkning. Rent faktisk praler han over, at Storbritannien har det mindst regulerede erhvervsliv og de mest strengt regulerede fagforeninger af alle landene i Den Europæiske Union. Skuffelsen for os i Storbritannien er naturligvis, at forslaget til en ny lov om fagforeninger, der er fremsat for det britiske parlament, ikke tilbagegiver de mange rettigheder, som fagforeningerne er blevet frataget i de mange år under konservativt regime. Så jeg hilser fru Oomen-Ruijtens betænkning velkommen, og jeg kan kun konkludere, at hun virkelig er meget gammel-Labour og er velkommen til at slutte sig til det uafhængige Labour-netværk, der er meget til venstre for det nye Labour.

Blak
Hr. formand, medlemsstaterne har forskellige traditioner på arbejdsmarkedet, og det skal vi respektere. Jeg er derfor glad for, at vi har fået præciseret, at betænkningen handler om tværnationale og ikke nationale faglige rettigheder. Jeg er også glad for, at vi har fået præciseret, at lønspørgsmål stadig skal være undtaget europæisk regulering. Jeg synes, det er en god betænkning, fordi den åbner op for en tiltrængt debat. Man kan sige, at arbejdsmarkedets parter allerede i dag har mulighed for at indgå europæiske aftaler i den sociale dialog. Disse aftaler kan tilmed efter ønske fra parterne ophøjes til europæisk lovgivning, så de europæiske organisationer har allerede nogle kollektive rettigheder.
Problemet er imidlertid, at der ikke er særlig megen fremdrift i den sociale dialog. Parterne er ikke særlig ivrige efter at indgå aftaler. Det er et af problemerne i forbindelse med udviklingen af en europæisk model, hvor parterne skal bære en stor del af ansvaret for arbejdsmarkedsinitiativer. Det langsomme tempo i den sociale dialog er særlig sørgelig, når man som jeg er en varm fortaler for en dansk model, hvor arbejdsmarkedets parter i fællesskab ordner arbejdsmarkedsspørgsmål. Men det er katastrofalt, hvis det betyder, at vi ikke får udviklet en stærk social dimension på europæisk plan. Vi kan risikere at ende i en situation, hvor multinationale virksomheder kan spille nationale faglige organisationer ud mod hinanden. Så set på den baggrund er det måske ikke så tosset, at vi diskuterer nye rammer for den sociale dialog og giver arbejdstagerorganisationerne nogle instrumenter, der i højere grad kan tvinge arbejdsgiverorganisationerne til at forhandle. Det kan være retten til kollektive aktioner, og det kan være en form for europæisk arbejdsret, som skal løse eller kan løse eventuelle arbejdskonflikter.
Til sidst vil jeg godt understrege, at de vigtigste aktører blandt arbejdsmarkedets parter er dem, som skal fastlægge de tværnationale faglige rettigheder.

Theonas
Hr. formand, jeg vil sige, at jeg er meget bekymret over situationen, hvad angår arbejdstagernes sociale og fagforeningsmæssige rettigheder i Den Europæiske Union.
Når Fællesskabet griber ind i grundlæggende arbejdsretlige spørgsmål, er formålet, især i dag, at undergrave og kuldkaste alt, hvad den europæiske fagbevægelse har opnået gennem tiden.
Desværre går den betænkning, vi drøfter, stort set i samme retning. Jeg behøver blot nævne tre ting, der understøtter min påstand: forslaget om fjernelse af traktatens bestemmelser om retten til at organisere sig og til at strejke; udnævnelsen af social konsensus til fagforeningernes grundlæggende opgave i stedet for kampen for arbejdstagernes rettigheder; tilpasningen af beskæftigelsespolitikken til ØMU-målene. Arbejderbevægelsen udsættes i dag for et uhørt angreb på sine rettigheder, og Europa-Parlamentet bør sørge for at støtte dens kamp i stedet for at deltage i forsøget på at undergrave den.

Malone
Hr. formand, inden for de seneste par uger har ILO vedtaget en ny konvention om globale arbejdsmarkedsmæssige standarder, der omfatter retten til at slutte sig til fagforeninger og indgå kollektive aftaler. Irland er medlem af ILO, og dog giver den irske forfatning, sådan som den fortolkes af vores domstole, arbejdsgiverne ret til at nægte at anerkende fagforeninger. Det seneste og mest outrerede eksempel på dette var tilfældet med et luftfartsselskab, Ryanair, hvor dette selskabs ledelse nægtede at forhandle med fagforeningen, SIPTU, vedrørende en gruppe unge, meget dårligt betalte bagagearbejderes arbejdsforhold.
Det er absolut vigtigt, at vi inkorporerer retten til fagforeningsmedlemskab og retten til kollektive forhandlinger i europæisk lovgivning. Partnerskab på arbejdspladsen må være baseret på det faste grundlag, at fagforeningerne er godkendt. Jeg vil opfordre kommissær Flynn til at begynde at udarbejde et nyt direktiv herom. Amsterdam-traktaten var mangelfuld i denne henseende. Den gav os ikke de fagforeningsrettigheder, vi har så stærkt brug for.

Ribeiro
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, ingen kan benægte logikken i, at der indføres tværnationale fagforeningsrettigheder i en historisk periode, hvor kapitalen bliver tværnational. Anerkendelsen af organisationsretten hænger sammen med denne logik og må være dens grundlag. Denne initiativbetænkning synes derfor at være den naturlige følge af en proces, hvor integreringen af socialpagten i traktaten begrunder det yderligere. Men det drejer sig ikke om en betænkning, der dukker op isolereret. Den ledsager og ledsages af andre initiativer og andre betænkninger, der udgør en pakke, som vækker bekymring hos dem, der mener, at fagforeningerne skal have andre funktioner og opgaver endblot at deltage i en social dialog udelukkende til forsvar for de økonomiske interesser på et marked, hvor arbejdskraften er en ren vare.
På den anden side kan anerkendelsen af den faglige organisationsret på fællesskabsniveau, som er nødvendig, have den perverse konsekvens at bidrage til, at fagforeningerne mister den karakter af klasseorganisation, som de også stadig må og skal have, ikke mindst på nationalt niveau. Det forekommer os, at dette initiativ ikke afslutter en debat, men snarere åbner den eller gør den aktuel.

Pinheiro
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske fru Oomen-Ruijten og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender for det udtømmende arbejde, som de har udført vedrørende tværnationale fagforeningsrettigheder i Den Europæiske Union. Som bekendt er organisationsretten med henblik på at danne faglige organisationer eller fagforeninger, sådan som det garanteres ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder, anerkendt i Amsterdam-traktatens artikel 6, stk. 2 som et generelt princip for fællesskabsretten.
I denne sammenhæng er det vigtigt at understrege, at Amsterdam-traktaten for første gang giver Domstolen kompetence vedrørende institutionernes forhold til menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, herunder organisationsretten. Friheden til at organisere sig og til at indgå kollektive overenskomster er sikret i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder og omtales implicit i Amsterdam-traktatens artikel 136 som retningsgivende principper for Fællesskabets socialpolitik. Jeg vil imidlertid gerne tydeligt understrege, at Kommissionen, eftersom organisationsret og strejkeret er undtaget fra bestemmelserne i artikel 137, ikke har til hensigt at foreslå lovgivning på disse områder.
Kommissionen mener imidlertid, hr. formand, at spørgsmålet om de grundlæggende sociale rettigheder fordrer en mere omfattende og dybtgående diskussion på Unionsniveau. I denne sammenhæng behandlede en af sessionerne på det europæiske forum for socialpolitik afholdt i sidste uge netop spørgsmålet om, hvorledes debatten om de grundlæggende rettigheder kan udvides og uddybes. Derudover er der også blevet nedsat en ekspertgruppe, der skal analysere de fremskridt på dette område, som Amsterdam-traktaten har medført, identificere eventuelle mangler og foreslå fremtidige indgrebslinjer. Det er hensigten, at betænkningen skal være færdiggjort inden årets udgang. Jeg er sikker på, at min kollega Padraig Flynn vil holde Parlamentet passende underrettet om resultaterne af de igangværende overvejelser og om de indgrebslinjer, som Kommissionen agter at foreslå.

Formanden
Mange tak, hr. Pinheiro.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.

Fremme af foreninger og fonde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0203/98) af Ghilardotti for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionens om fremme af foreninger og fonde i Europa (KOM(97)0241 - C4-0546/97).

Ghilardotti
Hr. formand, vi behandler i dag en temmelig vigtig meddelelse fra Kommissionen. Debatten her i salen falder på et noget vanskeligt tidspunkt, for som vi alle ved, er der et problem i forbindelse med organisationernes, foreningernes og fondenes aktiviteter, og det er Domstolens afgørelse om, at alle finansieringsaktiviteter skal afbrydes. Kommissionen bliver samtidig opfordret til ikke at fortsætte med finansieringsaktiviteterne, så længe Rådet ikke har fastlagt det juridiske grundlag. Det vil jeg vende tilbage til om lidt, men det er naturligvis mærkeligt at tale om at fremme foreninger og fonde, der udfører frivilligt arbejde inden for den tredje sektor - som vi med meddelelsen og med Parlamentets arbejde tillægger en særlig vægt - og så samtidig at måtte konstatere, at disse organisationers aktiviteter lammes. Jeg tror således, at debatten her i dag vil kunne virke som en opfordring til Rådet om at nå frem til en interinstitutionel aftale, sådan som Parlamentet har foreslået det i lang tid; en aftale, der reelt er i stand til at løse problemet også for fremtiden og ikke kun med hensyn til budgettet for 1998.
Den meddelelse, vi taler om i dag, er resultatet af et langvarigt arbejde, der nu har strakt sig over mere end 10 år, og som tog udgangspunkt i en initiativbetænkning fra Europa-Parlamentet i 1987. I forlængelse af denne betænkning oprettede Kommissionen et kontor for samfundsøkonomi under Generaldirektorat XXIII, og den udførte et stort stykke arbejde, idet den fremlagde to lovgivningsinitiativer og havde til hensigt at udarbejde en hvidbog. Disse initiativer blev dog alle mødt af vanskeligheder enten i Rådet eller inden for Kommissionen selv, og de løb til en vis grad ud i sandet. Der er dog tale om spørgsmål, der står helt åbne, og som vi håber, at debatten her i dag samt godkendelsen af denne betænkning og af Kommissionens meddelelse vil kunne løse, så lovgivningsprocessen kan fortsætte.
Selvom meddelelsen er et lidt svagt instrument i forhold til det, som Parlamentet ønskede, og som GD XXII's kontor havde til hensigt at gøre, så er den dog efter min mening og efter Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggenders mening meget vigtig, fordi den definerer to elementer inden for samfundsøkonomien i bred forstand, nemlig foreninger og fonde, samt disses karakteristika og anerkendelse på europæisk plan. Dette er vigtigt, da det gør det muligt for de forskellige medlemsstater at få kendskab til de forskellige erfaringer og situationer. Desuden anerkender og fremmer meddelelsen foreningernes og fondenes roller i forskellige henseender, f.eks. ud fra et beskæftigelsesmæssigt synspunkt. Parlamentet har allerede arbejdet med dette i et par år, og der er mange studier og undersøgelser, som viser, at den tredje sektor, eller i bred forstand foreningerne, er et område, der i de seneste år har skabt nye arbejdspladser, navnlig på lokalt plan, og som også har kunnet opfylde en række nye og gamle kontaktmæssige, sociale, kulturelle og miljømæssige behov, som hverken den offentlige eller den private sektor i dag er i stand til at opfylde. Den tredje sektor spiller således en meget vigtig beskæftigelsesmæssig og social rolle, men den spiller også en meget vigtig politisk rolle. Muligheden for at anerkende, fremme og nå frem til nogle former for deltagelse i borgernes fælles velfærd - for det er, hvad det drejer sig om - ved hjælp af forskellige metoder, alt efter traditionerne hos partiernes og fagforeningernes organisationer, er meget vigtig for borgernes deltagelse i konstruktionen af Europa. De europæiske institutioner har fremmet denne civile dialog, som vi har valgt at kalde den, under alle forhandlingerne på regeringskonferencen, og der er ingen tvivl om, at foreningsverdenen udgør en ny måde, hvorpå man kan begynde at skabe anerkendelse, deltagelse og tillid mellem borgerne og institutionerne.
Vi sætter derfor stor pris på denne meddelelse, og jeg håber, at vi også vil benytte os af denne debat til at rette en kraftig opfordring til Rådet om at nå frem til en aftale om det juridiske grundlag inden førstebehandlingen, det vil sige inden den 17. juli, ellers viser vi nemlig hverken vores evner eller vores tillid over for borgerne. Hermed mener jeg, at vi erklærer nogle ting, men at vi foretager os noget helt andet - selvom det ikke afhænger af os, men af Rådet. De europæiske institutioner siger med andre ord én ting og gør noget andet.

Cot
Hr. formand, to minutter, to bemærkninger. Den første om proceduren. Jeg forstår stadig ikke det ubegribelige hastværk, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har udvist i denne sag. De tidsfrister, som blev givet Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder til at ytre sig, har forhindret dem i grundigt at undersøge de daglige juridiske problemer, der omtales i meddelelsen, og som foreningerne udmærket kender. Det drejer sig f.eks. om spørgsmål om definition, om gensidig anerkendelse, om ansvar eller om skatteforhold. Jeg frygter, at dette hastværk fra vores kollegers side også har forhindret Parlamentet i at lytte ordentligt til foreningsverdenen og nå til bunds i dens problemer.
I denne sag har jeg følelsen af, at Parlamentet ikke har udnyttet muligheden for at give sin mening til kende i debatten, og jeg frygter, at denne ligegyldighed, som nu kan føjes til de katastrofalt negative signaler fra Domstolen, Kommissionen og Rådet angående spørgsmålet om lovhjemmel, skaber en forståelseskløft til disse så uundværlige deltagere, som Ghilardotti mindede os om.
Min anden bemærkning har at gøre med sagernes kerne. For mit eget vedkommende opfatter jeg meddelelsen som en interessant opgørelse over praksis og problemer. Jeg glæder mig over dette initiativ, hvor de ansvarlige i Kommissionen har foretaget en tur rundt i EU for at indlede forhandlinger med de ansvarlige i forskellige foreningers ngo'er, en indsats for bevidstgørelse, en informationsindsats, og også en indsats for mobilitet. Jeg vil blot påpege faren for, at alt dette bare munder ud i en frugtesløs intellektuel øvelse, såfremt der ikke kommer konkrete forslag ud af det, og vi afventer disse forslag.
For mit vedkommende, ønsker jeg, at disse forslag klart indgår i selve idéen om enhedsmarkedet og i de økonomiske aktiviteter, og at man ikke betragter dette foreningsmiljø som blotværende et sted for en slags velgørenhed, samt at man lægger vægt på de rigtige problemer, som man en dag vil stå over for.

Papakyriazis
Hr. formand, betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelser og Sociale Anliggender, sådan som udvalget har udformet den - og det vil jeg gerne understrege - på grundlag af fru Ghilardottis fremragende arbejde, er efter min opfattelse en ansvarlig politisk holdning, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er nået frem til og nu lægger frem til behandling på dette møde.
Kommissionens meddelelse er uden tvivl et betydningsfuldt stykke arbejde, som vil sætte fokus på det vigtige og aktuelle spørgsmål om fremme af foreningers og fondes rolle. Jeg er dog bange for, at man ikke kan sige, at Kommissionens arbejde kommer med en modig og frugtbar løsning på dette omfattende problem.
Nu kommer så betænkningen, det store forarbejde, udnyttelsen af alle erfaringerne, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har færdiggjort (og her må jeg sige, at jeg slet ikke forstår hr. Cots holdning), og fremhæver spørgsmålet og giver det det skub, som det har brug for i Den Europæiske Union i dag. Og betænkningens bidrag er netop særlig vigtigt i dag, når vi ser på den globale udvikling, på beskæftigelsesproblemet, arbejdsløshedsproblemet og ser beviserne på, at det lokale initiativ, udnyttelsen af det lokale menneskelige potentiel og de naturlige ressourcer kan tilføre det globale samfund noget. Jeg tror, det er sådan, man skal se på det, som en kontakt til borgernes samfund og en aktivering og anerkendelse af den rolle, det kan spille.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at der efter min mening nu er en lejlighed til at knytte det spørgsmål, vi drøfter her, sammen med to store, aktuelle begivenheder i Den Europæiske Union, nemlig fremme af de nationale handlingsprogrammer til bekæmpelse af arbejdsløsheden, og den generelle omstrukturering af de regionale strukturfonde, .

Wolf
Hr. formand, jeg tror, at spørgsmålet om de frivillige organisationer og dermed om den tredje sektor er et spørgsmål, hvis betydning vi i det hele taget først har forstået hele rækkevidden af i de sidste år. I vores moderne, differentierede, individualiserede samfund skal der udtrykkeligt etableres en samfundsmæssig sammenhæng, og her er de forskelligartede foreninger en væsentlig faktor for den samfundsmæssige kohærens.
Den Europæiske Union har her en noget kompliceret historie, det har ordføreren for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder gjort klart. Hidtil er det ikke lykkedes at skabe et fælles retsgrundlag for foreninger, gensidige selskaber og fonde. Det er beklageligt. Alligevel skal Kommissionens forslag hilses velkomment, og jeg ser heller ikke nogen undvigelsesmanøvrer i det, fordi det er nødvendigt at udvikle en bred kommunikation, en bred rådgivning i hele denne sektor, hvilket vi ønsker her. Vi ønsker, at denne sektor udvikler sig stærkt. Vi ønsker, at denne sektor ikke længere betragtes med mistro fra myndighedernes side eller fra bestemte arbejdsmarkedsparters side, der anser sig selv for at være fremtrædende. Vi ønsker, at sektoren udvikler sig i hele sin mangfoldighed, og jeg mener, at det i den forbindelse er tvingende nødvendigt med undersøgelse, refleksion og rådgivning. Derefter bør vi skridt for skridt fastlægge og udvikle muligheder for støtte, muligheder for en tilpasset lovgivningsmæssig ramme og også muligheder for udvikling af det europæiske virke. Jeg mener, at Kommissionens meddelelse er et første og et godt skridt i den retning. I den forstand kan jeg bifalde meddelelsen.

Glase
Hr. formand, mine damer og herrer, der er allerede sagt noget vedrørende vigtigheden af foreninger og fonde. De har enorme socialpolitiske og beskæftigelsespolitiske funktioner. Ordføreren har indset det, og jeg kan kun rose hende for hendes engagement på dette område. Desværre har hun kun været lidt samarbejdsvillig under debatten i udvalget og har næsten ikke taget hensyn til videregående eller præciserende tanker. Jeg vil her kun nævne de vigtigste endnu en gang: Det må stå klart, at der ikke bør etableres et nyt net af nationale kontorer til overvågning og koordinering af denne sektor, men at der i givet fald bør opstå et sådant net af de eksisterende kontorer gennem samarbejde.
Jeg hilser forslaget om at forbedre adgangen til strukturmidler for ngo'er overordentlig velkomment. Men man skal også se realistisk på denne uddeling af midler. Netop ved småprojekter kommer det på grund af administrative omkostninger både på uddelings- og modtagersiden ofte næsten ikke mere an på, hvem der er de virkeligt trængende. Rådgiverne og de ansvarlige finansieres selv med disse midler. Dermed kommer jeg frem til mit vigtigste punkt. I konklusionen taler ordføreren om at tildele SMV'erne i den tredje sektor en del af midlerne til SMV'er. For det første: Der er ingen SMV'er i den tredje sektor. Enten taler vi her om sektoren for foreninger og fonde med eller uden erhvervsmæssigt sigte.
For det andet: De midler, der p.t. står til rådighed for SMV'erne, er så små, at foreningssektoren ikke også kan deltage. For det tredje: Man må skelne mellem to ting midt i al euforien over beskæftigelseseffekterne i den tredje sektor. Denne sektor yder et vigtigt bidrag ved integrationen på arbejdsmarkedet på ny og ved støtten til virksomhederne. Dér gennemføres ledelse i ordets sandeste betydning ofte under de mest vanskelige betingelser. Det er dog fortrinsvis det private erhvervsliv, især SMV'erne, der skaber varige arbejdspladser, der er uafhængige af støtte. Vi er alle enige om, at ngo'erne spiller en stadig vigtigere rolle i forholdet borger/stat. Vi skal støtte dem. Ansvar for egne handlinger og solidaritet er centrale principper i den forbindelse. Derfor godkender vi denne betænkning i PPE-gruppen trods nogle kritikpunkter.

Lindqvist
Hr. formand, der er en række forskellige organisationer rundt om i Europa, f.eks. på miljøområdet, det sociale område, fagorganisationsområdet, fredsbevægelser og kvindebevægelser, som ofte har meget aktive medlemmer og god kontakt med deres medlemmer i det pågældende medlemsland. At støtte organisationslivet er at støtte de mange mennesker rundt om i Europa, som har drivkraft til at gøre noget, netop som vi her i Parlamentet. At støtte foreningslivet og organisationerne er også at skabe forståelse for vores arbejde i Parlamentet og at vise, at vi gøre mere end bare at beskæftige os med handel og økonomi.
Jeg vil gerne understrege tre ting. For det første: En større støtte til organisationerne via strukturfondene er positivt; en procent af Den Europæiske Socialfond er udmærket. For det andet: Organisationslivet kan skabe jobs; det er muligt at skabe arbejdspladser inden for den tredje sektor. Vi skal ikke overdrive den mulighed, men den findes og vi skal benytte os af den. Det tredje og allervigtigste er, at vi må udnytte fagkundskaben og engagementet i organisationer og foreninger ved på en naturlig måde at få dem ind i vores lovgivningsarbejde og andet arbejde i Parlamentet. I Norden har vi et ganske godt system med høringsprocedurer, som indebærer, at man i større sager giver organisationer og foreninger en chance for at udtale sig regelmæssigt og indhenter deres synspunkter. Det er også en god måde at forøge forståelsen for EU og Europa-Parlamentets arbejde på.
Men der er også nogle ting, som jeg synes, man skal være varsom med. Vi skal ikke blande os i det interne arbejde i foreningslivet, f.eks. hvem, der skal være deres repræsentanter. Punkt 24 ligger efter min opfattelse på grænsen til dette.
Endelig: Vores opgave er ikke at regulere og styre. Vores opgave er at opmuntre og støtte foreninger og organisationer. Dette er en god begyndelse på dette.

Hyland
Hr. formand, jeg er meget glad for at kunne tilføje min stemme til dem, der støtter idéen om borgernes frivillige deltagelse i arbejdet med udvikling af lokalsamfundene. Vi er heldige i at have folk, der så gerne vil bruge deres tid på dette. Deres rolle i samfundet anerkendes ikke altid efter fortjeneste, især i en tid, hvor honorering af arbejde almindeligvis måles i penge. Fra et EU-perspektiv og i sammenhæng med anvendelsen af subsidiaritetsprincippet kan vi ikke overse vores borgeres potentiale og ønske om at deltage i samfundsopbyggende arbejde.
Som eksempel nævner jeg LEADER-programmet. Forudsat mulighederne og en gunstig fællesskabsinfrastruktur deltager borgerne i Europas landdistrikter aktivt i iværksætterprogrammer, skaber meget tiltrængt beskæftigelse og bidrager til landdistrikternes bæredygtighed. Det er imidlertid ikke godt nok at hykle om deres arbejde. Vi må alle være bekymrede over det fortsatte fald i landbefolkningen, vores landmænds forværrede aldersprofil og den reelle trussel mod det traditionelle familielandbrug. Når alt kommer til alt, skulle den europæiske landbrugsmodel handle om deres overlevelse.
Lad os ikke med den nye teknologi og tilstedeværelsen af mere økonomisk givtige muligheder for unge mennesker lukke vores øjne for denne reelle trussel. Vi kan dog ikke dreje uret tilbage, men gennem omhyggeligt tilrettelagte erhvervs- og almene uddannelsesprogrammer, der inddrager sådanne organisationer som CEJA, landbrugsorganisationernes paraplyorgan, og i mit eget land vores unge landbrugeres organisation Macra Na Feirme , kan vi skabe den økonomiske og sociale infrastruktur, der skal til for at tilskynde og hjælpe flere unge mennesker til at vælge landbrug som en troværdig karriere. Vi må tage udfordringen op i forbindelse med Agenda 2000.

Schörling
Hr. formand, de frivillige organisationer, eller den ideelle sektor, er en vigtig sektor i samfundet, også som bærere af værdier, som vi ønsker at værne om, og som vi vil opmuntre, nemlig at borgerne aktivt deltager og på denne måde også får indflydelse på samfundsudviklingen.
Samfundets fælles ansvar, det kollektive ansvar, skal ikke erstattes, men dette skal ses som et supplement. Dette er en sektor, der vokser, og hvor der skabes overordentlig mange nye jobs. Derfor er det ekstra skammeligt, at midlerne til støtte af den ideelle sektor nu er blevet frosset; jeg håber, vi hurtigt finder en hurtig løsning på dette problem.
Jeg vil sandelig støtte Ghilardottis forslag om at forstærke den ideelle sektor på det lokale plan, når det gælder strukturfondene, så de kan være med som aktive partnere ved planlægningen af samfinansierede aktiviteter.
Endvidere ønsker jeg også, at vi skal være opmærksomme på, at kooperativerne også kan regnes med i de frivillige organisationer og den ideelle sektor, selvom der står i vedtægterne, at man skal fremme medlemmernes økonomiske interesser. Den interesse begrænser sig imidlertid til at holde virksomheden i gang; det drejer sig altså ikke om at skabe profit.

Garosci
Hr. formand, når euroen bliver indført om nogle få måneder, vil medlemsstaterne tale det samme monetære sprog, og dette vil hjælpe dem til en større og fælles vækst. Der er ligeledes et andet aspekt, som vi sammen skal tale om og gøre noget ved, og det er foreningsaktiviteterne. Som det er i dag, spiller foreningerne og fondene i Fællesskabet nemlig en vigtig rolle på alle områder i samfundet, for nu at sige det med Kommissionens ord. Vi bør således være stadig mere opmærksomme og disponible over for disse, og vi bør hjælpe dem med at virke i fællesskab, med at tale det samme sprog og med sammen at efterkomme deres medlemmers ønsker, så vi skaber nogle ideelle betingelser for foreningerne og fondene, der giver dem mulighed for at nå målsætningerne for repræsentationen af deres egne grupper. Foruden at beskytte de samfundsmæssige interesser, vil dette også kunne skabe vigtige nye arbejdspladser, kulturel vækst og erhvervsuddannelsespladser. Vi vil gerne takke ordføreren, der har gjort opmærksom på dette.
Vi venter således med interesse på, at man på den næste regeringskonference definitivt fremhæver foreningernes og fondenes rolle, idet man anerkender nonprofitorganisationernes og de ikke-statslige organisationers vigtighed for den fælles samfundsudvikling i Europa.

Menrad
Hr. formand, PPE-gruppen bakker op om meddelelsen. Gruppen er af den opfattelse, at Ghilardottibetænkningen supplerer og forbedrer denne meddelelse. Hjertelig tillykke! Begge dokumenter indeholder interessante redegørelser om den rolle, foreninger og fonde spiller nationalt, regionalt og lokalt, men også den europæiske dimension fremhæves, bl.a. med henvisning til forslaget til en statut for en europæisk forening af 1992. Fru Ghilardotti har accepteret PPE-gruppens idé, der blev skabt i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, som går ud på, at en forordning om den europæiske forening fremover må adskille sig klart fra det europæiske aktieselskab. En europæisk foreningsstatut må ikke konstrueres ensidigt som en forening med økonomisk sigte. Den skal også tilgodese almennyttige foreninger samt tanken om subsidiaritet, om forenings- og vedtægtsautonomi og om borger- og foreningsfrihed. Også i den henseende bifalder vi Ghilardotti-betænkningen.

Filippi
Hr. formand, flersidigheden af de økonomiske og sociale aktiviteter samt af administrationen af foranstaltningerne i forbindelse hermed er et typisk fortrin ved den europæiske udviklingsmodel, og det skal man værne om. Vores kollega Ghilardotti lægger i sin betænkning om fondes og foreningers rolle i Europa med rette vægt på, at man skal udnytte værdien af hele den tredje sektor, der består af de såkaldte nonprofitorganisationer. Vi taler i dag om foreninger og fonde, men vi vil også snart skulle tale om gensidige selskaber og andelsselskaber. Det er dog nødvendigt, at Rådet ændrer den holdning, som det hidtil har haft, nemlig at boykotte den tredje sektor. Her i Europa har vi ikke kun en offentlig og en privat sektor, men også et mere fleksibelt system, som man ikke kan se bort fra. Man kan ikke tale om en reform af socialstaten eller om en nyskabelse inden for internationalt samarbejde uden at nævne fondenes og foreningernes bidrag til samfundet.

Angelilli
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Ghilardotti meget varmt for hendes betænkning, hvor hun giver en grundig og fuldstændig behandling af alle spørgsmålene i forbindelse med at fremme foreningers og fondes rolle. Jeg er meget enig i alle de vurderinger, som kommer til udtryk i betænkningen, og jeg er først og fremmest enig i, at det er nødvendigt med en sand europæisk lovgivning for nonprofitsektoren. Det er en værdifuld sektor, som i denne historiske fase oplever en kraftig ekspansion, netop fordi den har været den eneste sektor, der har været i stand til at udfylde det tomrum, som opstod efter krisen i de offentlige velfærdssystemer med hensyn til udførelsen af sociale tjenester. Vi kan derfor kun tilslutte os de krav, der bliver fremsat i betænkningen: Der skal for det første udarbejdes en europæisk statut, som sikrer foreningerne en nøje fastlagt juridisk status, der beskytter og fremmer deres aktiviteter; for det andet skal der være faste og klare regler på det lovgivningsmæssige område og på skatteområdet, navnlig med hensyn til revideringen af momsen; og endelig skal der være tilstrækkelige finansielle ressourcer. Kun på denne måde, nemlig ved at sikre sektorens rettigheder og anerkende dens rolle, vil nonprofitsektoren bedst muligt kunne spille sin værdifulde rolle for udviklingen af solidariteten og af den sociale deltagelse, sådan som det også anføres i Amsterdam-traktaten.

Pinheiro
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at udtrykke Kommissionens tilfredshed med den interesse, som dets meddelelse er blevet modtaget med af det almene publikum, af de nationale myndigheder, af organisationerne i denne sektor samt af de europæiske institutioner. Jeg fremhæver udtalelsen fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg og fra Regionsudvalget, der har udtrykt en klar vilje til at støtte udviklingen af foreninger og fonde. Jeg vil også gerne rette en hjertelig tak til fru Ghilardotti og de herrer Cot og Wolf for den åbne indstilling, hvormed de har behandlet emnet og vist interesse for alle de aktiviteter, som foreninger og fonde uden erhvervsmæssigt sigte udøver eller vil kunne udøve.
Efter udsendelsen af sin meddelelse har Kommissionen i samarbejde med repræsentanter for foreninger og fonde udviklet en handlingsplan for at føre dens konklusioner ud i verden, for at undersøge disse foreningers og fondes muligheder og for at konstatere, hvilke vanskeligheder der skal overvindes, for at de endnu bedre kan spille deres rolle til gavn for de europæiske borgeres interesser. Det er et faktum, at de foreninger og fonde, der deltager i alle dele af det økonomiske liv, ofte er i besiddelse af stor økonomisk magt og udgør en vigtig kilde til beskæftigelse. De fleste organisationer uden erhvervsmæssigt sigte er virksomheder i ordets brede betydning. Og de udgør i mange tilfælde alternative virksomhedsformer forbundet med traditionelle økonomiske og sociale modeller. Det er i øvrigt af den grund, at vi også har medtaget sektoren for foreninger og fonde uden erhvervsmæssigt sigte i Kommissionens meddelelse med titlen »Udvikling af en iværksætterkultur i Europa«.
Jeg skal ikke her omtale de konklusioner og forslag, som er indeholdt i denne meddelelse. Jeg vil dog gerne nævne de aktioner, som vi har iværksat, siden den blev vedtaget, og parallelt hermed vil jeg se på de spørgsmål, som Parlamentets medlemmer og særlig ordførerne har rejst.
Et vigtigt spørgsmål, som mange andre afhænger af, er utvivlsomt statutten for den europæiske forening. Jeg forstår Deres utilfredshed med, at der ikke sker fremskridt på dette felt. Jeg kan imidlertid forsikre forsamlingen, og særlig ordføreren, hr. Cot, om, at Kommissionen har taget forskellige initiativer, for at de ønskede fremskridt skal ske. Og selvom sagen på det sidste rådsmøde den 4. juni blev sendt tilbage til COREPER og til det østrigske formandskab, skal det bemærkes, at forhandlingerne i Rådet allerede er kommet langt, og at mange af de aspekter, som Europa-Parlamentet har lagt vægt på, er blevet inddraget. Vi nærer således tiltro til, at der vil ske en positiv udvikling inden årets udgang, særlig, som sagt, hvad angår netop foreningsstatutten.
Jeg vil gerne nu, ærede medlemmer, redegøre for, hvor langt de forslag, som vores meddelelse behandler, er kommet. Vi skrider frem i tre retninger. For det første har der eller skal der finde nationale konferencer sted. De vil i næsten alle medlemsstater have denne meddelelse som indhold.
For det andet er Kommissionen i gang med at organisere en række ekspertmøder om emner, der har at gøre med foreninger og fonde nu og i fremtiden, af hvilke jeg gerne vil fremhæve sektorens forhold til de offentlig myndigheder, behovet for information og bedre viden om denne sektor, et aspekt, der i høj grad blev bekræftet på den sjette kongres for foreninger og fonde afholdt for nylig, samt foreningers og fondes beskæftigelsesskabende potentiale. Kommissionen er enig i, at dynamikken i foreninger og fonde, hvad angår opretholdelse og skabelse af beskæftigelse samt de serviceydelser, der skal tilfredsstille nye behov, ikke har udviklet sig i fuldt omfang. Vi opfordrer medlemsstaterne til at være opmærksomme på at gennemføre retningslinjerne på beskæftigelsesområdet. Vi har parallelt hermed søgt i vidt omfang at udbrede kendskabet til resultaterne af de pilotprojekter, der omtales under overskriften »Servicesektoren og beskæftigelsen«, for at alle kan drage nytte af disse erfaringer. Også andre emner skal diskuteres, blandt hvilke er euroens anvendelse og udvidelsen, et emne, som særlig fru Ghilardotti har betonet.
Et tredje område, som vi er beskæftiget med, er de aktioner, som vi kan sætte i værk direkte inden for Kommissionens rammer. Med det formål at fremme dialogen og samarbejdet mellem Unionen og de berørte organisationer er Det Rådgivende Udvalg for Andelsselskaber, Gensidige Selskaber, Foreninger og Fonde blevet skabt. På den anden side mødes Kommissionen to gange om året med Platformen af Europæiske Sociale Ngo'er, og der er blevet dannet en ny ekspertgruppe, der skal efterfølge vismandsudvalget med det formål at gennemgå de grundlæggende sociale rettigheder, som traktaten fastsætter, med henblik på at anbefale aktioner på fællesskabsniveau, herunder eventuelt en rettighedspagt.
Vi er enige i, at der endnu er meget at gøre. Det er vigtigt at gennemgå tingenes tilstand og finde en passende måde til at udvikle dialogen mellem alle de europæiske institutioner. Det er nødvendigt at sikre den rette balance mellem maksimal fleksibilitet og deltagelse på den ene side og mellem total åbenhed og sammenhæng på den anden samtidig med, at det skal undgås, at der bliver for meget bureaukrati og skabt komplicerede rammer. Fru Ghilardotti og hr. Wolf fremhæver særlig de vanskeligheder, som utallige ngo'er har mødt i deres samarbejde med strukturfondene. Jeg konstaterer med særlig tilfredshed, at de nye forslag om Socialfonden udgør et vigtigt fremskridt i retning mod at gøre ngo'ernes adgang til denne fond bedre og lettere.
Jeg vil også gerne oplyse, at den undersøgelse, som GD V har foretaget, og som omtales under punkt 2 og 3 i det beslutningsforslag, der er til diskussion, kun beskæftiger sig med forskellige af generaldirektoratets egen departementer og ikke med Kommissionens forhold til ngo'erne som sådan.
Sluttelig kunne jeg ikke, da jeg læste dette beslutningsforslag, lade være med at lægge mærke til dets punkt 19, «Udvidelse og eksterne forbindelser«, hvor AVS-landene ikke er nævnt. Jeg vil derfor gerne minde denne forsamling om, at en opvurdering af sektoren for foreninger og fonde uden erhvervsmæssigt sigte er et afgørende punkt i udviklingspolitikken, hvilket udtrykkeligt fremgår af det forhandlingsmandat vedrørende de fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske Union og AVS-landene, der netop er vedtaget af Rådet.
Hr. formand, ærede medlemmer, vi har altså ikke siddet med korslagte arme. Vi vil forsøge at fortsætte vores anstrengelser for, at foreninger og fonde kan få den anerkendelse, som de fortjener, på lokalt, nationalt og europæisk niveau. Og jeg vil gerne som det sidste takke ordførerne endnu en gang og forsikre dem om, at vi vil se seriøst på deres forslag og bemærkninger. Jeg er sikker på, at vi får Europa-Parlamentets støtte til alle de aktioner, som vi vil sætte i værk til gavn for organisationerne uden erhvervsmæssigt sigte.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.

Arbejdstidsdirektivet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0229/98) af Chanterie for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens hvidbog om sektorer og aktiviteter, der er udelukket fra arbejdstidsdirektivet (KOM(97)0334 - C4-0434/97).

Chanterie
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, hvis der er en social lejlighed, hvor Den Europæiske Union kan spille en rolle og således bære et ansvar, så er det beskyttelsen af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen i overensstemmelse med traktatens artikel 118 A. At denne arbejdsplads er mobil, ændrer ikke noget ved arbejdstagernes ret til sikre og sunde arbejdsomgivelser. Arbejdstider er, således som også Domstolen udtrykkeligt har fastslået i en dom fra 1996, absolut et sikkerheds- og sundhedsanliggende.
Den Europæiske Union udstedte i 1993 et direktiv, som fastsætter bestemmelser med hensyn til daglige og ugentlige hviletider, ugentlig arbejdstid, årlig ferie, pauser, natte- og skifteholdsarbejde. De minimumsnormer, som blev optaget deri, er temmelig lave, og antallet af undtagelser temmelig høje. Desuden blev på Ministerrådets initiativ en række sektorer og aktiviteter fuldstændigt udelukket fra direktivets anvendelsesområde. Det drejer sig om læger under uddannelse, aktiviteter på havet, både havfiskeri og off shore, og transportsektoren, navnlig transport ad landevej, i luften, på havet, ad jernbaner samt ad indre vandveje. Mennesker, som arbejder med disse aktiviteter eller i disse sektorer, også som kontoransat eller som arbejder på et værksted, vil fortsat være udelukket fra europæiske arbejdstidsregler.
At dette ikke er acceptabelt, blev også Kommissionen i sin tid klar over, og den bebudede, at den ville fremkomme med et initiativ, det initiativ, som vi i dag drøfter, nemlig hvidbogen, som omsider efter fire år har set dagens lys. I denne hvidbog har Kommissionen også foretaget en opgørelse med hensyn til arbejdstider i disse udelukkede sektorer og aktiviteter, som alt i alt rammer omkring seks millioner arbejdere, heraf omkring fem millioner i den ikke-mobile del af disse sektorer.
Kommissionen foreslår, at de ikke-mobile arbejdstagere nu optages i direktivets anvendelsesområde, og at de mobile arbejdstagere kun delvist optages, nemlig med hensyn til følgende fire elementer: årlig ferie, årlig arbejdstid, passende hviletid og helbredsvurdering for natarbejdere. De andre, lad os sige, vigtigere aspekter såsom de minimale hviletider og de maksimale arbejdstider og lignende skulle der så træffes bestemmelser om i de enkelte sektorer.
Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, på hvis vegne jeg her optræder som ordfører, vil imidlertid have, at man så vidt muligt først forsøger at anbringe alle de udelukkede sektorer og aktiviteter inden for direktivets anvendelsesområde. For det eksisterende direktiv har, som jeg netop sagde, en artikel, som muliggør temmelig mange undtagelser, artikel 17, hvorved der i princippet eksisterer tilstrækkelige muligheder for at komme ind på det specifikke og også tage hensyn til de forskellige aktiviteters og sektorers konkurrencedygtighed. Hvis det imidlertid skulle vise sig, at dette for nogle delsektorer alligevel ikke er tilstrækkeligt, så går Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender med til, at der kommer lovgivning for de enkelte sektorer, helst på grundlag af aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, men hvis dette ikke kan lade sig gøre, på initiativ af Kommissionen selv. Kommissionen anmoder dog i denne forbindelse arbejdsmarkedets parter om at forhandle resultatorienteret herom i de paritetiske udvalg, for på denne måde tror vi, at der bedst kan tages hensyn til de specifikke situationer. Jeg nævner én af disse, f.eks. situationen, hvor lastbilchauffører foruden deres køretid også skal udfolde andre aktiviteter, laste og losse, og dette har hidtil ikke været optaget i arbejdstidsbestemmelserne.
Vi er klar over, at et direktiv alene ikke er nok. Det drejer sig jo også om omsætning til nationale love, opfølgning, kontrol og sanktioner. Men der bør dog findes en lovgivning, europæiske rammer, fordi der opstår grænseoverskridende problemer, og denne problematik hører også ind under det indre markeds område.
Jeg vil gerne komme særligt ind på situationen for læger under uddannelse. Jeg begynder med et citat af et af de mange vidner. Citatet er følgende: «Mellem fredag morgen og mandag aften sov jeg i fem timer, jeg havde to nattevagter på skadestuen. I hele denne periode var jeg ikke i seng, og jeg tjente ikke én ekstra franc. Jeg gik apatisk rundt, men om dagen opererede jeg også.« Citat slut. Hvem af os ville arbejde under sådanne omstændigheder, og frem for alt hvem af os ville lade sig operere af en, som befinder sig i en sådan tilstand? Ikke desto mindre forekommer den slags tilstande, måske mere, end vi tror.
Læger under uddannelse udnyttes i mange tilfælde til langt ud over grænsen for det acceptable, og sådan noget bringer menneskeliv i fare. Patienters liv, men også menneskeliv blandt selve lægerne under uddannelse, som på grund af uforholdsmæssigt lange arbejdstider f.eks. selv forårsager ulykker med dødelig udgang eller falder i søvn, mens de kører bil. Overtræthed, nervesammenbrud, hjerteanfald og selvmord er ikke noget opdigtet, men realiteten.
Udelukkelsen af læger under uddannelse fra et sådant arbejdstidsdirektiv kan absolut kaldes kriminelt. At lade mennesker operere eller få dem til det efter næsten uafbrudt vagt i mange timer er at lege med menneskeliv. Derfor kan vi ikke længere acceptere denne situation. Der er endda to lande, der ligesom Belgien ikke har nogen national lovgivning. Alle personer, som jeg har hørt i denne sag, anmoder om et overordentligt presserende initiativ. Det eksisterende direktiv er her egnet som ramme, og jeg appellerer til lægernes faglige organisationer, deres øverste organ og sundhedsministeren om at gribe ind.
Hr. formand, kære kolleger, vi forventer på kort sigt et lovgivende initiativ fra Kommissionen, således at Parlament kan afvikle dette lovgivningsinitiativ inden udgangen af denne valgperiode.

Macartney
Hr. formand, jeg lykønsker Dem med Deres ophøjelse til formandssædet. Jeg har tre minutter, men det ville tage meget længere tid at komme ind på alle forviklingerne og vanskelighederne i fiskerisektoren. Jeg vil bestemt gerne lykønske hr. Chanterie med det store arbejde, han har lagt i at forsøge at forlige alle de meget detaljerede forskelle og særegenheder, der kendetegner de forskellige sektorer, der er udelukkede.
Vi må for det første anerkende, at der var en grund til at udelukke disse sektorer. Det var for det første deres indviklede beskaffenhed. For det andet er der, hvad fiskeriet angår, en dybtliggende mistænksomhed over for Bruxelles i mange henseender og en stor modstand mod hele idéen om, at fiskere får besked om, hvornår de skal sove, eller hvad de skal lave på havet. De mener, at de, så snart de er på havet, skal være herrer over deres skibe og deres egne skæbner. Der er en dybtliggende, instinktiv modvilje mod enhver form for direktiv for fiskere, der udgår fra Bruxelles. Idéen om et maksimalt antal timer til søs skal sammenholdes med, at nogle lande pålægger et maksimalt antal dage til søs, og det begrænser fiskernes arbejdstid, som det er gjort, f.eks. i Det Forenede Kongerige. Så der må tages hensyn til alle idéer vedrørende dage til søs, eller at man skal sove på visse tidspunkter.
Jeg vil gerne fokusere på, hvad rækkevidden af et sådant direktiv rent faktisk vil være. Dette var årsag til en voldsom debat i Fiskeriudvalget. Måske kunne jeg rette spørgsmålet til hr. Pinheiro, der - idet han kommer fra Portugal - er meget bekendt med den måde, hvorpå fiskeriet er tilrettelagt. Mange fiskere er organiseret på familiebasis, nogle fisker på andelsbasis, og mange er ikke ansatte i den betydning, som vi ville forstå det. Vil dette direktiv berøre dem eller ej? Hvis dette ikke er tilfældet, så vil størstedelen af fiskerisektoren være udelukket selv efter vedtagelsen af et beslutningsforslag som dette. Følgende er de vigtigste spørgsmål: hvad er rækkevidden, og hvem er de personer, der er ansat i fiskeriet? Der er måske plads til fleksibilitet i hr. Chanteries bemærkninger om at sige »så vidt muligt«, men vi er nødt til at høre Kommissionens synspunkt.
Der er meget stor forskel på et langfartsskib, hvor fiskere er ansat i måneder i træk af et selskab, og en lille båd, der er baseret på familie- eller andelsejerskab, og som sejler ud fra Galicia eller Adriaterhavet, eller i sidstnævnte tilfælde folk, der sejler ud om natten for at fiske, fordi det er deres tradition. De er alle bekymrede for at blive regulerede og lagt i spændetrøje. Så vi må vide, hvem der er omfattet. Hvordan fortæller man selvstændige, at de skal holde ferie? Jeg ville sætte pris på at få et svar på dette spørgsmål.Og hvis svaret er, at det gør man ikke, fordi de er udelukkede, så må vi anerkende, at vi taler om en meget lille sektor af hele industrien.
Mit sidste punkt går på idéen om partnerskab. Det er meget vanskeligt i tilfælde, hvor der ikke er nogen fagforeninger, der repræsenterer arbejdstagerne, fordi arbejdstagerne er selvstændige. Det er meget vanskeligt at fortælle et land, at det skal hoste op med en aftale mellem fagforeninger og arbejdsgivere, når der ikke er sådanne partnere. Der har vi en ret så uægte situation. Høring skal være ægte. Den skal berøre dem, der tager ud på havet for at fiske, og inddrage dem grundigt, inden vi når frem til noget. Ellers er der en fare for, at Bruxelles atter vil blive bebrejdet for at være mere interesseret i papirnusseri end i mullefiskeri.

Moreau
Hr. formand, fem år efter vedtagelsen af arbejdstidsdirektivet mere end haster det at se på problemerne for de sektorer, som ikke er omfattet. Det er i øvrigt beklageligt, at så mange lønmodtagere ikke blev omfattet af direktivets anvendelsesområde fra starten. Vi kan især måle det inden for vejtransportsektoren, hvor det har haft store konsekvenser for de ansattes helbred og for sikkerheden på vejene.
Således er der gennem mange arbejdskonflikter udtrykt stigende utilfredshed med de umenneskelige arbejdsforhold, især i denne sektor. De særlige forhold inden for transportsektoren er reelle nok, men lønmodtagernes behov for hvile, for fritid og for respekt for de biologiske rytmer er ikke mindre reel. Den aktuelle forordning inden for transportsektoren tillader 56 timers kørsel om ugen, og så bliver den ikke engang overholdt. En forbedring af og en effektiv kontrol med forordningen, sådan som Udvalget om Transport og Turisme og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har bedt om, er en social såvel som en økonomisk nødvendighed for at bekæmpe den illoyale konkurrence og den sociale dumping, især nu, hvor kystfarten sætter ind.
Jeg glæder mig over, at de to udvalg beder om en ændring af forordning 38/20, for så vidt angår en nedsættelse af arbejdsog kørselstid. I den forbindelse er det på sin plads, at man tager højde for den tid, som bruges på aflæsning og pålæsning, samt ventetid.
Til sidst vil jeg gerne beklage følgende: at optagelsen af mobile arbejdstagere i direktivet, helt sikkert efter begrænsede og forhandlede afvigelser, som jeg i min egenskab af ordfører havde foreslået, er blevet udskudt. Dette kunne have været et stærkt signal til fordel for et socialt EU, som vi jo desværre mangler så meget. Vedtagelsen af Chanterie-betænkningen kan ikke desto mindre udgøre et støttepunkt i de paritære forhandlinger, der finder sted i de forskellige sektorer, som ikke er omfattet. Det kan ikke benægtes, at de berørte lønmodtagere fortsat bør give udtryk for deres krav om tilstrækkelig hvile, om tid til at leve, når de står over for de liberale dogmer om den frie konkurrence, som håner de mest elementære rettigheder.

Skinner
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske Dem med Deres første møde som næstformand for Parlamentet. Hr. Chanterie skal også lykønskes. Han har udarbejdet en betænkning, som er både retfærdig og afbalanceret. Det har taget en betragtelig tid at udarbejde den på grund af de meningsforskelle, der har hersket i hans udvalg og i andre udvalg, som vi lige har hørt om. Det er meget vanskeligt at påtvinge idéer om arbejdstid på tværs af så mange forskellige industrisektorer.
De grupper, der berøres, er offshore-arbejdere i olie- og gasindustrien, fiskeriindustrien, transportarbejdere såsom ansatte i indenrigssøfarten, flypiloter og deres mandskaber og jernbanearbejdere. De er alle benævnt som mobile arbejdstagere i dette direktiv. Det omfatter også læger under videreuddannelse men ikke redningsarbejdere. De er behandlet under kompenserende foranstaltninger i det oprindelige arbejdstidsdirektiv. Men indføjelsen af de arbejdstagere, der ikke er mobile arbejdstagere men i stillesiddende arbejde i kontorer, der servicerer folk, der er mobile, er at korrigere noget, som mentes at være en fejl i det tidligere arbejdstidsdirektiv, da de blev udelukket. Det må hilses velkomment.
De vanskeligheder, man oprindeligt stod over for, er ved at blive overvundet takket være en ordning mellem arbejdsmarkedets parter. Den bør anerkendes, og lykønskninger bør gå til dem, der hidtil har fundet det vanskeligt at tale sammen. Der har ikke tidligere været nogen ordninger for dette. Så anstændige sundheds- og sikkerhedsstandarder eksisterer nu for første gang for mange af disse arbejdstagere udelukkende takket være den sociale dialog. Kommissær Flynn og kommissær Kinnock bør begge lykønskes.
Det, der er vigtigt at huske, er, at dette handler om sundhed og sikkerhed, og det ville måske være mere passende at kalde det for »loven til forhindring af, at folk falder død om på arbejde«. Hvis man ser på statistikkerne, finder man, at 20 % af alle ulykker på landevejene, der omfatter tunge lastbiler, rent faktisk forårsages af chauffører, der lider af træthed. Det er ikke kun chaufførerne, der slås ihjel, men også familierne i de andre køretøjer, som de måtte pløje ind i. Det er meget vigtigt, at vi løser dette spørgsmål. Som hr. Chanterie også har peget på vedrørende læger under videreuddannelse, så må vi, hvis de skal have arbejdsperioder, der er til at overleve, og hvis vi skal have det bedste ud af disse folk, alle gøre vores bedste for at lægge pres på vores regeringer for at få en nedsættelse af arbejdstiden, således at deres dømmekraft og reaktionsevne ikke bliver fordrejet eller berørt på en sådan måde, at vi ikke får det optimale udbytte af deres uddannelse.
Dette handler om at forhindre, at folk falder død om på arbejde. Konsekvenserne af dette anerkendes i Japan. De bliver nu anerkendt i Europa. Vi glæder os til et direktiv til næste år.

Pronk
Hr. formand, lad mig for det første også ønske Dem tillykke med Deres valg til næstformand, således at De i dag kan lede vores møde. Men for det andet vil jeg takke hr. Raphaël Chanterie mange gange, som jeg synes har ydet en vældig stor præstation med denne betænkning. Han har udviklet en vision, og det var, som også hr. Skinner sagde, ikke nemt, fordi der kom forskelligt input fra alle mulige sider. Han har udviklet en vision, som teoretisk er sat godt sammen, men somer meget praktisk, og som egentlig er mere praktisk end det, som Kommissionen i forvejen selv havde fremlagt.
Jeg må på den ene side over for Kommissionen udtrykke min glæde over den omstændighed, at den er fortsat så længe med at finde en løsning for disse sektorer, der ser meget vanskelige ud, men på den anden side har den kendsgerning forfulgt os, at de pågældende to generaldirektorater jo syntes, at det var meget vanskeligt at nå til enighed på nogle punkter, og det har bestemt ikke ført til, at sagen er fremskyndet særlig meget. Men jeg tror, at Kommissionen i sidste instans har spillet en god rolle i dette tilfælde. Jeg tror, at hvidbogen i al almindelighed er udmærket, men jeg tror, at det, som vi nu har fremlagt her, alligevel tilføjer noget ekstra. Ordførerens idé om i første række at udelukke de mennesker, som ikke er mobile arbejdstagere, og så vidt muligt lade dem falde ind under det nuværende direktiv, er en god idé, for det fører til noget ekstra, det er en styrkelse af den sociale dialog. Det har allerede vist sig i en række sektorer, at det nu er muligt at opnå en enighed, som ikke var der tidligere. Jeg synes, hvad det angår, at det er meget beklageligt, at dette endnu ikke er lykkedes inden for fiskeriet. Man kan naturligvis fortælle mange historier om, at det alt sammen er så svært, men hvis man ikke selv kan nå til enighed, så styrker man naturligvis ikke rigtigt sin sag. Jeg tror, at det er meget vigtigt, at fiskeriet bør følge efter det, som allerede nu har fundet sted i andre sektorer.
Det var mine vigtigste bemærkninger. Jeg synes, at vi har fremlagt en god betænkning, og at vi skal fortsætte sådan. Jeg håber, at Kommissionen også overtager den fuldstændigt.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, også jeg vil give ordføreren, hr. Chanterie, en kompliment for hans betænkning. Der foreligger her en overordentlig omhyggelig betænkning, hvor det nøje er undersøgt, hvad det juridiske grundlag kunne være for et problem, der trækker i langdrag, og som vi medlemmer af Europa-Parlamentet alle konfronteres med gennem breve og anmodninger om samtaler, og her drejer det sig navnlig om arbejdstider og hviletider. En række kolleger har allerede sagt det, i næsten alle tilfælde drejer det sig også om fare for andre mennesker, som når man ikke har tilstrækkeligt med hviletider, f.eks. har ansvar for at flyve en flyvemaskine, køre bil eller arbejde inden for sundhedsvæsenet. Dette kan have vidtrækkende følger for sikkerheden, ikke blot for disse mennesker selv, men også for andre personer.
Det er ærgerligt, at Kommissionen alligevel har reageret langsomt gennem hvidbogen, nu foreligger den, på opfordringer fra Parlamentets side, og jeg er enig med alle talere, som siger, at betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender navnlig på grund af hr. Chanteries arbejde er afsluttet godt. Jeg tror, at vi nu sammen må beslutte hurtigst muligt at omsætte en række af forslagene til bindende retsgrundlag. Jeg tror, at arbejdsmarkedets parter også kan spille en rolle, og jeg vil således gerne fra min side opfordre dem til også hurtigst muligt at fortsætte og afslutte drøftelserne på disse politiske områder.

Schörling
Hr. formand, jeg støtter hr. Chanteries forslag om at anmode Kommissionen om at fremlægge et forslag om en ændring af arbejdstidsdirektivet. Som andre har sagt, er det helt uacceptabelt, at ca. seks millioner arbejdstagere står uden for det, vi kalder for grundlæggende regler for arbejdstidens længde. Desuden drejer det sig om arbejdstagere, som arbejder inden for sektorer, hvor det virkelig kræves , at de er udhvilede og har haft ferie, for at de skal kunne udføre deres arbejdsopgaver på en sikker måde; det drejer sig f.eks. om personer, som arbejder i transportsektoren, jernbane- og flytrafik, men også læger under uddannelse.
De, der arbejder inden for disse sektorer, har jo netop samme behov for hvile, søvn og ferie, som vi »almindelige mennesker«. Jeg synes faktisk, at det hører til menneskerettighederne at få tilgodeset disse grundlæggende regler for arbejdstid og ferie.
Punkt 11 i hr. Chanteries betænkning synes jeg, er meget vigtigt. Det siges der, at den fremtidige lovgivning ikke må udhule regionale eller lokale kollektivaftaler, som gælder i medlemslandene, og som har et højere niveau af social tryghed end det, som nu planlægges i Kommissionen. Jeg vil virkelig lykønske hr. Chanterie med betænkningen.

Sainjon
Hr. formand, jeg vil også gerne rose hr. Chanterie for hans udmærkede og afbalancerede betænkning. Andre kolleger har sagt det før mig: næsten seks millioner arbejdstagere er faktisk i dag udelukket fra arbejdstidsdirektivet, heraf tre en halv million i den åh, så ømtålelige transportsektor. Det er faktisk tilstrækkeligt at tænke tilbage på strejkerne, som lammede Frankrig og en del af EU sidste år.
Endnu en gang har liberalismens tilhængere definitivt spændt ploven for okserne. Den fuldstændige liberalisering på vejtransportområdet trådte i kraft den 1. juli 1998, selvom der endnu ikke er dukket nogen som helst harmonisering op på hverken skatteområdet eller arbejdsmarkedet. Intet brystværn er blevet skudt frem på unionsniveau for at undgå at bevæge sig i retning af social dumping i en kriseramt sektor, hvor de små virksomheder har svært ved at overleve, og for hvem en liberalisering ofte betyder døden. Jeg anklager derfor visse regeringer for bevidst at have ønsket dette juridiske tomrum for at ende med visse hårdt tilkæmpede sociale gevinster i denne sektor.
Jeg beder jer derfor om, at EU's chauffører fra nu af kan få glæde af betaling for ventetid og af lige meget årlig ferie til alle. Selvom man kan forudse en vis fleksibilitet, ønsker jeg, at det årlige antal arbejdstimer begrænses, så det svarer til en ugentlig arbejdstid på 35 timer. Hvis dette ikke var tilfældet, er det ufravigeligt, at alle chauffører, som udfører transport mellem to steder i samme land i EU fuldstændigt overholder dette lands arbejdsmarkedsovgivning. Hvad angår harmonisering, mener jeg, at man skal begynde fra begyndelsen og først beslutte, hvilke dage og datoer, tung transport må køre på EU's veje og motorveje for at komme ud af den uklarhed, vi kender i dag. Det er den første uundgåelige sten til opbygningen af et EU for vejtransport.

Pinheiro
Hr. formand, tillad mig at lykønske Dem med Deres valg til denne meget vigtige post. Kommissionen bifalder stærkt hr. Chanteries betænkning. Vi sætter alle pris på det store arbejde, der er gjort i tre udvalg, nemlig Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, Udvalget om Transport og Turisme og Fiskeriudvalget. Det har trukket længe ud, men vi gør reelle fremskridt. Jeg vil blot minde Dem om noget af baggrunden. I 1993, da arbejdstidsdirektivet blev vedtaget, besluttede Rådet at udelukke visse sektorer og aktiviteter fra direktivets rækkevidde. Det var lufttransport-, jernbanetransport-, vejtransport- og søfartssektorerne såvel som transporten ad indre vandveje, søtransport, havfiskeri, andre aktiviteter på havet og læger under videreuddannelse.
Hr. Chanterie var ordfører dengang. Kommissionen påtog sig »snarest muligt at tage passende initiativer i relation til de forskellige sektorer, der var udelukket fra direktivets rækkevidde. Det forberedende arbejde for gennemførelsen af disse initiativer er ved at blive gjort inden for rammerne af de paritetiske udvalg for de berørte sektorer, hvor der måtte være sådanne«. Derfor bad vi hvert enkelt paritetiske udvalg i de fem transportsektorer og havfiskerisektoren om at give deres anbefalinger om, hvordan man kunne tilpasse principperne i arbejdstidsdirektivet til deres arbejdsområde. Vi tilrettelagde også saglige undersøgelser af arbejdstidsordninger for de såkaldte »andre aktiviteter på havet« og læger under videreuddannelse.
Medens der er gjort nogen fremskridt i de fleste sektorer, var det ikke tilstrækkeligt, så Kommissionen besluttede sidste år at udgive hvidbogen, der omhandlede, hvordan vi havde i sinde at føre sagen videre. I hvidbogen overvejede vi de mulige valg og gik ind for, hvad vi kaldte den differentierede model. Vi har derefter bekræftet denne model i anden fases høringsdokumentation, der blev vedtaget af Kommissionen den 31. marts. I den differentierede model søger vi at skelne mellem de aktiviteter, der kan omfattes af arbejdstidsdirektivet, og de aktiviteter, som kræver særlige foranstaltninger. Vi foreslår derfor en model, der tilsigter tre mål.
For det første bør ikke-mobile arbejdstagere, som Deres forslag til beslutning slår fast i punkt 1, have fuld beskyttelse i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden og skal således i fuldt omfang være omfattet af direktiv 93/104/EF. Vi foreslår at gøre dette. For det andet bør mobile arbejdstagere, som De siger under punkt 2, også have fuld beskyttelse i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden og skal derfor i så vid udstrækning som muligt være omfattet af direktiv 93/104/EF. I Deres forslag til beslutning er De enig med Kommissionen i, at der især er et behov for at sørge for, at alle mobile arbejdstagere og de arbejdstagere, der er beskæftiget med andre aktiviteter på havet, får en garanti for passende hvileperioder og et loft over det årlige antal arbejdstimer, og for at udvide direktivets bestemmelser til dem om en årlig betalt ferie af fire ugers varighed og helbredsvurderinger for natarbejdere. For det tredje udtalte Kommissionen, at den foreslog at indføre eller ændre særlovgivning for den enkelte sektor eller aktivitet vedrørende arbejds- og hvileperioder for mobile arbejdstagere. Igen er det, hvad vi har til hensigt at gøre, og igen er vi glade for at have Deres støtte i denne sag.
Jeg er glad for at kunne berette, at der som følge af disse initiativer er foregået seriøse drøftelser inden for næsten alle hovedsektorer, og navnlig efter at høringsdokumentet for anden fase af høringen var udsendt. Derfor har vi store forhåbninger om, at det vil være muligt at nå frem til en aftale i en række sektorer. Jeg ved, at der er nogen afjer, som er bekymrede over den måde, hvorpå vi foreslår, at man går videre. Tabellen efter punkt 1.4 i begrundelsen af Deres forslag til beslutning giver en meget klar illustration af Deres intentioner. Ikke mobile-arbejdstagere vil blive omfattet af et ændringsforslag til arbejdstidsdirektivet. Dette vil også omfatte læger under videreuddannelse. Andre ændringsforslag vil sørge for grundlæggende beskyttelse af mobile arbejdstagere og arbejdstagere beskæftiget med andre aktiviteter på havet i relation til årlig ferie, årlig arbejdstid, passende hvileperioder og helbredsvurderinger for natarbejdere. Alt dette vil blive gjort ved hjælp af et ændringsforslag til arbejdstidsdirektivet i henhold til artikel 118 A i EF-traktaten.
Selvstændige fiskere er ikke omfattet af dette direktiv. Men Kommissionen mener ikke desto mindre, at der bør gælde minimumsnormer for beskyttelse af sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen for alle arbejdstagere, herunder også for fiskere på andelsbasis, det vil sige det mandskab på et fiskerfartøj, der aflønnes ved en andel af fartøjets indtjening. En sådan beskyttelse bør naturligvis tage hensyn til havfiskeriindustriens særlige karakter. Det ville være meget nemmere at udarbejde sådanne forslag, hvis både arbejdstagere og arbejdsgivere deltog fuldt ud i deres forberedelse.
For det fjerde var de centrale bestemmelser en aftale, indgået mellem arbejdsmarkedets parter inden den 30. september 1998, og hvis parterne anmoder om det, vil Kommissionen fremsætte et forslag til rådsbeslutning i henhold til artikel 4, stk. 2 i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken. Herudover vil Kommissionen fremsætte komplementære forslag, f.eks. om at udarbejde lignende bestemmelser for selvstændige chauffører. Hvis arbejdsmarkedets parter ikke er i stand til at nå til enighed inden den 30. december 1998, vil Kommissionen udarbejde et forslag til et arbejdstidsdirektiv for mobile arbejdstagere i de forskellige sektorer. Dette direktiv vil tage fuldt hensyn til det forhandlingsresultat, der måtte være nået på dette tidspunkt.
Endelig har mine kolleger, Padraig Flynn og Neil Kinnock, planer om at fremsætte passende forslag senere i år. Jeg vil gerne takke Dem på deres vegne for Deres støtte her i dag. Vi ser meget frem til Deres fortsatte støtte i fremtiden.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.

Fair trade
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0198/98) af Fassa for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om »fair trade«.

Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, den bæredygtige handel er uden tvivl en af de mest betydningsfulde former for udviklingshjælp, der er blevet indført i de senere år. Den begyndte i det små, og som følge af rent frivillige initiativer, er den i dag blevet til en etisk og handelsmæssig virkelighed i enhver henseende. Europa-Parlamentet har derfor beskæftiget sig med den flere gange, først med betænkningen af Van Putten og siden med betænkningen af salig Alex Langer. Der er principielt to formål med nærværende forslag til beslutning og den hermed forbundne betænkning. Det er for det første at fastlægge nogle kriterier, der gør det muligt klart og præcist at definere, hvad man forstår ved bæredygtig handel, så man kan skelne den fra den handel, der ikke er bæredygtig. For det andet drejer det sig om at slå fast, at det er nødvendigt med et fælles mærke for bæredygtig handel, og at stadfæste princippet om, at mærkningsorganisationerne skal være uafhængige af de organisationer, der har at gøre med importen og salget af varerne.
Med hensyn til navnlig det første aspekt, så fastlægges der i punkt 10 i forslaget til beslutning ti yderst klare kriterier, der, om jeg så må sige, er en slags »de ti bud« for den bæredygtige handel. Disse kriterier er: direkte salg, en fair pris, forudbetaling, ingen import- eller salgsmonopoler, prisgennemsigtighed, langsigtede og stabile forbindelser med producenterne, produktionsbetingelser, der overholder Den Internationale Arbejdsorganisations konventioner, ingen forskelsbehandling mellem mænd og kvinder, ingen anvendelse af børnearbejde, respekt for miljøet, respekt for udviklingen og støtte til lokalbefolkningernes autonomi.
Vi har således opstillet en række kriterier, der både efter ordførerens og Udvalget om Udvikling og Samarbejdes mening er tilstrækkeligt præcise, men som på ingen måde er stive. Disse kriterier er et billede på virkeligheden, som den ser ud for det, der allerede er bæredygtig handel i dag, og de giver forbrugerne en høj grad af beskyttelse.
I den forbindelse vil jeg således gerne sige, at jeg er imod det ændringsforslag, der er indgivet af fru Maij-Weggen, selvom jeg anerkender hendes indsats og hendes kompetence på dette område. Jeg mener nemlig, at dette ændringsforslag får nogle uacceptable konsekvenser, og dem kan jeg nævne mindst to af. For det første er de kriterier, der foreslås i ændringforslaget, mere vage og udviskede end kriterierne i Udvalget om Udvikling og Samarbejdes forslag til beslutning. For det andet fremgår det af ændringsforslagene, at overholdelsen af disse kriterier kun skal gælde i tilfælde af, at Kommissionen støtter den bæredygtige handels organisationer og producenter.
Jeg mener derimod, at disse kriterier altid og under alle omstændigheder bør overholdes, og ikke kun i tilfælde af støtte fra Kommissionen, hvilket vi også giver udtryk for i den oprindelige tekst til forslaget til beslutning. De giver nemlig ikke bare producenten, men også forbrugeren en væsentlig beskyttelse. Ellers kunne et hvilket som helst produkt, hvis man ser bort fra tilfældet med støtte fra Kommissionen, vilkårligt blive defineret som bæredygtigt, såfremt det passer dem, der producerer, importerer eller videresælger det.
Endelig er der ingen grund til at frygte, at Den Europæiske Unions støtte til den bæredygtige handel er i modstrid med Verdenshandelsorganisationens regler, sådan som nogle tror. Jeg kan ikke lade være med at minde om, at generaldirektøren for Verdenshandelsorganisationen har meddelt Udvalget om Udvikling og Samarbejde, at der findes instrumenter, som er forenelige med WTO, og som regeringerne kan benytte til at støtte den bæredygtige handel, hvis blot de ikke medfører en forskelsbehandling mellem udviklingslandene. Generaldirektøren har ligeledes meddelt os, at Verdenshandelsorganisationen agter at vedtage nogle specielle ekstraforanstaltninger, der tager sigte på at støtte udviklingslandene, og som vil blive belyst på den næste forhandlingsrunde.
Den bæredygtige handels deltagelse i verdenshandelens vigtige kredsløb vil nemlig gøre det, der hidtil har været mottoet for denne prisværdige aktivitet, stadig mere aktuelt og mere troværdigt: Trade, not aid .

Smith
Hr. formand, «fair trade«-sektorens voksende betydning understreger behovet for, at Den Europæiske Union nu foretager en ordentlig vurdering af dens institutionelle og finansielle dispositioner over for denne sektor. Udvalget om Udvikling og Samarbejde fremsætter en række vigtige forslag i denne henseende. Enhver vurdering af denne sektors succes bør imidlertid ligeledes ske med henblik på at inkorporere »fair trade«-elementer og -principper i Den Europæiske Unions egen udviklings- og handelspolitikker i fremtiden. REX-Udvalget har i sin udtalelse valgt at fokusere på disse principper.
De lokale producenter opgraderes effektivt ved at blive medtaget i »fair trade«-netværket. Det giver dem en mulighed for at blive konkurrencedygtige og øger generelt deres handelskapacitet. Da dette er en af EU's primære målsætninger i dens handels- og udviklingspolitik, er erfaringerne med »fair trade« af særlig betydning. Følgende elementer er grundlaget for »fair trade«-strategien og bør ligeledes være grundlaget for EU's egen strategi for handel med udviklingslande. Disse elementer er direkte adgang til EU's markeder; en fair pris; indkomststabilitet - det forhold, at »fair trade«-organisationerne betaler en del af prisen i forvejen, er afgørende for de små producenter, der derefter kan købe råvarer og måske komme igennem en sæson uden at skulle gå til pengeudlånere; og endelig feedback og kapacitetsopbygning, hvor producenter får tillid til at anvende en handelsordning, som de tidligere anså for at være for kompliceret.
Denne strategi, der ligger til grund for »fair trade«, fjerner effektivt de handelshindringer, der findes for producenter i udviklingslandene. Dér, hvor »fair trade«-strategien ikke har været en succes, og EU's politikker og instrumenter har kludret i det, er, hvor den har sammenkoblet de forskellige mekanismer til en integreret og sammenhængende indsats med henblik på at støtte de lokale producenter, når de står over for de mange hindringer i deres forsøg på at sælge deres produkter på på det europæiske marked.
Endelig bidrager »fair trade« kort sagt til at skabe god forretning, og det er et koncept, hvis mål og strategier vi bør søge at inkorporere i vores bredere EU-politikker, og som vi bør fremme på den globale verdenshandelsarena.

Vecchi
Hr. formand, den bæredygtige handel med udviklingslandene er efterhånden blevet en konkret og vigtig realitet, der er ved at få stor betydning i alle de europæiske lande. Der er blevet tilbagelagt et godt stykke vej, siden Europa- Parlamentet for godt fire år siden godkendte betænkningen af salig Alexander Langer. Jeg vil gerne minde om, at den generelle målsætning for »fair trade«-aktionerne er at korrigere og begynde at ændre på de meget mere modstandsdygtige realiteter inden for den internationale handel, der er dybt uretfærdig over for udviklingslandene. Fair trade er således et væsentligt instrument, der tjener til at ændre og rette op på de mest uheldige udviklinger på verdensmarkedet, og som er i stand til at benytte sig af dette markeds mekanismer med henblik på at gøre folk mere bevidste om uretfærdighederne i forholdet mellem nord og syd, men også med henblik på at afprøve nogle nye former for praksis.
Målsætningerne for en bæredygtig udvikling bliver stadfæstet i denne »fair trade«, der giver nogle garantier til producenterne i de fattige lande, og som respekterer miljøet og fremmer nogle bedre økonomiske og sociale rettigheder. Fair trade er i de senere år blevet meget udbredt i Europa. Antallet af butikker og salgssteder, der handler med »fair trade«-produkter, er vokset, og i nogle tilfælde føres de også i de store supermarkeder, hvilket betyder, at millioner af forbrugere har adgang til disse produkter. Samtidig har man oprettet nogle net med henblik på markedsføringen og de salgsfremmende foranstaltninger for »fair trade«-produkter, og de direkte aktioner for at støtte producenterne har fået et større omfang.
I den betænkning, som vi stemmer om i dag, og som jeg gerne vil lykønske vores kollega, hr. Fassa, for, beder vi om, at »fair trade«- principper og praksis, der langt fra blot er et vidnesbyrd, bliver en integreret del af Den Europæiske Unions mest generelle udviklingssamarbejdspolitikker. Vi støtter med stor overbevisning de kriterier, der er nævnt i betænkningens punkt 10, og vi mener således ikke, at vi bør ændre denne del af betænkningen ved afstemningen her i salen. Vi beder ikke mindst om, at Europa-Kommissionen og Fællesskabets institutioner i almindelighed antager en global indfaldsvinkel med hensyn til spørgmålene i forbindelse med bæredygtig handel. Vi anmoder derfor Kommissionen om en særlig meddelelse, der er centreret om fire væsentlige aspekter. Det første aspekt er, at »fairtrade«-principper og praksis skal integreres i de mere generelle politikker for international samhandel; det andet aspekt er, at man skal finde nogle særlige instrumenter, der er stærkere end dem, vi har nu, med henblik på at støtte visse projekter i forbindelse med bæredygtig handel; det tredje aspekt er, at man skal fastlægge de kriterier, ud fra hvilke »fair trade« og »fair trade«-produkter kan defineres; og endelig er det fjerde aspekt, at man skal udvikle den politiske dialog med aktørerne inden for bæredygtig handel.
Man skal i den forbindelse også gøre sig nogle overvejelser. I den betænkning, som vi skal godkende om lidt, foreslås det at øge fællesskabsstøtten til »fair trade«-projekterne, og ikke kun med hensyn til det vigtige område, der hedder uddannelse til udvikling, men også med hensyn til den direkte støtte til producentorganisationerne.

Maij-Weggen
Hr. formand, allerførst vil jeg takke hr. Fassa for hans grundige initiativbetænkning om »fair trade«-organisationers og »fair trade«-producenters arbejde. Vi synes, at han har givet en god oversigt over situationen og har også tilvejebragt en god indsigt.
Det er godt, at betænkningen behandles nu, fordi Kommissionen allerede har lovet, at den vil fremkomme med et notat med henblik på at fremsætte en række konkrete forslag for i nogen grad at hjælpe »fair trade«-organisationer og »fair trade«producenter. Så er det jo godt, når Parlamentet i forvejen giver en række anvisninger og anbefalinger.
Min gruppe synes, at »fair trade« er en god ting. Den, som har set »fair trade«-producenter arbejde i praksis, og jeg har i de forløbne år set en række projekter i udviklingslande, ved, at fortjenesten ved handelen måske er noget mindre, men også, at producenterne, mange fattige bønder, ofte har gavn af, at der virkelig er tale om højere indkomster for de pågældende arbejdstagere, mange flere sociale sekundære aktiviteter såsom små skoler og lægeklinikker, som oprettes, og at også den regionale befolkning har større fordel deraf. Og også den miljømæssige fremgangsmåde aftvinger stor respekt. Kort sagt, disse »fair trade«-projekter er gode for udviklingslandene, ofte endda bedre end almindelige investeringsprojekter og almindelige handelsprojekter. Det drejer sig heller ikke mere om noget ganske uvæsentligt, «The European Trade Association« arbejder nu med 800 handelspartnere i 45 lande med 800.000 producentfamilier og fem millioner indirekte involverede. Det er således virkelig noget, man skal regne med.
I mit eget land er frem for alt Max Havelaar-kaffen og Okee-bananerne en meget positiv gren på »fair trade«-stammen. Okee bananplantagen i Ghana, som jeg for nylig besøgte, er et flot projekt, hvor der er ca. 1.000 arbejdere beskæftiget, og disse arbejder sammen som forsørgere for omkring 10.000 mennesker. Men når man ser de små landsbyer i omegnen, så ser man med egne øjne, at situationen er meget bedre end et stykke længere væk i Ghana. Man udfører virkelig et udmærket synligt, positivt stykke arbejde der.
Hr. Fassas forslag er udmærket på linje med den slags aktiviteter. Men vi har alligevel et par indvendinger. Fordi vi først og fremmest betragter betænkningen som en initiativbetænkning, nøjes vi med en rettelse af artikel 10. Deri står der, hvilke kriterier disse »fair trade«-virksomheder, «fair trade«-organisationer og »fair trade«-producenter bør opfylde. Vi synes, at det er lidt detaljeret, og før man ved af det, er Kommissionen belemret med et enormt bureaukrati for at kunne kontrollere alt dette. Derfor har vi stillet et ændringsforslag for at gøre det noget kortere og tydeligere. Efter vores opfattelse er det tilstrækkeligt, hvis »fair trade«-producenter og organisationer, som vil modtage støtte fra Den Europæiske Union, opfylder et begrænset antal kriterier. Det må dreje sig om en ærlig pris, en markedsbestemt pris med et »fair trade«-tillæg, det har vi forståelse for, og forbrugerne må præcist vide, hvad der også betales til producenten. Mellemmænd, import, eksport og salgsmonopoler skal så vidt muligt undgås for ikke at modarbejde den frie handel. Der må stræbes efter længere og stabile forbindelser med producenter, og alle ILO-konventioner skal naturligvis overholdes, også fagforeningsrettigheder, lige behandling af mænd og kvinder skal respekteres, og ligeledes skal anvendelse af børnearbejde udelukkes, men det siger sig selv. Produktionsmetoderne skal være påviseligt miljøvenlige. De skal føre til en bedre social og økonomisk udvikling, fremme selvstændigheden og passe til den lokale tradition.
Det synes vi er de vigtigste punkter. Vi vil naturligvis så vidt muligt støtte betænkningen, men vi ville sætte pris på, hvis ordføreren overtog dette realistiske ændringsforslag, således at vi ikke henfalder til bureaukrati og overflødig administration.

González Álvarez
Hr. formand, selvom mit land, Spanien, kom 20 år for sent til praktiseringen af »fair trade«, er den øget med 100 % i de sidste fem år. Eftersom der endvidere, ifølge ordføreren findes 800.000 producenter i den tredje verden, som handler efter dette koncept, skal vigtigheden af »fair trade« understreges.
Vi er fuldstændig enige med ordføreren i, at kriterierne for denne handel skal være direkte salg, fair pris, gennemsigtighed, respekt for arbejdsregler, ingen anvendelse af børnearbejde samt respekt for miljøregler. Men vi mener, at dette kan udgøre en anderledes udvikling for Den Europæiske Union. Og Den Europæiske Union bør økonomisk og politisk støtte initiativer, som til at starte med er beskedne, men som kan blive et alternativ til et uretfærdigt, usolidarisk og handelsbaseret samfund.

Sandbæk
Hr. formand, når vi nu diskuterer retfærdig handel i EU-Parlamentet, skyldes det i høj grad de græsrodsaktiviteter, der har været i gang de sidste 10-15 år. Det skyldes, at idealistiske organisationer har vist, at man gennem en bevidst politik kan bruge markedet til at fremme en socialt og miljømæssigt forsvarlig produktion samt ikke mindst indtjeningen for små producenter i ulande, og det er en vigtig erfaring. Selvfølgelig skal vi støtte bæredygtig produktion i ulandene, både for vores egen og for ulandenes skyld. Men vi skal ikke insistere på, at det f.eks. kræver EU-harmonisering af mærkning. Det er rigtigt, at et universelt mærke gør det lettere for forbrugerne at orientere sig på markedet, men situationen i dag er, at vi har mærker som Max Havelaar , som nyder stor anerkendelse og tillid blandt forbrugerne. Skal det erstattes af et EU- mærke, vil det sætte udviklingen tilbage med flere år. Vi må se på de erfaringer, mærkningsorganisationerne har gjort sig. Selvom de i flere år har arbejdet med at finde et fælles mærke, er det endnu ikke lykkedes. Det skyldes ikke manglende vilje, men netop at de eksisterende mærker er indarbejdet i forbrugernes bevidsthed. Jeg mener, fordelene ved at have et fælles mærke langt fra opvejer disse risici.
Hr. Fassas betænkning går ind for, at EU skal arbejde for sociale og miljømæssige standarder, og at de bliver indarbejdet i WTO-systemet. Det kan jeg kun være enig i. Men det er ikke nok. Vi må kræve, at der bliver mulighed for at lave specielle kvoter for produkter, som opfylder kriterierne. Det er ikke muligt i dag. Uden et klart pres bliver det heller ikke muligt i fremtiden. EU skal støtte en produktion i ulandene, som er skånsom over for miljøet og menneskers velfærd, men vi skal ikke bruge denne noble hensigt til at centralisere det arbejde, som foregår i organisationer rundt om i Europa. De mennesker, som arbejder med »fair trade« i dag, kenderproblemerne. Det er dem og producenterne, vi skal støtte, men det forudsætter langt fra et EU-mærke, som det vil tage lang tid at konsolidere i forbrugernes bevidsthed. Vi vil give vores støtte til, at der bliver lagt et stærkt pres på WTO, og at der ydes midler til uddannelse og omlæggelse af produktionen i ulandene. Til sidst vil jeg sige, at jeg støtter fru Maij-Weggens ændringsforslag.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, spørgsmålet om »fair trade« er opstået under en langvarig diskussion i opgøret med den neoliberale frihandelsideologi og har udviklet en række konkrete kriterier, hvad angår social og økologisk bæredygtighed. I lang tid har man måttet kæmpe for, at dette krav overhovedet kunne anerkendes. I historien over sådanne krav er der åbenlyst epoker, hvor det pludselig ikke længere kan forhindres, at de gennemføres, men så går man hen og udvander dem. Det er præcis det, Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil med sit ændringsforslag, hvor kriterierne for »fair trade« udvandes på en sådan måde, at man slet ikke kan kende kravet igen. Netop det skal forhindres her, for hvis også Europa-Parlamentet, som har stillet kravet om »fair trade«, som er et centralt krav om en ny etablering af mere retfærdige og varige forhold mellem nord og syd, hvis Europa-Parlamentet når frem til en udvanding, så ville det være et stort nederlag - jeg vil ikke sige en katastrofe - men Det Europæiske Folkepartis Gruppe måtte da skamme sig over den skade, det har anrettet!

Carlotti
Hr. formand, de er sjældne, ganske sjældne, de EU-borgere, som tager sig tid til at undersøge de produkter, de forbruger, hvad enten det drejer sig om kaffe, sukker eller chokolade. Og alligevel, hvad om disse to kopper kaffe med fin smag repræsenterede to modstridende politiske budskaber ? Og hvis nu disse to plader chokolade med ens udseende indeholdt to forskellige historier ? Og hvad hvis der i den anden ende af kæden, var utallige producenter, som svedte både blod og vand for at berige andre, mens andre lige så stille begyndte at arbejde hårdt, men til gavn for sig selv? Thi fra ende til anden, absolut ikke i teorien men takket være tålmodig og rolig opførsel, hvor den velgørende udfylder en vigtig plads, vil en ny praksis se dagens lys.
Mens Europa-Parlamentets beslutning fra 1994 omhandlede nicher, retfærdighed og solidaritet over for denne praksis, præsenterer Raimondo Fassas betænkning i dag »fair trade« som et andet alternativ, der sigter på at etablere handelsrelationer, som er så retfærdige som muligt mellem de rige lande og producenterne i Syd. For den første opgave for »fair trade« er at befri producenterne fra nutidens trældom, som man kan betegne de levevilkår, under hvilke de kæmper, men det skal ske på en måde, som jeg ville betegne som mere markedføring, det vil sige orienteret mod forbrugertilfredsstillelse.
Så jeg vil gerne støtte Fassa-betænkningen, og især på følgende punkter: dens definition af »fair trade«, udarbejdelse af en EU-etiket for at undgå, at det bliver indviklet og forvirrende for forbrugeren, integration af »fair trade« inden for Unionens overordnede politik, ikke kun som et instrument for udviklingspolitikken, men også inden for alle de økonomiske og handelsmæssige politikker, således at man på den måde kan opnå virkelige fremskridt. Dette kræver, at der indføres en adfærdskodeks for EU's tværnationale virksomheder, som arbejder i u-landene. Desuden bør Unionen kæmpe for at få indskrevet de miljømæssige og sociale klausuler i WTO's kriterier.
Som afslutning vil jeg sige, at vi snarest muligt afventer en meddelelse fra Kommissionen om »fair trade«, som på en og samme gang integrerer måden at udvikle den på og midlerne til at iværksætte den med.

Castagnetti
Hr. formand, jeg vil også gerne sige, at jeg tilslutter mig betænkningen af vores kollega hr. Fassa. »Fair trade« har eksisteret i nogle år og er blevet praktiseret med gode resultater, men det er klart, at »fair trade« får en helt ny betydning her i slutningen af dette årtusinde, der kendetegnes af en liberalisering og globalisering af handelen, og som også kendetegnes af, at WTO pålægger os den forpligtelse at afskaffe vores præferenceordninger med verdens fattige lande. Efter Parlamentets behandling af dette emne i 1993 har man desværre ikke gjort nok for at fremme denne form for samarbejde, og Europa-Kommissionen har i dag ikke nogen præcis politisk linje i den forbindelse. Erfaringen og Fællesskabets statistikker viser dog, at »fair trade«har fundet sted på den rette måde, og efter nogle egnede kampagner for at gøre forbrugerne lydhøre over for denne form for handel, har den vundet indpas hos mange europæiske forbrugere.
Dette instrument er ikke blot vigtigt, fordi det umiddelbart forbedrer levestandarden i de pågældende samfund, der i dag anslås til at omfatte fem millioner mennesker fordelt på 45 udviklingslande, men også, fordi det på langt sigt gør de små lokale producenter til selvstændige økonomiske aktører. Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne burde gøre en større og bedre indsats for at fremme markedsføringen af »fair trade«-produkter. Den bæredygtige handel bør konkret anerkendes fuldt ud som et udviklingsinstrument og bør uden tøven fremmes ved, at man stiller menneskelige og finansielle ressourcer til rådighed, og eventuelt også ved at man opretter en post til dette formål på Unionens budget. Kun på denne måde vil Den Europæiske Union kunne overholde de forpligtelser, der er nævnt i artikel 103 i traktaten, nemlig at fremme udviklingslandenes integration i verdensøkonomien.

Sichrovsky
Hr. formand, betænkningen er især baseret på beskyttelse af forbrugeren, på at forhindre misbrug af handelsvejene. Hvad der mangler fuldstændig her, er forbrugerens motivation. Det, der mangler, er, at vi forstår, at dette er en form for udviklingshjælp, hvor vi skal nå forbrugeren for eventuelt at motivere ham, således at han også betaler højere priser. Det drejer sig ikke om markedsføringen af et produkt, men om markedsføringen af en idé. Her er jeg simpelthen bekymret for, at den bureaukratisering, som er bebudet i betænkningen, kun vil hæmme dette. Vi skal huske på, at Europas ansvar også går ud på at hjælpe udviklingslandene med at afsætte deres produkter i Europa. I den henseende er betænkningen en god idé. Det, der mangler, er forbrugerens motivation til også at købe produkterne.

Howitt
Hr. formand, i forbindelse med, at jeg hilser denne betænkning velkommen, vil jeg gerne fremhæve formålet med mine egne ændringsforslag til betænkningen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Det er indtrængende at opfordre Kommissionen til at udarbejde sin meddelelse om »fair trade«, som kan fungere som grundlag for ny lovgivning; det er global forskning, der kan yde direkte støtte til at udvikle »fair trade«-netværk i syd såvel som »fair trade«-principper i nord; det er principielt at gå ind for en selvstændig budgetpost, så man ikke længere behøver at bruge ngo'ernes medfinansieringsmidler, der ofte ikke er hensigtsmæssige for producentkooperativer i udviklingslandene; det er at sætte en stopper for europæisk forskelsbehandling mod »fair trade« i skattemæssig henseende og skabe præferencebehandling, der på grund af mærkernes frivillige karakter er i overensstemmelse med WTO; og endelig er det at erkende farerne ved en udbredning af mærkerne og behovet for at indlede en seriøs dialog om forbindelsen mellem »fair trade« og den nye etiske handel, der er ved at blive promoveret gennem adfærdskodekser, som jeg er ved at udarbejde en betænkning om for Udvalget om Udvikling og Samarbejde.
«Fair trade« handler om, at de fattigste og mest marginaliserede folk i udviklingslandene ikke bliver løftet ud af fattigdommen gennem bistand, hvor vigtig denne end måtte være, men at de løfter sig selv ud af fattigdommen ved at sælge til den europæiske forbruger. 45.000 forretninger i Europa, 3000 forskellige produkter, en omsætning på mindst ECU 250 millioner om året. Ikke meget i forhold til den samlede handel men heller ikke velgørenhed. Dette er seriøs handel, og i EuropaParlamentet må vi være seriøse og give vores støtte hertil.

Günther
Hr. formand, ordføreren har brugt megen tid og megen omhu på sin betænkning. Det takker vi ham for. Også udvalget har med over 50 ændringsforslag bidraget til det resultat, der nu foreligger. Tag mig det ikke ilde op, men jeg synes ikke, at det samlede resultat er lykkedes helt. Der tales stadigvæk meget om beskyttelse og støtteforanstaltninger og for lidt om de strukturer, der bidrager til konkurrencedygtighed på markederne. Min gruppe forsøgte at fremlægge nogle vigtige punkter i den retning i udvalget, og også Maij-Weggens ændringsforslag går i den retning.
Vi skal nemlig især passe på, at vi ikke giver bureaukratiet for megen plads i denne forbindelse, og det forekommer mig nærmere at være garanteret, hvis vi støtter ændringsforslaget, end hvis vi bliver ved formuleringen, der går sådan i detaljer, at den næppe synes at kunne praktiseres. Jeg er også bekymret med hensyn til forslaget om at anvende midler fra samfinansieringen til reklame for »fair trade«-handelen. Jeg er ikke sikker på, om den allerede så fortærskede post B7-6000 skal anvendes her. Desuden hører den til de budgetposter, som man p.t. strides om, hvad angår retsgrundlaget. Jeg håber ikke desto mindre, at den fælles handel med landene i den tredje verden inklusive den omtalte »fair trade« fortsat vil udvikle sig positivt, og jeg håber også, at Kommissionen fortsat vil støtte os i denne retning.

Pinheiro
Hr. formand, jeg tror, at jeg kan svare meget kort. Først vil jeg gerne takke hr. Fassa for den fremragende betænkning, som han har lavet; dernæst vil jeg gerne understrege, hvor vigtigt dette redskab er for en samarbejdspolitik nord-syd; og til sidst vil jeg sige, at mange af de fremlagte forslag helt sikkert vil blive optaget i den meddelelse, som Kommissionen agter at udsende inden for nogle måneder.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i afstemningstiden.

Ephremidis
Fru formand, jeg vil bede om, at det fremgår af protokollen, at afstemningstiden, som ifølge dagsordenen skulle begynde kl. 11.00, først indledtes kl. 11.15.
De bringer os i et dilemma, hvor vi ikke ved, hvad vi skal gøre: om vi skal blive til afstemningen eller nå den flyafgang, som vi har bestilt, fordi vi regnede med, at afstemningstiden begyndte kl. 11.00. Enten kommer vi for sent til flyet, eller vi mister vores ret og vores pligt til at blive til afstemningen.
Jeg vil gerne have, at det fremgår af protokollen, for jeg vil henvise til denne situation, hvis jeg bliver frataget nogle rettigheder, da jeg overhovedet ikke er ansvarlig for denne forsinkelse.

Formanden
Hr. Ephremidis, det noterer vi i protokollen, men med Deres gode samarbejde vil vi forsøge at indhente den tabte tid.

Afstemning
Rack
Fru formand, De har glemt at ønske ordføreren tillykke fra Parlamentet. Det vil jeg gerne gøre nu på alles vegne!

Formanden
Tak, hr. Rack.

Schmid
Fru formand, den oprindelige tekst vedrører en retfærdiggørelse af det gamle retsgrundlag. Da vi har ændret retsgrundlag, har vi brug for den nye tekst. Hvis vi kun laver en tilføjelse, er sagen ulogisk. Det er ikke noget indholdsmæssigt, men et logisk problem.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Maij-Weggen
Fru formand, der er ét ændringsforslag til denne betænkning, og det er et afgørende ændringsforslag. Jeg har forstået, at hr. Fassa gerne vil have, at betænkningen vedtages med størst mulig støtte. Det kan ske, hvis vores ændringsforslag kombineres med hr. Fassas tekst på følgende måde. Vi kunne tage hr. Fassas indledende tekst til artikel 10 plus hans tankestreg nr. 3 og 6. Fra mit ændringsforslag tager vi så nr. 1, 3 og 4. Ved denne kombination har jeg forstået, at hr. Fassa kan støtte ændringsforslaget, og så kan vi støtte hans betænkning.

Fassa
Fru formand, hvis jeg har forstået det ret, så foreslår fru Maij-Weggen, at de indledende ord i punkt 10, nemlig »mener, at »fair trade« for ikke at blive misbrugt mindst må opfylde følgende kriterier«, skal forblive uændrede. Er det sandt, at det skal blive ved med at stå sådan? Skal det således stå, som det står i betænkningens tekst? Er det det, der er meningen med hendes ændringsforslag? Med det mundtlige ændringsforslag trækker hun i praksis de to første linjer af sit eget ændringsforslag tilbage, samt kombinationerne mellem de forskellige punkter, sådan som hun har foreslået dem. Er det korrekt?

Maij-Weggen
Fru formand, plus kombinationen af den tredje og sjette tankestreg plus 1, 3 og 4 i mit ændringsforslag. Så er vi fuldstændigt enige.

Formanden
Fru Maij-Weggen, det er jeg virkelig ked af, men det er meget forvirrende, og jeg kan godt sige Dem lige ud, at jeg heller ikke selv er sikker på det, vi skal stemme om.
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Bernardini
Ved mange lejligheder har vores Parlament erklæret sig for udviklingen af en nyskabende transportpolitik, der respekterer miljøet. I denne betydning har PACT-programmet vedrørende bevilling af EU-støtte til nyskabende aktiviteter til fordel for kombineret transport modtaget mange ansøgninger fra aktører i EU.
Rådets forordning, som styrer dette program, er, her lige før den udløber, blevet opdateret. I juni 1997 godkendte EuropaParlamentet Kommissionens forslag, og insisterede samtidig på en afklaring af udvælgelsesproceduren for projekterne og på en bedre anvendelse af finansieringsmulighederne.
Vores kollegas betænkning, som vi har gennemgået, støder mod en forhindring i Rådet på et punkt, som jeg vil vende tilbage til.
Kommissionens forslag forudså en godtgørelse af omkostninger og udgifter uløseligt forbundet med gennemførelsen af dele af projekter uden for EU's geografiske område, til fordel for virksomheder i tredjelande. Denne mulighed opnåede ikke billigelse i Rådet, som hævdede, at det stadig var muligt at finansiere projekter, som breder sig til tredjelande. Jeg mener ikke, at Rådet har retfærdiggjort sit ræsonnement for så vidt angår et muligt partnerskab mellem aktører i henholdsvis tredjelande og EU.
Vores Udvalg om Transport og Turisme forsøger at genoprette en logik i den henseende, og jeg vover at håbe på, at ændringsforslag 2 opnår stemmer nok.
Betænkning af Fontaine (A4-0232/98)
Caudron
Det er ikke forgæves at minde om nødvendigheden af at ændre de direktiver, som omhandler anerkendelsen af eksamensbeviser. Hvem i denne forsamling er ikke blevet opfordret til at gribe ind over for en myndighed for at kunne få godkendt nogle kvalifikationer opnået i en anden medlemsstat?
Denne betænkning fra vores kollega Nicole Fontaine udgør et vigtigt bidrag til EU's uddannelsessystem, og mere præcist for personer under uddannelse eller studerende. Jeg vil derfor gerne rose hende for sit arbejde, som også er et yderligere skridt i retning af at styrke idéen om unionsborgerskabet.
Hvordan kan man egentlig nu, hvor der findes stærke kræfter imod personmobiliteten, tale om fri bevægelse for personer og varer inden for EU's område?
Mange har ord som tilpasningsevne, genaktivering, fleksibilitet og kerneværdier for EU's lønmodtagere i år 2000 på tungen. Men meget hurtigt bliver de konfronteret med de barske realiteter hos myndighederne, eller mere præcist med lovgivningerne fra de nationale repræsentationer.
Denne konstatering gælder også inden for andre områder, og den rammer samarbejdet i EU. I den forbindelse er det vigtigt, at vi tilpasser vores lovgivningsindsats til områder, der allertættest berører den enkeltes daglige problemer. Handler vi på denne måde, kan vi give EU en mening igen og måske få den tilbage på rette spor.
Det er klart, at en tekst, som angår borgernes rettigheder og kompetencer, vil gøre Den Europæiske Union mere gennemskuelig.
Henstilling af Aelvoet (A4-0165/98)
Bernardini
Efter Tunesien, Israel, Marokko og PLO, skal vi i dag udtale os ved at give vores samstemmende udtalelse om Euro-Middelhavsaftalen med Jordan.
Som en direkte følge af konklusionerne fra Barcelona-konferencen i november 1995 ændrer Den Europæiske Union relationerne med sine partnere i Maghreb- og Machrek-landene gennem indgåelsen af en ny aftale. Associeringsaftalen med Jordan indgår fuldt ud heri ved i sin første artikel at bekendtgøre oprettelsen af et frihandelsområde.
Vi kan kun være enige i dette mål, ligesom vi var det for de andre lande, for det sønderflåede kongerige regner med vores hjælp. De forskellige samarbejdsplaner vil blive forstærket, hvad enten det drejer sig om økonomiske og sociale forhold, om forbedringer af livs- og arbejdsvilkår eller om udviklingen af det regionale samarbejde. Det er sandt, at Jordan har en relativt høj vækstrate, men denne deles ikke af befolkningen som helhed. Indsatsen bør støttes, og det er på dette plan, hjælpen fra Den Europæiske Union får sin fulde virkning.
Lad os til slut ikke glemme problemet med den politiske stabilitet i regionen. Fredsprocessens skrøbelighed, der somme tider har konsekvenser for os i gennemførelsen af vores MEDA-partnerskab, kan finde en stabiliserende faktor i oprettelsen af en politisk dialog med Jordan.
I overensstemmelse med indstillingen fra vores Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, udtaler jeg mig hermed for indgåelse af denne aftale, idet jeg ønsker den må få succes i fremtiden.

Deprez
Indgåelsen af en Euro-Middelhavsaftale mellem Den Europæiske Union og Jordan er en god ting, som jeg udtrykkeligt ønsker at give min støtte.
Et dynamisk Euro-Middelhavspartnerskab er sammen med udvidelsen af Den Europæiske Union mod øst en af hjørnestenene for stabilitet og udvikling for det samlede europæiske kontinent. I denne aftale er der set med mine øjne fire elementer, som er særlig vigtige:
For det første: den gradvise oprettelse af en zone med fri vareududveksling til fordel for begge parter.
For det andet: klausulen om respekt for menneskerettighederne og de demokratiske principper, omtalt i artikel 2.
For det tredje: indførelsen af en regelmæssig politisk dialog (art. 3-5) og især etableringen af et samarbejde, der skal defineres nærmere, mellem vores Parlament og det jordanske parlament.
For det fjerde: samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Jordan inden for kampen mod hvidvaskning af penge og handelen med narkotika.
Betænkning af Schmid (A4-0234/98)
Caudron
Vores kollega Gerhard Schmids betænkning er af stor betydning for såvel kommunikationsindustrien som for Internetbrugerne. Jeg vil således give min støtte til den EU-handlingsplan, der er blevet foreslået os i dag.
Det er dog passende at erindre sig visse realiteter vedrørende dette net og dets fortsatte udvidelse. Allerførst vil jeg fremhæve visse udtalelser, som helt uden sondring forbinder »Web« med forkasteligt indhold. Man må huske på, at dette gigantiske spin, som er spundet globalt, først og fremmest er et værktøj, og at det på ingen måde kan drages til ansvar for de perversioner, som nogen tilsyneladende opdager på deres computerskærm.
Ligesom telefonen eller bogtrykkerkunsten, har man tillagt Internettet »faderskabet« for alle lasterne og som syndens skaber...et antal avisnotitser viser, at der er nogen, som ikke har afventet dette nets komme for at udføre forkastelige gerninger...de gør ikke andet end blot at tilpasse sig dette nye kommunikationsmiddel.
Disse indledende bemærkninger bør ikke fortolkes som en afvisning af enhver vilje til at forfølge disse mennesker, som udnytter menneskelig elendighed, snarere tværtimod. Det drejer sig om at fastlægge principperne for en kompleks realitet, som sommetider undslipper os, og man skal forstå disse for at finde gode løsninger.
Egentlig bør vi tage et essentielt forhold fra informatikken i betragtning. Det udvikler sig og vinder ustandseligt i styrke...i dag er det fra en bærbar computer muligt for enhver at få adgang til alt og uden for mange risici...også når det gælder ulovligheder.
Men selvom jeg støtter ordførerens forslag om ulovligt indhold og hans behandling via teknologiske løsninger, er det også nødvendigt at styrke den retslige og politimæssige politik på EU-plan. Alene et øget samarbejde på disse områder kan føre til mærkbare resultater.
For at vi kan opnå et sikkert miljø, er det centralt, at der indfinder sig en erkendelse på internationalt plan, og allerførst på EU-plan. Det HASTER! Det haster MEGET.
Betænkning af Pollack (A4-0177/98)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi noterer, at denne betænkning er en i den lange række af betænkninger, hvori det kræves, at der oprettes en ny EU-enhed, denne gang en«tværtjenstlig bymiljøenhed«. Vi tror, at denne stigende mængde af EU-myndigheder blot skaber bureaukrati. Vi klarer os uden denne overordnede enhed.

Deprez
Den Europæiske Union er helt klart ikke kompetent til at tage hånd om den daglige styring af miljøet i de europæiske byer. Den finder sted på lokalplan. Det er dog ønskeligt, at Unionen fortsat præciserer retningslinjer og mål for en varig udvikling for bymiljøet, som gælder for hele EU's område.
Faktisk har mange af de miljøproblemer, som skyldes urbaniseringen i vores lande, konsekvenser for hele Unionens geografiske område. Unionens borgere har altså behov for en fælles indgangsvinkel til løsning af problemerne, hvis daglige styring bør sikres af de lokale myndigheder, men samtidig indgå som en del af en større ramme, som definerer mål og midler.
Ud fra dette synspunkt, bør man, hvis man kan gå ind for de sektorforanstaltninger, som Unionen allerede har truffet, især inden for begrænsning af luftforureningen, også beklage at Kommissionen er bagefter med udgivelsen af hvidbogen om bymiljøet, som vi har ventet på siden offentliggørelsen af grønbogen om samme emne for hele syv år siden.
At sige at Den Europæiske Union intet har gjort, ville helt sikkert være at påstå det modsatte af sandheden. I mangel på en lovmæssig ramme fra EU, har projekter, som er finansieret af EU-Kommissionen og som omhandler bymiljøet, derimod hverken fordel af tilstrækkelige tilskud eller den koordinering, som borgerne med rette havde kunnet forvente.
Hvad angår reformen af strukturfondene, der er planlagt til 1999, er det altså ønskeligt, at Kommissionen fortsætter den støtte, som den i dag yder til disse projekter, samt at den anstrenger sig for hurtigst muligt at få færdiggjort et juridisk grundlag og en samlet overordnet handlingsplan for et varigt bymiljø i Den Europæiske Union. Det er grunden til, at jeg giver min støtte til den beslutning, som vi har fået fremlagt her.

Titley
Jeg støtter betænkningen her i dag som repræsentant for netop den type byområde, som den sigter på at hjælpe. Det er på høje tid, at debatten om grønne spørgsmål går videre end til blot at omhandle billedet af grønne marker og vender hjem til de store og mindre byer, hvor de fleste af vores borgere bor. Stor-Manchester er et af de ældste industrielle, bebyggede områder i Europa, idet byen var centrum for den industrielle revolution. Vi troede, at forureningen med lovene om ren luft i efterkrigsårene ville være begrænset til billeder af smogindhyldede fabrikker i historiebøgerne.
Men som denne betænkning gør det klart, står mennesker, der bor i byområder over for trafikpropper og forurening, der er lige så foruroligende som den gamle skorstensrøg, men den er blot ofte usynlig for det menneskelige øje. Vi bør tage Revisionsrettens beretning alvorlig om, at den aktuelle EU-politik vedrørende bekæmpelse af problemer i byområder mangler ordentligt koordinerede rammer. Det er på tide, at vores borgere høster fordelene af et dedikeret EU-program til forbedring af bymiljøet. Jeg regner med, at Kommissionen vil reagere på vores anmodning om et sådant arbejde snarest muligt.
Betænkning af Napoletano (A4-0172/98)
Ahlqvist og Theorin
Vi mener, at vores partiven fru Napoletano har skrevet en god betænkning. Vi vil især erklære os enige i fru Napoletanos kritik vedrørende Kommissionens planer om at afskaffe Urban-initiativet. Det har givet udmærkede resultater, når det gælder specifikke storbyproblemer, som ikke dækkes af andre EU-programmer. Når man tænker på, at ca. 80 % af EU's borgere bor i byer, mener vi, at det ville være uhensigtsmæssigt at afskaffe Urban-initiativet.

Caudron
I årevis har jeg været opmærksom på problemerne omkring bypolitikken, og jeg vil gerne rose vores kollega fru Napoletano for hendes vedholdende og vigtige arbejde. Jeg vil også rose hende for betænkningens kvalitet.
Ligesom ordføreren mener jeg, det haster med at definere grundlaget for en voluntaristisk bypolitik på EU-plan. Byen befinder sig nu midt i de politiske overvejelser efter gårsdagens tragiske begivenheder i det, vi har for vane at kalde »risikozoner«. I hvert fald drejer det sig om at spille rollen som brandmand og afværge det mest presserende, mens vi venter på den næste »antændelse«.
Som det understreges i betænkningen, er der ingen som drømmer om at modstille livet i byen over for livet på landet, men det er passende at støtte en fysisk planlægning, som bremser den proces, der lægger landområder øde, hvilket berører de fleste medlemsstater.
Jeg vil også gerne støtte fru Napoletanos anmodning om atvidereføre Urban-programmet, et EU-værktøj, der er mere end nødvendigt, når det gælder vores medborgere, der lever i de store komplekser, som alt for ofte er anonyme og kastet ud i yderkanten af byernes centrum.
I den forbindelse kan arbejdet i netværket Eurocities udgøre en meget interessant overordnet indfaldsvinkel til bypolitikken i EU's store byområder. At definere en bypolitik er at definere en ramme og nogle konkrete og realistiske mål.
Det kommende århundrede bliver sandsynligvis præget af en udvikling af byen, både hvad angår dens udformning og hvad angår dens talmæssige betydning. Det er derfor vigtigt at lade dette faktum indgå i vores overvejelser og i vores politiske handlinger.

Darras
Jeg kan kun glæde mig over min kollega fru Napoletanos betænkning, der betragter byproblemerne som et hele bestående af forskellige aspekter, miljømæssige, sociale, kulturelle, beboermæssige og regionale.
Jeg mener, det er på den måde, Den Europæiske Union bør planlægge de bymæssige tiltag, under en trivselssynsvinkel, bypolitikken må ikke indskrænke sig til blot at handle om problemområderne i byerne.
Vi har behov for en bedre koordinering mellem EU's institutioner, navnlig mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Dette kan naturligvis ske gennem subsidiaritetsprincippet, men det er en helt nødvendig ting.
På samme måde som Kommissionen skal indpasse den bymæssige dimension i de øvrige politikker og fællesskabstiltag, skal medlemsstaterne sideløbende hermed udvikle deres bypolitik (byudviklingsprojekter, statslige og regionale udviklingsprojekter for Frankrigs vedkommende) med anvendelsen og brugen af strukturfondsbevillingerne på deres territorium.
Der er her tale om en global vision for den fysiske udvikling, der tilskynder til en EU-byudviklingsstrategi, som Parlamentet har et stærkt ønske om at fremme. Der er tale om en vision, der ligger i forlængelse af den, de respektive medlemsstater bør have, og som for deres vedkommende bør tage udgangspunkt i lokale og regionale myndigheder ved iværksættelsen.

Deprez
Det lokale selvstyre, der i dag er fastlagt i det charter for lokalt selvstyre, der er vedtaget af Europarådet, indtager en betydningsfuld plads i EU-samarbejdet.
Kommunalbestyrelserne, store som små, har, ud over at være det led i det repræsentative system, der står borgerne nærmest, og som bedst fornemmer disses ønsker og problemer, en væsentlig rolle at spille på en række nøgleområder. Den beslutning, vi skal stemme om i dag, leverer en liste over disse, der selvom den ikke er udtømmende, dog giver en udmærket oversigt, især over de miljømæssige, sociale og kulturelle aspekter.
Virkningen af Fællesskabets politikker og aktiviteter på byer og bykommuner er oplagt. Nogle gange har disse også en modsigelsesfyldt karakter. Derfor er det nødvendigt ved fastlæggelsen af de politikker og tiltag, der iværksættes af Kommissionen, for alvor at tage højde for den bymæssige dimension af deres konsekvenser.
Inden for denne ramme haster det med at lægge en europæisk byudviklingsstrategi, der selv er uløseligt forbundet med en langt mere omfattende fysisk planlægning, der sigter mod at koordinere virkningerne af Fællesskabets forskellige politikker på EU's samlede geografiske område og i byerne.
Jeg fastholder især nødvendigheden af at styrke bymiljøernes integrerende funktion. Og i den forbindelse støtter jeg kraftigt ordførerens forslag om at skabe større tryghed og forebygge kriminalitet i bysamfundene.

Ephremidis
Betænkningerne og denne lange debat har vist et udsnit af de mange, alvorlige problemer, som Fællesskabets byområder plages af. Det er tydeligvis ikke de eneste problemer, og det ser ud, som om de både bliver værre og mange flere. Hvori består så det bemærkelsesværdige og overraskende? Det består i, at ingen på noget tidspunkt nævner de væsentligste årsager til og de skyldige i denne situation, nemlig de multinationale interessers junglelov, den hæmningsløse konkurrence i den vilde profitjagt inden for rammerne af det notoriske frie marked.
Arbejdsløshed, social udstødelse, fattigdom blandt dele af befolkningen i storbyerne, fænomener som racisme, fremmedhad, kriminalitet og udviklingsmæssige skævheder - ikke kun mellem forskellige byer i forskellige lande, men i langt højere grad skævheder i samme land og inden for de samme byer mellem kvarterer og bydele - stærk forurening, tragiske miljøødelæggelser og den generelle nedbrydning af livskvaliteten er ikke tilfældige eller uundgåelige problemer, og de bekæmpes naturligvis hverken med fortielser, smukke erklæringer eller programmer.
Der tales ikke om, at den arbejdsløshed, som breder sig og plager bycentrene, er resultatet af en politik, der skal fremme det frie marked og kapitalens overherredømme, og som med EU i spidsen og med støtte fra landenes regeringer får lov at torpedere de arbejdsmæssige og sociale rettigheder og en lige, afbalanceret udvikling. Der sættes ikke navn på de interesser, som kvæler landbrugsøkonomien i regionerne og underminerer balancen mellem land og by ved at skabe nye, voksende bølger af arbejdsløse, der klumper sig sammen i bycentrene og tilslutter sig det i forvejen kolossalt høje antal arbejdsløse. I selve betænkningen står der, at »ud af 49 distrikter i programmet om bymiljøet lå arbejdsløsheden i 15 distrikter på over 30 %«, og ingen af dem, der tror på den »sociale retfærdighed og samhørighed« stiller det afgørende spørgsmål »hvorfor?«
Det er den urørlige profits lov, de multinationales junglelov, der vælter enhver balance i samfundets fine struktur og skaber grobund for de omstændigheder, der udvikler fænomener som kriminalitet, racisme, fremmedhad og borgerkrig, og disse problemer bekæmpes ikke ved at give politiet mere magt i samfundet og med de repressive foranstaltninger, som betænkningen foreslår. Det er de samme love, der er ansvarlige for den dramatiske ødelæggelse af miljøet, der er sket i den »høje beskyttelses« navn, beskyttelsen af industriejerne, af bilfabrikanterne, lobbyisterne og de politikere, der gør det muligt for dem at drive deres spil og hindrer og kuldkaster ethvert forsøg på at planlægge og gennemføre miljøvenlige politikker. Der henvises til konklusionerne og erklæringerne fra konferencerne i Rio og Kyoto, men ingen nævner de personer ved navn, som har gjort dem til kraftløse, tomme ord. Ikke engang disse småting har monopolerne og deres kredse tilladt gennemførelsen af.
Dette nye erklærede forsøg på at »løse« byproblemet med diverse »europæiske dialoger« og ved at smide flere millioner ecu væk vil ikke løse problemerne, millionerne vil blot gøre dem, der »spiser« den største andel af fællesskabsmidlerne, endnu rigere. Problemerne vil blot blive alvorligere og større, og det vil blive brugt som påskud til at tage midler fra andre aktioner af social karakter som et middel til at bedrage og berolige offentligheden.Vi risikerer at blive kaldt hyklere og medskyldige, når vi dækker over lovløse interesser, og hvis vi ikke bliver kaldt disse ting, risikerer vi at blive kaldt politiske, parlamentariske masochister, når vi hele tiden beklager os over problemerne uden at gøre opmærksom på årsagerne og ikke tager problemerne op for at få en løsning på dem.
Derfor må Parlamentet nu frigøre sig fra disse syndromer og vise sig om en virkelig repræsentant for de plagede befolkninger i EU's urbane centre.

Holm
Mange af forslagene i denne betænkning er velmente. Samtidig med at man fremhæver byernes ligheder og de problemer, som mange byer står over for, så må man dog være bevidst om, at der også er store forskelle mellem byer inden for EU. Derfor synes jeg, at det er vigtigt at pointere, at subsidaritetsprincippet skal gælde. Udveksling af information er mægtigt, da mange byer helt sikkert kan lære af andre byers aktiviteter på visse områder, men at der skal oprettes EU-programmer og EU-direktiver på dette område, stiller jeg mig yderst skeptisk til. Den fysiske planlægning skal besluttes på et lavere niveau end EU. Det er de, der bor i området, der skal beslutte om den fysiske planlægning, ikke en Bruxelles-centraliseret institution.

des Places
Napoletano-betænkningen om byudviklingsproblemet forstærker ambitionerne om at fastlægge en »EU-byudviklingsstrategi«.
Endnu en gang forsøger Kommissionen at udvide Den Europæiske Unions kompetencefelt. Her er der ikke blot tale om et politisk, men også et økonomisk spørgsmål. Anerkendelse af en integreret fællesskabspolitik inden for byudvikling vil indebære betydelige budgetudgifter.
Den Europæiske Unions stramme budget taget i betragtning, kan disse udgifter kun afholdes ved at foretage en omfordeling af bevillingerne, hvor landregioner og regioner afhængige af fiskeri ville blive de første ofre.
Således gør fru Napoletano sig til fortaler for Urban-initiativet, der i Agenda 2000-forslagene er bestemt til at indgå i det nye mål nr. 2, idet hun ønsker, at det opretholdes med »en rammebevilling der muliggør en styrkelse af dets tiltag...«.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa mener, at Fællesskabet bør koncentrere sin økonomiske indsats om de allerede eksisterende fælles politikker, den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik og undgå en spredning af de offentlige midler ved en steril kasten i grams mellem forskellige interessegrupper.
Denne vilje til at »lægge en europæisk byudviklingsstrategi« kombineres med ønsket om at skabe »en mere omfattende fysisk planlægning«, som »hører uløseligt sammen hermed«. Ligeledes er der visse udtalelser, der smager af føderalisme, f.eks. til fordel for det såkaldte Unionsborgerskab, bestående bl.a. i »anerkendelse af en aktiv og passiv stemmeret til kommunalvalg for udenlandske EU-borgere«, eller lejligheden benyttes til at udtrykke en »positiv holdning til anvendelse, uden nogen form for indskrænkning, af traktatens bestemmelser om stemmeret for beboere fra Fællesskabet.«
Lad os hertil føje de talrige eksempler i denne betænkning på udsalg af en modepræget internationalistisk ideologi, hvor man udtrykker sig til fordel for smagløs kulturpluralisme, der ikke lover godt for samhørigheden mellem vores nationer. Derfor er det ganske logisk, når betænkningen taler om »indvandrerintegration« i stedet for at tilskynde til assimilation af disse til modtagerlandets kultur, dels for at bevare et nationalt sammenhold og dels for at hjælpe disse udlændinge til at blive fuldgyldige medlemmer af det nationale fællesskab, stolte og lykkelige over at tilhøre dette.
Det var derfor ikke muligt for vores gruppe at gå ind for en betænkning, der i så høj grad er i strid med vores holdninger.

Pinel
Fru Napoletanos betænkning efterlyser en »EU-byudviklingsstrategi«, føjet ind i en samlet politik, altså føderalistisk, for fysisk planlægning, en »jakobinsk« centraliseret fremgangsmåde, som vi kun kan stille os afvisende over for.
Bypolitikken hører selvsagt ind under byerne, byområderne, men desuden også under amter, regioner og stater. Listen over de instanser, der er involveret i dette spørgsmål er i forvejen lang nok til, at der ikke er brug for ydermere at føje Den Europæiske Union til. Jo flere instanser, der er indblandet, des mere komplicerede bliver sagerne, og des længere tid tager det at færdigbehandle dem.
Naturligvis er det rigtigt, at bymiljøet, som Pollack-betænkningen sporadisk er inde på, (behandlingen af affaldsproblemet, luftforurening, vandforsyning, beskæftigelse, udsatte samfundsgrupper, bevarelse af byernes historiske bygningsmæssige potentiale, indvandrer- og tilflytterproblemer m.v.)fortjener vores fulde opmærksomhed. Imidlertid bør man, for at tackle disse vanskeligheder, sætte på forhånd, gennem forebyggende indsats og ikke nøjes med at vente til problemerne har meldt sig og lave krisestyring.
Set på denne måde fremstår betænkningen i ikke ringe grad som en opremsning af symptomer, hvis oprindelse skal søges andetsteds. Ovenikøbet har denne opremsning adskillige gange en uheldig tendens til at følge den internationalistiske modeideologi, ved f.eks. at fremsætte sørgelige smagløse bemærkninger om indvandrerspørgsmålet.
Vores ønske må gå ud på at tilstræbe en bedre ligevægt i den fysiske planlægning. Med henblik herpå må vi sætte ind på at afhjælpe den overdrevne bykoncentration, vores samfund i dag er plaget af.
For at tackle denne overdrevne bykoncentration, der fører adskillige ulemper med i kølvandet, må vi gøre en kraftigere indsats for landdistrikter og søfart. Vi må både skabe gode betingelser for et kvalitetsbetonet og miljøbevarende landbrug og samtidig sprede de økonomiske aktiviteter i landdistrikterne, og således bekæmpe overdrevent produktionsræs.
EU bør koncentrere sin økonomiske indsats om de områder, hvor der findes en fælles politik, landbrugspolitikken og fiskeripolitikken, og undgå en spredning af de offentlige pengemidler ved en steril kasten i grams mellem forskellige interessegrupper. Der bør handles på en sådan måde, at de førte politikker, især den fælles landbrugspolitik, ikke fører til alvorlige forstyrrelser i balancen for den fysiske planlægning.

Reding
Begge betænkninger behandler forskellige problemer, der vil opstå fremover på grund af den demografiske udvikling i Europa. Allerede i dag lever 80 % af EU-borgerne i byer, og dér udfolder også en stor del af erhvervslivet sig. Denne koncentration fremkalder en hel række misforhold, som Den Europæiske Union sikkert kan hjælpe med at rydde af vejen, f.eks. ved at udarbejde en europæisk byudviklingsstrategi.
Miljøet i byerne er helt sikkert et af de akutte problemer: Luftforurening og den gradvise forsvinden af grønne områder og parkanlæg til fordel for bebyggede områder har tydelige konsekvenser for folkesundheden, der ikke skal forties. Uden foranstaltninger for hele Europa er der ikke udsigt til, at denne tendens vender. Miljøproblemer er kun i de sjældneste tilfælde af lokal natur, for de fleste storbyer har de samme problemer. Derfor er det absolut fornuftigt at nedsætte en tværfaglig arbejdsgruppe for byspecifikke anliggender i Kommissionen, hvis det i medlemsstaterne hurtigere fører til den erkendelse, at miljøet skal spille en væsentlig rolle i den fortsatte udvikling af byerne.
Men samtidig efterspørges også initiativer på økonomisk og socialt plan. Arbejdsløsheden rammer byområderne særlig hårdt. Fremmedhad og racisme er uvelkomne bivirkninger af, at forskellige kulturer lever sammen. Derfor foreslås det også, at det ikke kun er etableringen af store virksomheder og teknologiparker i byerne, der skal fremmes, men især også etableringen af små og mellemstore virksomheder (SMV), forretningscentre samt fritids- og kulturinstitutioner. I tæt bebyggede områder med flere millioner mennesker bliver sikkerheden også et problem, og bekæmpelsen og forebyggelsen af kriminalitet en prioritet.
Konklusionen på de to betænkninger må være, at udarbejdelsen af en strategi for hele Europa skal være en hjælpende ramme for byerne og regionerne, hvor fælles problemer tackles i fællesskab, selvom løsningerne skal tilpasses de individuelle situationer.
I den forstand er initiativerne fra »Office International du Coin de Terre Jardins Familiaux« af største betydning. Den europæiske kolonihaveorganisation, der repræsenterer omkring tre millioner familier (!) i Europa, yder et vigtigt bidrag med etableringen af kolonihaver i byområderne. Først og fremmest tjener kolonihaver til en miljøvenlig forbedring af byerne. Desuden gør de det muligt at skabe en positiv fritid for borgerne. Hertil kommer, at især arbejdsløse og marginaliserede også nyder godt af disse initiativer fra »Office International«, da de kan beskæftige sig med noget fornuftigt i kolonihaverne og få billig adgang til frisk frugt og grøntsager. Kolonihaverne spiller således en vigtig rolle i det miljøpolitiske og sociale område af byerne.
Derfor er det så meget mere beklageligt, at man ikke lod ngo'er deltage specifikt som kontaktpersoner ved definitionen af en byudviklingsstrategi for hele Europa. Disse organisationer har allerede længe ydet et værdifuldt arbejde i byområderne, inden for miljøbeskyttelse, beskyttelse af grønne områder og på det sociale område. Derfor fremsatte jeg et ændringsforslag i Udvalget om Regionalpolitik (punkt R), som i det mindste nævner ngo'erne i denne sammenhæng. Tilbage er kun at håbe på, at disse værdifulde hjælpere vil blive betragtet og behandlet som nødvendige partnere af Kommissionen.
Med denne indsigelse godkender jeg begge betænkninger.
Betænkning af Novo Belenguer (A4-0206/98)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi noterer, at denne betænkning er en i den lange række af betænkninger, hvori det kræves, at der oprettes en ny EU-enhed, denne gang en »permanent struktur, som sikrer den nødvendige støtte ved analysearbejdet..«(punkt K). Vi tror, at denne stigende mængde af EU-myndigheder blot skaber bureaukrati. Vi klarer os uden dette permanente organ.

Bébéar
Vi nærer alle et ønske om at se Den Europæiske Union udvikle sig harmonisk. Dette er navnlig hensigten med den aktuelle indsats for en enhedsvaluta. Imidlertid kan dette forsæt kun virkeliggøres fuldt ud og på tilfredsstillende vis, hvis det følges op af en effektiv regionspolitik og en sammenhængende fysisk planlægning.
Det er her, den overordnede idé bag planen »Europa 2000«, der er godkendt af Regionsudvalget, kommer ind i billedet. Vi har pligt til at opmuntre til økonomisk samhørighed gennem en bedre tilpasning af de transeuropæiske transport- og kommunikationsnet til trods for de talrige problemer, der stadig findes, idet vi tager højde for mangfoldigheden i vores EUregioner.
Som medlem valgt i Aquitanien skal jeg her omtale de konkrete problemer, man støder på ved iværksættelse af »Europa 2000«. Aquitanien er i lighed med alle øvrige regioner beliggende ved den franske atlanterhavskyst et randområde, der har behov for at være tilgængeligt, især da på et tidspunkt, hvor der sker en udvidelse mod Øst og en flytning af nogle af Den Europæiske Unions interessecentre i nordlig og østlig retning på det europæiske kontinent.
Vi må derfor først tage hensyn til de lokale aspekter ved den fysisk planlægning, vi påtænker, uden at forledes til at anlægge for almene synsvinkler. Dette er imidlertid ikke ensbetydende med, at vi skal tabe den fælles afbalancerede udvikling af syne, men vores opgave består i at bestræbe os alvorligt på at forudse virkningerne på lokalt plan.
Den første officielle udviklingsplan for Fællesskabets område gav lokalmyndighederne mulighed for aktiv deltagelse og for en drøftelse med deltagelse af de pågældende regioners økonomiske aktører. Det gælder om at nå frem til en højere enhed, der respekterer de respektive lokale synspunkter, så der kan opnås en virkelig enighed uden at overskride rammerne for den nuværende kompetencefordeling, idet traktaten om Den Europæiske Union strengt taget ikke tildeler os nogen rettigheder på dette felt.
Dette er baggrunden for at jeg er enig i min kollega hr. Novo Belenguer's moderate og fornuftige betænkning.

Souchet
Hr. Novo Belenguers betænkning gør et forsøg på at lægge fysisk planlægning ind under Fællesskabets kompetenceområde. Idet han beklager, «at traktaten ikke for øjeblikket tillægger Fællesskabet nogen specifik kompetence inden for fysisk planlægning«, insisterer han »kraftigt på, at ministerrådsmøderne for fysisk planlægning bliver gjort officielle.«
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa er kraftig modstander af en sådan føderalistisk holdning, der på en og samme gang lader hånt om subsidiaritetsprincippet, indholdet i traktaten og den nationale suverænitet.I den forbindelse vil vi foretrække, at Fællesskabets beslutninger ikke virker i modsat retning af den økonomiske og sociale samhørighed mellem vores lande.
Man burde således spørge om følgevirkningerne af indførelse af enhedsvalutaen i forhold til den fysiske planlægning og især med hensyn til den forstærkelse af de udviklingsmæssige forskelle mellem de forskellige regioner, det vil medføre, idet de tyndest befolkede og fattigste regioner ved euroens indførelse står i fare for, at rammes af delokalisering af de stedlige aktiviteter til fordel for de mest dynamiske og mest befolkede økonomiske centre, der samtidig har den bedste infrastruktur.
Yderligere er affolkningen af visse landdistrikter forstærket gennem indførelsen af den fælles landbrugspolitik i 1992, samt ved opgivelsen af Fællesskabspræferenceprincippet under GATT-forhandlingerne.
Den nye reform af den fælles landbrugspolitik, som foreslået i Agenda 2000, bl.a. omfattende en kraftig nedsættelse af priserne på landbrugsvarer, vil blot yderligere forrykke ligevægten med hensyn til den fysiske planlægning.
Udviklingsplanen for EU's område minder om, at EU's landbrug fortsat kommer til at spille en afgørende rolle for mange landzoners udvikling og levedygtighed. I den forbindelse kan vi blot konstatere en påfaldende modsigelse mellem den omhyggelige analyse i denne plan og de forslag, Kommissionen har fremsat til en reform af den fælles landbrugspolitik (Agenda 2000), forslag der vil bevirke et fald i antallet af landbrugere i Den Europæiske Union.
Er det virkeligt nødvendigt at minde om, at landdistrikterne udgør henved 80 % af Fællesskabets område? Derfor afhænger en afbalanceret fysisk planlægning af opretholdelsen af disse zoners levedygtighed. Vores kollega Edouard des Places understregede med rette dette forhold i går.
Sagt i al almindelighed nærer vi ønske om at Den Europæiske Union, i stedet for uafladelig at søge at opnå kompetence på nye felter, tager sig af at undersøge virkningen af de allerede eksisterende fælles politikker, af de beslutninger, der er truffet af Fællesskabet eller af de førte forhandlinger, såvel i WTO som i forbindelse med internationale aftaler, samt af ligevægten på EU's område, for at undgå uheldige konsekvenser. I denne ånd, og for at vise den interesse, vi har for spørgsmål om fysisk planlægning, har vores gruppe stillet en halv snes ændringsforslag til hr. Novo Belenguers betænkning, som vi i uændret form ser os nødsaget til at forkaste.
Betænkning af Dührkop Dührkop (A4-0256/98)
Berthu
Vi protesterer mod det komediespil, der i går fandt sted her i salen, da Kommissionen mødte op for at søge Europa-Parlamentets støtte til en opbakning af dens magtmisbrug. Det forholder sig sådan, at den er taget på fersk gerning. EU-Domstolen - der ellers sædvanligvis tager på Kommissionen med fløjlshandsker - havde ingen anden mulighed end dømme den, den 12. maj i år, for at have afholdt budgetudgifter uden nogen lovhjemmel herfor.
Sagen er eksemplarisk. Den Europæiske Unions almindelige budget for 1995 havde afsat ECU 20 millioner til kampen mod fattigdom og den sociale udelukkelse. Men midt på året afslog Rådet så at godkende »Fattigdom 4«-programmet, foreslået af Kommissionen, og som bestod i at yde bevillinger til højre og venstre til småprojekter, der hævdede at have til formål »at bekæmpe den sociale udelukkelse.« Vores gruppe udtrykte på daværende tidspunkt støtte til Rådets holdning, med den begrundelse, at den slags understøttelse er i strid med subsidiaritetsprincippet og blot tjener til at holde visse grupper i økonomisk afhængighed af Kommissionen.
Men denne, der således følte sig trådt for nær, besluttede at blæse på Rådets afslag og i januar 1996 kundgjorde den så, at den bevilgede støtte til 86 projekter, der som målsætning havde »fattigdomsbekæmpelse«, til et samlet beløb af ECU 6 millioner. Der var tale om en klar overtrædelse af traktaten: retsgyldigheden af en udgiftspost for Fællesskabet kræver to efter hinanden følgende procedurer, optagelse på budgettet og tilvejebringelse af en lovhjemmel. Det første foretages af Parlamentet og Rådet i fællesskab, mens det andet alene hører under Rådets kompetence. Imidlertid manglede tydeligvis andet trin af denne procedure. Dette har EU-Domstolen set sig nødsaget til at erkende.
Vi kan lære flere ting af dette.
For det første noterer vi os, at kun Storbritannien, siden efterfulgt af Tyskland og Danmark, havde mod til at gå til Domstolen. Frankrig holdt sig forsigtigt i baggrunden, til trods for at der forelå en klar overtrædelse af traktaterne og en krænkelse af de principper - blandt andre subsidiaritetsprincippet - vi tillægger den største vægt. Denne holdning tjener ikke vores land til ære. En sådan frygtsom holdning til Kommissionens vedholdende terrorisme forklarer til dels, hvorfor der er mangt og meget, der går dårligt i EU.
For det andet: Alligevel giver Kommissionen ikke op. Den møder op i Europa-Parlamentet for at anmode dette om at lægge pres på Rådet, så der snarest kan laves en aftale mellem de tre institutioner, der i temmelig bredt beskrevne tilfælde, bakker op bag Kommissionens vane med at afholde udgifter uden lovhjemmel.
Denne intrige forekommer os helt uacceptabel, og vi opfordrer Rådet til at stå fast. Selv hvis det skulle give efter, ville en sådan indbyrdes aftale mellem institutionerne være ulovlig, for en forståelse mellem institutionerne berettiger ikke til brud på traktatens forpligtelser, da denne er godkendt af landenes befolkninger og kun kan ændres igen af dem.
Vi er af den opfattelse, at EU ikke kan fortsætte på den måde: På den ene side de store erklæringer om demokrati, respekt for loven, subsidiaritet; og på den anden side en opførsel fra Kommissionens side i strid med disse principper, og ikke den mindste undskyldning fra dens side, når den bliver taget på fersk gerning. Desværre sker der så det, at Europa-Parlamentet, i stedet for at give Kommissionen en irettesættelse, som det burde i en sådan situation, som en gammel føderal sammensvoren roser den og opmuntrer til at fortsætte i samme skure.
Ikke nok med at Rådet bør afvise forslaget om den nye interinstitutionelle aftale, men det burde en gang for alle slå fast, at den form for aftale kræver udtrykkelig godkendelse i de nationale parlamenter. Desuden bør den kommende institutionelle reform omfatte en reform af Kommissionen, så denne klart underlægges Rådet.
Betænkning af Garosci (A4-0230/98)
Bernardini og Darras
I sin betænkning om de forhandlerkontrolsystemer, der findes i medlemsstaterne, understreger Europa-Kommissionen talrige uregelmæssigheder. Gående ud fra en forestilling om, at en sådan kontrol findes i de femten medlemsstater, bemærker Kommissionen, at udførelsen heraf er forskellig fra land til land. Men hvordan skal man kunne koordinere f.eks. kontrol af salget i en lufthavn eller ombord i flyene, uden at dette påfører de forretningsdrivende en ekstra økonomisk byrde for en begrænset periode? Lad os ikke glemme, at denne betænkning fra Europa-Kommissionen er noget i retning af en statusopgørelse over den måde det midlertidige afgiftsfri salgssystem fungerer på, inden dette afskaffes den 30. juni 1999.
Vi for vores vedkommende er bekymrede over dette vigtige spørgsmål om at afskaffe det afgiftsfri salg, både af økonomiske og sociale årsager.
Af økonomiske årsager, idet det økonomiske afkast, indtægten fra denne sektor, repræsenterer en betragtelig investering i luftog søtransportens økonomiske balance. Uden denne indtægtskilde, hvordan skal lufthavnene da bære sig ad med at finansiere deres infrastruktur?
Og dernæst en aktuel social årsag vedrørende beskæftigelsen inden for denne sektor. Fagforeningerne kommer med et tal på henved 140.000 arbejdspladser! Er det acceptabelt at lukke øjnene for denne kendsgerning, i en situation hvor vi er i gang med at indrette vores politikker ud fra beskæftigelseshensyn?
Derfor benytter vi anledningen i forbindelse med afstemningen om denne betænkning til at minde Europa-Kommissionen om den forpligtelse, forsamlingen her har taget på sig, udmøntet i vedtagelsen af en beslutning den 3. maj i år, der slår til lyd for »gennemførelse, aldeles omgående, af en undersøgelse specielt af konsekvenserne for beskæftigelsen i enhedsmarkedet af at afskaffe det toldfri salg«.

Cushnahan
Kommissionens udtrykte intention om at ville holde fast ved sin politik til afskaffelse af den toldfrie handel efter 30. juni 1999 er totalt uacceptabel, især eftersom Kommissionen har undladt at opfylde det tilsagn, den har givet Europa-Parlamentet om at lade foretage en undersøgelse af de økonomiske og sociale konsekvenser af afskaffelsen. Ikke blot har den svigtet et løfte, den viser også, at dens engagement, når det gælder om at gøre EU mere relevant og imødekommende over for sine borgere, ikke er meget andet end tomme ord. Det er anslået, at afskaffelsen af det toldfrie salg vil føre til 140.000 tabte arbejdspladser over hele EU. Fire tusinde af disse vil være i mit eget land. Der vil forsvinde arbejdspladser i den toldfrie sektor samt i transport- og turismesektoren. Leverandørerne til den toldfri handel vil også komme til at lide under det.
Det er helt klart, at der vil være en væsentlig negativ indvirkning i en række regioner. Som anført i et af ændringsforslagene, der er fremsat i mit navn, er det Kommissionens ansvar at etablere foranstaltninger til at bistå dem, der bliver ramt hårdest, hvis Kommissionen rent faktisk gennemfører beslutningen om at afskaffe den toldfrie handel.

Holm
Betænkningen indeholder for mig lige lovlig mange detaljer om, hvordan kontrollen af salget skal foregå ved ind- og udrejser. Det gælder f.eks. punkterne 9, 10 og 11 i beslutningen, som indeholder anbefalinger om, hvor billetten skal stemples, når man har købt taxfree-varer. Dette burde Europa-Parlamentet vel ikke blande sig i? Sådan noget burde ordnes på et meget lavere beslutningsniveau.
Når det gælder taxfree-salget, har jeg stemt imod alle de forslag fra UPE-gruppen, som går ud på, at dette salg skal fortsætte efter den 1. juli 1999. Det eneste forslag, jeg har valgt at støtte, er ændringsforslag 9, i hvilket man i bemærkningssætning kritiserer Kommissionen for, at den ikke har fremlagt en konsekvensundersøgelse vedrørende effekterne, når taxfree-salget ophører. Det mener jeg stadig, ville være rimeligt, selvom jeg synes, at taxfree-salget skal ophøre næste år.

Lindqvist
Da grænsekontrollerne blev afskaffet med det indre marked, måtte medlemsstaterne ikke længere foretage grænsekontroller som tidligere ved selve grænsen. Dette var efter min opfattelse en forkert beslutning. Man burde i stedet have gjort som i Norden, nemlig have afskaffet paskontrollen, men beholdt den øvrige grænse- og varekontrol.
I forbindelse med beslutningen om at afvikle taxfree-salget lovede Kommissionen en undersøgelse af de økonomiske og sociale konsekvenser af en afskaffelse. Dette er ikke blevet opfyldt, f.eks. vedrørende konsekvenserne for beskæftigelsen m.m. i Norden. Så længe dette ikke er sket, skal der ikke foretages nogen afvikling af taxfree-salget.

Nicholson
Medens alle i Fællesskabet gerne ser, at der bliver skabt lovgivning, der støtter direktiverne med henblik på et fælles system, hvor dette er gavnligt, er det toldfri salg ikke et af de emner, der burde opsluge Kommissionens tid og Fællesskabets penge. Forsøget på at etablere et fælles system burde foregå på en måde, der hjælper den enkelte medlemsstat og dens borgere. Man kan her og nu sige, at der er huller i det nuværende system vedrørende det toldfri salg, men en fuldstændig afskaffelse af systemet skaber alvorligere problemer end dets fortsættelse.
At man ikke fuldt ud har gennemtænkt virkningerne af dette forslag er klart i den mangel på kendsgerninger og konkret statistik, som nu er tilgængelig for Kommissionen. Kommissionens rapport blev skrevet for nogle år siden, og adskillige af de ting, der udgjorde dens hovedargumenter for afskaffelse, er blevet forbedret betydeligt i form af strammere kontrol med denne handel.
Gennemførelsen af denne procedure i 1999 vil føre til alvorlige tab, der på samme tid vil ramme forskellige fronter. Et tab af 140.000 arbejdspladser, stigende landingsafgifter i lufthavnene, en mærkbar nedgang i EU's turismesektor på grund af dyrere billetpriser og en devitalisering af regionale lufthavne er konkrete faktorer, der vil skade Fællesskabet direkte. Løsningen af dette problem bør ikke findes i en komplet afskaffelse af det toldfri salg men i forslag om en mere effektiv måde at gennemføre dette salg på.

Reding
Selvom denne betænkning hovedsageligt er af teknisk natur - den beskæftiger sig med den eventuelle forbedring af forhandlerkontrolsystemerne på »duty free«-området - har den alligevel en umiskendelig politisk baggrund: afskaffelsen af det afgiftsfrie salg ved rejser inden for Fællesskabet fra 1999, som jeg afgjort afviser.
Det kan godt være, at kontrollen i havne og lufthavne ikke er tilstrækkelig, og at de af Rådet fastlagte afgiftsfrie grænser ofte overskrides ukontrolleret. I sådanne tilfælde skal reglerne forbedres i henhold til Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitiks henstillinger. Derfor bifalder jeg Garosci-betænkningen.
Jeg bifalder også de ændringsforslag, som ordføreren har fremsat, der bl.a. går ind for en finansiel støtte til personer og regioner, der bliver berørt af den delvise afskaffelse af salget af afgiftsfrie varer. Dette viser ganske tydeligt hen til de arbejdspolitiske konsekvenser af denne unødvendige foranstaltning: Salget af afgiftsfrie varer udgør en væsentlig del af indtægterne især for mindre regionallufthavne. For de rejsende er salget af afgiftsfrie varer en velkommen afveksling, mens de venter på deres fly. Afskaffelsen af salget ville være negativt for dem og ville - på grund af lufthavnenes indtægtsnedgang - afspejles i en forhøjelse af flypriserne.
Også argumentet om, at salget af afgiftsfrie varer ville skade den normale handel, er beviseligt forkert: Dette salg er bundet til stedet og omgivelserne og ville ikke finde sted i den almindelige byhandel.
Kommissionens stædighed er også skandaløs, idet den ikke vil udarbejde et studie om konsekvenserne af afskaffelsen for beskæftigelsen. I 1992 kunne finansministrene ikke forudse arbejdsmarkedssituationen i 1999, ellers havde de sikkert ikke med vilje bragt tusinde af arbejdspladser i fare blot for at rette en minimal »skønhedsfejl« i det indre marked.

Wolf
Det centrale spørgsmål, som det drejer sig om politisk, er spørgsmålet om betydningen af og fremtiden for salget af afgiftsfrie varer i Unionen. Et stort flertal i vores gruppe er enigt i, at told- og skattehuller eller skattely ikke er forenelige med et fungerende indre marked, og går derfor ind for at lade reglerne om salg af afgiftsfrie varer udløbe som planlagt.
Strukturproblemerne i perifere regioner og industriområder bør der som sådan tages alvorligt fat på - f.eks. gennem en definition af en fornuftig ækvivalens for »universalservice«-konceptet for transport- og trafikområdet samt gennem en passende fælles og national støtte. Også en midlertidig tilslutningsstøtte, som det kræves i ændringsforslag 30, er helt sikkert hensigtsmæssig for problemregioner og -industriområder.
Omvejen via en kunstig forlængelse af reglerne for salg af afgiftsfrie varer til en varig afklaring af gråzone-situationer, som anført i ændringsforslag 29, synes derimod at være en alt for uspecifik og derfor både uretfærdig og ineffektiv fremgangsmåde for det store flertal i min gruppe.
Betænkning af De Clercq (A4-0205/98)
Ahlqvist og Theorin
Vi mener ikke, at EU skal bestemme, om medlemslandene skal undervise om en fælles stamme i europæisk historie. Som det klart fremgår af artikel 126, er undervisning medlemslandenes eget ansvar. Vi synes heller ikke, at vi skal »styrke den europæiske bevidsthed« ved at harmonisere undervisningsmidler og læseår. Vi mener derimod, at europæisk volontørtjeneste er et meget godt projekt, som giver unge mulighed for at opleve nye kulturer og lære sprog. Af disse årsager er det logisk for os at afholde os fra at stemme om punkt G.

Blokland
Unionsborgerskab, hvad er det? Stil spørgsmålet til gennemsnitsborgeren, og denne vil trække på skuldrene. Det siger ikke borgerne ret meget.
I dag er der stemt om hr. De Clercqs betænkning, som kommer ind på dette unionsborgerskab. Unionsborgerskabet spiller nøglerollen i den videregående politiske integration ifølge betænkningen. Altså skal borgerne på alle mulige måder stimuleres til at påskønne dette europæiske unionsborgerskab.
Således skal borgerne motiveres til aktivt at deltage i Parlamentets drøm om europæisk integration. Endvidere skal borgerne gøres europæisk bevidste, hvilket skal fremmes gennem undervisning i den såkaldte fælles historie og kultur.
Men må og kan dette unionsborgerskab nu virkelig spille en nøglerolle i forbindelse med den fortsatte integration? Kommer vi ikke her en postgang for sent? Opståelsen af en europæisk unionsborgerskabsfølelse kan aldrig være et middel, højst et mål. Og selv som mål synes vi ikke, at det er værd at stræbe efter.
Statsborgerskab på nationalt plan er bl.a. baseret på sprog, kultur og historie. Unionsborgerskab synes at være baseret på ting som stemmeret, opholdsret og fri bevægelse. Dette er ting af en anden størrelsesorden. Selv med de foreslåede kampagnemidler vil det sammenknyttende statsborgerskab, som man finder på nationalt plan, ikke tilvejebringes på europæisk plan.
At tro, at et ensartet unionsborgerskab kan pålægges mennesker i Europa, underkender borgernes faktiske behov og ønsker. Borgernes engagement opstår gennem ting som beslutninger ifølge nærhedsprincippet, åbenhed, fornuftig lovgivning og mærkbare resultater. Først når vi er opmærksomme på disse behov fra borgernes side og tager dem alvorligt, vil borgerne også tage Unionen alvorligt.
Idéer som valglister til Europa-Parlamentet, hvor borgere fra andre medlemsstater end deres egen skal optages, bidrager foreløbigt bestemt ikke til, at Unionen bedømmes seriøst af vælgerne.
Alt i alt er der for vores gruppe grunde nok til at stemme imod denne betænkning.

Buffetaut
Spørgsmålet om unionsborgerskabet er væsentligt derved, at det viser i hvilken ånd, man har til hensigt at lade Den Europæiske Union udvikle sig. Sandt at sige er borgerskabsbegrebet uløseligt forbundet med nationalstaten, og det er klart, at indførelsen af et mere og mere omfattende unionsborgerskab skal sættes i forbindelse med viljen til at nå frem til en Europæisk forbundsstat, ja endda en centraliseret statsdannelse.
Formanden de Clercq's betænkning ligger klart på linje med en sådan tankegang. I den forbindelse er anbefalingen til de politiske partier om »i deres rækker og på deres valglister på passende plads at optage borgere fra andre EU-lande og tilskynde disse til at tage del i det politiske liv i bopælslandet«, meget sigende. Dette er udtryk for en utopisk vilje til i eksprestempo at skabe et europæisk folk ved hjælp af juridiske fiksfakserier, i modstrid med den historiske, kulturelle og sproglige virkelighed.
Alt kan tages op til drøftelse, men så skal det foregå på en klar måde og i fuld offentlighed for medlemsstaternes borgere. Det er netop det, der næsten aldrig er sket i EU. Det system, vi har, er bygget op uden at tage hensyn til de forskellige landes befolkninger. Den dag i dag arbejder Kommissionen på at skabe en centraliseret superstat, sådan som det fremgår af publikationen »Kommissionen i morgen« af 16. april 1998, der siger, at denne i højere grad skal koncentrere sig om »de overordnede politikker (udenrigspolitik, pengevæsen, indre sikkerhed, enhedsmarkedet og økonomisk og social samhørighed) samt de fælles politikker.«
Man kan spørge om, hvad der så bliver tilbage til de enkelte stater at tage sig af. Hertil svarer Kommissionen: «en større uddelegering af enkle forvaltningsopgaver«. Er der lagt op til en klar debat? Nej. Og det er det, der er skandaløst, for det politiske system, man er i færd med at skabe, tilvejebringes uden demokratisk godkendelse. Kommissionens formand, hr. Santer, fastslog den 27. maj i år følgende: «Kommissionen skal fortsætte med at spille sin politiske rolle med kraft og i fuld uafhængighed.« Dette er et krav om stadig større magt, uden at der følger politisk ansvarlighed med. Og det er i strid med selve grundlaget for ethvert demokrati.
Formanden De Clercq's betænkning er et udtryk for denne Europastats-tankegang. Således skrev Europa-Parlamentets generaldirektorat for forskning: «Unions-borgerskabet... udgør et af de væsentlige strukturelle principper i de føderalistiske, politiske systemer.«
Denne tankegang kan vi ikke acceptere. Demokrati kræver nærhed. Den kunstige superstat, man vil opbygge, fremstår som en fjern, teknokratisk magt. Den er radikalt forskellig fra vores opfattelse af et Europa med respekt for de enkelte folk og nationer.

Caudron
Hvis jeg på den ene side glæder mig over vores kollega hr. De Clercq's betænkning om dette emne, som ligger mig ganske særligt på sinde, så vil jeg på den anden side også fremhæve begrænsningerne, der efter min opfattelse findes i en sådan betænkning.
Allerførst vil jeg sige, at et borgerskab ikke oprettes ved dekret, men at det er en levende virkelighed. Efter denne forudsætning er det vigtigt at fastlægge rettigheder og pligter for de forskellige deltagere i det demokratiske samfundsliv, for dette hører også med under den demokratiske virkelighed.
Så hvis jeg derfor glæder mig over de forslag, ordføreren fremkommer med til medlemsstaterne, med henblik på en udvidelse og styrkelse af borgernes rettigheder, er det imidlertid nødvendigt at overveje, hvordan det er muligt at gøre de forskellige institutioner mere gennemskuelige, så den enkelte EU-borger bliver i stand til at udøve sit retmæssige borgerskab ud fra en fuld forståelse af situationen.
For resten gælder dette ikke bare for EU's institutioner, men også for de enkelte stater. For hvordan kan man vel forestille sig at et sådant borgerskab på to planer skal kunne fungere ordentligt, såfremt der allerede forekommer funktionsvanskeligheder på nationalt plan? Er det nødvendigt at komme med eksempler?
Til den nødvendige gennemskuelighed skal inden for samme emnefelt føjes, at intet kan udvikle sig positivt, såfremt vi politikere ikke på ny opnår reel troværdighed. Jeg er så naiv at tro, at borgerskab og politiske beslutninger er uløseligt forbundne størrelser. Det er her den politiske styring, stillet over for det frie markeds prægning af hverdagen, må finde passende virkemidler. Udøvelsen af de demokratiske rettigheder kan og skal ikke indsnævres til blot et spørgsmål om udveksling af penge og varer. Det forekommer mig klart, at vores mangel på politisk styring, stillet over for udfordringen fra en global økonomi, bidrager til den udhuling af borgernes demokratiske rettigheder, vi alle oplever, og som danner baggrunden for megen verbal, såvel som skriftlig og fysisk vold.
Endelig, og mere teknisk anskuet, hvordan kan man så tale om et Unionsborgerskab, når man, som i mit tilfælde, i årevis har kæmpet med tilsyneladende håbløse skattemæssige forviklinger. En person, der er stillet over for problemer af den art, kan med rette spørge sig selv, hvor meget hold der vel er i talen om et EU for EU's egne borgere.
I den forbindelse bliver de nærmestfølgende år afgørende for, om det endelig bliver muligt at tale om en EU- borger. Dette spørgsmål er i ikke ringe grad en prøvesten for Den Europæiske Unions troværdighed og dermed for dens fremtid, om ikke ligefrem dens overleven.

Delcroix
EU-samarbejdet har været ude for en omvending af de primære mål, hvis negative virkninger stadig kan fornemmes, og som Europa-Parlamentet i tidens løb har sat sig for at rette op på. Jeg tænker på de fire friheder, der er defineret i Enhedsakten: fri bevægelse for personer, varer, tjenesteydelser og kapital. Som vi ved, og af årsager der hænger sammen med den førsteprioritet, der gives økonomien og den hastige teknologiske udvikling, er det kapitalens frihed, der hurtigst er omsat i virkelighed, i modstrid med Unions-grundlæggernes ønsker og forventninger, og med de følger, vi alle kender til.
Derfor er jeg enig med ordføreren, når han i det første punkt i sit forslag til beslutning, minder om Amsterdam-traktatens protokol, der sigter på at integrere hele Schengen-systemet i Den Europæiske Union, og når han opfordrer medlemsstaterne til ufortøvet at gøre forberedelser hertil. Der hersker ingen tvivl om, at borgernes frie bevægelighed er forbundet med afskaffelse af kontrollen ved de indre grænser. Det er ligeledes nødvendigt, at medlemsstaterne ændrer deres lovgivning, der undertiden ikke er tilstrækkelig vidtgående på punkter som at slå sig ned og drive erhvervsvirksomhed, unges mulighed for fri færden over landegrænserne og anerkendelse af eksamensbeviser. Unionens borgerne skal føle sig hjemme i alle medlemsstaterne og have fuld frihed til at slå sig ned, leve i et andet land, studere og arbejde.
Med hensyn til stemmeret ved kommunalvalg, så glæder jeg mig som belgier over, at ordføreren har anmodet Frankrig og Belgien om hurtigst muligt at indføre det pågældende direktiv i deres lovgivning. Det er et spørgsmål, der har at gøre med grundlaget for demokrati. I øvrigt er jeg personligt positivt indstillet over for stemmeret til alle, der har været bosat flere år i mit land, og som opfylder et vist antal betingelser, uanset om de pågældende personer er af europæisk afstamning eller ej. Det europæiske borgerskab, som forudsættes til opnåelse af stemmeret ved kommunalvalg, hører sammen med respekt for mindretal, og i videre perspektiv omfatter det forsvar for værdier som tolerance, respekt for forskelle og gensidig forståelse. Disse værdier udgør det eneste effektive middel imod indsnævret selvfordybelse, nationalisme, fremmedhad og racisme.

Deprez
Den svigtende interesse for EU-samarbejdet er oplagt i flere af medlemsstaterne. For ofte sker det, at vores medborgere har en fornemmelse af, at det kun er økonomiens og finansernes EU, der fungerer, med alt hvad deraf følger af omstruktureringer og afskedigelser. Vi må absolut denne opfattelse til livs, da den får alt for mange EU-borgere til at mene, at det EU, der skabes, ikke er deres, hvis de da ikke ligefrem får en uvilje imod det.
Unionsborgerskabet står i centrum for den positive holdning, EU's borgere bør have til EU-samarbejdet. Seks år efter at være indskrevet i Maastricht-traktaten, er borgerskabet stadig for teoretisk for vores medborgere. I EU-borgernes kollektive underbevidsthed er man borger på det territorium, hvor man kan rejse frit omkring på kryds og tværs, uden at skulle fremvise pas. Der er for mange spærringer til, at det i dag kan siges at være situationen i Den Europæiske Union. De tiltag, der fremlægges i det forslag til beslutning, som i dag er lagt på bordet, går afgjort i den rigtige retning. Det er årsagen til at jeg helhjertet støtter dette forslag.
Stemmeretten er et andet urokkeligt udtryk for borgerskab. Dette fører til et spørgsmål: Kan man virkelig være fuldgyldig europæisk borger, såfremt det i den stat, man bor i, men hvor man ikke har statsborgerskab, er sådan, at de love og valgprocedurer, der er gældende for ens deltagelse i valg til Europa-Parlamentet og som anvendes på en, er forskellige fra dem, der er gældende for landets egne borgere ved samme valg?
For mig at se er svaret et klart nej. Det forekommer mig derfor nødvendigt at gå længere end den foreliggende beslutning. Vi bør nå frem til, at det med hensyn til EU-valg er sådan, at de love, der anvendes på landets egne borgere, automatisk også anvendes på borgere fra Den Europæiske Union, der er bosat på det pågældende lands territorium. I mit lands tilfælde vil det bl.a. sige, at alle borgere fra medlemsstater i Unionen med bopæl i Belgien, skulle have pligt til at stemme, medmindre de kunne bevise, at de stemmer i deres eget land. Og der må så også, i lighed hermed, være ens behandling i forbindelse med lokalvalg.

Hager
De liberale parlamentarikere kan uddrage mange positive aspekter af De Clercq-betænkningen om unionsborgerskabet og ser nødvendigheden af borgernes deltagelse i det europæiske opbygningsarbejde. Uden deres accept kan der ikke være noget fælles Europa. Men vi ser også den nuværende udvikling, hvor politikere især på europæisk plan taler meget om nærhed for borgerne, men ofte forsømmer den ved gennemførelsen. Vi har dog afvist betænkningen som helhed, fordi vi afviser selve institutionen unionsborgerskab i mangel af et europæisk folk.

Lindqvist (ELDR), Seppänen og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde, Krarup og Sandbæk (I-EDN)
Underskriverne af denne stemmeforklaring finder De Clercq-betænkningen uacceptabel på næsten alle områder. Derfor vælger vi at stemme mod betænkningen.
Eksempelvis opfatter vi De Clercq-betænkningens ønske om at harmonisere EU-landenes skolesystemer på pensaområdet som udtryk for en farlig tankegang, ikke mindst på baggrund af betænkningens forslag om, at der indføres fælles undervisning i udvalgte emner, der vil kunne fremme elevernes entydige positive syn på EU. Efter vores opfattelse er det udmærket at undervise eleverne i europæisk historie og kultur, og en frivillig koordinering mellem europæiske lande og deres skoler og lærere omkring bestemte emner er også en udmærket idé. På den måde får vores børn og unge en bred og grænseoverskridende indsigt i hinandens historie og kultur. Men det er jo netop ikke De Clercq-betænkningens hensigt. Her er formålet udelukkende en holdningspåvirkning af børn og unge i en bestemt politisk retning, hvis endemål er at skabe tilslutning til EU-forbundsstaten.
Herudover kan vi ikke tilslutte os ønsket om, at Schengen-reglerne indføjes i EU-traktaten, da vi er modstandere af Schengen-aftalen. Vores modstand bygger på, at Schengen ikke fører til mere frihed for borgeren, tværtimod medfører Schengen-reglerne en stadig mere uoverskuelig og skjult personkontrol. Desuden vil vi på det kraftigste vende os mod, at EU får nogen som helst indflydelse på pensioner og andre sociale ydelser. Det er helt og holdent nationale anliggender. Sluttelig vil vi have os frabedt, at EU forsøger at blande sig i, hvilke kandidater partierne vælger at opstille til EU-parlamentsvalg.

Svensson
Undertegnede har stemt imod betænkningen af De Clercq af følgende årsager:
1.Spørgsmål om statsborgerskab bør afgøres af de enkelte stater uden unionsindblanding. Det bør stadig være nationalstatens prærogativ.2.Kommunal stemmeret for tilflyttere kan besluttes uden indførelse af unionsstatsborgerskab. I Sverige har alle tilflyttere allerede kommunal stemmeret efter to års ophold.3.Et unionsstatsborgerskab skaber automatisk en diskriminering af tilflyttere fra lande uden for Unionen. Kommunal stemmeret bør gælde for alle tilflyttere uanset oprindelsesland.4.En bevægelighed helt uden restriktioner er, som erfaringerne viser, absolut ikke ønskelig af sociale årsager. Staterne skal kunne garantere gode betingelser, rettigheder og integration for tilflytterne.5.Idéen om at give undervisning om en »fælles stamme« i europæisk historie er fuldstændig bizar. En sådan skematisering af historiebilledet er ensbetydende med en censur af den kritiske videnskab og indebærer oprettelsen af et i grunden tvivlsomt billede af den faktiske historie. Nogen reel europæisk identitet skabes ikke med den slags kunstige metoder.6.Langt vigtigere end de uproduktive og forfejlede forslag i betænkningen ville det være at afskaffe det nuværende halvautoritære styringslag i Unionen og erstatte det med et enklere system, der bygger på folkesuverænitets- og offentlighedsprincippet. Kun på den måde bliver Europa et borgernes Europa, ikke et embedsmændenes, juristernes og eliternes Europa.
Thyssen
Med overbevisning har jeg stemt for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Frihedsrettigheders beslutningsforslag om unionsborgerskabet, inklusive punkt 11, hvori de belgiske myndigheder opfordres til ufortøvet at omsætte direktivet om den almindelige valgret for europæiske borgere til national lov.
Dette skulle for øvrigt allerede have været afsluttet for to år siden. Måske må det fremhæves, at mit parti, de flamske kristelige demokrater (CVP), hele tiden har indtaget en positiv holdning med hensyn til denne europæiske valgret.
Jeg vil benytte min stemmeforklaring til at opfordre mine belgiske kolleger her i forsamlingen til ikke blot at fremsætte store erklæringer her i Europa-Parlamentet, men også at gøre noget ved det derhjemme i deres eget parti. De belgiske myndigheder har i lang tid villet gennemføre direktivet, men for at kunne lade omsættelsen af direktivet forløbe elegant, skal grundloven først ændres. Dertil er et flertal på to tredjedele nødvendigt i det belgiske føderale parlament. Derfor må oppositionspartierne medvirke.
Hvis ordføreren, hr. De Clercq, som er et fortræffeligt medlem af et af disse oppositionspartier, kan overbevise sit eget parti derhjemme om at levere stemmer, kan der hurtigt reageres på hans opfordring i Europa-Parlamentet. Hans betænkning ville dermed vinde i troværdighed.

Wibe
Jeg stemmer imod denne betænkning af mange årsager. Jeg synes f.eks. ikke, at vi skal satse mere på såkaldt målrettet information, det vil sige propaganda for Unionen. Jeg synes heller ikke, at vi skal »styrke den europæiske bevidsthed« ved at skabe en »europæisk historie«. Jeg mener heller ikke, at vi skal harmonisere læseplaner og læseår. Jeg tror, de fleste svenskere, både forældre og børn, trives med den svenske model, som indebærer, at vi har ferie i juni, juli og august. Kort sagt er denne betænkning alt for føderalistisk til, at jeg kan stemme for den.
Betænkning af Oomen-Ruijten (A4-0095/98)
Caudron
Ved mange lejligheder har Europa-Parlamentet udtalt sig til fordel for en virkelig anerkendelse af retten til at organisere sig i fagforeninger. Denne tekst af vores kollega fru Oomen-Ruijten er betydningsfuld, og jeg kan kun støtte dette initiativ til en optagelse i traktaten om Unionen.
Som følge af mit politiske engagement glæder jeg mig også over den almindelige holdning i denne betænkning, der betoner vigtigheden af forhandling og af at nå frem til enighed som forudsætning for en stabil samfundsmæssig og økonomisk udvikling.
Derfor noterer jeg også med interesse, at vores kollega efterlyser en konkretisering af noget, der endnu blot er en spæd begyndelse til et forhold mellem arbejdsmarkedets parter, ikke som hidtil på nationalt, men på EU- plan. Denne nye indfaldsvinkel kan, såfremt den konkretiseres, kun være til fordel for at udvikle arbejdsklimaet i virksomhederne og af største betydning for vores fortsatte konkurrenceevne.
Dette vigtige skridt fremad for at anerkende fagforeningerne er en landvinding, der kan føre til større anerkendelse af deres rolle blandt vores medborgere. Dette kan skabe samfundsmæssig ligevægt og fremskridt. Og endelig, som et sidespring, «overrasker« det mig, at nogle personer stemmer for en tekst, der styrker fagforeningsretten, når de samme personer tit og mange gange i deres eget land er modstandere af nogen som helst form for lønmodtagerrepræsentation.
Det der er »rigtigt« i Bruxelles er en »skandale« i Paris. Ja, man skal høre meget.

Delcroix
En kollektiv forhandling på EU-plan giver mulighed for en koordineret iværksættelse af beskæftigelsespolitikken og Den Økonomiske og Monetære Union.
Vejen til varig social og økonomisk udvikling, forstærket økonomisk aktivitet og skabelse af arbejdspladser, går gennem opnåelse af samfundsmæssig enighed, forhandling og et aktivt diplomati.
En genskabelse af den grundlæggende sociale balance er ikke mulig uden støtte fra arbejdsmarkedets parter og udvikling af en europæisk social dialog.
Erfaringen har lært os, at den delvise globalisering, vi her i Europa har været vidne til, inden for de sidste godt ti år, har været ledsaget af mange skadelige bivirkninger, fordi der manglede en europæisk social dialog. Megen elendighed og nød kunne være afværget, hvis der havde været et større samarbejde. Lad os i det mindste håbe, at denne pinagtige erfaring vil lære os at undgå nye ulykker i forbindelse med den globalisering, der finder sted.
Jeg siger tak til ordføreren og roser hende for betænkningen.

Deprez
Realiseringen af enhedsmarkedet, den konkrete oprettelse af Den Økonomiske og Monetære Union og euroens snarlige indtog som enhedsvaluta er for så vidt alle positive trin på vej på vej mod en samling af EU. Men intet af dette vil i øvrigt blive varigt etableret, hvis EU's befolkninger får en følelse af, at samlingen af vores kontinent vil ske på deres bekostning.
I den sammenhæng står fremkomsten af en social EU som en absolut nødvendighed. Dens realisering vil fremme oprettelsen af en varig social fred i EU, og den vil ligeledes lette den økonomiske vækst. De femten EU-landes ratificering af Amsterdamtraktatens afsnit om »Social- og arbejdsmarkedspolitik og erhvervs- og ungdomsuddannelser« udgør et nyt skridt i den rigtige retning, men det bør følges op af andre og især af, at man i indskriver de grundlæggende fagforeningsrettigheder EUtraktaterne.
Som vores ordfører også kraftigt understreger det, taler Europa-Kommissionen i de internationale instanser varmt for, at den tredje verdens lande respekterer retten til at danne fagforeninger og retten til at forhandle, hvilke er internationalt anerkendte normer på arbejdsmarkedet. Derudover vil Den Europæiske Union fremover være mere åben over for lande, der hverken har de samme arbejdsmarkedstraditioner som vi, eller den samme vane med at respektere fagforeningsrettigheder.
Endelig betyder de dybtgående ændringer, der foregår på arbejdsmarkedet i vores lande under pres fra de teknologiske nyskabelser og globaliseringen, at det bliver nødvendigt dels at skrive disse fundamentale rettigheder ind i Den Europæiske Unions grundlæggende tekster, dels at oprette en tværnational fællesskabsramme bestående af garantier og juridiske bestemmelser, så det bliver muligt at udfolde et harmonisk socialt samarbejde på EU-niveau.
Alle disse forhold er grunden til, at jeg støtter Oomen-Ruijtens betænkningen.

Holm
Med tanke på den lange tradition, vi har i Sverige, hvad angår fagforeningernes muligheder og forpligtelser, har jeg i dag stemt imod denne betænkning. Den svenske fagbevægelse er i forhold til mange andre lande i EU meget kraftigt udviklet og har en, i sammenligning med mange andre lande, speciel stilling på arbejdsmarkedet. Der findes en åbenlys risiko i dette forslag for, at mange af de rettigheder, fagforeningerne i dag har, bliver truet, f.eks. med hensyn til kollektivaftalerne.
Selvfølgelig har jeg ikke noget imod kravet om grundlæggende sociale rettigheder, men skal disse spørgsmål virkelig centraliseres i Bruxelles?

Lindqvist
Det er vigtigt at styrke fagforeningsrettighederne på alle niveauer, f.eks. foreningsretten, kollektivaftaleretten og strejkeretten. At også indskrive disse rettigheder på europæisk niveau i traktaten kan være en sådan vej. En anden vej kan være at lade fagforeningerne tage sig af dette helt uden traktatregulering. En risiko med regulering på EU-niveau er, at fagforeningsrettighederne inddrages i EU-retten, og at de begrænses i stedet for at blive styrket. Selvfølgelig skal man forsøge at undgå store arbejdsmarkeskonflikter, men spørgsmålet er, om det skal reguleres på EU-niveau.
Under forudsætning af, at det er arbejdsmarkedets parter, der selv udformer forhandlingsregler og principper på europæisk niveau inden for denne ramme, kan forslagets støttes.

Ojala
Jeg stemte for betænkningen, fordi jeg er overbevist om, at de tværnationale fagforeningsrettigheder er nødvendige som en modvægt mod de tværnationale markeder.
Da vores udvalg i februar behandlede betænkningen, stemte jeg imod den. Min begrundelse dengang var, at der er tale om en så principiel og delikat sag, at man ikke skal tage forhastede beslutninger om den. Den finske fagbevægelse har heller ikke taget stilling til sagen endnu.
Hændelserne i vinters har imidlertid vist, at hvis arbejdernes strejkeret ikke er sikret på det europæiske niveau, kan man gribe ind ved at appellere til det indre marked.
Det er alligevel klart, at når forberedelserne til europæiske fagforeningsrettigheder påbegyndes, skal arbejdsmarkedets parter være med helt fra starten og meget centralt i det arbejde. Lige så klart skal det være, at fagforeninger defineret på det europæiske niveau under ingen omstændigheder må svække de rettigheder, som er sikret ved den nationale lovgivning.

Skinner
Det er EPLP's holdning at bevare de nuværende arbejdsmarkedsrelationer i Det Forenede Kongerige, men man forstår baggrunden for fru Oomen-Ruitjens egen betænkning, da det berører andre lande i EU.

Titley
Jeg er glad for at stemme for denne betænkning her i dag og glad for at se, at behovet for at afstemme EU's vægt på handel med et stærkt socialt sigte bliver fremsat på dette Parlaments initiativ. Som betænkningen så rigtigt påpeger, må det bifaldes, at mit eget lands regering har besluttet at afslutte den melden sig ud af socialpagten, der truede med at lade britiske arbejdstagere fremstå som andenklassesborgere sammenlignet med deres modstykker i andre EUlande. Det er bestemt kun rimeligt, at de fagforeninger og arbejdsgiverorganisationer, der repræsenterer de folk, der får vores landes økonomiske hjul til at løbe rundt, i fremtiden ser deres rettigheder inkorporeret i traktaten om Den Europæiske Union. Og hvem kan man bedre høre om sådanne emner som fagforeningsrettigheder i multinationale virksomheder end de fagforeninger, som millioner af vores arbejdende folk er medlemmer af?
For 30 år siden førte min forgænger som medlem af Europa-Parlamentet for Greater Manchester West, Barbara Castle, en kampagne i Storbritannien for en ny tilgang til arbejdstagernes rettigheder, der gik ud på at sætte samarbejde og retfærdighed frem for ufred på arbejdsmarkedet. Jeg kunne blot ønske, at hendes bestræbelser var blevet støttet mere dengang. Jeg er ved at stemme for denne betænkning forpligtet til at se til, at denne form for samarbejde mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, der sigter på at erstatte skadelige konflikter med en partnerskabskultur, tager endnu et skridt fremad. Lad os lette den bureaukratiske byrde, der hviler på iværksættere og ansatte, og lade dem udarbejde forslag til indbyrdes forhandlinger. I denne ånd af samarbejde på arbejdspladsen kan Europa skabe en kultur af retfærdighed på arbejdspladsen - som min regering gør derhjemme.

Vandemeulebroucke
Den dom, som Retten i Første Instans afsagde den 17. juni, og som afviser kravet fra UEAPME, den europæiske arbejdsgiverorganisation for små og mellemstore virksomheder, om at få adgang til de europæiske arbejdsmarkedsforhandlinger som en af arbejdsmarkedets fuldgyldige parter, er meget beklagelig. Denne dom bekræfter de eksisterende europæiske arbejdsmarkedsparter UNICEs, CEEPs og EVVs magtstilling. Denne dom får os endnu en gang til at sætte spørgsmålstegn ved den i Maastricht aftalte procedure, hvor de »repræsentative« arbejdsmarkedsparter kan indgå europæiske kollektive arbejdsoverenskomster uden Europa-Parlamentets indblanding, idet Rådet kun optræder som »notarius«.
Oomen-Ruijten-betænkningen understreger med rette, at overvindelse af interessemodsætninger gennem forhandlinger og consensus mellem arbejdsmarkedets parter bidrager til styrkelse af erhvervslivet og økonomien som helhed samt til skabelse af beskæftigelse, og at en sådan consensus er en væsentlig forudsætning for en varig socioøkonomisk udvikling.
Med rette henviser betænkningen også til de i 1940'erne udarbejdede ILO-konventioner nr. 87 og nr. 98 og Europarådets europæiske socialpagt, hvori organisationsretten og retten til kollektive forhandlinger på nationalt plan er fastlagt. Med rette står det også i betænkningen, at disse ILO-konventioner skal anvendes på fællesskabsplan.
Jeg vil imidlertid understrege, at arbejdsmarkedets parter hele tiden skal være tilstrækkeligt repræsentative. Enhver skal kunne være med. Således er det uacceptabelt, at EVV nægter at optage vigtige fagforeninger. Jeg tænker i denne forbindelse på ACVLB i Belgien eller CGT i Frankrig.
Samme bemærkning gælder også for arbejdsgiversiden. Jeg beklager afvisningen af anerkendelsen af UEAPME som fuldgyldig arbejdsmarkedspart. Denne beslutning er i strid med de ovennævnte ILO-konventioner. Denne dom er en alvorlig fejltagelse. Arbejdsmarkedets parter bør være tilstrækkeligt repræsentative. At dømme, at en organisation, som omfatter mere end ni millioner medlemmer, som beskæftiger omkring 50 millioner arbejdstagere, skal udelukkes fra deltagelse i diskussionerne om indgåelsen af europæiske kollektive arbejdsoverenskomster, er efter min opfattelse uacceptabelt. Jeg ønsker at protestere meget kraftigt imod dette. Der er faktisk stadig en meget lang vej at gå for det sociale Europa.
Betænkning af Ghilardotti (A4-0203/98)
Delcroix
Velgørenhedsarbejdet er uerstatteligt. Det findes i lokale foreninger, men også på alle andre niveauer i vores samfund, fra regions- og statsligt niveau til fællesskabs- og endda globalt niveau.
Dette arbejde giver os ofte en god samvittighed, og det fungerer som prøveklud, der gør det muligt at eksperimentere og investere i nye aktivitetssektorer og i menneskelig solidaritet.
Det er også en aktivitetssektor, der tørster efter at blive anerkendt som nyttig, men selvom der under tiden kun skal lidt til at opmuntre den, er det også meget let at tage modet fra den.
De offentlige forvaltninger ville kunne hente god inspiration ved at overbevise sig om dette og ved at være opmærksomme på, at de menneskelige og økonomiske midler, der bruges til at støtte sammenslutninger og fonde i EU, er det mest effektive og fornuftige middel og sandsynligvis det bedste marked, vi kan aktivere for at opfylde sociale behov i vores samfund.

Deprez
Den økonomiske og sociale samhørighed i Den Europæiske Union er og bør også være borgernes sag. I hele EU arbejder mange forskellige sammenslutninger inden for alle samfundets sektorer og fremkalder en reel opsvulmen af det demokratiske liv og af det ansvar, borgerne påtager sig. Sammenslutningerne tjener ofte til at dække over mangler i de offentlige myndigheders aktiviteter. Dette sker bl.a. på det sociale område og også på andre fundamentale områder som uddannelse eller solidaritetsarbejde.
Det er ofte blevet sagt her i Parlamentet og af Kommissionen, at denne type organisationer endvidere kunne udgøre et vigtigt beskæftigelsesområde, så man på en smidig og effektiv måde kunne opfylde en række ikke dækkede behov. Derfor er det nødvendigt at bakke op om forslag, der sigter på at styrke støtte på EU-, nationalt eller regionalt plan til gavn for disse sammenslutninger for at fremme beskæftigelsen i prioriterede sektorer som sundhed eller uddannelse forudsat, at de job, der således skabes, er reelle arbejdspladser dækket af virkelige arbejdskontrakter og ikke simple, tvivlsomme eller dårligt betalte »job«, der kun er oprettet for at sænke arbejdsløshedsstatistikkerne.
Som konklusion støtter jeg helt og fuldt sammen med ordføreren Kommissionens vilje til at fremme sammenslutninger og fondes betydning i EU. Men jeg vil også minde Rådet og Kommissionen om interessen for på EU-niveau at udarbejde en statut, der kan anvendes på organisationer, fonde, sammenslutninger og gensidige selskaber under den tilknyttede sektor.
Betænkning af Chanterie (A4-0229/98)
Bernardini
Syv måneder efter konflikten på de franske landeveje begynder Den Europæiske Union at blive klar over manglerne i sin lovgivning om arbejdstidsregler.
Den 15. juli 1997 fremlagde Europa-Kommissionen en hvidbog om de sektorer og aktiviteter, der er udelukkede fra arbejdstidsdirektivet. Men ved gennemlæsning af hvidbogen kan vi kun undre os over, at vi ikke finder nogen forslag til direktiver eller forordninger i den.
Som medlem af Udvalget om Transport og Turisme vil jeg understrege betydningen af en lovgivning for vejene. Det er på tide at ændre den forordning (3820/85), der har været gældende siden 1985, om kørsels- og hviletider. Det er nødvendigt, at man integrerer de nye oplysninger, såsom det daglige og ugentlige loft for antal kørselstimer og tid for af- og pålæsning, der indgår som en uadskillelig del af arbejdet på vejene. Chanterie kommer i øvrigt sin betænkning ind på disse problemer, og det skal han virkelig have ros for.
Den franske regering fremlagde allerede i december 1997 et memorandum, hvor man anmodede om en harmonisering på EUplan af arbejdsmarkedsbestemmelserne for landevejstransporten, før markedet åbnes totalt, hvilket var fastsat til den 1. juli 1998. Det styrende udvalg, der gik ind for memorandumets mål (regler for aktiv tid, herunder tid til af- og pålæsning, krav om grund- og videreuddannelse for de professionelle chauffører, en harmonisering af kontroller og sanktioner, der skal iværksættes, hvis arbejdstidsbestemmelserne ikke overholdes), var sent ude med sine forslag. Men aktørerne i denne sektor vil ikke strække våben, de holder stadig vagt. Strejketruslen er stadig aktuel, og argumentet om at det skader den frie cirkulation, kan ikke hæve afspærringerne. Den Europæiske Union kan ved at beskæftige sig med dette sociale emne genfinde sin troværdighed.

Caudron
Jeg vil ved afstemningen om denne betænkning appellere indtrængende til, at man hurtigst muligt gennemfører en harmonisering af landevejstransporten i EU.
Nu, hvor kystfarten er blevet tilladt, er det uacceptabelt at se, hvordan den sociale dumping og udnyttelsen af langturschaufførerne udvikler sig. Det er økonomisk uretfærdigt, socialt set uacceptabelt, og jeg vil gerne tilføje, farligt for alle ... hvad angår sikkerheden på vejene!
Derfor skal der handles hurtigt, hvis man vil undgå at se mange bekostelige ... og omfattende konflikter ... Det kan lade sig gøre, hvis den politiske vilje findes ... Det er op til vores ministre at udtale sig! og at handle!
Lad os tage et enkelt eksempel, som de, der kører nordpå kender så udmærket. I Frankrig må chaufførerne ikke køre om søndagen ... men i Belgien må de godt! ... Resultat: den tunge trafik klumper sig sammen ved Rekem og kl. 22 er der kilometerlange køer af tung trafik, der invaderer metropolen Lille og passerer Villeneuve d'Ascq med retning mod Paris.
Nu, hvor vi er på vej mod euroen og enhedsmarkedet, er dette et slående eksempel på skævheden i et EU-samarbejde, der er ude af balance, og som borgerne ikke længere accepterer.

Deprez
Åbningen af markederne og den internationale konkurrence gør, at arbejdstiden er blevet en vigtig variabel for EU's virksomheders konkurrenceevne på såvel det interne som det eksterne marked.
En anden fordeling af arbejdstiden kan, hvis den gennemføres rigtigt, skabe eller bevare en lang række vigtige arbejdspladser. Men dårligt udtænkt kan den derimod få skæbnesvangre konsekvenser for de berørte personers sikkerhed, sundhed, familieliv og sociale liv. Det er klart, at de sektorer og aktiviteter, der har været udelukket fra EU's aktuelle arbejdstidsdirektiv, har været det af politiske motiver og en diskutérbar økonomi, der kun havde lidt at gøre med videnskabelige eller sociale overvejelser.
Jeg deler derfor vores ordførers synspunkt, som allerede er blevet udtrykt af de paritære udvalg fra adskillige af de udelukkede sektorer, at arbejdstiden udelukkende hører under den sociale dialog i EU.
Selvom det må være klart for enhver, at den nødvendige fleksibilitet for vores virksomheders konkurrenceevne ikke under nogen omstændigheder for arbejdstagerne kan blive synonym med forringede levevilkår og en sænkning af sikkerhedsstandarderne, er det nødvendigt samtidig at anse det for at være uacceptabelt, at arbejdstagere, der er udelukkede fra en EU-lovs fordele fra nu af er tvunget til at arbejde under forhold, der er skadelige for deres familieliv, og farlige for deres eller andres sundhed og sikkerhed.
Jeg støtter derfor fuldt ud den beslutning, vi vedtager her i dag. Jeg fastholder især det nødvendige i, at Den Europæiske Union finder de nødvendige midler til at styrke kontrollerne og harmonisere sanktionerne i kampen mod de alt for lange arbejdstider. Kommissionen bør i den forbindelse i et samarbejde med arbejdsmarkedets parter og medlemsstaterne spille rollen som igangsætter.

Delcroix
Vi skal glæde os over, at denne betænkning beskæftiger sig med forholdene for de sektorer og aktiviteter, der er udelukkede fra arbejdstidsdirektivet. Det gælder især arbejdstagere inden for transportsektorerne, havfiskeriet, læger under uddannelse og selvstændige. Det er klart, at arbejdstiden udgør et element, der er afgørende for alle borgeres livskvalitet og især for de seks millioner berørte arbejdstagere.
Men vi skal huske på, at produktivitetsgevinsten gennem mere end et århundrede altid har været fordelt mellem økonomiske investeringer, en forbedring af arbejdstagernes løn og en reduktion af arbejdstiden. Denne udvikling, der har været bekræftet af kraftige aktioner for femdagesugen, en arbejdsdag på otte timer, ferie med løn og ret til en kvalificerende faglig uddannelse, har været fulgt af fortsat økonomisk vækst og dannelsen af et samfund, der har delt frugterne af arbejdet mellem alle forbrugerne.
Gennem de sidste tyve år er denne proces først bremset for derefter at standse. Herved har den skabt mere og mere udelukkelse og fattigdom for de, der ikke får tildelt noget arbejde. Det koster mere end tid at vende processen og at styre de menneskelige ressourcer på en anden måde. Enhver bør deltage i den samlede indsats og bør så til gengæld modtage en del af de skabte rigdomme, der så kan anvendes til dennes families generelle velfærd.
I vores samfund er undervisningsarbejdet blevet meget vigtigt. Vi skal derfor for hver eneste arbejdstager fastslå retten og pligten til at forbedre sine kvalifikationer gennem hele sin karriere og til at kunne opdele arbejdstidens varighed i en del, der har at gøre med arbejde for produktion eller service, og en del der har at gøre med arbejde med informationer. Det, der endnu befinder sig for meget på det utopiske plan, undtagen for lederne, fortjener arbejdsmarkedets parters opmærksomhed, og det bør udgøre en særlig klausul i hver eneste arbejdskontraktrat og i hver eneste bestemmelse.
Fremskridt i vores samfund går gennem flere investeringer i mennesket, dets intelligens, dets tørst efter at dets kompetencer anerkendes, og gennem dets evne til at udvikle sig hele livet igennem.

Kirsten Jensen, Blak, Iversen og Sindal
Vi har i dag stemt for, at alle lønmodtagere i EU i videst muligt omfang skal have glæde af arbejdstidsdirektivet fra 1993. Der er selvfølgelig nogle specielle forhold, der gør sig gældende i dele af transportsektoren. Men alle mobile arbejdstagere bør som minimum være omfattet af reglerne om årlig ferie, helbredsvurdering for natarbejdere, hvileperioder og årlig arbejdstid. Det er en udmærket løsning, at arbejdstidsreglerne for de mobile arbejdstagere i de udelukkede sektorer forhandles på plads mellem arbejdsmarkedets parter. Vi glæder os derfor over de aftaler, der allerede er indgået, bl.a. i den maritime sektor.
Det er helt uacceptabelt, at 5 millioner ikke-mobile arbejdstagere i EU ikke er dækket af arbejdstidsdirektivet. Vi har derfor en situation, hvor en salgsassistent på et DSB kontor har andre arbejdstidsbetingelser end en salgsassistent i en biograf, selvom de begge to sælger billetter. Vi kan derfor tilslutte os opfordringen til, at samtlige ikke-mobile arbejdstagere i EU i fuldt omfang skal være beskyttet af direktivet.

Lienemann
Chanterie-betænkningen understreger med rette, at det haster og endda, at det haster meget med at sætte en stopper for den skandaløse udelukkelse af et betydeligt antal lønmodtagere fra EU's arbejdstidsdirektiv. Dette begrænsede direktiv, der i øvrigt er ganske utilstrækkeligt, har Europa-Parlamentet lige siden det blev vedtaget i 1993, anset for at være fuldstændig utilstrækkeligt.
I dag, fem år senere, er der stadig millioner af lønmodtagere i EU, der ikke har bare den mindste smule beskyttelse. Selvom der er konstateret enorme produktionsgevinster, er Rådet og Kommissionen fem år senere stadig hverken i stand til at foreslå væsentlige forbedringer af direktivet fra 1993 eller at tage konkrete beslutninger om de udelukkede sektorer. Reelt har man kun rådført sig med Parlamentet om en hvidbog. Hvor længe endnu skal vi vente på, at et direktiv kommer til at gælde for de udelukkede sektorer, og at der kommer en forbedring af det nuværende direktiv?
Landevejstransporten er et af de vigtigste tilfælde. I dag er landevejstransportmarkedet åbnet, liberaliseret og dereguleret. På trods af krav fra lønmodtagerne og endda strejkebevægelser er der i den samme periode ingen EU-forordning, der har harmoniseret disse lønmodtageres arbejdstid og arbejdsvilkår - i opadgående retning - for at begrænse risikoen for social dumping og en forringelse af de bedste sociale standarder, eller for at beskytte deres sikkerhed og, reelt også de andres. EU er afmægtig!
Man bør i chaufførernes arbejde tage hensyn til den faktisk brugte tid og til pligter (af- og pålæsning, pause osv.), man bør meget hurtigt nærme sig de 35 timer om ugen og ikke overskride de 39 timer.
Hvordan skulle vi ellers kunne vove at tale om en »social model for EU«? Hvordan skulle vi ellers kunne tillade os at idømme økonomiske bøder til de medlemsstater, hvor chaufførgrupper blokerer trafikken, for at deres legitime krav kan blive hørt?
Vedtager man ikke et operationelt direktiv inden årets udgang for dette erhverv, har det liberale EU endnu en gang taget et skridt frem mod at skabe en Union for befolkningerne.
Chanterie-betænkningen går i den rigtige retning; den kunne gå længere endnu, men lige nu er det først og fremmest vigtigt at etablere en beskyttende ramme for de seks millioner lønmodtagere, der er mest udsatte. Derfor stemmer jeg for betænkningen.

Schlechter
Man kunne så let som ingenting skrive en hel bog om udviklingen og diskussionerne om arbejdstiden i transportsektoren.
Det er derfor, jeg tror, der er så meget bla-bla litteratur, som Pauline Green ville sige det, og det er nødvendigt nu at hurtigt at finde løsninger, der kan gøre noget ved den utryghed, der bliver mere og mere uacceptabel.
Hvordan kan det overhovedet lade sig gøre, at der er arbejdsmarkedsregler for alle andre arbejdssektorer, og man har ladet en sektor, der er så vigtig for vores daglige liv, stå uden for arbejdstidsdirektivet.
Når vi konstaterer - nu hvor vi taler om en 35-timers arbejdsuge - at direktiv 3820/85 tillader, at chaufførerne arbejder 13 timer og har en daglig hvilepause på 11 timer, hvilket kunne reduceres til tre gange om ugen a 9 timer, så forstår vi, at vi befinder os i en situation, hvor arbejdsmarkedsreglerne går tilbage til en anden tidsalder med arbejdsvilkår, som Émile Zola allerede kritiserede i »Germinal«.
Det må vi væk fra. Landevejschaufførerne forstår udmærket godt, at de har et vigtigt arbejde, at deres virksomhed skal køre rundt, og at EU's økonomi har behov for dem, men de kan ikke lide under, at vi behandler dem som tåber.
Hvis vi ikke vil løbe risikoen for nye sociale konflikter og en uacceptabel dumping, gælder det om meget hurtigt at løse de udestående problemer.
En første løsning består efter min mening i at adskille mobile og ikke-mobile beskæftigelser.
Men de ikke-mobile ansatte bør allerede gennem lang tid have været uden for den udelukkelse, der gælder for transportsektoren, fordi de den største del af tiden er beskæftiget på samme måde som alle andre lønmodtagere på arbejdsmarkedet.
Dernæst gælder det om at finde løsninger for de personer, der arbejder i de forskellige transportsektorer, herunder på vejene, på have og floder og for flypersonalet.
For disse tre sektorer er det nødvendigt at finde passende arbejds- og hviletider, give rimelige kompensationer og at anvende én metode til beregning af arbejdstiden over en periode på 28 dage, og en anden over 365 dage for at beregne tilbagetrædelsen, hvad der fremover bliver let at kontrollere for vognmænd, med indførelsen af den nye fartskriver 1 B.
Dette kan bringe tilfredshed til et erhverv, hvor man ifølge dettes natur, er tvunget til at arbejde anderledes end i alle andre sektorer, og for hvilket man kunne tage hensyn til det reelle antal præsterede timer gennem et år med henblik på at få adgang til en pensionering som 55-årig sådan, som det er blevet forhandlet efter en strejke i Frankrig.
Da vi er tvunget til at konstatere, at forhandlingerne i de forskellige paritære udvalg bliver mere og mere problematiske og risikerer at mislykkes med et betydeligt tidstab til følge, tror jeg, at der er grund til at lovgive.
Det er nu op til Kommissionen at påtage sig sit ansvar. Jeg er sikker på, at Europa-Parlamentet vil følge det.

Theonas
Fem år efter godkendelsen af det mishandlede direktiv om arbejdstiden kommer Kommissionen med nærværende hvidbog og rejser problemet med de talrige undtagelser og fravigelser, som Rådet stædigt har gennemtvunget, mens det har ladet hånt om Europa-Parlamentets forslag.
Naturligvis skal der også være bestemmelser, der beskytter de seks millioner arbejdstagere, som i dag ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde, samtidig med at bestemmelserne tager hensyn til de enkelte branchers særegenheder. Ud over lovreguleringen bør der lægges særlig vægt på gennemførelsen af den gældende beskyttelseslovgivning og i vidt omfang også på bekæmpelsen af former for illoyal konkurrence, ligesom der i stor udstrækning ses sort, ukontrolleret arbejde, navnlig inden for områder som landevejstransport og søtransport. Gennemførelsen af retningslinjerne for åbningen af markedet for den berømte konkurrence og den totale afskaffelse af statslige instanser har sammen med en tankegang, ifølge hvilken driftsomkostningerne for enhver pris skal reduceres inden for områder som luft- og jernbanetransport, ført til krænkelser af kollektive overenskomster, ikke kun med hensyn til arbejdstid, men også vedrørende de øvrige arbejdsbetingelser. Ud fra disse betragtninger vil enhver regulering, der beskytter arbejdstagerne, være positiv, såfremt den er resultatet af ægte og repræsentative forhandlinger med fagforeningerne og fører til færre tilfælde af misbrug.
Jeg vil imidlertid gerne gøre opmærksom på det mangelfulde indhold i direktiv 93/104 »om visse elementer af arbejdstidens organisation«. Et direktiv, som fastsatte den højst tilladte arbejdstid til 48 timer om ugen på et tidspunkt, hvor den grundlæggende arbejdstid var 40 timer (hvilket betød, at det kun førte til nedsættelse af arbejdstiden i England og i Irland), et direktiv, som indeholder en række undtagelser og muligheder for nationale fravigelser, og som tillader natarbejde, overarbejde og overtid i stedet for at fremme en 35 timers arbejdsuge uden lønnedgang, sikrer ikke arbejdstagernes rettigheder i det nødvendige omfang. Desværre holder Kommissionen sig trofast til en streng og overdreven økonomisk tankegang, der drejer sig om konkurrenceevne, og nægter stadig at drage de nødvendige konklusioner af de tilbageskridt, som Rådet har gennemtvunget i direktivet i forbindelse med chartret om grundlæggende rettigheder, idet den nøjes med at konstatere, at »direktivet på nuværende tidspunkt tillader flere timer, end det er almindelig praksis i de fleste medlemsstater«.
Den tankegang, som Rådet og Kommissionen er underlagt, og som går ind for en minimal social harmonisering (eller færrest mulige normer), har bevist, at den ikke blot ikke fører til konsolidering af arbejdstagernes rettigheder og forbedring af arbejdslovgivningen, men tværtimod er et institutionelt dække over forringelsen af arbejdstagernes beskyttelse, der ødelægger relationerne på arbejdsmarkedet og drager alt, hvad arbejderbevægelsen har kæmpet for at opnå, i tvivl. Et typisk eksempel er det lovforslag, den græske regering har stillet, som afskaffer en 8 timers arbejdsdag og 40 timers arbejdsuge, samtidig med at der gives grønt lys for generel anvendelse af deltidsbeskæftigelse og for afskaffelse af de kollektive overenskomster til fordel for lokale beskæftigelsesaftaler. Det er i øvrigt ikke tilfældigt, at Kommissionen selv konstaterer, at direktivet giver »mulighed for fleksibilitet«.
Selvom ordføreren går ind for fleksibilitetsidéen, har han nogle positive bemærkninger om forholdet mellem arbejdstiden og arbejdstagernes sikkerhed og borgernes sikkerhed i det hele taget og opfordrer bl.a. Kommissionen til omgående at stille et samlet forslag til ændring af direktivet. Ganske vist eksisterer der en risiko for, at man vil forsøge at gennemføre ændringer, der giver arbejdsgiversiden endnu mere immunitet, på grundlag af EU's overordnede retningslinjer i henhold til Delors' hvidbog og retningslinjerne om beskæftigelse, for at sikre »yderligere fleksibilitet inden for rammerne af alle nye lovforslag«, medmindre der indledes en massiv bevægelse, som vil kæmpe for opfyldelsen af arbejdstagernes krav og gå imod disse beslutninger.
Vi tror, at kun en stærk bevægelse, der vil kæmpe for arbejdstagernes interesser, kan gennemtvinge radikale og effektive løsninger på arbejdsløshedsproblemet, kan beskytte og forsvare alle arbejdstagere mod enhver krænkelse af arbejdslovgivningen og omsider indføre 35 timers arbejdsuge uden lønnedgang, fremme fuld beskæftigelse og mindske deltidsbeskæftigelse og andre former for atypisk beskæftigelse, begrænse overtid, afskaffe overarbejde, indføre strenge restriktioner med hensyn til natarbejde og omfatte alle arbejdstagere, idet der naturligvis tages hensyn til de enkelte branchers særegenheder, som det er påkrævet. Vi kæmper for en sådan politik sammen med arbejdstagerne på nationalt og europæisk plan.
Betænkning af Fassa (A4-0198/98)
Kittelmann
Betænkningen af hr. Fassa om »fair trade« kan jeg ikke godkende i den foreliggende udgave, da jeg anser det tiltag, der omtales i betænkningen, om øget hjælp til små og mellemstore producenter i udviklingslande for forfejlet. Jeg tror især ikke, at en fuldstændig regulering og definition af det, der skal gælde som »fair trade«, og af opbygningen af en omfattende støttemekanisme bidrager afgørende til forbedring af situationen for små og mellemstore producenter i udviklingslande.
På grund af sin konstruktion er »fair trade« en niche i verdenshandelen. En udelukkelse af mellemhandelen på en bred front, som foreslået, anser jeg ikke kun for at være illusionær, men også skadelig. Udviklingslande er henvist til mellemhandel for at transportere og afsætte deres produkter. Jeg synes, det er forkert at yde finansiel støtte til »fair trade« fra Den Europæiske Union, der kun kan betyde, at en del af forskellen mellem verdensmarkedsprisen og den såkaldte fair pris skal betales med Fællesskabets budgetmidler. Kun en bred gensidig åbning af markedet kan føre til en varig stigning i velstanden både i medlemsstaterne i Den Europæiske Union og i udviklingslandene.

Souchet
Fassa-betænkningen indgår som en del af den voksende bevidsthed, forsinket, men prisværdig, om at handelen kan være til fordel for udviklingen i de mindst udviklede lande.
Det er i det mindste underligt, at vi, nu hvor WTO nægter EU-medlemsstater og Unionen selv retten til at uddele handelspræferencer som en udviklingshjælp, er tvunget til kun at føre denne form for politik indirekte, i form af hypotetiske aktiviteter rettet mod forbrugerne.
Problemerne med den sociale retfærdighed, et bæredygtigt miljø og beskyttelse af barndommen skal ikke udelukkende indgå i begrebet »fair trade«. Sammenstillingen af to kommercielle systemer styret af to forskellige etiske koder og med vidt forskellige tariffer synes i det mindste at være urealistisk. At behandle en sådan opgave udelukkende på grundlag af de repræsenterede forbrugeres gode vilje er et meget risikabelt væddemål på EU-plan.
Den anden fare ved dette udgangspunkt er, at det risikerer at føre til dannelsen af en »fair trade ghetto«, som kan være frugtbar for nogle, men som er beregnet på de udvalgte.
Ud over indsatsen omkring »fair trade« for udvikling viser betænkningen nødvendigheden af en mere generel korrigering af et globalt system, der overhovedet ikke har nogen parametre for hverken udvikling, miljø eller sociale klausuler.
Definitionen af produkter, der kan fortjene betegnelsen »fair trade«, foreslået af ordføreren er fuldt ud tilfredsstillende; ændringsforslaget fremsat af fru Maij Weggen kan kun svække den. Derfor har min gruppe ikke ønsket at støtte den.

Titley
Jeg stemmer for denne betænkning her i dag, fordi jeg ligesom mange forbrugere i Storbritannien og EU er stærk tilhænger af retfærdig handelspraksis med de fattigste lande i vores verden. EU's handelsaftaler med resten af verden bør indeholde en opmuntring til mindre producenter i udviklingslandene, der er indbygget som en central planke i en sammentømret handels- og udviklingspolitik og ikke boltet på som valgfrie løse elementer, efter at større handelsaftaler allerede er blevet underskrevet. Vi har allerede indført særlige bestemmelser om miljø og sociale standarder i nogle af vores aftaler med fattige lande, så der er ingen grund til, at »fair trade«-bestemmelser ikke også skulle blive standardpraksis.
Nogle af de offentlige midler, der går fra Europa til udviklingslandene som bistand, bør også sættes til side bl.a. til »fair trade«-incitamenter. Vi skal naturligvis reagere på øjeblikkelige kriser såsom konflikten og hungersnøden i Sudan, men de fattigste folk i syd vil også kunne nyde godt af fremtiden på lidt længere sigt, hvis de kan handle retfærdigt med det magtfulde industrielle nord.
Jeg håber, at EU's forhandlere vil tage dette Parlaments ønsker til sig, og som et resultat heraf vil jeg se efter flere og flere mærker på supermarkedernes hylder i fremtiden, der fortæller mig, at jeg kan købe »fair trade«-varer og hjælpe de folk i udviklingslandene, som producerer dem.

Formanden
Sådan afslutter vi afstemningen .

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.10)

