Komemoracija deportacij iz leta 1941 v baltskih državah
Predsednik
Gospe in gospodje, ta mesec bomo obeležili 70. obletnico množičnih deportacij, ki so jih sovjetske oblasti izvršile v baltskih državah, ki so jih zasedle leta 1940. S temi deportacijami so predvsem nameravale prikrajšati Estonijo, Latvijo in Litvo za njihovo družbeno in politično elito. Odstranili so znanstvenike in predstavnike političnih krogov, pa tudi ljudi, ki so bili znani po svoji svobodomiselnosti. Dolžnost vseh nas danes je, da počastimo spomin na več sto tisoč žrtev sovjetskega terorja v baltskih državah in da najostreje obsodimo totalitarni sistem in zločine proti človeštvu, ki so jih zagrešili njegovi voditelji. Iz trpljenja Litovcev, Latvijcev in Estoncev sta se rodili odločnost in moč, da se borijo za neodvisnost in čez pol stoletja vrnejo v združeno Evropo.
Želim vas tudi spomniti, da bo 22. junija, torej čez dva tedna, minilo 70 let od napada Hitlerjeve Nemčije na Sovjetsko zvezo. Ta napad označuje prekinitev njunega dotedanjega zavezništva in tajnega pakta med Hitlerjem in Stalinom, sklenjenega avgusta 1939, ki je razdelil Evropo. Pred nami je torej vrsta obletnic, za katere je pomembno, da si jih zapomnimo in da si jih zapomni Evropa, menim pa, da prisotnost naših kolegov poslancev iz Litve, Latvije in Estonije dokazuje, da Evropejci zmoremo premagati hude čase in velike napetosti, zato sem zelo vesel, da so kolegi poslanci zlasti danes tukaj med nami.
Tunne Kelam
v imenu skupine PPE. - Gospod predsednik, hvala za prijazne besede solidarnosti.
Pred sedemdesetimi leti je bilo okrog 50.000 Litovcev, Latvijcev in Estoncev neusmiljeno izgnanih iz njihovih domov v baltskih državah, ki so bile pod okupacijo Sovjetske zveze. Če številko 50.000 od 5,5 milijona prebivalcev, kolikor so jih takrat štele tri baltske države, primerjamo z Združenim kraljestvom ali Francijo, bi 50.000 izgnancev iz baltskih držav sorazmerno pomenilo 432.000 državljanov, izgnanih iz Združenega kraljestva, ali 363.000 ljudi, izgnanih iz Francije. Na srečo se to ni zgodilo v teh državah.
Kot je dejal predsednik, se je sovjetsko vodstvo že maja 1941 odločilo, da Litvo, Latvijo in Estonijo očisti protisovjetskih elementov znotraj politične in gospodarske elite. Izgnance so v vagonih za živino odpeljali v sovjetsko Sibirijo in na skrajni sever, kjer so jih pričakali lakota, mraz in prisilno delo. Moške so ločili od njihovih družin in jih odpeljali v taborišča, kjer so številni izmed njih umrli ali bili usmrčeni. V številnih krajih je umrlo skoraj 50 % izgnancev.
Deportacije iz leta 1941 so demokratični civilni družbi zadale uničujoč udarec. To vsesplošno nasilje je povzročilo psihološke travme pri žrtvah, čemur so sledili dolgotrajni strahovi, zatrta čustva, samocenzura in pasivnost. To je privedlo do občutka, da pravica ne more nikoli prevladati. Po besedah Sergeja Kovaleva, dobitnika nagrade Saharova, ni nobenega dvoma, da so ta dejanja v sodobni terminologiji pomenila zločin proti človeštvu. Zato je spomin na baltske deportacije 70 let pozneje priložnost za globlje razumevanje tega, da je vaša zgodovina naša zgodovina in obratno. Popolno zavedanje zločinov proti človeštvu, ki so se zgodili leta 1941, mora postati ključni del naše skupne evropske zgodovine.
Spoštovani kolegi, rad bi se vam zahvalil za podporo in solidarnost, na kar narodi baltskih držav že toliko let čakajo.
(Aplavz)
Hannes Swoboda
v imenu skupine S&D. - (DE) Gospod predsednik, gospod Kelam, poslanci iz baltskih držav, gospe in gospodje, danes se predvsem spominjamo izgonov in množičnih deportacij iz baltskih držav. Ti izgoni sodijo med najmračnejše dogodke v evropski zgodovini. Zadnje stoletje je bilo povsem upravičeno opisano kot stoletje izgonov. Danes izkazujemo spoštovanje vsem žrtvam teh nečloveških dejanj.
V tej zvezi zahtevamo celovito preiskavo sovjetske zgodovine in zlasti grozodejstev stalinizma. Današnja Rusija tega ne sme razumeti kot politični napad, temveč kot podporo pri spopadanju z lastno zgodovino, za katero so, tako kot za zgodovino drugih držav Evrope, značilni pozitivni in tudi negativni elementi.
Tako kot se spominjamo žrtev iz baltskih držav, mislimo tudi na Armence, ki so bili v začetku prejšnjega stoletja izgnani iz Turčije. Spominjamo se tako imenovane izmenjave prebivalstva med Turčijo in Grčijo. Deportacije v Evropi so dosegle svoj vrhunec predvsem sredi stoletja v času nacističnega režima in komunističnega režima Sovjetske zveze. Izgoni po drugi svetovni vojni so pustili globoke rane; enako tudi izgoni med vojno v nekdanji Jugoslaviji.
Ne smemo pa pozabiti, da so bili izgoni značilni tudi za številne primere kolonialne vladavine. Pozvati je treba k resni razpravi o različnih oblikah izgonov in domnevnih razlogih zanje. Če je to v posameznem primeru mogoče, je treba vključiti tudi preiskavo krivde in kaznovanje krivca, kot se zdaj na primer dogaja v Mladićevem primeru. Odločen odgovor na to pa je evropsko združevanje, zlasti z neodvisnimi baltskimi državami, ter jasna zaveza k nadaljevanju procesa evropskega združevanja, ki še ni končan. Ta zgodovinska naloga je nekaj, česar ne dolgujemo samo sami sebi, temveč predvsem žrtvam številnih izgonov, ki so se zgodili v Evropi. Za to so si prizadevali mnogi politiki iz vseh držav Evrope, tako z vzhoda kot zahoda. En primer je Deklaracija iz Gdańska, ki sta jo podpisala poljski predsednik Kwaśniewski in nemški predsednik Rau.
Ker se želimo učiti iz preteklosti, moramo biti previdni in pozorni na prve znake izgonov, ki se dogajajo, kot na primer pri Romih. Zavrniti moramo vse izjave, kot so tiste, da moramo arabske priseljenske poslati v njihovih čolnih nazaj čez Sredozemlje in da se moramo braniti pred tistimi, ki želijo ustaviti naše dosežke pri oblikovanju Evrope brez meja ter se ponovno vrniti k omejenemu nacionalizmu.
Izrazimo torej naše najgloblje spoštovanje vsem žrtvam izgonov in deportacij, a hkrati si skupaj prizadevajmo za nadaljevanje evropskega združevanja kot edinega pravega jamstva proti politiki, ki je prizadejala toliko nesreče ljudem Evrope in v drugih državah v zadnjem stoletju. Tega ne smemo nikoli pozabiti.
To se ne sme več nikoli zgoditi. Ti pozivi so bili izrečeni takoj po drugi svetovni vojni. Danes so še vedno enako veljavni, najboljši odgovor nanje pa je združena Evropa.
(Aplavz)
Leonidas Donskis
Gospod predsednik, deportacije prebivalcev baltskih držav v letu 1941 so bile med najbolj dramatičnimi in tragičnimi dogodki v 20. stoletju. Ta udarec Litvi, Latviji in Estoniji, njihovim političnim skupnostim in civiliziranemu življenju je na splošno te narode in države osamil za pet desetletij. Prav tako pa je to bil tudi velik udarec evropski solidarnosti in evropskemu občutku pripadnosti. Ta osamitev se je končala šele leta 1991, ko je bilo končno mogoče začeti govoriti o prelomnici v zgodovini baltskih narodov. Vendar pa je šele leto 2004 - leto pristopa baltskih držav k Evropski uniji - dejansko označilo konec delitve Evrope. Načrtne deportacije nedolžnih državljanov, ponavadi prav najbolj izobraženih in najnaprednejših, so bile neločljivi del socialnega inženiringa Stalinove dobe in boja proti posameznikom in narodom, njihovemu spominu in dostojanstvu. Kljub temu lahko zaključimo z optimizmom. Gospod predsednik, gospe in gospodje, dejstvo, da danes lahko govorimo o 70. obletnici deportacij nedolžnih ljudi iz baltskih držav, in da to priznavamo, Evropi vrača njeno dostojanstvo, solidarnost in naš kolektivni politični spomin.
Roberts Zīle
Gospod predsednik, čeprav so deportacije v baltskih državah 14. junija 1941 in drugi val deportacij marca 1949 na tisoče nedolžnih ljudi podvrgle dolgoletnemu ponižanju v Sibiriji in taboriščih smrti, Evropa in svetovna javnost do danes tega dejstva še nista priznali. Od druge svetovne vojne je minilo več kot 65 let. Zlovešči zločini proti človeštvu, ki jih je zakrivil Hitlerjev totalitarni režim, so bili že davno prepoznani in preganjani. Genocid stalinističnega režima v zasedenih državah vzhodne Evrope in tudi v sami Rusiji pa v nekaterih sodobnih političnih krogih še vedno velja za temo, o kateri je bolje ne govoriti, o tem vprašanju pa se ni dokončno izrekla niti Evropska unija. Zločini komunističnega sistema so pustili trajen negativen psihološki učinek na prebivalcih baltskih držav. Če si izposodim besede Aleksandra Solženicina, je komunistični sistem temeljil na lažeh in ustrahovanju; to je bil pokvarjen sistem, ki je bil za človeško naravo nesprejemljiv. Uničil je moralne vrednote, tradicije, solidarnost in samozavest ljudi. Zakaj morajo moji sonarodnjaki še vedno poslušati zgodbo Moskve, da v resnici ni nikoli prišlo do zasedbe baltskih držav, da baltske države niso bile zasedene po sklenitvi Hitlerjevega pakta (pakta Molotov-Ribbentrop) in da so baltske države poleti 1940 izbrale socializem? Zakaj moram jaz in zakaj morajo moji sonarodnjaki še vedno poslušati zgodbo o "osvoboditvi" pred temi deportiranci, ki so bili najbolj izobraženi in najboljši ljudje v baltskih državah? Evropsko komisijo zato pozivam, da ponudi vso razpoložljivo podporo ustreznim raziskavam zločinov komunističnega režima, k čemur so pozvali ministri za pravosodje iz več držav članic, med drugim tudi iz baltskih držav, ter da dokonča to nedokončano nalogo ocene zločinov vseh totalitarnih režimov. Hvala.
Franz Obermayr
(DE) Gospod predsednik, v okviru nemško-sovjetskega pakta o nenapadanju sta Hitler in Stalin določila svoja področja interesa v srednji Evropi, posledice, ki so jih pri tem predvsem čutile baltske države, pa so bile pogubne. Tako kot v Belorusiji, so Sovjeti kmalu pripravili načrt o deportaciji vodilnih delov družbe v baltskih državah, prve množične deportacije pa so se zgodile v noči s 13. na 14. junij. Ljudi so odpeljali iz njihovih domov brez predhodnega opozorila in brez obtožbe.
Estonski parlament je leta 2002 te deportacije razglasil za zločin proti človeštvu. 14. junija je v Estoniji državni praznik komemoracije. To je dan spomina in žalovanja, a tudi znak priznavanja današnje demokratične in neodvisne Estonije. 14. junij tako v Evropi kot v svetu opozarja na pogosto pozabljeno trpljenje majhnih držav in narodov, zlasti v nekdanji Sovjetski zvezi.
Predsednik
Razprava je končana.
