Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 5. juni 2003

Podestà (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne påpege, at det i går, den 17. juni, var 20-årsdagen for arrestationen af Enzo Tortora. Jeg regner ikke med, at hans navn betyder det store for mange af medlemmerne, men det har bestemt stor betydning for italienerne. Han var en meget berømt tv-mand, valgt som medlem af Europa-Parlamentet for hr. Pannellas Radikale. Han blev fuldstændig frifundet efter mange års retsforfølgning: Han var offer for en juridisk fejl og forfølgelse i medierne, for misbrug af mediernes magt. Jeg må beklageligvis sige, at det stadig sker i dag i mange lande. Jeg vil her blot hylde hans civile kampagner og hr. Tortora selv, så hans minde ikke også går tabt her i Parlamentet.
Berès (PSE).
Hr. formand, jeg har bedt om ordet for på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe at henlede opmærksomheden på Vincent Reynaud, som er fransk statsborger og fra Strasbourg, og Thierry Falise, som er belgisk statsborger. De to journalister og deres tolk har siddet i isolationsfængsel siden den 5. juni i Vientiane i Laos. Det laotiske politi har anklaget dem for i forbindelse med udøvelsen af deres erhverv at have haft kontakt til ugerningsmænd vedrørende drabet på en laotisk militssoldat. I virkeligheden arbejdede de på en reportage om en minoritetsgruppe, som lever i bjergene. De risikerer nu dødsstraf.
På min gruppes vegne anmoder jeg Dem om, hr. formand, at tage kontakt til de laotiske myndigheder for at få frigivet de to journalister, Vincent Reynaud og Thierry Falise, og for at sikre, at retfærdigheden sker fyldest, og sandheden kommer frem. Vi finder situationen stærkt bekymrende, og den fremkalder stærke følelser.
Formanden.
Det skal jeg med glæde gøre.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne anmode Dem om på Parlamentets vegne at tage kontakt til den marokkanske regering og ikke mindst den marokkanske konge for at anmode om frigivelse af en marokkansk journalist, hr. Lmrabet, som i går blev idømt tre års fængsel. Hans forseelse består blot i, at han har skrevet kritiske artikler om situationen i Marokko. Hr. Lmrabet er gået i sultestrejke og risikerer således livet, hvis der ikke gribes ind udefra. Jeg anmoder derfor om, at formanden - og vi skal gerne sende ham sagens akter - tager kontakt til den marokkanske regering for at søge at redde journalistens liv.

Formanden.
Hvis De sender mig det relevante materiale, skal jeg gå videre med sagen.

Lage (PSE).
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg tager ordet for at protestere mod de fornærmelser, som den cubanske diktator, Fidel Castro, for nylig under en tre timer lang tale på et massemøde har rettet mod EU - og ikke kun mod Kommissionen, som har truffet beslutning om nogle beskedne diplomatiske sanktioner, men jo også mod Parlamentet, der har vedtaget en protest. Fidel Castros fornærmelser og absurde anklager viser, at det cubanske diktatur er ved at gå i opløsning, og at den cubanske diktator er blevet en diktator ganske magen til så mange andre latinamerikanske diktatorer.
Vi må ikke komme med indrømmelser over for Fidel Castro. Den bølge af undertrykkelse, der er skyllet hen over Cuba, og som har ført til fængsling af forfattere, intellektuelle og frie mennesker, må Parlamentet energisk tage afstand fra. Menneskerettighederne i Cuba er vigtige, og vi bør ikke lade os forlede af den myte og aura, der har været omkring Fidel Castro. Han er i dag en diktator, og forholdene i Cuba er uacceptable for verdens demokratiske samvittighed. Vi må stå fast i denne kamp og ikke lade os påvirke af de fornærmelser, som er blevet hans speciale.
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne protestere over det græske formandskabs uacceptable angreb på Cuba. Der er tale om åbenlys indblanding i landets indre anliggender og opfordring til undergravende handling, og man baner vejen for en militær intervention.
Formandskabet fortier den provokerende virksomhed, som udøves af USA's repræsentant i Cuba, hvor han, som han selv indrømmer, hyrer agenter og betaler dem millioner af dollars for at gå imod deres socialistiske fædreland. Selv om formandskabet udviser stor følsomhed med hensyn til dødsstraf og menneskerettigheder i Cuba, vil det den 25. juni i Washington undertegne to aftaler om retsligt samarbejde med USA. Hermed udleverer det medlemsstaternes borgere i lænker til et land, hvor der hver dag sker henrettelser af dødsdømte, hvor tusindvis holdes fængslet uden retssag og forsvar, hvor cubanske terrorister og flykaprere får lov at gå frit, mens cubanske patrioter fængsles uden forsvar, fordi de afslørede planer om en amerikansk terroraktion mod cubanske ledere - for ikke at glemme de flere hundrede fanger i Guantanamo. Hykleri? Medskyldighed? Der er uden tvivl tale om begge dele!
De millioner cubanere, som for nylig demonstrerede i Havana til støtte for den socialistiske revolution, og de solidaritetserklæringer over for Cuba, som kommer fra hele verden, udgør det rungende svar til de forventningsfulde angribere og deres europæiske medskyldige.
Formanden.
Kære kolleger, det er min triste pligt i dag at udtale mindeord over de fire tyske soldater fra ISAF (International Security Assistance Force), der blev dræbt i Kabul den 7. juni 2003.
Soldaterne døde under et terrorangreb på Kabuls militære lufthavn, hvor de ventede på at blive fløjet hjem efter flere måneders tjeneste i Afghanistan. 29 af deres kammerater blev alvorligt såret. Disse tyske soldater er de første ofre for en fjendtlig aktion, siden Tyskland besluttede at tage aktiv del i militære missioner uden for området.
Jeg vil gerne på vegne af Europa-Parlamentet udtrykke vores medfølelse over for ofrene og deres familier, den tyske regering samt de tyske væbnede styrker.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er den ekstraordinære debat om Det Europæiske Konvent.
Iñigo Méndez de Vigo og Klaus Hänsch, jeg vil lykønske Dem og de 30 kolleger fra Europa-Parlamentet samt formanden, Valéry Giscard d'Estaing, hans næstformænd og de øvrige medlemmer af konventet med et ganske bemærkelsesværdigt resultat. De har udarbejdet et udkast til en forfatningstraktat, der er klart og afbalanceret, baseret på ét løsningsforslag, og som kan fungere. Den ultimative vindikation, om nødvendigt, af Parlamentets fuldkomne tiltro til konventets metode som en åben, altomfattende, participatorisk og demokratisk forberedelse til regeringskonferencen.
Resultaterne af konventet er også innovative. Det var en operation, der oprindeligt skulle løse nogle af de udestående problemer efter Nice, og som derefter blev udvidet til at besvare et katalog af spørgsmål fra Laeken. Konventet har nu udarbejdet en forfatningsmæssig plan med en bred institutionel balance.
Forslaget repræsenterer en radikal forbedring af de eksisterende traktater - langt ud over det, mange kunne have forventet. De første reaktioner, jeg har bemærket her i salen, har været en bred tilslutning til resultatet af konventet. Jeg er klar over, at ingen kan være 100 % tilfreds i en sådan øvelse. Men i politik kan man ikke gøre alle tilfredse hele tiden. Jeg er sikker på, at alle kan forestille sig forskellige forbedringer af forskellige artikler, men at udarbejde et afbalanceret projekt for morgendagens Europa med bidrag fra 28 nationale parlamenter, 28 regeringer, Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet og få et sammenhængende resultat ud af det i sidste ende, det er en præstation, der ikke skal bagatelliseres. Det er et resultat, der ikke bare skal kasseres eller pilles fra hinanden. Hvis nogen forsøger at bryde den brede enighed, der er skabt, vil de påtage sig et politisk ansvar og risikere at få et resultat baseret på den laveste fællesnævner, hvilket konventet netop ønskede at undgå, og som det så flot har formået at undgå.
Der er fortsat et stykke vej endnu, og konventet har udtrykt et ønske om at færdiggøre sit arbejde med forfatningstraktatens del III og IV i de første to uger af juli. Jeg håber, at konventet vil få bemyndigelse til at fortsætte på denne måde, i særdeleshed hvad angår traktatens del III om EU's politikker. Vi håber, at det vil lykkes konventet at undgå en hårknude i EU's beslutningsproces gennem en al for stor afhængighed af vetomekanismen. På denne måde vil konventet skabe sammenhæng med resten af teksten, hvilket tilgodeser den dobbelte udfordring, der består i at styrke demokratiet og forbedre effektiviteten.
Det Europæiske Råd forventes at indkalde til en regeringskonference senere på året. Jeg støtter strategien om, at konferencen skal være så kortvarig som muligt, og at arbejdet skal være færdigt i god tid inden valget til Europa-Parlamentet i 2004. Jeg vil også kraftigt anbefale, at tiltrædelseslandene kommer til at deltage som ligeværdige parter i regeringskonferencen.
Jeg vil bede Det Europæiske Råd i Thessaloniki om at overveje, hvordan det bedst kan engagere Europa-Parlamentet i regeringskonferencens arbejdsgang. Det er almindelig anerkendt, at Europa-Parlamentet spillede en vigtig og konstruktiv rolle under de tidligere regeringskonferencer. Det er en logisk følge af udviklingen, deltagelsen og den delte ejendomsret, der er skabt af dette konvent, at Parlamentets rolle skal styrkes i dispositionerne vedrørende den næste regeringskonference.
Det er afgørende, at traktaten er på plads inden det næste valg til Europa-Parlamentet. Vores vælgere, borgerne, har ret til at vide, hvad de stemmer om, og hvilken rolle der er tiltænkt Parlamentet i det fremtidige Europa. Jeg håber også, at den nye traktat sammen med den historiske udvidelse vil bidrage til at gøre det næste valg - skønt det er det sjette direkte valg - til det første rigtige europæiske valg.
Jeg vil slutte, som jeg startede, med at lykønske vores kolleger, der har ydet et meget effektivt bidrag til konventets drøftelser, samt med på Europa-Parlamentets vegne at udtrykke vores taknemmelighed over for alle konventsmedlemmerne samt over for formanden Giscard d'Estaings lederskab. Regeringerne råder nu over et solidt grundlag. Konventet har lavet sit udspil, og nu er det regeringernes tur.
Méndez de Vigo (PPE-DE)
Hr. formand, jeg takker Dem for Deres ord og for at have sammenkaldt denne plenarforsamling få dage efter det afsluttende møde i konventet og få dage før Det Europæiske Råd i Thessaloniki. Medlemmerne af Europa-Parlamentet bliver de første til at diskutere forfatningsudkastet.
Tillad mig også, at jeg med stolthed erindrer, hvordan det i 1997 var Europa-Parlamentet, der i en betænkning, hvor Dimitris Tsasos og jeg var ordførere, vedtog at erstatte den mellemstatslige metode med den metode, som vi dengang benævnte fællesskabsmetoden til reform af traktaterne. Denne fællesskabsmetode, vedtaget med beslutningen den 19. november 1997, er konventet. Europa-Parlamentets satsning har vist sig at være den rigtige, for jeg kan i fuldt alvor sige, at vi i løbet af konventets 16 arbejdsmåneder nåede langt mere end på 10 års regeringskonferencer.
For det første, hr. formand, har vi en forfatning. Jeg minder om, at Europa-Parlamentet også var de første - nemlig i den betænkning, hvor Olivier Duhamel var ordfører - til at foreslå, at EU skulle have en forfatning. En forfatning, der vil betyde større effektivitet, der vil skabe en union med resultater. Mange af vores ønsker er kommet med i teksten, idet søjlerne forsvinder, Unionen får status som juridisk person, fællesskabsmetoden bliver styrket, vi har sikret Kommissionens initiativret, og den lovgivningsprocedure, hvor Rådet og Parlamentet står på lige fod, bliver den normale procedure.
Det er også lykkedes at gå fra enstemmighed til kvalificeret flertal på mange områder, og Europa-Parlamentet får indflydelse på 70 af dem, hvor vi nu det på 34. Vi har også, hr. formand, fået forenklet metoderne betragteligt, idet der nu kun bliver fem beslutningsprocedurer, og vi har formået at formulere os i et sprog, der ligger milevidt fra EU-jargonen.
Vi har også demokratiseret EU og gjort det fra forfatningens første artikel, hvor der tales om Unionens dobbelte legitimitet, hvilket Europa-Parlamentet altid har forstået som en union af stater og af borgere. Da jeg blev medlem af Parlamentet i 1992, var det en rådgivende forsamling. Efter forfatningen bliver Europa-Parlamentet et parlament, der bærer sit navn med rette. Denne demokratisering har også betydning for de nationale parlamenter. Jeg vil gerne takke hr. Napoletano for hans betænkning for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, fordi vi har skabt en måde til at inddrage de nationale parlamenter på i fællesskabsproceduren gennem et system til hurtig varsling. Jeg vil også gerne sige til alle dem, der altid har set en rivalisering mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet, at vores vigtigste allierede på konventet var de nationale parlamenter, som jeg benytter anledningen til at takke.
Jeg tror også, hr. formand, at noget særdeles vigtigt er lykkedes for os, noget, som vi har kæmpet for i Europa-Parlamentet, nemlig at få chartret om grundlæggende rettigheder integreret i forfatningen. Det ønskede vi allerede før Nice, og det lykkedes ikke, men nu bliver chartret om de grundlæggende rettigheder europæernes identitetsdokument.
Vi har dog ikke kun styrket de repræsentative institutioner, men også de deltagelsesdemokratiske organisationer. Forfatningen anerkender nemlig ngo'ers og andre sammenslutningers rolle, og vi har inddraget det folkelige initiativ som et redskab til semidirekte demokrati.
Hr. formand, da man i sidste uge spurgte Giscard d'Estaing, hvem der havde vundet, sagde han, at i denne forfatning var det Europa-Parlamentet, der havde vundet. Jeg mener, at det er borgerne, der har vundet. Jeg mener, at det er en triumf for borgerne, der får en union, der kan skaffe bedre resultater, en mere gennemsigtig union og - frem for alt - en mere effektiv union. Og jeg vil gerne sige, at jeg som formand for denne delegation har været meget stolt af at løse denne opgave. Meget stolt, fordi delegationens 32 medlemmer - vi skelnede ikke mellem egentlige medlemmer og suppleanter - har udført et enestående arbejde til gavn for Parlamentets holdninger og i form af aldrig svigtende teknisk og politisk støtte til mig, til Klaus Hänsch og til Andrew Duff.
Lad mig sige en ting til, hr. formand. De skal til Thessaloniki. Jeg tror, at Europa-Parlamentets politiske budskab er meget klart. De har sagt, at denne forfatning udgør et radikalt fremskridt. Jeg tror, at det er det vigtigste fremskridt, som EU har gjort siden Rom-traktaterne, og jeg er derfor overbevist om, at regeringskonferencen ikke vil forbedre den. Jeg mener derfor, at en tekst, som vi har fremlagt uden optioner, sådan som Europa-Parlamentet ønskede det, må vi forsvare til det sidste. Og som sidste led i processen, hr. formand, mener jeg, at vi bør lægge den ud til folkeafstemning. Visse regeringer, som f.eks. den spanske, har anmodet om, at der bliver afholdt folkeafstemning samme dag som valget til Europa-Parlamentet. Jeg mener, at det ville udgøre en kulmination på den demokratiseringsproces, som den europæiske forfatning har indebåret.
Jeg takker alle for deres støtte. Uden denne støtte, uden den støtte, som alle har givet, havde det ikke kunnet lade sig gøre.
Hänsch (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, at vi blev enige om et udkast til en europæisk forfatning i konventet i fredags, er blevet kaldt et historisk øjeblik, og hvad skete der rent faktisk? Vi har lavet et udkast til en forfatning for mere end 25 suveræne stater og befolkninger, som i århundreder har overfaldet hinanden med plyndring, krig og ødelæggelse til følge. Det er uden sidestykke i historien. Vi har lavet et udkast til en forfatning for så mange befolkninger og stater, som alle har en lang egen historie, som taler forskellige sprog, og som værner om deres egen identitet, og alligevel er de nu parate til at dele fælles skæbne. Det er aldrig sket før i Europas historie og i verdenshistorien! Hvori består det nye? Jeg vil kun nævne seks punkter, som jeg synes, er specielt vigtige.
For det første fastlægger forfatningen borgernes rettigheder og pligter. Vi har gjort chartret om grundlæggende rettigheder til en integreret og retlig bindende del af den europæiske forfatning.
For det andet var Rom-traktatens fire berømte friheder samtidig også løfter for fremtiden. I dag er disse løfter blevet indfriet. Den nye forfatning indeholder et nyt løfte i artikel 2 og 3, nemlig bæredygtig udvikling, retfærdighed, sikkerhed og solidaritet for de europæiske borgere.
For det tredje er klarhed det vigtigste bidrag til demokrati og til accept af europæisk politik. Borgerne skal kunne gennemskue, hvad EU må og ikke må regulere. Borgerne skal kunne gennemskue, hvem der har og ikke har ansvaret for politiske beslutninger. På dette punkt er forfatningen et stort fremskridt. Vi har skabt en kompetencefordeling, som for første gang fastlægger kompetencerne mellem medlemsstaterne og EU på en mere forståelig måde, end det tidligere har været tilfældet, og jeg minder de ældre kolleger i Parlamentet om, at Parlamentet tidligere er mislykkedes to gange i forsøget på at få noget sådant i stand. Vi har forenklet og reduceret beslutningsprocesserne drastisk.
For det fjerde bliver det fremover reglen, at Europa-Parlamentet har medbestemmelse i lovgivningsspørgsmål. I dag er det undtagelsen, men i fremtiden skal det være reglen, og det er et kvantespring i forhold til situationen i dag. Endelig vælges Kommissionens formand af Parlamentet. Dette øger Parlamentets politiske legitimitet og vil forstærke de europæiske valgs betydning.
For det femte har vi givet os i kast med spørgsmålet om ligevægt mellem institutionerne. Vi har styrket alle tre, Europa-Parlamentet naturligvis, men også Kommissionen og især Kommissionens formand, hvis rolle er blevet væsentlig styrket. Vi har desuden styrket Rådet i skikkelse af formanden for Europarådet.
For det sjette er EU ikke en stormagt, men den har en stormagts ansvar. I dag kan EU ikke leve op til det ansvar, men vi har forsøgt at sikre, at EU i fremtiden vil kunne løfte dette ansvar. Vi har oprettet en EU-udenrigsministerpost. Vi er imidlertid godt klar over, at oprettelsen af en sådan funktion absolut ikke er nok til at skabe fællesskab i udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitiske spørgsmål. Det kan ikke reguleres af en beslutning. Det er derimod en proces, og denne EU-udenrigsministerpost skal sørge for, at der bliver sat og holdt gang i denne proces hen imod et fællesskab.
Afslutningsvis vil jeg gerne påpege, at vi ikke har haft noget forbillede for vores udkast. Denne forfatning kan således ikke være nogen kopi af en eller anden nationalstats forfatning. Det 19. århundredes nationalstat udgør dermed ikke udkastet til Europas konstruktion i det 21. århundrede. I konventet har vi måttet opfinde os selv, og i øvrigt ikke kun selve sagen, men vi måtte også opfinde vores arbejdsmetoder. Vi er ikke lykkedes med alt, og vi har ikke opnået alt. Men ikke siden Rom-traktaten er der på en regeringskonference blevet vedtaget så markante ændringer med så vidtrækkende konsekvenser som dem, forfatningen lægger op til. Med denne forfatning kan vi støbe et nyt fundament til Den Europæiske Union, den 50 år gamle sammenslutning af europæiske stater.
Traktater er baseret på mistro, der vokser ud af fortiden. Forfatninger er baseret på tro på fremtiden, og med denne forfatning knytter Europas borgere deres skæbner sammen for en bedre fremtid. Lad os her i Europa-Parlamentet give grønt lys for denne proces, og lad os sørge for, at regeringerne lever op til deres europæiske ansvar!
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, også tak til hr. Méndez de Vigo og hr. Hänsch. Jeg vil også gerne med det samme sige, at vores gruppe støtter forfatningsudkastet.
Ikke alle drømme er blevet realiseret. Hvis vi holder os de udfordringer for øje, som vi står over for i forbindelse med udvidelsen til 25 medlemsstater, Europas rolle i krig og fred samt verdensudviklingen, havde jeg forestillet mig noget mere modigt. Jeg havde forestillet mig flertalsbeslutninger på det udenrigspolitiske område, men det er forhåbentlig noget, som vi stadig kan forhandle om i tredje del. Hvordan kommer vi videre med 25 medlemsstater uden flertalsbeslutninger på visse områder af skattepolitikken, hvis det ikke lykkes os at forbedre dette yderligere i tredje del? Det vil sige, at vi målt på udfordringerne ikke kan være tilfredse, men det, der blev opnået, er bedre end det, vi havde, og det er afgørende i denne sammenhæng.
Det er bedre end det, vi har i øjeblikket, for Europa er aldrig blevet udviklet i ét enkelt skridt. Selv med 25 lande er det sidste ord ikke sagt i den sag, fordi man ikke kan blive enige om det. Som altid havde Walter Hallstein ret, da han sagde, at den europæiske enhed er en creatio continua, det vil sige en vedvarende skabelsesproces. Det fremskridt, som er muligt i ét bestemt historisk øjeblik, nedskrives i en traktat - og nu også i form af en forfatning - og udgør grundlaget for fortsat udvikling og fremskridt inden for EU. I det perspektiv bør vi se dette resultat.
Jeg er enig med hr. Méndez de Vigo og hr. Hänsch i, at det virkelig er en flot præstation. Hvis vi kigger på, hvor ofte man i vores nationale stater har måttet strides i årevis for at ændre en skattelov eller for måske at ændre en artikel i forfatningen, og hvor slidsomt og svært det er at nå frem til en fælles holdning eller beslutning, mener jeg, at det nærmest er et mirakel, at så mange stater, der er repræsenteret af deres regeringer og parlamentsmedlemmer, har kunnet blive enige om en fælles forfatning. Det er næsten uden fortilfælde i forfatningshistorien. Vores nationale forfatninger blev skabt som en konsekvens af nye begyndelser, kriser, katastrofer og krige, hvor den samfundsmæssige og politiske enighed var til stede, men ikke i normale tider. At det alligevel er lykkedes at få gjort dette arbejde færdigt, hænger meget stærkt sammen med, at flertallet af dette konvent bestod af politikere, der er løsningsorienterede og ikke kompetenceorienterede som diplomaterne ved regeringskonferencerne.

Derfor vil jeg gerne på min gruppes vegne sende ét budskab til Thessaloniki. Det, som politikerne har udarbejdet, må ikke længere åbnes af diplomater! Det er de ikke berettiget til!
(Bifald)
Derfor skal vi forsvare det, der primært er opnået gennem politikernes arbejde. Også selv om vi hver især har ét punkt, som vi ikke er tilfreds med, skal vi lade det ligge og undlade at stille nye krav i det næste halve år. I stedet skal vi nu forsvare det, der er opnået, og udskyde det ønskelige til den efterfølgende periode. Til den tid vil vi have en chance for at få de ønskede ting gennemført. Jeg er også relativ optimistisk, for hver og en af de regeringer, som brokker sig, vil have ændret noget forskelligt. Dette ophæver imidlertid hinanden, og det er sandsynligvis den største garanti for, at traktatteksten bliver mere eller mindre den samme ved dagens slutning, som den foreligger nu.
Jeg mener, at vi også har skabt et borgernes Europa. Der er altså blevet grundlagt et staternes og borgernes Europa, som er sikret af de grundlæggende rettigheder. Ved valgene vil borgerne skulle stemme om, hvem der skal være formand for Kommissionen, fordi der er skabt en sammenhæng mellem valget til Europa-Parlamentet og valget af kommissionsformand.
Vi kan konstatere, at dette er sket på grundlag af en værdibaseret forfatning. Min gruppe har kæmpet hårdt for at få det kristelige aspekt med i forfatningen, hvilket vi ikke er lykkedes med. Men resultatet er blevet en værdibaseret forfatning, hvor også det religiøse medtages som et element, der har betydning for fremtiden. Under alle omstændigheder er værdierne fastlagt i chartret om grundlæggende rettigheder.
Vi har større handlefrihed. Vi har klare linjer mellem institutionerne. Vi har fundet en ligevægt - til trods for formanden for Europarådet - som efter min overbevisning synes at være rimelig afbalanceret. Derfor bør vi stemme for forfatningsudkastet og supplere op med næste uges forhandlinger om tredje del, hvis det overhovedet er muligt. Vi bør navnlig indse, at vi må blive bedre på det udenrigspolitiske område i skæbnespørgsmålet, men også fastholde, at vi via det styrkede samarbejde på det forsvarspolitiske område er nået utroligt meget længere end det, som har været diskuteret offentligt, inklusive muligheden for, at der heri ligger en forpligtelse til at yde bistand. Jeg mener derfor, at det er et godt stykke arbejde, og at Parlamentet bør støtte det!
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, næsten 20 år efter, at Europa-Parlamentet, sammensat ved almindelige valg, udarbejdede et forfatningsforslag, "Spinelli-udkastet", har vi fået en tekst til en forfatning for et EU med 25 stater og 480 millioner borgere. Jeg mener, at vi bør glæde os over den historiske succes, som konventet har præsteret i form af et demokratisk udkast, hvis indhold i vid udstrækning modsvarer de forhåbninger, som vi havde lagt i dette projekt.
Jeg vil frem for alt takke for det arbejde, der er blevet udført af Europa-Parlamentets delegation, yderst kompetent ledet af de to medlemmer, som har repræsenteret det i konventets præsidium, hr. Méndez de Vigo og hr. Hänsch, hvis effektive holdindsats har gjort det muligt at kæmpe offensivt, men samtidig også at dække bagtroppen.
Jeg er overbevist om, at den har gjort vores repræsentation endnu mere sammenhængende og seriøs, og at den har medvirket til, at vores politiske familier over hele den udvidede union har kunnet arbejde og blive modnet i denne forsamling - der er demokratiets hjem i Europa - og at de har kunnet udforme en fælles opfattelse, der konkret er blevet afspejlet i teksten.
Uden at foretage en egentlig detaljeret analyse og vurdering - der jo er et arbejde, som vi skal udføre i løbet af sommeren, og som skal foregå i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender - og apropos, hr. formand, vil jeg gerne på min gruppes vegne påtale, at hr. Napoletano ikke har fået bevilget taletid som formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Han får taletid fra Den Socialdemokratiske Gruppe, men jeg synes ikke, at der en korrekt fremgangsmåde.
Jeg vil gerne på min gruppes vegne sige, at vi bør glæde os, fordi vi har en enhedstekst uden optioner, uden røde kort, en tekst, der åbner døre i stedet for at lukke dem, og som desuden så at sige er i lommeformat. Jeg mener, at vi her har et væsentligt grundlag, hvorudfra vi kan arbejde og gøre videre fremskridt.
Vi må forsvare det, vi har opnået, med næb og klør, og vi må fortsætte arbejdet. Vores to repræsentanter har givet et kort resumé af det opnåede, og jeg vil gerne, hvad angår udviklingsklausulerne og den nye dato, 2009, pointere, at vi må fortsætte arbejdet, drage konklusioner, formulere vores opfattelser og styrke EU's institutioner.
Jeg vil gerne fremhæve nogle punkter, som Den Socialdemokratiske Gruppe tillægger absolut prioritet, nemlig at vi må styrke det sociale Europa, virkeliggøre og fastholde samfundsforvaltning af økonomien i Europa, gøre fremskridt på skatteområdet i forbindelse med det indre marked og få indført flertalsbeslutning inden for udenrigs-, sikkerheds og forsvarspolitikken. Vi tror, at det vil medvirke til en bedre balance mellem institutionerne.
Vi må derfor nu sørge for at konsolidere denne forfatning som grundlag for det videre arbejde, men vi må tage udgangspunkt i det, som vi er blevet enige om, i det, som vi har opnået, for det viser, at vi er handlekraftige, og det er uhyre vigtigt i en situation, hvor man har givet et billede af et EU på gravens rand, ude af stand til at foretage sig noget som helst.
Derudover mener jeg, at der også er noget andet meget positivt, som vi skal glæde os over nu, hvor vi har observatører fra de kommende medlemsstater, og det er, at de har deltaget fuldt ud i konventets arbejde. Allerede inden deres indtræden i EU arbejder de side om side med os andre og spiller en vigtig rolle, hvilket bliver bemærket i folkeafstemningerne.
Vi har inden for den sidste uge fået to vigtige positive resultater i Polen og i Tjekkiet, og det viser, at EU ikke bare er et marked, men et fælles projekt for en fælles tilværelse, og jeg synes, at vi skal glæde os over det, når det så mange gange er blevet mødt med mistillid.
Til slut, hr. formand, lad mig fremhæve et væsentligt punkt, fordi vi altid taler om struktur, nemlig at vi også må tale om personer, at vi også må støtte - og det beder jeg Dem gøre i Thessaloniki - den aftale, som Rådet i denne uge er nået frem til om vedtægten for europæiske politiske partier. Jeg synes, at Parlamentet har udført et godt arbejde, og at ordføreren, Jo Leinen, skal have tak for hans store indsats, for det er af indlysende værdi for det europæiske projekt, at vi råder over personer, der utvetydigt kan vise, at vi er i stand til at organisere os selv.
Til allersidst, hr. formand, vil jeg gerne på min gruppes vegne bede Dem om at tage til topmødet i Thessaloniki og give udtryk for Europa-Parlamentets klare ønske om, at man respekterer en tekst, der er udarbejdet åbent og demokratisk, og om også på vores vegne at meddele, at vi gerne vil være ordentlig repræsenteret på regeringskonferencen, og ikke blot som ved tidligere lejligheder, men i overensstemmelse med vores medvirken og vores værdighed.
Watson (ELDR).
Hr. formand, jeg vil også takke alle Parlamentets repræsentanter ved konventet. Man siger, at succes har mange fædre, men at fiasko er forældreløs. Der er mange stolte fædre til det forfatningsudkast, som konventet præsenterede i fredags. En af disse, Europa-Parlamentet, kan kræve mere end sin rimelige del af faderskabet, da vi førte an i opfordringerne om at bruge konventets metode til at undgå en gentagelse af fiaskoen i Nice. Vi har meget at takke det belgiske EU-formandskab for, idet det gav os den visionære Laeken-erklæring.
Skønt fødslen var svær, og babyen ikke er så smuk, som vi havde håbet, fortjener den EU-forfatning, der blev født fredag d. 13. juni 2003, et langt og frugtbart liv. Alle liberale vil glæde sig over, at de grundlæggende rettigheder nu har en helt central plads i EU's basislov. Vi glæder os over, at EU bliver én juridisk person, over foreningen af søjlerne og over udvidelsen af Europa-Parlamentets demokratiske kontrol. Denne kortere og mere enkle traktat skulle også blive mere tilgængelig for EU's borgere, da den yderligere præciserer, hvem der gør hvad.
Selvfølgelig ville vi gerne have gået endnu videre på nogle områder. Vi håber, at stillingen som formand for Det Europæiske Råd med tiden vil blive slået sammen med stillingen som kommissionsformand til et integreret formandskab. Vi ønsker at styrke Kommissionens legitimitet ved at lade Europa-Parlamentet vælge dens formand. Vi ønsker, at regionerne skal spille en større rolle med en grundlovsfæstet myndighed. Og vi ser gerne et øget brug af kvalificerede flertalsafgørelser, selv på et følsomt område som udenrigspolitikken, så EU kan handle mere beslutsomt i udlandet.
Der er stadig arbejde tilbage at gøre. Det øgede brug af kvalificerede flertalsafgørelser skal have et konkret udtryk i politikkerne i forfatningens del III. Vi opfordrer også konventet til at være ambitiøst og lette proceduren for en ændring af del III gennem superkvalificerede flertalsafgørelser uden national ratificering.
I Thessaloniki vil stats- og regeringscheferne få forældremyndigheden over den nyfødte forfatning, og de vil føre den frem til modenhedsalderen på regeringskonferencen. Efter at have spillet en meget vigtig rolle ved undfangelsen vil vores regeringer få svært ved ikke at vedkende sig forfatningen. 
Det Europæiske Råd skal bestemme sammensætningen og varigheden af regeringskonferencen. Konventets parlamentariske komponent skal sikres en bred repræsentation under forhandlingerne, sådan som De har påpeget, hr. formand. Da medlemmerne af den liberale partibestyrelse under ledelse af min kollega, Andrew Duff, har ydet et stort bidrag til konventets arbejde, insisterer vi på, at det bliver afspejlet i Parlamentets repræsentation.
Så er der spørgsmålet om regeringskonferencens varighed. Hvis nogle medlemsstater forsøger at pille ved en del af aftalen, vil andre også begynde at pille ved den, og så risikerer man, at det hele til sidst bliver trævlet op. Vi vil derfor opfordre til, at regeringskonferencen gøres kort, og at man koncentrerer sig om de væsentlige elementer i den tekst, som konventet har udarbejdet.
Det fører mig frem til mit sidste punkt. Den mest åbne og demokratiske institutionelle reform i EU's historie fortjener at få en passende afslutning. Det nytter ikke at gøre EU mere enkelt og ansvarligt, hvis politikerne så ikke forklarer det og argumenterer for et aktivt engagement i Europa.
Personligt håber jeg, at min egen regering i det mindste vil droppe sine forbehold og lægge Storbritanniens medlemskab af dette genfundne EU ud til en folkeafstemning. Uanset om de ratificerer aftalen gennem en folkeafstemning eller en parlamentarisk debat, håber jeg, at de andre lande også vil benytte lejligheden til at få en god debat med deres vælgere. På denne måde kan befolkningen atter føle sig som medejer af det europæiske projekt.
Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, "ikke perfekt, men uventet", disse ord fra konventsformand Valéry Giscard d'Estaing rammer plet. Til trods for nogen kritik, som vel egentlig kunne være fremsat ud fra ethvert konventsmedlems personlige synspunkt, kan man være stolt af konventets resultat. Det er imidlertid væsentligt, at konventet har fremlagt resultatet af dets arbejde i en fælles erklæring, som vil blive forelagt på topmødet uden nogen alternativer. De forrige talere, hr. Méndez de Vigo og hr. Hänsch, fremhævede de betydelige fremskridt i konventets resultat, og jeg tilslutter mig dette. For mig at se er der virkelig tale om en milepæl i den europæiske integrationshistorie, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke dem begge for deres arbejde i delegationen og for deres arbejde i konventets præsidium.
For mig er det specielt vigtigt, at demokratiet i Europa er blevet mærkbart styrket, og ikke kun Europa-Parlamentets eller de nationale parlamenters rettigheder, men frem for alt det direkte demokrati og borgernes deltagelse i EU's udvikling. Den kendsgerning, at vi fremover vil have et europæisk borgerinitiativ, og at folk således kan involvere sig direkte i europæisk politik, er efter min mening overordentlig vigtigt, især med henblik på at skabe en europæisk offentlighed i EU. Det bifalder jeg fuldt ud. Jeg går desuden ind for, at der afholdes en folkeafstemning i hver enkelt medlemsstat om forfatningen. Jeg vil gerne henlede alles opmærksomhed på, at der foreligger et tilsvarende initiativ fra over 100 konventsmedlemmer, som jeg også selv er medunderskriver af.
Jeg håber, at det vil lykkes at nå endnu længere i den europæiske integrationsproces i tredje del, især på det sociale område, og hvad angår tjenesteydelser af almindelig interesse, hvor vi kan gøre brug af det arbejde, der blev gjort i første del.
Tillad mig at gribe fat i et ord, som hr. Hänsch sagde. Han talte om, at EU ikke er en stormagt, men at den har en stormagts ansvar. I mine ører lyder det meget foruroligende, hvad EU's udenrigsministre netop er blevet enige om i Luxembourg. For første gang truer EU med at anvende militær magt over for stater, som lader hånt om nedrustningsforpligtelser og spreder masseødelæggelsesvåben. Naturligvis er dette ikke rettet mod USA, som ganske enkelt opsagde ABM-traktaten i 2001! Det er ikke så længe siden, at udenrigsminister Powell i FN's Sikkerhedsråd malede fanden på væggen med hensyn til de irakiske masseødelæggelsesvåben. Herefter kom krigen, og som De alle ved, er der stadig ikke fundet nogen masseødelæggelsesvåben. Jeg har imidlertid bange anelser, når EU's udenrigsministre nu fremfører de samme argumenter som Powell og åbenbart har planer om at tilslutte sig Bush-doktrinen. Deres erklæring indeholder ganske vist den begrænsning, at FN's Sikkerhedsråd bør spille en - som det hedder - central rolle i de foranstaltninger, som EU truer med, men det gør mig ikke mindre bange. Denne erklæring er ikke alene i strid med international ret, men den strider også mod konventets forfatningsudkast!
I artikel 3, stk. 4, forpligter EU sig til at overholde international ret samt principperne i FN's charter. Vi er alle klar over, at det ifølge international ret er forbudt at true med militær magtanvendelse for at løse konflikter. Vi kan derfor ikke tillade, at forfatningen allerede udhules, inden den overhovedet er trådt i kraft!
Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, konventet sluttede i fredags med et glas champagne til alle, men arbejdet er endnu ikke afsluttet. Konventet skal stadig mødes og debattere. Jeg havde i dag håbet at høre, hvad repræsentanterne agter at gøre i dette konvent, og jeg vil kraftigt opfordre dem til ikke at læne sig tilbage og tro, at alt er overstået, at intet kan ændres, og hvad mere er, at vi har vundet. Vi skal stadig gøre så meget som muligt før indledningen af regeringskonferencen. Vi ved - som hr. Brok sagde - at vi kommer til at kæmpe for at undgå, at regeringerne, befriet for de højrøstede parlamentsmedlemmer og Valéry Giscard d'Estaing, slippes løs i en uinspirerende forfatning, ikke mindst fordi den ikke lever op til forventningerne hos flertallet af borgerne eller, tror jeg, flertallet af konventets medlemmer.
Jeg er ikke enig med dem, der mener, at den pseudoforfatning, som vi har i dag, er det bedste, vi kunne opnå, og jeg mener, det var en stor strategisk fejl hos hr. Giscard d'Estaing og Præsidiet fra starten at lade konventet blive tilsmudset af den mellemstatslige metode, som det forsøgte at lade bag sig. Først i konventets sidste par dage forstod man omsider, at indordning under de mest skeptiske regeringers betingelser kunne have fået hele foretagendet til at kuldsejle, og der blev bedt om opbakning fra de nationale og europæiske parlamentsmedlemmer samt om støtte fra den meget udskældte Kommission, der arbejder sammen med formændene og formanden og næstformanden i konventet. Ikke desto mindre var denne foranstaltning forsinket og ineffektiv, for den var ikke frugten af måneders arbejde, men improviseret i sidste øjeblik. Der skabes ikke historie med "hvis'er" og "men'er", men da det endnu ikke er helt overstået, mener vi, at de sidste par uger skal bruges til at forbedre det opnåede kompromis yderligere, og at vi skal tage ved lære af vores fejl og bestræbe os på ikke at gentage dem.
Vi for vores part vil stræbe efter at udøve størst muligt pres i forbindelse med de fire spørgsmål, som vi finder ekstremt vigtige. For det første er det meget vigtigt at afskaffe forpligtelsen om enstemmighed ved revisionen af forfatningen og give Europa-Parlamentet ratificeringsbeføjelser. Hr. Méndez de Vigo, min ven og kollega, vi hverken er eller bliver et grundlovgivende Parlament, da vi, som tingene ser ud, ikke alene ikke har beføjelser til at ratificere forfatningen, men heller ikke høres om sammenkaldelsen af regeringskonferencer, som det er tilfældet for øjeblikket. Der er derfor risiko for, at vi mister i stedet for at opnå beføjelser på dette område. For det andet skal vi arbejde hårdt for at øge Europa-Parlamentets rolle på nøgleområder som handelspolitik, samarbejde om juridiske og strafferetlige spørgsmål samt udarbejdelse af det finansielle overslag. Terningerne er endnu ikke kastet uigenkaldeligt på dette område. Det er utænkeligt, at EU fortsætter med at deltage i vigtige forhandlinger, f.eks. WTO-forhandlinger, uden Europa-Parlamentets og de nationale parlamenters tilsyn. For det tredje er det uforståeligt, at der i det 21. århundrede, efter Tjernobyl, efter at flertallet af medlemmerne af EU har besluttet at stoppe brugen af atomkraft, skulle være en udtrykkelig henvisning i den europæiske forfatning til fremme af atomkraft. Det er en fejl, der kan koste os dyrt i den offentlige mening, en fejl, vi stadig kan rette op på. Endelig mener jeg ikke, at medtagelsen af chartret om grundlæggende rettigheder i del II i forfatningen har særlig stor betydning for borgerne og de lovlige residenter i Europa uden en tilsvarende, nøje afgrænset udvidelse af muligheden for appel til Domstolen, først og fremmest i sager om retsligt og strafferetligt samarbejde.
Det er vores program for perioden fra nu og til konventets sidste møde den 10. juli. Vi søger både støtte i og uden for konventet i håb om, at formanden, hr. Giscard d'Estaing, og Præsidiet kan lede det til et resultat, der stadig er inden for deres rækkevidde i dag. Når regeringskonferencen starter, kan det meget vel være for sent.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, hvis det forfatningsudkast, som konventet har færdiggjort, var det fremragende dokument, som vores kolleger udråber det til at være, og hvis det virkelig imødekom et behov hos vores befolkninger, ville den champagne, som blev indtaget i denne sal for en uge siden, være blevet indtaget i vores hjemlande, og den hymne, der blev afsunget her, ville være blevet afsunget i vores hjemlande. Det var imidlertid ikke tilfældet. Festen nåede ikke uden for disse vægge. Der er stadig ikke nogen forbindelse til verden omkring, og det er et alvorligt problem, som konventet øjensynligt ikke har været i stand til at løse.
Vi ønsker, at EU skal fungere bedre, men vi mener ikke, at det sker på denne her måde. Man har fulgt en forkert metode, og vi frygter, at denne tekst vil gentage de spændinger og frustrationer, som vi så i Amsterdam og i Nice. Vi er uenige i, at man har villet gøre "rent bord" over for historien, over for de værdier, som er forankret i vores rødder, ikke mindst i forhold til kristendommen, der jo er til stede overalt i vores tilværelse.
Vi mener, at konventets mission har været at gøre de forskellige valg og deres følger mere tydelige. Det har ikke haft som mission at forudskikke afgørelser, tværtimod! Man behøver blot se på dagsordenen for Nice og på dagsordenen for Laeken. Bliver traktaterne så enklere? Når vi får en traktat med over 400 artikler og i hvert fald fem protokoller, har der så været gjort en alvorlig indsats for at forenkle, eller er der tale om en fiasko? Og hvad skal man mene om de nationale parlamenters medvirken, hvor der ikke efter min opfattelse er sket nogen egentlige fremskridt, hvad angår deres deltagelse i det europæiske projekt?
Laeken ønskede mere demokrati og gennemsigtighed, men alene den måde, som konventet blev afviklet på, med en majestætisk facon fra dets formands side og et "konsensokrati", et demokrati uden stemmeret, hvor der ikke var en eneste afstemning, er et dårligt eksempel og et dårligt varsel for fremtiden. Laeken ønskede også, EU kommer tættere på borgerne. Jeg er ikke så sikker på, at det er sket. Jeg frygter tværtom, at EU, hvis idéen om at aflive de skiftende formandskaber bliver til virkelighed, kommer længere væk fra borgerne.
Hvad er det så, jeg forventer af regeringerne? Jeg forventer, at de tager dette arbejdsgrundlag alvorligt, og at de har respekt for demokratiet. Lyt, lyt til befolkningerne. De har legitimitet til at træffe afgørelser, for det er den legitimitet, som de er demokratisk tillagt gennem valgene og juridisk gennem traktaterne.
Bonde (EDD).
Hr. formand, forfatninger tilhører borgerne. De begrænser politikernes magt imellem valg, folkeafstemninger og grundlovsændringer. En grundlov er borgernes værn mod politikerne. EU-grundlovsudkastet er i stedet blevet politikernes værn mod borgerne.
Magtens kerne ligger hos 13 af 25 statsministre, valgt på et helt andet grundlag. Af de 13 vil der være en seks-syv personer, som ikke længere kan vælges i deres egne lande. De kan så dele magten imellem sig efter hvert valg til Europa-Parlamentet. De skal skele til valgresultatet, men de bestemmer selv, om de har skelet nok. Blair kan så blive præsident, Fischer udenrigsminister og Aznar formand eller næstformand i Kommissionen. Der er fem års balsamering for alle, der er færdige i deres eget land. Unionens ledere vælger hinanden, de står ikke til ansvar over for vælgerne. Den ene af dem skal have et flertal i Europa-Parlamentet, men Parlamentet kan ikke vælge en anden. Hvis Kommissionen er valgt, kan den væltes med et flertal på 2/3, men Parlamentet kan stadig ikke vælge en anden.
Det er et historisk paradoks, at man skal være demokrati for at komme med i EU, men EU er ikke selv et demokrati. Hvis Det Europæiske Konvent søgte om EU-medlemskab med det nuværende forfatningsudkast, måtte vi sige, at det er meget smukke mål og værdier, der findes i artikel 2 og 3, men hvorfor har I glemt demokratiet? Hvorfor har vælgerne ikke det sidste ord? Hvorfor skal forfatningen ikke godkendes ved folkeafstemning i alle lande?
Berthu (NI).
Hr. formand, konventets konklusioner, som vil blive overrakt Det Europæiske Råd i Thessaloniki, burde besvare et overordnet spørgsmål, nemlig hvordan man bringer EU nærmere borgerne. Men det er på nuværende tidspunkt ikke til at se, at den foreslåede tekst på nogen måde besvarer dette spørgsmål. Hvad værre er, man må regne med, at det snart vil være nødvendigt at udarbejde en anden traktat for at løse de magtkonflikter eller afklare de proceduremæssige uklarheder, der følger af den nye tekst, eksempelvis når det gælder den fælles udenrigspolitik. Værst af alt er det dog, at teksten bevæger sig i den helt forkerte retning. Der er behov for at styrke det reelle demokrati, hvis vi skal bringe EU nærmere borgerne. Konventet trækker imidlertid i retning af en styrkelse af det overnationale aspekt, altså et kunstigt demokrati, idet man vil gøre kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning til hovedreglen, uden sikkerhedsnet for de nationale demokratier, idet der indføres en europæisk forfatning, som vil være overordnet de nationale forfatninger, og idet kompetencer vedrørende grundlæggende rettigheder overføres til EU, når chartret indarbejdes i traktaten.
Jeg ser ikke i konventets konklusioner noget, der bringer EU nærmere folkene, men jeg ser meget, der vil øge afstanden. Med den nye traktat, hvis den følger konventets forslag, vil vi stå i nøjagtigt samme situation som før, og der vil ikke være sket nogen form for fremskridt, hvad angår demokratiet og folkenes forståelse for og velvilje over for Unionen. Jeg må gentage endnu en gang, at vi, hvis vi ønsker at genskabe kontakten mellem EU og folkene, må bekæmpe den følelse af afstand og afmagt, Bruxelles fremkalder hos borgerne. Der er kun et middel hertil, nemlig at sikre, at de nationale demokratier på ny kommer til at spille en aktiv rolle i forbindelse med den europæiske beslutningstagning, eksempelvis ved at give dem ret til at kontrollere subsidiaritetsprincippet eller ved at skabe en modvægt til fællesskabsmekanismerne, idet hvert enkelt parlament sikres vetoret eller ret til at undlade at deltage.
Alle spæde ansatser til en udvikling i den retning er systematisk blevet tilintetgjort af konventet. Vi bør finde dem frem igen på et tidspunkt.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, de taler, vi har hørt fra vores repræsentanter på konventet, står i skærende kontrast til det, som de nationale ledere fortæller vores egne borgere om indholdet af forfatningsteksten.
I Det Forenede Kongerige har den britiske regeringsrepræsentant, Peter Hain, afvist dokumentet som en simpel oprydningsøvelse, og skønt den britiske regering har for vane ind imellem at korrigere hr. Hain, har vores premierminister ved denne lejlighed forfremmet ham til leder af Underhuset, så man kunne forestille sig, at han billiger den udtalelse.
Men vi skal ikke sætte vores lid til hr. Hains få uger gamle erklæring. Inden for de seneste 24 timer har den britiske udenrigsminister givet sin bedømmelse af forfatningsteksten. Han har fortalt briterne, at der ikke er betydelige forfatningsmæssige ændringer, at der ikke er betydelige ændringer i forholdet mellem EU og medlemsstaterne, at regeringskonferencen ikke vil blive afsluttet før til næste år, og at Det Forenede Kongerige vil have vetoret ved alle beslutninger. Han siger, at dokumentet er et udkast, og at det derfor kan forbedres og ændres. Men nu er vi i gang med de hårde forhandlinger og sidsteøjebliksaftalerne mellem de demokratisk valgte statsoverhoveder, og traktaten skal i sidste instans have enstemmig tilslutning fra alle medlemsstater.
Jeg vil blot kommentere nogle få områder. Om udenrigs- og forsvarspolitikken siger han, at vi har fået en garanti, og at hvis der fremsættes sådanne forslag vedrørende den fælles forsvarspolitik, vil vi opponere imod dem og have vores vetoret. Om chartret om grundlæggende rettigheder sagde udenrigsministeren inden for de sidste 24 timer, at nettoeffekten af vores forslag vil sikre, at chartret om grundlæggende rettigheder ikke på nogen måde vil udvide EU's kompetence eller beføjelser. Endelig siger han om økonomiske anliggender, at "vi støtter ikke den eksisterende tekst i artikel 13, vi støtter ikke en skatteharmonisering, og vi har en enstemmighedslås til disse forslag gennem brugen af vetoretten."
Det er budskabet til befolkningen i Det Forenede Kongerige. Med denne skærende kontrast er det ikke overraskende, at 88 % af befolkningen i Det Forenede Kongerige ifølge en nylig omfattende opinionsundersøgelse ville have lov til at tilkendegive deres mening i en folkeafstemning om disse forslag. Det glæder mig at se, at hr. Watson lidt sent på dagen er begyndt at læse i Daily Mail, og at han nu har konkluderet, at det er en opfordring, som han også skal følge. Jeg ser frem til at læse hans pressemeddelelse, skønt jeg er nødt til at sige, at jeg ikke tror, at hans bemærkninger i dag om brugen af kvalificerede flertalsafgørelser i udenrigspolitiske anliggender samt om, at de nationale parlamenter ikke har noget at skulle have sagt i forbindelse med ratificeringer, vil blive en del af det, der kommer frem i Det Forenede Kongerige.
(Bifald fra højre)
Napolitano (PSE).
Hr. formand, jeg taler på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, men føler, at jeg også er nødt til at give udtryk for visse holdninger og bekymringer som formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender. Det udvalg, som jeg er formand for, og Parlamentet generelt, gik stærkt ind for konventet og talte for udarbejdelsen af en europæisk forfatning. Arbejdet med forfatningen er begyndt. Det er lykkedes konventet at fuldføre sin opgave, hvilket glæder os. Når vi om kort tid opfordres til at give vores mening til kende om sammenkaldelsen af regeringskonferencen som fastlagt i den nuværende traktat, vil vi også vurdere det udkast, der er vedtaget af konventet. Det vil vi bedre kunne gøre, når vi har set teksten - der skal forbedres yderligere, som hr. Brok og andre medlemmer har sagt - i del III og IV i udkastet.
Ud over denne store glæde vil vi gerne give udtryk for vores anerkendelse af og taknemmelighed over for vores repræsentanter for deres indsats i konventet, og især i præsidet, for at holde fast i Europa-Parlamentets holdninger. Naturligvis udgør det enstemmigt vedtagne udkast enighed mellem forskellige holdninger. Nogle af vores repræsentanters forslag mødte stor modstand, som netop har genlydt her i Parlamentet.
Vores holdning må derfor hverken være triumferende eller dogmatisk, og den må ikke undlade at give udtryk for vores bekymring på især to punkter. For det første risikoen for en ændring i den institutionelle magtbalance som følge af en ny stilling øverst i Unionen, stillingen som formand for Det Europæiske Råd på fuld tid. Udvalget om Konstitutionelle Anliggender erklærede, at de var fuldstændig imod dette og foreslog alternative løsninger eller kompromisløsninger, men de blev ikke accepteret. For det andet muligheden for, at forpligtelsen om enstemmighed ville hindre beslutningsprocessen på centrale områder i en union bestående af 25 medlemsstater.
Vi håber, at regeringskonferencen kan nå videre. Vi er med hensyn til dette og andre spørgsmål fast besluttet på at undgå tilbageslag vedrørende konventets konklusioner. Vi skal imidlertid se nøje på de ubekendte, der kommer til at berøre fremtiden for Unionen. At fastholde en kritisk holdning og konstant årvågenhed er ikke ensbetydende med at være destruktiv eller pessimistisk, men tjener til at sætte fart i integrationsprocessen og den europæiske helhed. Det lærte Altiero Spinello os. Uden hans kritik af fællesakten ville udviklingen i Maastricht og Amsterdam ikke være sket.
Duff (ELDR).
Hr. formand, De sagde i Deres indledende bemærkninger, at denne pakke repræsenterer en radikal forbedring af de eksisterende traktater. Det er sandt, men forslaget går videre end som så. Hr. Straw og hr. Hain tager inderligt fejl. Det er en løsning, der forankrer det helt essentielle, frasorterer det uvæsentlige og styrker EU's evne til at yde en effektiv indsats i og uden for medlemsstaterne. Det vil sikre borgerne imod misbrug fra den større magt, der skal udøves på statsniveau.
Det Europæiske Råd skal acceptere forslagene ubetinget som grundlag for en aftale på regeringskonferencen. I Thessaloniki skal vi ikke se denne piruettering rundt omkring en indviklet formular, der er skabt til at bedrage. Hvis man på regeringskonferencen forsøger at åbne pakken, vil resultaterne helt sikkert blive dårlige. Hvad De 15 ikke kunne blive enige om i Nice, vil helt sikkert blive umuligt for De 25 at blive enige om på de kommende regeringskonferencer. Lederne i Thessaloniki skal lytte til enighedens stemme fra konventet og Europa-Parlamentet og udvise mod i opbygningen af Europas fremtid.
Seppänen (GUE/NGL).
Hr. formand, det foreslås, at EU får en forfatning. Konventet har udarbejdet en sådan. Det godkendte udkastet på baggrund af føderalistisk konsensus på en måde, der minder om et politbureauagtigt diktatur. Det er endnu en gang et statskup fra de store landes side.
Afgørelser ved kvalificeret flertal fratager de små lande deres vetoret, hvilket de tre store lande imidlertid stadig har, når de står sammen. Medlemsstaterne står til at miste deres kommissær med permanent stemmeret, selv om Kommissionen fortsat har monopol på initiativretten vedrørende EU-lovgivning. Den kendsgerning, at der skal være en formand, og at udenrigspolitikken ikke skal henhøre under Kommissionen, gør EU til en mere decentraliseret føderation, end det føderalistiske Europa-Parlaments delegation ville have brudt sig om.
EU bliver med forfatningen militariseret, og NATO er skrevet ind i den. Da de andre søjler blev væltet, blev der rejst en ny NATO-søjle. De alliancefrie lande må ikke underskrive erklæringen om, at kollektive sikkerhedsgarantier vedhæftes forfatningen. Det kollektive forsvar af EU i forfatningen kunne også være ensbetydende med kollektiv ulovlig invasion.

Crowley (UEN).
Hr. formand, ligesom mine kolleger vil jeg også gratulere ikke blot vores egne repræsentanter ved konventet, men også konventet som helhed med det flotte arbejde. Det skal imidlertid ses som et skridt i den rigtige retning og ikke som afslutningen på processen, for vi skal gå videre til en regeringskonference, vi skal have de 25 regeringers godkendelse, og der vil ske ændringer i løbet af denne proces.
Et af de vigtigste spørgsmål under konventets diskussioner har været gentagelsen af doktrinen om tillæggelse. Det er faktisk første gang, der er specifik omtale af den doktrin, ifølge hvilken EU kun kan handle inden for rammerne af de beføjelser, som medlemsstaterne har tillagt det. Disse beføjelser er klart fordelt mellem institutionerne og Parlamentet som helhed betragtet.
For det andet har nogle medlemmer omtalt dette som Europas "forfatning". En forfatning skal ifølge sin natur have befolkningens støtte. Derfor vil jeg ligesom andre kolleger opfordre alle medlemsstaterne til ikke kun at overholde deres egne forfatningsmæssige forpligtelser, men til faktisk at afholde folkeafstemninger i medlemsstaterne, så dokumentet kan få den krævede tilslutning og godkendelse.
For det tredje er spørgsmålet vedrørende institutionel balance rimeligt, og det bevarer retfærdigheden og ligheden mellem medlemsstaterne. Vi skal ikke glemme, at EU og dets institutioner var unikke med opbygningen af fundamentet til en unik situation, og vi kan fortsætte denne udvikling af unikke institutioner for Europas fremtidige udvikling.

Abitbol (EDD).
Hr. formand, konventet har været en berigende oplevelse for deltagerne. Men det har også vist, at det var fuldt berettiget, når en fransk filosof talte om et Europa, der er besat af tanken om egen magt, men ligeglad med, hvilke resultater der opnås.
Det udkast til en såkaldt forfatningstraktat, som konventet er nået frem til, er tydeligvis på ingen måde i overensstemmelse med Laeken-mandatet. Der savnes overensstemmelse med mandatet, når det gælder demokratiet, eftersom konventet lægger op til et hermetisk lukket Europa, hvor man aner, at forskellige elementer har skiftet plads. Europa-Parlamentet har ganske vist ikke grund til at klage over de fremskridt, vi har opnået, men der er langtfra tale om demokrati, altså om direkte inddragelse af borgerne i forbindelse med de afgørelser, der vedrører dem.
Jeg vil ikke tale om udenrigspolitikken, hvor der rent faktisk klart er tale om bedrageri med hensyn til den leverede vare, når man ved, at 18 ud af 25 europæiske lande under ingen omstændigheder ønsker nogen såkaldt europæisk politik på dette felt.
Jeg vil gentage, hvad hr. Crowley sagde. Hvis der er tale om en forfatning, bør den lægges ud til folkeafstemning, og hvis det ikke sker, bliver der ikke tale om en forfatning, for borgerne vil hverken føle sig forpligtet eller beskyttet af en sådan forfatning.
Hr. formand, De rejser mig bekendt til Thessaloniki i morgen eller i overmorgen. Måske burde Europa-Parlamentet vedtage en beslutning, som indeholdt en kraftig henstilling til Rådet og landene om til sin tid at sende denne tekst til folkeafstemning. Jeg tror, en sådan beslutning ville vinde bred tilslutning hos alle politiske retninger, der er repræsenteret her i Parlamentet.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, mine damer og herrer, konventet har kun lige afsluttet sit arbejde, og allerede nu er de forskellige medlemsstater og kandidatlande begyndt at tage afstand, at give udtryk for diverse forbehold eller vetoer. Jeg er bange for, at det er prisen for intens aktivitet, der bestemt var vanskelig, til tider endda ineffektiv, desuden udviklede sig i retning af den laveste fællesnævner og derfor nødvendigvis er forbundet med stadige forhandlinger. Hver lille ændring af systemet udsættes til 2007 eller 2009, og jeg spekulerer over, hvad borgerne vil tænke, når de anmodes om at ratificere indholdet. Det, vi føler, manglede, hr. formand, og sandsynligvis fortsat vil mangle, er en vision ud fra et globalt perspektiv om den bydende nødvendighed af målbevidste ændringer til funktionen af og kompetencerne i et ægte Europas Forenede Stater. Jeg har i stedet det indtryk, da der langtfra er et grundlæggende dokument, at det, der vil være tilbage af konventets arbejde, efter at det er passeret gennem regeringskonferencens filter, vil være i stil med Amsterdam, hvis ikke lige Nice.
Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tror, at vi alle føler en vis tilfredsstillelse, når vi er en del af et historisk øjeblik, uanset sammenhængen, og dette er afgjort et historisk øjeblik, for uanset forskellige holdninger og uenighed, som der er givet udtryk for igen i dag, er jeg fuldstændig enig med det, hr. Méndez de Vigo sagde. Det er for første gang i historien lykkedes os at forlige suverænitet og beskyttelsen af rettigheder og lade konceptet med demoer bag os for at styre Europa mod fremtidige horisonter, hvis grænser vi alene bestemmer. Der kan naturligvis være et par mindre svagheder, men da præamblen indeholdt en omfattende afhandling med henvisning til ikke mindst Thukydid, vil jeg gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på de gamle græske filosoffers princip om, at historien aldrig er fuldstændig fejlfri, da den ellers ikke ville blive bevaret.
Jeg vil ikke kommentere teksten i traktaten, men begrænse mig til en advarsel og en beklagelse. Et punkt, som vi som Parlament skal være forsigtige med, er kravet om enstemmighed ved beslutningstagning. Vi har opnået en tekst, der uden tvivl styrer fællesskabsmetoden og -ånden mod nye horisonter, og da forfatningstraktaten med dens mange facetter er et nøglekort, som vi kan spille, hvis vi skal opnå større europæisk konkurrenceevne, har kravet om enstemmig beslutningstagning i et Europa med 15 medlemsstater - som vi har set - allerede på mange følsomme tidspunkter og ved mange følsomme lejligheder skabt vanskelige, hvis ikke umulige situationer. Hvis det altså vælges at holde fast i enstemmigheden i en Union med 25 medlemsstater, kan det få meget alvorlige konsekvenser, især hvis beslutningerne afhænger af økonomiske eller skattemæssige forslag. Hvis vi vælger at indarbejde en vetoret, hvilket stadig er sandsynligt, frygter jeg, at vi i sidste ende skyder os selv i foden, for det ville til sidst blot reducere det europæiske område - der faktisk er det største eller et af de største fællesmarkeder i verden - til en samling af nationale interesser. Det skal vi passe på med at undgå.
Min beklagelse er, at jeg med nogen overraskelse lyttede til drøftelserne om præamblen for at afgøre, om vores religiøse, eller snarere kristne, arv skulle indgå blandt de faktorer, der udgør vores fælles identitet. Jeg vil gerne påpege, at Europas identitet er blevet formet på basis af en oplevelse med smertefuld frigørelse, der ikke, i vores historie, har været fri for tragiske begivenheder, om end de under alle omstændigheder altid har ført til befrielse og vækst. Jeg føler, at dette ud fra et åndeligt synspunkt er et af de elementer, der bidrager til kristendommens storhed og gør den til et almindeligt udbredt referencepunkt. Jeg ser gerne, at dette drøftes yderligere.

Cederschiöld (PPE-DE).
Hr. formand, konventsmetoden som en metode til at indføre traktatændringer på er noget helt nyt. Man har haft succes med hovedformålet med at udvide EU-debatten og få forhandlingerne ud fra bag lukkede døre til støvede møderum. Vi, som imidlertid håbede på, at EU helt skal forlade stadiet som teknokratunion og blive et virkeligt demokrati bygget på en fælles europæisk debat, har grund til at være noget skuffede. Der er for mange spilleregler og for mange undtagelser fra normerne. Jeg håber dog, at dette resultat fører til en forstærkning af Unionens konkurrenceevne, som er afgørende. Næste konvent må tage fat på de resterende løse ender. Enhver, som vil se, hvad dette konvent egentlig betyder, skal læse mellem linjerne i analysen af resultatet. Blandt de emner, som bliver diskuteret ved det næste konvent, er udenrigspolitikken - et tydeligt eksempel på en løs ende - og også en sammenlægning af de to udøvende formænds stillinger samt at fortsætte Rådets udvikling til en andet kammer.
Denne konstitutionelle traktat er sandelig ikke EU's sidste traktatændring. Chartret om grundlæggende rettigheder, som blev skabt ved den seneste traktatændring, blev ikke indført den gang, men er blevet inkorporeret nu. Sådan fungerer EU-processen. Undtagelser fra den normale beslutningsmodel i dette konvent skal ordnes ved det næste konvent. Udviklingen går dog i den rigtige retning, så kompromiset skal derfor forblive der. Borgerindflydelse er trods af alt blevet forstærket betydeligt. Den må godt øges, men aldrig nogensinde formindskes!

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Alyssandrakis, Korakas, Patakis (GUE/NGL).
KKE er imod indførelsen af en europæisk forfatning, fordi det vil styrke det imperialistiske EU til ulempe for befolkningerne og til gavn for udbytterne. Endvidere udkrystalliseres befolkningernes demokratiske landvindinger ikke i teksten til forfatningen, som blev forfattet og iværksat på en højst antidemokratisk måde, hvor man lukkede munden på alle stemmer fra venstre. Tværtimod begrænses de.
Erklæringen om troen på en stærkt konkurrencedygtig social (!) markedsøkonomi er en grundlovsfæstning af kapitalismen. Afskaffelsen af formandskabet på skift, Kommissionens sammensætning, begrænsningen af beslutningstagning med enstemmighed og definitionen af kvalificeret flertal afslører, at der er tale om en omfordeling af magten til fordel for de stærke og om afgivelse af national suverænitet til det imperialistiske EU-magtcentrum.
Militariseringen uddybes på farlig vis inden for rammerne af den fælles forsvarspolitik, som naturligvis respekterer forpligtelserne som følge af Den Nordatlantiske Traktat. Terrorismen anvendes som påskud til at skabe forudsætninger for nye militærinterventioner mod hele verdens befolkninger (uden at glemme den "indre fjende"), og medlemsstater med stor militær kapacitet får tildelt en særlig rolle. Det er ikke tilfældigt, at den eneste minister er udenrigsministeren.
Vi ved med sikkerhed, at befolkningerne ikke lader sig narre. Modstanden mod kapitalismen vokser både i og uden for EU. Befolkningens kamp vil blive styrket, efterhånden som den befolkningsfjendtlige politik intensiveres, og vil rive den bygning ned, som så omhyggeligt er blevet bygget op.

Figueiredo (GUE/NGL)
Trods de mange forsøg på at fremstille konventet som noget meget demokratisk, der er i færd med at udarbejde en forfatning, som skal træde i stedet for traktaten, er det ikke ligefrem sådan hverken med hensyn til processen eller dens indhold.
Ikke alle politiske partier var repræsenteret på konventet, kun de største. Fra det portugisiske parlament deltog kun Det Socialistiske Parti (PS) og Det Socialdemokratiske Parti (PSD), som begge har de samme føderalistiske og neoliberale holdninger, der i øjeblikket styrer EU's politikker. De andre politiske kræfter, der i større eller mindre udstrækning er kritiske over for denne model og denne vej, blev holdt udenfor, hvilket viser, hvad det er for en type demokrati, de går ind for.
Det er rigtigt, at konventet ikke har forfatningsgivende beføjelser eller kan ændre traktaterne, selv om de allermest føderalistisk indstillede gerne så, at det var tilfældet, fordi de mener, at nogle håndfulde personer, langt fra deres lande og fra deres befolkninger og disses rettigheder, lettere kan imødekomme de stærke landes økonomisk-finansielle grupper, der drømmer om at beherske Europa. Kun regeringskonferencen og de nationale parlamenter har de nødvendige beføjelser.
Det er rigtigt, at konventets resultater ikke er lige præcis dem, der blev ført i marken for at berede vejen for en endnu mere dybtgående integration. Planen er - selv om den er farlig - at bevæge sig fremad med de små skridts metode.

Formanden.
Jeg vil byde velkommen til en delegation fra udvalget om national sikkerhed og udenrigspolitik i Irans parlament, som har taget plads i den officielle loge. Delegationen ledes af udvalgets formand, dr. Mohsen Mirdamadi. Vi byder Dem velkommen som gæster til vores forhandling om Mellemøsten og EU's sikkerhedsstrategi.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt fra Kommissionen om Mellemøsten.

Solana
Hr. formand, det er en stor glæde atter at kunne deltage i Europa-Parlamentets plenarmøde for at diskutere emner af fundamental betydning for EU og for verden som helhed.
Jeg vil gerne tilslutte mig de ord, som formanden netop har rettet til repræsentanterne fra Irans parlament med formanden for dets udenrigspolitiske udvalg i spidsen, hr. Mirdamadi, som jeg i går havde lejlighed til at træffe og have en fremragende samtale med om aktuelle spørgsmål, som vi vil få anledning til at komme ind på her til eftermiddag.
Jeg vil gerne lægge ud med nogle få ord om situationen i Mellemøsten, hr. formand, der, selv om vi har set nogle enkelte lyspunkter i de seneste dage, stadig er særdeles vanskelig. Vi må derfor gøre os klart, at alle anstrengelser må sættes ind for at få gang i en fredsproces, der ulykkeligvis ikke kommer videre, selv om der har været nogle øjeblikke af håb i de seneste timer, i de seneste dage.
Køreplanen for fred, som kvartetten står bag, er endelig blevet accepteret af begge parter, af palæstinenserne og af Israels regering. Som bekendt har der i de seneste dage været nogle meget vigtige møder, et i Sharm el Sheikh i Egypten og et andet vigtigt møde i Aqaba, hvor tre indlæg, et af den amerikanske præsident, et af premierminister Sharon og et af premierminister Abu Mazen, fik den modtagelse, som meget vigtige erklæringer bør få.
Desværre har vi set det øjeblik, der syntes at vise vej til positive resultater, om ikke dø, så i hvert fald få meget vanskeligt ved at bringe os videre på grund af den genopblussen af voldelige aktioner, der er sket i de besatte områder og i Palæstina.
Som De ved, fandt der umiddelbart efter mødet i Aqaba voldshandlinger sted - terrorhandlinger og reaktionen på dem i den uendelige voldsspiral, som vi har været vidne til i al for lang tid.
Jeg vil gerne som et positivt punkt fremhæve kvartettens møde i fredags for de udsendte til området under ledelse af hr. Moratinos, EU's repræsentant, som var positivt, og som lægger op til et nyt møde i kvartetten i Amman på søndag med deltagelse af de vigtigste politiske ledere.
Formålet med det møde er at se, hvordan den proces, der blev sat i gang efter møderne i Sharm el Sheikh og Aqaba, og som gjorde, at begge parter accepterede køreplanen, kan bringes videre.
Køreplanen for fred må gennemføres. Hvis det internationale samfund ikke formår at gøre alt, hvad det kan, for at køreplanen bliver gennemført, vil vi stå over for samme fiasko, som vi gjorde, da man fremlagde Mitchell-planen, eller da man fremlagde Tenet-planen. Indtil nu har vi været i stand til at fremlægge fornuftige forslag, der også rummede håbefulde perspektiver, men som parterne desværre ikke, selv med det internationale samfunds bistand, har kunnet føre ud i livet. At få gennemført køreplanen for fred må være vores mål, og det internationale samfund må mobilisere alle nødvendige kræfter, for at det kan ske.
I øjeblikket foregår der som bekendt to slags forhandlinger, dels nogle forhandlinger, som vi kunne benævne "intrapalæstinensiske", dels forhandlingerne mellem Palæstina og Israel. Lige nu synes der igen at være lys forude.
De intrapalæstinensiske forhandlinger er velkendte. De foregår jo mellem premierminister Abu Mazen og de kredse, der har forkastet køreplanen, og som ikke har støttet de erklæringer, der blev offentliggjort i Aqaba. Der pågår forhandlinger med de politiske ledere for Hamas og Islamisk Jihad i håb om snarest at opnå en våbenhvile, der ikke blot bliver kortvarig, men som vil gøre det muligt at komme videre med køreplanens mere politiske dele.
For det andet er der forhandlingerne mellem de nuværende palæstinensiske myndigheder, ledet af indenrigsminister Mohamed Dahlan, og myndighederne i Israel, med det formål, at Israel skal trække sig tilbage fra Gazastriben eller i hvert fald dele deraf, og at Den Palæstinensiske Myndighed skal påtage sig det fulde ansvar for sikkerheden. Hvis dette skulle lykkes, får det konsekvenser for os alle. Vi vil også skulle yde bistand, rent økonomisk, til Den Palæstinensiske Myndighed, så den hurtigt kan genoprette og opbygge i det mindste en del af sin sikkerhedsinfrastruktur.
Endelig, hr. formand, mener jeg, at det for gennemførelsen af køreplanen for fred er afgørende, at processen overvåges. Hvis der ikke er nogen i området til at fortælle, til at analysere og observere, hvordan processen udvikler sig, tror jeg, at det bliver meget vanskeligt at komme videre og nå frem til et godt resultat. Vi har muligheden for, at denne proces kan nå til et godt resultat, hvilket jo betyder, at der kommer to stater - to stater, der kan lave side om side i fred og inden for en regional sammenhæng, hvor de øvrige stater i regionen kan etablere diplomatiske og andre typer forbindelser med dem.
I mandags i Luxembourg mødtes Rådet (almindelige anliggender) om formiddagen med Den Palæstinensiske Myndigheds nye udenrigsminister, en god ven af flere af os, Nabil Shaat, og om aftenen modtog vi Egyptens udenrigsminister. Som de ærede medlemmer kan forestille sig, arbejder vi tæt sammen med alle regionens lande med henblik på, at de perspektiver, der har åbnet sig med køreplanen for fred, skal nå til et godt resultat.
For at forberede Rådet i Luxembourg havde jeg for få dage siden anledning til at besøge alle landene i regionen, og jeg kan fortælle, at der hersker et stort ønske om, at køreplanen skal komme i gang. Samtidig er der stor frygt for, at vi, hvis denne mulighed går tabt, har forpasset den sidste chance til at finde en fredelig og holdbar løsning, der kan gøre en ende på så mange menneskers skuffelser og lidelser gennem så lang tid. Vi må alle sørge for at få standset volden, at få standset de selektive likvideringer, hvis køreplanen for fred skal komme i gang.
Tillad mig også at sige to ord i anledning af, at formanden for Republikken Irans udenrigspolitiske udvalg er til stede. Som sagt fik jeg i går lejlighed til en god samtale med ham, men jeg vil også gerne fortælle, at Rådet (udenrigsministrene) i mandags vedtog en erklæring, som håbentlig kommer til alle de ærede medlemmers kendskab om forholdet mellem Iran og EU.
Jeg vil gerne sige til vores iranske venner, der er iblandt os her til eftermiddag, at EU anser Iran for et stort land. Et stort land, som vi gerne vil have solide forbindelser med, som vi fører seriøse forhandlinger med på to hovedområder, det ene økonomisk, det andet politisk.
De politiske forhandlinger, som er dem, jeg har mest direkte med at gøre, angår respekt for menneskerettighederne, afkald på at anvende enhver form for terrorhandlinger og Republikken Irans nuklearisering. De ærede medlemmer ved, at Den Internationale Atomenergiorganisation ved dets generaldirektør, hr. El Baradei, som mange af os kender, har fremsat nogle klare offentlige erklæringer om Irans adfærd og om, hvordan det burde forholde sig, så det bedre var i overensstemmelse med Den Internationale Atomenergiorganisations henstillinger og forslag.
For EU - og jeg sagde det i går med al respekt og venlighed til formanden for det udenrigspolitiske udvalg - er det helt afgørende, at vores iranske venner underskriver tillægsprotokollen. Der er ingen som helst grund til ikke at gøre det. Vores iranske venner bør heller ikke forlange noget til gengæld, for en underskrivelse af tillægsprotokollen imødekommer det, som lande som Iran og landene i EU gerne vil have, nemlig en verden, hvor der ikke sker spredning af masseødelæggelsesvåben, og hvor atomenergien udnyttes til fredelige formål under overvågning af FN. Vi finder det derfor helt afgørende, at man underskriver, og at man lever op til alle FN's krav.
Vi håber og forventer, at de iranske myndigheders og det iranske folks gode vilje vil indebære, at dette oprigtige ønske, som vi europæere fremsætter i god tro, hurtigst muligt imødekommes, så tillægsprotokollen underskrives uden forventning om nogen anden modydelse end fortsatte konstruktive og positive forbindelser med deres venner i EU.
I dette første indlæg har man bedt mig om også kort at orientere om operation Artemis, som EU i øjeblikket gennemfører i Den Demokratiske Republik Congo, i Ituri-regionen og mere præcist i byen Bunia.
Jeg vil gerne betone, at det er den første militære operation, som EU gennemfører uden medvirken fra nogen anden organisation. EU alene er ansvarlig for denne enkeltstående operation, som iværksættes på begæring af FN's generalsekretær, Kofi Anan, der kontaktede mig for nogle dage siden for at høre, om EU ville påtage sige en operation af denne type.
Operationen er ikke let. Den er faktisk temmelig kompliceret, og der er derfor gjort mest muligt for, at den skal nå sit mål, og EU løse denne forpligtelse med rank ryg og i god overensstemmelse med resolutionen fra FN's Sikkerhedsråd.
Jeg vil gerne erindre om, at Sikkerhedsrådet, efter at jeg svarede generalsekretæren, at EU var parat til at løse denne opgave, vedtog resolution 1484, der afgrænser denne mission i tid og rum. Jeg vil også gerne påpege, at EU på noget, der ligner rekordtid, nemlig på mindre end 14 dage efter den første kontakt med FN's generalsekretær, har været i stand til at opstille hele det operative apparat, der er nødvendigt for den første militære fredsbevarende operation, som EU gennemfører på egen hånd i Afrika.
Det er jeg glad for at konstatere, for mange mennesker i Rådet, i Kommissionen og i EU's generalstab har arbejdet i døgndrift med at udarbejde skrivelser af høj kvalitet, så styrkerne har kunnet bringes i stilling på absolut rekordtid. Tillad mig i forlængelse heraf at bemærke, at vi jo befinder os midtvejs i 2003, og at det var i begyndelsen af 2000, at man på Det Europæiske Råd i Helsinki bad os om at være klar i 2003, eller ved udgangen af 2003, til at gennemføre militære eller civile fredsbevarende operationer.
Jeg mener, at vi alle, Parlamentet, Rådet, Kommissionen, EU's borgere, har grund til stolthed over, at EU nu midtvejs i 2003 opfylder forpligtelser med hensyn til tre fredsbevarende operationer: en i Bosnien, der som bekendt er en opfølgning på en FN-påbegyndt operation, en anden i Skopje, hvor vi har overtaget operationen fra NATO, og den, som nu foregår i Ituri, som er en operation, som EU har påbegyndt, og som EU håbentlig også kan afslutte.
Vi har derfor grund til at føle os både tilfredse og stolte, alle vi, der har medvirket, Parlamentet, Kommissionen, Rådet, vores samarbejdspartnere i generalstaben, over på så kort tid at have formået at iværksætte tre operationer, som vi kan være stolte af. Jeg tror også, at Parlamentet må have denne følelse, og at vi ligeledes bør udbrede den til EU's borgere. EU vil fortsat arbejde for med de midler, vi har, med de ressourcer, vi råder over, at den verden, som vi lever i, bliver en bedre og mere retfærdig verden, og hvor EU spiller en vigtig rolle.
Jeg vil gerne gentage, at operation Artemis bliver en vanskelig operation. De ærede medlemmer ved, at vi begyndte at opstille styrken for få dage siden, og der er nu 400 soldater på plads i området. Operationen foregår under ledelse af en fransk øverstkommanderende, og Frankrig optræder som operationens koordinator. Der indgår styrker fra mange EU-stater, en vigtig del, men også styrker fra tredjelande, både afrikanske og fra andre dele af verden som f.eks. Latinamerika, deltager i denne EU-ledede operation.
Vi håber, at der i overensstemmelse med det mandat, som FN's generalsekretær har givet os, kan ske en afløsning, når denne styrke forlader Ituri-regionen, i form af en glidende overgang til en egentlig afrikansk ledelse, og med det formål er vi i kontakt med regeringen i Sydafrika.
Denne operation i Congo er ikke kun en fredsbevarende operation. Vi vil gerne medvirke til at bevare freden, så vi kan supplere denne operation med en intens diplomatisk indsats. Jeg har fra før operationens start og hver dag, siden den gik i gang den 12., været i kontakt med præsidenten for Den Demokratiske Republik Congo og med præsidenterne i nabolandene, især Rwanda og Uganda, som er de lande, der har været mest involveret i Ituri-regionen i den nordlige del af Congo. Jeg vil om få dage foretage en rejse i regionen for at forsøge at sætte gang i en diplomatisk løsning på en situation, der nu har varet ganske længe. Måske kan dette EU-samarbejde munde ud i dannelsen af en provisorisk regering i Den Demokratiske Republik Congo, så der kan findes en slags fred i denne region, hvor der ulykkeligvis hersker så megen fattigdom, så megen lidelse og så megen elendighed, og hvor der er så megen rigdom i undergrunden.
Jeg vil derfor gerne på alles vegne takke det land, der står i spidsen for denne operation, nemlig Frankrig, og alle de stater, der deltager i den, herunder som sagt også lande uden for Europa, og jeg vil gerne rette en særlig tak til vores venner i Canada, der ikke har vist nogen tøven over for at stille styrker til rådighed for en EU-ledet operation. Canada har endnu en gang vist det venskab og den respekt, som det nærer for EU og - hvad der ikke er mindre væsentligt - en opfattelse af verdens problemer, der er ganske den samme, som EU selv har.
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg slutter her mit første indlæg. Jeg tror, at jeg har fået det hele med, og skulle det ikke være tilfældet, er jeg sikker på, at alt vil fremstå klart, når jeg besvarer de spørgsmål, som de ærede medlemmer måtte ønske at stille.
Patten
Hr. formand, den højtstående repræsentant har netop med stor veltalenhed forklaret, hvor lille afstanden er mellem håb og fortvivlelse i Mellemøsten. Efter præsentationen af køreplanen og topmøderne i Sharm el Sheikh og Aqaba syntes der at være langt større chancer for fred, men desværre bringer de vedvarende uroligheder freden i alvorlig fare. Vi, EU - og i langt højere grad befolkningerne i Mellemøsten - har ikke råd til at miste den mulighed for fred, der er skabt med køreplanerne, uanset hvor lille den måtte forekomme.
Det er mere afgørende end nogensinde tidligere, at køreplanen gennemføres, uden at den tages som gidsel af ekstremister, der ikke ønsker fred. Trods sidste uges uroligheder håber jeg, at palæstinenserne og israelerne med støtte fra det internationale samfund vil skabe tilstrækkelig tillid til, at de kan komme videre.
Vi er også nødt til at overveje, hvad EU kan gøre for at hjælpe. Jeg kan se flere områder, hvor EU og specielt Kommissionen kan yde et nyttigt bidrag.
For det første bør vi fortsat støtte den palæstinensiske institutionsopbygning og reform, sådan som vi allerede tidligere har gjort med succes. For det andet skal vi bidrage til køreplanens overvågningsproces og lægge pres på de arabiske stater for at få standset finansieringen af ekstremistiske grupper og lukke disse gruppers kontorer. Vi skal også presse Israel til at moderere sine reaktioner på de ubeskriveligt grusomme selvmordsbomber, som også mange arabiske ledere har fordømt.
Vi vil fortsætte vores konkrete støtte til reformprocessen, og vi vil også hjælpe det nye palæstinensiske kabinet med at opfylde dets ambitiøse mål. I 2003 vil EU stille en støttepakke på 130 millioner euro til rådighed for den palæstinensiske institutionelle reform og reagere på forringelsen af den økonomiske og humanitære situation. Men reformen skal selvfølgelig også gå videre på andre områder. Så sent som i denne uge har jeg kraftigt opfordret de palæstinensiske tjenestemænd til at gøre noget ved den dømmende magt. Men vi vil også gerne have valg ved afslutningen på køreplanens første fase.
Kommissionen har arbejdet meget sammen med Den Palæstinensiske Myndighed og i særdeleshed med finansministeren Salam Fayyad, og det har heldigvis ført til en vellykket reformproces. Arbejdet er på ingen måde færdiggjort, og vi arbejder derfor fortsat tæt sammen med Den Palæstinensiske Myndighed om reformbetingelserne for vores støtte i indeværende år. Finansminister Fayyad har bekræftet, at det med vores seneste hjælp er lykkedes ham at konsolidere indtægterne fra den offentlige sektor, og der er langt større budgetgennemsigtighed med månedlige budgetgennemførelsesrapporter, der tilmed kan ses på internettet.
Reformerne har sammen med ekstern finansiel bistand givet ham mulighed for at øge udgifterne i Gaza og på Vestbredden siden årets begyndelse og dermed betale restancer og lønninger. Efter hans mening var det vigtigste, han på daværende tidspunkt kunne gøre for at løsne de snærende bånd på den palæstinensiske økonomi, at øge den samlede efterspørgsel. Et muligt næste skridt med en slækkelse af begrænsningerne i den frie bevægelighed til bl.a. Jordan og Egypten vil i høj grad kunne være medvirkende til at sætte skub i den økonomiske aktivitet.
Der er behov for yderligere fremskridt. I næste uge vil Den Blandede Kommission EU-Palæstina diskutere alle disse spørgsmål. Vi vil også undersøge, hvordan vi bedre kan udnytte interimsassocieringsaftalen.
Som medlem af kvartetten skal EU se på overvågningsmekanismen. Alle kvartettens deltagere skal kunne bidrage. Kommissionen er bestemt villig til at støtte dette vigtige arbejde med vores ekspertise og aktiviteter inden for institutionsopbygning, men også hvad angår økonomiske og humanitære spørgsmål.
EU skal også intensivere indsatsen for at få de arabiske stater til at følge opfordringen i køreplanen om at standse offentlig og privat støtte til de grupper, der beskæftiger sig med vold og terror. Vi diskuterede dette punkt på Euro-Middelhavs-mødet på Kreta. Vi opfordrede de arabiske stater til at kanalisere bistandsmidler via den fælles konto, som Den Palæstinensiske Myndigheds finansministerium har. Men vi skal bruge vores partnerskab med de arabiske lande til at gøre noget ved dette meget vigtige punkt.
Det er imidlertid et spørgsmål, der skal hastebehandles inden for rammerne af køreplanen og i samarbejde med USA. Det gælder f.eks. de hurtigt voksende bosættelsesaktiviteter og den såkaldte sikkerhedsmur, der skærer sig ind i Vestbredden. Begge disse punkter underminerer den foreslåede tostatsløsning.
Det er også bekymrende, at der sker en forværring af den humanitære situation, der yderligere vanskeliggøres af restriktioner vedrørende det humanitære virke. Disse nye foranstaltninger har en negativ indvirkning på de internationale donorers indsats, og det vil gøre det vanskeligere, om ikke umuligt, at udføre humanitære og udviklingsmæssige opgaver.
Vi glæder os imidlertid over tillidsskabende foranstaltninger fra israelsk side såsom fjernelse af de såkaldt ulovlige bosættelsesforposter, ophævelse af udgangsforbud, frigivelse af fanger og udstedelse af flere arbejdstilladelser til palæstinensere. Yderligere proaktive foranstaltninger vil medvirke til at vinde befolkningens hjerter og sind og mindske opbakningen til de kræfter, der kæmper bittert imod en fredsløsning.
Som jeg sagde tidligere, er vi villige til at hjælpe, men det er op til israelerne og palæstinenserne at tage det første skridt. Uden deres politiske vilje og engagement sker der ingen ændringer, og drabene vil fortsætte.
Jeg har nogle enkelte kommentarer til den højtstående repræsentants bemærkninger om Iran og vores forhold til Iran. Ligesom Dem, hr. formand, vil jeg også byde delegationen fra Irans parlament velkommen i den officielle loge. Jeg har også haft fornøjelsen af at tale med Dem i løbet af ugen samt tidligere i Teheran.
I over et år har vi gjort det klart for vores samtalepartnere i Iran, at vi ønsker at udvikle et sofistikeret og omfattende forhold til dem, hvor vi anerkender, at Iran er en stor præislamisk civilisation, hvor vi anerkender Irans enorme geostrategiske betydning for regionen såvel som for resten af verden, og hvor vi anerkender, at resultatet af debatten om demokrati i Iran er vigtig ikke blot for regionen, men for os alle. Det er en ægte debat, og vi følger den og lytter med stor interesse til den.
Som medlemmerne af Europa-Parlamentet ved, har vi indledt en række samtaler med Iran. Vi følger tre spor under disse samtaler - et om menneskerettigheder, et om politiske spørgsmål såsom brug, fremstilling og spredning af masseødelæggelsesvåben samt et om handel og samarbejde.
Vi har haft to samtalerunder om de første to emner, tre samtalerunder om de første to og fire samtalerunder om handel og samarbejde. Rådet har hele tiden gjort det helt klart, at fremskridt inden for hvert af disse spor er indbyrdes afhængige, og at vi ikke kan gøre fremskridt på det ene område uden at kunne påvise, at vi også gør fremskridt på de andre områder.
Vi kan påpege nogen udvikling. Vi kan imidlertid ikke pege på de store resultater som følge af menneskerettighedsdialogen, som vi gerne ville have haft, skønt vi f.eks. glæder os over aftalen om at lade de tematiske FN-rapportører vende tilbage til Iran. Der er gjort betydelige fremskridt vedrørende dagsordenen for handel og samarbejde, hvor der har været gode og grundige diskussioner på begge sider.
Jeg er nødt til at sige, at hvad angår politiske spørgsmål og i særdeleshed det spørgsmål, som den højtstående repræsentant kom ind på - nukleare spørgsmål og gennemsigtigheden af Irans kerneenergiprogram - er der ikke sket de ønskede fremskridt. Det er ikke et nyt punkt for os. Under alle de møder, jeg har haft med en iransk embedsmand - hvert eneste møde - er Iran blevet opfordret til at underskrive tillægsprotokollen til Den Internationale Atomenergiorganisation. Det var et punkt, som den højtstående repræsentant og jeg kom ind på, da vi besøgte Teheran umiddelbart efter den 11. september. Jeg kom atter ind på dette emne under et meget værdifuldt besøg i Teheran for nylig.
Så det er ikke et spørgsmål, som EU først for nylig har taget op. Der er ikke tale om, at vi blot taler andre efter munden. Der er tale om ægte interesse fra vores side, og vi ønsker at gøre noget ved det. Iran er en suveræn nation, der træffer sine egne beslutninger, men jeg håber, at man vil træffe beslutninger, der sikrer landet et bedre forhold til Europa og resten af verden. Det er vores ønske, men der skal være tale om et dobbeltrettet engagement. Iran skal anerkende, at vi er dødsensalvorlige, når vi taler om masseødelæggelsesvåben, måske ikke lige så dødelige som våbnene, men bestemt dybt alvorlige med hensyn til, hvad vi ønsker at se som resultat.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, parternes accept af køreplanen for fred er blevet fulgt op af en frygtelig bølge af vold i regionen, hvilket jo beklageligvis er en temmelig almindelig og velkendt dynamik. Når håbet viser sig, er der altid ekstremistiske og radikale grupper, der med deres handlinger prøver at kvæle forsøget på fred. Nu er det internationale samfund, FN, EU - og det er ingen grund til at forklejne EU's indsats - USA og Rusland imidlertid stærkt involveret i processen.
Der er en efter min opfattelse helt uafviselig kendsgerning, og det er, at der siden begyndelsen af den anden intifada har været mere end 2.700 ofre på den palæstinensiske side og næsten 800 på den israelske, hvilket jo betyder, at alle taber ved det her. Israelerne mister deres sikkerhed, og palæstinenserne muligheden for økonomisk og politisk udvikling, altså muligheden for, at befolkningen kan få bedre forhold.
EU lægger særlig vægt på at styrke sin diplomatiske indsats, så freden - som hr. Solana just har sagt - kan hvile på ønsket om, at to stater, Israel og den palæstinensiske, skal kunne leve side om side i fred og sikkerhed.
Jeg finder det i denne sammenhæng relevant at fremhæve, at det, hvor vi senere skal stemme om en vigtig beslutning om de transatlantiske forbindelser, må være en tilfredsstillelse at se, hvordan USA er parat til sammen med os at engagere sig i, at køreplanen for fred skal blive til noget. Jeg synes også, at den amerikanske præsidents reaktioner efter de seneste volds- og terrorhandlinger i regionen bestyrker dette.
Nu er så øjeblikket kommet til at gå videre og befæste det opnåede, til at fortsætte arbejdet med at gennemføre køreplanen for fred. Overvågningsmekanismen må hurtigst muligt oprettes og sættes i værk. Jeg mener, at både USA, EU og FN har tilstrækkelig med ressourcer i området til at påbegynde denne afgørende indsats, og som jeg ser det, bør vi europæere gå frem så pragmatisk og realistisk som muligt i denne sag.
Vi kan således glæde os over, at fredsprocessen i dag indebærer det internationale samfunds meget aktive deltagelse, og at alle nu accepterer dette som noget helt nødvendigt. Efter min opfattelse står vi europæere nu over for to uomgængelige opgaver. Dels må vi give premierminister Abu Mazen vores fulde støtte og bistå ham med at skabe den nødvendige tillid i forhold til hans egen befolkning, til Israel og til det internationale samfund. Derfor, hr. formand, finder jeg det meget vigtigt, at Parlamentets Præsidium inviterer ham hertil, så han over for os kan give udtryk for sine synspunkter og delagtiggøre Europa-Parlamentet i sine overvejelser. Resultaterne af det møde, som han i forgårs havde med 13 organisationer, viser tydeligt, hvor påtrængende det er.
Vi må hjælpe ham til at overbevise den palæstinensiske befolkning om, at den regering, som han leder, under - og det må vi ikke glemme - præsident Arafat befinder sig i en historisk position. Jeg vil her gerne give udtryk for min misbilligelse over for den isolering, som præsident Arafat er udsat for, en isolering, der efter min mening ikke er til gavn for nogen.
Den anden opgave, som vi efter min mening står over for, og som Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Israel konstaterede, er at skulle genoprette tilliden fra et israelsk samfund, der lever i konstant frygt for terrorangreb. Hvad terrorismen angår, synes jeg, at Parlamentet har udtrykt en klar og fast holdning, og at vi bør blive ved med det. Ingen terrorhandling kan retfærdiggøres, og vi bør ikke lave sondringer hverken mellem terrorister eller mellem deres ofre.
Jeg vil gerne, hr. formand, slutte af med at hilse på og byde kollegerne fra det iranske parlament velkommen samt give udtryk for min tilslutning til det, som den høje repræsentant har sagt til Iran, og særlig hans anmodning til de iranske myndigheder. Iran er ganske rigtigt et stort land, som vi alle håber og ønsker, Europa-Parlamentet kan styrke og befæste sine venskabelige relationer til.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, offentliggørelsen den 30. april af køreplanen for fred giver en ny mulighed for at finde en løsning på en konflikt, der allerede har medført syv krige på 50 år.
Hvis De tillader, vil jeg gerne skelne mellem køreplanen for fred, der er en vejviser, og vejen selv. Jeg kan her citere fra et digt, som den høje repræsentant sikkert kender udmærket, af en stor digter, Antonio Machado, som sagde at, "der bliver en vej, når man går". Køreplanen for fred kan stå på et papir, men det, der skal til, er at begive sig af sted ud ad vejen med et mål, som for hele kvartetten, og ikke blot nogle lande, anerkender første gang. Det internationale samfund mener, at der må være en fast og definitiv fredsaftale baseret på eksistensen af to demokratiske og suveræne stater, der lever sammen i fred inden for sikre og anerkendte grænser, og som også accepterer, at en skilsmisse i hvert fald indtil videre er bedre end et liv sammen.
Jeg vil også gerne sige, at dette kun lader sig gøre ved at begive sig fremad sammen og ikke ved, at hver enkelt holder fast ved sit. Ligesom jeg i den foregående debat kritiserede, at den israelske premierminister, hr. Sharon, ikke havde modtaget den høje repræsentant under dennes besøg i Mellemøsten, tror jeg også, at man må bede den kommende formand for Rådet, den italienske premierminister, om, når han besøger Mellemøsten, ikke kun at besøge Israel, men også Den Palæstinensiske Myndighed. Vores styrke ligger netop i at kunne tale med alle.
Jeg tror også, at vi bør lægge større vægt på elementer, der kan fremme køreplanen for fred, så der sker en bevægelse fremad ad den fælles vej. Den Palæstinensiske Myndighed har således bevæget sig fremad, som vi har set det i reformen af finansministeriet, oprettelsen af posten som premierminister og støtten fra det rådgivende råd. Ikke kun kvartetten skal nævnes, også de regeringer, der som den egyptiske yder et meget vigtigt bidrag til, at processen går fremad, og ikke mindst med at få de palæstinensiske militsorganisationer til at indstille fjendtlighederne. Jeg tror også, at mødet i Amman med kvartetten den 22. er et vigtigt skridt, som vi bør støtte.
Det er klart, at Hamas skal holde op med vilkårlig vold, og vi skal appellere hertil og overveje at inkludere denne organisation på listen over terrororganisationer, hvis tingene ikke ændres. Vi skal ligeledes opfordre den israelske regering, der har den største politiske, moralske og militære styrke, om at opfylde sin del af køreplanen og trække sig tilbage fra de ulovlige bosættelser i de besatte områder og afskaffe politikken med selektive likvideringer.
Hvad angår de skridt, der skal tages, tror jeg, at vi skal opmuntre til vedholdenhed, ligesom - og her minder jeg om, at kommissær Günter Verheugen lige har været i Israel - vi skal sige til vores israelske venner, at vi er rede til at intensivere vores forbindelser på alle niveauer, for så vidt de også ønsker det og behandler os, som vi fortjener, især på baggrund af den politiske vilje, som vi har vist.
Med hensyn til denne proces er det eneste, man kan fordre, netop vedholdenhed med at finde muligheder for at hjælpe disse to folk til at bevæge sig fremad sammen, plus en umådelig portion tålmodighed. I denne sammenhæng, hvor ambassadør Morantinos netop er ved at afslutte sin mission, synes jeg, at det bør fremgå af mødeprotokollen, at vores gruppe og - håber jeg - hele Parlamentet takker ham for det utrættelige arbejde, som han har udfoldet gennem alle disse år.
Til slut, hr. formand, to korte bemærkninger om to emner, som den høje repræsentant og kommissæren også har været inde på.
For det første har jeg en bemærkning om vores forbindelser med Iran. Jeg skal blot sige, at Den Socialdemokratiske Gruppe støtter, at vi intensiverer disse forbindelser, og at vi åbner en ny etape af vigtige forbindelser på det økonomiske, men også på det politiske område, med dette på én gang unge og meget gamle land, et dynamisk og energisk land, der også søger at åbne sit samfund, som vi kan se det for tiden i studenternes aktioner. Vi har alle haft erfaringer med, hvilken betydning studenteroprør og demonstrationer kan have, for de er altid et forvarsel om, hvad der kan ske i et samfund, og jeg tror, at det er vigtigt at bistå Iran med at finde sin vej som land. Ud over underskrivelsen af Den Internationale Atomenergiorganisations tillægsprotokol tror jeg også, at vi kan bidrage til at øge stabiliteten i regionen, for hvis der er noget, denne region har brug for, er det stabilitet. Den har derimod ikke brug for nye konfliktpunkter, for lige fra Afghanistan til Middelhavets bredder finder vi en mangfoldighed af konfliktpunkter. Dér handler det netop om at slukke brande, ikke om at antænde nye, og Irans rolle kan i den forbindelse være af stor betydning.
Til slut har jeg en ultrakort bemærkning om operation Artemis. Vi europæere har et historisk ansvar over for Afrika, og det skridt, som EU har taget i Congo, er et positivt skridt. Vi må ikke glemme, at der er et væld af konflikter. Der er tilfældet Liberia, som i øjeblikket er ude i borgerkrig. Jeg mener, at Europa-Parlamentet må gøre alt, hvad vi kan, for at EU tager et skridt, som det har gjort for første gang alene, og viser, at vi formår at genoprette situationen på et kontinent, over for hvilket vi har en enorm historisk gæld.
Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, hvis Hamas kan fortsætte med at lægge voldelige hindringer i vejen for køreplanen, bliver der aldrig fred. Terrororganisationen afviser begrebet med to stater og ønsker at gøre Israel til en islamisk stat. Spiralen af vold stopper aldrig, hvis Israel bliver ved med at lade sig provokere af angrebene. De ulovlige drab på lederne er naturligvis en formålsløs opgave, hvis de blot erstattes med andre. Der skal snarest muligt etableres en international militærstyrke, helst efter enighed om dokumenterne, men hvis sidstnævnte ikke bliver til noget, må vi klare os uden. Hamas bør derefter fjernes af en international militærstyrke, om muligt sammen med NATO, så både europæerne og amerikanerne involveres. Samtidig skal alle Hamas' økonomiske forbindelser afskæres. Israel og palæstinenserne er godt trætte af volden og lidelserne. Endelig manifesterer en løsning sig gradvist under internationalt pres. Derfor skal vejen blokeres for alle, der vil have mere blodblad og ingen fred. Deres køreplan står for fald.
Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at køreplanen er et håb, som vi skal klynge os til uden at lade vores politiske skøn blive tilsløret eller miste vores klare syn på det, der foregår dagligt i Palæstina og Israel. Der er ingen tvivl om, at EU som helhed og det resolutte og engagerede arbejdede hos den særlige udsending, hr. Moratinos, har spillet en stor rolle i udarbejdelsen af køreplanen og hjulpet Den Palæstinensiske Myndighed med at udarbejde den række af reformer, der er fastlagt i køreplanen, som - ved vi - ikke løser alle problemerne, men så afgjort er vigtig. Egypten har også spillet en aktiv rolle. Det er imidlertid vigtigt, at hele kvartetten inddrages og støtter forhandlingerne. Det ville være for stor en risiko og under alle omstændigheder en fejl at overlade administrationen til USA alene. Det er samtidig vigtigt, at vi støtter forhandlingerne på alle stadier uden at gentage fejlene i Oslo-aftalen, hvor de to parter efter vigtige håndtryk blev overladt til sig selv med meget forskellige magtforhold med det resultat, at vold og undertrykkelse sejrede i stedet for fred.
Vi er desværre alle bekendt med visse europæiske lederes medvirken til og underordning under den amerikanske regerings dominans og med den israelske regerings tendens til ikke at værdsætte Europa, Rusland og FN som dialogpartnere, da de - ukorrekt - betragtes som forudindtaget over for palæstinenserne. Ukorrekt, idet det ikke er et spørgsmål om at være forudindtaget, men om ikke at vedkende sig lov og ret. Virkeligheden er med andre ord, at international ret ikke er bindende for nogle lande. Hvis den var, hvis den blev respekteret, ville spørgsmålet om Palæstina og Israel under alle omstændigheder have været løst for længe siden, i det mindste da PLO i 1988 i Algier valgte at eksistere fredeligt side om side med Staten Israel og have sin egen stat i de områder, der blev besat i 1977. Ubalancen, symmetrien og situationen mellem palæstinenserne og israelerne, mellem besat og besætter, er ikke ligegyldige overvejelser. Faktisk lige det modsatte. Det er meget vigtigt at understrege, at det er den israelske hær, der besætter. Det er ikke Den Palæstinensiske Myndighed, der etablerer bosættelser og holder palæstinenserne som fanger. De helt og aldeles foragtelige terrorhandlinger mod civile begås af palæstinensiske ekstremister, ikke af en hær udstyret med våben, om end jeg med disse ord ikke frikender Den Palæstinensiske Myndighed for fejl og svagheder, der har skadet fredens sag.
Køreplanen tilbyder begge befolkninger en mulighed for fred, endnu en gang, en udfordring og en kilde til håb, men hvis vi virkelig ønsker, at palæstinenserne og israelerne lever i fred og sikkerhed, er vi naturligvis nødt til at opfordre Den Palæstinensiske Myndighed til virkelig at bestræbe sig på at sætte en stopper for terrorhandlingerne - og Abu Mazen, med præsident Arafats støtte, følger dialogens vej stærkt opsat på at stoppe volden og undgå en borgerkrig - men vi skal også kraftigt opfordre Ariel Sharon til at efterkomme de første trin i køreplanen og sætte en stopper for de målrettede attentater, der netop synes at skulle fremprovokere terrorhandlinger. Hr. Sharon har sagt, at 3,5 millioner palæstinensere ikke kan styres med militær besættelse. Så lad ham handle i overensstemmelse med sine ord, som Gedeon Levi, en journalist på Ha'aretz, siger. Lad ham fjerne kontrolposterne og stoppe sulten og nedrivningen af huse, lad de syge og ammende kvinder få adgang til hospitalerne, og lad ikke længere børn se deres forældre tævet eller ydmyget i nattens mulm og mørke. Det vil sætte fart i fredsprocessen.
Så er der det uhyre, som kommissær Patten også nævnte: Muren, muren af adskillelse, af apartheid, af indlemmelse af territorium. Den er 8 m høj og 364 km lang, beskyttet af pigtråd og med elektronisk kontrol. Muren repræsenterer indlemmelse af territorium: 30 beslaglagte vandbrønde, 16 palæstinensiske landsbyer adskilt fra dyrkbar jord. Ariel Sharon har givet ordrer om, at bygningsarbejdet på muren også skal foregå om natten, og 374 km er ikke nok til ham - Jordans bredder skal også afskæres af muren.
Vi skal udøve pres med de redskaber, vi har, for at bevirke oprettelsen af to folk og to stater. Vi støtter Kofi Annans opfordring, der støttes af den franske udenrigsminister, om at sende en international fredsbevarende styrke for at stoppe de palæstinensiske og israelske dødsfald. Det skulle være sket for længst.

Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. Solana, hr. Patten, mine damer og herrer, jeg var for et par uger siden i Israel for første gang med Parlamentets officielle delegation for at drøfte forbindelserne mellem Europa og Israel. Det var tre år siden, der havde været en delegation. Vores besøg i f.eks. Knesset var meget informativt, og der blev udtrykt håb om bedre forbindelser i fremtiden. Selvfølgelig blev køreplanen drøftet. Der var under vores besøg også terrorangreb i Jerusalem, som vi enstemmigt fordømte, men køreplanen lå fast, og premierminister Sharon gav i sidste ende udtryk for støtte til planen. Til trods herfor fortsætter han med at forværre tingene med hærens massakrer i de besatte områder. Der mangler noget helt grundlæggende i denne trinvise plan. Det er en proces, der kræver ekstern ledelse, da den gensidige mistillid er alt for forankret. Forslaget om at oprette en international fredsbevarende styrke er derfor et tiltrængt bidrag til den trinvise plan. Farven på hjelmene har mindre betydning. Unionen skal spille en rolle her, for vi har et historisk ansvar i dette område, der ligger så tæt på Unionen. Unionen skal gøre krav på en mere fremtrædende rolle i kvartetten, og jeg håber, at det sker under det italienske formandskab. Samarbejdet med USA er vigtigt for den fremtidige udvikling af de transatlantiske forbindelser. Hvis Unionen står sammen, kan vi spille en central rolle. Vi skylder os selv af historiske og humanitære årsager at skabe fred i det område.
Collins (UEN).
Hr. formand, det er meget vanskeligt at fatte, at der efter de historiske møder i Aqaba den 4. juni 2003 nu er blevet dræbt 65 mennesker i det, der er en rædselsvækkende optrapning af volden i regionen. Volden omfatter bl.a. et palæstinensisk selvmordsbombeangreb mod en bus i Jerusalem samt en række israelske angreb på medlemmer af Hamas i tæt befolkede civile områder.
Alle rettænkende mennesker støtter køreplanen for fred, fordi den vil sikre oprettelsen af en fremtidig palæstinensisk stat med et grænsefællesskab. Ifølge køreplanen skal man også straks påbegynde afviklingen af de bosættelsesforposter, der er etableret siden marts 2001.
De israelske myndigheder skal forsøge at udvise tilbageholdenhed i deres svar på de frygtelige angreb, og de palæstinensiske ledere skal også gøre en ekstra indsats for at standse disse grusomheder. Vi skal opfordre Hamas til at vende tilbage til våbenhvileforhandlingerne med den palæstinensiske premierminister Mahmood Abbas. Det er helt afgørende, at parterne fortsætter gennemførelsen af den køreplan, der er udarbejdet af det internationale samfund, og at begge parter fuldt ud lever op til deres forpligtelser i henhold til denne plan. En øjeblikkelig gennemførelse af køreplanen er helt afgørende, hvis man skal fremme en fredelig løsning i området. De brutale voldshandlinger i de seneste 14 dage samt under hele den 33 måneder lange intifada har forstærket fjendskabet og det følelsesmæssige had. Men vi skal for enhver pris forsøge at skabe fornyet engagement hos både palæstinensere og israelere, og EU skal spille en central og afgørende rolle i denne proces.
Jeg er klar over, at der fortsat er problemer i spørgsmålet om flygtninge og bosættelser, men jeg opfordrer lederne fra begge sider til at stå ved deres støtte til køreplanen. Hvis denne proces skal lykkes, skal vi for enhver pris følge de politiske, økonomiske og sikkerhedsmæssige spor.
Endelig vil jeg til bemærkningerne fra kommissær Patten og den højtstående repræsentant, hr. Solana, om den iranske delegation i den officielle loge sige, at jeg også er meget glad for, at delegationen besøger os i denne uge, og at jeg sætter stor pris på både hr. Solanas og kommissær Pattens bemærkninger. Som kommissær Patten sagde, er dagsordenen for de aktuelle samtaler en meget alvorlig europæisk dagsorden, som nøje skal følges, hvis der skal gøres fremskridt.

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, hr. Barón Crespo fik lov til at overskride den oprindeligt tildelte taletid med et minut og fyrre sekunder. Jeg håber, De vil behandle alle øvrige talere på samme måde, herunder dem, der som jeg - og jeg er ikke den eneste - fandt hr. Solanas bidrag for et øjeblik siden beskæmmende.
Hvad angår den såkaldte køreplan for fred i Mellemøsten, er den på det seneste revet i stumper og stykker, hvilket ikke undrer os, men vi ønsker dog at påpege, at årsagen hertil er enkel. For os, der hylder suverænitetsprincippet, er det utænkeligt, at der skulle kunne skabes fred uden suverænitet og frihed for nationer i balance. Er der ikke balance nationerne imellem, bliver der ingen fred. USA fører netop en politik, som forstærker ubalancerne. Det gælder selvsagt ubalancerne på det globale plan, eftersom denne supermagt efterhånden ikke vedkender sig nogen som helst grænser, men også regionale ubalancer, hvilket i forbindelse med det emne, der er på dagsordenen, afgjort er det alvorligste forhold.
USA's politik tager nemlig sigte på at tilintetgøre enhver arabisk magt, der måtte dukke op på scenen. Det er uden tvivl den afgørende årsag til USA's hårde fremfærd over for Irak. USA ønsker ikke nogen moderne og udviklet arabisk magt. USA fører også en politik, som støtter ekstremisterne i begge lejre, såvel israelske som palæstinensiske ekstremister, undertiden under anvendelse af machiavellistiske metoder, som er ganske uhyggelige, når man tager dem nærmere i øjesyn.
Sideløbende hermed er der den europæiske politik - eller i alt fald burde der være en europæisk politik, hvis Europa var en realitet - som i øvrigt er Frankrigs politik, og som består i at gøre det stik modsatte, altså støtte de moderate kræfter i begge lejre, både på israelsk side og på palæstinensisk side. Det er som nævnt Frankrigs politik, og det er mit håb, at Europa vil indse, at det er den klogeste vej at gå, hvis Europa en dag skulle forsøge at få nogen som helst indflydelse på denne ynkelige verdens gang.

Pannella (NI).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, mine damer og herrer, der er en ideologi - ret mig, hvis jeg tager fejl - der forener os, eller Dem, alle. I betragtning af Camp David, Oslo og køreplanen, hvad er da vores mål? At skabe to stater i et område, der er mindre end Normandiet eller Belgien, hvilket siger det hele - jeg taler naturligvis om kvadratkilometer, for jeg vil ikke være så uhøflig at komme med andre hentydninger. To uafhængige stater, at I ved det, ikke én amerikansk stat og én russisk stat. Hr. højtstående repræsentant, den udenrigs- og strukturpolitik, som vi følger der, er helt modsat af den politik, vi har fulgt i 50 år med henblik på den dag - for Guds skyld, det går ikke en gang op for Dem, fordi De er ved Deres forstands fulde brug, mens jeg er lidt skør, idet jeg ser frem til den dag - hvor vi kan være borgere i EU uden at betale prisen for at være borgere i Italien, Frankrig eller Det Forenede Kongerige. Bestemt ikke, De interesserer Dem kun for staterne. Vi skal løse spørgsmål gennem staterne ved at oprette endnu en palæstinensisk stat. Blæse være med, at der kunne være en anden stat, Staten Jordan, som allerede er en større, stærkere og mere demokratisk palæstinensisk stat, end vi på nogen måde kunne forestille os Deres palæstinensiske stat. Deres stat, for Guds skyld! Dernæst er der problemet med Libanon, men De interesserer Dem ikke for andet, end at det er en stat, blæse være med, at det er et dække for Syrien og alt det, der er mest rædselsfuldt i det område, i Middelhavets Schweiz.
Hr. højtstående repræsentant, hr. Patten, jeg ved, at det onde også er her, først og fremmest, i Parlamentet. Vi skal kæmpe side om side med antifascisterne og antikommunisterne - med Altiero Spinelli, Ernesto Rossi og Robert Schuman, med dem, der undfangede Europa ikke som geografisk enhed, men som lovens, Toraens, litteraturens og demokratiets hjemsted - mod nationale bureaukratier, utilstrækkelige redskaber for frihed, befrielse og velstand. Nu forsøger De at pålægge os denne berømte køreplan. Jeg var i Jerusalem med vores kolleger, og jeg sagde: "Køreplanen? En dag, en uge, en måned? To palæstinensiske stater? Alle disse udenrigsministre, alle disse tyvagtige, korrupte ministre?" Ja, de er tyvagtige og korrupte, som det er tilfældet for mange franske, italienske, tyske, britiske og amerikanske ministre, men her er korruption noget andet - det er kødets, frihedens og rettens korruption. Det foreslår vi dem ikke, og det stræber vi ikke efter.
Kunne den ærede kommissær venligst kort fortælle os om vores europæiske hær, der omsider er sendt til Congo? Omsider! Og under hvis kontrol er den? Focards efterkommere! Jeg gentager: Focards efterkommere! Vi overdrager ansvaret for fredsbevarelsen i det område til dem, hvis forsøg på afkolonisering har resulteret i rædselsfulde massakrer, der er værre end dem under kolonitiden.
Jeg ønsker Dem held og lykke, hr. formand. Jeg ønsker Dem held og lykke, kære kolleger. Hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, held og lykke. Vi har brug for det. Jeg ser frem til, når jeg, israelerne og palæstinenserne har ret til borgerskab, der ikke er Deres eller vores fængsler. Vi ønsker at være frie under loven og i frihed.

Laschet (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, som rhinlænder mangler jeg den italienske kollegas kraft i udtrykket, men jeg vil dog gerne med lige så meget engagement knytte et par kommentarer til talerne fra den højtstående repræsentant og kommissær Patten. Køreplanen - den såkaldte road map - er i princippet en metode, som EU anvender overalt i verden. På den måde har vi skabt fundamentet for udvidelsen. At sætte sig et mål og derefter yde både økonomisk og politisk støtte til de enkelte skridt på vejen mod udvidelsen. Jeg beklager, at dette gamle europæiske princip tidligere har forekommet at være en smule glemt eller suspekt. Dengang fik man det indtryk, at uanset omfanget af terroren, intifadaen eller volden lader vi europæere, som om intet var hændt. Vi fortsætter nemlig med at betale og pleje kontakter til præsident Arafat.
Det er godt, at vi har ændret denne fremgangsmåde. Det er godt, at hr. kommissær Patten har omdannet budgethjælp til igen at være projekthjælp, at han nu medvirker i reformeringen af Den Palæstinensiske Myndighed, at vi har meget tæt kontakt til den palæstinensiske finansminister, at vi siger ja til premierminister Abbas, at vi støtter ham, og at vi måske ikke mødes helt så hyppigt og så højrøstet med hr. Arafat som tidligere. Man skal ikke isolere ham, men gøre ham det klart, hvor de europæiske sympatier ligger. Det har vi måske gjort en anelse for sent.
For det andet bør vi også stille de samme høje krav til nabostaterne, som vi nu stiller til os selv. Efter at Irak ikke længere har Saddam Hussein som diktator og forhåbentlig er på vej mod mere demokratiske strukturer, skal vi melde klart ud over for Syrien og Iran. Hvis I ønsker at have relationer til EU, skal I ligeledes sige ja til køreplanen og deltage i processen. Det har vi understreget kraftigt over for vores iranske kolleger i løbet af de seneste par dage. Man kan ikke opretholde gode forbindelser med EU og samtidig støtte Hizbollah. Man kan ikke have et nært venskab med EU og samtidig finansiere terrororganisationers kontorer og pleje kontakter med dem. For så vidt er jeg hr. kommissær Patten og hr. højtstående repræsentant taknemmelig for, at de har udtrykt dette i så entydige vendinger i Europa-Parlamentets plenarmøde i dag. Hvis Iran er villig til - selv i denne vanskelige situation, også i forholdet til USA - at forbedre relationerne til EU, ville man sige ja til køreplanen og ja til en palæstinensisk stat i 2005, men samtidig sige ja til Staten Israels eksistensberettigelse. Indtil nu mangler størstedelen af de arabiske stater, som ønsker et partnerskab med EU, at komme med en sådan tilkendegivelse. Det ville også styrke fredsprocessen i Mellemøsten, hvis vi fik sådanne klare signaler.
Derfor er budskabet til os i Parlamentet: På trods af alle tilbagefaldene og al volden bliver vi mere krævende over for os selv, men også mere krævende i forhold til Israels og Palæstinas nabostater, og det omfatter begge sider. Det inkluderer også premierminister Sharon. Han skal klart og tydeligt have at vide, at køreplanen ikke står til forhandling. Det er grundlaget for det koncept, som efter vores mening skal gælde for Mellemøsten. Bosættelserne skal rømmes. Også her stilles der klare krav til alle de parter, der er involveret i denne proces.
Efter min mening har denne klarhed manglet i europæisk politik i de sidste to til tre år. Vi har nu chancen for at komme tilbage på scenen sammen med USA, Rusland og FN. Jeg tror, at det vil kunne puste nyt liv i fredsprocessen.
Hume (PSE).
Hr. formand, timingen af denne diskussion er meget vigtig, i betragtning af at vores generation lever i en tid med historiens største revolution - telekommunikation, teknologi og transport - der gør verden langt mindre. Indflydelsesrige lande som f.eks. USA og EU er således bedre i stand til at forme denne verden, fordi den er blevet mindre. Derfor bør det primære mål for det nye århundrede være, at vi skal bruge denne indflydelse til at afskaffe alle krige og konflikter. Det betyder i praksis, at vi skal sende vores filosofi om fred og forsoning ud til konfliktområderne. Selvfølgelig er verdenshistoriens bedste eksempel på konfliktløsning Den Europæiske Union. Det nævnes meget sjældent, og det glemmer man tit.
Første halvdel af det forrige århundrede var den værste periode i verdenshistorien - to verdenskrige og 50 millioner ofre. Hvem kunne have forudset, at de samme befolkninger ved århundredets udgang havde fundet sammen i EU? Derfor skal EU's centrale principper sendes ud til alle konfliktområder. Jeg ved det, for EU's tre principper skabte fred i mit eget hjemland, Nordirland. Det handler om respekt for forskelle, ingen sejr og oprettelsen af passende institutioner. Derefter kan vi via disse institutioner samarbejde i fælles interesse og fjerne fortidens hindringer.
Det er mit ønske, at EU's filosofi sendes ud til alle verdens konfliktområder, og derfor skal EU have en kommissær for fred og forsoning med opbakning fra et solidt direktorat, der i stedet for at sende soldater til et konfliktområde kunne sende et hold, der skal fremme dialogen. Det første budskab til Mellemøsten skal selvfølgelig være, at de på forhånd skal blive enige om, at det er mennesker og ikke landområder, der er delt, for uden landområder er selv Mellemøsten kun en jungle, og når folk er delt, skal de blive enige om, at de aldrig kan løse deres problemer med vold. Problemerne kan kun løses gennem enighed, og ved at man sætter sig sammen for at nå til enighed. Jeg mener, at EU i øjeblikket har en stor mulighed for at gå i spidsen som et godt eksempel og give verden lederskab og skabe varig fred.
Ries (ELDR).
Hr. formand, den 4. juni mødtes Ariel Sharon og Mahmoud Abbas i Aqaba og talte om fred, afgav løfter og besluttede at slå ind på den vej, kvartetten havde udstukket, en vanskelig vej, afgjort, men der findes ikke noget alternativ. Det var forbavsende ord, der lød. Den palæstinensiske leder talte om palæstinensisk terrorisme, ikke om militant eller aktivistisk virksomhed, men om terrorisme og om det jødiske folks lidelser. Den israelske leder trodsede dele af sin egen regering og udtrykte på sin side ønske om, at to fredelige stater måtte leve side om side og dermed bringe det palæstinensiske folks lidelser til ophør.
Europa og USA bør nu af al styrke arbejde for, at den dør, der således blev åbnet for to uger siden, ikke lukkes igen og brutalt slukker det håb, der blev tændt. Siden topmødet er 50 mennesker allerede døde på såvel israelsk som palæstinensisk side. Det seneste offer var en lille pige på syv år, der blev dræbt i går aftes. Voldshandlinger kostede hende livet. Noam var israeler, men det er ikke det afgørende i denne forbindelse. For hvert barn, der dør, dør en smule i os. Hvad kan man sige på denne korte tid, andet end at Europa af al magt bør støtte de to mænds indsats og ikke give ekstremister fra begge sider lov til fortsat at lægge hindringer i vejen for freden. Aqaba må ikke blive et nyt Taba.

Vachetta (GUE/NGL).
Hr. formand, vi vil ikke se så meget som ansatsen til en fredsproces for det palæstinensiske og det israelske folk, så længe de politiske forudsætninger for en retfærdig fredsløsning ikke er til stede. Den første forudsætning er nu engang, at den israelske hær omgående trækkes tilbage fra de besatte områder. Men det er hverken Sharons eller Bushs vilje. Vi må indrømme, at de første forsøg på at gennemføre køreplanen har været parodiske. Hvilken betydning har det, at nogle ulovligt placerede bosættelser fjernes, sammenlignet med et folks håb om og legitime ret til en stat? Der bygges fortsat på "sikkerhedsmuren", udbytningen fortsætter, og de målrettede mord fortsætter, hvilket klart viser, at Sharon fastholder sin skæbnesvangre kurs. Det skaber øget fortvivlelse i hele det palæstinensiske folk, men dets ønske om at leve frit i dets egen stat er intakt, og vi bør støtte det heri.
EU kan ikke fortsat negligere det, der sker i dag i Mellemøsten. EU har de fornødne politiske midler til at gribe ind. Det er nu, Rådet må afgøre, om det omsider vil følge Europa-Parlamentets holdning og gå ind for en indefrysning af associeringsaftalen med Israel, indtil tilbagetrækningen fra de besatte områder er gennemført. Det er nu, FN må kræve, at den israelske regering omsider gennemfører de resolutioner, den har vedtaget.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne komme ind på tre punkter på halvandet minut, hvorfor det bliver et meget kort indlæg.
Jeg vil i forbindelse med Israel og palæstinenserne gerne bede Dem om at kontrollere, om begge sider anmodes om at gøre en indsats. Jeg har bemærket, at palæstinenserne har været under ekstremt pres. Jeg spekulerer på, om der også har været lagt pres på Israel om at forlade bosættelserne, for det kunne tage gassen af situationen og være et klart signal, der kunne tage brødet ud af munden på terroristerne.
Unionen skal også udøve pres via associeringsaftalen. Hr. Patten sagde, at der kunne gøres bedre brug af associeringsaftalen. Mener han, at både menneskerettighedsbestemmelserne og reglerne om oprindelse i den aftale vil blive undersøgt? Disse regler stopper trods alt for indrømmelsen af privilegier for produkter, der eksporteres fra de af Israel besatte områder i Gazastriben og på Vestbredden.
Fredsprocessen er stadig sårbar. Den rives i stykker endnu før, den er startet. Jeg mener derfor, at der bør gøres mere, end det er tilfældet nu, for at der virkelig sker fremskridt.
Efter så mange drøftelser i denne uge vil jeg, hvad angår Iran, gerne bede om, at det sikres, at de handelsmæssige og politiske interesser ikke prioriteres højere end menneskerettighederne. De nævnte protokollen. Jeg vil gerne tilføje menneskerettighedsaspektet, for jeg ønsker ikke, at kvinder og mænd fra Iran, der kæmper for frihed, undertrykkes med vold, mens vi taler for døve ører.
Afslutningsvis, hr. højtstående repræsentant, lidt om Ituri. Det er lidt, men, frygter jeg, for lidt. Det er også for sent, men jeg støtter ikke desto mindre Deres indsats. Jeg vil gerne på vegne af de 50.000 mennesker, der allerede er dræbt, anmode Dem om at forsøge at gøre mere. Deres nuværende indsats er ikke nok til at beskytte Ituri som helhed mod volden, og kun den kan redde fredsprocessen i Congo.

Turchi (UEN).
 Jeg vil gerne starte med at takke kommissæren og den højtstående repræsentant for deres tilstedeværelse her i Parlamentet og for deres redegørelser. Jeg vil gerne indledningsvis kort kommentere det, jeg har hørt, for jeg har ikke meget taletid.
For det første mener jeg ikke, hvad angår vores europæiske politik, at den væsentlige, første prioritet for dem med et politisk budskab er genopbygningen af Den Palæstinensiske Myndighed. Det er vigtigt, men det må ikke betragtes som et grundlæggende udgangspunkt, for så ville vi vise partiskhed. Vi er nødt til at kombinere det med andre punkter. Kommissæren må ikke angive det som hovedprioritet. For det andet mener jeg ikke - og det siger jeg henvendt til hr. Baròn Crespo - at det er os, der skal opsøge israelerne, men eftersom vi ønsker at være dialogpartnere, så er det faktisk os, der skal opsøge dem. For det tredje mener jeg ikke - og det siger jeg henvendt til fru Morgantini - at det er os, som skal fastlægge rettighederne, når vi kan se, at rettighederne krænkes af dem, der affyrer bomberne og på den anden side slår syvårige børn ihjel.
Det, jeg mener, vi som Europæisk Union kan gøre - og det er vigtigt på dette tidspunkt, især nu, hvor Abu Mazen og Ariel Sharon fortsætter forhandlingerne, selv om begge sider handler og reagerer - er at legitimisere Abu Mazens rolle. Jo mere legitimitet vi giver ham, jo mere held har vi med at skabe betingelserne for relativ fred i denne vanskelige situation.
Desuden vil jeg gerne benytte lejligheden til i kraft af den iranske delegations tilstedeværelse at opfordre Iran til, netop på grund af landets lange historie og dets rolle i Mellemøsten, at anerkende Staten Israel. Lad det om nødvendigt ske gennem EU, men lad landet anerkende Staten Israel. Det er vigtigt og afgørende, ikke mindst med hensyn til anerkendelsen af menneskerettigheder og den økonomiske og derfor også politiske udvikling i Iran. Jeg er sikker på, at det ville bidrage til at bane vejen for en ægte varig fredsproces i Mellemøsten.

Belder (EDD).
Hr. formand, en voldelig destruktion af Staten Israel. Det er det, som den palæstinensiske islamiske terrorbevægelse, Hamas, har i sinde at gøre. Fredsbestræbelserne i Mellemøsten skal fokusere på at neutralisere fjenderne af fred, f.eks. Hamas. Rådets beslutninger forleden i Luxembourg er et skridt i den rigtige retning, om end det kommer meget sent. EU ønsker nu at handle mod hele Hamas-bevægelsen og ikke længere begrænse sig til den såkaldte militære del af Hamas.
Jeg håber virkelig, at medlemsstaterne forenes og vedtager en konsekvent politik over for endnu en fjende af fred i området, nemlig det libanesiske Hizbollah, for det "Guds parti" ønsker heller ikke at underkaste sig eksistensen af en jødisk stat.
Rådet gjorde på mødet i Luxembourg rigtigt i at understrege behovet for et konstruktivt standpunkt i bekæmpelsen af terror blandt staterne i Mellemøsten. Den Islamiske Republik Iran, af alle stater, som EU er i intense forhandlinger med om en udvidelse af det økonomiske og politiske forhold, nægter at samarbejde.
Hr. formand, hvordan tolker jeg ellers erklæringen fra den tidligere iranske præsident, Rafsanjani, i fredags? Med klar henvisning til selvmordsbomberne erklærede denne autoritative persiske politiker, at for hver palæstinenser, der kommer i himlen, kommer 300 israelere i helvede.
EU skal fortsat indtage et stærkt og konsekvent standpunkt over for denne religiøse lovliggørelse og tilskyndelse til terror af hensyn til EU's egen politiske troværdighed, både i og uden for Unionen og fremfor alt af hensyn til freden i Mellemøsten.

Souchet (NI).
Hr. formand, næppe havde USA taget et vigtigt skridt i den rigtige retning, idet præsident Bush anerkendte, at det er absolut nødvendigt at sikre palæstinenserne en levedygtig stat og nødvendigt, at USA involverer sig stærkt i det israelsk-palæstinensiske spørgsmål og af al magt arbejder for, at køreplanen gennemføres, før voldsspiralen i form af attentater og gengældelsesaktioner fortsatte og ødelagde den genåbning af forhandlingsprocessen, der tegnede sig i Aqaba.
Der er i denne forbindelse grund til at beklage, at de mest yderligtgående palæstinensiske bevægelser, især Hamas, spiller en stadig større rolle. Deres afvisning af staten Israels legitimitet er helt uacceptabel. Men burde man ikke efterhånden spørge sig selv, om de gentagne forsøg på at splitte palæstinenserne og den klare afvisning af, at sidstnævnte har ret til en virkelig uafhængig stat, er de to væsentligste faktorer, der giver næring til Hamas, samtidig med at de svækker Den Palæstinensiske Myndighed som sådan? Den finansielle forfølgelse og de målrettede mord er afgjort ikke de mest effektive midler til at svække Hamas' popularitet. De mest effektive midler er de politiske. Når palæstinenserne øjner en troværdig mulighed for at opnå en virkelig stat, som, om end af ringe udstrækning, besidder den suverænitet og territoriale kontinuitet, der er påkrævet for at kunne tale om en fuldgyldig stat, og ikke en pseudostat eller noget, der blot tager sig ud som en stat, vil Hamas' stjerne endegyldigt blegne.
Der er et andet middel, vi ikke må afvise eller nægte at tage under overvejelse, og som kunne spille en væsentlig rolle med henblik på at fremme de to parters frigørelse og genoptagelsen af dialogen, nemlig en fredsstyrke. Vi ved, at det på et eller andet tidspunkt, naturligvis når tiden er moden hertil, vil være nødvendigt at indsætte en tredjepart af denne art i området. Ønsker man fra europæisk side at optræde som andet og mere end blot tilskuer til og kommentator af denne sag, kan vi på nuværende tidspunkt med fordel koncentrere os om denne form for bidrag til bestræbelserne for at skabe fred.
Det er mit indtryk, at den højtstående repræsentant ikke bifalder denne tanke, som Frankrig har bragt på bane, men som også har været fremført af FN's generalsekretær og andre. Hvis det er korrekt, må jeg beklage det, for det er efter min opfattelse en nyskabende og relevant tanke, som vi hellere burde søge at vinde gehør for hos vores partnere, hvis vi virkelig ønsker at bidrage med andet end højstemt tale til genoptagelsen af fredsprocessen.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, for nogle få uger siden blev den længe ventede amerikanske køreplan for fred i Mellemøsten offentliggjort. Dokumentet har fuld opbakning fra resten af det internationale samfund inklusive kvartetten bestående af USA, EU, Rusland og FN. Ingen skal undervurdere betydningen af dette initiativ på et tidspunkt, hvor der trods frygtelige voldshandlinger fra begge parter nu endelig er en sjælden mulighed for fremskridt.
Der er en stigende accept blandt araberne af det ønskværdige i en forhandlingsløsning, mens premierminister Sharon selv har talt om skaderne på Israels økonomi og samfund som følge af den fortsatte vold og det umulige i at bevare en permanent besættelse af samt israelsk herredømme over 4 millioner palæstinensere. Det kunne se ud til, at det kun er ekstremisterne, der frygter freden. Uanset årsagerne til konflikten i Mellemøsten er der en stigende anerkendelse blandt araberne af, at Israel er kommet for at blive, mens jøder i hele verden kan se, at Israels sikkerhed på længere sigt er bedst tjent med, at man anerkender det palæstinensiske folks legitime ønske om at få deres egen stat i 2005.
Tidligere i sin præsidenttid var præsident Bush forståeligt nok uvillig til at engagere sig i detaljerne vedrørende forhandlinger, som ikke førte til noget, og han holdt sig klogeligt i baggrunden. Nu har han taget det rette skridt på det rette tidspunkt for at vise sit personlige engagement i en varig fredsløsning. For første gang i mange år synes en løsning at være inden for rækkevidde. Vi må ikke forspilde denne mulighed.
Køreplanen er specifik på en række punkter, ikke mindst hvad angår en øjeblikkelig indstilling af voldshandlingerne fra begge sider, en øjeblikkelig fastfrysning og en efterfølgende fjernelse af bosættelserne samt Den Palæstinensiske Myndigheds indstilling på at leve op til sine historiske forpligtelser og styre de folk, der begår voldshandlinger. For Israels vedkommende skal man efter accepten af køreplanen give premierminister Abbas en chance for at vise sit engagement i fredsprocessen. Hvis de palæstinensiske myndigheder arresterer de personer, der fortsat angriber israelske civilister, er der ingen grund til at lade kamphelikoptere angribe civile palæstinensiske områder. Intet vil være værre for denne proces end en forsinkelse på grund af den israelske regerings gengældelsesdrab, hvis Den Palæstinensiske Myndighed er oprigtigt engageret i at skabe fred nu. Det er glædeligt, at Israel i dag har indvilliget i at standse opsporingerne og henrettelserne af ledende politiske personligheder fra de islamiske grupper.
Det glæder mig også, at EU's udenrigsministre i mandags udsendte et betimeligt ultimatum til Hamas om enten at gennemføre køreplanen eller også at blive udsat for alvorlige økonomiske sanktioner. Deres militære fløj er allerede en klassificeret terrororganisation, og deres foragtelige og tragiske politik med at rekruttere selvmordsbombefolk bør vedholdende fordømmes fra alle sider. Ikke desto mindre er jeg glad for, at Hamas nu indleder nye våbenhvileforhandlinger med premierminister Abbas. Jeg giver kommissær Patten ret i, at en kommende palæstinensisk stat skal have et grænsefællesskab og være levedygtigt, og at det ikke skal overstrøs med israelske bosættelser, men samtidig skal retten til at vende tilbage håndteres meget varsomt. Måske er det endelige svar en generøs økonomisk kompensationspakke til de mennesker, der har mistet deres ejendom. Der er også brug for opfindsomhed, hvad angår Østjerusalems endelige status.
Jeg vil gerne takke kommissær Patten personligt for hans uforbeholdne og gennemsigtige samarbejde med arbejdsgruppen for kontrol med EU-midler til Den Palæstinensiske Myndighed, der nu er i gang med sit arbejde, som ventes afsluttet i løbet af næste år. Det er værd at bemærke, at kvartetten i modsætning til Irak er et eksempel på, hvordan en fælles europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik baseret på enstemmighed faktisk fungerer. Til sammenligning har Irak vist os, hvordan en politik med flertalsafgørelser, der slet ikke kan føres over i EU-regi, er helt urealistisk og vil skabe splittelse og fjendskab blandt alle parter. I mellemtiden skal EU gøre en stor indsats for at overbevise begge parter i den arabisk-israelske konflikt om, at freden er den eneste reelle valgmulighed på lang sigt.

Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand, som ordfører for betænkningen om Mellemøsten besluttede jeg for et par måneder siden at fokusere på det, der kaldes køreplanen. Jeg mente, at alt andet ville være absurd, da køreplanen er Unionens ledende princip, og da Den Palæstinensiske Myndighed - selv om jeg ikke ved hvor mange palæstinensere - støtter dette dokument og processen i det.
Jeg er på nuværende tidspunkt ærligt talt ikke sikker på, at Ariel Sharon er så entusiastisk med hverken processen eller dokumentet. Det siger jeg af følgende årsag. Da premierministeren forelagde køreplanen for regeringen, beskrev han den som "et nødvendigt onde" og sikrede sig kabinettets stemme ved at sige, at de 14 forbehold eller ændringsforslag, der var forelagt for Washington - ikke for kvartetten - ikke kan forhandles. Premierministeren nævnte ikke behovet for at fjerne bosættelser, der er afgørende for opnåelsen af en levedygtig palæstinensisk stat. Desuden erklærede premierminister Sharon den 27. maj i Knesset, at bosættelserne ikke ville blive drøftet i forbindelse med køreplanen, men bilateralt mellem Jerusalem og Washington. Israelsk tv angav yderligere den 10. juni, at Washington havde accepteret Israels anmodning om denne fremgangsmåde.
I lyset af disse oplysninger vil jeg gerne spørge den højtstående repræsentant, om han mener, at disse oplysninger og specifikt denne bilaterale aftale om bosættelser mellem Jerusalem og Washington, hvis det bekræftes, kan udgøre et brud på køreplanen. Jeg vil også gerne spørge den højtstående repræsentant, om han mener, at Israels 14 forbehold eller ændringsforslag, hvis de accepteres, kan ødelægge alle muligheder for processen og freden.

Sbarbati (ELDR).
Hr. formand, køreplanen repræsenterer efter vores mening i alle tilfælde en chance for fred, der skal stræbes efter uden hensyn til følelser af sympati eller antisympati. Den opfordrer først og fremmest til en afslutning på konflikten, på terror, på selvmordsangreb, på målrettede attentater. Den opfordrer Israel til at trække sig tilbage fra de besatte områder, så to befolkninger kan leve side om side i fred med sikre grænser, med garanti om demokratiske institutioner. Vi mener i den henseende, at det internationale samfunds rolle har afgørende betydning for køreplanen, men vi mener også, at EU skal skabe sig en stærkere, mere klar rolle i Mellemøstpolitikken, ikke for at sætte sig op imod USA, men netop for at stoppe med konstant at stikke hovedet i busken og fastlægge en udenrigspolitik. Det er grundlæggende set den udfordring, som konventet står over for, selv om det endnu ikke er klart, hvordan den bedst tackles. Udfordringen med at opbygge et politisk Europa, der globalt, på verdensplan, kan tage fat på de vigtige spørgsmål i dag - demokrati, fred, frihed og udvikling for alle befolkninger uanset race, farve eller tro.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, for Irans vedkommende blev begrebet Europa - i modsætning til Asien - formuleret første gang i Herodots historiske værk om persernes angreb på Europa, som på det tidspunkt var de græske bystater. Jeg synes, det er lidt for sent at tage hævn nu, og når det kommer til stykket, fik vi også hævn med Alexander den Store.
Jeg er meget bekymret over EU's politik over for Iran. Jeg er meget bekymret over kombinationen af de to beslutninger, Rådet traf i mandags, som på den ene side sætter store spørgsmålstegn ved gennemførelsen af ikkespredning af masseødelæggelsesvåben i Iran på grundlag af landets nukleare program og på den anden side bekendtgør en overordnet strategi, som giver mulighed for at anvende vold ved krænkelse af principperne om ikkespredning af masseødelæggelsesvåben. Jeg synes, vi leger med ilden. Jeg mener, vi placerer en stor bombe under de iranske studerendes bestræbelser, som jeg tror de fleste medlemmers hjerte banker for, med de påskud, vi giver det konservative styre til at knuse deres opstand. Jeg tror, at både Rådet, hr. Solana og Kommissionen bør træde varsomt her.
Til sidst har jeg to spørgsmål. Det første er: På samme måde som vi opfordrer Iran til at svare timely, fully og adquately, opfordrer vi så USA's og Storbritanniens regeringer til at svare på, om de har fundet masseødelæggelsesvåben i Irak, så vi ikke fører krig forgæves? Og det andet spørgsmål er: Vil De, hr. højtstående repræsentant, læse Aischylos' tragedie "Perserne", i spansk oversættelse, i de tre dage, De er i Grækenland?
Sandbæk (EDD).
Hr. formand, med kun ét minuts taletid vil jeg koncentrere mig om køreplanen, og hvordan man overholder den. Svaret kan koges ned til en enkelt sætning - overholdelse af den humanitære folkerets principper. Enhver kamp for at få palæstinenserne inklusive de kriminelle selvmordsbombefolk til at overholde den humanitære folkeret vil være nyttesløs, hvis den gentagne gange krænkes af Staten Israel, der har det primære ansvar for overholdelsen af disse principper. Det er ulovligt at etablere bosættelser i de besatte områder og rive huse ned, og det er i strid med den humanitære folkeret at udføre målrettede henrettelser ledsaget af drab på uskyldige civile, blot for at nævne nogle få af disse krænkelser.
Jeg opfordrer derfor kvartetten til at gøre det krystalklart, at alle parter skal overholde den humanitære folkeret.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, kære kolleger, hvor mange fredsplaner for Mellemøsten har der ikke allerede været, og hvor mange er forsvundet ned i makulatoren? Det er nyttesløst at besvare dette spørgsmål. Det er først nu, at der foreligger en konstellation, som trods alt har en chance for at blive en succes. Det skyldes utvivlsomt EU's bestræbelser og den road map, som er udarbejdet inden for rammerne af Mellemøsten-kvartetten, det vil sige af EU i fællesskab med USA, Rusland og FN. Planer har der selvfølgelig været adskillige af, heriblandt Mitchell-planen. En road map og en god køreplan er absolut ingen garanti for, at man også når derhen, hvor man gerne vil. Det kræver, at de relevante aktører er til stede på begge sider, og det kræver naturligvis også, at USA lægger pres på Israel. Selv om EU er vigtig, fordi den også har palæstinensernes tillid - i israelernes begrebsverden nogen gange for meget - håber jeg efter mødet mellem Abu Mazen, hr. Sharon og præsident Bush trods alt på, at det nye fredsinitiativ kan holdes uden for den dødelige cirkel af vold og modvold. Det har noget at gøre med det samlede politiske klima i Mellemøsten. Efter at Saddam Husseins regime er faldet - hvad man så end måtte mene om den amerikanske intervention - er der i hvert fald ryddet én forhindring af vejen. Systemet er væk, og dermed er grundlaget fjernet for de radikale palæstinensiske kræfter og andre, som støtter ekstremisme.
Også Iran, som indtil nu har bakket op om Hizbollah, bør spille en konstruktiv rolle her og overveje, om man vil fortsætte med at støtte denne organisation som hidtil. Der er også en mulighed for, at man isolerer de radikale kræfter og giver de moderate en chance. Dette er en strategi, som kun kan fungere, hvis EU og USA arbejder sammen og ikke anlægger forskellige strategier.
Hvor tragisk og utilfredsstillende situationen i Irak end er, er der nu for første gang desuden en chance for, at Syrien og derfor måske også Libanon skifter kurs og vil indgå i en fredsproces med Israel. Men Israel må ligeledes bringe ofre. Premierminister Sharon må ikke bøje sig for presset fra radikale bosættere og kræfter, således at Israel kun kan udfolde sig inden for de bibelske grænser. EU skal opmuntre ham og støtte ham i dette. Flertallet af den israelske befolkning er parat til at give indrømmelser for at kunne leve i fred og sikkerhed, men naturligvis skal den palæstinensiske side også opgive det højlydte krav om, at flygtningene skal kunne vende tilbage efter et en til en-princip, for dette ville betyde et farvel til Staten Israel.
Det bør overvejes grundigt, om EU skal stille med sin egen fredsbevarende styrke. Personligt har jeg svært ved at forestille mig den sikkerhedsmæssige gevinst ved en sådan styrke. For det første, fordi Israel aldrig har overladt sin sikkerhed til andre militære styrker end sine egne, og for det andet, fordi en sådan styrke selv kunne tænkes at blive et mål for selvmordsattentater, uden at kunne forhindre disse.
I sidste ende står og falder alt med præsident Bushs beslutsomhed om at lade palæstinenserne få deres egen stat. Han skal tilmed vise denne beslutsomhed i et valgår. Den eneste måde at undgå, at køreplanen løber ud i Mellemøstens ørkensand, på er, hvis EU og USA supplerer hinanden og optræder samlet. Hvis de agerer som konkurrenter i Mellemøsten, vil dette give spillerum for ny ekstremisme.
Poos (PSE).
Hr. formand, i det israelske dagblad Yedioth Aharonot påpeger lederskribenten, at intet dokument, som er blevet offentliggjort før forhandlingerne, nogensinde er blevet gennemført, når det gælder den israelsk-arabiske konflikt. Offentliggørelsen umuliggør i sig selv gennemførelsen. Det følger af denne dystre tanke, at kvartettens køreplan allerede er umuliggjort af to årsager. For det første med offentliggørelsen af Sharon-regeringens 14 forbehold, som er accepteret af USA. Hermed mister de forskellige etaper i køreplanen deres substans. Det er topmålet, når Sharon ønsker at fjerne alle henvisninger til Sikkerhedsrådets resolution 242 og 338, som udgør retsgrundlaget for enhver fredelig løsning i Mellemøsten. Hvis en bestemmelse er i vejen, så lad os straks få den ophævet. Med krigen i Irak viste hegemoniet vejen.
Det andet anslag, der rettes mod den nye fredsplan, er den skændige tilbagevenden til bibelens jus talionis: attentater, som straks efterfølges af lidet målrettede mord. Voldsspiralen skærpes mere og mere. Der er således ingen udsigt til den tilbagevenden til absolut ro, som er forudsætningen for, at processen kan iværksættes.
Det eneste forstandige forslag til imødegåelse af denne triste udvikling er stillet af FN's generalsekretær. Han anbefaler, at der indsættes en fredsstyrke mellem de to parter. Forslaget er straks blevet afvist af Sharon-regeringen. Israel har ingen grænser, og så længe Israel ikke accepterer sine egne grænser, vil ingen fredsplan kunne sættes i gang eller bære frugt.
Dette dilemma kræver en enkel og klar løsning, som omgående ville bringe terrorismen til ophør, nemlig at Israel gennemfører resolution 242 og 338, trækker sig tilbage fra de besatte områder og trækker sine tropper tilbage til de internationalt anerkendte grænser. Ved at bringe folkeretten i anvendelse sikres det umiddelbart, at køreplanen kan gennemføres med godt resultat. FN, USA og EU har midlerne hertil, men man mangler den politiske vilje, og man mangler modet hertil.

Nordmann (ELDR).
Hr. formand, jeg har tre bemærkninger. Den 11. september fyldte os med gru. De selvmordsattentater, palæstinensiske terrorister udsætter israelerne for, er en daglig gentagelse af den 11. september. Intet ændres beklageligvis herved, selv om man begynder at rømme bosættelserne!
Den anden bemærkning vedrører køreplanen. Lad os ikke tage fejl. Det er en ramme, ikke en spændetrøje. Den kan tjene til at sætte gang i forhandlingerne, ikke til at bringe dem til afslutning. Der er tale om et program, ikke et diktat.
Endelig vil jeg som min tredje bemærkning påpege, at Europas holdning er svag, for den er uafbalanceret og forekommer forudindtaget. Italienske diplomater har indledt bestræbelser for at skabe øget balance. Lad os ønske dem alt held hermed, således at det italienske formandskab omsider kan give Europa mulighed for at yde en behørig indsats til fremme af freden.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, i de seneste uger har vi dagligt, ja, endda hver time, skiftet mellem håb og fortvivlelse. Alligevel skal vi - og med vi mener jeg Europa og USA - holde fast i gennemførelsen af køreplanen. Det er lige så meget amerikanernes plan, som det er europæernes plan. Vi har oven i købet med særligt eftertryk - og det vil gerne takke hr. Solana og hr. Patten for - presset på for at få denne køreplan offentliggjort og gennemført. Som nogle talere allerede har været inde på, er der kun chance for at opnå fred, hvis vi indtager en fælles holdning. Jeg er ikke enig i det synspunkt, at Europa går ensidigt til værks, hvis man lægger et passende pres på begge sider - på Israel og på palæstinenserne. Både for Israel og for Palæstina har vi brug for en levedygtig og sikker stat. Det bør man anerkende.
Vi ønsker ingen vold fra den anden side - og hr. Nordmann - hvis ellers jeg husker forhandlingerne i udvalget ret. Hvad andet end vold er den folkeretligt illegale bosættelsesaktivitet? Opførelsen af muren er en forfærdelig voldshandling, der påvirker folks levevilkår og sågar deres liv. Dette gælder naturligvis ligeledes for den frygtelige terrorisme, som jeg ikke har nogen sympati for. Også over for iranerne, som vi talte med i går, har vi klart givet udtryk for, at enhver form for sympati med eller accept af terrorisme ikke kan toleres af Europa. I øvrigt er terrorisme først og fremmest selvdestruktivt. Ethvert samfund, der er baseret på terrorisme, er allerede inficeret af voldens virus.
Hvad vi unægtelig har brug for, er støtte til Palæstinas sikkerhed. Den Palæstinensiske Myndighed løser ikke sikkerhedsproblemet alene. Hvad vi også har brug for, også selv om israelerne er imod det - her skal man altid udøve konstant pres - er internationale tropper som observatører, men som også har mulighed for at gribe ind. Vi har desuden brug for, at Abu Mazen får succes. Hr. kommissær Patten mener, at vi har brug for valg, og jeg giver ham ret, men det er mest hensigtsmæssigt, at valg først kan finde sted, når Abu Mazen har haft mulighed for at bevise, at hans linje er bedre og mere succesrig for palæstinenserne end den terrorisme, som Hamas og andre bevægelser står bag.
I de sidste par dage havde jeg en ung, kvindelig israelsk læge på besøg. Hun havde været to år i militæret og yder nu medicinsk hjælp i en mobil klinik i de palæstinensiske områder. Dag efter dag går hun ind i de palæstinensiske områder og hjælper til med at sørge for, at også palæstinenserne har et minimum af basal sundhedspleje. Så længe der findes sådanne mennesker i Israel og på den palæstinensiske side, må vi med håb og tillid gøre alt for, at der bliver fred i Mellemøsten!
Fava (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. højtstående repræsentant, det ser ud til, at der til de mange fjender af fred, som vi kender, skal tilføjes improvisation og formodninger, der, når de bruges af folk i ledende institutionelle stillinger, kan have ødelæggende følger. Jeg henviser til Italiens ministerpræsident Silvio Berlusconis nylige besøg i Israel og til den kendsgerning, at hr. Berlusconi om ca. 10 dage bliver formand for Rådet her i Bruxelles. Jeg vil gerne påpege, at hr. Berlusconi, efter at Ariel Sharon stolt og kunstfærdigt have modtaget ham i den udelte hovedstad i Staten Israel og angivet en ret undergravende fortolkning af køreplanen, til gengæld nægtede at møde Yassir Arafat og Abu Mazen. Jeg er i dette tilfælde enig med den franske udenrigsminister, hr. De Villepin, da han sagde, at hr. Berlusconi ikke havde levet op til den europæiske holdning, der handler om viden, om dialog med alle. Jeg opfordrer Dem derfor til, hr. formand, at minde hr. Berlusconi om, ikke som øverste chef for den italienske regering, men som fremtidig formand for Rådet og repræsentant for en europæisk institution, at de europæiske institutioners pligt og formål ikke er at udvise eller demonstrere venskab med befolkninger, men at stræbe efter ét mål, nemlig fred.

Solana
Hr. formand, jeg har lyttet indgående til de ærede parlamentsmedlemmers indlæg. Jeg mener at have taget alle til efterretning, og vi vil forsøge at trække på dem i samme ånd som hos de fleste medlemmer, der har talt denne eftermiddag.
Vi har alle det samme mål - et mål, som jeg mener, vi har delt i lang tid og ikke blot i dag - der går ud på at finde en formel, der gør det muligt for os at gennemføre FN's Sikkerhedsråds resolutioner med eksistensen af to stater, der kan leve side om side i fred og stabilitet, i et stabilt område, og hvor de to stater anerkendes af samtlige nabolande. Det er vores største ønske, vores drøm, og vi ønsker, den bliver til virkelighed hurtigst muligt.
Jeg vil gerne svare meget kort på de to spørgsmål fra hr. Menéndez del Valle. Jeg er som svar på det første ikke bekendt med en bilateral aftale om spørgsmålet om bosættelser. Jeg er kun bekendt med køreplanen som helhed. Desuden kan der være forbehold hos alle de involverede, forudsat at alle medlemmer af kvartetten er indstillet på at gennemføre køreplanen i sin helhed.

Formanden.
Mange tak, hr. Solana.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og fra Kommissionen om EU's sikkerhedsstrategi, herunder gennemførelse af FN's program til bekæmpelse af ulovlig handel med håndvåben.

Solana
Hr. formand, jeg vil gerne orientere Dem alle, så kortfattet jeg kan, om indsatsen i forbindelse med det, der kan kaldes "europæisk sikkerhed".
Som De husker, mine damer og herrer, fik jeg på mødet på Rhodos til opgave at udarbejde et dokument om spørgsmålene i forbindelse med europæisk sikkerhed inden Det Europæiske Råds møde i Thessaloniki, selv om det formentlig ikke vil være det sidste dokument om dette emne.
Jeg skal understrege, at det væsentlige er, at EU for første gang ønsker et dokument af denne type. Ikke alene er der et ønske om, at medlemsstaterne har deres egne dokumenter, men også om, at EU har et kollektivt dokument om sin sikkerhedsstrategi. Jeg tror, at det er første gang, og jeg vil gerne fremhæve, at det er et vigtigt skridt mod skabelsen af et Europa, der udvikler sig ved hjælp af politiske virkemidler.
Jeg baserer først og fremmest min tilgang på et grundlæggende princip, som hele dokumentet bygger på. Et Europa af disse dimensioner med 25 demokratiske lande, der snart har en befolkning, som er dobbelt så stor som USA's og fire gange så stor som Japans (jeg nævner som eksempler store lande, der ligesom vores har en stærk valuta), et Europa, der tegner sig for ca. en fjerdedel af verdens bruttonationalprodukt, kan ikke undslå sig for at være en international aktør, vil jeg atter en gang gerne understrege. Uanset om vi ønsker det eller ej, bliver vi nødt til at være en international aktør. Dette princip, som jeg er stærk tilhænger af - og som jeg håber, De også er tilhængere af, mine damer og herrer - skal løbe som en rød tråd gennem hele vores tilgang til skabelsen af sikkerhed i Europa.
Dokumentet er næsten færdigt og vil blive forelagt stats- og regeringscheferne næste torsdag og fredag i Thessaloniki. Jeg vil nu gerne give Dem et indblik i dets struktur.
Det begynder med en analyse af de sikkerhedsforhold, som vi lever under, og som naturligvis omfatter regionale konflikter og de årsager til konflikterne, som berører os, nemlig fattigdom, social udstødelse og mangel på naturressourcer. Derefter behandles nyere trusler såsom international terrorisme, spredning af masseødelæggelsesvåben samt sammenbrudte stater.
Andet kapitel er baseret på denne analyse og beskriver, hvad der efter vores mening bør være de vigtigste strategiske mål for Europas sikkerhed. Det første strategiske mål må rent logisk være at udvide og stabilisere sikkerhedszonen rundt om EU, med andre ord rundt om vores kontinent, navnlig mod øst og syd.
Jeg mener, at det dokument, som Kommissionen forelagde for nylig, om det nye Europa og Europas grænser overvejende omhandler, hvor og hvordan EU bør begynde at udvikle sine sikkerhedsforhold.
Det andet vigtige punkt i forbindelse med strategiske sikkerhedsmål er efter vores mening styrkelsen af den internationale orden. Vi kan nok beskrive Europas plads i den internationale orden således. Vi er effektive multilateralister, og vores teori om verdensordenen bør baseres på effektiv multilateralisme. Vi arbejder derfor på at beskytte Europas sikkerhed gennem alle organisationer og især gennem FN, og det ønsker vi også at gøre fremover. Der er selvfølgelig aktører, der har mere individuelle roller, f.eks. USA, Den Russiske Føderation og andre store lande eller vigtige internationale aktører.
Men det, jeg gerne vil sige - og vi har forsøgt at lade dokumentet afspejle denne meget velovervejede opfattelse - er, at for at sikre et effektivt multilateralt system og nærmere bestemt FN's troværdighed må vi i teorien være indstillet på at sikre, at alle de principper, som FN hviler på, overholdes, og at organisationen har den troværdighed, den fortjener.
Når nogle af de principper, som chartret og visse af Sikkerhedsrådets resolutioner bygger på, ikke overholdes, kan EU ikke forholde sig passivt, men må handle, og det må handle med alle de betydelige midler, det har til rådighed. Heldigvis har EU en lang række muligheder, lige fra diplomatisk aktivitet til bevæbnede fredsbevarende operationer.
Hr. Hughes, som ikke er til stede i øjeblikket, gjorde tilfældigt en nyttig iagttagelse om, hvordan EU også kan spille en vigtig rolle i den effektive dialog i tilfælde af konflikt. Vi skal dog have mod til at sige til os selv, at når der kastes vrag på de regler, de principper, som vi alle har besluttet at forsvare inden for rammerne af effektiv multilateralisme, skal EU også være villigt til at imødegå en sådan overtrædelse af politiske eller andre internationale aftaler eller kontrakter.
Det tredje punkt, som jeg gerne vil nævne, er behandlingen af nye trusler, nemlig terrorisme, spredning af våben samt sammenbrudte stater. Om disse spørgsmål, der er nye eller omfatter nye aspekter, selv om nogle af dem har været aktuelle i mange år, må vi sige, at der er tale om en anden type risici og trusler end dem, vi tidligere har oplevet. En forskel er, at disse handlinger kan begås på afstand. I koldkrigstiden var vi vant til trusler ved vores grænser. I dag står vi måske over for den første trussel, der befinder sig langt fra vores grænser, og vi er således nødt til at udnytte vores kapacitet på den anden side af grænserne. Jeg mener også, at denne mulighed blev overvejet, da vi i slutningen af 1999 i Helsinki fik til opgave at se på, hvordan EU kunne udføre civile og militære handlinger.
Disse nye trusler er også dynamiske, og vi må derfor forebygge dem og så hurtigt som muligt prøve at sikre, at de ikke får lov at blive en realitet, uanset om de skyldes sult, klimaændringer eller andre konflikter, f.eks. etniske eller religiøse. Jeg mener, at hurtig forebyggelse er en forpligtelse, der påhviler os og skal indgå i den filosofi, som ligger bag EU's handlinger.
Disse nye trusler er mere komplekse, mere komplicerede end noget, vi har oplevet før, og vores reaktion kan således ikke være enkel. Vi kan ikke reagere enkelt på noget, der er komplekst. Vores reaktion er også nødt til at være kompleks, og det vil efter min mening være en fejl at tro, at der er en militær løsning på disse problemer. Det tror jeg ikke, der er, og vi er derfor nødt til at benytte os af hele det udbud af midler, EU som helhed råder over. De omfatter som nævnt alt fra diplomati, humanitær bistand, krisestyring, handel, sanktioner osv. til krisestyring med militære midler. Jeg mener dog, at det vil være en meget alvorlig fejl, hvis man tror, at denne type problemer kun kan løses militært. Jeg mener også, det er forkert at tro, at disse nye trusler udelukkende bør bekæmpes militært.
Jeg vil gerne have, at dokumentet slutter med en opfordring til at skabe et Europa med klart definerede egenskaber, et Europa, der er mere aktivt på verdensplan, og som derfor skal have den politiske vilje til at handle.
Jeg håber, at debatten i konventet de seneste måneder får ikke kun Parlamentet, men også borgerne på vores kontinent til at konkludere, at vi, hvis vi virkelig ønsker at indtage vores retmæssige position i verden med den rigdom og velfærd, som vi har, også har forpligtelser, og disse forpligtelser skal opfyldes. Det er derfor nødvendigt med større aktivitet og større politisk vilje til at handle, og det er efter min mening afgørende.
Hvis vi ønsker at handle, skal vi have kapacitet til at handle, og vi er således også nødt til at gøre den nødvendige indsats, som omfatter udvikling af militær og civil kapacitet, og jeg vil ikke lægge skjul på, at større kapacitet til at handle og udøve indflydelse i verden også kræver flere ressourcer.
Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, de nationale regeringer, er nødt til at se realiteten i øjnene, ellers er vores ord udtryk for hykleri. Vi kan ikke græde, når vi ser andres lidelser i fjernsynet, og samtidig ikke være villige til at gøre, hvad der kræves. For at gøre, hvad der kræves, skal vi have de nødvendige ressourcer, og disse ressourcer er nødt til at komme fra borgerne på vores kontinent, i vores eget EU, der også skal være gavmilde nok til at betale for de nødvendige ressourcer til at gøre den indsats, som vi hver dag bliver bedt om at gøre.
I mit første indlæg talte jeg om operationen i Congo. Det er et eksempel på, hvad vi måske er nødt til at gøre i fremtiden, men i større omfang. Vi er i øjeblikket i stand til at udføre en sådan operation på grund af vores samlede midler, men også på grund af midler, som især er til rådighed for nogle nationer, der kan påtage sig en rolle, som andre ikke kan. Vi skal derfor alle gøre en indsats for at bevare et kapacitetsniveau, der sætter os i stand til at spille den rolle, vi ønsker at spille.
Jeg vil gerne gentage, at det Europa, vi ønsker, er et Europa med større synlighed, vilje til at handle og midler til at føre denne vilje ud i livet. Vi ønsker et Europa, der også har den nødvendige sammenhæng til at handle, og dermed mener jeg, at der skal være sammenhæng inden for EU og i alle EU's institutioner og mellem EU og dets medlemsstater, så hele indsatsen, f.eks. den diplomatiske indsats, bærer frugt. Tænk et øjeblik på, at EU's diplomatiske net med alle medlemsstaterne er betydeligt større end nettet i det land med det største diplomatiske net. Hvis vi udnytter det i en bestemt sags tjeneste, vil vi formentlig være tusind gange så effektive som nu.
Jeg mener, at det dokument, som vi forelægger stats- og regeringscheferne torsdag og fredag i Thessaloniki, afspejler denne tilgang, som efter min opfattelse er i overensstemmelse med de fleste parlamentsmedlemmers holdning.
Patten
Hr. formand, gennem de seneste tre til fire år har den højtstående repræsentant og jeg holdt timevis lange taler om dette emne, og hvis De granskede dem nøje, ville De opdage, at de er bemærkelsesværdigt ens og afspejler de samme argumenter, som den højtstående repræsentant i dag endnu en gang har leveret på overbevisende og eftertrykkelig vis.
Det er på mange måder bemærkelsesværdigt, at EU på kort tid er nået så langt hen imod en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik uden fordelen - indtil videre - ved en formel sikkerhedsstrategi. Kommissionen glæder sig meget over beslutningen om at rette udeladelsen, og den ser frem til de nært forestående forhandlinger om strategidokumentet.
Hvad angår forsvaret og militæret, er der gjort imponerende fremskridt i etableringen af den europæiske kapacitet, som EU allerede er begyndt at udnytte. Som den højtstående repræsentant har sagt, skal vi præcisere vores strategiske formål og de omstændigheder, under hvilke EU kan anvende magt. Som både han og jeg har sagt, er vi også nødt til at udfordre vores regeringskolleger og vores valgkredse med hensyn til den afstand, der findes mellem ambitionerne og det, som folk er villige til at betale, og det, som folk er villige til at samarbejde om.
Som jeg tidligere har sagt, er Kommissionen ikke en tavs og uinteresseret tilskuer til denne debat. Vi spiller ingen direkte rolle i forsvarsanliggender og militære anliggender, og selv i min ærede vens, hr. Van Ordens, fravær vil jeg gentage, at vi ikke higer efter at få en direkte rolle i forsvarsanliggender og militære anliggender. Men uanset hvad EU gør på den militære front - det være sig konfliktforebyggelse, krisestyring eller postkonfliktgenopbygning - er det uundgåeligt en del af en mere vidtgående europæisk strategi med mange elementer, som Kommissionen bestemt har det overordnede ansvar for. EU har brug for et sømløst system, og det er grunden til, at den højtstående repræsentant og jeg samt vores respektive tjenestegrene har arbejdet så tæt sammen, og derfor er jeg tilfreds med, at EU-Konventet har foreslået et endnu tættere partnerskab fremover.
Min virkelige pointe er imidlertid, at forsvarsanliggender og militære anliggender kun er én dimension - og for EU fortsat en relativt lille dimension - af enhver sikkerhedsstrategi, der er sit navn værdigt.
I en vis forstand kan EU selv - dets skabelse, udvikling og udvidelse - ses som en europæisk sikkerhedsstrategi, og det har været en særdeles effektiv en af slagsen. EU har leveret det centrale økonomiske og politiske organisationsprincip for vores kontinent gennem mere end et halvt århundrede og medvirket til at sikre demokrati og stabilitet for lande, der bryder frem af diktatur og undertrykkelse. Gennem dagsordenen for et bredere Europa søger vi også at udvide stabiliteten til vores naboer og kredsen af venner omkring os. Måske skal man som det centrale element i enhver sikkerhedsstrategi for Europa sikre sig, at EU selv fortsætter sin fremgang og udvikling.
Derudover yder EU et væsentligt bidrag til den internationale sikkerhed i en lang række forskellige sammenhænge - f.eks. via vores bidrag til den globale handel. EU har spillet en central rolle for oprettelsen og udviklingen af Verdenshandelsorganisationen, og nu deltager vi i Doha-udviklingsrunden. Det bliver svært at overdrive dette arbejdes betydning for den globale sikkerhed, fordi sikkerhed og velstand er så tæt forbundet.
Vi bidrager også til den globale sikkerhed gennem udviklingsbistanden. Jeg har tidligere påpeget over for Parlamentet, at vi - EU, Kommissionen og medlemsstaterne - tegner os for omkring 55 % af den globale udviklingsbistand samt for ca. to tredjedele af al gavebistand. Det er et vigtigt bidrag til sikkerheden, for fattigdom og ulighed er ikke kun moralske spørgsmål, men også sikkerhedsspørgsmål.
Gennem vores bistand arbejder vi også for menneskerettigheder og for bedre regeringsførelse. Det er atter sikkerhedsspørgsmål, der f.eks. står i forbindelse med bekæmpelsen af terrorismen, fordi ulighed og undertrykkelse udklægger had, intolerance og vold.
Frem for alt kan EU imidlertid bidrage til international sikkerhed gennem sit arbejde inden for samt sin støtte til multinationale strukturer og discipliner, der i stigende grad er nødvendige og vigtige for at forvalte sager i en indbyrdes afhængig verden. Her tænker jeg på FN's konventioner om nedrustning og ikkespredning, på miljøtraktater såsom Kyoto-protokollen om klimaændringer og selvfølgelig på Den Internationale Straffedomstol. Jeg kunne fortsætte, men jeg har fremsat min pointe. Vi kan ikke bare skelne mellem vores sikkerhedsmæssige interesser på den ene side og vores udviklings- og handelsmæssige interesser på den anden side. For at forhindre voldelige konflikter fremover er vi nødt til at have politikker vedrørende miljøødelæggelse, fattigdom og global samfundsforvaltning, aids, retlige og indre anliggender, nuklear sikkerhed og så videre. Mon ikke alle har forstået, hvad jeg mener.
Den bagvedliggende konklusion er den, at effektiv multilateralisme skal være mottoet på EU's banner. Det er essensen af vores sikkerhedsstrategi.
Jeg vil sige nogle få ord om håndvåben og lette våben, fordi det også understreger vigtigheden af en praktisk og effektiv multilateralisme. Vi har forpligtet os til at bekæmpe udbredelsen af håndvåben i verden. En adfærdskodeks for våbeneksport blev vedtaget for fem år siden, og i henhold til denne holder medlemsstaterne en høj fælles standard for forvaltning af overførslen af konventionelle våben. Denne kodeks har siden hen etableret sig som en omfattende international våbeneksportordning. I en fælles aktion vedrørende håndvåben senere i 1998 forpligtede EU sig til at fremme en række principper, herunder at alle lande forpligtede sig til kun at levere håndvåben til regeringer samt til kun at importere og ligge inde med våben til egne legitime sikkerhedsbehov. EU har afsat midler til finansiel og faglig bistand til håndvåbenprogrammer og -projekter rundt omkring i verden.
Jeg ser frem til offentliggørelsen af dokumentet om sikkerhed. Som den højtstående repræsentant sagde, bliver det starten på en meget vigtig debat, og selvfølgelig vil en stor del af denne debat finde sted i dette hellige kammer. Vi ser frem til at høre bidragene fra de ærede medlemmer, der allerede har ydet et vigtigt bidrag til den bredere opfattelse af sikkerhed, der nu er udbredt i hele EU.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. højtstående repræsentant, kære kolleger, jeg mener, at sidste års og dette års begivenheder har gjort det åbenlyst, at vi har behov for et klart koncept i dette spørgsmål. Hr. kommissær Patten har beskrevet de mange områder, hvor EU er aktivt involveret. Det ville måske være formålstjenligt for os at se dette i et samlet perspektiv. Hermed tydeliggøres det, hvor meget disse - på mange områder helt igennem præsentable - instrumenter gavner hinanden. Her er det selvfølgelig især de spørgsmål, der vedrører udlands- eller udviklingsbistand, som vil have tilsvarende stor betydning. Det vil sige, at potentielle spændinger skal mindskes, når det drejer sig om fattigdomsforebyggelse, og både de aktivt involverede parter og den europæiske offentlighed skal i højere grad gøres bevidste om, at disse instrumenter altså også anvendes i udenrigspolitikken, og at de bruges i medlemsstaternes interesse.
Når vi i denne sammenhæng taler om forebyggelsesområdet, hvor der gøres så meget, er det virkelig rigtigt, hvad hr. Solana har givet udtryk for her, nemlig at det er nødvendigt at finde den rigtige blanding mellem forebyggelse og militære kapaciteter samt de genopbygningsforanstaltninger, der vil være påkrævet efter militære indgreb. Jeg mener, at vi her enten mangler noget i form af bevidsthed eller praksis. Hvis vi med rette gennemfører disse forebyggende foranstaltninger, vil vi kunne konstatere, at disse imidlertid ikke i sig selv vil øge EU's indflydelse, da den militære mulighed hører med til at vise, at man også ville kunne handle anderledes. Dette er en erfaring, som vi allerede har gjort på Balkan i begyndelsen af 1990'erne, da det lykkedes europæiske forhandlere at indgå omkring 34 våbenhvileaftaler - jeg er ikke helt sikker på det præcise antal - men hvor ingen af dem blev til noget, fordi Milosevic udmærket vidste, at vi ikke havde den militære kapacitet til at sætte magt bag overholdelsen af disse våbenhvileaftaler. Helt frem til topmødet i Köln og længere end det, i Saint-Malo og ved mange andre lejligheder har man gradvist draget konsekvenserne af dette. Det betyder, at vi nu kan komme videre i udviklingen.
Men også her ser vi, at dette først skal inkorporeres i en virkelig strategi, at det endnu ikke fungerer fuldt ud, og at vi endnu ikke er bevidste om, hvordan dette skal forløbe, for her skal vi naturligvis vurdere bestemte delelementer. Hvordan indplacerer vi i virkeligheden kampen mod terrorismen, og hvor langt rækker instrumenterne? Den amerikanske argumentation i forbindelse med Irak-krigen har i nogen grad også været en argumentation om terrorisme. Er vi selv klar over, om klassiske militære midler også kan anvendes til bekæmpelse af terrorisme? Det samme gælder for ikkespredningsområdet. Er tilfælde, hvor man måske med et enkelt præventivt angreb kunne ødelægge et atomkraftværk, således at muligheden for at udvikle atomvåben ikke opstår, som israelerne eksempelvis gjorde det i Irak i begyndelsen af 1980'erne, en del af en sådan strategi? Og ville vi med færre tab eller næsten ingen tab af menneskeliv til følge kunne udvikle færdigheder, hvormed vi kunne forebygge store farer og senere krige? Jeg mener, at vi skal besvare disse spørgsmål. Jeg formulerer dem her kun som spørgsmål, men de bør indgå som en del af et specifikt og samlet koncept. Dette bør ske, for at vi kan fremlægge noget på samme måde, som Bush-regeringen har gjort det, hvor vi kan identificere både ligheder og forskelle. Det vil skabe et stabilt grundlag for at føre de samtaler med USA, som er nødvendige for at nå frem til fælles handling eller måske tilnærmelse, hvilket vil give amerikanerne mulighed for at opgive enegangen.
Jeg er enig i dette. EU er selv en sikkerhedspolitisk foranstaltning, hvilket er en af de primære årsager til dens eksistens. Vores relationer til det øvrige Europa, som klogeligt bør være organiseret multilateralt og ikke kun bilateralt, det vil sige det europæiske økonomiske område plus flere, til Rusland og til den tredje verden samt til Middelhavsområdet er af afgørende betydning. Men vi skal i den forbindelse virkelig gøre os overvejelser om, hvordan det skal gå videre med USA, og jeg mener ikke, at det på sigt vil være bæredygtigt kun at have forbindelsen via NATO. NATO og de transatlantiske relationer har brug for to betingelser, som også skal opfyldes fra vores side. Kun, hvis vi er stærke, er vi en partner, som også bliver taget alvorligt. Der er kun tale om et partnerskab, hvis begge parter er medbestemmende, og det ikke udelukkende er den ene, der træffer beslutningerne, mens den anden blot følger trop. Det skal vi ligeledes skabe forudsætningerne for.
Det andet punkt i relation til alt dette er, at vi skal skabe et bredere fundament for vores relationer, som ikke udelukkende er sikkerhedspolitisk og militærisk. Det er derfor nødvendigt, at vi tager initiativ til nye forhandlinger som dem, vi havde i begyndelsen af 1990'erne, som jeg måske nok vil sammenfatte under betegnelsen transatlantisk markedsplads. På den måde kan der fastlægges nogle retningslinjer på mange af de områder, hvor EU har kompetencerne. USA og vi har traktater med enhver stat i verden, men USA og EU har ingen traktat med hinanden. Hvis sådan en strategi skal gøres komplet, bør dette efter min mening give stof til eftertanke.
Wiersma (PSE).
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, hr. kommissær, udviklingen af en europæisk sikkerhedsstrategi er et stort skridt i den rigtige retning. Når der fastlægges principper og mål for strategien, bliver den trods alt mere sammenhængende, og der skabes et sæt rammer for det, som er opnået i de seneste år. Den garanterer ikke, at EU også taler med én stemme, men den gør det lettere og mere logisk at tale med én stemme.
Forvirringen i forbindelse med Irak, men også den nye amerikanske sikkerhedsstrategi ligger bag dagens forhandling. Behovet for en sådan forhandling stammer dog fra EU's ambition om at spille en større sikkerhedsmæssig rolle. Heldigvis er denne ambition usvækket, selv efter dette års begivenheder. Det nærmere indhold af det dokument, der vil blive forelagt i Thessaloniki, er stadig ukendt, men vi antager, som hr. Solana allerede har antydet, at strategien er baseret på en bred fortolkning af sikkerhed.
Mangel på sikkerhed har mange årsager, og en løsning af problemet kræver brug af en lang række forskellige instrumenter. Nye trusler, f.eks. international terrorisme, kræver større opmærksomhed. Vi støtter også gennemførelsen af en EU-handlingsplan mod spredning af masseødelæggelsesvåben. Der skal gribes ind mod lande, der overtræder aftaler eller udgør en stor risiko - Irak er et godt eksempel. Truslen om vold bør dog ikke være den første løsning, men EU bør også overveje, hvordan traktaten kan styrkes yderligere med henblik på at bekæmpe spredning af atomvåben.
I de seneste måneder er der blevet sagt meget om EU's mangelfulde militære kapacitet. Det siges, at vi danner for lille en modvægt mod USA's overherredømme. Det er efter min mening den forkerte tilgang. Det drejer sig ikke om at overgå USA militært, men om at kunne handle lige så effektivt på en anden måde og med en anden kombination af ressourcer, når vi skønner det nødvendigt. Det bør ikke gøres unilateralt - det er ikke vores stil - men inden for multilaterale rammer og især med deltagelse af FN. Vi har aldrig udelukket anvendelsen af militær magt, men den bør anses for sidste udvej, når alle andre muligheder er udtømt. Den bør anvendes effektivt og i rimelig målestok. Vi er derfor, selv efterfølgende, stadig i tvivl om, hvorvidt krigen mod Irak var berettiget. Vi håber, at EU's strategi klart definerer det militære instruments rolle.
I lyset af denne filosofi må vi ikke desto mindre konkludere, at udviklingen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks militære dimension halter bag efter vores ambitioner. Vi støtter derfor viljen til at øge tempoet og udvikle flere aktiviteter på dette område, og vi er parat til at holde en åben debat om de økonomiske konsekvenser. Hr. Solana kom med en indtrængende bøn om en sådan åben debat for et øjeblik siden.
Samtidig er vi overbevist om, at en anden prioritet, nemlig konflikt- og krisestyring, skal integreres fuldt ud i den nye strategi. Det er stadig den aktuelle FUSP's stærkeste kort. Nærmere hjemmet, også i Europa, opererer vi mere effektivt end uden for. Vi antager, at den højtstående repræsentant tager hensyn til disse erfaringer, og vi glæder os også til at se, hvordan strategien fungerer i de forskellige områder, hvor EU ønsker at være aktivt.
Når han og Rådet arbejder mod en tilgang, der afspejler, hvad jeg har beskrevet ovenfor, kan han regne med min gruppes uforbeholdne støtte. En ny og værdifuld diskussion er begyndt, og vi ønsker at deltage aktivt i den.

Andreasen (ELDR).
Hr. formand, som den høje repræsentant sagde: "En europæisk union med 25 lande, 450 millioner mennesker og en fjerdedel af verdens samlede nationalprodukt må tage et større ansvar for egen sikkerhed og eget forsvar", og jeg tilføjer: "og være mindre afhængig af vore venner i USA". Det er både i EU's og USA's interesse. Det skylder vi os selv, og det skylder vi amerikanerne, som i mange år har været garant for freden i Vesteuropa. Derfor er det nødvendigt med tættere institutionelle bånd mellem NATO og EU, for at vi kan reagere mere konsekvent på de nye globale udfordringer, bekæmpelse af den internationale terrorisme, udbredelse af masseødelæggelsesvåben og organiseret kriminalitet.
Målet er derfor en fortsat udvikling af EU's forsvarsdimension - der også støttes af USA - som den europæiske søjle inden for NATO. EU skal opbygge et medspil og ikke et modspil til amerikanerne. Den transatlantiske alliance kan på lang sigt kun opretholdes, hvis der indføres en egentlig europæisk forsvarsidentitet. Det var derfor opmuntrende nyt vi fik fra udenrigsministrenes møde i Luxembourg om en mere aktivistisk og stærkere udenrigs- og forsvarspolitik, og med megen spænding afventer vi nu den høje repræsentants oplæg til en fælles europæisk sikkerhedsstrategi - den første fælles.
Vi kan være tilfredse med, at Rådet generelt ønsker at styrke det europæiske forsvar og samarbejdet omkring forskning og udvikling på dette område, men oplægget bør også give sin fulde støtte til genopretningen af det transatlantiske partnerskab. Det har i den forbindelse været glædeligt at læse den såkaldte Allbright-erklæring om det samme. Denne erklæring fastslår også, at partnerskabet er den bærende søjle i NATO-samarbejdet.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, det er forunderligt at høre al den snak om europæisk forsvar, når vi ikke engang har en fælles europæisk udenrigspolitik. Jeg synes, at det er den opgave, det ligger først at tage fat på, og jeg kunne godt tænke mig, at vi begyndte at tale om, hvilke prioriteringer vi skal have. Jeg synes, at hovedprioriteringen bør være, at EU skal være vægten bag en international retsorden. At EU skal være vægten bag internationale aftaler, at det bl.a. skal være EU, der står bag international våbenkontrol. Nogle af de prioriteringer har haft al for lidt vægt igennem de sidste mange år, og det er en indlysende opgave for netop et samarbejde som EU, som bygger på aftaler mellem gamle fjender. Vi skal videreføre den tradition og føre den op på globalt plan og sikre, at vi bliver vægten bag FN, så international ret igen bliver det dominerende.
Jeg kunne godt tænke mig at høre, hvilke planer der er fra Rådets og Kommissionens side med hensyn til mødet i juli måned i FN om kontrol med lettere våben. For det er et af de områder, hvor EU kunne spille en rolle. Vi er jo en af de store producenter af disse våben, og vi forsøger også at kontrollere dem. Vi har en "code of conduct" fra 1998 - jeg tror, at Patten nævnte den - men det viser sig jo alligevel, at våbnene ender i de forkerte hænder og på de forkerte markeder. Vi har brug for at følge denne aftale op med en mulighed for at følge våben fra vugge til grav. Vi kan gøre det med malkekøer i EU. Ville det ikke være dejligt, hvis vi også kunne gøre det med våben? Hvilke planer er der for det?

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, når vi drøfter sikkerhedsanliggender, tales der efter min opfattelse med to tunger. Der er dem, som siger, at mægling, samarbejde og forebyggelse er vores nøgle til virkelig sikkerhed. Og så er der dem, som siger, at vores sikkerhed beror på vores forsvars- og interventionskapacitet, og som i højere grad forbinder den med det militære aspekt.
Personligt tror jeg, vores sikkerhed beror på, at vi fører en troværdig politik. Er det troværdigt, når vi eksempelvis i vores associeringsaftaler med Maghreblandene, eller med andre lande, indføjer en artikel 2, som omhandler menneskerettighederne og demokratiet, mens vi i vores konkrete forbindelser med disse lande hurtigt glemmer alt om denne artikel? Nej, ingen tager os alvorligt! Vi undertegner associeringsaftaler, og når så der opstår komplikationer, glemmer vi, at vores sikkerhed bl.a. består i at være omgivet af demokratier. Jo flere demokratier, der findes, jo mindre er risikoen for krig. Er det troværdigt? Elmar Brok har ret, når han rejser spørgsmålet, om vi var troværdige i Balkanlandene, og svarer benægtende. Fred, fred, fred, lød råbet! Mennesker blev myrdet, og vi fandt ikke styrke til at gribe ind. Vi var altså ikke troværdige.
Når man siger, at vores holdning skal ligge på linje med USA's, at vi ikke må være imod USA, lyder min kommentar, at man ikke bør være hverken for eller imod USA. Men er det troværdigt, når vi siger, at vi går i krig, fordi der findes masseødelæggelsesvåben, og der så ingen findes, når det ikke er sandt? Det er ikke troværdigt. Har europæerne ret til at sige, at en usandhed er en usandhed? Finder alle proamerikanske kræfter det fortsat foruroligende, når vi siger, at amerikanerne har talt usandt, at Colin Powell har talt usandt i Sikkerhedsrådet? Lad os tage et andet eksempel. Er det troværdigt, når vi i vores argumentation henviser til folkeretten? Er folkeretten, som den er udformet i dag, vores bibel? Nej! Er Sikkerhedsrådet uden Brasilien, uden Indien, uden Sydafrika en institution for verden af i dag? Nej! Kampen for folkeretten er således kampen for at reformere og ændre denne. Lad os høre op med at sige det samme igen og igen. Folkeretten i den nuværende form er et resultat af den kolde krig, og den kolde krig er ikke længere vores problem.
Min afsluttende bemærkning vedrører terrorismen. Også på dette felt må man spørge, om det er troværdigt, når vi, og andre, på den ene side med rette siger, at det var nødvendigt at gribe ind i Afghanistan for at bekæmpe terrorismen, og på den anden side i øjeblikket tier om det, der sker i Guantánamo? Indsatsen til bekæmpelse af terrorisme er en indsats til kamp for retsstaten, uanset hvor, i krigstid, under de forskellige former for krig. Det er ikke troværdigt, hvis vi ikke formår på ny at undersøge disse problemer i sammenhæng. Efter min opfattelse er grundlaget for sikkerheden således troværdighed.
Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, forhandlingen om en fælles europæisk sikkerhedsstrategi, der blev sat i gang på Rhodos, og som skulle ende med en strategi i Thessaloniki, er meget ambitiøs, men jeg kan også spore en vis skepsis hos hr. Solana og hos Dem, hr. Patten. Det vil ikke være den første strategi eller det første udkast til en sådan strategi, som man fremlægger, og sikkert heller ikke den sidste. Jeg mener - i modsætning til hr. Cohn-Bendit - at denne strategis svaghed egentlig består i det tidspunkt, som den fremlægges på. Man får det indtryk, at det er en modstrategi, som er rettet mod USA. Jeg synes, at EU og dens sikkerhedsstrategi ville have været vigtige nok i sig selv, uden at der skulle tages den slags midler i brug.
Det er rigtigt, at vi alle lever i et nyt usikkerhedsscenario, som er frembragt af situationen i regionale kriseområder, der gør sig bemærket ved internationale terrornetværk og terrorhandlinger, og som også selv udsættes for disse. Det er imidlertid også rigtigt, at USA og EU opfatter denne trussel forskelligt og også reagerer forskelligt på den. USA opfatter sig selv som værende i krig mod den internationale terror og forbeholder sig ret til også at kunne slå til præventivt. De har gjort dette i Afghanistan og i Irak. De stoler i den sammenhæng på deres militære styrke, som intet i EU kan matche.
Under sådanne omstændigheder er Europas tilstedeværelse og opgavedefinition en helt anden. Indtil nu har europæerne hverken været i stand til eller villige til at åbne militære fronter for at klare internationale trusler. Deres engagement i kriseområder - det være sig i Afghanistan, hvorfra jeg først lige er kommet tilbage i dag, eller som det nu er planlagt i Den Demokratiske Republik Congo - er efter min mening ærefuld, men for symbolsk og for usammenhængende. Det er for lidt kun at vise flaget. Hvor vigtige de end måtte være, medfører den slags tilstedeværelser dog sikkerhedsrisici, der er meget svære at kalkulere, og som ofte vækker forventninger, vi ikke kan opfylde.
Så længe EU's medlemsstater ikke er villige til også at øge deres forsvarsbudgetter tilsvarende og sørge for, at der er tilstrækkelige midler og styrker til rådighed, lyder alle disse doktriner eller strategier som tomme ord. I betragtning af de modsætningsforhold, som også eksisterer inden for EU, er forsøget på at udarbejde en fælles strategi snarere et forsøg på at dække over meningsforskelle end på at udligne disse, og det skal vi beskytte os imod. Udarbejdelsen af strategier og oprettelsen af fælles funktioner som f.eks. en EU-udenrigsministerpost - som jeg personligt hilser velkommen - erstatter langtfra den manglende politiske vilje til også at betale prisen for en fælles europæisk politik og sikkerhedsstrategi med menneskeliv. Problemet med en dualisme og fremmedgørelse mellem USA og EU kan kun have en negativ indvirkning på forsøget på at finde en fælles europæisk sikkerhedsstrategi.
Souladakis (PSE).
Hr. formand, det at EU's to udenrigspolitiske repræsentanter, som jeg nærer dyb respekt for, er til stede her i dag, er udslag af EU's nuværende funktionelle behov og ikke en særlig form for frelsersyndrom. Det bekræfter, at det er et korrekt valg at indføre en EU-udenrigsminister, men jeg håber ikke, han senere kommer til at fungere som Janus, der ifølge mytologien skiftede ansigt efter omstændighederne.
Vi har i de sidste 10 år i stigende grad konstateret en forskel mellem EU og USA i vigtige spørgsmål. Den Internationale Domstol for forbrydelser mod menneskeheden, krisen i Mellemøsten, krisen i Irak, den generelle opfattelse med hensyn til forebyggende krigsførelse osv. I praksis skaber dette et behov for, at EU fastlægger sin egen selvstændige strategi og på grundlag af denne selvstændighed genetablerer sine forbindelse med Amerika og retter op på sine fejl. En sådan genetablering er nødvendig og uundværlig, fordi hovedhjørnestenen i EU's strategi igen bør være forholdet til USA. Rene linjer giver gode venner.
Men hvad skal denne strategi baseres på? På bestemte principielle holdninger og et ligeværdigt forhold. I dette tilfælde er ligeværdighed det samme som jævnbyrdighed. Hvad betyder jævnbyrdighed? Det betyder, at man har sin egen mening, men også sine egne muligheder, så man om nødvendigt kan formulere sin mening som en politik, forhandle og opnå resultater.
Vi befinder os i en ny tid. De såkaldte ensidede trusler erstatter ældre procedurer og kriseomstændigheder, og EU må derfor, tvunget af omstændighederne, spille en ny international rolle. Og den nye internationale rolle kræver netop personlighed i strategiske spørgsmål. Denne personlighed kan ikke opstå af små bevægelser. Den er nødt til at opstå ud fra en international analyse, en international definition af EU's personlighed og principper. Jeg tror, det lykkes for os, og at hr. Solanas forslag er det første skridt mod EU's erhvervelse af selvstændighed i dets forbindelser med magter i hele verden.

Van Hecke (ELDR).
Hr. formand, mine damer og herrer, statistikken er tilstrækkelig kendt. Omkring en halv milliard håndvåben og lette våben er i omløb på verdensplan, og over halvdelen af dem er ulovlige. I 46 af de 49 større konflikter siden 1990 er der anvendt våben af denne type. Disse våben er også overvejende ansvarlige for fænomenet børnesoldater. Håndvåben og lette våben er lette at skaffe, nogle steder for kun 15 dollars. De er lette at anvende, lette at skjule og transportere og først og fremmest ekstremt dødbringende.
Ifølge en uvildig undersøgelse i 2001 dræber håndvåben dagligt over 1.000 mennesker, overvejende uskyldige mennesker. Internationalt er der næsten ingen regler for produktion og spredning af håndvåben og lette våben. Ottawa-traktaten om brugen af personelminer er en undtagelse. Desværre må vi konstatere, at de største producenter af håndvåben og lette våben, nemlig USA, Rusland og Kina, også er de kraftigste modstandere af international lovgivning i stil med Ottawa-traktaten. For at komme spredningen af håndvåben til livs kræves der først og fremmest gennemsigtighed. FN's register over overførsler af konventionelle våben bør åbnes for denne våbenkategori. Reglerne om våbeneksport bør skærpes. Påsætning af identifikationsmærker ved produktion af nye våben bør være obligatorisk, så det bliver lettere at spore våbnenes oprindelse. Jeg er enig med kommissær Patten i, at den europæiske adfærdskodeks fra 1998 burde benyttes som model for en global bindende aftale om eksport og overførsler af våben.
På FN-konferencen i juli bør EU gå foran i kampen mod ulovlig handel med håndvåben og lette våben. Der er risiko for, at alle bestræbelser i forbindelse med konfliktforebyggelse vil være forgæves, hvis de underliggende årsager ikke behandles.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, vi er nødt til at se på, hvor de lette våben kommer fra. Under den seneste tids hændelser i Congo er omkring 50.000 mennesker blevet ofre for brugen af lette våben. Vi sender også soldater for at stoppe kampene, trods det faktum at de fleste kamphandlinger foregår med våben leveret af lande i EU. Folkene i Congo har ikke fremstillet disse våben. De kommer fra landene i EU - herunder Frankrig, Belgien, Det Forenede Kongerige - og andre steder.
Det er helt selvmodsigende. Vi sender folk ud for at standse kampene på steder, hvor der kæmpes med våben fra de såkaldte kampforebyggeres hjemlande. I forhold til FN's undersøgelse af handlingsprogrammet, der offentliggøres i juli 2003, skal vi også se på de resterende opgaver. Vi skal lukke smuthuller vedrørende slutbrugen af våben, deres destinationer samt måden, de bruges på. Der er et alvorligt smuthul i forhold til, hvor våbnene ender, hvem der bruger dem, og hvad konsekvenserne er.
Vi er også nødt til at sætte meget hårdt ind imod våbenhandlernes mellemmænd. Der er folk, der tjener enorme summer på at handle med våben ved at sikre sig, at lande og folk får adgang til våben fra våbenleverandørerne.
Som fru Frahm sagde om registrering, er det helt utroligt, at man faktisk kan spore et stykke kød eller et landbrugsprodukt, men at det ikke er muligt at spore et dødbringende våben. Det er på tide, at EU lever op til sit ansvar og umuliggør handelen med lette våben, der forårsager død og ødelæggelse for mange uskyldige mennesker.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, truslen fra de store, ukontrollable strømme af håndvåben og risikoen for den hurtige spredning af kriminelle organisationer og terrorgrupper er blevet større efter 11. september. Mere end en halv milliard håndvåben er i omløb på verdensplan. Brugen af disse våben er skyld i omkring 500.000 personers død hvert år. Håndvåben dræber 300.000 i krige og omkring andre 200.000 i situationer, hvor der ikke er krig.
I Bowling for Columbine viste dokumentarfilminstruktøren Michael Moore for nylig, hvilke konsekvenser håndvåben har, selv i et land som USA. Drab på skoler, i ungdomsbander og i den kriminelle verden. Våbnene er uvægerligt anskaffet på illegal vis. Men mange personer er ofre for håndvåben og lette våben, også i konflikter som den nuværende konflikt i Congo.
For at bekæmpe den ulovlige handel med håndvåben kræves der hensigtsmæssig lovgivning samt forordninger med hensyn til handel med - og produktion, transport og besiddelse af - håndvåben, og våbendistributionen skal også overvåges. Våben skal være lette at spore og skal derfor mærkes tydeligt. Der skal endvidere foretages registrering, og det skal være muligt at udveksle disse oplysninger. For at forhindre at håndvåben kommer i ulovligt omløb, er det nødvendigt med hensigtsmæssig lagerstyring, sikker transport og oplagring samt destruktion af overskudsvåben.
I lyset af FN's konference i New York om tre uger er det vigtigt for EU atter en gang at gå foran. Det kan ske ved at kræve egnede overvågningsprocedurer i forbindelse med disse våben, ved at forbedre nuværende lovgivning om overvågning af distributionsleddet, ved at insistere på effektiv sporbarhed og tydelig mærkning af våbnene, samt ved at forfølge alle disse krav ved i Europa at være først med denne lovgivning.
Jeg taler ofte om, hvor vigtigt det er, at Europa taler med én stemme. Dette skridt mod enhed er taget, idet seks grupper i Parlamentet står sammen om denne opfordring. Rådet og medlemsstaterne skal stadig følge efter. Jeg håber, at de følger dette eksempel.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, som mine kolleger vil jeg gerne tale om ulovlig handel og bekæmpelse af ulovlig handel med lette våben.
Som i 2001, da FN's konference om ulovlig handel med lette våben blev afholdt, og vi bifaldt handlingsplanen, bifalder vi nu det revisionsmøde, der afholdes næste måned. Netop med hensyn til dette møde vil vi gerne erindre om, som det allerede er sagt, at 500 millioner håndvåben og lette våben er i omløb i verden og forårsager tusindvis af dødsfald hver dag ifølge den uvildige våbenundersøgelse i 2001. De fleste ofre er i øvrigt kvinder og børn.
Ulovlig handel med håndvåben og lette våben til udviklingslande, hvor der ofte er konflikter i gang, stammer især fra EU's medlemsstater samt - som det allerede er understreget - fra USA og Rusland.
Konferencen og den handlingsplan, der nu foreligger, har ikke kunnet skabe et internationalt retligt bindende instrument, som forbyder ulovlig handel. EU skal fokusere på at udarbejde en adfærdskodeks, som forhindrer, at våbnene når frem til disse krigsførende lande, regimer, der systematisk krænker menneskerettighederne, og bevæbnede grupper, der, som det allerede er nævnt, rekrutterer børnesoldater. Vi bør derfor omsætte disse målsætninger til fælles handling, først fra medlemsstaternes side, hvis nationale lovgivninger i relation hertil - desværre - er fuldstændigt uforenelige, og derefter indføre dem i det internationale samfund som helhed. Revisionsmødet er en god anledning til at opnå dette.
Lette våben skal omfattes af et internationalt kontrolsystem, som det er sket med personelminer samt kemiske og biologiske våben. EU bør derfor fremlægge følgende forslag i New York. Det første forslag er oprettelse af et internationalt register over våbensalg, det andet andet er et specifikt forbud mod salg af lette våben til regimer, som krænker menneskerettighederne, og det tredje er oprettelse af et system til sporing af våben.
Sammen med disse anmodninger til Rådet og til medlemsstaternes regeringer, anmodninger, som vi har fremsat i den beslutning, vi gerne vil have vedtaget, vil vi også gerne benytte lejligheden til at bede Kommissionen om at intensivere samarbejdet med henblik på at demobilisere bevæbnede grupper i udviklingslandene. Det gælder i øjeblikket især i Afrika. De aktuelle konflikter i bl.a. Den Demokratiske Republik Congo og Liberia demonstrerer den ineffektive politik, vi har gennemført ind til nu, og behovet for at overvåge våbensalg.

Solana
Hr. formand, af høflighed over for de parlamentsmedlemmer, som stadig er i salen, vil jeg gerne sige, at EU vil gå i gang med en ny opgave, at vi vil forsøge at påtage os opgaven så seriøst som muligt, og at vi vil fremlægge et dokument om sikkerhedsstrategi, det første nogensinde, om nogle få dage i Thessaloniki. Det vil ganske givet blive fulgt op af et mandat fra stats- og regeringscheferne om at fortsætte arbejdet med det. Jeg mener også - som mange talere har sagt - at det tegner godt, at EU nu kan begynde seriøst og i fællesskab at overveje en fælles sikkerhedsstrategi.
For at det kan ske - og jeg gentager, hvad adskillige talere har sagt - er det imidlertid af afgørende betydning ikke kun at have dokumentationen og strukturen på plads, der skal også være politisk vilje til at handle i de verdensomspændende organisationer på en måde, der afspejler EU's betydning, udtrykt i befolkningens størrelse, rigdom osv. Hvis den politiske vilje er til stede, kan det gøres. Ellers er det lige meget, hvor glimrende de dokumenter, vi udarbejder om emnet, er, så er det bare dokumenter og intet andet.
Hr. formand, fru næstformand, tak, fordi vi har haft lejlighed til at afholde denne forhandling. Jeg er sikker på, at fremmødet her i salen næste gang vil være noget større.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er en redegørelse fra Kommissionen om tekstilaftalens fremtid inden for rammerne af WTO-forhandlingerne.

Lamy
Fru formand, som vi alle ved, indtager tekstil- og beklædningsindustrien en fremtrædende plads i den internationale samhandel. I 2002 tegnede denne sektor sig således for 350 milliarder euro, det vil sige mere end 5 % af verdens samlede eksport. Sektoren er afgørende for udviklingslandene. Det drejer sig om 50 % af verdens samlede tekstileksport og 70 % af verdens samlede eksport af beklædningsartikler. For mange af disse lande udgør den pågældende sektor det primære grundlag for eksporten og industribeskæftigelsen.
For os i Europa er det ligeledes en grundlæggende sektor, når vi ser på fremtiden, takket være de investeringer, der er gjort, takket være den stadig højere kvalitet og takket være den førende stilling, vi har skabt os på verdensmarkedet, hvad angår modesektoren. Europa er i dag verdens førende eksportør, når det gælder tekstilsektoren, og den næststørste, når det gælder beklædningssektoren. 2 millioner mennesker er i dag beskæftiget inden for tekstil- og beklædningsindustrien i Europa, og i det udvidede Europa vil det være 2,5 millioner mennesker. Sektoren tegner sig for en omsætning på 200 milliarder euro.
I erkendelse af at tekstil- og beklædningsindustrien er en følsom sektor i en række lande, arrangerede Europa-Kommissionen en international konference den 5. og 6. maj i år med deltagere fra mere end 80 lande. Vi diskuterede ved den lejlighed de udfordringer, sektoren kommer til at stå over for i de kommende år, især set i lyset af at kvoterne endeligt forsvinder pr. 1. januar 2005, hvilket forventes at være sammenfaldende med afslutningen af de igangværende forhandlinger i Verdenshandelsorganisationen. Konferencen mundede ud i fire hovedkonklusioner.
For det første fastslås det, at udviklingslandene - især dem, der er mest afhængige af eksporten af tekstil- og beklædningsartikler - er meget sårbare. Det gælder især de mindst udviklede lande, de mest skrøbelige eller mindst diversificerede økonomier. Det samme gælder i øvrigt de lande, der har indgået præferenceaftaler med os, såsom landene i det sydlige og østlige Middelhavsområde, nogle af AVS-staterne og andre mindre eksportører. Eksportindtægterne beror i størsteparten af disse lande i vid udstrækning på tekstil- og beklædningssektoren, og i visse tilfælde tegner denne sektor sig for næsten al eksport og sikrer en stor del af beskæftigelsen.
For det andet fastslås det, at vilkårene for adgang til markedet for tekstil- og beklædningsartikler varierer meget på verdensplan. Mens toldafgifterne i Europa gennemsnitligt udgør 9 %, ligger de i mange lande på 30 % eller mere, samtidig med at de pågældende lande fastholder betydelige handelshindringer af anden art. Begrænses liberaliseringen til fjernelse af kvoterne i 2005, risikerer vi således at opleve et verdensmarked, som er kendetegnet ved ubalancer, hvor konkurrencen i en vis forstand er koncentreret om de industrialiserede landes markeder, om vores markeder, hvor væksten er svag.
For det tredje fastslås det, at Euro-Middelhavs-området spiller en vigtig rolle. Det er i konkurrencemæssig henseende det naturlige område for europæisk industri. Jeg vender tilbage hertil. Vi har nogle planer desangående.
For det fjerde fastslås det, at øget konkurrence kan øge presset på de naturgivne og menneskelige ressourcer og give anledning til alvorlige problemer, når det gælder bæredygtig udvikling, men også når det gælder vilkårene for fair konkurrence, eksempelvis i forbindelse med grundlæggende sociale rettigheder.
Konklusionerne peger på disse kendsgerninger, og der rejses således nogle spørgsmål. Hvordan besvares disse spørgsmål, ikke af os, ikke af USA eller Indien, ikke af Kina, men takket være forhandlinger mellem alle berørte parter og i overensstemmelse med Verdenshandelsorganisationens regler?
Det første svar hedder udvikling. For at bøde på de konsekvenser, det får for de fattigste og svageste lande, at kvoterne fjernes, må vi overveje, hvordan vi sikrer, at den præferencestilling med hensyn til markedsadgang, udviklingslandene opnår især takket være generelle toldpræferencer, koncentreres om de formodentlig mest sårbare lande. Jeg tænker på de mindst udviklede lande. Jeg tænker på AVS-staterne. Jeg tænker på de små økonomier. Det bør i øvrigt også overvejes, hvordan det kan gøres nemmere for de berørte lande at anvende sådanne præferencer - jeg tænker eksempelvis på oprindelsesbestemmelserne - samtidig med at det selvsagt sikres, at det også reelt er disse lande, der nyder gavn af de præferencer, vi indrømmer.
Det andet svar hedder Doha-runden, hvor vi bør arbejde for retfærdige og sammenlignelige vilkår for adgang til markederne på verdensplan. Vi kan ikke nøjes med at begrænse åbningen af markederne til fjernelse af kvoterne i 2005. Det vil som nævnt give anledning til ubalancer, hvad angår markedsadgangen. Det forslag, vi aktuelt har stillet i forbindelse med de multilaterale forhandlinger, er begrundet i rimelighedshensyn. Vi anmoder alle øvrige medlemmer af WTO om at udvikle toldafgifterne i retning af et fælles niveau, som bør være så lavt som muligt, og om selvsagt at fjerne handelshindringer af anden art. Alle lande, efter vores opfattelse med undtagelse af de mindst udviklede lande, bør bidrage hertil, herunder afgjort de lande, hvis eksport af tekstil- og beklædningsartikler er særdeles konkurrencedygtig.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at berolige såvel europæisk industri som de lande, der nyder godt af en præferenceordning vedrørende adgangen til Unionens markeder. Vi agter ikke at reducere de i forvejen ret lave toldafgifter yderligere uden til gengæld at få øget adgang til eksportmarkederne. Vi mener i øvrigt, der bør være tale om progressivitet og om overgangsperioder, når det gælder gennemførelsen af fælles toldafgifter, således at de, der har problemer, har mulighed for at foretage de nødvendige tilpasninger.
Det tredje svar hedder Euro-Middelhavs-området. Integrationen er her i fuld gang, og området burde snart kunne nyde gavn af indførelsen af de fælles oprindelsesregler for hele Euro-Middelhavs-området, som vi meget snart skulle have klar. Den nye protokol om oprindelsesregler ventes forelagt handelsministrene under Euro-Middelhavs-konferencen i Palermo den 7. juli. En sådan ordning, hvor der er tale om diagonal kumulation for oprindelsesregler, skulle sikre de økonomiske aktører i Euro-Middelhavs-området som helhed øgede forsyningsmuligheder, idet producenter med forretningssted inden for dette område, som i denne henseende i en vis forstand er samlet til en enhed, får mulighed for uden hindringer at anvende mellemprodukter fra hele området. Vi forventer, at dette får positiv indvirkning på handelen og ikke mindst vil bidrage til at udvikle den tværregionale samhandel. Det er målet, at en sådan kumulation skal kunne anvendes effektivt i samtlige lande i området inden udgangen af 2004.
Endelig som fjerde og sidste svar skal der peges på fremme af bæredygtig udvikling. Vi bør prioritere incitamenter og overholdelse af multilaterale standarder højt. Vi bør fortsat undersøge, hvordan det med offentlige initiativer kan sikres, at liberaliseringen ikke gennemføres på bekostning af arbejdsvilkår eller på bekostning af miljøet, og hvordan det kan undgås, at manglende overholdelse af sociale eller miljømæssige standarder udnyttes som konkurrencefordel. Man kan eksempelvis forestille sig, at toldpræferencemarginerne udvides inden for rammerne af den generelle toldpræferenceordning for lande, der overholder sådanne internationale standarder, eller at private programmer til fremme af bæredygtig udvikling begunstiges, eller man kunne forestille sig, at man undersøgte mulighederne for at sikre forbrugerne øget oplysning om produkterne for dermed at give de forbrugere, der måtte ønske det, mulighed for at vælge til fordel for fair samhandel.
De vil forstå, og det skal være min afsluttende bemærkning, at Europa-Kommissionen i høj grad er sig bevidst, hvilke udfordringer tekstil- og beklædningssektoren står over for, når det gælder bæredygtig udvikling, bekæmpelse af fattigdom, industri- og socialpolitik og regionale balanceforhold inden for Unionen. Det er en af de sektorer, hvor spørgsmålet om rimelig fordeling af de fordele, der knytter sig til handel og globalisering, i særlig grad trænger sig på, og hvor vi har mulighed for i såvel handelspolitisk som industripolitisk henseende at udvikle en politik, som tager højde for alle disse legitime hensyn. I Europa-Kommissionen har vi iværksat en undersøgelse med det sigte at få identificeret de mest udsatte produkter og få kortlagt, hvilke konsekvenser liberaliseringen har for produktionen, for beskæftigelsen i et udvidet EU og for de regioner, som er mest afhængige af tekstilproduktionen. Der er nedsat et socialt sektorudvalg, og inden for rammerne af dette udvalg følger arbejdsmarkedets parter sammen med os nøje udviklingen på disse områder. Endvidere fører vi drøftelser med arbejdsmarkedets parter og de økonomiske interesseorganisationer for at finde frem til supplerende foranstaltninger, som kan gøre sektoren mere konkurrencedygtig.
Endelig vil min kollega Erkki Liikanen og jeg udarbejde en meddelelse om handels- og industripolitikken vedrørende tekstil- og beklædningssektoren efter 2005 for - som det er vores opgave - at sikre alle berørte parter klare, overskuelige og kohærente rammer og dermed mulighed for at tilrettelægge deres strategier, investeringer og aktiviteter. Meddelelsen vil blive forelagt vores kolleger i Kommissionen i efteråret 2003, og efterfølgende vil den blive forelagt Europa-Parlamentet og Rådet. Vi skylder tekstil- og beklædningssektoren at stå sammen om på denne måde at vise en vej frem.

Ferrer (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, jeg vil først og fremmest takke Dem for at være til stede her i dag og for den redegørelse, som De netop har givet, og som afspejler den forståelse, De i årenes løb har udvist over for den europæiske tekstil- og beklædningssektor.
I sin seneste meddelelse om industripolitik erkender Kommissionen, at en vital og dynamisk industrisektor er en forudsætning for, at Europa kan opretholde og øge velstanden og samtidig opfylde sine sociale mål.
Vi kan af denne udtalelse udlede, at der er behov for en europæisk industripolitik, som, hvis den skal være effektiv, ikke blot skal dække de rent industrielle aspekter, men også skal være en horisontal politik, der bl.a. inddrager de sociale og miljømæssige aspekter og frem for alt handelspolitikken. Dette gælder for industrien generelt og medvirker til at bevare arbejdspladser, men i endnu højere grad for den europæiske tekstil- og beklædningsindustri, som har en årlig omsætning på 196 milliarder euro, omfatter over 113.000 virksomheder, beskæftiger 2 millioner mennesker - eller 7,6 % af den samlede arbejdsstyrke inden for fremstillingsindustrien - og er kendetegnet ved en betydelig regional koncentration. Selv om alle er bekendt med disse tal, mener jeg, at det er umagen værd at gentage dem, fordi de vidner om, hvor vigtig denne sektor er.
Der er desuden tale om en dynamisk og konkurrencedygtig sektor, der takket være den indsats, der er gjort inden for forskning og teknologisk udvikling og takket være produkternes design og kvalitet og den specialisering, der er gennemført, har været i stand til at konsolidere og øge sin indflydelse og betydning for økonomien i Europa og verden som helhed.
Det er følgelig værd at erindre, at Europas beklædnings- og tekstilsektor er verdens største eksportør af tekstiler, foran Kina, og verdens tredjestørste inden for beklædning, efter Kina og Hong Kong, og følgelig har et kolossalt potentiale, som bør udvikles. Derfor er netop handelspolitikken så vigtig.
Denne sektor står dog også over for mange udfordringer, især - og det er noget, De også henviste til - udfordringen i forbindelse med kvotarestriktionerne pr. 1. januar 2005, som vil betyde en gennemgribende ændring af verdens handelsforbindelser. Det er denne sektor meget opmærksom på, eftersom den er en af de sektorer, der er mest udsat for globaliseringens følger i form af hård konkurrence fra mange udviklingslande med lave lønomkostninger og stor eksportkapacitet.
En anden udfordring for sektoren er Kinas tiltrædelse af WTO, og jeg kan eksempelvis henvise til, at flere undersøgelser peger på, at ophævelsen af de kvantitative restriktioner kan betyde, at Kinas samlede eksport af tekstiler og beklædning vil stige med 150 %, og at landet følgelig skønnes at overtage 50 % af verdensmarkedet.
Det er derfor altafgørende for Europa, at der sker en reel og universel åbning af markederne, især i de lande, der er særligt dominerende og konkurrencedygtige inden for tekstil- og beklædningssektoren, men som fortsat er lukkede for europæisk eksport som følge af høje toldafgifter i tilslutning til andre skatter og afgifter eller som følge af ikke-toldmæssige hindringer, der gør handel med de pågældende lande umulig.
Det, der er nødvendigt, hr. kommissær, for at sikre denne sektors overlevelse på europæisk plan og opretholdelsen af de millioner af job, der står på spil, er frem for alt en defensiv handelspolitik. Jeg kan derfor kun glæde mig over indholdet i den udtalelse, De netop har givet, og ganske enkelt håbe på, at Deres forslag vil vinde genklang under WTO-forhandlingerne.
Vi ved, at det ikke bliver let at forlige hensynet til den europæiske industris legitime interesser og behovet for at omsætte udviklingsmålsætningerne i praksis, men De har Parlamentets fulde støtte i Deres bestræbelser herpå, hr. kommissær.

Berenguer Fuster (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, jeg takker Dem for at være til stede her i dag og for Deres udtalelse. Der må ikke herske tvivl om, at alle de parlamentariske grupper, herunder min egen selvfølgelig, støtter alle de foranstaltninger og forslag, De har forelagt med henblik på de kommende drøftelser i Verdenshandelsorganisationen.
For mindre end to måneder siden afholdt Parlamentets Udvalg om Industri, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi en høring, hvor en af talerne var formanden for Euratex, tekstilsektorens arbejdsgiversammenslutning, som konkluderede sit indlæg med at spørge, hvad vi kunne gøre for at løse de problemer, tekstilsektoren står over for.
Jeg ønsker nu, her fra Parlamentet og i tråd med Kommissionens holdning, at sige, at disse møder udgør en del af de løsninger, sektoren har bedt os forelægge for at vende den yderst alvorlige udvikling, som jeg ikke vil komme ind på igen, eftersom kommissæren er fuldt ud bekendt med den.
Hvad angår spørgsmålene om markedsadgang, har kommissæren sagt, at vi ikke vil sænke tarifferne og toldafgifterne, før andre medlemslande udviser større åbenhed. Eftersom der er en så betragtelig skævhed mellem de beløb, vi opkræver, og dem, andre lande opkræver, vil jeg spørge Dem, om vi, hvis der ikke bliver indgået væsentlige aftaler på dette område, igen kan forelægge tanken om at forhøje toldafgifterne for tekstilprodukter importeret fra de tredjelande, der ikke indvilliger i at sænke deres egne satser, til et hvilket som helst niveau, vi finder ønskeligt.
Til sidst vil jeg, hr. kommissær, stille Dem et meget specifikt spørgsmål vedrørende anerkendelse af industriel ejendomsret. Repræsentanter for tekstilsektoren påpeger ofte, hvad angår visse aspekter af denne ejendomsret, herunder design, som ikke er så synligt som f.eks. varemærker, at der er en tendens til, at flere lande ikke respekterer den, selv om de har undertegnet TRIPs-aftalen inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen. Jeg vil derfor spørge Dem, om De har til hensigt at tage nogen form for forholdsregler på dette område.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru formand, jeg lykønsker også kommissær Pascal Lamy, der har sagt ja til at deltage i denne debat, som vi har foreslået, selv om jeg beklager, at den ikke munder ud i en beslutning, fordi flertalspartierne, PSE og PPE, ikke ønskede det.
Det er allerede blevet nævnt, hvilken enorm betydning tekstil- og beklædningsindustrien har i EU, men man skal lige huske, at den særlig er koncentreret i de sydlige lande, i mindre begunstigede regioner. I Portugal er det især i to vigtige områder omkring byen Covilhã og i Ave-dalen. Det skal også erindres, at der med udvidelsen skal føjes yderligere ca. 600.000 arbejdspladser til de 2 millioner og dertil flere hundredetusinder af andre i den industri, der i Tyskland og Italien fremstiller maskiner til denne sektor.
Det er velkendt, at omstruktureringer inden for denne sektor har medført mange udflytninger til Østeuropa eller til afrikanske og asiatiske lande, og at det har betydet øget arbejdsløshed i EU. Der må derfor foretages en fuldstændig vurdering af de sociale, økonomiske og regionale virkninger både af de allerede gennemførte bilaterale aftaler og af en eventuelt større liberalisering efter udløbet af den nuværende tekstil- og beklædningsaftale ved udgangen af næste år.
Derfor mener vi, at der må vedtages en handlingsplan med konkrete foranstaltninger til at sikre, at der opretholdes en sammenhængende og effektiv produktionslinje, og som også styrker støtten til SMV'erne, til forskning og til faglig uddannelse. Under de igangværende WTO-forhandlinger efter Doha-dagsordenen må man således være opmærksom på de særlige forhold i tekstil- og beklædningssektoren og ikke mindst sikre gensidighed i kommende aftaler og i handelsforbindelserne mellem EU og tredjelande inden for denne sektor.
Den europæiske tekstilindustri må ikke fortsat bruges som forhandlingsobjekt i andre forhandlinger om tjenesteydelser eller højteknologi. Bevarelse af beskæftigelse og udvikling af store områder i EU forudsætter, at de nuværende toldsatser, der allerede er blandt de laveste i verden, fastholdes, og at der ikke accepteres nye sænkninger, eller at handelshindringer, som ikke er toldskranker, fjernes for denne sektors vedkommende, medmindre det sker gensidigt og altid med udgangspunkt i de reelle tariffer og ikke i dem, der er blevet meddelt WTO.
Jeg finder det yderst vigtigt, at der oprettes en slags overvågningsgruppe med deltagelse af arbejdsmarkedets parter inden for denne sektor og fra Kommissionen, der skal følge op på udviklingen og fungere som et system til hurtig varsling, så der hurtigt kan sættes ind over for de problemer, der måtte komme.

Lambert (Verts/ALE).
Fru formand, ligesom mange andre medlemmer er jeg meget bekymret over den manglende planlægning på så sent et tidspunkt, når vi i nogen tid har vidst, at tarifferne ændres i 2005. Jeg er ikke overbevist om, at vi får nogen svar vedrørende mange af tekstilindustriernes komplette udnyttelse i mange lande overalt i verden, uanset om det sker gennem børnearbejde, underbetaling eller lignende.
Som det tidligere er blevet sagt, ser vi allerede en produktionsforskydning fra EU til andre lande. Jeg var i Athen i sidste uge for at se nærmere på sagen om undertøjsproducenten Schiesser-Palco. De lovede mig en vareprøve til kommissæren, men den er ikke nået frem med posten! Den pågældende virksomhed flytter 500 job til Bulgarien. Arbejdstagerne i dette land kan ikke lide at blive set som en billig løsning, når de i forvejen er underbetalte, men i en situation med høj arbejdsløshed er det meget svært at sige nej til et job. Vi ser den samme udflytning af arbejdspladser til Indien, Sri Lanka, Latinamerika og Kina - hvor tekstilproduktionens fremtid angiveligt ligger.
Jeg er ikke overbevist om, at vi endnu har fået et svar på, hvad der er muligt under de gældende WTO-regler, hvilket betyder, at det kan blive meget vanskeligt at modsætte sig import under de nuværende forarbejdnings- og produktionsregler samt vanskeligt at skelne mellem arbejdstagerrettigheder med videre. Der er et pres fra visse sider om, at virksomhedernes sociale ansvar og forbrugernes magt skal være de primære redskaber til at sikre standarder i hele forbrugerkæden. Det skal så være op til kampagner som Clean Clothes og No Sweat at sikre overholdelse af arbejdstagerrettigheder og miljøstandarder.
Jeg vil gerne vide præcist, hvad der skønnes muligt i henhold til de gældende WTO-regler, samt om Kommissionen er enig med vicedirektøren for Levi-Strauss, der argumenterede for, at ILO-standarder skal være en del af alle bilaterale og multilateral handelsaftaler.

Bastos (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg begynder med at takke kommissæren for hans beroligende ord og tilgang til dette følsomme spørgsmål. Sagen er jo, at tekstilindustrien fra den 1. januar 2005 står over for en stor udfordring, thi efter den dato får alle medlemmerne af WTO adgang uden kvantitative begrænsninger, altså næsten fri adgang, til EU's, USA's og Canadas markeder.
I overensstemmelse med udviklingsdagsordenen fra Doha skal liberaliseringen af verdenshandelen komme de mindre udviklede lande til gode. I disse lande er tekstilsektoren meget vigtig. Jeg fremhæver særlig Indien, Pakistan og Kina. Kina er et paradigmatisk tilfælde, hvor Verdensbanken forudsiger en fordobling af dets tekstileksport over de kommende fem år. Som kommissæren har nævnt, har denne sektor også en enorm relevans i EU, hvor den giver beskæftigelse til 2 millioner mennesker og eksportindtægter på 200 milliarder euro.
Efter udvidelsen vil antallet af beskæftigede nå op på 2,5 millioner. Det er en af de industrier, der har længst tradition i mit eget land, og Portugal er en af EU's største eksportører af tekstil- og beklædningsgenstande. Eksporten heraf udgør mere end 1/5 af Portugals samlede eksport. De portugisiske tekstilvarer findes på de vigtigste markeder i verden og særligt i EU og USA.
Den portugisiske tekstil- og beklædningsindustri består især af små og mellemstore virksomheder, der langt overvejende er koncentreret i den nordlige del af landet. I denne sammenhæng er det derfor særdeles påtrængende grundigt at overveje, hvorledes markedsliberaliseringens negative følger for EU's virksomheder kan minimeres, og hvorledes de muligheder, som den måtte bringe, kan maksimeres. Det er nødvendigt at styrke de sider, der kan gøre de europæiske tekstilvirksomheder konkurrencedygtige på det åbne marked. Forskning og teknologisk udvikling, informationsteknologi, uddannelse og faglig opkvalificering er de eneste udveje, hvis tekstil- og konfektionsindustrien skal bevare sin tyngde og betydning i den europæiske og internationale økonomi.
De involverede institutioner må sørge for, at der opstilles betingelser, der sikrer konkurrence og respekt for den internationale handels regler, ved især at bekæmpe sultelønninger og børnearbejde, fremme bedre social- og sundhedsforhold, sikre lønmodtagernes rettigheder og vedtage foranstaltninger mod svindel, for blot at nævne det vigtigste.
Hvad særlig Portugal angår, må det næste skridt være en runde multilaterale forhandlinger inden for rammerne af Dohas udviklingsdagsorden, der resulterer i en tarifharmonisering og en fjernelse af de handelshindringer, som ikke er toldskranker, så der i praksis bliver adgang til markedet. Da vi er klar over den store udfordring, som vi står over for, ønsker vi, at de kommende forhandlinger skal føres med grundighed og omtanke, så der opnås en balance mellem udviklingsforpligtelserne fra Doha og EU's tekstil- og beklædningsindustris interesser.

Lage (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, 2005 bliver, som det allerede er sagt, et helt afgørende år for tekstil- og beklædningssektoren i EU. Kommissærens meddelelse lindrer og dulmer vores bekymringer, men de fjerner dem ikke helt. De forslag og den strategi, som han i dag har fremlagt, synes at gå i den rigtige retning. Den europæiske tekstil- og beklædningssektor har været udsat for mange trusler og megen modgang. Det var jo i øvrigt også den første erhvervsgren, der mærkede følgerne af den industrielle revolution i Europa, det skal vi ikke glemme. Det er en sektor, der skal hæges om, og som ikke må anses for kassabel, sådan som det undertiden kan lyde, når nogle eurokrater eller nogle forhandlere ytrer sig. For det er en sektor, der er udsat for konkurrence fra varer, der, som vi alle ved, afspejler latterligt lave lønomkostninger, og som er fremstillet under de elendigste sociale forhold.
Det giver sig selv, at Portugal er bekymret og afventende, hr. kommissær, som andre europæiske regioner og lande. Dette spørgsmål er vitalt for Portugal, som det allerede er sagt, men som det konstant bør erindres, især for den nordlige del af landet. Er f.eks. Frankrig ikke bekymret over liberaliseringen af landbrugsmarkederne? Kæmper Frankrig ikke for den berømte kulturelle undtagelse? Så kan det heller overraske, at også andre EU-lande, der har ekstremt vigtige industrier og sektorer ud fra et økonomisk og socialt synspunkt, ønsker en retfærdig behandling og et loyalt forsvar for deres rettigheder, uden at de af den grund forlanger særbehandling.
At fremme de fattigste landes udvikling er et ideal, som vi alle deler, især os til venstre i det politiske spektrum, hvor jeg også selv befinder mig. Men ikke på bekostning af de mest sårbare økonomier og de ringest stillede borgere i EU. Det er en falsk retfærdighed. Omkostningerne ved den totale liberalisering bliver ikke fordelt rimeligt, hvis forhandlingerne gennemføres dårligt af alle lande og virksomheder. Nogle vil tabe mere end andre, og den europæiske solidaritet vil blive svækket. Jeg ønsker Dem, hr. kommissær, held og lykke i forhandlingerne. Når vi kan vurdere udkommet af dem, håber vi så at kunne rose Dem og hylde Dem, sådan som vi gør det i dag ud fra vores forventninger.

Bodrato (PPE-DE).
Fru formand, også jeg satte pris på kommissær Lamys udtalelse, selv om jeg er fuldt ud klar over, at tekstil- og beklædningsvirksomhedernes fremtid, som allerede er vanskelig på grund af dollarkursen, vil afhænge af, hvilke beslutninger der træffes i WTO. Ophævelse af de kvantitative restriktioner må forventes at give vækstmuligheder også for de små og mellemstore virksomheder i Europas tekstilregioner. Disse virksomheder bør være i stand til at udvide deres interesser til nye markeder og skabe nye former for samarbejde med de lande, der bevæger sig ind på det internationale marked. Multifiberaftalens ophævelse vil dog skabe en situation med en mere intens og koncentreret konkurrence på de modne markeder. Vi anmoder ikke om protektionistiske foranstaltninger, tvært imod, vi anmoder om mere åbne og gennemskuelige markeder, som fru Ferrer sagde det. Det er uundgåeligt, at globaliseringen af markederne fører til en decentralisering af mange traditionelle aktiviteter til udviklingslandene, hvor produktionsomkostningerne er lavere. Kampen for at udrydde fattigdom og sprede velstand bør understøttes gennem ophævelsen af toldhindringerne, men man kan ikke se bort fra det faktum, at mange europæiske industriaktiviteter i højere grad trues af social dumping end af økonomisk konkurrence.
Vi ønsker derfor at fokusere på en række punkter, kommissæren nævnte. Fællesskabsprodukterne, som sædvanligvis er af højere kvalitet, bør sikres bedre adgang til tredjelandes markeder, som i mange tilfælde er beskyttet af høje afgifter og ikke-toldmæssige handelshindringer. Liberaliseringen bør, som kommissæren med rette påpegede det, gå hånd i hånd med en garanti for gensidighed. Tekstil- og beklædningssektoren bør beskyttes mod uretfærdig konkurrence, hvilket indebærer, at man bør opstille minimumsnormer for arbejdsmiljøbeskyttelse. Til sidst og - viser vores erfaringer fra andre områder - ikke mindst bør vi undersøge mulighederne for at indlede en proces i retning af kvalitetsmærkning af tekstiler og beklædningsgenstande, fordi det kan give forbrugerne en garanti, men også mindske den ulovlige import, der underminerer den økonomiske vækst og hindrer, at den internationale handel fungerer optimalt.

Ettl (PSE).
Fru formand, hr. kommissær Lamy, jeg hilser absolut Deres standpunkt velkommen, især, at alt i forhandlingerne skal baseres på et gensidighedsprincip. Men De nævnte også et andet punkt, som efter min mening er utrolig vigtigt, nemlig at der skal træffes yderligere ledsageforanstaltninger for at fremme tekstilindustriens konkurrenceevne fra 2005, og at dette faktisk allerede sker på nuværende tidspunkt. Hvad enten det betyder etableringen af erhvervsklynger eller noget andet, er det en meget vigtig foranstaltning, men det er sandsynligvis noget, som kræver penge.
Hr. kommissær, måske er der én ting, som jeg bør påpege. Lad os antage, at de europæiske toldtariffer på tekstilområdet vil være de laveste i 2005, og at både toldmæssige og ikke-toldmæssige handelshindringer fjernes. Endnu en gang - og det hænger sammen med tekstilindustriens historie i EU - vil jeg imidlertid gerne gøre opmærksom på, at vi som hidtil antagelig skal beskæftige os med protektionistiske foranstaltninger eller med USA's eller Japans opretholdelse af protektionistiske foranstaltninger. Det er min største bekymring i denne forbindelse, og der er allerede tegn på dette igen. Det har vi set tit i de sidste 20 år. Hvor mange gange og hvor længe endnu skal Europas tekstilindustri lade sig trække rundt ved næsen af disse to tekstilmagtblokke? I mine øjne er det ét af kernespørgsmålene.
Hvad vi behøver for at fjerne ikke-toldmæssige og toldmæssige handelshindringer, er en retfærdig behandling, og det er det, som skal promoveres i denne sammenhæng. Det gælder også tiltrædelseslandene, og jeg tror også, at tekstilindustriens udvikling fortrinsvis vil ske i disse lande. Jeg kan se ét andet stort problem, som vi er nødsaget til at behandle, nemlig Kina og Indien. Hvis ikke vi får specielt Kina til at acceptere selvbegrænsningens mekanisme, kan vi også afskrive selv den bedste og mest kapitalintensive tekstilindustri i Europa. Det bør vi holde os for øje, når vi sætter os til forhandlingsbordet. Sidst, men ikke mindst vil jeg gerne påpege, da jeg netop kommer fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, at det stadig er os magtpåliggende, at centrale arbejdsstandarder og menneskeretlige grundprincipper ikke betragtes som et afsluttet kapitel, og at de har særlig stor betydning for Kinas vedkommende.
Som fagforeningsfolk i tekstilindustrien har vi netop lavet en række dokumentarfilm i lande som Bangladesh, der viste, hvor problemerne med børnearbejde og diskriminering i virkeligheden ligger.
Hatzidakis (PPE-DE).
Fru formand, for os i Grækenland er tekstilsektoren særlig vigtig både for landets industri og for økonomien i det hele taget. Desværre lukkede fabrikken Palko, der fremstillede tøj, for nylig og flere hundrede arbejdstagere blev sendt på gaden.
Foruden dette foruroligende billede er der endnu to elementer, som jeg mener giver anledning til bekymring. For det første er der den ganske vist uundgåelige nedsættelse af tolden fra udgangen af 2004, det vil sige fra begyndelsen af 2005, på importerede varer fra tredjelande, og for det andet den permanente situation i tredjelande som Pakistan og de fjernøstlige lande, som giver deres tekstilindustri synlige eller usynlige tilskud. Det er klart, at vi er nødt til at gøre noget ved den situation.
Jeg kan som eksempel nævne fire indsatsområder. For det første bør vi oprette et overvågningsorgan, så vi kan overvåge eventuelle tilskud i tredjelande og indberette dem både til Verdenshandelsorganisationen, og hvor det ellers er nødvendigt. For det andet skal der gøres en systematisk indsats for at få vores egne kvalitetsprodukter ind i tredjelandenes markeder ved at finde forskellige metoder til at imødegå landenes forsøg på at afværge dette. For det tredje bør vi være opmærksomme på efterligningsvarer. Der er allerede stillet et forslag om et mærke, som vi bør tilslutte os. Vi kan også vedtage andre forslag, men det vigtigste er, at vi er enige om målet. For det fjerde mener jeg, at EU bør sætte ind med programmer fra Europa-Kommissionen for at støtte denne sektor, som er vigtig for beskæftigelsen. Det kan ske både via fællesskabsstøtterammen og uden for denne, især inden for områder som forskning og teknologi og innovation, så vi kan styrke sektorens konkurrenceevne, som er nøgleordet. Jeg synes, kommissæren går i den rigtige retning, men vi er alle nødt til at opfordre ham til at intensivere sin indsats, så vi kan imødegå det enorme problem, vi tilsyneladende står med.

Read (PSE).
Fru formand, jeg hilser også Kommissionens erklæring velkommen, og jeg ser meget frem til post-2005-rapporten om tekstilindustriens fremtid. Ligesom flere andre talere repræsenterer jeg også en af de regioner i EU, der er meget afhængig af tekstilindustrien, nemlig East Midlands. 2.000 tekstilvirksomheder og 60.000 mennesker beskæftiger sig direkte med denne industri, der hvert år bidrager med fire milliarder engelske pund til regionens økonomi.
En åbning af handelen og tilgængeligheden skaber udfordringer. Nogle af vores virksomheder har svaret igen ved at udvikle nye typer af tekniske tekstiler. F.eks. udviklede en virksomhed i Hinckley særlige flyvestrømper, og en virksomhed i Derby udviklede en særlig varmebestandig beklædning til brandmænd. Men vi må erkende, at ikke alle virksomheder i EU er i stand til at udvikle sig på denne måde. Kommissæren nævnte tekstilsektorens betydning for udviklingslandene. Det er sandt, at udviklingslandenes økonomi kan få et enormt skub fremad via en mere åben handelsordning, men det sker ikke automatisk og problemfrit. Hvis ikke vi passer på, kan det ende med, at udnyttelsen bliver mere mobil, hvilket hverken vil opfylde EU's mål eller de legitime mål hos verdens fattigste lande.
Vi skal naturligvis forsøge at udnytte handelsaftalerne til at sprede centrale arbejdstagerværdier og udføre den vanskelige opgave med at forbedre forholdene for arbejdstagerne i udviklingslandene, hvor sådanne tiltag ofte betragtes som skjult protektionisme. Vi ser stadig tilfælde af børnearbejde, alvorlig fagforeningsundertrykkelse og hovedsageligt lavtlønnede kvinder. 
Hr. kommissær, De står over for en kæmpeopgave med at forene alt dette, og vi håber meget, at det lykkes for Dem. Det er nødvendigt for tekstilarbejderne i EU og de mange mennesker i andre dele af verden, der forsøger at tjene til livets ophold og forbedre deres økonomi og deres egne liv ved hjælp af tekstilindustrien.
Lamy
Fru formand, indledningsvis vil jeg gerne takke de politiske grupper, som har givet udtryk for, at de støtter den strategi, jeg her kort har forsøgt at præsentere som svar på Deres spørgsmål. Jeg vil nu kommentere nogle af de supplerende spørgsmål, der er rejst i Deres indlæg.
Fru Ferrer, jeg deler Deres syn på tekstil- og beklædningssektorens fremtid i Europa. Nøgleordet er dynamik. Det er en offensiv vision. Tekstil- og beklædningsindustrien er ikke en industri, der hører fortiden til, og opgaven er ikke at sikre, at de tiltagende indskrænkninger i sektoren sker så smertefrit som muligt. Det er ikke min opfattelse. Og det er ikke Deres opfattelse. Det er heller ikke den opfattelse, der ligger til grund for vores handelspolitik og vores industripolitik. Det var også det budskab, jeg udledte af hr. Lages indlæg.
Hr. Berenguer Fuster, vi fortsætter rent faktisk ikke med at sænke toldbarriererne, medmindre andre gør det samme. Uanset om man vil anvende betegnelsen gensidighed herom eller ej, så er det grundlaget for den politik, vi fører. Og det er helt korrekt, at der, som i øvrigt påpeget af hr. Hatzidakis, bag dette ligger udfordringer i forbindelse med intellektuel ejendomsret, og at det er vigtigt, at vi fortsat kæmper for - som det eksempelvis er tilfældet med beskyttelsen af geografiske betegnelser - at alle aspekter, som vedrører kvalitet, smag og design, og som ofte er den komparative fordel, vi kan gøre gældende, ikke ulovligt plagieres og således på sin vis frarøves os.
Fru Figueiredo, ja, vi arbejder med den indvirkning, yderligere liberalisering vil have på beskæftigelsen, de regionale strukturer eller kvalifikationerne. Det indgår i øvrigt i den strategi for tiden efter 2005, vi sammen med Erkki Liikanen arbejder på, og som vi håber at kunne fremlægge til efteråret.
Fru Lambert og fru Read fremhævede forbindelsen mellem handel og grundlæggende sociale standarder. På spørgsmålet om, hvorvidt det er muligt at sikre en sådan forbindelse, vil jeg svare klart og ærligt. Ja, det er muligt i forbindelse med vores unilaterale handelspolitik. Når vi indrømmer fordele, kan vi indrømme yderligere fordele, når denne forbindelse sikres, og det er, hvad vi rent faktisk gør. Ja, det er muligt på bilateralt plan. Når vi indgår associeringsaftaler eller handelsaftaler med forskellige tredjelande, indgår overholdelse af grundlæggende sociale standarder som en del af de bilaterale aftaler. Ja, det er muligt i forbindelse med det arbejde, vi har påbegyndt - og som hr. Bodrato også bragte i forslag - vedrørende behørig mærkning, som giver forbrugerne og borgerne mulighed for at vælge mellem produkter, som er fremstillet under mere eller mindre bæredygtige vilkår, hvad angår det sociale og miljømæssige aspekt. Men nej, det er ikke muligt på nuværende tidspunkt på multilateralt plan. Europa har forsøgt. Det er praktisk talt den eneste fiasko, når det gælder Doha-runden. Vi stødte i denne henseende på multilateralt plan på modstand fra en koalition bestående af på den ene side USA og på den anden side udviklingslandene. Den omtalte forbindelse indgår således ikke i det program, vi følger frem til udgangen af 2004. Vi må gøre et nyt forsøg senere.
Fru Bastos, jeg er enig i Deres opfattelse af begrebet fair forhandlinger. Men lad os skelne, når det gælder det sociale aspekt, mellem på den ene side grundlæggende sociale standarder - det vil sige børnearbejde, lige aflønning af mænd og kvinder, fagforeningsrettigheder, forbud mod tvangsarbejde - som indgår i de multilaterale forpligtelser, de fleste af verdens lande har tilsluttet sig, og på den anden side lønstandarder. Vi ved, lønniveauet er lavere i udviklingslandene end hos os. Sådan må det i en vis forstand være per definition, ellers var der ikke tale om udviklingslande, hvilket imidlertid ikke forhindrer, at vi alle ønsker, niveauet stiger.
Hr. Ettl har ret i, at toldbarrierer ofte erstattes af handelsbarrierer af anden art. Det er et spil, mange regeringer spiller. Vi er i en vis forstand blevet eksperter, når det drejer sig om at afsløre, angribe og håndtere den slags konstruktioner, og vi forbedrer uophørligt vores informationssystem sammen med industrien, sammen med arbejdsmarkedets parter, for bedre, tidligere og hurtigere at kunne afsløre en sådan praksis, som rent faktisk i mange tilfælde er uforenelig med internationale handelsbestemmelser.
Det var de svar, jeg gerne ville give. Jeg vil afslutningsvis sige, at denne sektor til dels er et skoleeksempel på, hvordan vi som europæere opfatter globaliseringen, og hvordan Europa-Kommissionen opfatter globaliseringen. Ja, globaliseringen har konsekvenser. Ja, globaliseringen giver anledning til udflytninger. Ja, den udgør en udfordring for vores konkurrenceevne, vores kreativitet, vores kvalifikationer. Derfor har vi også brug for offentlige politikker, som skaber rammer, der gør det muligt for denne sektor fortsat at vinde terræn, skabe merværdi og forbedre kvaliteten. Det forudsætter, at der fastsættes spilleregler, og at disse følges. Sådan er det på nationalt plan. Sådan er det blevet på europæisk plan. Sådan er det ved at blive på verdensplan.
Formanden.
Tak, kommissær Lamy, ikke mindst for Deres direkte reaktioner på medlemmernes synpunkter.
Forhandlingen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 20.00 og genoptaget kl. 21.05)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0170/2003) af Leinen for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om vedtægt for og finansiering af europæiske politiske partier (KOM(2003) 77 - C5-0059/2003 - 2003/0039(COD)).
Jeg giver ordet til hr. Ribeiro e Castro, der har et spørgsmål til forretningsordenen.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, ja, det er et punkt til forretningsordenen, mere præcist en påberåbelse af den. I går blev vi meget overraskende præsenteret for en lang række nye ændringer, fremlagt som kompromisforslag, hvilket dog ikke er tilfældet, for der er ikke forsøgt noget kompromis mellem de ændringsforslag, der er indgivet på plenarmødet. De er derimod alle udtryk for en helt ny tilgang, som vi ved, er resultatet af det seneste møde i Rådet.
Forretningsordenens artikel 130a fastsætter, at formanden, når der er mere end 50 ændringsforslag, kan anmode udvalget om at mødes med henblik på at behandle dem. Vi mener, at det ville være den korrekte - og mest demokratiske og gennemsigtige - fremgangsmåde, at vi på baggrund af de fremsatte ændringsforslag atter fik mulighed for at diskutere sagen i udvalget. Vi kan jo stemme om det på plenarmødet i juli. Vi forstår ikke og har svært ved at acceptere, at vi skal arbejde under de vilkår, som vi skal her til aften og i morgen.

Formanden.
Hr. Ribeiro e Castro, principielt gør vi, hvad vi kan i aften for at sikre, at der ikke opstår vanskelige situationer, og jeg vil tage spørgsmålet op med Parlamentets formand. Vi vil følge forretningsordenen, men i dag vil vi fortolke den således, at forhandlingen kan fortsætte såvel som i givet fald behandlingen af eventuelle relevante beslutningsforslag. Hr. Ribeiro e Castros indlæg vil blive taget til efterretning.
Jeg giver ordet til fru de Palacio på vegne af Kommissionen.

De Palacio, Loyola
Hr. formand, dette forslag har til formål en gang for alle at implementere de mål, der blev opstillet i Amsterdam i EU-traktatens artikel 191. Denne artikel blev suppleret af Nice-traktaten, idet man i sidstnævnte tilføjede et retsgrundlag for vedtagelsen af de nødvendige lovgivningsmæssige foranstaltninger gennem den fælles beslutningsprocedure og afstemning med kvalificeret flertal.
Det er en vigtig del af Unionens opbygning, at der findes politiske partier på europæisk plan. De er en integrationsfremmende faktor. De bidrager til at skabe en europæisk bevidsthed, lader unionsborgernes politiske vilje komme til udtryk og fremmer den politiske debat på europæisk plan. Det forudsætter, at de har de fornødne ressourcer. Det er derfor passende og nødvendigt at hjælpe dem med at udføre de opgaver, de har fået pålagt i medfør af traktaten, og de bør følgelig i det mindste modtage en delvis finansiering over EU-budgettet.
Forordningen har til formål at opstille en solid og gennemskuelig lovgivningsmæssig ramme for anerkendelsen og finansieringen af europæiske politiske partier. Vi starter ikke på bar bund, mine damer og herrer, dette nye forslag er baseret på det konstruktive arbejde, Parlamentet og Rådet indledte i 2001, især under det belgiske formandskab. Jeg ønsker i denne forbindelse at lykønske fru Schleicher, der var ordfører på daværende tidspunkt.
Vi har draget fordel af de nye muligheder, flertalsafstemningen giver i forhold til 2001-kompromiset, og foreslået højere tærskler for tildeling af finansiering.
Vi har i vores grundforslag hovedsagelig af to årsager bestræbt os på at undgå politiske krav, der er for restriktive for europæiske politiske partier: For det første ønsker vi et åbent og pluralistisk system, som giver alle afskygninger af opinionen mulighed for at blive repræsenteret i den europæiske debat, og for det andet ville en anden løsning have forhalet forhandlingerne i Rådet og Parlamentet unødigt og måske endda til efter valget til Europa-Parlamentet i 2004.
Alle tre institutioner er enige i, at et europæisk politisk parti, der ønsker at bliver anerkendt som sådant og opnå finansiering fra EU-budgettet, bør opfylde visse minimumsbetingelser.
Vi har bestræbt os på at opstille betingelser, der ikke er for restriktive, men som er kohærente og grundlæggende. Partierne skal være repræsentative og have en vedtægt og en målsætning. De skal godtgøre, at de har til hensigt at stille op til valget til Europa-Parlamentet. De skal have klare regler for deres finansielle forvaltning og frem for alt respektere de demokratiske principper, der er opstillet i artikel 6, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Samtidig bør der indføres et troværdigt kontrolsystem. Parlamentet bør kunne verificere, om alle disse betingelser er opfyldt, inden det registrerer et parti. Desuden er der udformet en særlig verifikationsprocedure for tilfælde, hvor et mindretal i Parlamentet forkaster den oprindelige afgørelse.
For at modtage finansiering foreslår vi, at partierne skal have valgte repræsentanter på europæisk, nationalt og regionalt plan i en tredjedel af Unionens stater, fordi de forudsættes at være europæiske partier, og dette er et europæisk forum og følgelig det forum, vi nødvendigvis bør lægge størst vægt på.
I overensstemmelse med erklæring nr. 11 vedføjet Nice-traktaten indeholder Kommissionens forslag et forbud mod krydsfinansiering af nationale politiske partier. Det indeholder desuden et forbud mod, at politiske partier rejser midler ved at levere tjenesteydelser, medmindre der betales herfor, og dette kan kontrolleres og dokumenteres på behørig vis, det vil sige gennem regninger.
I artikel 8 opstilles strenge kontrol- og revisionsbestemmelser for at styrke systemets gennemskuelighed og legitimitet. Vi mener ikke, at partierne bør være fuldstændig afhængige af offentlig finansiering, og foreslår derfor, at de selv skal tilvejebringe mindst 25 % af deres budget. 
Vi har udarbejdet et afbalanceret forslag om det omstride spørgsmål om gaver, der er i overensstemmelse med 2001-kompromiset og følgelig indebærer, at det er tilladt at modtage gaver, for så vidt disse opfylder en række strenge gennemskuelighedskrav.
Afslutningsvis ønsker jeg, hr. formand, at lykønske det græske formandskab med de resultater, det har opnået, med det kompromis, der er indgået mellem Rådet og Parlamentet, som Kommissionen har spillet en rolle i, og som vi håber, vil gøre det muligt at afslutte behandlingen af denne sag ved førstebehandlingen.
Jeg lykønsker hr. Leinen og formandskabet på vegne af Kommissionen og ønsker at tilkendegive vores fulde accept af og støtte til dette kompromis, som vi mener, er passende og tilgodeser de forskellige parter, der er involveret i dette komplicerede spørgsmål.

Leinen (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, jeg er enig med fru de Palacio i, at der ikke kan være noget europæisk demokrati uden europæiske partier. Derfor er det meget vigtigt, at Parlamentet i morgen stemmer for denne lov om en vedtægt for og finansiering af de europæiske partier. Det betyder, at en hjørnesten i bestræbelserne for at skabe større gennemsigtighed i europapolitikken kan træde i kraft allerede i sommer, og partierne har tilstrækkelig tid inden valget i juni 2004 til at indstille sig på de ændringer, som bliver nødvendige som følge af loven.
Parlamentet opfylder med sit ja til loven i morgen også et løfte til Revisionsretten om at fremlægge et nyt grundlag for finansieringen af det europæiske politiske arbejde og sætte en stopper for krydssubsidieringen af partiarbejdet via Parlamentet i indeværende valgperiode. Partiarbejde og parlamentsarbejde er nemlig adskilt i alle vores lande, og med denne lov får vi en chance for også på EU-niveau at respektere de forskellige funktioner og roller mellem partier på den ene side og grupper i Parlamentet på den anden side, men også at realisere det gennem det nye finansieringsgrundlag. Man må takke grupperne for, at de har været fødselshjælpere for de europæiske partier. Der var ingen andre, der kunne have finansieret dette arbejde.
Det foreliggende forslag er et kompromis, som vi kan acceptere. Det opfylder de betingelser, som flertallet i udvalget har vedtaget, og indeholder nogle små ændringer. Det er kompromisforslag, vi stiller, og som vi absolut kan og skal stemme om i morgen.
Nedsættelsen af grænsen for et europæisk partis repræsentativitet fra en tredjedel til en fjerdedel af medlemsstaterne giver også mindre partier mulighed for at deltage i dette finansieringssystem. En fjerdedel er imidlertid også en nødvendig grænse, hvis vi skal forhindre, at partilandskabet bliver for opsplittet, taget i betragtning, at vi også optager de regionale parlamenter og sågar de regionale forsamlinger i systemet. Jeg tror, at en fjerdedel er et fornuftigt kompromis.
Et følsomt og meget kontroversielt tema er gaver til politiske partier. Det er jo meget forskelligt i de forskellige lande. Jeg synes, at lovforslaget har truffet en klar beslutning. Der skal være optimal gennemsigtighed for gaver til de europæiske partier. Begrænsningen på 12.000 euro pr. år og pr. giver er et kompromis, som vi nu indgår. For nogle er det for meget, for andre for lidt. Men for 12.000 euro kan man ikke købe noget politisk parti. Jeg tror også, man skal støtte det, hvis politisk arbejde bliver støttet fra samfundets side og ikke kun fra statens - hvis det er gennemsigtigt og kontrolleret, så er det i orden.
Vi har nu også klarhed for, at de europæiske partier kan udfolde deres aktiviteter til valget til Europa-Parlamentet. Det var noget tvivlsomt i starten, og hvis man sætter spørgsmålstegn ved det, sætter man også spørgsmålstegn ved formålet med europæiske partier. Det bliver der nu efter min mening skabt gode regler for. Det vil også få betydning efter forfatningsforslaget, eftersom det kommende Europa-Parlament skal vælge formanden for Kommissionen. Her har partierne naturligvis stor betydning.
Jeg vil gerne nævne, at der er dryppet en dråbe malurt i bægeret. Med denne vedtægt får vi endnu ikke status som retssubjekt på europæisk niveau, men vi gør det første skridt med finansieringen, og det næste skridt med en egentlig europæisk vedtægt kommer måske senere. Jeg har altid sagt, at det, som det europæiske aktieselskab er for økonomien, det skal den europæiske partilovgivning være for politikken. Om to år skriver Parlamentet en rapport, og så vender vi tilbage til emnet.
Jeg vil også takke Kommissionen, fordi den har stillet forslaget - fru de Palacio og hr. Fitzmaurice har under hele forløbet været meget aktive, mange tak for det! Tillykke til det græske formandskab og alle regeringer, som var indstillet på kompromiset - hr. Nikos Matthioudakis har hele tiden været min partner, partner i ordets egentlige forstand, det lykkedes os at tømre dette kompromis sammen! Tak til mine kolleger, hr. Dimitri Tsatsos, som for år tilbage med sin betænkning skabte grundlaget for dette emne, fru Schleicher med betænkningen for to år siden, men også til grupperne og skyggeordførerne og til sekretariatet, som har ydet et fremragende arbejde. Vi kan stemme for i morgen. Jeg håber, vi stemmer for! Så er der taget et vigtigt skridt for det politiske arbejde på EU-niveau og dermed for det europæiske demokrati. Jeg takker alle, som har hjulpet med!
Kuhne (PSE)
Hr. formand, denne vedtægt er vigtig, og man må ikke lade den falde til jorden. Derfor er jeg også sikker på, at det store flertal i vores udvalg kan leve med, at nogle af vores vigtige punkter ikke er kommet med i kompromiset, men dette er jo et parlament og ikke noget diplomatisk udvalg, og derfor er der alligevel et par ting, der skal siges.
I udvalget gik vi ind for, at finansieringen af de europæiske politiske partier skulle placeres i Kommissionens budget og ikke i Parlamentets. Klaus Hänsch sagde i eftermiddag under debatten om konventsresultatet her i salen, at det europæiske demokrati ikke bliver bygget efter samme skema som det 19. århundredes nationalstat. Denne sætning skal man have in mente, når man diskuterer, hvordan det står til med princippet om uafhængighed af staten. Hvis man lægger det til grund, så kan svaret på europæisk niveau se anderledes ud end på nationalt niveau. Muligvis bliver den tanke, som ligger bag princippet om de politiske partiers og deres finansierings uafhængighed af staten på nationalt niveau, realiseret bedst på europæisk niveau, hvis man ikke knytter an til Parlamentet, men til Kommissionen.
I udvalget gik vi ind for at indbygge strengere sanktioner, i tilfælde af at politiske partier overtræder principperne om finansiel gennemsigtighed. Vi ønskede ikke, at pengene blot skulle betales tilbage, men at man skulle betale det dobbelte tilbage. Det skal gøre rigtig ondt, så fristelsen ikke bliver for stor. Derfor er det beklageligt, at det ikke kunne lade sig gøre at forhandle det på plads med Rådet.
Om de spørgsmål, man sådan i øvrigt er stødt på, vil jeg gerne komme med to bemærkninger. Når Kommissionen siger, at det med fordoblingen ikke går, for det er ikke forudset i finansforordningen, så minder det mig om mottoer som "sådan har vi altid gjort", "sådan har vi aldrig gjort", og "hvem ved, hvad det bliver til". Det er sådan nogle uroplevelser, man har med bureaukratier. Eller når det drejer sig om, at der i det oprindelige forslag stod, at politiske partier gøre alt, bare ikke finansiere valgkampe, og når det faktisk i lang tid blev forfægtet af nationalstaternes regeringer og af Kommissionen, så er det endnu en grund til, at bureaukratierne i Rådet og Kommissionen er kendt og frygtet i hele Europa for deres innovationsevne, og jeg tror, at vi alle bør skrive os bag ørerne, at vi alle sammen ville have godt af en lille smule mere realitetssans, når der skal træffes beslutninger!

Schleicher (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hvis det kompromis, som grupperne har fremsat i fællesskab, bliver vedtaget i morgen, vil vi stå ved afslutningen af en uendelig historie, som vi forhåbentligt kan afslutte positivt. Parlamentet er faktisk partiernes hjerte for Europa, for det er i Parlamentet, behovet for at udvikle fællesskab i Europa er opstået, og når man tænker på, at vi i dag har 133 partier i Europa-Parlamentet, som er sluttet sammen i syv grupper, så kan man alene deraf se, hvilket uendeligt stort arbejde grupperne gør for Europa her i Parlamentet, for de integrerer her i Europa-Parlamentet de stater, som med deres partier er blevet valgt ind i Europa-Parlamentet. Det er i sig selv et utroligt slidsomt arbejde, som nok nogle gange bliver undervurderet.
Hvorfor kalder jeg det en uendelig historie? Vores kollega Tsatsos - og jeg tror nok, det er hans livsværk - tog fat på spørgsmålet med den første betænkning her i Parlamentet for overhovedet at skabe stemning for, hvor nødvendige europæiske partier er. Så kom Amsterdam, og dermed blev det muligt at starte et initiativ, men den gang kunne Rådet ikke nå til enighed, og Europa-Parlamentets betænkning sad fast i Rådet.
Nu vil jeg gerne takke Kommissionen varmt. Efter Nice-traktaten, som trådte i kraft den 1. februar 2003, stillede Kommissionen på meget kort tid et forslag, som blev diskuteret i Parlamentet, og jeg vil gerne sige, at Kommissionen har arbejdet meget hurtigt. I sidste ende nøjedes vi så ikke med at diskutere, i morgen når vi forhåbentlig også frem til en afslutning.
Jeg vil gerne takke hr. Leinen, som har gjort sig store anstrengelser, og jeg kan sige om os alle sammen, at vi ikke har fået opfyldt alle vores ønsker, men vi får alligevel en løsning - og jeg mener, vi har brug for en løsning, for Revisionsretten har stillet os det alternativ, at den nuværende praksis, som sikrer partiernes stabilitet, må ophøre med årets udgang, og at vi ville stå i det tomme intet, hvis vi ikke fandt en løsning. Derfor vil jeg gerne endnu en gang bede alle dem, som endnu tvivler, om at hjælpe med til, at vi kan fuldende et værk og endelig få en løsning, som er logisk, og som derfor også må fungere.
Derfor vil jeg ikke kun takke hr. Leinen, men også det græske rådsformandskab, som på trods af den store arbejdsbyrde - der har været mange andre emner - virkelig har anstrengt sig og gjort alt for at opnå en fælles beslutning i Rådet. Det bør vi som Parlament ikke kun sætte pris på, vi bør sige, at nu når vi endelig til en afslutning, fordi alle har bidraget!
I alle demokratiske stater i hele verden er partier grundlaget og garanten for denne politiske orden, som sikrer menneskene frihed og medbestemmelse. Det er derfor ingen overraskelse, at udviklingen og videreudviklingen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab til Den Europæiske Union har været ledsaget af udviklingen af europæiske politiske partier. Det må man indse, og derfor vil jeg gerne appellere til alle, som måske endnu tvivler, om at bidrage til, at vi i morgen kan nå til den afslutning, som skaber grundlaget, så vi får et grundlag for partifinansieringen, som gør det muligt også at fortsætte dette arbejde i fremtiden. Derfor endnu en gang tak til alle involverede og til alle, som i morgen bidrager til, at vi kan nå denne afslutning!
Corbett (PSE).
Hr. formand, først vil jeg på vegne af min gruppe sige, at vi accepterer den kompromistekst, der på dygtig vis er forhandlet på plads af ordføreren, det græske formandskab og Kommissionen. Jeg vil gerne lykønske de involverede med deres store indsats for at gøre det muligt at nå til enighed med Europa-Parlamentet under førstebehandlingen, så denne lov kan vedtages i god tid inden de næste valg til Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne rose ordføreren, Jo Leinen, for hans arbejdsindsats samt selvfølgelig alle dem, som har hjulpet ham undervejs - i særdeleshed professor Tsatsos med hans betænkning for år tilbage.
Det er en øvelse i gennemsigtighed, hverken mere eller mindre. Det er en klar og gennemsigtig konsolidering af den metode, hvormed EU vil finansiere tværnationale europæiske politiske partier. Hidtil er det gjort indirekte via de politiske grupper i Europa-Parlamentet, men fremover vil det blive gjort direkte i henhold til de klare kriterier og procedurer, der er stadfæstet i denne lovgivning. Derfor hilser vi den velkommen.
Min gruppe accepterer også de forskellige kompromiser, der er indgået om detaljerne. Helt ærligt havde vi foretrukket en højere grænse i artikel 3, hvad angår de europæiske politiske partiers repræsentativitet, men i den ånd af kompromisvilje, der er nødvendig i EU, er vi glade for at acceptere denne noget lavere grænse. Vi er særligt tilfredse med, at problemet med donationerne er blevet løst, og at teksten definerer et klart, gennemsigtigt og begrænset system, hvor donationerne til et politisk parti begrænses og skal indføres i et register.
Der er nogle få mærkværdigheder i teksten, hvor jeg mener, at de juridiske sprogeksperter skal kigge på nogle af de oversatte versioner. Det er ikke et spørgsmål om at ændre teksten formelt på plenarmødet, men når toilettage gennemføres, vil jeg bede Dem om i særdeleshed at kigge på artikel 5, stk. 2, hvor Europa-Parlamentet ifølge den engelske version skal kontrollere, at et parti opfylder de nødvendige betingelser med et flertal af dets medlemmer. Betyder det, at et flertal af medlemmerne skal godkende, at et parti opfylder betingelserne, eller at et flertal af medlemmerne skal anfægte, at et parti ikke længere opfylder de nødvendige betingelser? Den engelske tekst er ikke klar, og det ville være godt, hvis misforståelserne blev fjernet, når oversættelserne verificeres.
På samme måde henvises der i artiklen ikke - det er måske blot en slåfejl - til kontrol af artikel 3d. 3a, 3b og 3c nævnes, men ikke 3d. Det kan selvfølgelig let rettes.
Endelig, hvad angår artikel 6, punkt (c), er det, som om fjerde og sidste indrykning i den engelske tekst næsten modsiger den foregående indrykning. Jeg tror, at der var en klar hensigt med at koncipere det på denne måde, men det er ikke blevet gengivet specielt godt på engelsk, og det bør rettes. Hermed slutter mine bemærkninger på vegne af PSE-Gruppen.

Duff (ELDR).
Hr. formand, jeg anede ikke, at jeg havde den effekt på mikrofoner!
Jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans arbejde. Jeg vil også lykønske Rådet, fordi det endelig er kommet til fornuft, godt hjulpet på vej af indførelsen af kvalificerede flertalsafgørelser. Der er meget for os at lære af konventet og regeringskonferencen.
Rådet er endelig nået frem til en fælles holdning, som et stort flertal af De Liberale fuldt ud kan acceptere. I det første forslag søgte man helt urimeligt at ulovliggøre politiske partikampagner finansieret af offentlige midler. Hvad i alverden skal man bruge politiske partier til, hvis ikke til at føre kampagner? Det er imidlertid blevet rettet i det nye forslag, og nu levnes de politiske partier tilstrækkelig god mulighed for at modtage beskedne private donationer. Der er fundet en fornuftig løsning på spørgsmålet om grænsen til fordel for mindre politiske bevægelser med reelle og seriøse europæiske mål. Visse andre officiøse bureaukratiske bestemmelser er blevet fjernet. Det er gode nyheder for det parlamentariske demokrati i Europa.
Tværnationale politiske partier er en af demokratiets bærende kræfter, idet de giver udtryk for borgernes bekymringer og forventninger på europæisk plan. Den konstitutionaliseringsproces, som EU i øjeblikket er involveret i, kræver engagement fra fuldt udviklede europæiske politiske partier. Denne betænkning er et gennembrud og fortjener støtte fra alle dem, som ønsker Parlamentet det godt, og som støtter principperne om gennemsigtighed og oplysningspligt.

Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, som De sikkert ved, er der forskellige meninger i min gruppe, forskellige opfattelser af formålet med europæiske politiske partier. Jeg selv går ind for europæiske politiske partier. Jeg er overbevist om, at de i forbindelse med den fortsatte integration kan yde et bidrag til, at vores kontinent vokser yderligere sammen, og at der også efterhånden kan udvikles en europæisk bevidsthed på tværs af grænserne. Derfor er jeg også glad for, at denne grundtanke blev optaget i konventets forslag til forfatning i artikel 45, stk. 4, i afsnittet "Unionens demokratiske liv" og er juridisk forankret dér.
Jeg vil gerne tilslutte mig den tak, som kolleger her har udtalt, til ordføreren, hr. Leinen, til det græske rådsformandskab og også til Kommissionen, fordi der i går blev udarbejdet et acceptabelt kompromis. Det tror jeg, er meget vigtigt for Parlamentets politiske troværdighed. Dette problem, som har forfulgt os længe - de forrige talere har nævnt det - skal løses en gang for alle, og det er især i offentlighedens interesse, at Revisionsretten fremover ikke vil have anledning til kritik. Derfor støtter jeg forordningen. Jeg støtter især bestemmelserne i artikel 3 om, at partierne skal være repræsenteret i mindst en fjerdedel af staterne, og 3 %-grænsen er virkelig vigtig, særligt for de mindre politiske partier. Naturligvis er det afgørende, at forordningen tager højde for den politiske pluralisme, det har kommissæren ret i.
Jeg synes, at de foreslåede regler om gaver er klare og entydige. De sikrer især den uundværlige gennemsigtighed i partiernes finansiering, for det er, som De ved, et meget ømt punkt, måske det mest ømme. Jeg synes, Parlamentet skal gå ind for, at vitterlig alle informationer om gaver altid skal være tilgængelige for offentligheden. Det bedste ville være, hvis partierne selv med forordningens ikrafttrædelse ville forpligte sig til at offentliggøre alle oplysninger om gaveindtægter, også på internettet. Derfor vil jeg stemme for dette forordningsforslag.
MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, som De siger, repræsenterer jeg en sammensat gruppe, Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, og jeg vil gerne rette en personlig tak til Jo Leinen for hans kollegiale høflighed og velvilje i udførelsen af denne opgave. I modsætning til hr. Ribeiro e Castro synes jeg, at der uden tvivl er gjort et ærligt og oprigtigt forsøg på at finde et kompromis, som jeg tror, at flertallet i min gruppe med glæde vil acceptere, skønt andre talere i deres indlæg vil gøre opmærksom på visse problemer.
Fra Den Europæiske Fri Alliances synspunkt, som jeg særligt repræsenterer her, er der imidlertid ægte bekymring over udvælgelsen af kriterierne - den måde, hvorpå man definerer, hvad der tæller. I øjeblikket repræsenterer Den Europæiske Fri Alliance her i Parlamentet en lang række af det, vi ville kalde særskilte lande i EU - Andalusien, Baskerlandet, Catalonien, Flandern, Galicien, Skotland og Wales, for at nævne dem i alfabetisk rækkefølge - men selvfølgelig vil man ud fra et statsbaseret kriterium kun tale om tre stater.
Når jeg betragter de nye flag, der smukt pryder podiet der, ser jeg, at der er flag fra mange nuværende eller kommende medlemsstater, som, hvad angår størrelse og/eller befolkningstal, er langt mindre end de lande, jeg har nævnt. Således diskrimineres den form for tankebevægelse - og det er en europæisk tankebevægelse - som Den Europæiske Fri Alliance repræsenterer, af et kriterium, der udelukkende bygger på et forhold til det samlede antal medlemsstater. Det er virkelig noget, man skal tænke over.
Et parlament af denne type og en union af denne type skal udvise et ganske særligt hensyn over for minoriteternes interesser samt over for mindre gruppers rettigheder og en retfærdig behandling af minoriteter. Jeg ved, at man med dette kompromis har forsøgt at bevæge sig i vores retning, og det sætter jeg stor pris på, men faktum er, at der fortsat er et alvorligt problem set fra dette ægte europæiske meningstidevands synsvinkel.
Den Europæiske Fri Alliance har i lang tid været anerkendt som en af de originale europæiske politiske familier, og alligevel er vi på kanten af at blive ekskluderet og miste vores anerkendelse i henhold til disse forslag. Jeg er bange for, at vi ikke kan støtte dem i deres nuværende udformning.

Bonde (EDD).
Hr. formand, de overnationale politiske partier er kunstprodukter, som ikke er i stand til at indsamle frivillige bidrag fra almindelige mennesker. De skal så i stedet have bidrag fra storindustri og fagforeninger og have et sugerør i EU-kassen. De, der skal bruge pengene, kan selv beslutte, hvor mange de vil have. Med den nye forfatning kan 13 lande nedstemme 12. De store partier kan bruge deres flertal til at forbyde tilskud til de mindre partier. De kan tilmed erklære partier, som vælgerne har støttet, for ueuropæiske og tage deres tilskud.
Rådsmødet fjernede også et forbud mod at blande sig i nationale valg. Dermed kan de overnationale partier gøre de nationale partier til deres lydige filialer. Der er totalitære træk over forslaget.
Lad os skabe en koalition, som vil indbringe sagen for Domstolen. Det foreliggende forslag strider mod lighedsgrundsætningen, lovgivningen er efter min mening ulovlig og bør derfor prøves ved Domstolen. Det er f.eks. umuligt for de nationale mindretal at få tilskud, selv om de udfører en tilsvarende grænseoverskridende aktivitet. Det er umuligt for nye bevægelser og partier, og det er svært for andre. Der er ikke lighed for Per og Poul, og det skal der være, både efter min grundlov, efter de bestående traktater og efter det grundlovsudkast, der nu er på vej. De indeholder alle en lighedsgrundsætning, som også gælder for dette forslag.

Berthu (NI).
Hr. formand, som anført i min mindretalsudtalelse, der indgår som bilag til Leinen-betænkningen, bør politiske partiers indsats på europæisk plan hente næring fra partiernes basis, med andre ord fra nationale politiske partier og fra borgerne, ikke ovenfra, det vil sige fra de europæiske institutioner. Det er den første forudsætning, der skal være opfyldt, hvis vi ønsker at fremme et levende demokrati og ikke opbygge et helt igennem kunstigt demokrati. Den anden forudsætning er, at vi afviser tanken om en vedtægt for politiske partier, som er indført med Nice-traktaten, og som i højere grad synes at vidne om et bureaukratisk univers end et frit samfund. Ud over den principielle indvending, må vi også kraftigt protestere mod de konkrete bestemmelser. Kommissionens forslag er efter vores opfattelse ikke i overensstemmelse med traktaterne. Kommissionen ønsker således finansiering af europæiske politiske partier, mens traktaten anvender den bredere formulering "politiske partier på europæisk plan", hvilket omfatter nationale politiske partiers indsats på europæisk plan. Der er efter vores opfattelse tale om regulær diskrimination.
Afslutningsvis, hr. formand, støtter jeg hr. Ribeiro e Castros forslag om at henvise denne tekst til fornyet udvalgsbehandling med henvisning til forretningsordenens artikel 130a, da der er stillet 75 ændringsforslag. Den fastsatte grænse på 50 er således langt overskredet. Jeg hørte hr. Leinen svare, at nogle af disse ændringsforslag er kompromisændringsforslag, men dette begreb kendes ikke i forretningsordenen. Hvad enten der er tale om almindelige ændringsforslag eller kompromisændringsforslag, bør teksten henvises til fornyet udvalgsbehandling, når der er stillet mere end 50 ændringsforslag.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører Leinen, mine damer og herrer, sidste uge, sidste fredag, vedtog konventet i konsensus mellem repræsentanterne for regeringerne og de nationale parlamenter fra 28 lande, for Europa-Parlamentet og for Kommissionen forslaget til en EU-forfatning. Mange af os mener, at det var en historisk dag. Med dette forslag og afslutningen på arbejdet skal Europa blive mere gennemsigtigt, komme tættere på borgerne og blive mere effektivt og mere demokratisk. Vor tids parlamentariske demokrati er præget af politiske partier, som søger at blive valgt, og af medlemmer, der nomineres af disse partier og vælges direkte af borgerne, og som i parlamenterne slutter sig sammen i grupper. Konventet styrker Europa-Parlamentet ved at udvide den fælles beslutningsprocedure, fuld budgetret og valg af kommissionsformanden under hensyntagen til resultatet af valget til Europa-Parlamentet.
Trods denne virkelighed, som vi netop har klappet ad i de seneste dage, og hvor vi glæder os over endelig at være kommet så langt, har vi den dag i dag ingen gyldig medlemsstatut, fordi Rådet blokerer den. Vi har endnu ingen forordning om europæiske politiske partiers retsstilling og finansiering. Vi har endnu ingen fælles valgret. Vi har ingen mulighed for at fordele mandater på europæiske lister. Med Europa-Parlamentets beslutning om en medlemsstatut i sidste plenarmøde i Strasbourg blev der lukket et hul. Med beslutningen om europæiske partiers retsstilling, som forhåbentlig bliver vedtaget i morgen, lukker vi et andet demokratisk hul, især efter Rådets beslutning i mandags, som vi finder meget positiv.
Min gruppe støtter fremsættelsen og kompromisforslagene, fordi vi aktivt har bidraget til, at dette demokratisk-politiske hul kan blive lukket. Vi opfylder dermed opgaverne fra Amsterdam og Nice. Vi opfylder dermed løftet til Revisionsretten og sætter en stopper for den eksisterende krydssubsidierering mellem grupper og partier. Vi skaber dermed større gennemsigtighed, åbenhed og klarhed i det politiske arbejde og ved finansieringen af de politiske partiers aktiviteter. Vi bidrager dermed til europæiseringen af de nationale partier og til demokratiseringen af arbejdet på europæisk niveau. Vi skaber dermed forudsætningerne for europæiske lister og for en fælles europæisk valgret.
PPE-DE-Gruppen er glad for, at der sker en adskillelse mellem gruppernes og partiernes arbejde og mellem de nationale partiers og det europæiske partiarbejdes opgaver. Vi er glade for den klare afgrænsning mellem europæisk valgkamp og nationale valgkampe. Vi hilser de klare regler for givernes aktiviteter velkommen. Vi hilser de klare kriterier velkommen - de kvalitative og de kvantitative - og den nødvendige demokratiske legitimation, som skal være opfyldt og til stede for at kunne bevare status som europæisk parti. Det er ikke diskriminering af små grupper, for et europæisk parti er man altså kun, hvis man ikke kun er aktiv på nationalt niveau, men er demokratisk legitimeret i et vist antal medlemsstater og har forbundsfæller dér. Derfor beder jeg alle om i morgen at lukke det demokratisk-politiske hul, som stadig findes, og dermed sørge for større gennemsigtighed og klarhed.
Tsatsos (PSE).
Hr. formand, jeg anbefaler varmt, at man stemmer for den fremragende Leinen-betænkning. Hr. Leinen undersøger med sin betænkning det politiske partis historie som institution. Vi skylder ham tak. Med dette forslag om at stemme for i morgen får de europæiske politiske partier et juridisk grundlag, hvorved EU's demokratiske karakter styrkes. Endnu en varm tak til hr. Leinen, men også til fru Schleicher og hr. Corbett for deres venlige omtale af mine noget ældre bidrag. Jeg vil ikke lægge skjul på min personlige tilfredshed. Jeg må også fremhæve det arbejde, fru Schleicher har gjort i den foregående fase. Europa-Parlamentet bør være tilfreds med Ministerrådets formuleringer, hvad angår begge de kontroversielle spørgsmål, det vil sige minimumsantallet af medlemsstater, hvor partiet er aktivt, og det følsomme finansieringsspørgsmål. I øvrigt løser de kompromisændringsforslag, der er stillet, alle de problemer, der måtte være.
De demokratiske fordele af at give de europæiske politiske partier juridisk status er talrige. Jeg kan nævne følgende: Der vil ske en uddybning af de europæiske institutioners legitimitet. At de europæiske politiske partier får juridisk status, er et værdifuldt supplement til konstitutionaliseringen af traktaterne. Med de europæiske politiske partier vil princippet om solidaritet mellem befolkningerne på samfundsniveau blive ført ud i livet, fordi der sker en høj grad af politisk samling af medlemsstaternes nationale partier. Den europæiske borger vil ikke længere have spillet sin rolle færdig, når han har afgivet sin stemme ved valget til Europa-Parlamentet, han vil nu blive mobiliseret inden for rammerne af de europæiske politiske partier. Fra blot at være borger bliver den europæiske borger nu en aktiv borger. Hvad finansieringen angår, kommer der gennemsigtighed og beskyttelse af partiinstitutionen mod ukendte eller tvivlsomme økonomiske kilder. Kun med institutionen de europæiske politiske partier kan Europas foreningsproces endelig blive vores anliggende, det vil sige de europæiske borgeres anliggende.
Til sidst vil jeg lykønske det græske formandskab, de fremragende diplomater Mathioudakis og Venizelos, samt oplyse Parlamentet om formanden Kostas Simitis' personlige interesse i dette spørgsmål, idet han både som politiker og som ekspert har beskæftiget sig meget med de politiske partier som institution. Det var hans særlige ønske at kunne regne denne lov blandt det græske formandskabs vellykkede resultater og arbejde.

Sørensen (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige, at jeg støtter enkle, klare, gennemsigtige spilleregler for de politiske grupper i Europa-Parlamentet. Principielt er jeg dog imod brugen af skatteydernes penge til politiske partier. Det er ganske enkelt et spørgsmål, om partier skal støttes af offentlige midler, eller om de skal støttes af medlemmerne i de enkelte partier. Jeg mener, at det er det sidste. I denne sag er det ikke borgerne, ikke vælgerne, der har skabt et behov for et offentligt finansieret parti. Det behov, der er skabt her, er skabt af professionelle politikere, og det er for mig et kunstigt behov. For hvad er et europæisk parti? Det er noget, der findes på et papir, det er luft, et fatamorgana for den enkelte skatteyder. Økonomisk drejer det sig ikke om de store beløb - endnu. Men det vil være en skrue, der nemt kan skrues på. Jeg forudser, at støtten vil stige hele tiden, og den vil vokse i en takt, der er større end den almindelige inflationsrate.
Jeg mener også, at der kan stilles spørgsmålstegn ved det demokratiske element i dette forslag. Princippet må være, at hvis vi absolut skal give skatteyderpenge til europæiske partier, må det være alle, der skal have, og det er ikke tilfældet i forslaget. Jeg siger ja til klare, gennemsigtige regler, men jeg siger nej til europæiske partier på støtten, og derfor siger jeg også nej til dette forslag.

Blak (GUE/NGL).
Hr. formand, de store grupper i dette hus må sidde og godte sig. Nu vil millionerne nemlig strømme i deres partikasser, og der vil blive råd til fest og ballade på tværs af de europæiske grænser. Resultatet af vores forhandlinger er altså, at skatteyderne skal betale og finansiere europæiske politiske partiers festmiddage rundt omkring. Det er ærgerligt, men det bliver nok ikke anderledes. Derfor er det vores vigtigste opgave at sikre, at støtten bliver gennemsigtig. Enhver borger skal på internettet kunne kontrollere alle donationer til partierne, ligesom regnskaberne for de europæiske partier skal være tilgængelige for nysgerrige.
Det står ikke godt til i dag, f.eks. er de tre store politiske partiers regnskaber en lukket og uigennemsigtig affære. Det skal vi selvfølgelig have gjort op med, og jeg vil derfor gerne opfordre til en grundig kontrol med og klare regler for, hvad pengene bruges til. Lad mig derfor opfordre alle til at slå op i partiernes regnskaber for at se, om de faktisk kan læse noget ud af dem. Jeg kan sige, at det kan man ikke. Det eneste, man kan, er at håbe, at de har haft nogle rigtig gode skovture og badeferier rundt om i Europa på skatteydernes regning.

Onesta (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede mit indlæg med at vise Dem dette. Det er tomme kuverter. Jeg skal ved afslutningen af mit indlæg forklare Dem hvorfor. Jeg vil også gerne lykønske min ven Jo Leinen med et vellykket stykke arbejde. Det er så godt som fejlfrit. Han påpeger således med rette, at europæiske partier er vigtige og spiller en afgørende rolle som middel til at strukturere debatten i Europa. Repræsentativitetstærskelen er efter min opfattelse korrekt, herunder referencen til de regionale parlamenter og fastsættelse af en tærskel på 3 % ved valgene til Europa-Parlamentet. Bestemmelsen om, at der kan begæres kontrol af, at partierne opfylder EU's charter om grundlæggende rettigheder, finder jeg ligeledes hensigtsmæssig.
Til gengæld venter jeg stadig på, at en af kollegerne forklarer mig, hvorfor en virksomhed helt uopfordret skulle give penge til et politisk parti. Når der skal aflægges regnskab over for aktionærerne, er der efter min opfattelse en forventning om, at penge, der gives ud, modsvarer en ydelse. Og i henhold til mine begreber som demokrat er betegnelsen for den situation, at en folkevalgt modtager penge mod at yde en tjeneste, korruption. Ja, får jeg så at vide, men det sker i fuld åbenhed. Jeg er ikke sikker på, at der er noget vundet ved, at korruption foregår i fuld åbenhed. Jeg får også at vide, at det vil dreje sig om meget små summer, om ubetydelige beløb. Jamen, hvis beløbene er så ubetydelige, hvorfor så ikke helt undlade denne praksis? Hvis det virkelig drejer sig om så små summer, så lad os undvære de små summer og undlade at give næring til usunde pengestrømme. Ikke mindst fordi sådanne pengestrømme primært vil være rettet mod de partier, der sidder på magten, og som kan gøre gengæld. De får således endnu nemmere ved at bevare magten, fordi de har penge. De kan dermed yde flere tjenester, og ringen er sluttet.
Jeg kommer nu tilbage til mine kuverter. Antallet af kuverter som dem, jeg har i hånden, vil øges, de vil blive fyldt med penge og indgå i et kredsløb, det er nemlig ikke vanskeligt at opdele beløb og således overskride lofter og omgå krav om åbenhed. Jeg vil derfor i aften advare om følgende: Kære kolleger, der kommer en dag, hvor sager om lyssky finansiering af europæiske politiske partier vil fylde såvel avisernes forsider som retssalene. Jeg ved, demokratiet, som tjener det offentlige, har sin pris, men den pris bør udelukkende betales af det offentlige.

Booth (EDD).
Hr. formand, prøv et øjeblik at acceptere ordførerens centrale præmis om, at politiske partier spiller en central rolle i det moderne demokrati, at deres rolle udspiller sig på den nationale scene, at selv medlemmerne af Europa-Parlamentet tilhører nationale partier, og at de repræsenterer deres nationale valgkredse.
På den anden side findes europæiske politiske partier ganske enkelt ikke i nogen sammenhængende form bortset fra i entusiastiske integrationisters sind. Ifølge den foreslåede EU-forfatning er enhver forskelsbehandling på grund af køn, race, farve, politiske eller andre anskuelser forbudt. Ifølge samme forfatning medvirker politiske partier på EU-plan også til at udtrykke EU-borgernes politiske vilje.
Ifølge to nylige meningsmålinger i Det Forenede Kongerige ønskede henholdsvis 92 % og 96 % at forlade EU, og alligevel vil dette forslag forbyde finansiering af ethvert parti, der vover at repræsentere synspunkterne hos denne meget store andel af borgerne. Det er derfor i strid med ikke bare forfatningens ånd, men også dens bogstav. Det fremmer ikke demokratiet, men mindsker det. Med dette forslag begiver De Dem ud på en meget glat skrænt.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, med al respekt for min kollega, hr. Leinen, må jeg sige, at jeg sjældent har set et så elendigt forslag som dette om de europæiske politiske partier. Det er i øvrigt ikke nogen tilfældighed, at forhandlingen afvikles her kl. 22, i al hemmelighed. Vi er i gang med at dele 8 millioner euro imellem os, og det sker selvsagt under iagttagelse af den største diskretion. Ja, dele imellem os er så meget sagt. Vi er en snes medlemmer til stede i aften, og mindst seks eller syv af de 20 vil ikke få del i disse penge. Det står ikke klart hvorfor. Vi er trods alt alle medlemmer af Europa-Parlamentet, vi er valgt som alle andre, og alligevel finder man os ikke berettiget til at få del i denne finansiering af partierne. Hr. Karas leverede en demokratisk forsvarstale for dette store europæiske projekt. Det er synd, det parti, han tilhører i Østrig ikke får del i disse penge. Det er De måske godt klar over, hr. Karas. Et det virkelig demokrati? De er trods alt folkevalgte, og man nægter dem et eksistensgrundlag. Ikke desto mindre eksisterer de, det er endog Deres allierede i Østrig, hr. Karas, men på europæisk plan eksisterer de ikke, der har de ikke ret til finansiering. Leinen-betænkningen er dog en besynderlig betænkning, for slet ikke at tale om de konsekvenser, der følger heraf! Og så drøftes den i al hemmelighed.
Det er situationen. Og jeg må så spørge, kære hr. Onesta, hvor vi finder disse europæiske politiske partier. Kender De dem? Kan man melde sig ind i et af de omtalte europæiske politiske partier? Personligt har jeg mulighed for i Italien at melde mig ind i de forskellige nationale partier, og De, hr. Onesta, kan melde Dem ind i franske nationale partier, f.eks. partiet De Grønne-Europa-Økologi. Man kan melde sig ind i det tværnationale radikale parti, og det har nogle af medlemmerne i øvrigt valgt at gøre. Men man kan ikke melde sig ind i disse såkaldte europæiske politiske partier, som vil modtage store summer netop til forening af et sammensurium af europæiske politiske partier. Under Golf-krisen oplevede vi eksempelvis, hvordan de europæiske partier optrådte. Jeg tager hatten af for de europæiske socialdemokraters parti! Det var flot, at man indtog et fælles standpunkt vedrørende Golfen! Det samme gælder det europæiske folkeparti. Er der et eneste aktivt medlem i disse partier?
Kære kolleger, det er trods alt meget usikkert det hele. Jeg ser gerne, man gør lidt for at styrke partisammenslutningernes økonomi, men når det gælder det europæiske ideal, er det ikke nogen særlig retfærdig løsning, ikke nogen særlig værdig løsning. Vi agter i øvrigt sammen med andre kolleger fra partier, som - uvist af hvilken grund - ikke vil modtage nogen penge, uanset at de er repræsenteret her i Europa-Parlamentet, forsvarer holdninger og har millioner af vælgere bag sig, at indbringe sagen for EF-Domstolen. Så må vi se, hvem der vinder!
Lad mig rette en afsluttende bemærkning til hr. Leinen. De gik voldsomt i brechen for, at det skulle være Kommissionen, som forvaltede midlerne, at det skulle være et generaldirektorat, der tog sig af vedtægten for partierne. Rådet har sagt niet, og jeg forstår, De har stillet et ændringsforslag. Resultatet er, at ingen mere ved, hvem der kommer til at udbetale pengene til de europæiske politiske partier, De er så glad for. Det er hverken Europa-Parlamentet eller Kommissionen. Deres kompromisændringsforslag er trods alt noget besynderligt. Jeg spørger mig selv, hvem der kommer til at udbetale pengene. Måske bliver det EF-Domstolen, når vi nu indbringer sagen for den, og, ja, måske kræver vi i øvrigt skadeserstatning. Nå, det er min spøg, men jeg siger det også for at gøre Dem opmærksom på, at kampen ikke er slut. Denne betænkning har så alvorlige mangler, at det er rimeligt at indbringe sagen for EF-Domstolen. Så må vi se, om vi har ret i, at det, uafhængigt af indholdet, er urimeligt at ville finansiere to tredjedele eller tre fjerdedele af Parlamentets medlemmer, mens en tredjedel eller en fjerdedel negligeres.

Formanden.
Mange tak hr. Dell'Alba. Jeg vil blot gøre Dem opmærksom på, at selv om det er sent, er der intet hemmelighedskræmmeri forbundet hermed. Arbejdet på dette sene tidspunkt er lige så tilgængeligt for offentligheden, som Parlamentets øvrige arbejde via alle de kanaler, Parlamentet har adgang til.

Hannan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er glad for at kunne fortælle Dem, at det britiske Konservative parti stemmer imod dette forslag i morgen.
Vi finder det principielt forkert at tage folks penge gennem beskatning for at syntetisere en kunstig fornemmelse af europæiske identitet. Mange af mine vælgere og sikkert også nogle af vælgerne af de ærede medlemmer, der stemmer for resolutionen i morgen, vil blive forfærdede over at høre, at deres skattepenge går til subventionering af europæiske politiske partier, hvis programmer de måske tager grundlæggende afstand fra.
Endvidere mener vi, at lovforslaget indfører et farligt princip om politisk diskrimination. Loven diskriminerer åbenlyst nogle partier på basis af deres overbevisning samt i det skjulte alle de partier, der primært definerer sig nationalt, og som derfor er utilbøjelige til at indgå i transeuropæiske blokke. Det vil sikkert ikke overraske Dem.
Jeg erkender, at det britiske Konservative parti er i mindretal her i Parlamentet, når det handler om at forsvare det nationale demokratis forrang. Jeg ved, at de fleste medlemmer af Europa-Parlamentet finder et aktivt demokrati på EU-plan både muligt og ønskeligt. Al respekt for den holdning, men jeg vil opfordre disse medlemmer til at spørge sig selv, om disse forslag er helt demokratiske. I et rent demokrati skal der være så få restriktioner som muligt for folks valg af deres repræsentanter.
Når de er blevet valgt, skal politikerne have lov til at knytte kontakter i de kombinationer, de måtte ønske. De skal have mulighed for at udtrykke deres meninger åbent, og de skal have lov til at skaffe midler på enhver måde, der tolereres af deres vælgere. Ved at opstille juridiske kriterier for anerkendelse udvander man demokratiet og nedgør vælgerne. Hvis en politiker har usympatiske synspunkter, skal det være op til vælgerne at fjerne ham, ikke domstolene eller hans politiske modstandere. Hvis en politiker mistænkes for at være økonomisk afhængig af kapitalmagten, er det også en sag for vælgerne, ikke myndighederne. Det aktuelle lovforslag lader hånt om disse principper. Det går så vidt som til at indføre en mekanisme, hvormed man kan diskvalificere partier, der ikke følger flertallets politiske konventioner. Et sådant lovforslag er mere i tråd med den gamle Warszawapagt end med det demokratiske Europa.
På et frit politisk marked vil de gode idéer sejre, ikke fordi de dårlige idéer undertrykkes, men fordi folk er i stand til at skelne mellem sandhed og løgn. Hvis ikke vores vælgere selv kan træffe dette valg, reduceres deres moralske habilitet, og de mister en del af deres frihed.
Demokrati er ikke blot et slogan, et trivielt ord, der skal knyttes til enhver tanke, vi synes om. Det har en ganske specifik betydning, og det er uforeneligt med det aktuelle lovforslag. Sande europæere, ærlige demokrater og oprigtige frihedselskere bør stemme imod dette forslag.

Marinho (PSE).
Hr. formand, efter at Rådet ikke kunne nå til enighed i 2001, har Nice åbnet nye perspektiver med indførelsen af et nyt retsgrundlag og overgangen til kvalificeret flertal. Det er i denne sammenhæng, vi nu diskuterer det nye forslag til en forordning.
Der er sket visse fremskridt for EU med den foreliggende tekst, men jeg må alligevel give udtryk for min misbilligelse, for ikke at sige bestyrtelse, over at måtte konstatere, at de europæiske politiske partiers status som juridisk person endnu ikke er blevet anerkendt, og at vi ene og alene er i gang med at debattere deres finansiering ... Derfor fortjener betænkningen og den vedholdenhed og stædighed, som dens ordfører viser, al min støtte på grund af den klarhed og ligevægt, som er tilføjet det oprindelige forslag. Det gælder ikke mindst spørgsmål som anerkendelsen af de europæiske politiske partiers status som juridisk person, præciseringen af disse partiers midler og gennemsigtigheden i deres finansiering over EU's budget, der underkastes den normale revisionskontrol, og hvor det bliver Kommissionens ansvar at administrere de finansielle midler, så den byrde fjernes fra Europa-Parlamentet for ikke at vække unødige mistanker. Jeg støtter også, at det til forskel fra det oprindelige forslag tillades de europæiske politiske partier at anvende de bevilgede midler til de nationale partiers aktiviteter og til aktioner i forbindelse med valg til Europa-Parlamentet.
Vedtagelsen af denne forordning bliver det første store resultat af den institutionelle struktur, som det europæiske demokrati hviler på. Den bereder vejen til den påtrængende færdiggørelse af vedtægten for medlemmer og assistenter og til den nødvendige fælles valglov for Europa-Parlamentet. Jeg håber, at lovgiverne nu vil vedkende sig deres ansvar. Det er på høje tid og særdeles vigtigt, hr. formand, at vi får en vedtægt for de europæiske politiske partier, hvor en gennemsigtig finansiering er det væsentlige kendemærke.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, det er lidt underligt, for det lyder nogle gange, som om det handler om, hvorvidt man er for eller imod europæiske partier. Jeg synes, at det er det rene vrøvl, fordi i dag står vi i en situation, hvor vi ikke har nogen økonomisk støtte til europæiske partier, og vi har jo rent faktisk europæiske partier. Det er ikke op til Kommissionen eller Rådet eller Europa-Parlamentet, om vi skal have europæiske partier eller ej. Det er op til de politisk aktive mennesker i Europa. Og det er op til borgene i Europa, om vi skal have europæiske partier. Nu taler vi om, hvorvidt de oven i købet skal have penge med.
Jeg synes, at det sker ud fra en helt forkert demokratisk opfattelse, nemlig troen på, at man kan skabe europæisk demokrati eller europæisk offentlighed gennem europæiske partier. Efter min opfattelse er det omvendt. Hvis man har europæisk demokrati og en europæisk offentlighed, får man også europæiske demokratier. Det er "bottom up"tankegangen, vi skal have igennem her. Det er ikke "top-down". Dette forslag er desværre udtryk for "top-down", og jeg vil ikke støtte det.
Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, nogle af de forrige talere har været inde på det: uden partier, intet demokrati. Jeg vil gerne tilføje: uden ligestilling mellem kønnene, intet demokrati. Vi ved, at kvinderne i Europa udgør halvdelen af befolkningen, men alligevel er de stadig stærkt underrepræsenteret. Hvis kvinder ikke er ordentligt repræsenteret i politik, viser det også, at det ikke står for godt til med ligestilling af kønnene i partierne. Det er nu partiernes opgave også at gennemføre ligestillingsprincippet i politikken, og partier, som finansieres med EU-midler, har også til opgave at repræsentere befolkningen passende. Derfor vil vi i partivedtægten knytte tildelingen af penge til et afbalanceret forhold mellem mænd og kvinder.
Vores forslag om paritet burde egentlig være en selvfølge og er det da også allerede i nogle medlemsstater, f.eks. i Frankrig. Der har parlamentet enstemmigt vedtaget paritetsloven. Vi bør ikke nøjes med tomme floskler, når vi understreger vigtigheden af ligestillingen. Det har vi netop i dag understreget endnu en gang i konventet. Også i konventet er ligestillingen langt om længe forankret som værdi. Vi kan heller ikke bare appellere til erhvervslivet og kræve ikke-diskriminering der, hvis vi ikke selv er villige til det. Så ville vi være utroværdige. Jeg beder Dem altså indtrængende om at vedtage vores forslag!
Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, jeg vil takke hr. Leinen for hans indsats. Skønt jeg vil stemme for betænkningen i lyset af det ubestridelige behov for en europæisk dimension hos de politiske partier, så snart konventet søsætter forfatningsforslaget for EU, kan det aktuelle forslag næppe skjule den indre tendens til at overføre den amerikanske måde at føre politik på til det europæiske landskab. Det er helt tydeligt, at selv de skarpeste analytikere ikke kan nævne de væsentligste forskelle mellem Demokrater og Republikanere, hvilket fremhæves af emner såsom den nylige besættelse af Irak.
Det aktuelle forslag viser en klar vilje hos EU's lobbyer til at forlade den historiske politiske arena og i stedet tage politiske konfrontationer efter den amerikanske model. Finansieringsordningen fjerner enhver tvivl herom.
Vi skal heller ikke ignorere det faktum, at de foreslåede regler diskriminerer politiske partier fra statsløse nationer som f.eks. Baskerlandet, sådan som hr. MacCormick sagde for et øjeblik siden. Hvis vi vedtager ændringsforslag som det fra Gil-Robles, må man spørge, om han har bedt om respekt for lovene i den medlemsstat, som de pågældende partier opererer i.
De spanske nationalister kender i sandhed ikke til grænser.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, hr. Churchill, som vist nok var konservativ, tilkendegav ved mere end én lejlighed, at han ikke var begejstret for det demokratiske system, men at det var det bedste, vi havde, og at vi skulle forsvare og beskytte det, og vi er bestemt nødt til at regulere det. De historiske fakta viser, at vi er nødt til at regulere finansieringen af de politiske partier. Kun derved kan vi sikre os, at partierne ikke korrumperes. Vi har alt for mange eksempler fra hele Europa på, at private penge korrumperer politikere og myndigheder.
Mange mennesker - bestemt også i mit eget land - er chokerede over, at nogle af de penge, de har betalt for en hushandel, er blevet brugt til at korrumpere planlægningslovgivningen. De ser gerne, at deres skattepenge bruges til at holde det politiske system ufordærvet eller gøre det bestikkelsesfrit. Der er fremsat mange forlorne argumenter her i aften, i særdeleshed om grænser for finansiering. Jeg kender ikke til én eneste medlemsstat i EU, der ikke har en lov om regulering af politiske partiers finansiering. Der findes grænser for at blive valgt til Parlamentet. Pyt med pengene til de politiske partier.
Denne statut viser sammen med statutten for Europa-Parlamentets medlemmer og det meget positive resultat af konventet, at EU har nået myndighedsalderen. Jeg håber, at deltagerne på denne uges topmøde vil skyde hjertet op i livet og godkende resultatet af konventet. Vi kan virkelig sige, at vi er på vej til at skabe et europæisk folk, et virkeligt offentligt rum for borgerne i Europa.

Meijer (GUE/NGL).
Hr. formand, ordføreren drømmer om en ensartet valgordning med transnationale lister, og til den ende kræver han europæiske partier. De europæiske skatteyderes penge anvendes til at fremskynde og lette oprettelsen af sådanne partier. Det gør disse partier særligt kunstige. Deres eksistensberettigelse er ikke fælles mål og aktiviteter for sammensluttede medlemmer, men behovet for en statsadministration på europæisk plan.
Mit parti, det hollandske Socialistparti, er ganske tilfredst med at arbejde med ligesindede venstresocialister i andre lande, forudsat at vi kan gøre det nedefra og op i stedet for oppefra og ned. Efter vores opfattelse er disse arrangementer ikke den rigtige vej frem. I virkeligheden ville vores modstand være meget større, hvis man efter tysk forbillede havde opstillet detaljerede bestemmelser om partiopbygning og udarbejdelse af kandidatlister, eller hvis man havde skelnet mellem partier, der går ind for et centralistisk og ensartet styre i Europa, og partier, der er modstandere heraf, mellem centralt organiserede partier bestående af enkeltpersoner og løse sammenslutninger af nationale partier, der samarbejder, eller mellem store og små politiske bevægelser. Jeg er glad for at konstatere, at dette forslag nu er begrænset til en finansieringsordning og tilsyn med uhensigtsmæssig anvendelse heraf.

De Palacio, Loyola
Hr. formand, jeg ønsker blot at tage ordet ganske kort for endnu en gang at takke ordføreren, hr. Leinen, for det arbejde, han har udført, og det græske formandskab for at have beredt vejen for denne aftale.
Jeg finder hr. Corbetts indlæg om behovet for at rette nogle afvigelser i visse oversættelser relevant, men jeg mener, at det fremgår af de forskellige indlæg, vi har hørt, at - selv om nogle medlemmer har visse forbehold over for teksten eller endog indvendinger imod den - er de fleste her, mine damer og herrer, enige i, at det er en afbalanceret tekst, der vil sætte os i stand til at regulere en specifik situation, og som angiver, hvilken støtte der skal ydes til netop de politiske partier, der former og fremmer den europæiske idé, på en gennemskuelig og ansvarlig måde.
Jeg håber, at det vil lykkes at vedtage teksten under førstebehandlingen og undgå en fortsættelse af den debat, der som bekendt har fundet sted mellem flere af de ærede medlemmer og repræsentanter for Rådet over en længere periode. Jeg håber desuden, at vi takket være denne forhandling og de foranstaltninger, der er truffet for nylig, nu endelig kan nå frem til en løsning og komme videre med opbygningen af det Europa, vi ønsker, nemlig et Europa, der er gennemskueligt og ansvarligt og tjener borgerne.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0196/2003) af Wijkman for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse om energisamarbejdet med udviklingslandene (KOM(2002) 408 - 2002/2244(INI)).
Wijkman (PPE-DE)
Hr. formand, intet land har formået af mindske fattigdommen uden en betydelig stigning af energiforbruget. Adgangen til moderne energi varierer dog kraftigt. Mere end 2 milliarder mennesker i verden har ikke adgang til elektricitet eller brændsel og er henvist til at bruge brænde og dyreekskrementer for at dække deres energibehov.
Her følger nogle eksempler. Madlavning med dårligt ventilerede komfurer har betydelige indflydelse på sundheden. Hundredvis af millioner kvinder og børn tilbringer flere timer hver dag med at samle brænde til husholdningsbehov. Manglen på elektricitet betyder utilstrækkelig belysning, begrænset kommunikation og ingen adgang til køleopbevaring og til en række arbejdsbesparende anordninger og indkomstskabende muligheder. Derfor er moderne energitjenesteydelser til disse fattige lande en absolut nødvendig forudsætning, for at fattigdommen i disse lande kan udryddes, og for at de kan opnå de såkaldte Millennium Development Goals.
De fleste af nutidens energiformer skaber miljøproblemer på lokalt, regionalt og internationalt niveau, som truer både de nuværende og kommende generationers sundhed og velstand. At finde nye måder at øge energitjenesteydelserne for de fattige på, samtidig med at der tages et øget hensyn til de miljømæssige påvirkninger af energiforbruget, er en af vores vigtigste udfordringer.
Trods energiforsyningens primære betydning for udvikling og tilvækst har energispørgsmålene stort set manglet på den internationale dagsorden for udvikling og inden for bekæmpelsen af fattigdommen. Som et eksempel kan jeg nævne, at energiprojekter har udgjort mindre end 5 % af EU's bistand siden 1990.
Sidste år i Johannesburg skete der noget af et gennembrud, og begge energiinitiativer lanceret af Kommissionen er mere end velkommen. Både den udtalelse, som vi diskuterer i dag, og EU's specielle energiinitiativ i Johannesburg understreger energiens afgørende betydning for bekæmpelsen af fattigdommen.
En rigtig model findes i form af den generelle trend i de foreslåede foranstaltninger, det vil sige støtte til kapacitetsbyggelse, reformering af energisektoren, forvaltning af efterspørgslen, diversificering af udbuddet samt udvikling af lempelige regelværk, finansielle mekanismer og offentlige-private partnerskaber.
Begge initiativer lider imidlertid af en del begrænsninger og mangler. Med tanke på de enorme udfordringer forude er forslagene ikke tilstrækkeligt ambitiøse. Der foreslås ingen nye finansielle ressourcer. Størstedelen af investeringerne på energisiden skal uden tvivl ske i form af privat kapital, men der er også et stort behov for bistandsmidler. Ellers er der et lille håb om at nå de fattige i landdistrikterne. Endvidere kan den nødvendige overgang til vedvarende energi og en mere effektiv energianvendelse kun blive til virkelighed med hjælp fra specifik finansiel støtte til at hjælpe med at dække de højere indledende investeringer. Vi foreslår derfor i denne betænkning, at en særlig fond for vedvarende energi oprettes, omtrent på samme måde, som Kommissionen nu har oprettet en fond til en værdi af 1 milliard euro til indsatser på vandområdet.
Et andet problem er, at der ikke klart skelnes mellem kravene om policyudvikling og investeringer dels på byniveau og dels i den moderne sektor. Der er brug for en tydelig specificering og prioritering af byniveau.
Det meste af den olie, som importeres af udviklingslandene, bruges til transport. Alligevel nævnes transportsektoren næsten ikke i Kommissionens udtalelse. Der er eksempler, ikke mindst fra Latinamerika med f.eks. etanolprogrammet i Brasilien, på, hvordan man faktisk med praktiske indsatser kan afstedkomme en miljøvenlig udvikling på transportområdet.
Jeg har ikke tid til at diskutere flere specifikke forslag og kommentarer. Jeg vil bare sammenfatte det ved at sige, at Kommissionens forslag i det store hele er positive. Hvis disse forslag skal være mere end tomme ord, skal betydelige ressourcer imidlertid tilføres for at stimulere investeringer i ny og miljøvenlig teknik - investeringer, som ofte til at begynde med er dyrere, men som er billigere i løbet af projektets totale livscyklus. Endvidere skal der klart prioriteres mellem indsatser på byniveau, hvor hovedparten af de fattige lever. Behovet for bistandsmidler er allerstørst der.
Jeg håber, at Parlamentet støtter min betænkning, og at Kommissionen vil erindre vores ændringsforslag, fremfor alt dem, som berører kravet om væsentligt øgede finansielle ressourcer. Vi skal sørge for, at disse gode forslag bliver mere end tom retorik.

De Palacio, Loyola
Hr. formand, mine damer og herrer, det fremgår klart, at energisamarbejdet med udviklingslandene ikke er ukompliceret, selv om det er af afgørende betydning for alle.
Vi vil ikke nå ret langt, hvis vi ikke behandler energidimensionen såvel som udviklings- og miljødimensionen hensigtsmæssigt og sideløbende. Endvidere skal jeg dog påpege, at hvis vi ikke beskæftiger os med energien i udviklingslandene, vil disse lande ikke gennemgå en hensigtsmæssig udvikling, og vi vil være ude af stand til at løse problemer, såsom bekæmpelse af klimaændringer, på en ansvarlig og effektiv måde.
Jeg vil derfor takke hr. Wijkman, som er ordfører for den betænkning, vi drøfter i dag. Hr. Wijkman har med stor indsigt og vedholdenhed udarbejdet et dokument, der udgør et nyttigt bidrag til og fremmer det arbejde, der endnu ligger foran os, for at implementere navnlig Johannesburg-konklusionerne, hvilket vi arbejder på i Kommissionen, især i Generaldirektoratet for Energi.
Jeg har valgt at fortolke betænkningen som en støtte til det forslag, der fremsættes i Kommissionens meddelelse, og jeg har ingen indvendinger til de ændringsforslag, hr. Wijkman stillede i sidste uge.
Da Generaldirektorater for Energi og Transport indledte udarbejdelsen af dette dokument, stod energi ikke på Johannesburg-dagsordenen. Vi påbegyndte arbejdet med energi og udvikling, inden energi kom på Johannesburg-dagsordenen. Energi blev det varme emne eller et af de varme emner på Johannesburg-dagsordenen, men i Generaldirektoratet for Energi og Transport havde vi allerede arbejdet med emnet, og jeg må sige, at jeg personligt tilskyndede hertil.
Vi må gøre det fuldstændig klart. Energi og vand er selve livet. Uden vand og energi er udvikling ikke mulig og endog overlevelse umulig.
Når det er sagt, har jeg nogle få bemærkninger til betænkningens indhold, som jeg mener, kan være konstruktive og fremme et fremtidigt samarbejde.
Nogle af de specifikke forslag, der er stillet, vil kræve en mere indgående undersøgelse for at sikre, at de er i overensstemmelse med udviklingssamarbejdets overordnede målsætning, som er at udrydde fattigdom og samtidig fremme en ligevægtig og bæredygtig energiudvikling.
Det er korrekt, at Kommissionen, som det påpeges i beslutningen, har været meget tilbageholdende med at foreslå særlig eller forbeholdt finansiering af energiinvesteringer i udviklingslandene. Vi overser ikke betydningen af finansiering, men vi er overbeviste om, at finansiering bør tage udgangspunkt i efterspørgsel. Det er et nøgleelement i EU's energipolitik til udryddelse af fattigdom og sikring af en bæredygtig udvikling.
Kun når og hvis vores samarbejdspartnere fastlægger udviklingen af deres energisektor og prioriterer denne udvikling, vil vi begynde at skyde penge ind. Det, vi kan gøre, og det, vi har til hensigt at gøre, er at henvende os til de udviklingslande, som vi allerede samarbejder med, for at sikre, at dette sker. Hvad angår dette samarbejde, kan jeg love, at vi - sammen med min kollega, kommissær Nielson - vil gøre alt, hvad der er muligt, for at sikre, at de forhåbninger, vi alle har, ikke gøres til skamme.
Hr. Wijkman foreslår med rette, at vi i det mindste sikrer, at uudnyttede midler overføres til nyttige energiprojekter i stedet for at forblive uudnyttede. Jeg er fuldstændig enig. Jeg ønsker desuden at sige, at energiområdet så absolut stadig er et af de mindst tilstedeværende elementer i samarbejdet om og bistanden til fattigdomsbekæmpelse og udvikling af de fattigste lande. Ikke desto mindre er jeg overbevist om, at det er af afgørende betydning - og jeg siger det endnu en gang - at vi fremmer dette område.
Energi spiller en rolle inden for uddannelse. Energi er involveret i adgangen til nogle af de nye teknologier, som vi bør bidrage til at udbrede i disse lande med det formål netop at forhindre en forværring af den aktuelle fattigdom, der ganske enkelt kan defineres som forskellen i rigdom mellem de industrialiserede lande og udviklingslandene. Der er opstået et nyt skel i forhold til de nye teknologier, som vi i de industrialiserede lande er i besiddelse af og nyder godt af, og som udviklingslandene desværre endnu ikke har adgang til.
Også her spiller energi en rolle, og derfor er det vigtigt, at vi har forlagt denne første meddelelse. Det er den første, men ikke den sidste. Jeg kan oplyse, at der er en ny under forberedelse. Den eneste forskel er, at vi til den tid vil kunne forelægge den med udgangspunkt i konklusionerne fra Johannesburg og den opmærksomhed, der siden da er skabt herom.
Mange tak, hr. formand, og mange tak for Deres arbejde, hr. Wijkman.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, jeg vil først lykønske hr. Wijkman og medlemmerne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde med deres nyttige bidrag. Det er en vigtig betænkning, der er udarbejdet og forbedret, idet udviklingssamarbejdet er blevet ajourført og udvidet til at omfatte et område, der indtil for nylig især var underlagt de frie markedskræfters spil.
Ud fra et globalt perspektiv, som er det, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anlægger over for begreberne udvikling og samarbejde, bør energi betragtes som et tværgående element inden for samarbejdsforanstaltninger. Årsagen er, at der er tale om et nøgleelement inden for bæredygtig udvikling.
Den energi, der i dag anvendes i både udviklingslandene og de industrialiserede lande, forurener og skader miljøet. Det vil dog kræve betydelige ressourcer at rette op på denne situation. De vedvarende og alternative energikilder, vi ønsker indført, er dyre. Kommissionen bør tilvejebringe de finansielle ressourcer, der er nødvendige for at sikre udviklingslandene adgang til vedvarende energikilder. Det vil således være muligt at inddrage miljøaspektet i udviklingsprocessen og nå ud over de velmenende hensigtserklæringer.
Som hr. Wijkman påpegede det tidligere, tegner energi sig for mindre end 5 % af Fællesskabets udviklingsbistand. Det henstilles, at den offentlige sektor engagerer sig i energisektoren. Jeg skal understrege, at der også er behov for offentlige investeringer uden på nogen måde at foregribe en eventuel inddragelse af private virksomheder i produktionen og distributionen af energi. Adgangen hertil bør sikres af den offentlige sektor som en grundlæggende ydelse.
I denne forbindelse kan vi ikke støtte Kommissionens beslutning om at prioritere sektorens privatisering. Den bør supplere den offentlige indsats. Privat udnyttelse af energikilder bidrager ikke til at mindske fattigdommen. Der findes forfærdende fattigdomsindikatorer for afrikanske lande, der eksporterer energikilder såsom fossilt brændsel via private virksomheder. Disse virksomheder er meget ofte europæiske. Det skal anføres, at disse befolkninger ikke har adgang til elektricitet, lys eller vand. De råder heller ikke over andre, mere udviklede energiformer. Økonomisk støtte er derfor nødvendig.
Kommissionen erkender faktisk selv, at der er en forbindelse mellem fattigdom, miljøforringelse og energi. Kommissæren henviste hertil i dag. Men Kommissionen viger dog tilbage fra at fremsætte regulære miljømæssigt bæredygtige forslag. Vi glæder os derfor over dette initiativ til at indlede et samarbejde med udviklingslandene vedrørende energi. Ikke desto mindre må vi beklage, at der ikke findes et målrettet program med supplerende finansiering, og et forslag, der kunne tjene som retsgrundlag for de foranstaltninger, der er påkrævet på dette vigtige område.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Wijkman og takke ham, fordi han har været åben for dialog og lydhør over for de ændringsforslag, der blev stillet i Udvalget om Udvikling og Samarbejde.
Adgang for fattige til energi er, som det med rette blev understreget under Johannesburg-topmødet, blevet et prioriteret område, eftersom befolkningernes grundlæggende behov på dette felt langtfra er dækket. Og der er fortsat en tendens til ulighed især på grund af industrilandenes og ikke mindst USA's forbrug af fossile brændstoffer, som er for stort og står i et meget kraftigt misforhold til forbruget i udviklingslandene. Middellevetid og udvikling hænger nøje sammen med adgangen til energi, som af mange betragtes som en grundlæggende rettighed. Denne ret bør anerkendes, sikres og beskyttes. Hvordan bidrager vi til at sikre og udvikle en effektiv energisektor i udviklingslandene, hvis der ikke føres en politik, der fremmer et nært samarbejde om udveksling af knowhow med det primære mål at opfylde befolkningernes grundlæggende behov? Finansieringsbehovet er udtalt. Oprettelsen af en fond for vedvarende energi og et langt mere konsekvent engagement fra EU's side ville være skridt i den rigtige retning. Især er en stærk offentlig sektor inden for energiområdet, som det med rette påpeges i betænkningen, af særlig betydning i den første fase af et lands udvikling.
Herudover, som også flertallet af medlemmerne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde har udtalt, er jeg overbevist om, at Kommissionens satsning på privatisering af energisektoren er mere end farlig. Det er ikke Kommissionens opgave at fremme privatiseringer i udviklingslandene. Udvinding og distribution af primær energi er afgørende for udviklingen og bør varetages af offentlige eller private selskaber, men under alle omstændigheder selskaber, som forpligter sig til at opfylde målsætningerne for offentlige tjenesteydelser og tjenesteydelser af almen interesse. En sådan offentlig kontrol er afgørende, ikke mindst i betragtning af at internationale selskaber, som opererer i udviklingslandene, alt for ofte forfølger kortsigtede rentabilitetsmål på bekostning af lokalbefolkningen og med risiko for, at de naturlige energiressourcer udplyndres. Der bør iværksættes en effektiv overvågning af især europæiske virksomheders adfærd.
Jeg støtter også opfordringen til Kommissionen om at revurdere regelsaneringen inden for energisektoren og i den sammenhæng at fokusere på den menneskelige udvikling og at gøre en indsats for internationale normer for handelsforbindelser, der respekterer menneskerettighederne og befolkningernes rettigheder.
Endelig bør vi, her umiddelbart før det næste WTO-topmøde, der afholdes i Cancún i september, ikke acceptere, at energisektoren indlemmes i den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser og dermed gøres til en helt almindelig vare. Målet om adgang til energi for alle med henblik på udvikling nås ikke ved at gennemtvinge en model, som beror på den liberale tankegang, der kendetegner multilaterale institutioner, såsom WTO, men ved at udbygge og sikre offentlige tjenesteydelser og derigennem opfylde befolkningernes behov.

De Palacio
Hr. formand, jeg vil endnu en gang takke hr. Wijkman og svare meget kortfattet. Jeg må sige, at vi øjensynlig ikke har læst det samme dokument. Det forekommer mig, at de to talere har læst et andet kommissionsdokument end det, jeg kender til. Jeg finder det overraskende, fordi Kommissionen ikke noget sted i dokumentet tilkendegiver, at den går ind for en privatisering af energitjenesteydelserne i udviklingslandene. Det er en helt anden problematik, hvilket jeg beder Dem huske på, mine damer og herrer.
Det er korrekt, at vi har fremsat forslag om privatisering. Eller rettere sagt liberalisering, og det er en helt anden sag. Desuden er forslaget fremsat i relation til energisystemerne på det integrerede europæiske marked. Intet af dette vedrører det, De tilskrev teksten, og det står heller ikke i teksten. Mine damer og herrer, jeg udfordrer Dem til at fortælle mig, på hvilken side vi skriver, at vi går ind for en privatisering af energisystemerne i udviklingslandene. Kan De venligst give mig sidehenvisningen? Når De kan oplyse, på hvilken side i dokumentet vi angiveligt har skrevet dette, vil jeg måske føle mig foranlediget til at erkende, at det ikke giver nogen mening. Jeg kan dog her og nu forsikre Dem om, at det på ingen måde giver mening.
Mine damer og herrer, vi beskæftiger os i dag med de millioner og atter millioner af mennesker verden over, som ikke har elektricitet og derfor berøves en hel række muligheder for personlig udvikling, uddannelse og adgang til teknologi. Disse mennesker kan ikke drage fordel af alle de muligheder, det moderne samfund kan tilbyde. Og jeg må gøre opmærksom på, at vi ikke bør spilde tiden med at drøfte ting, der ikke står i det dokument, Parlamentet har fået forelagt. Vi bør i stedet fokusere på det virkelige indhold. Jeg beder Dem venligst om ikke at forveksle drøftelserne om regulering af energimarkederne inden for EU med udviklingsstøtte og energiens betydning for fremme af udviklingen i udviklingslandene. Det er to vidt forskellige emner.
Pengene kan være private eller offentlige. Det, vi dog virkelig har brug for, er penge og ressourcer. Jeg skal påpege, at det største problem i de fleste af disse lande er den udbredte korruption inden for den herskende elite, det vil sige i den offentlige sektor. Det er sådan, den offentlige sektor fungerer i disse lande. Så det ville være tilrådeligt, om vi kunne behandle det aktuelle emne fornuftigt. Jeg henstiller, at De undlader at kommentere ting, der ikke står i teksten, og at forveksle dokumenter.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Jeg kan forstå kommissærens irritation. Den kan skyldes, at det er sent på dagen, eller det faktum, at hun ved, at det er nødvendigt at investere flere midler for at gennemføre det målrettede program, jeg henviste til.
Jeg er absolut villig til at indlede en mere rolig diskussion med kommissæren. Det, jeg i virkeligheden sagde, var, at jeg mener, at det er udmærket og godt at ty til private midler, men at der også bør investeres offentlige midler, og at Kommissionen prioriterer de private midler.
Jeg har selvfølgelig ikke til hensigt at gennemgå teksten artikel for artikel og linje for linje, men det glæder mig overordentligt at erfare, at kommissæren er indstillet på at investere offentlige midler og EU-midler for at hjælpe disse udviklingslande. Jeg er selvsagt bekendt med, at der findes mange korrupte regeringer i Afrika og mange andre steder. Det, disse landes befolkninger dog ikke har brug for, er europæiske selskaber, der udnytter deres energiressourcer. Europa bør i stedet støtte den offentlige sektor for at sikre, at disse befolkninger får adgang til elektricitet og vand. Begge dele er afgørende for livskvaliteten, og det glæder mig at høre, at kommissæren erkender dette.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil blot tilføje en bemærkning, som går i samme retning. Først vil jeg takke kommissæren, for det er efter min opfattelse netop debatter, hvor meninger brydes, der bringer os videre. Det var det, der skete i Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Alle var ikke enige om alle dele af betænkningen, men jeg ønsker ikke desto mindre, at debatten fortsætter, for den er nødvendig. Jeg talte eksempelvis for et øjeblik siden om den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser. Emnet er genstand for offentlig debat, og en sådan føres. Jeg ser gerne, den fortsætter.
I lighed med fru Sauquillo takker jeg endvidere kommissæren for bemærkningerne om, at Kommissionen er indstillet på at styrke finansieringen. Jeg tror, vi kan være ganske enige, hvad dette punkt angår. Behovet for en sådan indsats er udtalt.

Wijkman (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil ikke forlænge forhandlingen. Jeg er taknemmelig for de indlæg, der er kommet. Lad mig bare komme med en lille bemærkning angående diskussionen om private eller offentlige investeringer.
Jeg tror ligesom fru de Palacio, at vi har brug for alle tilgængelige midler. Det vigtige er, at der er et regelværk i hvert land, som sørger for, at mennesker med lave indkomster får adgang til energi. Det vil sige, at vi har et godt regelværk på dette område. Jeg tror, at konkurrence mellem forskellige virksomheder dog er at foretrække fremfor monopoler, uanset om de er af offentlig eller privat karakter.
Jeg takker for forhandlingen og håber, at vi let enes i morgen ved afstemningen.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0198/2003) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 96/82/EF om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer (14054/1/2002 - C5-0085/2003 - 2001/0257(COD)) (Ordfører: Lisi).
Lisi (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, denne indstilling ved andenbehandling af Rådets fælles holdning om forslaget til ændring af Seveso-direktivet kræver en kort redegørelse for direktivets historie. I det følsomme klima, der fulgte de tragiske uheld, der ramte den kemiske industri og i særdeleshed de befolkningsgrupper, der boede i områderne omkring disse anlæg, såvel som miljøet, forelagde Kommissionen Parlamentet og Rådet forslaget til ændring af direktiv 96/82/EF af 9. december 1996, som selvsagt fastlægger bestemmelser om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer. Forslaget havde den fordel, at det tog udgangspunkt i et meget grundigt videnskabeligt arbejde og opstillede en konstruktiv analyse af dette følsomme spørgsmål. Under førstebehandlingen forklarede jeg og andre medlemmer, hvorfor det er nødvendigt, at Europa-Parlamentet højt og klart tilkendegiver sit standpunkt. Mit mål - som jeg bekræfter i dag - er så vidt muligt at sikre, at sådanne uheld ikke gentager sig, således at både borgerne og arbejderne på disse anlæg kan føle sig sikre, og vi selvfølgelig kan beskytte miljøet.
Rådet har udarbejdet en fælles holdning, som i det væsentligste tager hensyn til mange af de bekymringer, Parlamentet har givet udtryk for. Men der er forsat en række gråzoner. For det første er der indføjelsen af minedrift og lodsepladser, idet der er tale om et emne, hvor Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har vedtaget at genfremsætte ændringsforslagene fra førstebehandlingen om indføjelse i direktivets anvendelsesområde af alle former for forberedelse og forarbejdning af farlige stoffer på disse anlæg - ikke udelukkende kemisk eller termisk forædling som foreslået af Kommissionen. Jeg skal desuden påpege, at der kun er tale om aktive anlæg. Vi er bekendt med, at Kommissionen for nylig har påbegyndt udarbejdelsen af et specifikt forslag til direktiv om forvaltningen af visse former for minedrift, hvis indhold til den tid i øvrigt vil skulle fastlægges sammen med Europa-Parlamentet, men indtil da er der og vil der fortsat være et hul i lovgivningen, som i betragtning af de seneste uheld, som alarmerede offentligheden, ikke kan tolereres. Dog udelukker jeg ikke muligheden for, at fremskridtene i forbindelse med det nye direktiv om mineaktiviteter gennem forlig kan gøre det lettere at nå til enighed om dette punkt.
Det andet spørgsmål vedrører uddannelse af personale. Også her har vi, idet vi denne gang ligger på linje med Kommissionen, foreslået specifikke uddannelsesforanstaltninger i forvaltning af krisesituationer for alt personale, herunder underleverandørers personale. Det er yderst hensigtsmæssigt at opstille passende foranstaltninger ikke blot for håndtering af farlige stoffer, men også for forvaltning af krisesituatuioner for at begrænse den potentielle fare mest muligt og sikre arbejdstagernes sikkerhed fuldt ud. Som ordfører finder jeg det dog unødvendigt at indføje en fortegnelse over uddannelsesforanstaltniger i den meddelelse, der omhandles i direktivets artikel 6, hvorfor jeg opfordrer Dem til som ved førstebehandlingen at stemme imod ændringsforslag 3.
Det tredje spørgsmål vedrører byudviklingsplanlægning. På dette område har Rådet allerede taget hensyn til Parlamentets ønske om at skabe grundlaget for på europæisk plan at opstille en definition af de metodologiske kriterier for evaluering af foreneligheden af de berørte områder og risikoområderne, ikke mindst ved hjælp af EU-finansiering. Men jeg mener, at vi på grund af de mange forskellige bestemmelser, regionale situationer, kompetencer og ansvarsfordelinger, der kendetegner dette sikkerhedsaspekt - placering af anlæg som led i byudviklingsplanlægning - må ty til subsidiaritetsprincippet og overlade det til medlemsstaterne at fastlægge minimumsafstandene. Jeg har derfor anmodet om en delt afstemning om ændringsforslag 6 og vil kun stemme for første del af dette ændringsforslag.
Hvad angår kortet over risikoområderne, er det udvalgets opfattelse, at en grafisk gengivelse af områderne omkring virksomheder, der er berørt af risici for uheld, vil udgøre en effektiv og let forståelig foranstaltning for alle berørte borgere, som har krav på større klarhed på dette område. Ordføreren har således overtaget den formulering, der anvendes i Europa-Kommissionens ændrede forslag til direktiv.
Endelig har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik endnu en gang foreslået, at man sondrer mellem forkellige former for kaliumnitrat og fastsætter nye grænseværdier, så man undgår, at landmænd, som anvender en form for kaliumnitrat, der ikke kan klassificeres som et brændstof, bliver underlagt direktivets bestemmelser.
Hr. formand, mine damer og herrer, dette er hovedpunkterne. Vi er uden tvivl på vej mod en forligsprocedure. Rådet var nemlig ikke i stand til at nå til enighed om en kompromispakke, og syntes ærlig talt ikke at være synderligt interesseret i at nå frem til en sådan aftale med Parlamentet. Jeg er dog fortsat overbevist om, at vi gennem en konstrutiv debat vil kunne nå frem til en løsning, som vil give maksimal sikkerhed på disse anlæg. Jeg ønsker at takke alle Miljøudvalgets medlemmer og de ansatte i Europa-Kommissionen for deres hjælpsomhed og samarbejdsvilje

Wallström
Hr. formand, først vil jeg rette en særlig tak til ordføreren, hr. Lisi, for hans værdifulde arbejde med dette forslag. 
Som De ved, søger Kommissionen med det aktuelle forslag at udvide anvendelsesområdet for Seveso II-direktivet i lyset af Baia Mare- og Enschede-ulykkerne. Den forsøger også at indarbejde henstillingerne fra to undersøgelser, hvor det ene handlede om kræftfremkaldende stoffer, mens det andet handlede om stoffer, der er farlige for vandmiljøet.
Mens Kommissionens forslag ikke oprindeligt indeholdt foranstaltninger vedrørende Toulouse-ulykken, er en række ændringsforslag fra Parlamentet blevet indarbejdet i Kommissionens ændrede forslag og efterfølgende i Rådets fælles holdning. Jeg vil atter understrege, at Kommissionen ikke havde til hensigt at gennemføre en hovedrevision af Seveso II-direktivet. Jeg vil nu kommentere nogle af ændringsforslagene.
Kommissionen accepterede allerede ændringsforslag 9-11 om risikokortlægning og kaliumnitrat under førstebehandlingen, og derfor er de medtaget i Kommissionens ændrede forslag. Det var de eneste tre ændringsforslag, som Rådet blankt afviste, da den vedtog sin fælles holdning. Kommissionen støtter fortsat disse ændringsforslag, og den kan også acceptere ændringsforslag 8 om beredskabsuddannelse.
Jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen den 2. juni 2003 vedtog et direktivforslag om håndtering af mineaffald. Foranstaltningerne i forslaget supplerer foranstaltningerne i Seveso II-direktivet og omfatter oprettelsen af en plan for forebyggelse af alvorlige uheld samt et sikkerhedsledelsessystem. Disse foranstaltninger vil gælde for de affaldshåndteringsanlæg, der udgør en sikkerhedsrisiko, men som ikke vil blive inddraget i det reviderede Seveso II-direktiv.
Efter vores mening skal Seveso II-direktivet kun gælde for de farligste mineaktiviteter, der involverer kemiske processer, og hvor kemiske stoffer opbevares på udvindingsstedet. Seveso II-direktivet skal hverken omdannes til mine- eller affaldslovgivning. Derfor kan Kommissionen ikke gå med til at slette ordene "kemisk og termisk" som foreslået i ændringsforslag 1 og 2.
Vi forkaster også ændringsforslag 12, der indeholder en henvisning til Rådets direktiv 91/689/EØF om farligt affald, samt ændringsforslag 13, hvor det antydes, at det er huller i dækningen af miner i de to forslag. Efter vores mening er det ikke tilfældet.
Ændringsforslag 3 og 4 vil medføre et krav om, at driftsledere på Seveso kolonne 2-virksomheder skal medtage oplysninger om uddannelsesforanstaltninger i deres indberetninger og informere de kompetente myndigheder i tilfælde af en ændring af et anlæg, en virksomhed eller et lagerområde. Vi mener, at det vil indføre bureaukratiske byrder uden at forbedre sikkerheden. En indberetning bør kun indeholde visse minimumsoplysninger. Spørgsmålet om uddannelse er allerede behandlet på passende vis i direktivet. I tilfælde af ændringer er det gennemgangen af planen for forebyggelse af alvorlige uheld og gennemgangen af sikkerhedsledelsessystemet, der er vigtig, ikke indberetningen.
Jeg anerkender Parlamentets stærke ønske om at styrke artikel 12 i Seveso II-direktivet. Kommissionen og Rådet har imidlertid allerede accepteret beslægtede ændringsforslag, der blev præsenteret under førstebehandlingen.
Ændringsforsalg 6 repræsenterer ikke en merværdi. Tværtimod er der ikke brug for særskilte retningslinjer for en metode til fastlæggelse af passende minimumssikkerhedsafstande, da det skulle være muligt at udlede disse afstande af den tekniske database, der vil blive oprettet som et redskab, der skal hjælpe med at vurdere kompatibiliteten mellem Seveso-virksomheder og følsomme virksomheder.
Endvidere mener Kommissionen fortsat, at udviklingen af tilskyndelses- og/eller finansieringsordninger med henblik på flytning af virksomheder er en opgave for medlemsstaterne - det er subsidiaritet. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 7.
Afslutningsvis vil jeg bekræfte Kommissionens holdning til alle ændringsforslagene. Kommissionen accepterer ændringsforslag 8-11. Ændringsforslag 1-7 samt 12 og 13 er uacceptable.
Jeg vil gerne understrege, at det er i vores fælles interesse at få dette forslag vedtaget og gennemført hurtigst muligt.

Ferreira (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, indledningsvis vil jeg rette en oprigtig tak til vores kollega, hr. Lisi, for det arbejde, han har udført. Europa-Parlamentet skal, som anført, i morgen tage stilling til denne indstilling ved andenbehandlingen af den foreliggende betænkning, og som det er tilfældet med andre betænkninger, ønsker vi på den ene side afgjort at føre forhandlingerne med Rådet og Kommissionen så langt som muligt, samtidig med at vi på den anden side ønsker sagen fremmet mest muligt, så teksten kan blive vedtaget og gennemført så hurtigt som muligt.
Efter førstebehandlingen indføjede Rådet en række af de ændringsforslag, Europa-Parlamentet havde vedtaget, men forkastede også flere forslag. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik vedtog for nogle uger siden med stort flertal en tekst, som stadfæster de krav, vi må efterleve, hvis der skal gøres fremskridt med hensyn til den forebyggende indsats. Hvad disse spørgsmål angår, bør EU vise sammenhold og vilje til at forbedre den gældende lovgivning for at fjerne de europæiske borgeres helt legitime bekymringer. Vi ser det også som en anledning til at give den europæiske integration indhold. Ofte anklages EU for at bruge mere tid på at udarbejde produktstandarder end på at sikre europæernes velfærd for slet ikke at tale om deres sundhed.
Det glæder mig således, at Miljøudvalget har vedtaget ændringsforslagene om krav om anmeldelse til de kompetente myndigheder. Vi bør på dette felt stille store krav uden af den grund at være bureaukratiske, fru kommissær. Vi kunne udmærket forestille os en forenkling af dokumenterne. Ændringsforslagene om uddannelse af alle medarbejdere, herunder medarbejdere i underleverandørvirksomheder, er efter min opfattelse afgørende, da flere ulykker klart har vist, at det også var et spørgsmål om manglende uddannelse og oplysning.
Hvad angår spørgsmålet om sikkerhedsafstande mellem virksomhederne og følsomme områder, viste den frygtelige ulykke i Toulouse med al ønskelig tydelighed lovgivningens svagheder i så henseende, og vi bør indføje disse aspekter i betænkningen, ligesom vi bør lægge øget vægt på kortlægningen af de følsomme områder.
Der er et aspekt, som volder problemer, og som synes at møde hård modstand i Rådet og i Kommissionen, hvilket De også bekræftede i Deres indlæg, fru kommissær. Det drejer sig om udvidelse af anvendelsesområdet til at omfatte alle former for minedrift og affaldsbehandling, som involverer farlige stoffer. Rådet og Kommissionen ønsker at begrænse Seveso II-direktivets anvendelsesområde til termisk og kemisk behandling af affald, hvilket begrundes med, at Kommissionen i sit forslag om affald fra udvindingsvirksomhed i artikel 6 om forebyggelse af alvorlige ulykker henviser til det ændrede Seveso II-direktiv. Hvis vi vil undgå, at der opstår et juridisk tomrum, indtil det nye forslag til retsakt er vedtaget, for visse former for udvindingsvirksomhed og visse former for behandling af affald fra udvindingsvirksomhed, bør Europa-Parlamentet stemme for ændringsforslag 1, 2 og 13, uden at der af den grund er tale om at foregribe den fremtidige betænknings rækkevidde, og uden at man af den grund kan tale om redundans.
Jeg håber således, at Europa-Parlamentet vedtager Miljøudvalgets ændringsforslag og dermed styrker den forebyggende indsats de omhandlede steder og øger de europæiske borgeres sikkerhed. Vi ønsker som Rådet at nå frem til en aftale i denne fase af lovgivningsproceduren, men, som De vil have forstået, ikke for enhver pris.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, kommissær Wallström, kære kolleger, jeg vil begynde med at takke Kommissionen for ændringsforslaget til Seveso II-direktivet. Jeg vil også takke hr. Lisi for hans fremragende arbejde. Jeg er dog helt enig med ordføreren i, at Seveso II-direktivet burde indeholde de punkter, som ikke er godkendt af Rådet og Kommissionen, dels for at gråzoner kan undgås, og dels for at forbedre mulighederne for at rette op på manglerne i den eksisterende lovgivning. Bl.a. burde alle former for minedrift inkorporeres, og der skal være mere uddannelse af personale og mere information om de eksisterende risikoområder. Desuden burde også kaliumnitrat inkorporeres. Dette er ikke i strid med direktivets mål. Det er heller ikke et spørgsmål om en total ændring af dette direktivforslag, men snarere en håndtering af de problemer, vi har set i forbindelse med de seneste års alvorlige ulykker.
Jeg vil fremfor alt plædere for ændringsforslag 13 angående et nyt punkt 3a, hvor det fremgår, hvorfor det efter vores mening er specielt vigtigt, at ændringsforslag 1 og 2 inkorporeres. Kommissionens forslag om direktivet om affald fra minedrift, som blev offentliggjort den 2. juni, hvis jeg husker korrekt, koncentrerer sig jo mere om affaldshåndtering. Derimod omfatter det efter min mening f.eks. ikke farlige stoffer frembragt ved minedrift. Hvis følgerne af alvorlige ulykker skal begrænses, er det derfor efter min mening nødvendigt, at disse farlige stoffer faktisk inkluderes. Derfor hører de til i Seveso-direktivet og ikke i der, hvor affaldshåndtering almindeligvis behandles. Af den grund støtter jeg fremfor alt ændringsforslag 1, 2 og 13, men også de øvrige ændringsforslag.
Blokland (EDD).
Hr. formand, det er nu over tre år siden, brandkatastrofen i Enschede fandt sted. Det er stadig ikke lykkedes os at udarbejde et ændret direktiv. Denne ændring er nødvendig for i videst muligt omfang at forhindre, at de samme ulykker sker igen. Vi bør derfor ikke vente længere.
Rådet og Europa-Kommissionen er øjensynlig af den opfattelse, at Parlamentet stillede for mange ændringsforslag under førstebehandlingen. Parlamentets ændringer er ikke blevet optaget, fordi de angiveligt ligger uden for direktivets anvendelsesområde. Ifølge Rådet var det for tidskrævende at gennemgå disse ændringer i detaljer, og det afviste dem af bekvemmelighed. Det går f.eks. ud over min forstand, at Rådet afviser tilføjelsen af kaliumnitrat.
Den vedtagne lovgivning vil utvivlsomt reducere risikoen for uheld, men der vil altid være en risiko. Hvis der mod al forventning sker en ulykke, er det påtvingende nødvendigt at begrænse følgerne til et absolut minimum. Det er derfor fortsat vigtigt, at minimumsafstanden mellem farlige installationer og boligområder gøres til genstand for grundige undersøgelser. Jeg er klar over, at gennemførelsen heraf ikke er lige enkel for alle medlemsstater. I sidste instans er det et spørgsmål om at afveje de økonomiske interesser og den offentlige sikkerhed mod hinanden. Sikkerheden bør indtage en vigtig plads.
Jeg er enig i, at det er vigtigt, at personalet er veluddannet, så der kan træffes så effektive forebyggende nødforanstaltninger som muligt. Derudover ønsker jeg at understrege, at det er afgørende, at denne lovgivning håndhæves af de centrale og lokale myndigheder. Det er også ensbetydende med fornuftig information af offentligheden. Klare kort over farezoner, som angiver særlige risici for de bosiddende, udgør et fornuftigt supplement til lovgivningen.
Disse tiltag bør Rådet også kunne tilslutte sig. Jeg vil derfor benytte lejligheden til at opfordre Rådet og følgelig Europa-Kommissionen og kommissæren i særdeleshed til at acceptere Parlamentets ændringer og således gøre det muligt at fastlægge en ændret lovgivning øjeblikkeligt uden en udvidet forligsprocedure.

Bowe (PSE).
Hr. formand, ligesom alle andre hilser jeg denne betænkning velkommen og lykønsker ordføreren med hans arbejde. Vi har gjort et stort fremskridt, siden Europa-Parlamentet sidst behandlede ændringsforslag til dette direktiv i Strasbourg i 1994. Jeg ved det, fordi jeg var til stede.
Hændelserne i Toulouse og Enschede har vist behovet for at gøre en indsats for at ændre og styrke det eksisterende direktiv, så man kan undgå ulykker og minimere skaderne, hvis der sker en ulykke.
Et kommende direktiv om pipelinesikkerhed og et forslag vedrørende tunnelsikkerhed vil også være kærkomne, fordi de tilgodeser løfter, der blev givet under den seneste behandling i 1994, samt begivenheder, hvoraf nogle er meget tragiske, der er sket som følge deraf i andre dele af EU.
Den fælles holdning er faktisk et ganske betydningsfuldt fremskridt, men den løser ikke alle problemerne. Der er fortsat ubehandlede spørgsmål - spørgsmål, der er helt tydelige og klare for os, på grund af den seneste tids begivenheder. Alle andre steder har vi reageret. Vi reagerede på Enschede og Toulouse med dette direktiv. Vi har reageret med direktiver på begivenheder, der har fået os til at bekymre os om tunnelsikkerhed og pipelinesikkerhed. Vi kommer til at gå glip af chancen for at reagere ordentligt og fuldstændigt, hvis ikke vi ændrer denne fælles holdning, så den dækker andre begivenheder, der har fundet sted på det seneste i og uden for EU.
Begivenhederne i Baia Mare i Rumænien og Doñana i Spanien viser behovet for at træffe foranstaltninger angående minesikkerhed og mineaffaldssikkerhed. Indtil vi ser direktivet om mineaffald, kan vi ikke være eftergivende med hensyn til ændringsforslag, som vi tidligere har vedtaget i dette udvalg og Europa-Parlamentet for at sikre, at der gøres en indsats med hensyn til disse farlige stoffer og aktiviteter, hvortil der ikke nødvendigvis bruges farlige stoffer, som helt klart skal reguleres. Tag dem med i direktivet om mineaffald, kære kommissærer, og så vil vi være eftergivende med hensyn til ændringsforslagene. Det er en rimelig bemærkning.
Andre spørgsmål mangler fortsat at blive behandlet. I 1994 argumenterede vi meget indgående for, at der skulle afholdes diskussioner om afstand. Vi har stadig ikke en løsning på det, og derfor bibeholder vi ændringsforslagene og insisterer på at få dem med i den fælles holdning.
Endelig, hvad angår sikkerhedsrapporter og nogle af de tekniske spørgsmål, vil jeg bede Kommissionen om at genoverveje sin holdning. De er udarbejdet og rettet til Dem i lyset af vores egne erfaringer. Vi vil opfordre Dem til at handle i overensstemmelse hermed.

Corbey (PSE).
Hr. formand, vi står over for at skulle vedtage en ændring af det såkaldte Seveso-direktiv. For knapt et år siden påpegede jeg her i Parlamentet, at vi står og ser på stalddøren, efter at hesten er stukket af. Det var en appel til Rådet om at benytte ændringen af direktivet som en anledning til at stoppe de eksisterende huller, så uheld som dem, der fandt sted i Baia Mare, Toulouse og Enschede, kan undgås fremover.
I Enschede fremgik det, at den nuværende Seveso-lovgivning er utilstrækkelig. En fyrværkerifabrik, der ikke var omfattet af direktivet, ødelagde et helt boligkvarter. De menneskelige lidelser var enorme, og der sørges stadig over ofrene. Beboerne i dette boligområde vidste ikke, at der lå en fyrværkerifabrik. Myndighederne var kun til en vis grad bekendt hermed. Det er derfor logisk at stramme reglerne.
Det er efter min opfattelse især vigtigt at foreslå en metode til fastlæggelse af minimumsafstande. Europa-Kommissionen bør opstille retningslinjer herfor, fordi det er på tide, at vi får klarhed over, hvad der præcis er en sikker afstand. En sikker afstand er 25 m i Nederlandene, 500 m i Frankrig og hele 1.000 m i Tyskland. En objektiv metode til fastlæggelse af sikkerhedsafstanden er vigtig for de mennesker, der bor i nærheden, men frem for alt for de lokale politikere. Farlige fabrikker hører ikke hjemme i boligområder. Der bør vedtages en aktiv politik til fjernelse af disse fabrikker fra sådanne områder, om muligt ved hjælp at europæisk finansiering. Derudover er det vigtigt, at der udarbejdes kort over de områder i nærheden af et anlæg, der kan blive berørt efter et større uheld. Alle borgere har krav på disse oplysninger.
En ting er at stramme disse bestemmelser, noget andet er at overholde dem og kunne drages til ansvar herfor. Vi kan fastlægge bestemmelser i en uendelighed, men hvis de ikke omsættes i praksis på lokalt plan, vil de i sidste instans ikke hjælpe meget. Hvis ingen føler sig ansvarlig, hvis organisationerne hver især arbejder i et tomrum, vil lovgivningen forblive en teoretisk øvelse.
Sikkerhed er ikke kun et spørgsmål om regler, men også om kultur. Det er en offentlig opgave aktivt at fremme denne kultur. Hvad angår sikkerhed, bør vi på intet tidspunkt spring over, hvor gærdet er lavest.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0158/2003) af González Álvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse - Frem mod en strategi til at beskytte og bevare havmiljøet (KOM(2002) 539 - 2003/2065(INI)).
González Álvarez (GUE/NGL)
Hr. formand, jeg ved ikke, om jeg skal lægge noget i det faktum, at miljøsagerne ofte drøftes som sidste punkt om aftenen. Det er helt sikkert ikke det mest gunstige tidspunkt.
Jeg vil indledningsvis sige, at Kommissionens meddelelse indeholder en beskrivelse af havmiljøets nuværende tilstand. Den indeholder desuden henvisninger til det pres og de trusler, havmiljøet udsættes for. Der lægges især vægt på truslerne fra industrien, fiskeriet, landbruget, udvinding af gas og olie og uforsætlig indførelse af arter. Alle disse aktiviteter kan få meget alvorlige konsekvenser. Jeg skal blot erindre om Prestige-katastrofen for nylig og Erika-ulykken for tre år siden.
Endvidere erkendes det i meddelelsen, at der ikke findes en integreret havmiljøbeskyttelsespolitik på unionsplan. Kommissionen opstiller 14 mål og 23 foranstaltninger. I Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har vi bestræbt os på at definere disse mål klarere og udvide visse foranstaltningers anvendelsesområde. Generelt har vi forsøgt at arbejde hen imod en strategi for havmiljøbeskyttelse, der er forenelig med den europæiske lovgivning og de gældende forhold i de europæiske farvande.
I meddelelsen gentages det, at de to hovedreferencer er det sjette EU-miljøhandlingsprogram og Johannesburg-topmødet. I Johannesburg-implementeringsplanens afsnit 10 understreges betydningen af en bæredygtig udvikling. Der henvises til, at have, søer, øer og kyster er nøgleelementerne i vores planets økosystemer og afgørende for fødevaresikkerheden. Tab af biodiversitet som følge af uheld og dette tabs sociale og økonomiske konsekvenser er endnu ikke fastlagt.
Det sjette program indeholder et vigtigt kapitel om skærpelse af havmiljøbeskyttelsen. Det indeholder desuden krav om, at miljøspørgsmål integreres i alle andre politikker, og om, at man forpligter sig i forhold til en klar handlingsplan for at vende den negative indvirkning på biodiversiteten. I programmet opfordrer man også til en mere bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne. Endvide indeholder det en henvisning til Montreal-protokollen om havmiljøet.
Det er vigtigt at beskrive forbindelsen mellem havmiljøbeskyttelsesstrategien og de øvrige politikker. Herunder hører politikkerne vedrørende fiskeri, landbrug, transport og kemiske stoffer. Til dette formål bør man anvende miljøkonsekvensevaluering og strategisk miljøevaluering i forbindelse med udviklingen af aktiviteter, planer og programmer, eftersom disse instrumenter er betydeligt mere velegnede.
Mål 9 vedrørende transport og sikkerhed til søs er særdeles vigtigt i dag. Miljøudvalget fandt, at det burde styrkes, selv om der i kølvandet på Erika-ulykken og især efter den mere aktuelle Prestige-katastrofe blev vedtaget to betænkninger om dette emne på sidste plenarmøde. Yderligere to betænkninger blev vedtaget i Miljøudvalget i denne uge. Ikke desto mindre drøfter man stadig flere direktiver og meddelelser. Der findes en meget vigtig betænkning om Prestige fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, og dette afsnit bør styrkes.
Situationen i de europæiske farvande er ikke god. Ikke desto mindre fremgår det af overvågnings- og evalueringsprogrammerne, at informationen om havmiljøet er utilstrækkelig.
Vi erindrer faktisk om, at et af principperne bag denne nye havstrategi bør være forsigtighedsprincippet, princippert om, at forureneren betaler, en klar definition af begrebet bæredygtighed, en integreret tilgang til forvaltningen af hav- og kystområderne, strategisk miljøevaluering og en regional strategi, hvori der tages højde for regionale forskelle. Derudover bør der tages hensyn til alle eksisterende internationale initiativer såsom OSPAR, HELCOM og ICES. Dog må de ikke betragtes som en erstatning. Vi mener også, at elementer som bæredygtigt fiskeri, interaktionen mellem fiskeri og havfugle, balancen mellem fiskebestandene, fiskeriaktiviteten og miljøet har afgørende betydning.
Hr. formand, vi er klar over, at der kun er tale om det første skridt. Vi afventer et kommissionsforslag om en effektiv strategi for beskyttelse af havmiljøet. Ikke desto mindre takker jeg personligt alle Miljøudvalgets medlemmer for deres bidrag. Det er deres fortjeneste, at kvaliteten af dette dokument er blevet så god, som det på nogen måde er muligt.

Wallström
Hr. formand, jeg vil takke Europa-Parlamentet og selvfølgelig i særdeleshed ordføreren, fru González Álvarez, for indsatsen med denne betænkning og beslutningsforslaget. Jeg glæder mig over den generelt positive tone og det faktum, at betænkningen i det store og hele støtter den strategi og de mål, som Kommissionen opstillede i denne meddelelse. Det glæder mig specielt, at Parlamentet klart anerkender behovet for en åben samordning, en solid miljømæssig vurdering og anvendelsen af en regional tilgang, hvilket understreges med gennemførelsen af strategien for havmiljøet.
Jeg er overbevist om, at vi uden en regional tilgang med fuldt aktørbidrag ikke vil kunne leve op til de forpligtelser, vi indgik i Johannesburg i denne henseende. Kommissionen vil derfor fortsætte det tætte arbejde med medlemsstaterne, konventionerne om havmiljøet og Det Arktiske Råd.
Skønt vi kan have fælles principper og mål, må vi erkende, at forholdene er forskellige i de europæiske have fra Østersøen til Middelhavet og Sortehavet. Jeg vil også understrege, at Kommissionen agter at udvikle den såkaldte økosystemtilgang til menneskelige aktiviteter, og det vil bestemt blive en af de væsentligste søjler i strategien.
Afslutningsvis vil jeg understrege, at jeg mener, at Parlamentets beslutning generelt er et positivt signal, og at Kommissionen nøje vil overveje Deres forslag. Det vil hjælpe os med at rykke fremad på et solidt grundlag til næste fase i udviklingen af en strategi for havmiljøet.
McKenna (Verts/ALE)
Hr. formand, når man ser på listen over truslerne mod den biologiske mangfoldighed i havet, er overfiskning det største problem. Den største trussel mod miljøet som følge af overfiskning er nedgangen i vigtige kommercielle fiskebestande for ikke at nævne den skadelige indvirkning på ikke-målarter, herunder fisk, samt på marinehabitater som f.eks. koralrev.
Når man ser på Kommissionens tilgang til hele fiskerispørgsmålet i de seneste år, opdager man, at Kommissionen faktisk tidligere var den mest progressive EU-institution, der pressede meget på for bevarelsesforanstaltninger og fornuftig forvaltning af fiskebestanden - selvfølgelig med en klar undtagelse, hvad angår aftaler med tredjelande. Men i løbet af det seneste år har en række begivenheder fået mig og mange andre til at tvivle på Kommissionens engagement. Tag f.eks. reformen af den fælles fiskeripolitik. Trods de mange fine ord og gode forslag fra Kommissionen er det klart, når man ser på de faktiske resultater, at de i virkeligheden er en skygge af det, der blev foreslået. Mens der er nogle gode muligheder, afhænger det meste i bund og grund af medlemsstaternes politiske velvilje. Som et eksempel kan man bare se på forhandlingerne om torsk og andre fangstkvoter under mødet i december, hvor der ikke var nogen velvilje.
Det er interessant, at den svenske kommissær er her. Tag Sveriges nylige beslutning om at indføre flere bevarelsesforanstaltninger for torsk, som de blev forhindret i at gennemføre. Det udsender et meget dårligt signal. Hvis en medlemsstat er villig og progressiv nok til at indføre strengere foranstaltninger, skal den så sandelig også have lov til at gøre det. Det er en beklagelig og uberettiget beslutning. Overvej også en medlemsstats engagement i forhold til den grundforordning, der blev revideret i december 2002. Her fjernede man den mulighed, som Spanien tidligere udnyttede til at forbyde drivnet. Denne mulighed blev fjernet, og jeg forstår ikke hvorfor.
Vi skal også se på spørgsmålet om f.eks. blåhvilling. I de seneste par år har EU gjort det rette ved at forsøge at overbevise andre lande om at være fornuftige med hensyn til de kvoter, de opstiller for sig selv. Men hvis man ser på det, som Kommissionen faktisk gør i øjeblikket, ser det ud til, at den er ved at ændre sin strategi. Det kunne se ud til, at den i bund og grund har besluttet at deltage i overfiskningen. Den har indikeret, at den vil opgive tanken om at holde andre fiskerinationer tilbage, og at den vil øge EU's egne fiskeriaktiviteter drastisk. Det bidrager til udtømning af bestandene.
Der er en stor modsigelse i det, som Kommissionen gør, og jeg håber, at Kommissionen vil vende tilbage til sin tidligere meget progressive strategi, hvad angår bevarelse af fiskeriet. Den skal forsøge at inddrage medlemsstaterne, fordi medlemsstaterne dikteres af industrien. Vi ender med at få alvorlige problemer med havmiljøet. Problemerne findes allerede, og vi skal være langt mere progressive.

De Keyser (PSE).
Hr. formand, med Prestige-katastrofen blev der på dramatisk vis sat fokus på havforureningen. Det var en mediebegivenhed og en dramatisk begivenhed, som afslørede uhensigtsmæssigheder af institutionel og politisk art. I virkeligheden var det kun toppen af isbjerget. Havøkosystemerne er truet af mange andre forureningskilder end enkeltskrogede skibe, og biodiversiteten, hvad enten det drejer sig om fauna eller flora, er i fare. Overgrebene er talrige. Det drejer sig ikke mindst om overfiskning og ulovligt fiskeri, som tømmer fiskebestandene, men det drejer sig også om udledninger fra landbaserede kilder, restkoncentrationer af gødning og pesticider, som anvendes i landbruget, ulovlig afgasning af skibe og produkter fra boreplatforme. Der er i alle tilfælde tale om menneskelige aktiviteter, som er iværksat uden tanke på andet end umiddelbar fortjeneste, som ikke tager hensyn til bæredygtig udvikling, og som ikke tager hensyn til miljøet.
Det er Kommissionens fortjeneste, at der er udarbejdet en oversigt over disse risici, at der er gjort status over den aktuelle viden om disse forhold, at man har undersøgt, hvilke konventioner eller forskellige love der kunne komme på tale som middel til at regulere disse risici på internationalt, europæisk, nationalt eller regionalt plan. Kommissionen har på grundlag af denne opgørelse lagt en strategi for beskyttelsen af havmiljøet, en meget goal orientered strategi, som det hedder, hvor der opstilles klare målsætninger og en handlingsplan.
Fru González Álvarez har udarbejdet en fremragende betænkning, og hilser heri denne indsats velkommen, men foreslår også for det første, at Kommissionen går videre end analysefasen og er mere konsekvent og præcis, når det gælder handlingsplanen, ikke mindst hvad angår tidsplanen herfor. Er vores viden om et givet område fortsat mangelfuld, er det således vigtigt, at forsigtighedsprincippet bringes i anvendelse, og der hurtigt gribes ind. Hertil skal føjes princippet om, at forureneren betaler, og princippet om bæredygtig udvikling. Der er i denne forbindelse behov for en grundlæggende ændring af lovgivningen om international sejlads og behov for at revidere de ældre konventioner, som ikke omfatter disse principper. Ordføreren foreslår for det andet, at Kommissionen udbygger sin meddelelse og lægger vægt på forskellige aspekter, som måske ikke er behandlet udførligt nok. Det drejer sig om særligt sårbare områder - man har nævnt Østersøen, Middelhavet og Sortehavet. Det drejer sig om farlige stoffer, som endnu ikke er omtalt - det gælder forskellige kvælstofholdige stoffer, olieudledninger og udledninger fra landbaserede kilder. Det drejer sig om aktiviteter, som har været trængt i baggrunden, såsom anvendelsen af bekvemmelighedsflag. Eller det drejer sig om særligt truede arter, såsom havgræsarten Posidonia Oceanicas.
Miljøudvalget tog særdeles vel imod Kommissionens meddelelse og fru Álvarez' betænkning. Og der vil næppe være grundlæggende modstand herimod i Parlamentet i morgen. Der er håb om, at Kommissionen vil vise sig beslutsom og årvågen på dette felt, men man kan i højere grad have sine tvivl, når det gælder Rådet, hvor der kræves reel politisk vilje til at gennemføre en sådan integreret strategi til at beskytte havmiljøet. Fortiden viser, at intern modstand, undertiden knyttet til nationale interesser, kan lægge hindringer i vejen for selv nok så gennemtænkte europæiske politiske strategier. I González Álvarez-betænkningen lægges der således med rette vægt på, at der allerede nu bør tages konkrete initiativer inden for rammerne af en integreret strategi, som omfatter alle niveauer, både i beføjelsesmæssig henseende og i geografisk henseende, herunder de lokale forvaltningsenheder.

Thors (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, Det Europæiske Konvent foreslår, at bevarelsen af havets biologiske ressourcer skal høre ind under Unionens eksklusive beføjelse, mens fiskning skal være et område, hvor EU og medlemsstaterne har delt beføjelse. Denne sag er havnet i baggrunden i den store fremtidsdiskussion. For alle, som er bekendt med fiskerianliggender, er det meget svært at forstå konventets forslag om at adskille disse områder. Reglerne om, hvordan fiskning skal foregå, er de regler, på basis af hvilke vi tager stilling til bevarelsen af de biologiske ressourcer. Via bestemmelser om maskernes størrelse, om fisketider og om tilladt udstyr kan fiskningen reguleres, og havmiljøet bevares. Desuden er det uhyre vigtigt for havmiljøet, at støtten til de flydende fiskefabrikker ophører.
For mig og for mange andre er det uklart, hvordan konventets forslag skal fungere i praksis. Hvad indebærer det f.eks. for sælerne og fiskeindustrien? Hvad dette angår, håber jeg, at bl.a. kommissæren vil fortælle dem, som fisker i Kvarken, Den Finske Bugt og skærgårdsområderne, hvad resultatet af denne beslutning bliver. Jeg anmoder Kommissionen om også at klargøre sit standpunkt i disse anliggender.
Hvis EU's foranstaltninger angående havmiljøet skal give et resultat, skal overholdelsen af reglerne blive bedre, undtagelserne færre, og det internationale samarbejde mere effektivt. Vi har succes internationalt, når vi samarbejder om sager såsom f.eks. oliefonden. Det betyder imidlertid også, at medlemslandene skal være parate til at tage et standpunkt i forbindelse med vigtige forslag, f.eks. det seneste om at gøre forsætlige olieudslip strafbare. Men desværre ser vi, at juridiske spidsfindigheder stiller hindringer i vejen for direktivet i Rådet. På trods at et direktiv om olieopsamlingsanordninger er blevet vedtaget, er de forsætlige olieudslip ikke mindsket i antal.
Fru kommissær, slutteligt anmoder jeg Dem om at tage et fast greb om HELCOM - konventionen om beskyttelse af havmiljøet i Østersøen. Den må ikke være et levn fra den kolde krig, som bare udsteder anbefalinger, som ikke fører til foranstaltninger. Efter EU's udvidelse kan HELCOM være et organ, som varetager sine opgaver i følge vandrammedirektivet. Hvis HELCOM skal ændres, er der brug for Kommissionens støtte, specielt når den nye chef, som tiltræder den 1. august, for første gang i historien er en kvinde. Denne organisation kan implementere en regional måde at tackle tingene på, som både Parlamentet og Kommissionen ønsker at se.
Jeg beder også kommissær Wallström om at overbevise sin kollega, de Palacio, om, at Kommissionen skal være mere aktiv i støtten til Finland og Sverige angående isklassificeringen. Desværre var det kun Italien og Kommissionen, som modsatte sig de nordiske forslag om klarere søfartsregler også i denne del af EU.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, vi kender endnu meget lidt til det undersøiske havmiljø. Det er grunden til, at det er vanskeligt at opstille et realistisk beskyttelsesprogram. Mange steder falder bestandene af visse overvågede, kendte arter, det vil sige især arter af stor økonomisk betydning. Hvordan kan vi følgelig beskytte arter, som vi end ikke ved noget om? Ikke desto mindre tager EU's havstrategi udgangspunkt i beskyttelse. Følgelig har også jeg foreslået, at vi tildeler tilstrækkelige bevillinger til, at vi kan gennemføre en undersøgelse og udarbejde en fortegnelse over undersøiske arter.
Konventionen om beskyttelse af havmiljøet i Østersøen, HELCOM, har fremsat over 200 henstillinger til forbedring af situationen i Østersøen. De er ikke bindende for medlemsstaterne, men Kommissionen kunne undersøge dem og foreslå bestemmelser baseret på de eksisterende. Tilsvarende er der behov for investeringer med henblik på beskyttelse af naturen i de nordlige farvande. Den mest effektive løsning ville næsten være, at EU blev medlem af Det Arktiske Råd som de nordiske lande, USA, Canada og Rusland. Det ville fremme en fælles europæisk-atlantisk forståelse for miljøproblemerne.
Der er steder i EU, herunder mange områder i Østersøen og Middelhavet, hvor det naturlige miljø ikke nødvendigvis vil kunne reetableres efter en omfattende oliekatastrofe. Derfor bør vi have flere forhandlinger med lande såsom Rusland for at udvikle strengere fælles standarder for handelsfartøjer. Det er ekstremt vigtigt, at olietankskibe, der sejler under vanskelige isforhold som sidste vinter, er garderet mod risici.
Kommissionen bør fremsætte et ændringsforslag inden for rammerne af UNCLOS, De Forenede Nationers havretskonvention, som gør det muligt at gribe ind over for handelsfartøjer fra tredjelande, der sejler igennem eller tæt på EU-farvande, hvis de anses for en potentiel alvorlig trussel. Ud over oliekatastrofer burde vi f.eks. også anse den høje støj fra udstyr til kortlægning af naturressourcer som forurening.
Jeg ønsker desuden at henlede Kommissionens og Rådets opmærksomhed på, at medlemsstaterne ikke har tilfredsstillende kapacitet til at klare olieudslip. Jeg har selv beskæftiget mig med situationen for nylig, hvor jeg udsendte spørgeskemaer til de ansvarlige myndigheder i Østersølandene. Svarene var skuffende læsning. Situationen var bedst i Finland og Sverige, hvor det udstyr, de råder over, i praksis vil være tilstrækkeligt til at fjerne olien fra en ødelagt olietank på et stort passagerskib. I tilfælde af en stor katastrofe ville disse to landes udstyr være utilstrækkeligt også ved en kombineret anvendelse. Der transporteres allerede omkring 40 millioner t olie om året gennem eksempelvis Den Finske Golf, og det antages, at mængden vil være fordoblet om ca. 10 år. Kommissionen bør iværksætte en undersøgelse af kapaciteten til at bekæmpe olieudslip og vedtage regler om tilstrækkelig minimumskapacitet med udgangspunkt i de regionale betingelser og trafikkens omfang.

Wallström
Hr. formand, mange tak for dette meget værdifulde bidrag til udviklingen af en strategi for havmiljøet og en særlig tak til fru Thors, fordi hun gav mig en handlingsplan, der supplerer Kommissionens handlingsplan, og som jeg finder meget interessant.
Hvad angår konventets overvejelser, kan jeg ikke vide, hvorfor dette blev slutresultatet af forsøget på at oprette en liste over kompetencer, for som De med rette sagde, ser det meget mærkeligt ud for de fleste. Måske er der en dybere juridisk mening, og måske vil det vise sig nyttigt. Jeg kan imidlertid ikke give Dem et klart svar.
De har fremsat en række vigtige bemærkninger, som vi skal følge op på, og De har også vist bredden af hele dette spørgsmål. Det omfatter selvfølgelig mange forskellige aspekter af havmiljøet, og det skal vi nu arbejde meget praktisk med. Jeg har noteret mig alt, hvad De sagde.

Formanden.
Mange tak, kommissær Wallström, for Deres udbytterige bidrag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

