
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en hyllning till Jean Monnet samt högtidlighållande av 20-årsdagen för förslaget till fördrag om upprättande av Europeiska unionen (1984 – Föredragande: Altiero Spinelli).
Kolleger, ledamöter av Europeiska kommissionen och rådet! Välkomna till detta speciella minnessammanträde.
Efter andra världskriget hade ett antal personer i Västeuropa modet att se situationen i ett större sammanhang. Bland dem fanns två personer: Jean Monnet och Altiero Spinelli, vars minne vi hedrar här i dag. Vi uppmärksammar i dag 20-årsdagen av Europaparlamentets antagande av det första förslaget till konstitutionellt fördrag för Europeiska unionen samt 25-årsdagen av Jean Monnets död. Jag skulle i dag vilja hylla dessa två visionära ledare, som i sitt ledarskap visade viljan, den politiska beslutsamheten och förmågan att tänka långt, brett och stort.
De var inga personer som förlorade sig i smådetaljer; de höjde sig över detaljerna. Man tänker särskilt på Jean Monnet och den tidiga generationen grundare av idén om modern europeisk integration, som höjde sig över andra världskrigets aska, som var beredda att se hopp i en tid när det bara fanns förtvivlan, att se möjligheter i ett läge av ekonomiskt sammanbrott och att i det europeiska projektet se ett ideal för försoning med möjligheter och välstånd. Detta utmärkte dem som en speciell generation bland alla de europeiska generationer som hade föregått dem.
Skärpan och styrkan i Jean Monnets vision har bevisat sitt värde, för visionen har bestått och finner verkligt gensvar än i dag, i samma stund som vi står inför globaliseringens utmaningar, rotad som den var och är i humanitära värden och överstatliga förbindelser.
Jean Monnet insåg tidigt att Europas nationer på egen hand är alltför kringskurna för att kunna ge sitt folk det välstånd som blivit möjligt och därför nödvändigt till följd av moderna förhållanden.
Monnet fäste stor vikt vid den europeiska idéns moraliska och mänskliga aspekter, som kom till uttryck i Schumanplanen genom avståndstagandet från den anda av överlägsenhet och diskriminerande metoder som hade skapat komplex och agg mellan nationer på vår kontinent. De angrep konfliktkällan vid dess rot.
Jean Monnet var en av de första som förstod och förklarade att principen för europeiskt enande i grund och botten gäller sökandet efter en ny humanism. På vår kontinent hade krig följt på krig, vilket hade skapat en ödesdiger cykel där någras seger ledde till hämndbegär hos andra. Hans ambition var att bryta denna onda cirkel och att bland staterna upprätta förbindelser som grundades på likställdhet och medling och som återspeglade relationerna mellan enskilda i demokratiska samhällen.
I denna anda blev Monnet förespråkare för en ny morallära som utgick från människorna och deras förmåga att göra framsteg genom att dra lärdom av de mest smärtsamma erfarenheter de hade gjort. Som Jean Monnet sade förenar vi inte stater utan människor.
En av de stora – ännu inte avklarade – utmaningar vi i dag står inför är antagandet av ett nytt konstitutionellt fördrag för Europeiska unionen. Vi minns här i Europaparlamentet med viss stolthet det ledarskap som kammaren – särskilt Altiero Spinelli och hans kolleger – visade för ungefär 20 år sedan när de, med parlamentets hjälp, såg till att det första förslaget någonsin till konstitution för Europeiska unionen kunde antas.
Jag är stolt över att kunna säga att beslutsamheten att åstadkomma konstitutionell förändring och förmågan att visa verkligt parlamentariskt ledarskap under detta mandat hela tiden har varit uppenbar – före, under och efter Europeiska konventet. Låt mig i sammanhanget även berömma arbetet i vårt utskott för konstitutionella frågor samt dess ordförande, Giorgio Napolitano.
Vi tackar dem – och vi tackar er, herr Napolitano – för ert oförtröttliga arbete och er fasta beslutsamhet att se till att vi har framgång med detta storslagna europeiska projekt.
I samband med att vi i dag firar minnet av dessa två visionära europeiska ledare skulle jag därför, på Europaparlamentets vägnar, vilja uppmana utrikesministrarna i unionens 25 medlemsländer att nästa gång de träffas avge en högtidlig politisk avsiktsförklaring om att snabbt enas om ett nytt konstitutionellt fördrag för Europa. Om vi inte får ett konstitutionellt fördrag före valet, då vill vi ha en sådan förklaring, för EU:s folk har rätt att veta vad de röstar om. En sådan förklaring är ett absolut minimikrav om ett fördrag inte kan slutas före valdagen. Jag skulle vilja be minister Dick Roche att framföra det till rådets ordförande.
När vi nu minns dessa två ledare, Jean Monnet och Altiero Spinelli, är den tydligaste lärdomen för oss på vår väg framåt att även vi måste tänka långt, tänka brett, tänka stort. Även vi måste föra in den humanitära och moraliska dimensionen i vad vi gör, och om vi gör det är det EU av värden som i går tog ett stort steg framåt här i kammaren när vi växte till en union med 25 länder, en union som i framtiden kan beröra sitt folk som den, på dessa ledares tid, berörde dem i det förflutna.
Roche,
   . – Herr talman! Om Jean Monnet stod här i dag och blickade ut över parlamentet skulle han ha stor anledning att glädjas. Han skulle se företrädare för 25 länder och 450 miljoner människor som sitter sida vid sida och strävar tillsammans för EU-folkens gemensamma väl. Han skulle se ett parlament i vilket partier verkar på en gränsöverskridande och ibland alleuropeisk grundval, där företrädare från hela vår kontinent gör gemensam sak med kolleger från andra länder lika ofta som med sina egna landsmän. Om Jean Monnet i dag skulle blicka bortom parlamentet skulle han se länder som i århundraden var bittra fiender arbeta hand i hand som övertygade partner. Han skulle ha anledning att glädjas.
I likhet med Jean Monnet var Altiero Spinelli en man av visioner. Hans vision om en demokratisk och öppen medborgarnas union gav kraft åt tanken att ett konstitutionellt fördrag skulle öka unionens trovärdighet. Den gav även kraft åt tanken att vi medborgare förtjänar en union som är begriplig för oss och som arbetar i våra intressen.
Jean Monnet hoppades inte bara göra krig mellan Europas nationer otänkbart utan även materiellt omöjligt. I dag kan vi se att drömmen är närmare att förverkligas än någonsin. John Hume, nobelpristagare och ledamot av kammaren, sade en gång att vår europeiska union har blivit den mest framgångsrika fredsprocessen i Europas långa historia.
De två männen – Jean Monnet och Altiero Spinelli – var olika på många sätt. Monnet föredrog att arbeta i det tysta bakom kulisserna och att använda sin legendariska skicklighet i att bygga internationella nätverk till att skapa bästa möjliga förutsättningar för ett nytt Europa. Monnet lade grunderna till detta företag. Altiero Spinelli, å andra sidan, var en mycket mer offentlig person – energisk motståndare till fascismen under förra århundradets första hälft, på äldre dagar vald ledamot av detta parlament. De delade dock en central egenskap: de var handlingskraftiga män, fast beslutna att binda sin vision om ett demokratiskt, fredligt och välmående Europa vid medlen att främja den i den verkliga världen. Vad var det med dessa män som gjorde att de idéer de förde fram för många årtionden sedan har kunnat skapa den kraft som, även efter deras död, driver oss alla framåt, att fortsätta deras arbete?
Jean Monnets levnadstecknare, François Duchêne, beskrev kanske sitt ämne bäst när han skrev att Monnets hemlighet låg i en kombination av kreativ och kritisk förmåga och att han tilltalade det romantiska hos människorna genom sina måls idealism och experten i människorna genom sina medels realism. Att skapa ett nytt, fredligt Europa var Jean Monnets största dröm. Tjugofem år efter hans död fortsätter vi att bygga på de grunder han lade.
I likhet med Jean Monnet ansåg Altiero Spinelli att Europa skulle vara dömt att upprepa sina tidigare ödesdigra misstag och riskera sin framtida existens utan en radikal positiv förändring. År 1947 hävdade han att inget är sorgligare än det faktum att det idealiska Europa – lagens och frihetens vagga – bara utgör en del av Europas geografiska område. Han menade vidare att det är säkert att detta område kommer att krympa och att den europeiska civilisationen inte kommer att bli något annat än ett historiskt minne, om man inte åtminstone kan ena vad som finns kvar av den. Europeiska unionen har visat sig vara utmaningen vuxen.
Vad som drev båda männen var deras erfarenhet av och avsky för krig. När de sökte förmedla tankar och mål som skulle hjälpa till att rädda Europa från sig självt, kan de dock knappast ha trott att ett sådant starkt, enat Europa skulle träda fram ur spillrorna efter andra världskriget.
För sextio år sedan kämpade Europa i det sista skedet av det mest förödande kriget i sin historia. Mot denna bakgrund är Europeiska unionen, trots sina brister, en heroisk kraftansträngning som företagits mot dåliga odds. Den har medverkat till fred och välstånd bland europeiska nationer och på andra håll, när historien tydligt har tyckts visa att ett sådant mål är föga mer än en fantasi.
I lördags bevittnade vi en extraordinär vändpunkt i historien: det formella upphörandet av den konstgjorda uppdelningen av Europa. Europeiska unionens utvidgning till 25 medlemsstater är en hyllning till kraften i en dröm.
Den är också en hyllning till vedermödorna för och modet hos många miljoner människor i Central- och Östeuropa, vilka ofta fick lida för att de närde dessa drömmar öppet. Budapestupproret 1956, Pragvåren 1968 och de baltiska sjungande revolutionerna 1990 har bidragit till byggandet av ett Europa i början av 2000-talet som få européer torde ha drömt om under de föregående 2 000 åren i vår oroliga historia.
Den franske författaren Victor Hugo sade 1849 att en dag skulle komma när alla kontinentens nationer går samman i en högre enhet och grundar det europeiska broderskapet utan att förlora sina distinkta drag och sin ärorika egenart. Den dagen har kommit.
Vi får nu inte låta självbelåtenheten få fotfäste i det nya Europa. Vi får inte bara luta oss tillbaka och beundra vårt verk. Det är nu dags för nya ambitioner. I lördags sade Irlands president att vår kontinent är gammal men vår union ung. Det finns fortfarande arbete att göra och ambitioner att förverkliga. Herr talman! Som ni sade måste en av dessa ambitioner vara det konstitutionella fördraget och dess mycket snara fullbordande.
Vi måste noga skydda den frihet, den rättvisa, de mänskliga rättigheter och den politiska pluralism som är grundvalen för vår union. Vi måste fortsätta att bygga vidare på den fred som Jean Monnet såg ersätta den dödliga rivaliteten i sin egen och tidigare generationer. Vi måste också se till att de nya behoven och omständigheterna i unionen återspeglas i dess grundläggande lag. Tjugo år efter parlamentets antagande av Altiero Spinellis förslag till konstitutionellt fördrag måste vi arbeta för att enas om ett nytt fördrag som förbättrar förutsättningarna för demokratisk verksamhet i vår union, som bygger vidare på vår unions framgång och som gör unionen mer lättfattlig och effektivare.
Den första stora uppgift vi står inför tillsammans i den nya unionen är att enas om det nya konstitutionella fördraget. I mars beslutade vi oss för att nå en överenskommelse senast till Europeiska rådets möte i juni – om bara sex veckor. En snar överenskommelse om ett nytt fördrag som gör att unionen kan utvecklas och blomstra är det bästa sättet att hedra minnet av Jean Monnets arbete och att fira att 20 år har gått sedan Altiero Spinelli lade fram parlamentets förslag till konstitution. Detta är den utmaning vi står inför under de närmaste veckorna – en utmaning som vi kommer att klara av genom att arbeta tillsammans.
I samma stund som vi möts här i dag möts i Dublin företrädare från de 25 medlemsstaterna för att utforma detaljer i fördraget. Vi önskar dem lycka till i det arbetet. Hela EU hoppas att de skall uppfylla Altiero Spinellis och Jean Monnets dröm.
De Palacio,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Europaparlamentet har fått den utmärkta idén att hylla minnet av Jean Monnet och Altiero Spinelli vid det sista sammanträdet under sin femte mandatperiod som en, genom allmän rösträtt, vald församling.
Även om de inte är EU:s enda grundare representerar Jean Monnet och Altiero Spinelli, kanske mer än någon annan, Europas otroliga utveckling sedan andra världskriget, som är ett resultat av deras vision och deras konkreta åtgärder.
Jean Monnet lärde oss vad vi behövde göra, och han skrev därför följande i förklaringen av den 9 maj 1950: ”Ett enat Europa kan inte bli verklighet på en enda gång och inte heller genom en helhetslösning. Det kommer att bygga på konkreta resultat, varigenom man först skapar en verklig solidaritet”.
Med denna enkla mening angavs den riktning som vi var tvungna att följa, och som vi har följt sedan 1950-talet: konkreta resultat för att skapa verklig solidaritet. Den berömda steg-för-steg-politiken.
Jag är övertygad om att unionens utvidgning den 1 maj, som inte kommer att bli den sista, är ett talande exempel på denna princip. Men detta enkla uttalande pekar på samma gång ut slutdestinationen för denna väg: Europa, helhetslösningen. I dag existerar det en verklig solidaritet, och Europa förbereder sig för att anpassa sitt konstitutionella fördrag.
Jean Monnet inrättade grundvalarna för den nuvarande europeiska unionen och föreslog metoden för att uppnå den. Detta skedde genom hans egna konkreta resultat, i synnerhet som den första ordföranden för EKSG:s höga myndighet och framför allt som den ständiga och beslutsamma inspirationskällan för den påföljande utvecklingen av europeisk integration. Aktionskommittén för ett Europas förenta stater, som han stödde under loppet av 20 år, gav många fruktbara idéer som därefter har tillämpats i praktiken.
Jag skulle i dag vilja påminna er alla om hans åtgärder för att främja direkta val till Europaparlamentet, något som gör att vi befinner oss där vi är i dag, med ett parlament som har verkliga lagstiftande och kontrollerande befogenheter.
Jean Monnet dog för 25 år sedan, precis före det första val som förde Altiero Spinelli till Europaparlamentet. I likhet med Monnet ställde Spinelli sin vision och sina resultat till förfogande för Europa. Jag skulle vilja påpeka att han var ledamot av Europeiska kommissionen innan han blev ledamot av Europaparlamentet. I dag högtidlighåller vi 20-årsdagen för Europaparlamentets antagande av det förslag till fördrag om upprättande av Europeiska unionen, som vanligen och helt riktigt kallas ”Spinellifördraget”, eftersom Spinelli inte bara var föredragande utan även inspirationskällan bakom förslaget.
I efterhand kan vi utan tvekan hävda att vi inte skulle ha utkastet till EU:s konstitutionella fördrag i dag utan Spinellis fördrag. Följaktligen var förslaget från 1984 inledningen på den process inom unionen som ledde till de framgångsrika omarbetningarna av Romfördraget, Europeiska enhetsakten, Maastrichtfördraget, Amsterdamfördraget och Nicefördraget, och därefter till de konstitutionella diskussioner som ägde rum inom ramen för Europeiska konventet.
Spinellifördraget var nyskapande i många avseenden, åtta år innan man i Maastrichtfördraget förespråkade upprättandet av en genuin europeisk union, baserad på Europeiska gemenskapen. Olika grundläggande bestämmelser i Maastrichtfördraget utgår direkt från Spinellifördraget, som exempelvis de föreskrifter som rör medborgarskap i unionen, respekten för grundläggande rättigheter och införandet av subsidiaritetsprincipen vid fördelning och utövande av unionens befogenheter. I Amsterdamfördraget återupptogs idén om att skapa förutsättningar för möjligheten att införa sanktioner mot en stat i händelse av allvarliga eller ihållande brott mot de demokratiska principerna eller grundläggande rättigheter som vi grundar oss på.
Det finns andra bestämmelser i vilka det förslag till konstitutionellt fördrag som konventet framställde förutsågs 20 år tidigare. Jag skulle särskilt vilja nämna det tydliga uttalandet om företräde för unionens lagstiftning, införandet av konceptet unionsrätt, begränsat till de grundläggande principerna för unionens åtgärder, kommissionens plikt att ta initiativet till programplaneringen för unionens aktiviteter och parlamentets rätt att få sista ordet på budgetområdet.
Slutligen måste vi kanske vänta på att en ny fas av europeisk integration skall börja för att införa vissa tilläggsbestämmelser. Jag skulle särskilt vilja framhålla artikel 82 i Spinellifördraget där det fastställdes att när en majoritet av de stater som företräder två tredjedelar av unionens totala befolkning hade ratificerat fördraget, skulle de staters regeringar som hade ratificerat fördraget omedelbart mötas för att nå en gemensam överenskommelse om förfarandena och datumet för ikraftträdandet för det nya fördraget, samt om förbindelserna med de stater som ännu inte hade ratificerat det. Det är något som oundvikligen måste övervägas inom en union bestående av 25 eller fler stater.
Oavsett vilken form det får lade man i Spinellifördraget fram idén om att etablera unionen på ett grundläggande fördrag som skulle vara en genuin konstitution för EU och därmed bli den helhetslösning som Jean Monnet ansåg vara den oundvikliga följden av konkreta resultat.
Dessa två män, som var så olika när det gäller kultur och temperament, samarbetade under hela 1950-talet. På detta sätt förslog den visionära Spinelli konkreta lösningar för den pragmatiska Monnet, som i sin tur inneslöt sin vision av Europa i sina förslag till de olika regeringarna. Denna kombination av pragmatism och idealism är det som vi mest behöver i den rådande situationen inom EU. Utmaningarna är olika, men metoden gäller fortfarande.
Vi behöver vilja och beslutsamhet, generositet och framåtanda för att skapa ett EU som består av fred och välstånd, av värden och civilisation, som arbetar för solidaritet i världen: vårt Europa.
Napolitano (PSE ).
    Herr talman! För det första skulle jag vilja tacka er för hyllningen till utskottet för konstitutionella frågor och den person som varit dess ordförande under de senaste fem åren.
Ni förstår, herr talman, det är viktigt att historien om upprättandet av detta enade Europa, som började för mer än 50 år sedan, blir en del av det gemensamma minnet hos de personer som finns representerade i parlamentet i dag: vi borde tänka tillbaka på och gå igenom denna historia vad gäller de datum och milstolpar som kännetecknar den och vad gäller dess förgrundsgestalter. I dag hedrar vi minnet av två av de personer som inte var regeringsledamöter, som inte undertecknade fördrag, som inte arbetade i det strålkastarljus som är reserverat för de mäktiga, utan som var stora män med visioner och talesmän för integration, det vill säga Jean Monnet och Altiero Spinelli.
De var båda övertygade om att det enda sättet för EU, delat och blodbesudlat efter två förödande krig under första hälften av 1900-talet, att få en framtid var om det enades och övervann nationalism, rivalitet och fiendskap mellan staterna. De stakade ut den väg som vi skulle slå in på för att grunda ett gemensamt europeiskt intresse och för att inrätta institutioner som kunde uttrycka och följa vägen genom utövandet av gemensam suveränitet.
Samtidigt som det stämmer att Monnet och Spinelli hade olika tillvägagångssätt, olika strategier för att föra fram underlaget till ett enat Europa, är det ännu mer riktigt att de hade samma ideal och att de båda ägnade sina livsverk åt det. Den strategi som förespråkades av Jean Monnet och den store franske statsmannen Robert Schuman, som Monnet fungerade som värdefull rådgivare åt, baserades på att integrera produktionen, kol och stål till att börja med, ekonomierna och marknaderna i de länder som deltog i projektet, en strategi för gradvis utveckling av den europeiska integrationen. Den definierades som funktionalistisk och syftade till att skapa konkreta grunder för fred i Europa, i första hand mellan Frankrike och Tyskland, och gav upphov till de gemenskaper som var i funktion fram till Maastrichtfördraget 1991.
Den strategi som Altiero Spinelli var stridslysten fanbärare för var däremot konstituerande, för det politiska grundandet av europeisk enighet i enlighet med en federalistisk utformning, och den fick stöd av de idéer som en stor italiensk statsman, Alcide De Gasperi, lade fram. Men i kristider, till exempel 1955 då integreringsprocessen verkade avstanna till följd av det misslyckade försöket att skapa en europeisk försvarsgemenskap, strävade både Monnet och Spinelli i samma riktning i sina ansträngningar, trots att de följde olika vägar. Spinelli skrev att han och Monnet båda envist slet och slavade: Monnet i hopp om att nå ett nytt initiativ från regeringarna, och han i hopp om att få ny kraft från utvecklingen, en ny stimulans från gräsrotsnivå. Han sade att de trots sin gemensamma skepsis och alla hinder skulle vinna. Och det var vad som skedde. Denna profetia slog in: EU-anhängarna, de orubbliga företrädarna för integrering, förkämparna, Monnet och Spinelli, segrade.
Herr talman! Vi har nu nått mål som inte ens de vågade hoppas på, och slutligen kan drömmen om europeisk integrering uppfyllas: en dröm som tog konkret form redan för 20 år sedan, då Europaparlamentet den 14 februari 1984 antog det förslag som utarbetades under Altiero Spinellis ledning med en överväldigande majoritet; även detta datum, som vi hedrar minnet av i dag, firas som den konstituerande processens födelsedatum. Tjugo år senare har drömmen blivit ett grundläggande krav för det utvidgade nya EU. Den konstituerande processen måste till slut uppnås genom godkännandet av det utkast som konventet om Europas framtid har antagit. Vi kan inte stanna nu; vi kan inte återvända. Utkastet till konstitution är inte perfekt, utan det utgör en gemensam grund som med svårighet fastställts mellan regeringar och parlament. Det skulle kunna förbättras genom att stödja sig på det tjugoåriga Spinellifördraget, exempelvis där det fastställs – som Loyola de Palacio sade – att fördraget skulle träda i kraft så snart det hade ratificerats av en majoritet av gemenskapens medlemsstater och befolkning. Konventets text skulle kunna förbättras, men den får inte försvagas, eftersom den nyligen skapade unionen bestående av 25 stater i så fall skulle riskera att köra fast och hamna i ett krisläge. Därför borde ingen, inte någon av de regeringar som deltar i regeringskonferensen, ta tillbaka sina ord och det godkännande som de uttryckte i konventet: detta är den uppmaning som parlamentet ännu en gång ger alla; detta är det bästa sättet för att i praktiken hedra Altiero Spinelli och Jean Monnet, utan retorik.
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min grupp anser att initiativet att hedra minnet av Monnet och Spinelli i dag är bra. För utan Monnet, den stora inspirationskällan som stod i bakgrunden, skulle inte förklaringen av den 9 maj 1950, som är det grundläggande dokumentet för upprättandet av EU, vara begriplig, och utan förklaringen skulle det inte ha funnits någon fransk–tysk förlikning, och det skulle inte ha varit möjligt att förena européerna. Och utan hans avgörande arbete för en verklig solidaritet skulle det inte ha varit möjligt att gå mot en gemensam marknad, föregångaren till en politisk union. Och utan hans institutionella vision, och i synnerhet Europeiska kommissionens nyckelroll, skulle vi inte ha kunnat få bukt med den tvångströja som tyngde samarbetet mellan regeringar.
För 20 år sedan – och detta har påpekats här – godkände också denna kammare, som för första gången hade blivit demokratiskt vald, det fördrag som går under benämningen ”Spinellifördraget”, vars föredragande var Spinelli själv.
”Spinellifördraget” har varit en nödvändig referens för alla därpå följande ändringar: Europeiska enhetsakten, Maastricht-, Amsterdam- och Nicefördragen samt naturligtvis det fördrag som konventet har utarbetat.
När jag hade äran att vara ordförande för Europaparlamentets delegation till detta konvent hade jag alltid Spinellifördraget bredvid mig. Och jag brukade säga till mig själv: ”vad skulle Spinelli ha sagt om det här?”, och jag måste erkänna att ”Spinellifördraget”, trots att det framställdes för 20 år sedan, var oerhört relevant i dag, och många av de förslag som han lade fram återfinns nu i det konstitutionella fördraget.
Herr talman! Det finns något som enar Monnet och Spinelli: båda ville ena folk. ”Låt oss ena människorna”, sade Monnet. Och hela ”Spinellifördraget” är fullt av hänvisningar till medborgare, till folk.
Jag tror att – och min vän Dick Roche framförde detta tidigare – de både skulle ha känt sig stolta över det som vi har åstadkommit under dessa år, eftersom jag anser att utkastet till konstitutionellt fördrag är ett fördrag för folk. Och detta inleder den första artikeln, i vilken det talas om en staternas och medborgarnas union, och där Europaparlamentet beviljas full lagstiftande befogenhet och befogenhet för politisk kontroll, eller där nationella parlament förs in med hjälp av systemet för tidig varning. Där finns också det populära initiativet och erkännandet av regionernas, kommunernas och icke-statliga organisationers roll, som alla uppskattas av folket.
Vi har i vårt arbete under 50 år gjort det som både Monnet och Spinelli uppmanade oss till: att ena folk. Och låt mig avslöja en liten hemlighet för er: som barn, vilket jag var mellan Monnet och Spinelli, när jag lämnade mitt land, som med Gil de Biedmas ord var ”ett gammalt oeffektivt land”, möttes jag av ett Europa fullt av murar, Berlinmuren, pyreneiska muren, diktaturernas mur, muren av egoism och muren av nationalism. Dagens Europa, det Europa som min dotter upplever, är ett Europa utan murar, och de som fortfarande står kvar kommer att falla.
Just nu, när en underbar utvidgning har ägt rum, med vilken vi har sytt ihop två Europa, med vilken vi har genomfört detta projekt som framlades i förklaringen av den 9 maj, skulle jag vilja säga till de nya länderna som utgör Europeiska unionen att de borde njuta av sitt införlivande i unionen precis som vi spanjorer njöt av vårt, med framtidsutsikter om friheter, välstånd och framför allt att dela ett gemensamt projekt.
Herr talman! Vi politiker talar ofta om framtiden, och jag anser att det kommer en tid för att kämpa och övervinna de hinder vi står inför, men jag anser att vi i dag har begrundat det förflutna, Monnet och Spinelli, och jag skulle vilja be att vi gläds i nuet, eftersom nuet i dag är underbart. Monnet och Spinelli skulle säkert beskrivas som utopiska, men Lamartine hade rätt när han sade att en utopi inte är mer än en sanning vars tid ännu inte har kommit. Och i dag gör livets med- och motgångar ofta verkligheten mycket trevligare än litteraturen.
Jag anser därför att vi i dag måste njuta av detta underbara ögonblick, smaka på det, glädjas åt det. Vi har skapat det större Europa, och denna underbara morgon, när jag gick mot detta Strasbourgpalats, kom jag ihåg episoden med Johann Wolfgang von Goethe i Valmy, när han plötsligt ställde sig upp inför en grupp människor och med en märkvärdig styrka sade: ”vi bevittnar ett historiskt ögonblick; livet kommer aldrig att bli detsamma igen, och ni kommer kunna säga: vi var där”.
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! För lite drygt 20 år sedan hade jag den oerhörda förmånen att arbeta nära med Altiero Spinelli, när han var huvudföredragande för det förslag till fördrag som vi i dag firar minnet av och jag var en ung, entusiastisk medlem av parlamentets sekretariat. Det var för mig på många sätt en dröm som gick i uppfyllelse: Jag hade nyligen samordnat ”ja”-kampanjen i Storbritannien i folkomröstningen om vårt medlemskap i Europeiska gemenskapen 1975. Jag hade varit samordnare av ”ja”-kampanjen på universitetet i Oxford. Jag hade då varit ledare för en grupp studerande som åkt till Rom i syfte att utanför ett möte i Europeiska rådet demonstrera för – en nymodig idé – direktval till Europaparlamentet – ett av Altiero Spinellis viktigaste kampanjteman på den tiden. Så att då arbeta med Altiero Spinelli var en oerhörd ära och förmån.
Jag insåg att jag arbetade med en märkvärdig man, som skrev historia redan 40 år före förslaget till fördrag när han som Mussolinis politiska fånge – vilket han var i 17 år – var medförfattare till Ventotenemanifestet, i vilket man redan 1941 sade att om kampen mot fascismen kröntes med framgång och man vann kriget skulle allt ändå ha varit förgäves om det bara ledde till ett återupprättande av det gamla systemet med fullständigt suveräna nationalstater i växlande allianser, och vidare att den viktigaste utmaningen efter kriget skulle bli att sammanbinda Europas länder i en struktur som utvecklade deras gemensamma intressen och gjorde krig omöjligt.
Texten cirkulerade i alla antifascistiska motståndsrörelser under krigets sista år och var en av de viktigaste motivationerna, ett av de viktigaste idealen, som hjälpte till att sprida det europeiska budskapet på den tiden, långt före de europeiska rörelsernas sammankomst i Haag.
Fyrtio år senare var Altiero Spinelli här och hjälpte parlamentet att frambringa sitt förslag till fördrag om Europeiska unionen. Han var en mycket ambitiös man, som samtidigt visste när det var nödvändigt att kompromissa. Han var en man med vågade metoder, men villig att bygga samförstånd. Han insåg också att hans projekt inte fick ses som endast hans eget personliga projekt om det skulle lyckas: han var villig att dela äran av – äganderätten till – det förslag till fördrag som parlamentet åstadkom. Han själv talade aldrig om det som ”Spinellis förslag till fördrag”. Han såg till att sex medföredragande från alla de olika grupperna utsågs att arbeta med honom. Han visste att detta projekt var parlamentets projekt. Han beskrev inte sig själv som upphovsman utan som en barnmorska som hade hjälpt parlamentet att föda detta barn, som sedan behövde vårdas. Barnet var viktigt.
Först bidrog det bara till Europeiska enhetsaktens tillkomst. Det fanns många som inte var imponerade. Om vi nu blickar tillbaka med en viss känsla för perspektiv, kan vi dock se att det sakta men säkert startade en process som ledde till fyra på varandra följande regeringskonferenser, Europeiska enhetsakten, Maastricht-, Amsterdam- och Nicefördragen samt nu den blivande konstitutionen. I allt snabbare takt har det förvandlat 1984 års europeiska gemenskap till den helt annorlunda europeiska union som vi har i dag, en union med ett vidare ansvarsområde, med åtminstone delvis effektivare institutioner och med större demokratisk ansvarsskyldighet. Steg för steg kan Altiero Spinellis insats nu ses i rätt perspektiv.
Lärdomen för oss i parlamentet är dock att Spinellis metod gick ut på att försöka bygga upp samförstånd. Han sade att företrädare för alla EU:s viktigaste politiska partier sammanförs i parlamentet och att vi måste använda det till att här nå samförstånd, varefter budskapet kan tas med hem för att övertyga partierna och regeringarna i våra länder och skapa en oemotståndlig politisk kraft. Han var duktig på att bygga upp samförstånd.
Låt oss inte glömma bort att detta var en tid av stor EU-skepticism – modeordet för dagen var ”EU-skleros” – och när regeringarna sade åt oss att inte ändra fördragen, eftersom det bara skulle leda till ett steg bakåt. Rådets ordförande, Leo Tindemans, och kommissionens ordförande, Gaston Thorn, kom till utskottet för institutionella frågor, som det hette på den tiden, för att be oss att inte göra det.
Parlamentet framhärdade likväl och byggde upp detta samförstånd, som ledde till att fördragen öppnades på nytt – ett tabubelagt ämne under många år. Ingen ville ändra fördragen: i Tindemansbetänkandet undvek man att föreslå fördragsändringar, och i de tre vise männens rapport 1979 avrådde man från att ändra fördragen. Parlamentet hade modet att säga att fördragen måste öppnas på nytt och att våra grundläggande konstitutionella texter måste granskas på nytt. Altiero Spinelli byggde tålmodigt upp en kompromiss som i slutändan, när den antogs, stöddes av 88 procent av parlamentet. I varenda politiska grupp fanns då en majoritet som stödde den. Hela 79 procent av de brittiska konservativa stödde Altiero Spinellis fördrag – de satt då i en annan politisk grupp. Nu har de anslutit sig till PPE-DE-gruppen. Jag kan inte säga att de har blivit mer EU-positiva – Hans-Gert Poettering skulle kanske kunna bearbeta dem lite till. Det är en grupp som tycks ha gått bakåt.
Hur som helst kunde Altiero Spinelli då bygga upp ett anmärkningsvärt samförstånd, och det fungerade. Genom att utforma ett projekt här i kammaren – som företräder alla delar av folkopinionen i EU -, en kompromiss godtagbar för en så bred majoritet, kunde vi sätta i gång en process som har tagit oss dit där vi är i dag, där förslaget till konstitution kommer att bli kronan på Altiero Spinellis verk. Vi måste se till att konstitutionen antas.
De Clercq (ELDR ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Efter 17 år som ledamot av Europaparlamentet står jag här i dag, på den liberala gruppens vägnar, för att ge det som förmodligen blir mitt sista tal i en plenardebatt. Jag är stolt, och på samma gång tacksam, över att befinna mig här i dag på en historisk plats vid en historisk tidpunkt. Detta är en historisk plats eftersom Europaparlamentet ligger i demokratins mittpunkt i Europa och är den enda EU-institution som väljs direkt av 450 miljoner europeiska medborgare. Mycket snart, den 13 juni, kommer människor från 25 europeiska länder att samfällt välja sina ledamöter till Europaparlamentet på samma gång. I dag är Europa ett, återförenat på ett frivilligt, fridfullt och hållbart sätt på en grund av jämlikhet, paritet och solidaritet. Euroskeptiker säger att vi investerar i en dröm. Det kanske är så, men vad är fel med det? Till slut, och detta är viktigt, lyckas vi i hög grad att förverkliga våra drömmar och ena Europa.
I dag hedrar vi särskilt minnet av Jean Monnet, den förste som tänkte på, eller får jag säga den förste som drömde om, ett enat Europa, Schumanplanens arkitekt, och den förste grundaren av den nuvarande europeiska unionen. Med Jean Monnet i åtanke kan vi drömma av hjärtans lust. Vi kan nära drömmar, så länge som vi vet hur man överför dem i handling. Även om vår stora europeiska dröm inte är fullständig har vi gjort en hel del framsteg. Utöver Jean Monnet skulle jag också vilja hedra alla de tusen övriga som har hjälpt till att bana vägen och inte minst EU:s medborgare.
Det steg som vi i dag tar på denna resa borde också ge förnyad kraft till den europeiska integreringsprocessen, eftersom bristen på en verkligt politisk europeisk union kommer att bli ännu mer påtaglig från i dag. Om Europeiska unionen skall spela en riktig roll av någon betydelse i världen borde den sluta uppträda som en rent ekonomisk allians och växa in i en politiskt mogen ålder. I dag handlar det om mer än bara Europeiska unionens utvidgning; det handlar om en förändring, en återförening av Europa och av alla européer. Vi tar verkligen ett historiskt steg i dag – ett steg från delning till enhet, från hotande konflikt till garanterad fred och stabilitet, ett steg från socioekonomisk ojämlikhet till hållbar tillväxt och välstånd för alla våra europeiska medborgare.
Jag vill lyckönska alla i denna kammare, för att vi inte har missat detta historiska tillfälle till en europeisk union. Det är följaktligen med förtröstan som jag för facklan vidare till många nya, unga, entusiastiska européer i den unika församling som detta Europaparlament utgör. Jag skulle vilja säga till dessa unga ledamöter, och till alla parlamentsledamöter: EU:s framtid ligger i era händer. Farväl, Europa. Förbli en ledstjärna av fred och lugn i den stormiga sjö som vår värld tyvärr alltför ofta har blivit.
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är både ett stort nöje och en stor ära för mig att här i dag hedra minnet av den store europén Jean Monnet och påminnas om att det var den italienska antifascisten och demokratiska kommunisten Altiero Spinelli som låg bakom det förslag till fördrag vilket lade grunden till Europeiska unionen den 14 februari 1984, och vilket blev föregångare till det utkast till konstitution som utarbetades av Europeiska konventet, och som, vilket också är välkänt, den tidens Europaparlamentet antog med en anmärkningsvärt stor majoritet. På den tiden gjorde Altiero Spinelli det uttryckligen klart att det framför allt var Europaparlamentet som hade förmåga att gå vidare med den europeiska integreringen och utveckla den ytterligare, eftersom det var legitimerat som en europeisk institution genom att det väljs direkt av medborgarna. Detta budskap från Spinelli kan mycket väl framstå som ett testamente, men som jag uppfattar det är det fortfarande giltigt i dag, och därför borde det, även i framtiden, vägleda denna kammares handlingar när 25 stater förenas i att utmejsla 450 miljoner människors samexistens inom Europeiska unionen, och göra det på en solidarisk grund, både i demokratisk och social bemärkelse. Jag är övertygad om att det bara är på det sättet som Europas enande, vilket officiellt fullbordades den 1 maj, verkligen kan lyckas och ha en framtid.
Altiero Spinelli invaldes i Europaparlamentet 1979, efter att ha ställt upp som kandidat för det italienska kommunistpartiet. Han satt som ledamot av det som på den tiden var kommunistgruppen, vilken nästan uteslutande bestod av företrädare för de italienska och franska kommunistpartierna. Från juli 1982, som ordförande för utskottet för institutionella frågor, var har ansvarig för att utarbeta förslaget till fördrag. Eftersom jag i mycket hög grad betraktar mig själv som tillhörande Spinellis tradition är jag säker på att ni inte kommer att ha något emot om jag i dag fokuserar mina hågkomster på honom som människa och som politiker. Mitt viktigaste skäl för detta är att Altiero Spinelli övergav stalinismen definitivt så tidigt som 1937, och att han senare orubbligt kämpade för ett europeiskt enande med idealism, passion, energi och sporadiska visioner som låg före hans egen tid, oavsett om det var som rådgivare åt De Gasperi, Jean Monnet eller den italienska utrikesministern Pietro Nenni, som gästprofessor och statsvetare, som ledamot av kommissionen eller parlamentet. Hans kritiker och motståndare anklagade honom för en sporadisk tendens att drömma drömmar och förlora kontakten med verkligheten, något som, det måste sägas, innebar att han inte bara fick vänner i den egna gruppen.
För mig personifierar Altiero Spinelli de nyaste aspekterna av vårt europeiska arv. Han lärde sig av bitter erfarenhet att nationalism, fascism och krig måste förpassas till det förflutna; det var detta som motiverade hans så passionerade hängivenhet för ett enat Europa. I kampen mot fascismen uthärdade Altiero Spinelli många år i Mussolinis fängelser.
Därför var det bara logiskt att Spinelli skulle återfinnas bland de främsta upphovsmännen bakom utkastet till europeiskt manifest vid den europeiska motståndskonferenserna i Genève 1944. Redan innan kriget var slut återvände Spinelli till norra Italien och deltog i det väpnade motståndet. Efter kriget grundade han den europeiska rörelsen tillsammans med personer som Henri Frenay, ledaren för den franska motståndsrörelsen , och Eugen Kogon, en tysk som överlevde Buchenwald. För Altiero Spinelli var det alltså kampen mot fascismen som gav honom en ansvarskänsla för Europas utveckling som en fredlig och fri demokrati, och ända fram till sin död den 23 maj 1986 uppskattade han sin frihet, som hade varit dyrköpt, och upprätthöll sin fasta tro på ett fredligt och enat Europa. Det är detta antifascistiska arv som jag tror att vi alltid skall vara uppmärksamma på, och som framför allt borde vägleda våra handlingar ständigt.
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman! För några månader sedan, vid regeringskonferensen i Bryssel, stod det klart att unionen kanske misslyckas och att vi kanske återgår till den heliga nationella själviskheten. Alla ryggade tillbaka inför konsekvenserna av en sådan upplösning, fick kalla fötter och började leta efter olika sätt för att få det goda fartyget Europa flytande igen.
Herr talman! Ni borde verkligen avbryta mig och fråga varför jag pratar strunt. Denna mening är 20 år gammal; Spinelli använde den i sitt anförande till denna kammare när han lade fram sitt utkast. Jag erkänner att jag är chockerad över hur aktuellt detta tal är. Som om han diskuterade konventet jämför han de två metoderna – en konstitution som utarbetas av ett parlament å ena sidan och av diplomaterna och ministrarna vid en regeringskonferens å den andra. Hans ord säger oss att vi nu känner till resultaten av dessa två olika strategier. Allteftersom förhandlingarna framskred fick det nationella synsättet övertaget på ett oemotståndligt sätt; det europeiska synsättet har stadigt tonat bort, och vi står slutligen med förslaget att åtgärder av enskilda stater i själva verket borde betonas på bekostnad av åtgärder på överstatlig nivå. Som ni märker delar jag min talartid med Spinelli. Det finns inget bättre sätt att uttrycka det som har skett under de senaste månaderna inom Ekofin, i Bryssel, i Neapel: den gamla kampen för en europeisk demokrati i jämförelse med det Europa som består av statliga kanslier, byråkratier, regeringar och deras krav på absolut makt.
Spinelli vädjar till kammaren med dessa ord: ”Genom att ta detta initiativ får vi vår legitimitet från vår ställning som medborgarnas och samhällenas valda företrädare, som de som bär det verkliga ansvaret för den europeiska demokrati som skapas.” Jag har funnit det mycket spännande att följa argumenten i detta anförande, för han försöker övertyga kammaren om att inte sända förslaget till rådet eller till regeringskonferensen, utan att få det ratificerat av de nationella parlamenten. Även han befann sig bara ett par månader från ett val, och han talade i februari, samma månad som det avgörande ögonblicket i förfarandet med att utarbeta konstitutionen, och jag beklagar det faktum att parlamentet självt inte har funnit kraften att anta detta utkast till konvention och framlägga det för de nationella parlamenten för ratificering. Han fortsätter med att säga hur mycket han skäms över ett parlament som i framtiden kommer att vara maktlöst att agera på ett beslutsamt sätt när det gäller att ge Europa en konstitution, hur han skyggar för att sätta sin fot där. Han har också något grundläggande att säga om enhällighet och konstitutionen: ”Om vi skulle tillåta oss själva att hysa tvivel om möjligheten att börja innan alla har anslutit sig skulle vi överlämna beslutet till de som tvekar mest och faktiskt till potentiella motståndare, och inte till de som är mest beslutsamma, och vi skulle därmed döma hela företaget till ett så gott som säkert misslyckande.”
För tjugo år sedan uppmanade Altiero Spinelli parlamentet att tala om för folket vad som stod på spel, det vill säga europeisk demokrati och utveckling av politisk enighet. Jag vill avsluta med några ord av Jean Monnet, ord som jag skulle vilja uppmana alla regeringar och ministrar att ständigt bära med sig, de mest aktuella ord som över huvud taget kan yttras i samband med dagens förfarande med att utarbeta konstitutionen: ”Vi samordnar inte stater; vi sammanför människor!”
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Jag tror att både Jean Monnet och Altiero Spinelli skulle ha varit mycket stolta över händelserna den 1 maj. Jean Monnet, en av Europeiska unionens högt aktade grundare, verkade för att Europeiska ekonomiska gemenskapen skulle upprättas, eftersom det skulle vara ett sätt att se till att kontinenten Europa skulle leva i fred med sig själv i stället för att inlåta sig i ideliga krig.
Den konstgjorda skiljelinje som funnits i Europa sedan andra världskrigets slut har nu suddats ut, och folken i östra och västra Europa har frivilligt förenats som en gemenskap av 25 länder vilka arbetar tillsammans med det gemensamma intresset att främja ekonomiskt välstånd, demokrati och rättsstatsprincipen.
Den vision EU:s grundare hade har förverkligats ytterligare som en direkt följd av anslutningen av tio nya länder till unionen. Som en gemenskap med 25 medlemmar har unionen nu långt bättre förutsättningar än någonsin tidigare att med kraft och beslutsamhet bedriva politik på den internationella arenan. Det är nu också 20 år sedan Altiero Spinelli utarbetade sitt betänkande, i vilket han rekommenderade att ett konstitutionellt fördrag skulle upprättas för Europeiska unionen, och ett av de centrala inslagen i hans betänkande 1984 var att ge Europaparlamentet en mer framträdande roll. Många av Altiero Spinellis rekommendationer finns med i de fördrag som antagits under de senaste 18 åren.
Europaparlamentet har nu medbeslutandemakt med EU:s regeringar på över 50 lagstiftningsområden. Men vi måste vara försiktiga och komma ihåg att en väldig mängd arbete återstår att slutföra innan ett konstitutionellt fördrag för Europeiska unionen är i hamn. Intensiva förhandlingar kommer att fortsätta under det irländska ordförandeskapet fram till den 17 juni i avsikt att slutgiltigt fastställa bestämmelserna i det nya fördraget. Det åligger sedan dem av oss som stöder detta fördrag, som kommer att rationalisera EU:s sätt att fungera, att gå ut och uttryckligen marknadsföra dess innehåll för människorna i EU. Om en överenskommelse nås om ett nytt EU-fördrag, då måste vi fokusera på kampanjen för att ratificera det nya fördragets villkor i unionens 25 medlemsstater.
Vi får inte underskatta uppgiftens omfattning. Vi måste vara fast beslutna att vinna denna strid, så att vi får ett fördrag som kan vägleda Europeiska unionen under de kommande 25 åren.
Bonde (EDD ).
    Herr talman! I dag minns vi Monnet och Spinelli. Jag har med stort nöje läst Monnets memoarer, men ingenstans däri funnit hänvisningar som stöder den odemokratiska, supercentraliserade EU-stat som proklameras i konstitutionen. Monnet beskrev till exempel en liten praktisk kommission och inte ett okontrollerat demokratiskt monster med bedrägeri och förskingring som kanske uppgår till 60 miljarder danska kronor per år.
Jag satt bredvid Spinelli i budgetutskottet under mina första tio år i parlamentet och fick stor respekt för hans konsekventa, federalistiska tänkande. Det var han och grundaren av , Emanuelle Gasso, som lärde mig att federalism inte är centralism, utan idén om demokrati på en högre nivå än nationalstatens.
Federalism är en förståndig regeringsform i Förenta staterna, Kanada, Schweiz och Tyskland. Det är också en härlig dröm för EU, men det är en dröm som skulle kunna förvandlas till en mardröm om det inte fanns en gemenskap av folk som kände sig hemma i en federal stat. Deltagandet vid valen till Europaparlamentet har fallit från 63 till 49 procent under fem val och kommer knappast att uppgå till mer än 40 procent i juni. Åttiosju procent av väljarna deltog i det senaste danska valet. Jag är inte antifederalist utan realist.
Om vi jämför med Förenta staterna har vi nu 450 miljoner infödda européer som skulle behövas flyttas innan ett nytt, gemensamt europeiskt folk skulle dyka upp. Om det var 87 procents deltagande i valen till Europaparlamentet och 49 procents deltagande i nationella val skulle federalisterna ta över från de av oss som arbetar för ett nationernas Europa och för ett demokratiernas och mångfaldens Europa.
Varför inte sluta ett avtal mellan federalister och realister, genom vilket ni federalister godtar ett Europa som styrs från de nationella parlamenten till den dag då deltagandet i valen till Europaparlamentet överstiger deltagandet i nationella val? I gengäld skulle vi acceptera den federalistiska modellen, eller dra oss tillbaka, den dag som deltagandet i Europaparlamentets val gör de nationella valen mindre representativa för väljarna.
Vi skulle kanske också kunna komma överens om att lägga fram EU:s konstitution för omröstning i alla EU-länder på samma dag. På så sätt skulle vi uppnå den första gemensamma europeiska debatten om vår gemensamma framtid, och vi skulle kunna se om federalismen kan besegra vårt uppdrag att skapa ett demokratiernas Europa. Låt oss föra en rättvis kamp om EU:s framtid. Fram till dess föredrar jag den danska författningen framför EU:s. 
Pannella (NI ).
    Herr talman, fru vice kommissionsordförande, herr rådsordförande! Jean Monnets och Altiero Spinellis Europa fanns inte i Europa. I Europa var människorna och institutionerna enade: nazi-Berlin, fascist-Rom, Vichy-Paris, samt Spanien och Portugal: de var enade. Detta nationernas Europa var inte Ventotenemanifestets Europa; det var bara förintelsens Europa. Europas folk stod bara enade vid ett tillfälle under Europas historia: som hela Europas judiska befolkning, som annorlunda, homosexuella eller romer, som förintelsens folk. Sådant var Europa. Och det muntra Europa, Europa med festivaler, avrättningar och saker som jag inte ens vill fortsätta att nämna ... Europa satt då fängslat eller hade mördats. Vårt Europa innehöll Thomas Mann, Albert Einstein, kanske Marlene Dietrich; det innehöll Don Luigi Sturzo, Gaetano Salvemini, Enrico Fermi. Europa låg utanför Europa, och det enda sättet för oss att göra anspråk på dessa rötter är vi föreställer oss ett Europa som grundar sig på europeisk reform och inte på Franz von Papens och kardinal Pacellis motreform, Vita rosens Europa, just reformens Europa, och inte på kommunismens, fascismens, nationalismens och den romerska talibanismens bedrägeri. Vi måste säga det klart och tydligt, herr talman!
Ni firar en företeelse som inte har något att göra med Spinellis idé; i morgon kommer ni att godkänna ett nationernas Europa som ligger mellan social demokrati och gaullism. Spinelli föreställde sig Europa i rådet, i linje med Förenta staternas senat, inte i det faktiska projektet men som idé. Tills vi når denna typ av Förenta staternas federalism och federalism i Europas Förenta stater anser jag att vi kommer att befinna oss i en situation som liknar Paris under [folkfronten], som baserades på röda flaggor och skyttegravar, vilka förrådde den spanska legaliteten och gjorde Pyrenéerna till en dödens plats för Madrid, medan fascister och nazister anlände till Spanien för att döda. Så jag föredrar att minnas Salvador de Madariaga med flera: detta är Altieros Europa.
Jag skulle vilja göra en vädjan, herr talman: se till att Ventotenemanifestet offentliggörs tillsammans med det utkast som vi diskuterar, inte bara på alla våra europeiska språk utan också på arabiska och kinesiska, för i dag finns det ett stort behov där av denna dröm, denna historia och dessa förebilder.
Hume (PSE ).
   – Herr talman! Jag är verkligen ledsen över att detta blir mitt sista tal inför parlamentet, efter att ha varit här de senaste 25 åren. Jag måste dra mig tillbaka av hälsoskäl, men jag vill uttrycka min djupaste tacksamhet mot mina kolleger här i parlamentet, och naturligtvis mot kommissionen och rådet, för det enastående stöd som de har gett till freden i Nordirland. Det särskilda programmet för fred och försoning samt Internationella fonden för Irland har på ett enastående sätt gett våra unga människor stort hopp.
Jag har också parlamentet och Strasbourg mycket att tacka för när det gäller mitt eget tänkande. Jag berättar alltid historien om första gången jag kom hit, 1979. Jag tog en promenad över bron från Strasbourg i Frankrike till Kehl i Tyskland och stannade och funderade. Jag tänkte då att om jag hade stått där 30 år tidigare, efter andra världskrigets slut – det värsta halvseklet i världshistorien, under vilket 50 miljoner människor slaktades –, och sagt till mig själv ”oroa dig inte, det är över; de kommer alla att vara enade inom kort”, skulle jag ha skickats till en psykiater. Men det hände, och det är något som Europeiska unionen enligt min mening inte uppmärksammar tillräckligt. Europeiska unionen är det bästa exemplet i världshistorien på konfliktlösning. Av den anledningen bör de principer som ligger till grund för den överbringas till varje konfliktområde.
Jag vet vad jag talar om när jag säger det, för de tre principer som ligger till grund för Europeiska unionen är exakt desamma som de tre principer som ligger till grund för vår särskilda överenskommelse i Nordirland. Princip nummer ett är respekt för olikhet. Alla konflikter handlar om olikhet, oavsett om det gäller ras, religion eller nationalitet. Svaret på olikhet är att respektera den, för det handlar inte om något annat än var man råkar vara född.
Princip nummer två är institutioner som respekterar olikheter. Alla medlemsstater är representerade i ministerrådet, Europeiska kommissionen och Europaparlamentet.
Den tredje och viktigaste principen är vad jag kallar läkningsprocessen. De inblandade länderna arbetade tillsammans i sina gemensamma intressen – för ekonomisk utveckling, till exempel – och spillde sitt svett, inte sitt blod. De suddade därigenom ut månghundraåriga skiljelinjer, och som en följd har det nya Europa utvecklats, och det utvecklas fortfarande.
Samma tre principer ligger till grund för vår överenskommelse i Nordirland. Båda sidor respekterar fullständigt princip nummer ett, respekt för olikhet. I fråga om princip nummer två, institutioner, kommer en proportionell församling och en proportionell regering att innefatta alla delar av samhället. När de är på plats är det dags för den tredje principen: att arbeta tillsammans för gemensamma intressen och spilla svett, inte blod. Det förflutnas skiljemurar i Irland kommer att rivas ned, och ett nytt Irland kommer att utvecklas.
Världen är mycket mindre nu när vi genomlever den största revolutionen i världshistorien när det gäller teknik, telekommunikation och transporter. Vi har därför bättre förutsättningar att forma denna värld, särskild denna mycket historiska vecka – vem kunde ha drömt om att hela Europa skulle vara tillsammans! Med tanke på att världen är mindre och att vi har bättre förutsättningar att forma den, bör Europeiska unionen besluta att det främsta målet under detta nya århundrade skall vara en värld där det inte längre finns krig eller konflikter.
I avsikt att uppnå det – och jag riktar denna vädjan till ministerrådet – borde Europeiska unionen ordna med en kommissionär, uppbackad av en kommissionsavdelning för fred och försoning, vars uppgift skulle vara att till varje konfliktområde i världen överbringa inte vapen eller soldater utan Europeiska unionens filosofi. Denna kommissionärs uppgift skulle vara att främja dialogen om den filosofin och att hjälpa till att skapa en värld där det inte längre finns krig eller konflikter. Jag tror att det nu är möjligt.
Slutligen uttrycker jag återigen min djupaste tacksamhet mot er alla för det stora stöd som ni ger till freden på mina egna gator. Tack så hemskt mycket, och jag är verkligen ledsen över att jag lämnar detta storslagna parlament.
Talmannen.
   – Jag tackar er, herr Hume, och alla dem som har bidragit till denna minnesdebatt.
Debatten är avslutad. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en allmän debatt om det utvidgade EU:s framtid. 
Talmannen.
   – Den allmänna debatten inleds med uttalanden av rådet och kommissionen – Mot en konstitution för Europa. 
Roche,
   . – Herr talman! Även jag skulle varmt vilja gratulera John Hume till vad som var ett utomordentligt avskedstal.
Jag är mycket glad över att i dag vara inbjuden att tala inför er i den allmänna debatten om det utvidgade EU:s framtid – Mot en konstitution för Europa. Dagens debatt äger rum samtidigt som företrädare för alla medlemsstaterna och för parlamentet träffas i Dublin. Den uppgift som har förelagts dem är att lösa de kvarstående icke-institutionella frågorna i debatten om det konstitutionella fördraget.
Som ledamot av Europeiska konventet är jag fullt medveten om det hårda arbete för och djupa engagemang som Europaparlamentets företrädare visat prov på under konventets arbete. Även om vi kanske inte var helt överens om varenda fråga värdesatte jag vår gemensamma föresats att frambringa ett konstitutionellt fördrag som tjänar unionen väl och som tilltalar EU:s medborgare. Även om förhandlingarna om förslaget till fördrag ännu inte är slutförda kan vi vara tämligen nöjda med vad som har uträttats. Jag skulle vilja understryka att vi i detta skede av våra diskussioner har kommit mycket längre, på ett mycket positivare sätt, än någon torde ha ansett möjligt under de mörka dagarna i december och de första dagarna av januari.
Det förslag som konventet lade fram gav regeringskonferensen en verkligt utmärkt ram för att bygga ett konstitutionellt fördrag som motstår tidens tand. Förslaget är skrivet på ett språk som är mer tillgängligt än något tidigare fördrag.
Av förslaget framgår tydligt vem som gör vad i unionen. Det innehåller en närmare utveckling av subsidiaritetsdoktrinen, ett klargörande av omfattningen av Europeiska unionens befogenheter, en skärpning av den demokratiska ansvarsskyldigheten och en förenkling av den uppsättning rättsliga instrument genom vilka unionen handlar. Det syftar till att förse en union med 25 eller fler medlemsstater med institutioner som är funktionella och som kan tillgodose våra medborgares och vår unions behov även i framtiden. Det innebär att en stadga om de grundläggande rättigheterna för första gången införs i unionens konstitutionella ordning. Det ger vår union förutsättningar att handla med bättre sammanhang internt och att framhäva och främja våra gemensamma värden på den globala arenan – just de värden som John Hume alldeles nyss så gripande talade om.
Det är en imponerande handling som bör tilltala EU:s folk. När jag lyssnar till kritiker och skeptiker har jag svårt att förstå vad de talar om. Som jag sade på BBC förra helgen hoppas jag innerligt att kritikerna och skeptikerna – även de här i kammaren – kommer att ägna om så bara en liten stund åt att överväga förslagstexten och vad den innehåller samt erkänna dess många förtjänster.
Jag vill framföra mina tack till parlamentet för dess starka stöd för våra ansträngningar att avsluta regeringskonferensen under det irländska ordförandeskapet. Jag kan i dag på nytt försäkra er, herr talman, och parlamentets ledamöter om att vi gör allt som står i vår makt för att slutföra förhandlingarna med lyckat resultat. Det mycket positiva gensvaret på premiärministerns rapport till rådets vårmöte och bekräftelsen på att den politiska viljan finns att komma överens före Europeiska rådets möte i juni är ett mycket uppmuntrande tecken på parternas vilja att nå en slutlig överenskommelse. Samtidigt som vi inte får underskatta den utmaning som vi står inför kan vi med viss tillförsikt säga att vi är närmare en uppgörelse än vi någonsin har varit.
Vi skall försöka göra så stora framsteg som möjligt under maj, så att endast ett mycket litet antal frågor lämnas för slutligt avgörande av stats- och regeringscheferna på Europeiska rådets junimöte. I detta sammanhang kan sägas att premiärministern uppmanade parterna att anlägga en positiv och fokuserad syn på förhandlingarna och att undvika att ta med helt nya frågor till förhandlingsbordet.
Som svar på talman Pat Cox punkt tidigare: utrikesministrarna kommer att träffas för ingående diskussioner den 17 och 18 maj. Det är vår ambition och avsikt att lösa så många kvarstående frågor som möjligt på det mötet. På det senaste mötet i rådet (allmänna frågor) klargjorde minister Brian Cowen att om det, enligt hans uppfattning, krävs ytterligare arbete, så kommer utrikesministrarna att träffas den 24 maj och, om nödvändigt, igen efter det. Vi kommer även att fortsätta att möta parterna bilateralt, på både politisk och officiell nivå. I synnerhet kommer premiärministern att använda sin rundresa till huvudstäderna före Europeiska rådet möte, vilken påbörjades nu i veckan, till att förhöra sig om medlemsstaternas ståndpunkter, diskutera dessa ståndpunkter, bemöta eventuella kvarvarande farhågor och lösa problem.
Jag tänker inte gå in alltför detaljerat på de kvarstående frågorna. Ni känner allihop till dem: definitionen och användningen av omröstning med kvalificerad majoritet, kommissionens sammansättning samt ett antal andra frågor av varierande grad av komplexitet och känslighet. Oavsett hur komplexa eller känsliga frågorna är, kommer det – om det finns en politisk vilja – att gå att finna ett sätt att lösa konflikterna och de känsliga frågorna.
För att beröra ett antal nyckelfrågor har vi klargjort vår uppfattning att samförstånd kan nås endast med ett omröstningssystem som bygger på dubbel majoritet. Samtidigt som det är nödvändigt att tillgodose behovet av effektivitet måste vi dock även ta vederbörlig hänsyn till behovet av balans mellan medlemsstaterna och till deras specifika ståndpunkter. Det bör vara möjligt att nå en uppgörelse som alla är nöjda med, kanske genom viss justering av befolknings- och medlemsstatströsklarna.
När det gäller användningen av omröstning med kvalificerad majoritet finns det en allmän önskan, som jag vet parlamentet delar, att utvidga den i avsikt att främja ett effektivt beslutsfattande i en större union. På samma gång finns det även ett behov av att ta medlemsstaternas särskilda ståndpunkter med i beräkningen. Jag tror att det kommer att gå att nå en tillfredsställande helhetsuppgörelse som omfattar en ytterligare ökning av det antal områden som är föremål för omröstning med kvalificerad majoritet och medbeslutande.
Vi är alla överens om att kommissionen måste vara effektiv. Vi är även fullt medvetna om medlemsstaternas ståndpunkter i fråga om kommissionens sammansättning. John Hume talade om den institutionella ramen och den utomordentligt subtila formeln för denna. Jag anser att de två perspektiven – nödvändigheten av en prestationsduglig kommission och ståndpunkterna i fråga om kommissionens sammansättning – möjligen skulle gå att förena genom att under lång tid behålla en kommission bestående av en ledamot från varje medlemsstat för att därefter övergå till en mindre storlek på grundval av strikt jämlik rotering.
Jag vet att väldigt många av er hoppas att det kommer att vara möjligt att sluta det konstitutionella fördraget före valet till Europaparlamentet, och det är verkligen vad även jag personligen skulle vilja hoppas på och önska. Från ordförandeskapets sida skulle vi vilja vara i stånd att göra det, men i detta skede är det mer realistiskt att anta att slutförhandlingarna kommer att slutföras under Europeiska rådets möte i juni.
Vi bör inse att den allra största delen av konventets arbete har förblivit oförändrat och inte kommer att ändras. Vi bör komma ihåg att vi har enats om en tydlig uppsättning värden och principer som vi alla kan skriva under på och som rör själva kärnan i vad Europeiska unionen är och vad Europeiska unionen hoppas åstadkomma. Dessa är inte uppe till diskussion på regeringskonferensen.
Det är värt att upprepa vad vi har åstadkommit: vi har gjort enorma framsteg med att förenkla beslutsfattandet, med att klargöra vem som är ansvarig för att fatta beslut, med att klargöra för medborgarna att dessa beslut kommer att fattas på rätt nivå. Vidare har vi utökat Europaparlamentets roll och, som en följd, stärkt den demokratiska granskningen av unionen. Dessa principer är inte uppe till diskussion på regeringskonferensen.
Vi bör även komma ihåg de mycket betydande framsteg i de kvarstående icke-institutionella frågorna som gjordes under det italienska ordförandeskapet, som jag vill berömma. De förslag som vi har lagt fram till diskussion på dagens ”brännpunktsmöte” bygger till stor del på de föregående ordförandeskapens arbete.
Den nya konstitutionen kommer att vara bra för Europeiska unionen, den kommer att vara bra för medlemsstaterna, och – viktigast av allt – den kommer att vara bra för EU:s medborgare. Därom är jag fullt övertygad. Från ordförandeskapets sida tänker vi göra allt som står i vår makt för att säkra ett lyckosamt utfall av förhandlingarna. Efter den mycket viktiga landvinningen i form av den utvidgning som just har ägt rum, är ett framgångsrikt slutförande av förhandlingarna om det konstitutionella fördraget nästa logiska steg i vår unions vidare utveckling.
Vitorino
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är säker på att vi alla blev berörda och uppmuntrade av de uttryck för glädje som välkomnade de tio nya medlemsstaternas ankomst i Europeiska unionen den 1 maj. Det finns ett brett rättfärdigande för sådana tecken på entusiasm. Utvidgningen representerar verkligen framtiden: framtiden för Europas historia, en framtid av fred och välfärd, solidaritet och enande, på en kontinental skala. Den representerar också framtiden för det europeiska projektet, inom vars ram vi måste samarbeta, och de fördelar som vi ständigt, dagligen, måste förklara för våra medborgare, så att vi kan få deras stöd.
Utvidgningen representerar också ett unikt tillfälle, som vi måste gripa med båda händerna, att reformera vår politik och att omstrukturera EU-institutionerna för att utveckla de lämpliga instrumenten som ger morgondagens EU förmåga att inte bara fokusera på kraven – både de interna och externa – på effektivitet, genomblickbarhet och enkelhet, utan också på medborgarnas särskilda bekymmer och på allt som innebär en förändring i deras vardagsliv.
Det är värt att minnas skälen till att man vid Europeiska rådets möte i Laeken valde att upprätta konventet om Europas framtid: det växande avståndet mellan allmänheten och EU:s institutioner, behovet att ompröva det europeiska projektet och institutionerna mot bakgrund av utvidgningen och behovet att bedöma Europas roll i en alltmer globaliserad värld. Herr talman! Det är värt att komma ihåg de utmaningar som rådet i Laeken överlämnade till konventet: utmaningen att tydligt fastställa befogenhetsuppdelningen mellan unionen och medlemsstaterna för att tydligare förklara för allmänheten vem som gör vad inom Europeiska unionen; utmaningen att förenkla unionens texter, instrument och beslutsförfaranden; utmaningen att skapa mervärde för EU:s institutioner och beslutsförfarande när det gäller demokrati, insyn och effektivitet, och kanske till och med utmaningen att förverkliga drömmen om att anta en europeisk konstitution.
Konventet gjorde ett tydligt val när de ställdes inför dessa utmaningar – ett oerhört tydligt val faktiskt! Vi valde den konstitutionella vägen. Vi beslutade att placera allmänheten i mitten av det europeiska projektet, och följaktligen fullständigt införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna i det konstitutionella fördraget. I dag är vi närmare än någonsin, som Dick Roche nyss sade, att anta en genuin europeisk konstitution. Vår önskan att se detta ambitiösa projekt nå framgång är en korrekt återspegling av vår utvärdering av konventets arbete. Kommissionen anser att utkastet till konstitution har nått målen för enkelhet, effektivitet och demokrati.
Det är naturligtvis inte ett perfekt dokument. Några få förbättringar, som begränsar sig till konventets utkast till konstitution, är som vi ser det önskvärda, förutsatt att dessa inte stör den övergripande balansen i texten. Vi måste förbättra vår möjlighet att agera inom ramen för det beslutsfattande som från och med nu omfattar de tjugofem medlemsstaterna genom en mer allmän utvidgning till omröstning med kvalificerad majoritet. Beslutsprocessen måste göras mer genomblickbar.
Vi är starka förespråkare för dubbel majoritet vid omröstning i rådet. Jag förstår Dick Roches argument. Det måste finnas något sätt att säkerställa att alla blir delaktiga i systemet med dubbel majoritet. Man måste dock vara försiktig så att man inte inför ett element i systemet med dubbel majoritet som kan skapa förvirring, eftersom detta skulle beröva det dess viktigaste fördelar ur allmänhetens perspektiv, nämligen effektivitet och tydlighet. Låt oss inte kasta ut barnet med badvattnet!
Vi måste också vara i stånd att svara på de framtida utvecklingar som redan är på väg genom att göra förfarandet för granskning av fördragen mer flexibelt, åtminstone vad gäller EU:s politik. Del III är i själva verket i otakt med moderniseringen av alla de övriga elementen i det konstitutionella fördraget. Dessutom är det inte tillräckligt anpassningsbart till unionens nya målsättningar vad gäller Lissabonmålen och hållbar utveckling. Det som behövs är en flexibel granskning av del III.
Det är slutligen avgörande att vi säkerställer att alla medlemsstater behandlas lika genom att bland annat inrätta en kommission som består av en röstande kommissionär per medlemsstat, något som kräver en intern struktur inom kommissionen som följer principen om kollegialt ansvar. Denna lösning för kommissionen måste stå fast tills de nya medlemsstaterna är helt integrerade. Där det behövs måste alternativa lösningar sökas.
Herr talman! Jag måste uttrycka mitt stöd för det irländska ordförandeskapets beslutsamhet att slutföra förhandlingarna om den framtida konstitutionen, helst före valet till parlamentet eller åtminstone omedelbart efter denna epokgörande händelse. Vi – och med detta anser jag att jag uttrycker kommissionens, parlamentets och ordförandeskapets åsikt – är alla lika beslutna att se den europeiska konstitutionen förverkligas under den första hälften av detta år, och därmed ge konkret form åt de framsteg som gjorts inom konventet.
Jag skulle också vilja tacka parlamentet på kommissionens vägnar för dess betydande bidrag i samband med utarbetandet av konstitutionen, och i synnerhet de ansträngningar som parlamentets alla företrädare har gjort inom konventet och dess presidium. Om jag får skulle jag vilja välja ut Klaus Hänsch, Íñigo Méndez de Vigo och Andrew Duff. Lika bidragande var parlamentets beslutsamhet under förhandlingarna vid regeringskonferensen om att de framsteg som gjordes vid konventet inte skulle vara ogjorda samt de reguljära, omfattande överläggningarna, som genomfördes under Giorgio Napolitanos kompetenta och konstruktiva ledarskap i utskottet för konstitutionella frågor.
Mot denna bakgrund delar kommissionen parlamentets beslutsamhet – och som jag ser det står även den breda majoriteten av nationella delegationer bakom detta – att det samförstånd som uppkom vid konventet på nästan varje debatterad punkt inte borde riskeras under denna avslutande förhandlingsperiod vid regeringskonferensen. Att gå tillbaka på sådana områden som exempelvis balansen mellan parlamentet och rådet i finansiella frågor och budgetfrågor skulle vara otänkbart utifrån den synpunkt som utgörs av principen om europeisk demokrati.
Trots detta skulle jag vilja påpeka att processen med att skapa ett konstitutionellt Europa kräver insatser av både det nya parlamentet och nästa kommission. Med tanke på ratificeringsförfarandet i alla nuvarande och nya medlemsstater – särskilt om det skall hållas folkomröstningar, vilket verkar bli fallet – är det avgörande att det blir en offentlig debatt om den europeiska konstitutionen. Vi måste undvika att gå i fällan och rätt och slätt sammanställa tjugofem nationella debatter; det som vi behöver är en riktig europeisk debatt.
Slutligen, herr talman! Även om Milan Kundera skrev att den enda anledningen till att människor vill vara herrar över framtiden är för att förändra det förflutna, vill jag personligen vara herre över framtiden eftersom jag ser den som en framtid av fred, välfärd och solidaritet som grundas på en europeisk konstitution som är duglig, demokratisk och effektiv när det gäller att möta 450 miljoner medborgares förväntningar och behov. Det som vi gör är att behärska det förflutna för att utforma en gemensam framtid.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Vitorino, mina damer och herrar! Det var ett mycket starkt inlägg från John Hume. Han har varit ledamot av parlamentet sedan 1979 och kommer nu att lämna det, liksom min irländske vän Joe McCartin. När vi nu tänker på framtiden ger det oss också anledning att blicka bakåt, liksom vi just gjorde genom att hedra minnet av Jean Monnet och Altiero Spinelli. En sådan återblick kan ge oss tillförsikt och hopp om att vi verkligen kan se optimistiskt på vår kontinents framtid.
Låt oss tänka tillbaka på tidigare utvidgningar. Vi hade en utvidgning 1973 när Irland, Danmark och Storbritannien gick med i EU, som därmed ökade från sex till nio medlemsstater. År 1981 kom Grekland, 1986 Spanien och Portugal och 1995 anslöt sig ytterligare tre länder – Finland, Sverige och Österrike. Slutligen har vi nu en gemenskap med 25 medlemsstater. Samtidigt har gemenskapen hela tiden fördjupats, med EEG och Euratom som upprättades 1957, Europeiska enhetsakten 1986 och Maastrichtfördraget 1992. Här får man inte heller glömma de storartade insatser som har gjorts av förbundskansler Helmut Kohl, president François Mitterrand och kommissionens ordförande Jacques Delors, vars arbete framgångsrikt har vidareförts av Jacques Santer. Därefter hade vi Amsterdam 1995 och sedan Nice, som kanske inte var en sådan framgång, men det var där vi antog resolutionen om att vi skulle slutföra anslutningsförhandlingarna med kandidatländerna i tid till Europavalet.
Om vi skulle summera det som har hänt under de här åren måste vi dra slutsatsen att detta är en storslagen kontinent, som också när den ställs inför stora problem alltid har gått framåt i rätt riktning. Det är verkligen tur att det är Irland som innehar ordförandeskapet – deras Europaminister och vår nuvarande rådsordförande Dick Roche är med oss här i dag – och som leder ordförandeskapet med en kombination av vision, pragmatism och välvilja, där det sistnämnda är helt avgörande för att det skall ske några framsteg. Låt mig tacka er, herr rådsordförande, för det arbete som ni har gjort så här långt. Om vi förtjänar en europeisk konstitution, så är det tack vare er och Europa.
Jag skulle också vilja uttrycka min tacksamhet gentemot kommissionär António Vitorino, som tillsammans med kommissionär Michel Barnier har lett det arbete som har utförts av våra kolleger i konventet. Vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna skulle välkomna om det irländska ordförandeskapet lyckades få in en hänvisning i ingressen om vårt judisk–kristna arv. Vi anser att detta är viktigt eftersom det förkroppsligar våra värden. Men det är också viktigt att ni, herr rådsordförande, inte går med på någon inskränkning av parlamentets budgetbefogenheter. Kommissionär Vitorino hänvisade också till detta. Något sådant får inte ske. Liksom för alla andra parlament är det en av Europaparlamentets befogenheter att kunna bestämma över budgeten, och vi kommer inte att kunna godta några inskränkningar av våra rättigheter i det avseendet.
Den europeiska konstitutionen utgör ett stort steg framåt, eftersom den stärker Europa som gemenskap. Den utgör ett steg framåt eftersom den stärker den europeiska demokratin och den parlamentariska styrningen. Den europeiska konstitutionen utgör ett steg framåt eftersom subsidiariteten stärks och det för första gången hänvisas till lokal styrning. Kommuner, städer, samhällen, det vill säga de ställen där vi känner oss hemma, får rätt att sköta sig själva. De nationella parlamenten skall också få rätt att överklaga om det sker en kränkning av deras rättigheter enligt subsidiaritetsprincipen. Europa blir mer handlingskraftigt; Europa blir mer demokratiskt, och det vi vill uppnå för vårt mångfacetterade Europa är enhet. Konstitutionen är ett medel för att åstadkomma detta.
När vi tänker på framtiden måste vi besvara frågan om vem som fortfarande kan gå med i Europeiska unionen. Med vem vill vi leva i goda grannskapsförhållanden? Jo, vi vill leva i goda grannskapsförhållanden med alla, men i synnerhet med våra arabiska och muslimska grannar, så att vi får en fredlig kontinent som vilar på en rättslig grund och har en egen konstitution. Vi önskar det irländska ordförandeskapet all framgång, så att det lyckas uppnå detta för vår räkning.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig inleda genom att instämma i de välförtjänta hyllningarna till Jean Monnet och Altiero Spinelli, två visionärer, antifascister och modiga män. Jag skulle också vilja påpeka att Jean Monnet ofta brukade citera den schweiziske filosofen Amiel som sade följande: ”Varje människas erfarenhet upprepar sig ständigt. Bara institutionerna blir klokare: de samlar de kollektiva erfarenheterna, och utifrån dessa erfarenheter och denna klokhet kommer de människor som underkastar sig samma regler inte att se sin natur förändras men väl att se sitt beteende gradvis förändras.” Och det är det vi gör här i parlamentet, och det är också det vi vill göra med Europeiska konstitutionen.
Min ärade vän Íñigo Méndez de Vigo berättade att han bar ”Spinellifördraget” med sig i sin portfölj när han arbetade i konventet. Jag kan berätta för honom att när vi arbetade med Maastrichtfördraget fick jag tillfälle att tala med Paco Ordóñez, som då var Spaniens utrikesminister, och han berättade för mig att han bar med sig ”Spinellifördraget” i sin portfölj, och det gjorde jag också. Jag skulle rekommendera minister Dick Roche att han bär med sig ”Spinellifördraget” i sin portfölj när han behöver finna någon fantasifull lösning.
Jag skulle också vilja tillägga att det har talats mycket om solidaritet, om steg-för-steg-politik och så vidare, men vi måste komma ihåg en sak, och det är att deklarationen av den 9 maj 1950 inleds med ord om fred – liksom vår vän John Hume gjorde i dag. Det var freden det gällde, inte bara upprättandet av en gemensam marknad för stål och kol.
Herr talman! Mot bakgrund av detta skulle jag för min grupps räkning vilja uttrycka vårt fullständiga stöd för förklaringen om konstitutionen från Europaparlamentets utskott för konstitutionella frågor. Under de omständigheter som nämndes av ministern anser jag att denna förklaring nu bör stödjas. Jag skulle vilja upprepa vårt stöd för utkastet till konstitution i den form som det lämnade konventet. Vi är medvetna om att det finns vissa konkreta punkter som behöver tas upp, inte när det gäller värdena – vi är mycket tillfreds med att vi har ett demokratiskt och sekulariserat Europa som är öppet för alla –, men vi anser att det finns vissa frågor som fortfarande behöver behandlas.
En av dessa frågor – och jag säger detta eftersom jag kommer från ett land som under den tidigare regeringen hade en helt felaktig vision och blockerade den konstitutionella debatten – är omröstning med kvalificerad majoritet i rådet. Vi har alltid varit klart för detta system. Jag skulle vilja att minister Dick Roche förklarade för parlamentet hur många gånger Ioanninakompromissen har tillämpats tidigare, eftersom det mycket väl kan hända att de förslag som kommer fram den vägen inte är de bästa.
Jag skulle också vilja tillägga en annan viktig sak, som fanns med i det utkast som godkändes i Thessaloniki men som sedan försvann: rådet skall vara lagstiftande, eftersom lagstiftningsarbetet skall ske offentligt och öppet, och den lagstiftande makten skall också delas, inte bara vid lagstiftningen utan också vid godkännandet av budgetar.
Slutligen, herr talman – och jag vänder mig här särskilt till parlamentets talman –, utskottet för konstitutionella frågor har kommit med en speciell begäran som är av ytterst stor betydelse, och det är att parlamentets talman och våra företrädare vid regeringskonferensen skall ha rätt att delta fullt ut vid konferensens diskussioner. En annan sak är att parlamentet kan informeras på lämpligaste sätt under den här perioden, under förutsättning att Europaparlamentet fortfarande sitter kvar. Det finns inget som hindrar detta, och det är viktigt med hänsyn till den tidtabell som har föreslagits av rådets ordförande. Jag anser att detta är en extremt viktig fråga, och i parlamentet kommer vi naturligtvis att föra en kampanj för detta. Och en bra sak med en sådan kampanj är att vi därigenom också bidrar till konstitutionens utveckling.
Slutligen en fråga gällande morgondagens debatt: herr rådsordförande, vi måste komma vidare, inte bara i fråga om kommissionens sammansättning, utan parallellt med detta också när det gäller parlamentets befogenheter. Vi befinner oss nu i ett mycket svårt läge. En ny rådsordförande skall föreslås. Det blir en tillfällig övergångsperiod som är alltför lång, vilket varken är bra för kommissionen eller Europeiska unionen.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Det har varit en stor förmån att tjänstgöra i ett parlament som har gjort så stora framsteg med att för EU ta fram den konstitutionella uppgörelse som unionen behöver. Parlamentet har nu blivit en självsäker aktör i den konstituerande processen, och vi har hjälpt EU att en gång för alla besvara den gamla frågan om unionen kan utvidgas och fördjupas på samma gång. Svaret är bestämt ”ja”. 
Vi förväntar oss att Europeiska rådet nu skall visa den politiska viljan att slutföra regeringskonferensen snabbt och med lyckat resultat och att sätta upp det varaktiga, ändamålsenliga och effektiva system för demokratisk styrning som vi behöver för att stärka unionen och dess ställning i världsangelägenheter. Det är dock avgörande att parlamentet, som har spelat en så central roll i regeringskonferensen hittills, inte mattas i slutskedet.
Talman Pat Cox och våra företrädare, Elmar Brok och Klaus Hänsch, måste fortsätta att delta fullt ut i förhandlingarna och göra motstånd mot varje försvagning av parlamentets medbeslutande- och samtyckesbefogenheter. Det finns vissa oroande tecken i detta avseende, och kommissionär António Vitorino gör helt rätt i att varna oss. Varför, till exempel, försöker det irländska ordförandeskapet i sina senaste förslag plötsligt upphäva parlamentets medbeslutandemakt när det gäller strukturfonderna? Kanske skulle minister Dick Roche kunna förklara. Om rådet vill betunga sig självt med enhällighet i ekonomiska frågor är det dess eget problem, men rådet kan inte tillåtas kringgå den parlamentariska ansvarsskyldigheten.
Jag vill stödja utskottets begäran om att talmannen, ifall en kris skulle uppstå under regeringskonferensen, skall sammankalla ett särskilt möte för talmanskonferensen. Trots att vi kommer att vara utspridda i 25 valkampanjer skulle vi snabbt kunna återsamlas i syfte att förstärka talmannens förhandlingsposition. Jag ber er att komma ihåg att en negativ bedömning från parlamentets sida av regeringskonferensens slutresultat med säkerhet skulle stjälpa folkomröstningskampanjer, när det blir dags för dem. 
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Den 3 september förra året, i den här kammaren till och med, presenterade Valéry Giscard d'Estaing utkastet till konstitution för dem som var här under allmänt bifall. Min grupp är mer övertygad än någonsin om att vi behöver ett Europa som kan inge hopp om att världen kan förändras, men oberoende av vad vi kan tycka om en eller annan aspekt av texten vägrade en stor majoritet att skriva under på det man kallade en ”konstitutionalisering av den liberala världen”. Slutligen uppmanade vi enhälligt till en folkomröstning, som skulle föregås av en omfattande allmän och riktigt pluralistisk debatt i varje land.
Åtta månader senare är vi inte mindre övertygade om att vårt ställningstagande var riktigt. Jag tror att vi i själva verket har stärkts av diskussionerna inom den europeiska vänstern, erfarenheterna från flera EU-länder och slutligen också av kommissionens arbete, trots att det var något helt annat än de hade tänkt sig.
Det har varit ytterst intressant att se hur den europeiska vänsterns debatt har utvecklats i den här frågan. Under veckorna och månaderna efter offentliggörandet av konventionstexten har vi kunnat se att vår ståndpunkt har kommit mer och mer i fas med ståndpunkterna från det europeiska socialpolitiska forumets och alterglobaliseringsrörelsernas viktigaste förespråkare. Framträdande ledamöter från andra parlamentsgrupper eller politiskt närstående grupper har också tagit till sig vissa av våra argument, till och med vissa av våra formuleringar, och det är jag ju tacksam för, även om det innebär att man för samman vissa idéer som jag skulle beteckna som varandras motsatser. Men detta är ingenting som man inte kan komma till rätta med inom ramen för en sansad offentlig debatt.
Av stor betydelse är också de erfarenheter som har gjorts i olika EU-länder under hela den här perioden. Det har varit våldsamma sociala stridigheter mot de liberala reformer som alla är förankrade i våra respektive regeringars EU-politik. Det var också just därför som kommissionen bara en dag efter den franska högerns rungande valförlust gjorde ett utspel för att avvärja eventuella risker för en kursändring i den franska politiken och ställde ett ultimatum där man sade, jag citerar: ”Frankrike måste fortsätta med sina reformer.”
Till slut skulle jag också vilja säga att kommissionen just har utarbetat en lägesrapport om Lissabonmålen, som för fyra år sedan fastställde ambitionen att åstadkomma sociala förbättringar genom liberalism. Vad exakt sägs det då i denna lägesrapport? Jo, här kan man få en ingående beskrivning av att vi, för första gången på tio år, har förlorat tvåhundra tusen fler jobb än vi faktiskt har skapat i euroområdet, trots att det fastställda målet har varit att nå full sysselsättning 2010. I samma dokument kan vi läsa att mer än var sjätte 15-åring i Europa enligt kommissionen ”inte har tillräckliga baskunskaper för att kunna läsa, räkna och skriva”. Det visar hur djup krisen är när det gäller den liberala modellen, en modell som var tänkt att göra oss till världens mest dynamiska kunskapsbaserade ekonomi på mindre än sex år.
När det gäller samtliga dessa punkter förväntar sig de flesta ledamöter i min grupp inte några mirakel från Europeiska rådet, som – naturligtvis av en ren slump – har sitt möte bara några få dagar efter Europavalet. Genom att kraftfullt upprepa våra krav på en folkomröstning, som föregås av en verklig debatt där allmänheten får en chans att förstå hur saker och ting ligger till, anser vi att ett klart och entydigt val nu i juni skulle vara den bästa signalen till upphovsmännen av det kommande fördraget.
Herr talman! Jag skulle vilja avsluta lite mer personligt – eftersom det här kommer att bli mitt sista tal under den här valperioden –, men om mina väljare önskar det, så kommer jag att fortsätta kampen för ett alternativt Europa tillsammans med mina vänner här i parlamentet. I annat fall får vi göra det någon annanstans. På återseende!
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr Roche! Det är en avgörande skillnad mellan konstitutionsarbetet i konventet och arbetet under regeringskonferensen, och tyvärr tror jag att detta bara kan bidra till att påverka resultatet klart negativt.
Allting, eller nästan allting, som gällde konventet var synligt, både dess kriser och andra stunder. Det var resultatet av ett komplicerat arbete som gav oss en knappt tillräcklig kompromiss. Men ert arbete hålls fortfarande hemligt, och vi måste lita till mullvadar för att få reda på vad som händer, eftersom tyvärr såväl våra företrädare som deras tjänstemän älskar att leka diplomat och därför inte informerar oss som de borde om vad som verkligen händer vid regeringskonferensen.
Jag tycker absolut inte om det som händer och min grupp ännu mindre. Genom att förespegla en optimism, som fungerar som ett slags lugnande sirap för medierna och allmänheten, döljer man enligt min mening i själva verket ännu en möjlig seger för dessa regeringar, gamla som nya, som glatt struntar i det europeiska intresset. Det verkar som om denna åsikt också delas av kommissionen, som bakom mycket formaliteter och diplomati här har avslöjat att det är en linje som går i en helt annan riktning än den vi var nära att enas om i Dublin.
Om vi i dag läser den text som era tjänstemän arbetar med, herr Roche, blir det tydligt att detta är en verksamhet som skulle ha fått Altiero Spinelli att återberätta historien om ”Den gamle och havet”; ni minns väl alla hur den gamle mannen återvänder till stranden med sin stora fisk bara för att upptäcka att den har blivit uppslukad av hajar.
Dick Roche sade att han inte vill gå in på några detaljer. Det är synd. Om han gjorde det skulle alla kunna se vilket pris vi håller på att få betala, inklusive Tony Blair med sin folkomröstning: Det handlar för det första om upprätthållandet av enhälligheten när det gäller rättsliga och inrikes frågor, och då kan vi lika gärna glömma kampen mot terrorism. Dagens programpunkt om EU-medborgarnas rätt att åka till Förenta staterna med hänsyn till passageraravtalet kan nog bli intressant. Det handlar för det andra om stärkandet av tolkningsklausulen om stadgan om de grundläggande rättigheterna, som lades fram av Förenade kungariket i Thessaloniki, vilket gör stadgan om de grundläggande rättigheterna praktiskt taget tandlös. Och då skall vi inte tala om avlägsnandet av Europaparlamentets samtyckesbefogenhet när det gäller strukturfondsbeslut eller parlamentens möjlighet att inlägga veto mot alla ändringsförslag.
I dag befinner vi oss därför i en helt annan situation än i går: i går förverkligades våra drömmar, och naturligtvis skulle jag inte vilja att vi i dag blev tvungna att börja plocka upp bitarna av en dröm som redan har gått i kras.
Vår främsta plikt är nu att se till att medborgarna känner till att ordförandeskapet har valt att förhandla om samma villkor som parlamentet förkastade i december; vår andra plikt är att inleda en seriös debatt om vad ett nej i en folkomröstning innebär, vilket enligt min mening bör vara kristallklart: den som säger nej i en folkomröstning om konstitutionen ställer sig själv – precis som Spinelli sade – utanför Europa. 
Žiak (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är en ära för mig att i dag, för första gången, framträda inför detta forum som företräder 450 miljoner medborgare i ett enat Europa och tala mitt eget modersmål slovakiska. I åratal har jag hoppats och trott att Slovakien en dag skulle bli en fullvärdig medlem av Europeiska unionen som en suverän stat. En viktig förutsättning för att EU skall kunna fortsätta att fungera effektivt efter sin historiska utvidgning är att dess institutionella ram anpassas till de nya omständigheterna. Det första provet som vi ställs inför – och vilket prov sedan – är godkännandet av det konstitutionella fördraget.
Det är emellertid omöjligt att anta det konstitutionella fördraget om inte medlemsstaternas medborgare kan identifiera sig med ett sådant viktigt dokument. Låt oss inte dela upp Europa i gammalt och nytt; låt oss inte kategorisera staterna i små och stora, rika och fattiga länder. Om vi vill att Europa verkligen skall vara enat måste vi lyssna på alla nationer och alla medborgare. Låt oss ge medborgarna och medlemsstaterna en möjlighet att skapa sig en egen inställning till Europa i linje med sina egna traditioner och med respekt för suveränitetsprincipen i kulturella och etiska frågor. Jag är djupt övertygad om att syftet med EU-reformen inte är att skapa en superstat, utan ett överstatligt organ, vars legitimitet grundar sig på medlemsstaternas primära legitimitet. Det konstitutionella fördraget måste säkerställa en modell för effektiv samexistens, där de grundläggande pelarna är tolerans och ömsesidigt förtroende. Jag skulle vilja erinra om de små staternas rättigheter. För dem är frågan om finansiella mekanismer och en effektiv regionalpolitik av särskilt stor vikt.
När det gäller Europeiska kommissionens framtida utformning anser jag att varje medlemsstat måste ha en egen fullvärdig kommissionär med väl avgränsade befogenheter. Europa måste grundas på principen om jämlikhet mellan unionens medlemsstater. Anslutningen av tio nya EU-länder innebär inte att integrationsprocessen är avslutad. Att anta det konstitutionella fördraget innebär inte heller att reformen av unionen är slutförd, och därför är det i det här skedet inte möjligt att lösa alla frågor som rör Europeiska unionens verksamhet. Det är viktigt att syftet med denna process skall vara att tillgodose våra gemensamma mål.
Herr talman! Låt mig verkligen önska våra irländska vänner och oss alla en framgångsrik lösning på dessa frågor, som har diskuterats med en sådan inlevelse. Jag hoppas att det kan ske avgörande framsteg vid toppmötet i juni, så att det kanske kan kulminera med att samtliga nationella delegationer antar fördraget i samförstånd. 

Abitbol (EDD ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Mellan den 10 och 13 juni, beroende på land, kommer runt 300 miljoner väljare i tjugofem olika länder att gå till valurnorna utan att känna till svaren på de två nyckelfrågor som vi står inför: ”Vilken slags konstitution skall Europa ha?” och ”Hur ser Europas gränser ut?”
Det som kännetecknar Europeiska unionen är enligt min mening dess förakt för nationernas och medborgarnas suveränitet: en förtäckt federal konstitution kommer att avslöjas bara tre dagar efter valet! Herr rådsordförande! Försöker ni verkligen få oss att tro att ni, efter ett konvent på nära två år samt regeringskonferensen, inte har varit redo att lägga fram denna konstitution för medborgarna innan de röstade? Ärligt talat, som ni själv just sade, är det rätt lätt att genomskåda ...
När det gäller Turkiets anslutning, som ju faktiskt skulle ge EU en direkt gräns till Irak, kommer beslutet som bekant att fattas om ett par månader bakom medborgarnas rygg.
Herr ordförande! Många hade höga förväntningar på ert ordförandeskap, det irländska ordförandeskapet. Sanningen att säga har ni lagt ännu en tegelsten i en allt tjockare mur som inte längre delar Europa i två delar, utan i stället skiljer det övre Europa – det vill säga institutionerna – från det undre Europa, det vill säga folket. Herr rådsordförande! Jag skulle vilja komma med samma förslag som förra gången – jag tror att det var när premiärministern var här –: varför inte flytta fram toppmötet i juni en vecka, bara en vecka? På det viset skulle ni visa allmänheten att Europeiska unionen inte är rädd för sin egen skugga. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Det är verkligen roligt att vi i dag kan uppfylla ett av den ursprungliga gemenskapens huvudmål när vi i vår union välkomnar de östeuropeiska länderna som har kastat av sig det kommunistiska oket.
Europa vänder ett nytt, löftesrikt blad i sin historia, men kommer ändå att behöva revolutionera sitt sätt att tänka och fungera. Vi har därför ännu inte genomfört alla förändringar som krävs. Samma dag som Europa utökas till 25 medlemsstater lever vi fortfarande med institutioner som bygger på en enhetlig modell med något av det gamla blockuppdelade Europa, i så måtto att man strävar efter makt genom en överstatlig hierarki och försöker avskaffa den nationella suveräniteten.
Det utkast till europeisk konstitution som nu är under förhandling är ett perfekt exempel på detta sätt att tänka och lämpar sig därför inte så bra för att leda ett Europa som utökas till tjugofem, trettio eller fler medlemmar. Det vi måste göra – och det är något jag hoppas att EU snart kommer att upptäcka, kanske just tack vare de nya medlemsstaterna – är att återupprätta de nationella demokratiernas legitimitet. Vi måste se till att de delar varandras erfarenheter och lär sig av varandra enligt Europas storslagna tradition av mångfald samt att detta sker inom ramen för flexibla institutioner som bygger på principen om nationernas frihet. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Sedan den 1 maj kan vi fira en av efterkrigstidens största landvinningar. Få människor föreställde sig för 20 år sedan att Europeiska unionens gränser skulle sträcka sig till de baltiska staterna och Polen. Då hade vi emot oss en fientlig sovjetunion som höll Central- och Östeuropa i sitt järngrepp. Det kalla kriget pågick som bäst, kärnvapenhotet var bara alltför påtagligt, och många europeiska folk dignade under socialistiska enpartidiktaturers ok. Nu är en tid att vara tacksam för att vi kan sitta jämte demokratiskt valda företrädare för de tidigare förtryckta folken. Liberaldemokratin har segrat.
Vi gläds även åt att dessa nationer är medlemmar av Nato-alliansen – den mest framgångsrika försvarsorganisation världen någonsin har skådat. Krigföring mellan EU:s nationer är otänkbart. Vi har säkrat ett storslaget pris och måste bygga vidare på det.
Denna vecka uppmärksammar mitt parti 25-årsdagen av valet av Margaret Thatcher till Förenade kungarikets premiärminister, i vars regering jag hade förmånen att ingå. Vi bör i dag påminna oss om det stora bidrag hon har lämnat till frihetens sak på denna kontinent. Hon gjorde kanske mer än någon västerländsk politisk statsman i vår tid för att ta kampen med kommunisterna och framkalla järnridåns sammanbrott.
Som en av dem som deltog i konventet vet jag att det kommer att bli många debatter om kontinentens framtid under de kommande åren, även på grund av framtida fördrag. Mitt parti har en tydlig vision om ett EU av nationalstater. De nya medlemsstaterna ansluter nu till dessa debatter. EU:s folk vill ha fred, frihet och säkerhet. Vi måste säkra dessa mål, och vi gör det i en anda av öppenhet och ömsesidig respekt. EU bör dock uppfylla sina medborgares förväntningar i partnerskap med Förenta staterna. Genom utvidgningen kommer ”atlanticismen” att stärkas.
På det ekonomiska området kommer de nya medlemsstaterna med livskraft och erfarenhet av behovet av ekonomiska reformer. Vi måste alla bli mer konkurrenskraftiga och överge det förflutnas ekonomiska beteende.
Vilka våra åsikter om det slags EU vi vill se än är, kan vi denna vecka fira återföreningen av Europas nationer. Det är en sak som mitt parti har kämpat för länge, och vi säger oförbehållsamt till dem som gör oss sällskap här i dag: Hjärtligt välkomna! 
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman! Nästan allting har i dag redan blivit sagt om tidtabellen för överläggningarna om konstitutionen och dess innehåll. Vi välkomnar det irländska ordförandeskapets skicklighet och beslutsamhet att uppnå en lösning om konstitutionen fram till slutet av juni. Jag ställer mig helt bakom kommissionär António Vitorinos krav och varningar och kan intyga att han har spelat en framstående roll i konventets presidium, något parlamentet är mycket tacksamt för.
Vad skall vi med konstitutionen till? Det är bara med konstitutionens hjälp som Europa kommer att kunna ta sitt globala ansvar. Utan en konstitution förblir Europas stater pjäser i andra makters spel; det är bara med en konstitution som de själva kan spela med. Det är bara med konstitutionen som EU kan bli starkare, effektivare och mer demokratiskt, och inte bara större. Utan konstitutionen kommer EU efterhand att degenerera till en tullunion. Det är bara med konstitutionen som EU återigen kan verka tilltalande för allmänheten, eftersom Europa blir mer begripligt och ansvarstagande. Utan konstitutionen kommer folk att förlora den tilltro de fortfarande har till att den europeiska integrationen skall kunna överleva i framtiden.
Skulle den misslyckas innebär det mer än att bara väldiga förhoppningar går i kras. Ett misslyckande skulle innebära en återgång till ett Europa av smider och ränker; det skulle bli början till slutet för den europeiska enheten. Gravitetscentrum, förtrupper och olika hastigheter – inget av detta är något alternativ. Det kan inte ersätta en konstitution. Vi behöver inte en union med axlar och allianser och så kallade strategiska partnerskap. Vi får inte göra vårt Europa till en union som ser ut som ett lapptäcke. Det förvirrar bara medborgarna här hemma och ger Europa dåligt anseende i omvärlden. Ett av nyckelorden i konstitutionen är ”balans”. Det var och är en nyckel till fred och stabilitet i Europa.
I det gamla Europa har staterna gång på gång försökt uppnå denna balans under århundradenas lopp. Inom diplomatin använde de axlar och allianser och på slagfältet blod och järn. Konstitutionen för 2000-talets nya Europa upprättar en balans där alla stater deltar på lika villkor och där var och en av dem viktas inom de gemensamma institutionerna på ett sätt som kan anses vara rättvist. Konstitutionen för det nya Europa ersätter det gamla Europas maktbalans med en balans mellan institutionerna och genom att balansera staternas och medborgarnas legitimitet. Det är en ny världsordning som ser dagens ljus, inte om tio år utan i dag. Om vi européer inte förbereder oss nu kommer vi att försvinna ur världshistorien – först politiskt och sedan oundvikligen också ekonomiskt. En européernas union som bygger på den här konstitutionen är vårt svar på globaliseringen.
Historien saknar motstycke för det vi vill göra. Det kommer att kräva politiskt mod och en fast tro på att vår gamla kontinent har en framtid. Rättsligt sett är konstitutionen ett fördrag och ersätter de nu gällande fördragen om Europeiska unionen. Men på samma sätt som alla andra demokratiska konstitutioner i världen reglerar det också maktens legitimitet och begränsning. Politiskt sett gör konstitutionen det utvidgade EU stabilare och effektivare, men också mer ansvarstagande, lätthanterligt och begripligt, vilket gör det mer känt och trovärdigt i allmänhetens ögon.
Men i ett historiskt perspektiv är konstitutionen inget annat än ett återskapande av Europeiska unionen, en union som är ett föredöme både för dem som befinner sig i och utanför EU, en union av fred, frihet och rättvisa. 
Malmström (ELDR ).
   – Herr talman! Kommissionär Vitorino! Rådsordförande! Vi går väl alla fortfarande runt i det historiska ruset efter helgens firande av Europas enande. Det känns verkligen privilegierat att få stå här i kammaren tillsammans med kolleger från 24 andra länder. EU kommer aldrig mer att bli sig likt.
Det kommer dock en vardag efter denna fest, en vardag som är Europeiska unionen och som präglas av förhandlingar, samtal och kompromisser. Denna metod är helt överlägsen alla andra när det gäller att gå framåt i det europeiska samarbetet, men den har också brister och det kommer inte alltid att bli lätt att enas med så många olika länder, viljor, kulturer, bakgrunder och förväntningar. Vi har också ett stort krav och tryck på oss från medborgarna och förväntningar på att EU skall fungera och leverera. Därför behöver vi en regelbok; vi behöver en författning. Vi har idag hyllat minnet av Altiero Spinelli som mer än någon annan kämpade för en författning. Det finns inget bättre sätt att hedra hans minne än att se till att Europas medborgare får en europeisk författning.
De nya länder som nu har blivit våra kolleger har gjort enorma ansträngningar på sin resa hit. Det gamla EU har tyvärr inte alls i samma utsträckning visat förändringsvilja. Vi står inför enorma utmaningar. Vi har miljöhoten med växthuseffekten, kampen mot den organiserade brottsligheten med terrorism och den fruktansvärda handeln med kvinnor och barn. Vi måste skapa en kontinent med tillväxt och ekonomisk utveckling. Vi måste skapa en europeisk gemensam utrikespolitik och vi måste bli mer aktiva i det globala arbetet för fred, demokrati och frihandel. Dessa frågor kan inte lösas på ett effektivt och tillfredsställande sätt med Nicefördraget.
Här i parlamentet har vi gjort vår hemläxa. Vi har varit pådrivande för att ett konvent skulle komma till stånd. Vi har aktivt bidragit med synpunkter. Nu är det dags för rådet att leverera sin hemläxa. Vi måste visa medborgarna i 25 länder – 450 miljoner människor – att det nya EU är vuxet sin nya kostym. Vi måste visa att vi förmår och är villiga att förändra oss för att kunna ta itu med de problem vi står inför och till fullo förverkliga den potential som det förenade Europa har. Därför vill jag tacka det irländska ordförandeskapet för det enorma arbete som ni lägger ner och önska er lycka till så att vi allihop kan få se förverkligandet av en europeisk författning på toppmötet nu i juni. 
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag lyssnade med intresse på det som Dick Roche berättade för oss tidigare, nämligen att rådets irländska ordförandeskap bygger vidare på förslagen från sin italienska föregångare. Det enda problemet, herr Roche, är att allmänheten inte har någon som helst aning om vilka förhandlingar som pågår för närvarande och vilken den nuvarande ståndpunkten i fråga om förslaget till konstitution är. Samtidigt är den text som konventet producerade fortfarande under massiv attack, trots att den skall antas i slutskedet av det irländska ordförandeskapet om bara några få veckor. Som tidigare ledamot av konventet vill jag därför framföra en appell till rådet och till dess irländska ledning.
Till att börja med får man inte under några som helst omständigheter ge vika för de förnyade påtryckningarna från Europeiska centralbanken om att målet i del I skall ses över. Konventet har slagit fast att ECB i framtiden skall verka för en balans mellan hållbar tillväxt, sysselsättning och prisstabilitet, och det borde vara bra med det. För det andra måste del III i förslaget till konstitution – som kammaren med eftertryck har krävt – på ett politiskt och juridiskt bindande sätt anpassas till de grundläggande bestämmelserna i del I, så att Europeiska unionens sociala dimension tryggas. För att uttrycka det annorlunda måste termen ”öppen marknadsekonomi” ersättas av ”social marknadsekonomi” om vi skall undvika att öppna dörren på vid gavel för ohämmad kapitalism.
Låt mig för det tredje säga emot Hans-Gert Poettering genom att hävda att ingressen till konstitutionen inte är rätt ställe att nämna Gud. De människor som bor i EU får inte delas in i troende och icke troende. En hänvisning till Gud är dessutom inte ett lämpligt lockbete för att få till exempel polackerna att gå med på dubbel majoritet i ministerrådet. Den bör inte heller användas för att försöka avskriva tanken på ett turkiskt medlemskap i EU.
Vi behöver verkligen en folkomröstning om konstitutionen, och det argumenterade jag för i konventet. Det är EU:s medborgare som skall ha sista ordet, eftersom det är deras framtid som står på spel. Jag yrkar på att det skall hållas en folkomröstning om konstitutionen i hela EU på samma dag i alla medlemsstaterna. Det datum jag skulle föreslå är den 8 maj 2005. Eftersom det är 60-årsdagen av befrielsen från fascismen och dagen före Europadagen skulle det vara en lämplig dag för en omröstning. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Vår talman påminde oss nyss om Jean Monnet och vad han sade:”Vi binder inte samman stater; vi förenar människor” Jag skulle vilja ändra det till ”Vi förenar folk”.
I går välkomnade vi tio nya länder, och nu finns det tio nya flaggor från tio nya medlemsstater utanför. I dag vill jag fästa er uppmärksamhet på flaggorna från de regioner och nationer som inte har varit så lyckligt lottade att de har blivit stater. Historiens gång har lett till att några stora länder för närvarande åtföljs ... 
Talmannen.
   – Fru Maes! Var vänlig ta ned flaggorna. Ni har klargjort vad ni menar. Arbetsordningen är mycket tydlig på denna punkt, och jag ber er att respektera det. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi kommer att ta ned flaggorna i avvaktan på att de erkänns av Europeiska unionen. Det är ett faktum att sex medlemsstater är mindre än de regioner vilkas flaggor visas upp i dag. Vad vi vill säga är att vi välkomnar de nya medlemsstaterna, men samtidigt vill vi uppmana rådet och kommissionen att erkänna att den språkliga och kulturella verkligheten, mångfalden av folk i Europa, inte bara får reduceras till en fråga om stater. Vi vet, och inser bara alltför väl, att vi är en enda stor familj, men i vår nya konstitution måste vi dela på suveräniteten på övernationell nivå så att vi, med Europa, kan spela en roll som är värdig dessa 450 miljoner medborgare. Samtidigt måste vi uppmana våra medlemsstater att tillstå att det finns skillnader inom somliga medlemsstater som inte erkänns i tillräcklig grad.
Detta görs i princip redan i den nya konstitutionen. Principerna slås fast, men resten är våra medlemsstaters ansvar. Vi vill att våra medlemsstater skall inse att de måste erkänna den folkliga mångfald som finns inom dem, så att dessa konstitutionella regioner inte måste bli stater – vilket de har missat möjligheterna till under historiens lopp. Även om vi som kollektiv vill dela suveräniteten på övernationell nivå vill vi också att subsidiaritetsprincipen skall tillämpas genomgående och att språk och kulturer skall skyddas. Katalanska är till exempel ett språk som talas av 10 miljoner invånare. Vi har svårt att acceptera att ett sådant språk bara kan erkännas på EU-nivå om Spanien så önskar. Räcker det inte att det är vad tio miljoner medborgare strävar efter?
Tack för er uppmärksamhet. Jag hoppas att man i den nya konstitutionen kommer att ta vederbörlig hänsyn till denna mer djupgående verklighet, som har funnits längre än våra medlemsstater. 

– Åhörarläktaren deltar inte i sammanträdet, så jag ber er att vara tysta. 
Szczygło (UEN ).
   – Herr talman! I går när flaggorna från Europeiska unionens nya medlemsstater hissades här i Strasbourg firade Polen årsdagen av antagandet av den första skrivna konstitutionen i Europa och den andra i världen, nämligen den polska konstitutionen från 1791. Den syftade till att göra Polen till ett rättvist och effektivt land.
Europeiska unionens konstitutionella fördrag är tänkt att vara kronan på verket för det stora europeiska integrationsprojektet, som vi i Polen har väntat på i nästan 50 år. Det förslag som Europeiska konventet har lagt fram bådar dock inte gott, varken för framtiden för Europeiska unionen som helhet eller för Polen och andra medlemsstater i Europeiska unionen.
Vår gemenskap behöver en annorlunda konstitution, en konstitution som inte leder till för mycket av centralisering och reglering. Om vi vill utvecklas snabbt, om vi vill konkurrera framgångsrikt i den globaliserade ekonomin får inte unionen reglera alla ekonomiska områden. All reglering har en negativ inverkan på konkurrenskraften och förhindrar utveckling. Den nya konstitutionen får inte heller sättas över Europeiska unionens medlemsstaters konstitutioner. Det skulle innebära att den nationella suveräniteten ges upp.
Den union som skall definieras i det konstitutionella fördraget måste bygga på principen om solidaritet, en princip som är vår gemenskaps grundval och på vilken en ny efterkrigsordning under många år har byggts upp i Västeuropa. Solidaritetskonceptet har en särskild betydelse i mitt land, Polen. Det var i solidaritetens namn som vi polacker slogs för friheten.
Europa kan inte skära av sina kristna rötter. Om det gör det riskerar det att sakta tyna bort och dö. Det skulle innebära slutet för vår civilisation, som då skulle ha visat sig oförmögen att ta itu med ett antal hot som nyligen har uppstått i världen.
Jag har talat om en konstitution som gör att Europa kan bli en stark, konkurrenskraftig partner i internationella förbindelser med utgångspunkt från grundläggande principer. Den europeiska konstitutionen bör förena människorna och nationerna i Europeiska unionen. Europeiska unionen bör förbli ett starkt förbund av nationalstater som binds samman av solidaritet. Unionens styrka och legitimitet härrör ur mandatet och viljan från suveräna staters sida att samarbeta. 
Farage (EDD ).
   – Herr talman! Som hängiven motståndare till hela EU-processen måste jag medge att ni har en bra vecka ytligt sett. Det har varit en triumf för euronationalismen, och det är exakt vad det är: en form av nationalism som aldrig godtar ett ”nej”. Jag tycker att det språk som används är fascinerande. Jag hör gång på gång personer tala om Europas ”återförening” och undrar just vilken modell de syftar på. 
Jag menar, vet dessa tio nya medlemsstater verkligen vad de har gett sig in på? Jag har full förståelse för deras skäl att gå med i Nato, där regeringar arbetar tillsammans, men det EU som de anslöt sig till förra helgen skall bli ett annat EU om bara sex veckor, för med konstitutionen kommer en ny rättsordning. Jag hoppas innerligt att de tio medlemsstaternas regeringar ger sina medborgare en chans att rösta igen i folkomröstningar, för de kommer att rösta om något helt annat än vad de nu har blivit påprackade.
Tjeckerna och ungrarna kommer säkert väl ihåg Leonid Brezjnevs doktrin om begränsad suveränitet. Vad de nu gör är att inträda i ett liknande system – men de kallar det förenad suveränitet i stället. Uppriktigt sagt måste konstitutionen vara oacceptabel för varje demokrat, för villkoren i artikel 59 – villkoren för utträde – är fullständigt oacceptabla.
Man kommer mycket snart att lära sig att inget är som det verkar på den här platsen. Samarbete betyder tvång. Behörighet betyder makt, och skapandet av ett område av frihet, säkerhet och rättvisa jämnar vägen för en skrämmande form av centraliserad EU-kontroll. Jag kan bara säga att det gap som finns mellan EU:s politiska klasser och EU:s vanliga män och kvinnor enligt min uppfattning aldrig har varit bredare. Tyvärr. 
Biela (NI ).
   – Herr talman! Jag vill att Polens röst skall höras i denna parlamentsdebatt om det fördrag som skall ge Europa en konstitution. Polen var ju trots allt det första landet i Europa som antog en demokratisk konstitution, den 3 maj 1791. I går firade vi den 213:e årsdagen av denna viktiga händelse.
Majkonstitutionen gav uttryck för folkets strävan efter demokrati och suveränitet. Den vilar dock på en stadig grund av kristna värden, som förenade staterna och folken i Central- och Östeuropa, och som byggdes in i majkonstitutionen.
Tyvärr hänvisar man i texten till det nuvarande förslaget till konstitution för Europeiska unionen inte alls till de kristna rötter som är ett viktigt grundläggande värde för Europa. Dessutom inger förslaget oro för om medlemsstaternas suveränitet kan bevaras. Inom ramen för Europeiska unionen skulle vägen mot integration och enhet bli ännu längre och svårare med en sådan konstitution. Integration och enhet kan inte uppnås genom att en ny centraliserad stat skapas. Länderna i det tidigare kommunistblocket frigjorde sig helt nyligen från sina bojor i centraliserade stater under den kommunistiska ideologin. De skulle inte vilja hamna i något slags ny centraliserad organisation en gång till.
Inom ramen för Europas nuvarande sammansättning måste medlemsstater och nationer ha garantier för att deras suveränitet bevaras. De behöver också en känsla för sin kulturella identitet, trosgemenskap och traditioner. Det polska Solidaritet skulle inte ha funnits utan en polsk påve vars egen tro och goda exempel visar hur man kan bygga upp ett nytt Europa genom en civilisation som grundar sig på kärlek. Denna nya ordning skulle göra det möjligt att överbrygga de svårigheter och konflikter och den språkförbistring som ledde till att de som byggde Babels torn enligt Bibeln blev oense och till slut skingrades.
Kristendomen har hävdat huvudprinciperna för en civilisation som bygger på kärlek sedan urminnes tider. Påven Johannes Paulus II har förespråkat dem på ett särskilt karismatiskt sätt. Det var tack vare dessa principer som det till att börja med blev möjligt att bryta sig loss från den kommunistiska diktaturens bojor, med början i Polen. Det var också tack vare dem som det sedan blev möjligt att skapa ett nytt demokratiskt system i Europa. De kommer också att göra det möjligt att nu besegra fruktan, fördomar och hat. De kommer att göra det möjligt för människor att förstå varandra och bygga upp en ekonomisk och politisk demokrati i ett Europa som går säkert från farorna med ekonomisk globalism.
Europa och de folk det består av har en egen demokratisk tradition. De kommer att hitta kraften att förstärka och sprida den, liksom att försvara den om det skulle behövas.
Må Gud hjälpa Europaparlamentet att bygga upp en sådan enighet. Må Gud vara med det som man säger på gammelpolska.
Jag måste be om ursäkt för att jag har talat så länge, men det här är mitt sista framträdande i denna kammare eftersom jag inte kandiderar i Europavalet. 
Szájer, József (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Efter installationstalen börjar i dag arbetet för dem av oss som är nya ledamöter av Europaparlamentet. Vi ungrare har levt i hjärtat av Europa i tusentals år och har under århundradena ofta tvingats slåss för att värna om Europas frihet och tro. Om vår frihetskamp 1956 inte hade krossats av sovjetiska tanks och de ungerska medlöparna till diktaturen skulle företrädare för vårt land ha suttit i Rom tillsammans med dem som grundade dagens union. Då skulle också vi ungrare ha deltagit i det konstruktionsarbete på grundval av säkerhet, frihet och välstånd som vi nu vill förstärka och förnya i och med konstitutionsfördraget.
Dagens stora projekt för det återförenade Europa, konstitutionen, kan bara bli framgångsrikt och långvarigt om det vilar på en stadig grund. Vilken är denna grund? För det första lika rättigheter för de stater som ingår i unionen. Vi ungrare har varit i en underordnad position, berövade våra rättigheter, lite för ofta, och därför är vi extra känsliga för brott mot de lika rättigheterna. Det vi behöver i dag är inte ett Europa med två hastigheter, utan att den diskriminering som kvarstår snabbt avskaffas i sin helhet.
För det andra måste en varaktig union bygga på en stark egenart. En hänvisning till kristna rötter skulle vara ett erkännande av det andliga ursprunget till vår frihet och pluralism i dag. Utan kristendomen skulle Europa bara ha en hjärna, men sakna ett hjärta. Den kristna humanistiska traditionen kommer att hålla oss samman och inte segregera oss. Den kärlekskultur som härstammar från kristendomen tar sig också uttryck i Beethovens Ode till glädjen. Under de år på nittonhundratalet då Europa var sönderslitet var det tron och kyrkan som representerade det institutionella bandet till Europatanken för oss bakom järnridån.
För det tredje måste Europa vara en unionernas union, ett system som gör att unionerna stärks och bygger på varandra. För oss ungrare är det på grund av Trianon, orättvisan i Trianonfördraget, allt viktigare att minoriteternas rättigheter återspeglas i konstitutionens principer.
Mina damer och herrar! Vi får inte glömma. Vi är skyldiga både våra förfäder och våra barn att kämpa mot nittonhundratalets blodiga diktaturer. När vi sätter samman konstitutionen för det återförenade, pånyttfödda Europa bör vi ha den ungerske poeten Attila Józsefs ord i åtanke: ”Vår uppgift är att äntligen reda ut våra gemensamma affärer, och det är ingen liten uppgift”. 
Grabowska, Genowefa (PSE ).
   – Herr talman! Alla länder och alla internationella organisationer behöver en konstitution. En konstitution slår fast organisationens eller landets struktur och dess medborgares rättigheter. När Europeiska unionen var mindre kunde den verka på grundval av fördrag som successivt ändrades. En union som består av 25 stater, och i framtiden 27 eller fler, måste däremot ha ett tydligt institutionellt system och en klar maktdelning. Den måste fungera effektivt och framför allt komma närmare medborgarna. Därför var det rätt och nödvändigt att i Laeken fatta beslutet att sammankalla ett konvent om Europas framtid, som skulle sammanställa ett förslag till konstitution. Jag deltog i konventets förhandlingar och kan vittna om den höga kvaliteten på det arbete som det presterade.
Jag uppskattar det ypperliga kvaliteten på det arbete som Europaparlamentet och de olika ordförandeskapen har gjort och måste tacka dem för det. Det konstitutionsförslag som Europeiska rådet har lagt fram har verkligen visat sig vara en utmärkt grund för vidare diskussioner. På sina håll ger det dock upphov till tvivel, känslosvall och debatter. För att kunna svara på frågan om hur bra konstitutionen måste vara måste vi fundera på vilket slags konstitution som Europa vill ha.
För det första vill Europa och dess folk ha en konstitution som ger säkerhet och frihet från våld och terrorism. Detta är det slags Europa man vill ha. Därför är det viktigt att fundera på om ett stycke om terrorismens orsaker bör läggas in i konstitutionen. Bör inte samordnaren för kampen mot terrorism knytas till kommissionen och få klart definierade befogenheter? Vi vill ha ett rättvist Europa som bryr sig om individerna. Det är därför som vi borde utveckla den tredje delen av konstitutionen ytterligare. I den text som nu finns uppmärksammas socialpolitiken i allt för liten omfattning. Vi vill ha ett välskött Europa. Således måste det finnas en balans mellan medlemsstaternas och unionens befogenheter. Det krävs en institutionell balans. Det är därför som Europaparlamentets befogenheter i fråga om unionens ekonomi och budget inte får inskränkas. Parlamentet är ju trots allt det enda demokratiskt valda organet i unionen. Vi vill ha ett Europa som inte diskriminerar någon, ett Europa som kan bygga ett öppet samhälle. Hur är det då möjligt att ett förbud mot diskriminering på grund av funktionshinder inte togs med i förslaget till klausul mot diskriminering? Man bör hålla i minnet att det finns 50 miljoner medborgare med funktionshinder i Europeiska unionen. Emellertid strävar vi framför allt efter en demokratisk och enad union, en union i vilken alla stater och medborgare är lika.
Följaktligen bör beslutsprocessen i Europeiska unionens råd grunda sig på en kompromissanda som tar hänsyn till alla staters intressen, stora som små. Det krävs tillmötesgående. All unionens makt får inte ligga hos bara ett litet antal medlemsstater. Viljan att acceptera denna kompromiss kommer att bli ett mått på och en avgörande faktor för den europeiska demokratin. Konstitutionen är nästan klar och kommer att tjäna framtida generationer. Med tanke på att människor också har ställt sig bakom den i folkomröstningar eller via parlamenten är det inte mer än rätt att vi antar den snabbt. Det kommer att skapa en fördjupad integration. 
Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag har en minut, så jag skall inte tala om De grönas ståndpunkt i fråga om konstitutionen utan bara säga att den slutliga konstitutionstexten även måste behandla frågan om Euratom.
Jag vill upplysa ordförandeskapet om att vi inte kan inträda i 2000-talet med ett fördrag som daterar sig från slutet av 1950-talet. Det fördraget speglar inte kammarens åsikter på något sätt och orsakar även en kraftig snedvridning på den inre energimarknaden, som vi skapade nyligen, eftersom det sörjer för miljarder euro till forskning och billiga lån och gör beroendet av kärnkraftsindustrin bestående. Om ni inte övertalas av mina argument, tänk då på den makt som finns hos väljarna och medborgarna i Österrike, Tyskland och Spanien – i alla de länder som inte längre betraktar kärnenergi som en central del av morgondagens lösningar. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! En konstitution är ungefär som en organisationsplan för ett samhälle, och en sådan har vi ett trängande behov av. Jag beklagar dock att den text vi har inte är värt namnet. Det finns ingen maktdelning, inget direkt medborgarinflytande och som Claude Turmes med rätta sade finns det viktiga delar som vi inte har tagit itu med. Vi behöver dock en konstitution, och vi behöver den snabbt eftersom det måste stå klart att väst måste göra sig redo för öst, som nu har tagit plats här i kammaren.
Den situation som vi befinner oss i – en mycket svår situation – kan i viss mån jämföras med den situation som någon som har en väldigt fin husritning befinner sig i. Vi har fredsprojektet Europa, det sociala och liberala, men inte de förutsättningar som kan ge en verkligt stabil grund utifrån vilken det kan fungera. I egenskap av europé med ansvar mot skattebetalarna kan jag inte låta bli att oroa mig för det här projektets framtid. Nu måste vi bygga om Europeiska unionen från grunden, med en riktig konstitution som sedan måste underställas folkomröstning i vartenda land för att få den acceptans som fordras. Det krävs också insyn, för det finns ingen demokrati utan öppenhet. Det sätt på vilket den här konstitutionen har kommit till och det hemlighetsfulla sätt på vilket de vidare förhandlingarna om den förs bådar inte gott för framtiden. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig bara säga en sak när vi talar om yttrandefrihet, nämligen att det här har varit en öppen process där varenda detalj i konventet har varit offentlig så att alla har kunnat läsa, granska, diskutera och komma med egna bidrag. Processen omfattade alla som hade rätt att delta, från de nationella parlamenten till rådet, parlamentet och kommissionen. Det är någonting som Hans-Peter Martin inte bör förringa, trots att det inte passar in i hans och nuvarande planer!
Med er tillåtelse vill jag framföra några kommentarer. Den första är att vi har fullbordat århundradets projekt, återföreningen av hela Europa. Under de senaste dagarna har vi hört många vackra tal om det. Jag hoppas att de kommer att visa sig vara mer än nobla känslor och att vi i stället kommer att omsätta dem i praktiken. Det betyder att vi måste göra det möjligt för det utvidgade Europa att fungera och ge det legitimitet, och det är därför som konstitutionen är så viktig. Den som är för återförening måste också vara för denna konstitution, som är demokratisk och bygger på värden som återfinns i förordet och i stadgan om grundläggande rättigheter – värden som jag till stor del anser har rötter i kristendomen. Europeiska unionen måste kunna fungera. Det är ingen mening med en större union om dess strukturer för beslutsfattande inte gör den effektiv. Efter att ha lyssnat på alla de nobla känslor som har kommit till uttryck måste vi erkänna att ingen av oss längre, i dagens läge, kan värna om våra intressen ensamma – det var trots allt därför som Europa enades. Ingen kan längre försvara intressen som uteslutande är nationella. Faktum är att det är bättre att vi sätter våra nationella intressen i andra rummet när vi har en gemensam nämnare, för det är denna gemensamma nämnare som kommer att göra det möjligt för oss att utveckla den styrka som behövs för att försvara också våra nationella intressen. Numera är det bara genom Europa som nationella intressen kan försvaras och om det blir uppenbart i praktisk handling och på det sätt som denna konstitution utvecklas, då kommer vi verkligen att göra framsteg.
Jag vill bara framföra min tacksamhet mot det irländska ordförandeskapet för rådet för dess kloka ledarskap, även om vi måste diskutera de detaljer i slutdokumentet där vi i kammaren inte kan hålla med om förslagen. Jag hoppas dock att vi ändå kommer att kunna nå ett bra resultat. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Detaljerna i den europeiska konstitutionen är ytterst viktiga. Av den anledningen är det viktigt att regeringskonferensen inte tar något steg bakåt.
Våra medborgare vill ha mer EU. De kan inte förstå varför EU inte spelar en mer framträdande roll i FN. De kan inte förstå varför vi påtvingar oss själva internationell maktlöshet, ställda inför de konflikter som omger oss i världen i stort. De vill ha ett EU som grundar sig på mänskliga värden, som fullt och fast grundar sig på allmängiltiga rättigheter. Får jag rikta mig till dem som efterlyser kristendom i konstitutionen och påstå att Gud, om hon fanns, skulle säga till de män som förestår kyrkorna, synagogorna och moskéerna att respektera alla mänskliga rättigheter – och i synnerhet att respektera rättigheterna för de kvinnor de utestänger från sina ceremonier och teologier!
Får jag påstå att det är viktigt att vi inte inskränker konstitutionen till dess detaljer, att vi inte klandrar den genom halvhjärtat beröm i det att vi påstår att det bara rör sig om en uppstädning, för konstitutionens anda är större än summan av dess delar. Vi måste vädja till våra folks bättre instinkter, be dem att komma ihåg att vad vi försöker skapa är ett EU grundat på mänskliga värden. Vi försöker visa att det på en global nivå är möjligt att förverkliga drömmen om demokratisk global styrning.
I de storslagna tal som hållits under de senaste dagarna har många citerat irländska poeter, i synnerhet Seamus Heaney och hans rad att hoppet står i samklang med historien. Får jag påminna regeringskonferensen om en annan irländsk poet, William Butler Yeats, som uppmanade den irländska statens grundare att gå försiktigt fram när de trampar på våra drömmar. Konstitutionen är en dröm som vi behöver få omsatt i handling. Jag uppmanar regeringskonferensen att inte sänka sina ambitioner.
Gollnisch (NI ).
   – Den polska socialisten Genowefa Grabowska som talade tidigare sade något mycket intressant, med innebörden att alla stater behöver en konstitution. Problemet är emellertid att Europeiska unionen inte är någon stat i egentlig mening. Därför behöver inte Europeiska unionen någon konstitution, eftersom en internationell organisation, tvärtemot vad Genowefa Grabowska säger, inte behöver någon konstitution. Det är just därför som Nationernas förbund kallade sitt grundfördrag för ”pakten”, Förenta Nationerna kallar sitt fördrag ”stadgan” och alla internationella organisationer har ett grundfördrag.
Även om den konstitution som ni föreslår i huvudsak framställs som en kodifiering av fördragen är blotta faktumet att den kallas en konstitution ett fullödigt bevis på i vilken riktning ni vill gå: ni vill gå i riktning mot en superstat, som kommer att dominera alla européers politiska, ekonomiska, diplomatiska och kulturella liv, in i minsta detalj, oavsett vilka beslut som fattas av fritt valda regeringar. Det som ni håller på att skapa är en ny Sovjetunion, och det är just det som vi inte vill ha.
Chrzanowski, Zbigniew (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är en stor ära och förmån för mig att vara en av de första polska ledamöterna som talar i kammaren efter utvidgningen av unionen. Detta är ett historiskt tillfälle, och jag är särskilt glad över att få tala för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, den största gruppen i Europaparlamentet, och en grupp som har givit stora bidrag till utvidgningen av Europa.
Den utvidgade Europeiska unionen väcker stora förhoppningar, inte bara hos de gamla medlemsstaterna, utan också hos de nya länder som kommer in i Europeiska unionen. Detta gäller särskilt i fråga om mitt land, Polen. Det polska folket har smärtsamma erfarenheter av kommunismens och nationalismens mörka epok. Det vet hur mycket hårt arbete som fordrades för att gå med i Europeiska unionen. Vi måste ta igen de åtskilliga tiotals år under vilka vi halkade efter på grund av att vi var på den andra sidan. I dag diskuterar vi Europas framtid. Vi hoppas kunna underteckna och anta den europeiska konstitutionen. Den behövs för att vi skall kunna sköta Europa på ett effektivt sätt och få ett effektivt beslutsfattande. Om detta steg skall ha någon egentlig betydelse måste det antas som en kompromiss, med stöd av alla de nationer som ingår i Europeiska unionen. Det är också viktigt att vi kommer ihåg våra rötter, den grund som den europeiska civilisationen byggdes på. Ett Europa som glömmer sina rötter kan inte ha någon framtid. Några av de åsikter som har framförts under denna debatt har väckt oro. Det tycks pågå ett försök att skapa ett Europa med två hastigheter och smida solidare allianser inom ramen för Europeiska unionen. Vi kan inte gå med på det. Det har gjorts ett försök att sätta upp falska standarder för vad det innebär att vara europé. Detta är inga goda omen. De ökar euroskeptikernas politiska styrka, och det är då verkligen inte vår avsikt.
Det europeiska bygget är inte färdigt än. Nya stater väntar i vår farstu. Snart blir Bulgarien och Rumänien medlemmar. Det är också viktigt att komma ihåg Ukraina och våra grannar på Balkan. Det återstår mycket att göra. Jag hoppas att det kommer att fattas kloka beslut för att stärka Europa som helhet och varje nation för sig. Jag är säker på att vi alla strävar efter ett fredens Europa, där skillnaderna mellan samhällen och ekonomier är minimala. Vi längtar efter ett Europa där rikare länder hjälper fattigare länder. Vi hoppas att Europa kommer att stå emot hot som terrorismen. Vi vill att Europa skall vara en stark och effektivt skött internationell organisation. Slutligen vill vi att Europa skall fortsätta att hålla de kristna värdena, människans värdighet, traditioner och moral högt. 
Vastagh, Pál (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I egenskap av ledamot från ett av de nya medlemsländerna uppmanar jag er att anta konstitutionsfördraget före Europavalet, främst eftersom detta konstitutionsfördrag skulle skapa en modell som är lika lockande för de tidigare som för de nya medlemsstaterna. Ett antal länder har insett detta och ville hålla valet till Europaparlamentet tillsammans med det nationella valet i enlighet med konstitutionsförslaget.
De värden och mål som slås fast i konstitutionen kommer att utvidga och förstärka grunden för den europeiska sociala modellen. Det grundläggande värdet lika rättigheter har i det här dokumentet för första gången placerats vid sidan av frihet, demokrati och den konstitutionella statens principer. Syftet att nå hög sysselsättning ersätts av planen för full sysselsättning. Strävan efter fred och säkerhet kopplas samman med kampen mot fattigdom och värnandet om de mänskliga rättigheterna. På den grunden skisseras en vision om ett nytt Europa med större välstånd och solidaritet. Genom att stadgan med grundläggande rättigheter läggs in kommer den europeiska katalogen över mänskliga rättigheter att berikas ytterligare. Det gläder oss ungrare att minoriteternas rättigheter kommer att tas med i konstitutionen tack vare våra ansträngningar. Utifrån konstitutionsfördraget kommer Europeiska unionen att verka på en mer demokratisk grund, och insynen i dess verksamhet kommer att öka. Europaparlamentet och de nationella parlamenten kommer att få större betydelse. Det kommer att inledas en ständig dialog med civila organisationer, kyrkor och religiösa institutioner. Konstitutionen kommer också att skapa möjligheter till direkta civila initiativ. De lagliga grunderna och samarbetsformerna i kampen mot den internationella organiserade brottsligheten och terrorismen kommer att utökas och förstärkas.
Mina damer och herrar! Överallt förväntar sig människor att Europeiska unionen skall göra deras liv lättare och bättre. Medborgarna tycker säkert ofta att diskussioner om institutionella reformer är mycket komplicerade. Vi kan inte låta dessa frågor göra att den demokratiska konstitutionaliseringsprocessen misslyckas. Jag uppskattar det irländska ordförandeskapets effektiva arbete mycket och är säker på att vi kommer att kunna fullfölja den andra fasen i konstitutionaliseringsprocessen med stöd av den allmänna opinionen i Europa och Europaparlamentets ansträngningar. 
Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Detta är det sista anförandet under min femtonåriga tjänstgöring i den här kammaren, som – vilket jag vill framhålla – är de europeiska medborgarnas legitima företrädare och för vilken jag har haft äran att vara talman.
Jag skulle inte vara värdig att bära Jean Monnet- eller Schuman-medaljen om jag bara begränsade mig till att glädja mig över att se de 25 flaggorna och ta emot våra kolleger från de nya medlemsstaterna, eller om jag inskränkte mig till att säga att jag är nöjd med den valda inriktningen.
Vi måste tala om Europas framtid, och det är det som den här debatten handlar om. Herr talman! Jag tror att Europas framtid kommer att föra med sig fem utmaningar att klara av: att fullfölja utvidgningen, att skapa mer effektiva och demokratiska EU-institutioner, att på ett verkningsfullt sätt bekämpa terrorism i och utanför Europa, att ge unionen de ekonomiska resurser som den behöver för att genomföra den ekonomiska politiken och slutligen att göra unionen till en faktor att räkna med för fred och utveckling på global nivå. 
Jag sade ”fullfölja utvidgningen” eftersom vi har haft det ofantliga nöjet att få in de tio nya staterna och deras företrädare i parlamentet, men det får inte få oss att glömma att vi måste fullfölja våra åtaganden gentemot Bulgarien och Rumänien och att vi har en moralisk skyldighet att fullborda det fredsskapande arbete som vi har bedrivit i övriga delar av Balkan och införliva dessa stater med vår europeiska familj. Så länge vi inte har gjort det kommer vi inte att på ett realistiskt sätt kunna säga att järnridån är helt nedriven och att vi har lyckats få in alla i den europeiska familjen.
Att klara av den andra utmaningen att ge unionen effektiva institutioner innebär att anta och ratificera konstitutionen. Jag uttryckte mina synpunkter på konstitutionen i det betänkande som kammaren antog och som jag utarbetade tillsammans med professor Dimitris Tsatsos. I dag vill jag bara lägga till en sak, riktad särskilt till dem som låter sig styras av intern munhuggning: det är mycket viktigt att vi får ett enkelt och begripligt beslutsfattande med majoriteter, men herr rådsordförande – och jag säger det särskilt till er – det är avgörande att detta majoritetssystem är sådant att balanserade beslut kan fattas i unionen, utan att ge utrymme för ledare eller grupper som vill leda andra grupper av stater. Detta är en svår uppgift som det irländska ordförandeskapet otvivelaktigt måste fullgöra och på vilken den ratificering som inte har uppnåtts i förväg till stor del hänger.
Jag talade också om tillräckliga ekonomiska resurser. Det är en princip som Jean Monnet betonade, utan vilken vi får ett Europa som visserligen är större, men mycket tommare, ett Europa som inte kommer att kunna förverkliga den gemenskapspolitik som har funnits hittills. Detta är någonting som konstitutionen inte löser, och, herr talman, jag fruktar verkligen att det kommer att leda till en kris i vårt Europa under de kommande åren, en kris som jag är säker på kommer att kunna lösas. Den kommer att lösas genom att vi helt enkelt håller fast vid en grundprincip, solidaritetsprincipen. Solidaritet, inte fruktlös rivalitet eller löjliga strävanden efter herravälde: det är det budskap jag ville ge er innan jag avgår.
Herr talman! Jag skall sluta med att tacka alla de personer som har funnits här i kammaren under mina tre mandatperioder: parlamentsledamöter, tjänstemän och kolleger från grupperna och andra ledamöter, företrädare för rådet och kommissionen och alla de myndigheter som jag har haft tillfälle att arbeta tillsammans med. Jag har lärt mig mycket av er alla och vill uppmana er att fortsätta att kämpa för ett alltmer demokratiskt och rättvist solidaritetens Europa, som kan lösa de kriser som uppstår.
Herr talman! Framtiden tillhör inte dem som förlorar sig i tvivel och risker. Framtiden tillhör dem som kan se att det kommer en ny morgondag trots dagens ovisshet. 
Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! För det första vill jag framföra min erkänsla för det arbete som vår kollega och landsman José María Gil-Robles har gjort i den här kammaren och för hans insatser som parlamentets talman under det föregående skede som gjorde det möjligt för oss att inleda det skede vi inleder i dag: utvidgningen och den politiska fördjupningen. Jag vill framföra min tacksamhet till honom, särskilt eftersom han tillsammans med Dimitris Tsatsos författade det betänkande genom vilket den här kammaren gav sitt stöd till det förslag till europeisk konstitution som konventet, som jag hade äran att delta i, lade fram.
Förslaget till europeisk konstitution syftar till att se till att unionen verkligen kan ta itu med inte bara utvidgningen utan också de stora framtida utmaningar vi nu har framför oss. Att ingripa för att göra globaliseringen mer demokratisk och social, att bidra till att skapa en ny internationell ordning som är rättvis, demokratisk och respekterar den internationella rätten och naturligtvis motsvarar medborgarnas krav.
Vi behöver en starkare, mer demokratisk och effektivare union som kan konsolidera och utveckla den europeiska sociala modellen. Ett sekulärt Europa som respekterar de värden som har varit vägledande för våra medborgares samexistens, respekten för mänskliga rättigheter och flerpartisystemet. Med andra ord den rättsstat som nu finns i hela detta stora Europa.
Herr talman! Trots det som Donald Rumsfeld antydde har vi inte ett nytt och ett gammalt Europa, utan ett större Europa, ett Europa som sitter här i parlamentet i dag, medborgarnas Europa, det Europa som har rivit sina gränser och återförenat kontinenten.
Vi måste se till att den europeiska konstitutionen blir verklighet, och då måste vi än en gång kräva att konventets förslag antas så snart som möjligt, åtminstone under det irländska ordförandeskapet. Det gläder mig, som spanjor, att se att den nya regeringen i mitt land kommer att göra det möjligt att bryta dödläget i regeringskonferensen och anta denna konstitution, så att alla gemenskapens organ kan fungera som de skall och ...
Peterle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig mycket att vara här med er och tala slovenska och med mitt röstkort som ledamot av Europaparlamentet i fickan njuta av en tid då historien ler mot oss. Jag log när Berlinmuren föll, när människorna i de nya demokratierna fick sitt människovärde tillbaka och när vi byggde upp en självständig och demokratisk slovensk stat. Jag minns offren för diktaturerna i Europa och är tacksam mot alla dem som har bidragit till den demokratiska rörelsen i Europa. Jag är särskilt tacksam mot er, mina damer och herrar, för allt ert stöd och all er solidaritet.
Om Europeiska unionen blir framgångsrik och stabil kommer att bero på vad vi gör och hur vi arbetar tillsammans. Jag vill att vi skall arbeta tillsammans i samma anda som Europas grundare hade. Den här sessionen är inte vår första gemensamma erfarenhet. Vi har redan erfarenheter bakom oss som kommer att göra det möjligt för oss att arbeta tillsammans i framtiden, nämligen vårt arbete i konventet om Europas framtid som ledde till ett bra förslag till konstitutionellt fördrag och fördjupade vår känsla av ömsesidigt förtroende.
Utvidgningen av Europeiska unionen måste också innebära en djupare union. Ett utvidgat Europa betyder ett större politiskt Europa, en öppnare och effektivare institutionell ordning, en större roll för Europaparlamentet, mer beslutsfattande med kvalificerad majoritet, en enda utrikesminister och större inflytande för alla medborgare, både män och kvinnor. Ett utvidgat Europa betyder också ökat samarbete, som är öppet för alla medlemsländer på samma villkor och inte bara öppet för en klubb som arbetar med olika hastigheter utan någon konstitutionell grund.
Det europeiska projektet är inte bara en fråga för professionella européer. Vi kommer att lyckas om medborgarna i Europeiska unionen upplever det som sitt eget. Nyckelorden i konventet var värdena, demokrati och jämställdhet mellan medlemsstaterna och inte något kvantitativt prat om stora och små. Vi nya medlemmar vill inte bara vara nytillskott; vi vill vara ett mervärde, de jämställda medskaparna av ett enat Europa. Låt oss sammanföra erfarenheterna från de äldre medlemsstaterna med den demokratiska dynamiken hos de nya. Planen för ett verkligt enat Europa kommer bara att lyckas om de europeiska länderna, eller euroländerna, blir grunden för ett värdenas land, eller värdeland, och om unionen samtidigt blir en gemenskap. Uttrycket ”mer Europa” måste framför allt betyda ett förstärkt Europa i själva Europa.
Det europeiska projektet måste också fullbordas i sydöstlig riktning. Konflikthärdarna där måste ersättas med en framtidsvision, med försoning, respekt för alla identiteter, samarbete och en väl genomtänkt ekonomisk plan. 
Horvat (PSE ).
   – Herr talman! Liksom min kollega Alojz Peterle vill jag säga att jag är glad att få ta till orda som företrädare för den nya medlemsstaten Republiken Slovenien, på mitt modersmål slovenska.
På grundval av mina erfarenheter som deltagare i konventet och under mitt år som observatör i Europaparlamentet är jag helt övertygad om att det är av avgörande betydelse att den europeiska konstitutionen antas och genomförs så snart som möjligt. Den grundläggande legitimiteten i detta exceptionella dokument, som saknar motstycke någonstans i världen, ligger i att det antogs genom konsensus i konventet efter långvariga förberedelser och diskussioner med bredast möjliga deltagande från de nationella parlamenten, Europaparlamentet, regeringarna, Europeiska kommissionen, den offentliga sektorn, arbetsmarknadens parter och andra. Dessutom är jag fullständigt övertygad om att det är en förutsättning för att en utvidgad europeisk union skall kunna fungera på ett effektivt, demokratiskt och lättillgängligt sätt att den europeiska konstitutionen tidigt kan antas och genomföras. Det är en förutsättning för att värden och mål skall kunna uppnås liksom för en snabb och socialt rättvis utveckling av ett förenat Europa.
Konstitutionen är avgörande för om allas stora förväntningar skall kunna infrias. Det gäller speciellt i de nya medlemsstaterna. Det är också viktigt om Europeiska unionen skall kunna spela en större roll och om dess sociala marknadsmodell skall kunna utvecklas på ett hållbart sätt i den globala världen. Slutligen är den europeiska konstitutionen, som säkrar en balans mellan Europeiska unionens institutioner och särskilt ger Europaparlamentet och de nationella parlamenten en större roll, en viktig förutsättning för att Europeiska unionen och dess medborgare verkligen skall kunna komma närmare varandra.
Därför uppmanar jag regeringarna att visa både mod och ansvarstagande genom att anta slutfördraget i regeringskonferensen så snart som möjligt och om möjligt under det irländska ordförandeskapet, som har visat enastående fingertoppskänslighet och engagemang. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det Europa som nu håller på att födas sätter definitivt punkt för den sorgliga epoken med stora diktaturer som täckte vår kontinent med blod under det förra århundradet. Det nya Europa är dock inte ett utvidgat Europa utan ett återförenat Europa. Äntligen kan länder och folk som har tvingats uthärda en kommunistdiktatur komma in i ett stort område med fred och frihet. Jag vill välkomna mina kolleger från länderna i Östeuropa. Men vi kan inte föreställa oss en federation av nationalstater som saknar en grundläggande lag som styr förbindelserna mellan institutionerna och medborgarna: det är därför som det är viktigt för oss att så snart som möjligt skriva under en konstitution som bygger på principerna om frihet, subsidiaritet och att sätta människan i centrum och som främjar en social marknadsekonomi.
Icke desto mindre kan inte Europa avstå ifrån sina judisk–kristna rötter: de är länken som förenar öst och väst; det är de som verkligen förenar en halv miljard människor. De borgar för att institutionerna har en sekulär natur, och i det här läget bör vi minnas den evangeliska regeln: ”ge Gud vad Gud tillhör och kejsaren vad kejsaren tillhör”. Vi yrkar på att det skall finnas en hänvisning till dessa rötter i förordet till vår konstitution, som på flaggan: ni vet ju att de 12 stjärnorna står för Israels 12 stammar som krönte Marias hjässa.
Varför inte använda den polska konstitutionen som förebild – som Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna ofta krävde under debatten i konventet – den som uttryckligen nämner ordet ”Gud”? Detta är en förebild som våra vänner, som från och med nu kommer att sitta i parlamentet, kan ge oss, en förebild som vi är säkra på att hela Europa bör ha. 
Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill framföra min glädje över att i dag för första gången ha rätten att tala till detta parlament, Europaparlamentet, i en fråga som jag har engagerat mig i, frågan om den europeiska konstitutionen. Jag var medlem av konventet som lade fram förslaget, och jag vet att denna konstitution är frukten av en överenskommelse mellan företrädare för stater, parlament och det civila samhället. Den är inget publicistiskt mirakel, som många ville och vill att konventets produkt skulle vara. Den är dock en text i sin genre som främjar sammanhållning och enhet i Europa. Den främjar Europas principer och värden liksom den vision som Jean Monnet och den person som vi hyllade i dag, Altiero Spinelli, hade.
Jag anser att de som är emot att konstitutionen antas gör Europafrågan en björntjänst, eftersom de underminerar någonting bra i strävan efter något bättre. Som jag sade är denna konstitution resultatet av en överenskommelse. Den är just det som Europeiska unionen odlar, en kultur av sammanhållning och kompromisser. Således är ytterligheter och förhållningssätt som grundar sig på etniska kriterier fel. Jag förordar att denna konstitution antas av regeringskonferensen under 2004 så att 2004 kan utropas till den europeiska konstitutionens år. 
Cornillet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Ni har ett tudelat historiskt ansvar: för det första att ge unionen en konstitution, en text som gör att den kan fungera. Om ni tillåter vill jag betona den inneboende paradoxen i att komma överens om en text efter valet, även om den kommer att ha varit den stora debattfrågan. Om regeringarna hade velat hävda sin auktoritet, för att uttrycka sig milt, kunde de inte ha lyckats bättre. I avvaktan på toppmötet den 17–18 juni är allt vi har, som läget är nu, en virtuell konstitution. Vi hoppas att den inte kommer att visa sig vara en minimalistisk konstitution, men det skall vi bedöma i sinom tid.
Ert andra historiska ansvar är viktigare: att sätta i gång ratificeringsprocessen. Om vi inte vill att denna konstitution skall vara dödfödd måste den antas. Herr talman! Därför vill jag informera er om ett förslag som härrör ur diskussionerna i , som jag har haft äran att vara ordförande för sedan maj 2003. Regeringarna måste komma fram till en överenskommelse, både om en gemensam text och om när den skall ratificeras, eller med andra ord vilket datum – eller snarare vilken period, med tanke på att valet till Europaparlamentet äger rum mellan den 10 och 13 juni – som konstitutionen skall översändas för ratificering i de tjugofem länderna, efter en gemensam gränsöverskridande debatt. Kommissionär António Vitorinos formulering om detta gjorde starkt intryck på mig: vi får inte bara ställa tjugofem nationella debatter bredvid varandra.
Därför föreslår jag att ni fastställer datumet till den 5–8 maj 2005. Då ersätter vi 60-årsdagen av andra världskrigets slut, som påverkade oss alla, med årsdagen av någonting som vi antar tillsammans. Den dagen, som vi tillsammans kan fira som konstitutionens dag och som sedermera kan bli en allmän helgdag i EU:s tjugofem länder, skall varje land ratificera sitt konstitutionella fördrag i enlighet med sina egna traditioner och rättsväsende, genom en folkomröstning eller genom parlamentariska kanaler. I Frankrike skulle jag förstås förespråka en folkomröstning. Att svara på samma fråga tillsammans samma dag och anta samma grundläggande text kommer verkligen att göra Europas folk suveränt i gemensamma angelägenheter. 
Azzopardi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ödmjuk inför och ärad av förmånen att som första parlamentsledamot från Malta få tala inför denna församling så snart efter utvidgningen anser jag att man i EU-konstitutionen bör betona att det är en union av medborgare precis lika mycket som en union av suveräna stater – en union grundad på värdet av ”personalism”, inte individualism.
Det finns inget hållbart alternativ till en union av sammanflätade nationalstater, med ett tydligt erkännande av ett uppenbart historiskt faktum: Europas kristna rötter, värden och arv. Detta arv var en förutsättning för verken av Dante, Petrarca, Rafael, Michelangelo med flera – alla inspirerade av ett kristet ledmotiv – och för den insats av kärlek och kristen tro som krävdes för att bygga katedralerna och kyrkorna i Europas städer, däribland Strasbourg. ”Ja” till konfessionslöshet i EU, men ”nej” till sekularisering. Jag skall fortsätta på maltesiska. 

 Herr talman! Jag tror på ett Europa för vars legitimitets och trovärdighets skull det är viktigt att tala kategoriskt med en röst på den internationella scenen.
Vi måste ha en europeisk konstitution där lagen är lika för alla, ett Europa där lagen styr och inte makten eller den starkaste. En konstitution som bekräftar att alla stater är likvärdiga, också genom att erkänna Maltas rätt till sex mandat i parlamentet. Malta måste företrädas på ett verksamt sätt liksom alla andra stater.
Herr talman! Vi har skapat och format Europa. Nu är det viktigt att alla känner sig som européer i lika hög grad. Detta måste vara det centrala för den europeiska konstitutionen, och Malta kommer att arbeta för att uppnå allt detta. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Den allmänna debatten om det utvidgade EU:s framtid fortsätter kl. 15.00 i eftermiddag.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Det är förfärande att en majoritet av ledamöterna av denna kammare är beslutna att anta den så kallade europeiska konstitutionen. Som vi så många gånger har påpekat är denna konstitution ett försök att utöka den kapitalistiska integrationen i EU, vilket uppenbart innebär en förstärkning av den federala karaktären hos EU:s institutioner och av stormakternas dominerande ställning i beslutsprocessen, inklusive det oacceptabla företrädet framför nationella författningar. Konstitutionen kommer också att lägga den institutionella grunden för en militarisering genom att man inrättar en europeisk byrå för krigsmateriel, som ytterst är avsedd att skapa ett politiskt–militärt block tillsammans med Nato.
Det är ett projekt som vi motsätter oss och som vi kraftigt kritiserar, också på grund av det sätt på vilket det begränsar Europas möjligheter att gå framåt i och med att nyliberalismen ses som den enda lösningen och konkurrensens överhöghet görs till ledstjärna. Vi måste därför slåss till försvar för undantag när det gäller offentliga tjänster, som ju borde vara en absolut prioritet, ett nyckelinstrument för att säkerställa att mänskliga rättigheter respekteras och att vi kan upprätta ett EU grundat på ekonomisk och social sammanhållning och solidaritet.
Vi kommer att fortsätta att kämpa för ett alternativt EU, som respekterar de omistliga rättigheterna för varje medlemsstats folk att utforma sin egen framtid, ett EU som respekterar de nationella konstitutionerna och ett EU som skriver under på principen att staterna är suveräna och har lika rättigheter. Vi kommer att propagera för en folkomröstning i Portugal innan utkastet till konstitution ratificeras. 

Talmannen.
   – För parlamentets räkning skulle jag varmt vilja välkomna Hennes kungliga höghet kronprinsessan Victoria av Sverige, som har tagit plats på åhörarläktaren denna eftermiddag.
Jag vet att Hennes kungliga höghet har ett omfattande program av möten här i parlamentet under veckan; jag har faktiskt redan träffat henne. Jag hoppas att hennes besök blir en intressant och upplysande erfarenhet.(1) 


–Som svar på de frågor som ställdes i går har vår rättstjänst i mycket tydliga ordalag underrättat mig om att kammarens alla 788 ledamöter har rätt att rösta. 
Boogerd-Quaak (ELDR ),
   . – Herr talman! Parlamentet kan inte godkänna rådets begäran om brådskande förfarande, eftersom rådet inte har översänt en text till parlamentet, en text som omnämns i det internationella avtalet, nämligen kommissionens förslag till beslut om ”adekvat skyddsnivå”, med en förklaring om att passageraruppgifterna ges ett adekvat skydd av USA; inte heller har parlamentet mottagit den amerikanska administrationens så kallade åtagandeförklaring. Vi har med andra ord fortfarande inga garantier för att uppgifter om EU-passagerare som överförs till USA inte kommer att vidarebefordras till tredjeländer. 
Det här är den första omröstningen i det nya utökade parlamentet – den enda demokratiskt valda institution som företräder 450 miljoner människor. Rådet begär att vi skall rösta med slutna ögon i en fråga som gäller våra grundläggande rättigheter. Om vi godkänner denna begäran kan parlamentet inte tas på allvar. Det finns dessutom en förfarandemässig brist, som består i att det inte finns någon översättning till de nya språken. Jag ber er att dra tillbaka denna punkt och även att respektera vår hänskjutning av ärendet till EG-domstolen.
Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är av motsatt mening. Som ni vet är det gällande praxis att flygpassagerares uppgifter vidarebefordras i syfte att förebygga och bekämpa terrorism, men detta sker utan rättslig grund, och det är alltså olagligt. Vi måste därför så snabbt som möjligt försöka få ett slut på denna olagliga och oreglerade situation och effektivt bekämpa terrorismen.
Ni vet säkert att det i hög grad är denna kammares förtjänst att kommissionen inledde förhandlingar, och dessa har gett ett förtjänstfullt resultat. Mycket av det vi efterlyste har införlivats i detta utkast till avtal. Det finns utrymme för ytterligare förbättringar av utkastet, men som grund för ett avtal ger det oss möjlighet att i framtiden på laglig väg överföra uppgifter som krävs för kampen mot terrorismen från EU till USA. Det är detta vi bör sträva efter; sedan kan vi fortsätta arbetet med avtalet. Vi kommer att fortsätta att övervaka framstegen och kan alltid vända oss till EG-domstolen vid avtalsbrott, men vi måste sträva efter att snarast nå en överenskommelse, inrätta en rättslig grund, som ger oss möjlighet att vidta de åtgärder som krävs för våra medborgares säkerhet och för kampen mot terrorismen. Jag anser därför att detta bör föras upp på föredragningslistan som en aktuell och brådskande fråga. 
Talmannen.
   – Här från ordförandeskapet förefaller det som om jag nu får en mängd råd som jag inte har begärt! Detta är omröstningen, inte en debatt.
Det råder vissa missuppfattningar här. Under den förra sammanträdesperioden beslutade vi att hänskjuta detta ärende till EG-domstolen. Så har skett. Ingen omröstning i dag kan ändra det faktum att ärendet har hänskjutits till domstolen. Jag tillåter inga fler talare om detta.
Ni har hört en talare för och en talare mot. Vi skall nu rösta om huruvida vi skall godkänna begäran om brådskande förfarande.
Tillåt mig att påpeka att Johanna Boogerd-Quaak, som föredragande, helt riktigt konstaterade att alla språkversioner inte fanns tillgängliga, något som särskilt gäller språken i flera av de nya medlemsstaterna. Från parlamentets sida förutsåg vi att vi emellanåt kan komma att ställas inför detta problem. Genom Gianfranco Dell'Albas betänkande om arbetsordningen infördes en artikel 117a, som medger övergångslösningar i detta hänseende.
Jag skulle vilja understryka en sak för framtiden: om ni börjar skapa ett prejudikat genom att leka språkleken i avsikt att blockera omröstningar, kommer ni att få uppleva värsta tänkbara dödläge och huvudbry.
Omröstningen är avslutad. 
Duhamel (PSE ).
   – Herr talman! Ni – och de som säger att europeisk politik är otydlig – kanske vill notera att den första omröstningen i det utvidgade EU var en kraftmätning mellan vänster och höger, och att vänstern vann. 
Talmannen.
   – Det är noterat, herr Duhamel! 

Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag tar till orda med anledning av vad min gamla skolkamrat Olivier Duhamel just sade. Som så ofta var det nonsens; han talade om en omröstning där vänster stod mot höger, men jag röstade på samma sätt som han. Jag anser ändå att jag tillhör högern och han vänstern! 

RÖSTFÖRKLARINGAR

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Det är skamligt att vänstern i parlamentet fortsätter att förhala ingåendet av avtalet mellan EU och USA om hantering och överföring av passageraruppgifter (PNR) på grundval av kommissionens förhandlingsresultat, som på lämpligt sätt förklarats och klargjorts vid ett flertal tillfällen, både i utskottet och i plenum, särskilt vid det förra sammanträdet.
Vänstern har inte alls förstått vad det handlar om utan fortsätter att upprätthålla konflikten mellan säkerhet och frihet, genom att antyda att de väljer frihet framför säkerhet. De bortser från att det inte kan finnas någon frihet utan säkerhet. De visar förakt för de rättsstatliga principer som gäller både i EU och i USA. Och de glömmer, på ett mycket talande sätt, att det är oerhört viktigt att vi, när vi står inför det fruktansvärda hotet från dagens globala terrorism, skyddar våra medborgares säkerhet och frihet och samarbetar nära med länder som är våra vänner och allierade.
I det kommande valet till Europaparlamentet kommer medborgarna förhoppningsvis att sluta upp till försvar för sin frihet och säkerhet och med sina röster straffa ut en vänster som inte alls vet vad den gör. 

Hannan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Missförhållanden förekommer inte bara i Bryssel; alla politiska strukturer har sina brister. Människan är fallen, och somliga ger ibland efter för frestelsen.
Vad som är speciellt med Bryssel är sättet att hantera anklagelser om ämbetsbrott. EU-myndigheternas vanliga svar när de ställs inför bevis på korruption är inte att ta itu med de frågor som väckts utan att ifrågasätta motiven bakom kritiken. Sålunda har vi åsett den skamliga behandlingen av Paul van Buitenen och Martha Andreasen liksom det märkvärdiga gripandet av Hans-Martin Tillack. I Bryssels uppochnedvända värld är det inte de som ägnar sig åt bedrägeri som trakasseras och mobbas utan de som avslöjar det.
Denna oförmåga att hantera ens den snävaste och mest berättigade kritik kan ses i reaktionen på det förslag till misstroendeförklaring som vi just har röstat om. I stället för att godta en mild tillrättavisning lade EU-etablissemanget in överväxeln och började lirka med och hota de olika undertecknarna i ett försök att hindra förslaget från att se dagens ljus. Eventuella kvardröjande tvivel om huruvida förslaget var berättigat har säkerligen undanröjts av försöken att kväva det.
Jag hoppas att människor utanför kammaren kommer att dra sina slutsatser av det som just har hänt. Om det är så här EU sköter sig självt, gör vi då klokt i att vilja ge det kontroll över väldiga nya delar av våra nationella angelägenheter? Om det är så här Brysselmaskineriet utöver sina nuvarande befogenheter, hur kan vi då ens fundera på att ge det nya? Men herre Gud, är vi galna? 
Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag röstade för förslaget till misstroendeförklaring eftersom jag anser att kommissionen har misslyckats med att genomföra de reformer den ombads sätta i gång med för fem år sedan. Vi har hört fagra ord, mycket tomt prat och skrävel från kommissionären med ansvar för reformer, Neil Kinnock, men fastän kommissionären kan uttrycka sig vackert så tycks han inte ha gjort vad som behövs. 
Jag valdes på ett löfte att bekämpa bedrägeri och missförhållanden, och det är mycket svårt att förklara för mina väljare, de goda människorna i Louth, Horncastle och i Derbyshire, varför räkenskaperna inte har godkänts av revisionsrätten på tio år. Problemen är betydande, de symboliseras av Eurostat och man har inte tagit itu med dem.
Förslaget till misstroendeförklaring handlar inte bara om Eurostat utan även om den förvaltningskultur som där har uppdagats och som lever vidare ohämmat. Det må så vara att Pedro Solbes är borta, men bristen på politiskt ansvar inom kommissionen kvarstår. Kommissionen förtjänar att kritiseras, och framtida kommissionärer behöver veta att de kommer att göras politiskt ansvariga för sina underställdas handlande. 
Goodwill (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kände mig tvungen att rösta för förslaget till misstroendeförklaring på grund av den oduglighet och brist på ekonomisk kontroll kommissionen har visat under hela Eurostataffären. Det är verkligen bisarrt att den enda person som har häktats med anledning av denna sorgliga episod är den journalist som avslöjade den.
Jag tog även tillfället i akt att ge uttryck för mitt missnöje med kommissionens sätt att medvetet strunta i kammarens vilja när det gäller hjälp till sjukhus i Vitryssland, som är bedrövligt illa utrustade för att behandla cancer – särskilt hos barn – som orsakats som en direkt följd av Tjernobylkatastrofen. För två år sedan beslutade vi att anslå resurser från underutnyttjade budgetposter till inköp av denna välbehövliga utrustning. Hittills har inte ett öre kommit fram. Mina väljare i Scarborough och Whitby är, liksom jag själv, förfärade över att pengar samlar damm på konton i Bryssel när barn dör av sjukdomar som skulle kunna behandlas. 
Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som jag hoppas att alla här i kammaren vet har 5 miljoner euro gått upp i rök inom Eurostat. Jag anser att detta är ett oacceptabelt slöseri med skattebetalarnas pengar. De skattebetalare som jag företräder runtom i Förenade kungarikets huvudstad – i Barnet, Enfield, Croydon – är oroliga för att den skatt de betalar och som kanaliseras till Europeiska kommissionen inte redovisas riktigt. Det rör sig om en situation som har fortgått alltför länge.
För bara lite drygt fem år sedan sades om Santerkommissionen att det var svårt att hitta någon med minsta ansvarskänsla. Det gör mig ledsen att situationen inte har förändrats, och det gör mig ledsen att så många här i kammaren röstade för ett ”fortsätt som vanligt”. Av dessa skäl röstade jag för att stödja detta förslag till misstroendeförklaring, eftersom det vore oacceptabelt att kommissionen fortsatte att undandra sig ansvar för sina handlingar och det är avgörande att den på ett riktigt sätt fortsätter att övervaka de medel som skattebetalarna anförtror den. 
Helmer (PPE-DE ).
   – Herr talman! År 1999 gavs kommissionär Neil Kinnock i uppgift att städa upp i kommissionens räkenskaper och göra slut på bedrägerierna. Han har misslyckats kapitalt. Han har främst ägnat sig åt att förfölja den rad av personer som slagit larm och avslöjat den förfärande omfattningen av kommissionens misslyckande. Den enda person som hittills har gripits i Eurostatskandalen är den journalist som uppdagade historien. Vi ser inget annat än bortförklaringar och mörkläggning.
Hur skall jag för mina väljare i Leicestershire eller Northamptonshire kunna försvara det faktum att den medgivna nivån på slöseriet och bedrägeriet vid EU:s institutioner på 5 miljarder euro är lika mycket som Förenade kungarikets årliga budgetbidrag netto? Jag valdes på det konservativa partiets manifest med budskapet att bekämpa bedrägeri och missförhållanden. Jag hade därför inget annat val än att stödja förslaget till misstroendeförklaring, och jag är stolt över att ha gjort det. 
Callanan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag röstade för förslaget till misstroendeförklaring, eftersom det var helt i överensstämmelse med det manifest på vilket jag valdes till kammaren. Europeiska kommissionen har inte vidtagit några verksamma åtgärder mot bedrägeri och missförhållanden utöver att förfölja den journalist som avslöjade hela affären samt de personer som slagit larm.
Många ledamöter har tyvärr gett efter för kommissionens hotelser och ställde sig därför inte bakom förslaget, vilket de borde skämmas för. Jag hoppas trots det att kommissionen kommer att notera stämningen och ta tag i problemet. Mina väljare i Northumberland, Tyne and Wear, Durham och Cleveland kräver att kommissionen skall sätta stopp för den kultur av ogenerad förskingring av skattebetalarnas pengar som finns i så många av EU:s institutioner. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! De ledamöter som tillhör ochröstade visserligen för förslaget till misstroendeförklaring, men de har inte låtit lura sig. Eurostatskandalen har varit känd sedan mitten av 2003, och det är förbluffande att det är först nu, en månad före valet till Europaparlamentet, som ledamöterna i denna kammare vaknar upp. Vi tilläts inte underteckna förslaget till misstroendeförklaring, trots att vissa av dem som gjorde det tyckte att det var helt i sin ordning att det undertecknades av kommunister och trotskister; vi misstänker därför att det rör sig om ett trick för att vinna röster från deras sida.
I det osannolika fallet att förslaget till misstroendeförklaring hade antagits skulle kommissionens mandattid ändå ha löpt ut i oktober, och den hade ändå fortsatt att sköta den dagliga verksamheten. Varför gick den inte till angrepp mot kommissionär Mario Montis hantering av konkurrenspolitiken i Schneider- och Alstom-ärendena? Varför uppmärksammade den inte de övriga fallen av bedrägerier riktade mot EU:s budget, missbruket av medel och köpslåendet med makt i Blue Dragon-affären? Genom att agera nu har de ledamöter som undertecknade förslaget försökt att genomföra en smärre intern politisk åtgärd, som tyvärr inte alls står i proportion till situationens allvar. 
Bernié, Esclopé och Saint-Josse (EDD ),
   .– Kommissionen har försökt vinna tid, och parlamentet har låtit den komma undan. Om kommissionen vägrar, både individuellt och som ett kollektiv, att frivilligt ta på sig ansvaret måste vår kammare tvinga den att göra det. Debatten i kammaren om förslaget till misstroendeförklaring, som ägde rum onsdagen den 21 april, ledde inte till någon reaktion, och det gjorde inte heller ännu en resolution den 22 april 2004. Faktum är att kommissionen varken lyssnar på parlamentets krav eller gör något åt dem. Skälet till motståndet mot detta förslag är att det passar motståndarna att kommissionen är oansvarig. Förkastandet av förslaget sänder därför ett mycket olyckligt budskap till medborgarna i de tjugofem medlemsstaterna. Trots att Europaparlamentet har rätt att utöva demokratisk kontroll har en majoritet av dess ledamöter uttryckligen avstått från att göra det. 
Berthu (NI ),
   .– Denna stora dag, när Europa är återförenat, är vi bättre skickade än någonsin att göra en uppskattning av klyftan mellan EU:s ädla målsättningar och det sätt på vilket EU i själva verket styrs från dag till dag.
Samtidigt som vi välkomnar tio nya medlemsstater, varav åtta hållits isolerade från omvärlden av Sovjetunionen, har vi tvingats rösta om ett förslag till misstroendeförklaring som syftar till att straffa kommissionen för en av de många bekymmersamma händelserna under dess historia. Detta är en dag som går i harmonins tecken, och den borde inte ha störts av en sådan bestraffning, men det är kommissionen själv som bär ansvaret för detta, eftersom den har låtit affären dra ut på tiden i åratal.
Det är emellertid inte helt fel tidpunkt att ta upp denna affär. Vi har just hört de nya ledamöterna från länderna i öst efterlysa ett EU där större hänsyn tas till den nationella suveräniteten. Affärer som den med Eurostat, med sina komplicerade turer, och även frågan om GMO, som också har tagits upp i dag i samband med godkännandet av den nya kommissionen, är sådant som händer när EU:s institutioner tror sig stå över nationerna och till sist förlorar kontrollen.
En slutsats kan dras av alla dessa affärer, och det är att vi måste arbeta för att åstadkomma ett EU som bättre kontrolleras av sina nationalstater. 
Claeys (NI ),
   .– stöder förslaget till misstroendeförklaring mot kommissionen, eftersom det har visat sig att kommissionen har dragit sig undan sitt ansvar i Eurostatfallet. Alla parlamentets frågor fick inte något avgörande svar, och inget individuellt ansvar utdömdes.
Enligt kommissionens ordförande Romano Prodi ligger tidigare affärer, exempelvis Cressonaffären som ledde till att kommissionen avgick, helt och hållet bakom oss, eller kommer åtminstone, om de inträffar, att hanteras mer korrekt. Eurostataffären har dock visat att det fortfarande inte finns någon ansvarskultur. Kommissionen borde ta detta under övervägande i stället för att kritisera parlamentsledamöter som vill klargöra vad som hände i Eurostatskandalen.
När väljare i många medlemsländer avstår från att rösta i valet till Europaparlamentet beror detta främst på kommissionens hållning i frågor som Eurostataffären. Vad väljarna med rätta begär av EU:s institutioner är ökad öppenhet, mer ansvar och större demokratisk legitimitet. 
Dehousse (PSE ),
   .– Det är för sent eller för tidigt att uttala sig om Eurostataffären, som för övrigt har många fler aspekter än de som nämns i förslaget.
Det är löjligt att föreslå att ett parlament som står i begrepp att avgå skall avge misstroendeförklaring mot en kommission som snart skall göra detsamma.
Eftersom talmannen emellertid bedömde förslaget som tillåtligt och tog upp det till omröstning röstade jag, och jag röstade för misstroendeförklaringen.
Faktum är att ingen vänsterman kan uttrycka sitt förtroende för en kommission som är i stånd att lägga fram Frits Bolkesteins förslag till direktiv om offentliga tjänster, ett direktiv som utgör ett dödligt hot mot dessa tjänster.
Evans, Jonathan (PPE-DE ),
   .– De brittiska konservativa ledamöterna har aktivt verkat för att lyfta fram problem som hör samman med Eurostat och även spelat en viktig roll när det gäller att belysa frågan offentligt.
Vi anser inte att kommissionen har axlat sitt politiska ansvar för de försummelser som uppdagats till följd av affären.
Vi anser att kommissionen har förmedlats ett tydligt budskap genom det förslag till resolution om Eurostat som antogs den 22 april 2004, i vilket parlamentet
- konstaterade att kommissionen inte dragit rätt slutsatser av Eurostataffären och att den inte axlat sitt politiska ansvar vare sig som ett kollektiv eller individuellt,
- klargjorde sin avsikt att fortsätta att övervaka och granska de pågående Eurostatutredningarnas framtida utveckling och eventuella rättsliga åtgärder i syfte att vid behov föreslå ytterligare reformer.
Sedan förslaget till misstroendeförklaring först började planeras har den ansvarige kommissionären, Pedro Solbes, avgått och återvänt till spansk politik.
Under dessa omständigheter anser vi inte att det skulle vara lämpligt att nu avsätta hela kommissionen, men vi uppmanar kommissionen att beakta de allvarliga synpunkter som framförs och att snabbt ta itu med frågorna i enlighet med den av parlamentet antagna resolutionen. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– I juli 2003 upphörde kommissionens förvaltning av Eurostat till följd av de fortgående bedrägerierna, som varit kända under lång tid. Jag begärde omedelbart att alla fakta skulle offentliggöras. Det är meningslöst att be institutioner som är avhängiga av kommissionen att genomföra en undersökning om de sedan måste hemlighålla resultatet. Endast om allmänheten är väl informerad och kan bidra med sina synpunkter kan bedrägerier, eget berikande och nepotism förhindras i framtiden. Parlamentets undersökning gör detta möjligt. Trots att en hemlig rapport lades fram för ledamöterna i budgetkontrollutskottet i slutet av september 2003 kan kommissionen fortfarande agera som om den är helt utan ansvar. Den person som i första hand bär ansvaret, kommissionär Pedro Solbes, har sedan dess blivit minister i den nya spanska regeringen. Det finns inga bevis för att de problem som tvingade den förra kommissionen att avgå före valet för fem år sedan verkligen har upphört. För att belysa situationens allvar och för att se till så att nästa kommission tvingas ta itu med problemen, röstar jag för förslaget till misstroendeförklaring i dag. Det faktum att De gröna, som tidigare motsatte sig misstroendeförklaringen, bytte sida vid det förra mötet i syfte att bevisa sin tillförlitlighet i administrativt hänseende gör det inte mindre nödvändigt att fortsätta att bekämpa bedrägerier. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Min röst mot förslaget till misstroendeförklaring betyder inte att jag stöder kommissionen, eller att jag inte är medveten om situationens allvar. Min grupp, Unionen för nationernas Europa, har vid många tillfällen försökt bringa klarhet i Eurostataffären, och det fortsätter vi med. Det är också sant att jag har kritiserat kommissionens ordförande Romano Prodi, särskilt sedan november 2003, för att han öppet blandat sig i intern italiensk politik och europeisk partipolitik och därmed övergivit det oberoende han alltid bör bevara. Detta är i sig ett skäl till att ordföranden och hans kommission förtjänar parlamentets politiska misstroendeförklaring.
Det är emellertid helt fel att rösta om ett förslag till misstroendeförklaring just nu, precis i slutet av en valperiod och när kommissionens mandattid också går mot sitt slut och många kommissionärer kommer och går. Förslagsprocessen har också påverkats negativt av dessa omständigheter.
Jag menar därför att omröstningen om förslaget inte kommer att få någon verklig politisk betydelse. Den framstår som helt oläglig och inkonsekvent, och i praktiken meningslös i allmänhetens ögon. 
Scallon (PPE-DE ),
   .– Jag skulle vilja klargöra att jag på samma gång som jag stöder förslaget till misstroendeförklaring mot kommissionen fullt inser att det finns högst förtjänstfulla kommissionärer som ärligt och ansvarsfullt har arbetat efter bästa förmåga under hela sin mandattid. 
Det står dock också klart att det inom kommissionen har försiggått oansvarig och oacceptabel verksamhet som äventyrat institutionens rykte och goda namn.
Eftersom det för den som vill uttrycka sin djupa oro och besvikelse över användningen av allmänna medel inte finns några andra sätt än att klandra hela kommissionen, hade jag ingen annan valmöjlighet än att rösta för. 
Souchet (NI ),
   .– I motsats till vad som hävdats av Françoise Grossetête och de som har talat efter henne är parlamentet i sin fulla rätt att avge misstroendeförklaring mot kommissionen, som har visat sig oförmögen både att kontrollera bedrägeriet inom sina egna organ och att finna de ansvariga för Eurostatskandalen – ingen liten sak med tanke på den tredubbla finansieringen av kontrakt som tilldelats Eurocost, ett organ som omfattas av Luxemburgs lagstiftning, undanhållande av tillgångar; falska anbudsinfordringar till förmån för ett företag, Eurogramme, som också var etablerat i Luxemburg; förfalskade omsättningssiffror och fiktiv personal. Det är så kommissionen upprättar sin statistik!
Om ingen misstroendeförklaring avges innebär det att sådana felaktigheter tystas ned, och man förmedlar intrycket att reglerna om finansiell öppenhet inte gäller EU:s institutioner.
Den senaste skandalen är ett tecken på kommissionens grundläggande oförmåga att bekämpa korruptionen vid dess avdelningar. Efter misstroendeförklaringen mot Jacques Santers kommission meddelades att det var nolltolerans som gällde, och samtidigt inrättades OLAF (Europeiska byrån för bedrägeribekämpning). Efter misstroendeförklaringen mot Romano Prodis kommission fick vi veta att det skulle göras radikala reformer av OLAF, som om bedrägerier orsakades av de metoder som används för att mäta dem. I själva verket är det kommissionens sätt att arbeta som måste reformeras. 
Van Dam (EDD ),
   .– Vår grupp har med övertygelse ställt sig bakom det förslag som nyss förkastades. Det står nu helt klart för väljarna vilka medlemsstater som vill kasta ljus över den sittande kommissionens vanstyre och bedrägerier och vilka som vill tysta ned dem eller inte är intresserade. Den inställsamma och dödfödda reformen, det föråldrade och sårbara redovisningssystemet och Eurostataffären är bara tre exempel som talar sitt tydliga språk. De illustrerar att den oberoende expertkommitténs slutsatser från 1999, nämligen att det knappast finns någon i kommissionen som vill ta på sig något ansvar, även gäller denna kommission. Det är ett hån mot demokratin i Europa och en förnekelse av parlamentets rättigheter när kommissionens ledamöter inte gör något men heller inte avgår. Om kommissionen avvisar parlamentet när det fullgör sin främsta uppgift, budgetkontroll, har vi inget annat val än att avsätta den. Om vi inte gjorde det skulle vi inte ta oss själva på allvar, och inte heller de medborgare som har röstat på oss. Det blir allt mer uppenbart att den så kallade europeiska konstitutionen bara är en fasad för att dölja för medborgarna vad det är som pågår i EU och hur man bollar med deras intressen. Förslaget om misstroendeförklaring var ett sätt att kasta ljus över Prodikommissionens bristfälliga resultat och utgör det första steget mot en öppen kultur där alla tar sitt ansvar på allvar. 
Van Orden (PPE-DE ),
   . – Tillsammans med mina brittiska konservativa kolleger har jag aktivt verkat för att lyfta fram problem som hör samman med bedrägeri, slöseri och misshushållning inom Europeiska unionens institutioner, och vi har spelat en viktig roll för att belysa frågorna offentligt.
Sedan förslaget till misstroendeförklaring först började planeras har kommissionär Pedro Solbes avgått och återvänt till spansk politik. Under dessa omständigheter var det inte längre rimligt att stödja ett förslag riktat mot hela kommissionen, och vår delegations linje var därför att lägga ned rösterna. Det är trots det nödvändigt att kommissionen på allvar beaktar de synpunkter som framförs i den resolution om Eurostat som Europaparlamentet antog den 22 april 2004, nämligen
- att kommissionen inte dragit rätt slutsatser av Eurostataffären och att den inte axlat sitt politiska ansvar vare sig som ett kollektiv eller individuellt,
- att det är parlamentets avsikt att fortsätta att övervaka och granska de pågående Eurostatutredningarnas framtida utveckling och eventuella rättsliga åtgärder i syfte att vid behov föreslå ytterligare åtgärder.
Strävan efter ökad ansvarsskyldighet för och kontroll över EU:s budget samt dramatiskt förbättrad förvaltning av kommissionen, behovet av att Europaparlamentet har befogenhet att avskeda enskilda kommissionärer, ...
Talmannen.
   – De skriftliga röstförklaringarna är avslutade.

(1)

Duthu (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även om vi nu gläder oss och välkomnar de nya medlemsstaterna till EU kan vi tyvärr inte bortse från situationen i världen. För några dagar sedan berördes vi mycket illa av avslöjanden i pressen om den fruktansvärda tortyr som de amerikanska och brittiska ockupationsstyrkorna utsatt irakiska fångar för. Metoder av det slaget bidrar enbart till att vidga klyftan mellan nord och syd, mellan västvärlden och den muslimska världen. De är tecken på en utveckling som måste motarbetas. För att det skall kunna ske måste det internationella samfundet entydigt fördöma sådana metoder; vi måste visa att vi är fast beslutna att i möjligaste mån avslöja i vilken omfattning de används och att se till att de ansvariga ställs till svars. Framför allt kan vi inte ha något förtroende för några utredningar som görs av de berörda staternas myndigheter.
Jag hoppas därför att en undersökningskommission i FN:s regi kan inrättas så snart som möjligt, och jag vill uppmana parlamentets talman och ordförandena för kommissionen och rådet att samarbeta för att se till så att en begäran om detta framförs till FN:s generalsekreterare. 
Talmannen.
   – Jag gav er inte ordet för en ordningsfråga, fru Duthu, utan av det enkla skälet att de ledamöter som i går, när sammanträdet inleddes, i vanlig ordning ville tala i en minut om frågor av intresse för dem inte fick möjlighet att göra det på grund av sammanträdets högtidliga karaktär. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Jag tar till orda för att be er, herr talman, att utnyttja er ställning för att på alla våras vägnar, tror jag, sända ett solidaritetsbudskap till Nikos Anastasiades, som i går utsattes för en attack i Cypern när bomber kastades mot hans hus. Nikos Anastasiades är som vi vet ledaren för ”ja”-rörelsen inför folkomröstningen. Jag anser att det är viktigt att ta upp detta vid vårt sammanträde i dag genom att helt enkelt uttrycka denna institutions solidaritet. 
Talmannen.
   – Jag kan tala om för er, fru Frassoni, att talmannen redan har kontaktat den person som tyvärr drabbades för att uttrycka sin egen och parlamentets solidaritet. 
Matsakis (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill bara klargöra att bombattacken mot Nikos Anastasiadis inte utfördes av politiska motiv utan på grund av kommentarer han gjorde efter en fotbollsmatch. 
Cushnahan (PPE-DE ),
   . – Kammarens protokoll från måndagen den 3 maj 2004 visar hur oärlig Hans-Peter Martin är till sin person.
Han har också falskeligen anklagat hundratals parlamentsledamöter, däribland elva irländska ledamöter, för att utnyttja kryphål genom att inte ta reserverade platser i anspråk, när det gäller våra dagliga utgifter.
Det gäller systemet att parlamentets ledamöter måste skriva in sig i ett register på fredagen, så att de kan begära sina traktamenten för logi för torsdagsnatten när de deltar i omröstningar på torsdagseftermiddagen och inte har möjlighet att flyga hem.
På det irländska radioprogrammet ”Live Line” hävdade han lömskt att jag lätt, eftersom omröstningarna avslutades kl. 17.14, skulle ha kunnat ta flyget från Frankfurt till Dublin. Sista incheckningstid för detta flyg är 19.05, så Hans-Peter Martin hävdade alltså att jag på en timme och femtio minuter skulle ha gott om tid att hämta mina tillhörigheter och köra ungefär 250 kilometer till Frankfurts flygplats.
Ett sådant påstående är grovt ohederligt, vilket han mycket väl vet.
Han hävdade också att jag lämnar Strasbourg tidigt. Parlamentets ledamöter är styrda av flygtider. Fram till november 2003, när mina flygtider ändrades, var min normala rutin att lämna Strasbourg på eftermiddagen för att ta flyg som lyfte mot flygplatsen i min valkrets på klockslag mellan 16.00 och 18.00. Vidare innebar denna rutin även att jag med jämna mellanrum var tvungen att komma till Strasbourg på söndagarna, vilket jag inte fick något dagtraktamente för.
Hans-Peter Martin anklagade mig också för 32 i hans ögon problematiska fall i vilka jag hade begärt dagtraktamente. Trots illviljan i sina anklagelser har han inte en enda gång visat upp denna förteckning – verkligen en besynnerlig rättvisa.
När det gäller de sex datum han nämnde på RTE:s ”Live Line”-program hade han dock fel om åtminstone hälften av dem.
I fråga om ett datum – han påstod att jag hade skrivit in mig sent – var jag i själva verket i gång tidigt på morgonen och röstade i mitt utskott. När det gäller två andra datum fick jag inte något dagtraktamente från parlamentet – faktum som parlamentets tjänsteenheter har bekräftat för mig skriftligen.
Jag vill därför föra detta till protokollet för att ännu en gång visa hur Hans-Peter Martin beter sig. 
Talmannen.
   – Tack, herr Matsakis, för er noggrannhet. 
Talmannen.
   – Den allmänna debatten fortsätter nu med rådets och kommissionens uttalanden om det utvidgade EU och dess grannskap. 
Nielson,
   . – Herr talman! En av uppgifterna för det utvidgade EU blir att fortsätta utvidgningsprocessen. Vårt gemensamma mål är att slutföra anslutningsprocessen för Bulgarien och Rumänien 2007. Detta beror givetvis på om båda länderna avslutar förhandlingarna och alla nödvändiga inre reformer. År 2004 blir även avgörande för Turkiet, och den rapport och rekommendation som kommissionen skall lägga fram i höst blir ett av de sista stora besluten under vårt mandat.
Turkiets möjligheter beror på om landet uppfyller de politiska kriterierna, såsom fallet var för alla de andra kandidatländerna. Ordningsföljden är given. Först de politiska kriterierna, sedan förhandlingarna. I fråga om staterna på västra Balkan stödde Europeiska rådet, som ni vet, vid mötet i Thessaloniki förra året fullt ut ett europeiskt perspektiv för staterna på västra Balkan, som kommer att utgöra en integrerad del av Europeiska unionen när de har uppfyllt villkoren för anslutning och de så kallade politiska och ekonomiska kriterierna och även kan visa att de är redo att ikläda sig medlemskapets förpliktelser.
För två veckor sedan redogjorde mina kolleger kommissionärerna Chris Patten och Günter Verheugen här i kammaren för kommissionens yttrande om Kroatiens anslutning, och kommissionen drog slutsatsen att Kroatien uppfyller de politiska kriterierna för medlemskap, och har rekommenderat att förhandlingar skall inledas. Saken kommer nu sannolikt att tas upp av Europeiska rådet på mötet i juni.
Kammaren har alltid visat sitt fulla stöd för och engagemang i utvidgningsprocessen. Min kollega kommissionär Günter Verheugen skulle ha tyckt om att vara här i dag. I mars debatterade han med kammaren om de sista stegen i anslutningen av de tio nya medlemsstater som anslöt sig till oss i förra veckan och utsikterna till anslutning för Rumänien och Bulgarien, liksom även om dagsläget när det gäller Turkiet.
För mindre än två veckor sedan rapporterade han inför plenum om de sista förberedelserna för Cyperns anslutning och påminde då än en gång om att EU absolut skulle föredra att ett enat Cypern anslöt sig till unionen. Som vi alla har sett under mellantiden uppfylldes inte denna önskan från unionens sida, och till följd av demokratiska folkomröstningar som hölls på ön den 24 april förkastades Annanplanen för öns återförening. Kommissionen beklagade djupt att den grekcypriotiska sidan inte godkände den allsidiga lösningen av Cypernproblemet, men vi måste respektera folkets demokratiska beslut.
Kommissionen gratulerade turkcyprioterna varmt till deras ”ja”-beslut. Det signalerar en tydlig önskan hos folkgruppen att lösa öns problem. I förra veckan, i folkomröstningsresultatens kölvatten, inlät sig parlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik i en livlig diskussion under vilken kommissionär Günter Verheugen betonade EU:s föresats att lägga fram allsidiga förslag i syfte att göra slut på den turkcypriotiska sidans isolering och underlätta Cyperns återförening genom att uppmuntra den turkcypriotiska sidans ekonomiska utveckling.
På sitt möte i Luxemburg den 26 april uppmanade rådet kommissionen att göra det, och ekonomiskt stöd uppgående till sammanlagt 259 miljoner euro kommer att öronmärkas för detta syfte. Kommissionen har redan påbörjat den nödvändiga planeringen för ändamålet och avser att lägga fram allsidiga förslag om handel- och biståndsåtgärder inom de närmaste veckorna.
Det kommer att behövas en ny samarbetsanda mellan de två folkgrupperna för att genomföra de meddelade åtgärderna.
Jag kan i detta skede bara påminna om kommissionens ståndpunkt, att turkcyprioterna inte får straffas till följd av situationen och att vi såväl måste hjälpa dem att bryta sin ekonomiska isolering som fortsätta att föra dem närmare unionen.
Låt mig nu övergå till våra grannar utanför det utvidgade EU. I höstas hade kammaren tillfälle att debattera EU:s grannskapspolitik. Denna politik har utvecklats som ett svar på de nya möjligheter och utmaningar som skapats i och med utvidgningen. Tillsammans erbjuder unions länder våra grannar i öster och söder en ambitiös politik som grundar sig på gemensamma värderingar och intressen och som syftar till att förhindra att nya skiljelinjer uppstår på och runt vår kontinent och till att utvidga området av fred, stabilitet och välstånd.
EU:s grannskapspolitik är skild från frågan om eventuell anslutning till EU. Även om vi inte stänger några dörrar handlar EU:s grannskapspolitik inte om framtida utvidgningar, eftersom den riktar sig till grannar som för närvarande inte har någon utsikt till anslutning. Vi kommer i detta skede att bygga vidare på den befintliga institutionella ramen i våra förbindelser, på associerings- eller partnerskaps- och samarbetsavtalen.
Differentiering är ett centralt begrepp i EU:s grannskapspolitik. Differentieringen är en följd dels av de olikartade situationerna i partnerländerna, dels av ländernas förhållande till unionen. EU:s grannskapspolitik grundar sig på principen om samägande i linje med Europeiska unionens uppfattning att ingen kan påtvingas politiska och ekonomiska reformer och att framgångsrikt samarbete bara kan bygga på ömsesidiga intressen och principen om jämlika partner.
Under de senaste månaderna har vi utvecklat de olika aspekterna av denna nya politik, och i nära samråd med våra partner förbereder vi ett första paket handlingsplaner, vilket skall antas gemensamt med dem. Dessa handlingsplaner kommer att fastlägga både de överenskomna prioriteringarna för våra förhållanden på centrala områden och mekanismer som garanterar att de genomförs i rätt tid.
Kommissionen kommer i nästa vecka att lägga fram ett strategidokument om EU:s grannskapspolitik, jämte landsrapporter om den första gruppen länder. Handlingsplanerna kommer att ge unionens förbindelser med partnerländerna ny politisk fart. Handlingsplanerna kommer att inriktas på politisk dialog och reform, handel, marknads- och regelreformer, samarbete på områdena energi och transport, informationssamhället, miljön och mellanmänskliga kontakter. Det innehåll och de prioriteringar som överenskoms med respektive partnerland kommer att skilja sig åt och bero på de särskilda omständigheterna i landet. Planerna kommer att omfatta centrala åtgärder på ett begränsat antal prioriterade områden samt en tydlig tidshorisont. Man räknar med att handlingsplanerna kommer att antas senare i sommar. 
Roche,
   . – Herr talman! Jag välkomnar detta tillfälle att på rådets vägnar delta i denna debatt om Cypern. För tre dagar sedan, den 1 maj, skrevs ett nytt kapitel i Europas historia. Det är ingen överdrift att säga att anslutningen av tio nya medlemsstater markerar ett verkligt historiskt ögonblick. Anslutningen innebär i själva verket slutet på de tragiska efterkrigssplittringarna i Europa. Den leder dock inte till att splittringarna inom vår kontinent fullständigt upphör.
Republiken Cypern har tagit sin plats som fullvärdig medlemsstat i Europeiska unionen. Det är ingen hemlighet att EU:s tydliga önskan var anslutningen av ett förenat Cypern den 1 maj. Vi beklagar djupt att detta mål inte kunde nås på grund av resultatet av de folkomröstningar som hölls på Cypern den 24 april.
I dag vill jag upprepa rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) starka uttalande vid sammanträdet i Luxemburg den 26 april. Rådet gav uttryck för sin beslutsamhet att se till att Cyperns medborgare snart når sitt delade öde som medborgare i ett förenat Cypern i Europeiska unionen. Vi godtar emellertid att Cyperns medborgare har gjort ett demokratiskt val.
Den 24 april röstade Cyperns medborgare i båda delarna av ön i separata folkomröstningar om den plan för en lösning av Cypernproblemet som lagts fram av Förenta nationernas generalsekreterare. Folkomröstningarna var höjdpunkten på de långa och ingående förhandlingar som FN ledde. Det är följaktligen viktigt att jag i dag, här i Europaparlamentet, återigen betonar den djupa tacksamhet som Europeiska unionen känner gentemot generalsekreterare Kofi Annan, hans särskilda rådgivare Alvaro de Soto och deras kolleger för deras beslutsamma och outtröttliga ansträngningar i sökandet efter en allsidig lösning på Cypernproblemet. De arbetade nära och outtröttligt med parterna under en lång tid. Vi erkänner också de mycket positiva insatserna av Greklands och Turkiets regeringar.
Alla i kammaren känner till och har begrundat resultaten av folkomröstningarna, så det är ingen mening att analysera resultaten mer djupgående i detta skede. Den turkcypriotiska befolkningen har nu uttryckt en tydlig önskan om en framtid inom Europeiska unionen. Rådet är fast beslutet att få slut på turkcyprioternas isolering och underlätta Cyperns återförenande genom främjande av ekonomisk utveckling.
Förra veckan, den 29 april, tog rådet ett viktigt steg i och med antagandet av förordningen om systemet enligt artikel 2 i protokoll 10 i anslutningsakten. Förordningen var nödvändig för ett smidigt genomförande av anslutningen. Den innehåller villkor för hur de relevanta bestämmelserna i Europeiska unionens lagstiftning skall tillämpas för gränslinjen mellan Cyperns norra del, i vilken tillämpningen av gemenskapens regelverk upphävs, och de områden som kontrolleras av Cyperns regering.
Förordningens villkor kommer att underlätta handel och andra kontakter över gränsen, och utgör samtidigt en garanti för att lämpliga skyddsstandarder upprätthålls. Jag anser att den överenskommelse som har nåtts om denna förordning tydligt avspeglar rådets önskan att sända en uppmuntrande signal till den turkcypriotiska befolkningen om att deras framtid finns i ett förenat Cypern inom Europeiska unionen.
Nästa steg är att kommissionen lägger fram ett omfattande förslag på rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) begäran. I förslaget betonas särskilt Cyperns ekonomiska integration och förbättrande av kontakten mellan de två befolkningarna inom Europeiska unionen. Rådet har rekommenderat att 259 miljoner euro, som hade anslagits för Cyperns norra del i det fall en lösning skulle ha nåtts, nu skall användas för detta syfte. Jag välkomnar kommissionens avsikt att lägga fram omfattande förslag inom de kommande veckorna.
Parlamentet känner stark sympati och respekt för Cyperns folk, för båda folkgrupperna, i deras strävan efter att överbrygga sitt arv och sin historia av söndring. Jag har sagt flera gånger här att jag, som själv kommer från en delad ö, har fullständig förståelse för hur svårt det är att läka såren. Jag beklagar att det inte var möjligt att fira ett förenat Cyperns inträde i Europeiska unionen vid högtidlighållandet av anslutningen i Irland den 1 maj; jag beklagar detta personligen, eftersom firandet av Cypern hölls i min egen hemstad, och det hade varit underbart att kunna välkomna hela Cyperns befolkning vid det tillfället. De som kom var emellertid mycket välkomna.
Rådets uttalanden och agerande sedan folkomröstningarna bekräftar tydligt att Europeiska unionen står fast vid sitt åtagande att ge den turkcypriotiska befolkningen en allvarligt menad försäkran om att deras framtid finns inom ett förenat Cypern inom Europeiska unionen.
En personlig anmärkning: jag måste tyvärr lämna kammaren innan denna debatt avslutas. Detta är antagligen sista gången som jag talar inför parlamentet. Jag vill mycket uppriktigt tacka samtliga parlamentsledamöter för det utomordentliga tillmötesgående och tålamod de har visat mig under många debatter här i kammaren. Jag har sällan haft mer nöje än när jag talat inför parlamentet. Jag är inte säker på att detta nöje har varit ömsesidigt, men ur min synvinkel har mina plikter här likväl varit mycket angenäma, och de blev ännu trevligare eftersom jag har fått tillfälle att möta nya vänner och återknyta gamla bekantskaper.
Under de senaste dagarna har parlamentet utsatts för mycket oförtjänt och grov kritik, en kritik som det inte förtjänar. Parlamentet tjänar Europas folk väl. Det är en förebild för parlamentariskt arbete. Parlamentet utför sitt arbete mycket effektivt. Det består naturligtvis inte bara av helgon, men mycket få mänskliga institutioner är fullständigt perfekta. Som parlamentarisk församling betraktad är parlamentet lika nära fulländning som någon annan församling jag någonsin har talat inför.
Nöjet att samarbeta med parlamentets ledamöter har varit helt på min sida. Jag önskar all lycka till de ledamöter som går i pension. Jag hoppas att de njuter av de år de har framför sig. Jag önskar all lycka till de ledamöter som inleder sina valkampanjer, och hoppas att deras kampanjer blir lyckade och framgångsrika. 
Talmannen.
   – Herr Roche! Talmannen bör vanligtvis inte applådera, men den här gången anslöt jag mig till mina kollegers applåder för era vänliga och omtänksamma ord till denna kammare, som har beundrat det arbete som det irländska ordförandeskapet utfört under en mycket problematisk period.
Vi hoppas naturligtvis att dessa dagar av firande kommer att följas av ännu ett lyckosamt slut för åtminstone en stor del av ledamöterna av denna kammare när Europeiska rådet möts i juni. Jag vill dock tala om för er att tacksamheten och uppskattningen är ömsesidig. Parlamentsutskotten och kammaren som helhet har verkligen, både vid individuella möten och tack vare er närvaro här, uppskattat den fantastiska förmågan hos ett litet land att bidra till att dessa härliga festdagar avlöpt på bästa möjliga sätt och att vi kunnat förverkliga denna ”första gång” i unionens historia – en union av folk, stater, nationer och medborgare.
Tack så mycket, herr Roche, och tack till hela det irländska ordförandeskapet. 
Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag instämmer i ert tack till det irländska ordförandeskapet för allt det har gjort hittills, i synnerhet för att det har sett till att denna oerhört historiska tilldragelse att välkomna länderna från centrala och östra Europa blev en framgång, något som, vilket andra talare har sagt, kommer att skrivas in i historiekrönikorna. 
Jag vill bidra med några tankar i detta skede. Denna morgon har talare yttrat sig om det förgångna, om Jean Monnet och Altiero Spinelli. Jag vill dela med mig av några tankar om hur man kanske kan se på framtiden. Jag är inte säker på att kommissionens uppfattning om att utvidgningen bör vara den enda medelpunkten för vår energi är den rätta. Det är sant att vi i Europaparlamentet nu har en fantastisk mångfald av traditioner och kulturer, men detta är inte vad Europa kommer att handla om under de närmaste fem eller tio åren. Under de senaste 20 åren har utvidgningen gått hand i hand med fördjupandet av unionen. Vi står nu vid en punkt där vi ser att gränserna för unionens befogenheter och geografiska expansion har nåtts.
Jag har tre kommentarer om detta. För det första: när en ny kommission utses behöver vi visioner och strategier för hur vi skall hantera unionens interna problem. Här i parlamentet väcks frågan om hur vi skall hantera det stora antalet politiska partier, 25 nationaliteter och 20 olika språk. Men vi måste också, och det kanske är viktigare för våra väljare, bestämma oss för hur vi skall göra för att kunna behålla vår konkurrenskraft i den globala ekonomin och hur vi skall garantera våra medborgares interna säkerhet. Dessa frågor kommer att diskuteras senare denna eftermiddag. När det gäller oss själva ställs vi i dag emellertid inför frågan om hur vi kan garantera att Europeiska unionen kommer att vara en aktör på världsarenan, hur vi skall hantera aidsfrågan i Afrika, hur vi skall bidra till fredsbevarande, och hur vi skall garantera unionens närvaro i världen.
För några veckor sedan antog vi Elmar Broks resolution om hur vi vill att samarbetet med våra transatlantiska vänner, USA, skall se ut, nu när vi går från en värdegemenskap till en agerande gemenskap, så att vi tillsammans kan se hur ett globalt system kommer att fungera. Under de närmaste åren är det nödvändigt att vi överväger frågan om hur Europeiska unionen verkligen skall kunna påverka världen i stort, som en partner till USA, snarare än en rival.
När det gäller frågan hur vi skall hantera utvidgningen talar en majoritet av min grupp följaktligen för en konsolidering av unionen snarare än att fortsätta utvidgningen bara för att länder anser att de uppfyller kriterierna. Den grundläggande bestämmelsen i Köpenhamnskriterierna föreskriver att vi skall ta hänsyn till Europeiska unionens möjligheter att välkomna länder som de förtjänar, och som vi har välkomnat de tio nya länderna i centrala och östra Europa i dag. Jag anser att vi bör se på bestämmelserna om privilegierade partnerskap under de närmaste månaderna inom ramen för det konstitutionella fördraget. Alla måste inte gå med i unionen för att uppfylla de utrikespolitiska kraven på lämpligt sätt. Unionen måste vara säker på att den kan samordna alla finansiella, politiska och ekonomiska resurser – som rådsordföranden nämnde i fråga om den turkiska delen av Cypern, som inte är redo att ansluta sig till Europeiska unionen ännu. Vi måste finna en rättslig grund, ett sätt att kontrollera våra medel, och ta itu med en hel rad olika saker för att kunna skapa en stabil, blomstrande och säker omgivning för Europeiska unionens medborgare att leva i.
Slutligen är det viktigt att vi i Europeiska unionen, med tanke på framtiden, utvidgningen och våra grannar, ser mer strategiskt på våra egna intressen. Vad vill vi göra, vart vill vi gå och vad vill vi säga våra medborgare för att se till att vi kan leva i fred inom våra gränser och bidra till världsfreden utanför dem? För majoriteten av min grupp innebär detta att vi måste tänka på konsolidering under den kommande tiden, snarare än på utvidgningen. Vi kan utvidga med tiden, men vi får på inga villkor utvidga så snabbt att vi undergräver Europeiska unionen, som vi har byggt så stark under de senaste 40 åren. 
Titley (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill på den socialistiska gruppens vägnar gratulera det irländska ordförandeskapet till ett väl utfört arbete. Det har i synnerhet varit ett nöje att samarbeta med minister Dick Roche. Det irländska ordförandeskapet har visat ett gott exempel på öppenhet och samarbete med parlamentet.
I dag – som i mycket har varit en dag av firande – är det viktigt att komma ihåg hur långt vi har kommit i Europeiska unionen på mycket kort tid. Jag minns mitt besök i Litauen några veckor efter självständigheten. Då rådde en mycket stor energibrist, en enorm förvirring, sovjettrupperna fanns fortfarande kvar på territoriet och en oerhörd osäkerhet härskade i landet. Det är svårt att tänka sig att Litauen, på en så kort tid som 15 år, har lyckats ansluta sig till EU. Detta är ett tecken på vad EU kan åstadkomma när vi har beslutat oss för att göra något och inte låta något stoppa oss.
Det sägs ofta att denna utvidgning är historisk – och det är sant. För att återvända till Litauen var en av mitt livs mest gripande upplevelser ett besök vid KGB-museet i Vilnius, där blodet isades i mina ådror. Denna utvidgning visar att det kalla kriget äntligen är över, och vi bör minnas att ett antal personer, som kämpade för rätten att ansluta sig till organisationer som EU, dog under revolutionerna 1989 och 1990. Vi måste minnas deras offer.
När vi slutar fira är det viktigt att vi förstår att allt vi har gjort är att nå slutet på EU:s början. Vi har nu äntligen en europeisk union som är europaomfattande. Den är inte fullständig – och jag håller inte med James E.M. Elles, utan anser att vi gå framåt när det gäller Rumänien, Bulgarien och Turkiet – men det är ett europaomfattande EU. Nu måste vi se till att EU fungerar till förmån för våra medborgare. Den svåra delen av arbetet börjar egentligen i dag. För att göra detta måste vi först och främst komma ifrån de ändlösa diskussionerna om förfaranden, och börja tala om resultat och politik. Därför är det viktigt att enas om en konstitution och sedan gå vidare och se på hur detta kan gagna EU-medborgarna. Våra prioriteringar i detta utvidgade EU måste vara att skapa fler och bättre arbetstillfällen, inte att tala, utan att .
Det är värt att notera att de tio nya medlemsstaterna alla var tvungna att genomgå kommissionens årliga undersökning av deras framsteg på vägen mot anslutning. Kanske bör vi tillämpa samma process för de nuvarande 15 medlemsstaterna så att de, i stället för att lova att göra saker, verkligen gör något. Detta måste vara vår prioritering. Det är även nödvändigt att utarbeta genomförbar lagstiftning. Det är inte tillräckligt att bara utarbeta lagstiftning; vi måste se till att den genomförs och se var vi når våra fastställda mål.
Det är också nödvändigt att öka och förbättra säkerheten. Utvidgningen måste leda till ett säkrare EU för våra medborgare, ett EU som är fritt från brottslingar, narkotikasmugglare, terrorister och människohandlare. Det är vad medborgarna förväntar sig av vårt utvidgade EU. När det gäller säkerhetsfrågorna är det viktigt att se till att vi inte blir eurocentrerade. Detta utvidgade EU måste vara till förmån för hela världen.
Därför hoppas jag – och jag är glad att kommissionsledamot Poul Nielson är här – att vi inte minskar takten när det gäller våra åtaganden att utarbeta politik och nå millennieutvecklingsmålen, och att vi intensifierar våra ansträngningar för att förbättra förbindelserna med våra grannar. Kaliningrad är ett perfekt exempel på hur vi bör gå vidare, och vi bör ha det i minnet. Våra framgångar i arbetet med Kaliningrad kommer att diktera framgångarna i samarbetet med resten av världen.
Vi skall fira i dag, men vi bör också minnas att vi från och med nu måste börja arbeta hårt för att se till att detta utvidgade Europa fungerar till förmån för våra medborgare. 
Malmström (ELDR ).
   – Herr talman! Kommissionsledamot Nielson! Rådsordförande! ELDR-gruppen i detta hus har kanske varit mest pådrivande för utvidgningen. Vi har drivit på och engagerat oss för ett datum. Vi har arbetat nära kandidatländerna, med våra systerpartier och andra. Vi har bjudit hit dem under sammanträdesperioderna. Vi har varit aktiva i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och vi röstade som enda politisk grupp enhälligt för varje land vid omröstningen om medlemskap här i kammaren.
Vi gläds naturligtvis oerhört dessa dagar när det som vi har kämpat för äntligen har blivit verklighet. Äntligen har vi enat den europeiska kontinenten, som så länge har delats av krig, elände, fiendskap och murar. Nu finns det inte längre ”vi” och ”de”. Nu är vi alla ”vi”: 25 länder, 450 miljoner medborgare som har gått samman för att lösa gemensamma problem, försvara gemensamma värden och bygga en gemensam framtid.
Men detta är inte slutet. EU kommer att fortsätta att växa. Vi ser fram emot att välkomna Bulgarien och Rumänien om några år. Vi ser fram emot att förhandlingarna med Kroatien börjar, och ELDR-gruppen stöder också den turkiska kandidaturen. Det har skett stora reformer och förändringar i Turkiet under Recep Tayyip Erdogans ledning; landet har moderniserats och demokratiserats. Det återstår förvisso en hel del att göra. Militärens roll i politiken är inte acceptabel; det finns politiska fångar; kurderna behandlas fortfarande på ett kränkande och diskriminerande sätt och rättegången mot Leyla Zana lämnar väldigt mycket övrigt att önska. Vi beviljar inga undantag – det finns kriterier – men Turkiet har en självklar plats så småningom. Ett demokratiskt Turkiet skulle ge ett viktigt bidrag och vara en länk mellan Europa och den muslimska världen. Att EU endast är en kristen union är ett argument ELDR-gruppen aldrig kan acceptera.
EU kommer att vara i en utvidgningsperiod under många år. Den dagen serber och albaner sitter här tillsammans med oss, eller med er i rådet, och sida vid sida förhandlar om t.ex. utsläppsrätter, då blir det europeiska projektet återigen ett tydligt fredsprojekt. ELDR-gruppen menar att vi idag inte bör sätta någon gräns för hur stort EU skall bli. Vi har som princip att alla länder som helt eller delvis ligger i Europa är välkomna så länge de uppfyller kriterierna.
Världen är dock större än EU, också ett utvidgat EU. Därför blir nästa valperiods stora uppgift att konkretisera och verkställa grannstrategin och formulera hur vi konkret skall öka samarbetet med våra grannar i öster och i söder, i Medelhavsprocessen och med de länder som kanske en dag kan bli medlemmar och länder som kanske inte vill bli medlemmar. Vi måste hitta såväl gemensamma som bilaterala lösningar. Människorna i Moldavien, Albanien, Georgien, Ukraina, de förtryckta i Vitryssland, alla sätter de stora förhoppningar till EU. De vill att vi skall kunna ge dem ett svar om en bättre framtid. Därför måste vi formulera strategier för hur vi skall samarbeta med dessa länder. Det blir en prioriterad uppgift. Herr talman, Ni kan vara säker på att ELDR-gruppen kommer att vara pådrivande i detta arbete.
Slutligen vill jag för min personliga del, men också från ELDR-gruppen, rikta ett stort tack till Elmar Brok för det arbete han har bedrivit i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Han är inte här, men jag vill att mitt tack tas till protokollet. Han har betytt väldigt mycket för det arbete som har gjorts i utskottet och för att vi står där vi står idag. 
Mavrou (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Debatterna under dessa dagar präglas kanhända av firandet. Jag vill dock påpeka att utvidgningen av EU, förutom vad den innebär i historiskt, politiskt och ekonomiskt hänseende, för oss också är en enorm utmaning för ett Europa utan skiljemurar och utan uteslutning. Tyvärr innebär de val EU nu gör, ekonomiskt och socialt, att den sociala klyftan vidgas i stället för att överbryggas. Om vi därför ser realistiskt på försummelser och problem skulle jag vilja framhålla att EU som helhet måste titta närmare på stödet till de nya medlemsstaterna, så att sammanhållningen – både den ekonomiska och den sociala – och tillvaratagandet av medborgarnas rättigheter kan gå framåt.
Utvidgningen går emellertid vidare. Utsikterna att under de kommande åren kunna införliva Bulgarien och Rumänien med EU är goda, om man inte bara ser till uppfyllandet av vissa kriterier utan även till verkliga förbättringar av livet för medborgarna i de länderna. När det gäller Turkiet anser jag att utvidgningen och de stärkta förbindelserna mellan EU och detta land gynnar både Turkiet och dess demokratisering och freden och stabiliteten i området. Det är i detta perspektiv vi ser Cyperns bidrag till EU. Vi menar att Cypern kan och måste användas som en bro mellan EU och östra Medelhavsområdet, särskilt Mellanöstern. Vi skulle naturligtvis ha kunnat spela denna roll på ett mycket effektivare sätt om Cypernfrågan varit löst när vi anslöt oss till EU den 1 maj.
Tyvärr gav inte folkomröstningen, uttrycket för folkets vilja, det resultat vi alla hoppats på. Vi måste tolka folkomröstningsresultatet på rätt sätt. Som vi ser det innebär den grekcypriotiska befolkningens nej i folkomröstningen varken ett avvisande av lösningen på Cyperns återförening eller, om ni så vill, ett avvisande av själva den plan som FN:s generalsekreterare lagt fram. Det är ett uttryck för osäkerhet; det är ett uttryck för farhågor i fråga om lösningens genomförbarhet, och vi skulle vilja att Europaparlamentet uppmärksammade detta och bidrog till att skapa de förutsättningar som krävs för att en stor majoritet av både grekcyprioter och turkcyprioter skall ge sitt stöd till öns återförening som en federation. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka ordförandeskapet, och Dick Roche i synnerhet, för hur han har hanterat våra gemensamma affärer. Även jag har haft mycket nöje av vårt samarbete. Jag måste säga att jag ibland tycker att det är svårt att opponera mig mot honom, eftersom han är så trevlig, så det är svårt att säga hur mycket mina och det irländska ordförandeskapets åsikter går isär. Jag tackar honom varmt, och det har varit ett nöje för min grupp att samarbeta med det irländska ordförandeskapet. 
Jag har mycket lite tid på mig, så jag kommer endast att koncentrera mig på Cypernfrågan. Vi är alla ledsna över det tråkiga resultatet av folkomröstningen. Jag förstår och respekterar grekcyprioternas svar. Jag vill gärna tro att de vill lösa problemet och att de inte är nöjda med status quo. Men nu är det tid för dem och oss att agera. Vi måste agera snabbt och positivt för att se till att en överenskommelse fortfarande kan nås i år. Grekcyprioterna bör framföra sina åsikter för att garantera att utvidgningen slutförs, och de andra EU-medlemsstaterna måste bistå och påminna dem om att denna fråga kräver en lösning.
Jag har två förslag. Det första är till kommissionen och rådet. Det är bra att de säger att 289 miljoner euro har anslagits, men hur lång tid kommer det att dröja innan dessa pengar används? Jag blev mycket oroad när jag hörde kommissionsledamot Poul Nielson tala om rättsliga problem och komplikationer. Kan kommissionen och rådet ge oss en tidsplan för när dessa pengar kommer att användas för att lösa Europeiska unionens formella problem med norra Cypern?
Republiken Cyperns regering har ett problem med genomförandet av lagen om valet till Europaparlamentet på Cypern. För att kunna rösta måste grekcyprioter, turkcyprioter, maroniter och armenier registreras i röstlängderna för valet till Europaparlamentet. Det cypriotiska parlamentet har tyvärr beslutat att alla cyprioter är skyldiga att registrera sig i röstlängderna. Till följd av detta förfarande är endast 503 av uppskattningsvis 80 000 turkcyprioter röstberättigade. Det är för få.
Om det cypriotiska parlamentet fattar ett beslut om att alla personer som antingen har ett identitetskort eller ett pass som har utfärdats av Republiken Cypern kan införas i röstlängderna, skulle 40 000 turkcyprioter kunna rösta. Jag begär att Cyperns regering skall göra två saker. För det första bör alla personer som har ett identitetskort eller ett pass från Republiken Cypern ha rösträtt. För det andra bör Cyperns regering åter öppna röstlängderna under de kommande tre veckorna och utfärda ett offentligt uttalande i båda samhällena och på båda språken för att se till att de som kan rösta i valet till Europaparlamentet också gör det. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Anslutningen till EU väcker fortfarande allmänhetens och politikernas fantasi i Östeuropa, även efter, eller kanske just på grund av, den stora utvidgning som just genomförts. Jag vill berätta en historia för er för att illustrera vad jag menar.
Presidenten och finansministern i ett av de så kallade nya grannländerna i öst besöker oraklet i Delfi tillsammans. Ministern får överraskande positiva svar på en av sina angelägna frågor om den makroekonomiska utvecklingen. Till hans besvikelse tillägger oraklet ”men inte under din mandatperiod”. Presidenten, som blivit uppmuntrad av dessa löften, vill veta om hans land också kommer att gå med i EU. ”Ja”, svarar det berömda oraklet, ”men inte under min mandatperiod”.
Kommissionär Günter Verheugen gjorde nyligen ett uttalande som bar likheter med dessa kloka ord. Han sade klart och tydligt att före detta Sovjetunionens gräns västerut, med undantag av Baltstaterna, under rätt lång tid framåt skulle komma att sammanfalla med EU:s gräns österut. Hans uppriktighet föranledde de förolämpade ukrainarna att anmärka att det uppenbarligen är lättare för en turkisk–marockansk kamel att ta sig genom Europeiska kommissionens nålsöga än för en ortodox civilisation som deras, som ses som främmande. Där fick vi.
Samtidigt är kommissionär Verheugens hållning ett uttryck för realism, åtminstone under den närmaste framtiden. Spekulationer om exempelvis Ukrainas långsiktiga möjligheter att gå med i EU är beroende av ett antal olika faktorer. Tänk bara på ett eventuellt uppfyllande av Turkiets förhoppningar när det gäller EU. Sett ur det perspektivet, är det över huvud taget möjligt att hålla dörren helt stängd för Kiev och samtidigt bibehålla någon anständighetskänsla? Uttalanden av Ukrainas statsöverhuvud Leonid Kuchma alldeles nyligen om att Kiev för närvarande prioriterar medlemskap i WTO och Nato högre än anslutning till EU bör dock kunna lugna James Elles.
Hur man än ser på saken, och alldeles frånsett frågan om EU-medlemskap, kommer EU att behöva en ny politik gentemot sina grannländer efter denna utvidgningsomgång. Detta ger upphov till en hel del oro vid den nya östgränsen, eftersom den inrikespolitiska situationen i Vitryssland, Ukraina och Moldavien är minst sagt bekymmersam. Hur kan vi främja skapandet av demokratiska, konstitutionella stater i den regionen? Konkret hjälp grannländer emellan är det naturligaste sättet att göra det. En asymmetrisk liberalisering av den inbördes handeln är en tanke som dyker upp, en hjälpande hand som dock bör vara förenad med politiska villkor från EU:s sida. Dessutom kommer de nya medlemsstaterna att på ett mycket betydelsefullt sätt kunna bidra till utformningen av EU:s förbindelser med grannländerna i öst. Det är trots allt de som närmast berörs. Vi sätter vår tilltro till dem i dag, på samma sätt som de reformvänliga krafterna i Vitryssland, Ukraina och Moldavien bör kunna sätta sin tilltro till EU under den närmaste framtiden. 
Claeys (NI ).
   – Herr talman! Debatten om det utvidgade EU och dess grannskapspolitik är oupplösligt förenad med den existentiella frågan om Europeiska unionens gränser. Den utvidgning som vi har firat under de senaste dagarna är positiv, men den kommer att kräva ansträngningar, särskilt under de första åren, och inte minst på det ekonomiska området. Det är följaktligen viktigt att vi nu gör en paus innan vi börjar fundera på framtida utvidgningar.
Rumänien och Bulgarien har 2007 som sitt måldatum för anslutning. Så bör det förbli, och vi bör inte besluta oss för en utvidgning om det visar sig att dessa länder inte är redo för anslutning vid den tidpunkten. Detsamma gäller Kroatien. I fråga om Turkiet bör det klargöras att Turkiet inte är ett europeiskt land och att det, även om det vore det, inte uppfyller Köpenhamnskriterierna. Turkiet har dock en viktig funktion att fylla i EU:s grannskapspolitik. Detta är det enda realistiska alternativet, och innebär att vi troligen måste investera mer i grannskapspolitiken än vad som var planerat från början.
Efter folkomröstningen på Cypern kan jag bara beklaga att kommissionen och rådet har beslutat till fördel för ett -erkännande av den turkiska militära ockupationen av ön. För övrigt skulle det vara intressant att få veta vilken rättslig grund detta -erkännande bygger på. De grunder som var ämnade för Nordcypern i händelse av att folkomröstningen skulle leda till öns återförenande kommer att användas ändå, trots att väljarna har beslutat annorlunda. Detta är ett nytt exempel på det demokratiska underskottet i Europeiska unionen, trots alla utfästelser om att föra EU närmare medborgarna. 
Berg (PPE-DE ).
   –Herr talman, mina damer och herrar! I dag är det min stora glädje och ära att dela mina tankar med er i samband med Europeiska unionens utvidgning. Trots de senaste dagarnas festliga stämning rör mina tankar snarare problem än ovationer.
För det första, och eftersom jag kommer från ett land som alldeles nyss har anslutit sig, anser jag inte att jag har någon moralisk rätt att säga var Europeiska unionens framtida gränser bör dras, eller när ytterligare utvidgningar bör sluta. Samtidigt skulle det vara lika moraliskt orätt att ge illusoriska löften till våra grannar om deras möjliga anslutning i ett läge där ingen av parterna är redo för detta. Erfarenheterna från förbindelserna med Turkiet under de senaste 40 åren skulle vara en dålig modell att använda för utvecklingen av förbindelserna med Ukraina i dag.
För det andra har min bakgrund i akademiska kretsar gett mig en klar uppfattning om vad som är genomförbart och vad som inte är det. En djupgående inställning till integration är en nödvändig förutsättning för att utvidga Europeiska unionen. Det konstitutionella fördraget gör det möjligt för de tio nya medlemsstaterna att delta i kollektiva processer, utan att äventyra unionens grundläggande principer och beslutsfattande. Om medlemsstaterna inte lyckas ratificera det konstitutionella fördraget kanske vi bör acceptera att vi måste göra ett uppehåll med framtida utvidgningar.
För det tredje anser jag att alla utvidgningsfaser måste bygga på vissa objektiva kriterier. När en utvidgningsfas har genomförts skall medlemsstaterna emellertid behandlas likvärdigt. De begränsningar av den fria rörligheten för arbetstagare som några medlemsstater har infört är lika oberättigade som att införa strängare bestämmelser för den inre marknaden för nya medlemsstater. Om Europeiska unionen accepterar uppdelningen av Cypern, varför skulle den då gå med på att ta upp frågor som berör de ryska minoriteterna i Estland och Lettland? Detta är helt enkelt inte logiskt.
För det fjärde välkomnar jag Europeiska unionens grannskapspolitik, som utgör en garanti för stabilitet och demokratisering bortom dess gränser. Jag anser att upprättandet av ESFP-uppdraget i Bosnien och Hercegovina och av fredsbevarande operationer på andra håll i världen är tecken på att Europeiska unionens utrikespolitiska agenda utvidgas och att medlemsstaterna försöker tala med en enda röst på världsarenan. Samtidigt förstår jag inte varför länder som Sudan, Demokratiska republiken Kongo och Haiti har nått en högre placering på listan över prioriteringar än våra nära grannar Moldavien och Georgien. Ändå var det meningen att denna grannskapspolitik skulle förbereda Europeiska unionen för ytterligare utvidgningar.
Som ni kan se, mina damer och herrar, finns det många problem att lösa. Jag hoppas uppriktigt att den utvidgade Europeiska unionen inte kommer visa sig vara en besvikelse för någon. 
Gawłowski (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, ärade européer! Det efterlängtade ögonblicket är här. Polen har blivit en medlemsstat i Europeiska unionen, tillsammans med ytterligare nio länder och folk. Integrationen i EU har varit många nationers hopp och ambition, däribland Polens. Det polska folket har spelat en viktig roll i denna strävan. Trots allt var det Polen som inledde arbetet med strukturförändringar i vår del av Europa, och den polska regeringen var först med att föreslå att utvidgningen av Europeiska unionen skulle omfatta länder i centrala och östra Europa. Vi har således goda skäl till att vara stolta och nöjda.
Datumet den 1 maj 2004 kommer att bli en symbol för slutet för Jaltaordningen i Europa. Denna ordning medförde en konstgjord delning av vår kontinent, genom vilken några placerades i en privilegierad ställning, medan andra dömdes till en långsam takt av ekonomisk utveckling. Låt oss hoppas att den är borta för alltid. I dag, med känslan av ett väl utfört arbete, bör vi se framåt i hopp om Europas framtid. Alla de som strävade mot integration är värda ett tack, både i EU med 15 medlemsstater och i kandidatländerna. De är värda beröm för sin orubbliga beslutsamhet och för att de har bidragit till att åstadkomma integration genom konkreta fakta och åtgärder.
Nästa steg på denna väg kommer att bli antagandet av ett konstitutionellt fördrag. Vi förväntar oss och hoppas att detta kommer att ske under det nuvarande irländska ordförandeskapet. Under denna tid av globalisering och terrorism är det nödvändigt att förstärka vår europeiska solidaritet, vårt samarbete, vår sammanhållning och vår säkerhet. För att arbetet med detta viktiga dokument skall slutföras med lyckat resultat är det avgörande att alla medlemsstater är villiga att kompromissa. Jag håller med kommissionsledamot Günter Verheugen. Han är en stor vän till Polen och det polska folket. Kommissionsledamoten förklarade att den europeiska integrationen kräver mod, modigt tänkande och mod att kompromissa. Det krävs också mod när vi överväger Europeiska unionens framtid, eftersom utvidgningsprocessen inte kommer att upphöra i detta skede. Den kommer att fortsätta till dess att våra gemensamma grannar i östra och södra Europa i sin tur ansluter sig till vår stora, starka familj. Vi bör upprätthålla bästa möjliga förbindelser med dem, och se till att de är ordentligt förberedda för integrationsprocessen vid lämplig tidpunkt.
Jag kan inte förutsäga om den polska väljarkåren kommer att besluta att jag skall fortsätta att vara ledamot av kammaren. Jag vill därför avsluta med att tacka talman Pat Cox och Europaparlamentet för att jag har fått möjligheten att företräda Polen på EU-arenan under förra året. Jag är övertygad om att jag även talar för de andra polska observatörerna. Det har varit ett stort privilegium att få vara med om händelser som kommer att gå till historien och en ära att aktivt ha deltagit i att utforma dem. Jag är medveten om hur viktigt detta ögonblick är i Europas historia. Jag är säker på vårt delade mod och vår delade beslutsamhet att bygga en bättre värld, och jag ser därför på framtiden med förtröstan och hopp. 
Talmannen.
   – Herr Gawlowski! Jag hoppas naturligtvis att ni kommer att begära ordet många fler gånger i kammaren, men nästa gång kommer talmannen – som kommer att vara någon annan – säkerligen att vara lite strängare än jag och avbryta er tidigare. 
Matsakis (ELDR ).
   – Herr talman! Som företrädare från Cypern kommer jag att försöka ta död på några myter. För det första röstade grekcyprioterna mot fred och återförenande av Cypern i den nyligen genomförda folkomröstningen. De röstade mot en särskild plan, som varken skulle ha lett till fred eller återförenande av ön. Planen legaliserar den turkiska invasionen av Cypern. 
I planen fastställs det också att de turkiska ockupationstrupperna skall stanna kvar på Cypern för all framtid, och att Turkiet – som har invaderat Cypern – kommer att vara en garant för Cyperns oberoende. Detta innebär att en medlemsstat i Europeiska unionen kommer att stå under Turkiets uppsikt. Detta är det främsta skälet till att grekcyprioterna röstade mot denna plan. Det finns bara ett sätt för att återförena Cypern och återupprätta fred: att de turkiska ockupationstrupperna dras tillbaka från Cypern. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Herr talman! EU:s utvidgning med anslutningen av tio nya medlemsstater är otvivelaktigt en händelse av historisk betydelse. Det är svårt att förutsäga hur historien slutligen kommer att betygsätta den första dagen i maj 2004. Om man skall tro på politikerna har anslutningen av de tidigare socialistiska republikerna från östra Europa inte utvidgat EU, utan kompletterat det. Hur stor vår förståeliga och rättmätiga glädje över fallna gränser än är får vi inte förbise det faktum att många medborgare från såväl de gamla som de nya medlemsstaterna har en skeptisk syn på framtiden. De som bor i Prag eller Budapest, där arbetslösheten endast är mellan 3 och 4 procent, kommer att hysa en annan uppfattning än någon från Ostrava i norra Moldavien, där cirka 30 procent är arbetslösa.
Jag har upplevt firande som snabbt övergått i nykter verklighet och besvikelse, och dessa efterverkningar är ännu i dag märkbara i Tyskland. Under förhandlingarnas gång talades det mycket om genomförandet av Köpenhamnskriterierna, men det fördes ingen debatt om de förändringar som medför allvarliga sociala skillnader, med fattigdom för det stora flertalet och omåttlig rikedom för några få. Jag vill absolut inte lägga sordin på detta högtidliga ögonblick, men jag vet att det inte finns något värre än självbedrägeri i långa loppet och att inget gör mer politisk skada än oviljan att acceptera historien med alla dess motsägelser, all bitterhet och alla svårigheter.
Eftersom detta är mitt sista inlägg i kammaren har jag en begäran att komma med. Det får inte finnas något rum i den europeiska demokratin för främlingsfientlighet, antisemitism eller kommunisthat, av vilket slag det än månde vara. Europa är mer än EU, och Europeiska unionen kommer att få nya grannar. Vad nutiden kräver av oss är att vi skall vara goda grannar. För en vecka sedan besökte jag Riga och kunde själv se hur mycket som krävs om förtroendet för våra grannar skall öka. Om vi vill ha en bra framtid att se fram mot i fred krävs det att vi skapar fredliga samhällen, att vi för samman människor, och att vi lever tillsammans i en solidarisk anda. 
Sokolovskis (Verts/ALE )
   – Mina damer och herrar! Jag kommer från Lettland, och det är en stor ära för mig att tala inför Europaparlamentet som en fullfjädrad företrädare för mitt land.
Vi är mycket glada över att Europa enas, att gränser och bestämmelser som hindrar vårt samarbete och Östeuropas fulla samarbete i Europeiska unionen håller på att försvinna. Jag företräder Lettlands ryskspråkiga minoritet, som utgör cirka 40 procent av vårt lands befolkning. Det är ett stort nöje för mig att i dag meddela er att även ryssarna nu är en del av ett förenat Europa, och jag vill betona att detta är ett direkt resultat av utvidgningen. Den 1 maj anförtrodde tiotusentals rysktalande bofasta i Lettland – som deltog i ett massmöte – mig äran att hälsa er och uttryckte ett verkligt hopp om att Europeiska unionen kommer att utvecklas; inte bara som en union av stater och ekonomier, utan att den också kommer att bli en verklig union av de folk som lever i Europeiska unionen och att EU, förutom de ekonomiska aspekterna, kommer att ägna mer uppmärksamhet åt områden som mänskliga rättigheter.
Avslutningsvis önskar jag ett effektivt samarbete för oss alla, till fördel för vårt gemensamma Europa. 
Tomczak (NI ).
   – Herr talman! I går, den 3 maj, när Europeiska unionen firade sin utvidgning, hedrade Polens folk den allra nådigaste jungfru Maria som drottning av Polen. Hon är också drottning av Europa, och av hela världen. Vi är skyldiga att besvara detta speciella skydd som ges oss på lämpligt sätt. Jag ber er att motta denna gåva från Polen. Det är vår allra värdefullaste skatt, Kristi kors. Må detta kors bli en källa till styrka för oss. Endast genom att söka inspiration i korset kan Europa höja sig över kaos och moraliskt förfall.
Herr talman! Jag kommer nu att tala till er som Pat Cox, fadern i en katolsk familj. Liksom den Helige Fadern har ni tilldelats Charlemagnepriset. Jag är säker på att ni känner till påven Johannes Paulus II:s läror, och är medveten om hans oro för den andliga enigheten i ett kristet Europa. I dag söker vi en väg för att finna fred och ett sätt att bekämpa terrorismen. Vi längtar efter rättvisa och framåtskridande. Den helige fadern själv, Europas främsta medborgare, förkämpe för ett verkligt förenande av Europa, påminner oss ständigt om att Europa behöver Gud. Det behöver Guds lagar och Guds konstitution. Endast då kommer vi att övervinna allt lidande, alla orättvisor och all terrorism. Så länge vi tolererar dessa fruktansvärda terrorhandlingar som begås i hemlighet varje dag kan vi inte hoppas på att besegra terrorismen. Jag talar om dödandet av de mest oskyldiga offren, nämligen barn, som har avlats i sina mödrars sköten. Om Europa förkastar Guds lagar förkastar det också nationers och familjers rättigheter. Det kommer att förkasta de mänskliga rättigheterna, däribland den allra viktigaste av dem, rätten till liv.
Herr talman! Jag är säker på att ni kommer att se till att detta kors hängs upp på en hedersam plats i parlamentet. Korset står för kärlekens triumf. Ett kors måste hängas upp i Strasbourg och ett annat i Bryssel. Låt er inte hindras, herr talman! Ni måste ha modet att stå för er övertygelse! 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag anser att denna debatt är ett bevis på vårt Europas mångfald, som är en av dess starka sidor. Det kommer förvisso att ta oss många år att från mångfalden i vårt utvidgade EU utveckla den gemensamma politiska inställning som vi en gång hade. Jag vill klargöra att vi måste ta oss tid för att göra detta.
Om vi skall kunna garantera EU:s långsiktiga effektivitet står det klart att alla våra institutioner måste genomgå en period av konsolidering. Det finns en hel rad frågor som måste diskuteras. Där EU redan var effektivt måste det naturligtvis fortsätta att vara det för att vi framgångsrikt skall kunna möta globaliseringsutmaningen och aktivt arbeta för ett ekonomiskt samarbete och inrättandet av en gemensam ram. Vi måste dock se till att EU blir effektivt där det tidigare inte har varit det. Detta gäller också utrikes- och säkerhetspolitiken, där EU fortfarande har mycket kvar att göra under de kommande åren. Jag hoppas att vi, tillsammans, kommer att lyckas med detta.
Dessutom kommer det att bli nödvändigt att mycket allvarligt överväga frågan om vad som håller oss samman i vår europeiska union. Är EU inget mer än ett frihandelsområde? Är det bara den gemensamma valutan och den gemensamma marknaden som håller oss samman? För mig skulle det vara för lite. EU är byggt på en delad historia och kultur, på värderingar som binder oss och medlemsstaterna – som nu uppgår till 25 – samman. Detta innebär att vi, i stället för att bara tala om samarbete med våra grannar, måste komma med nya grepp för att verkligen skapa ett sådant nära samarbete där det är önskvärt. När det gäller Europeiska unionen finns det bara två alternativ: att vara en fullvärdig medlem eller att inte vara medlem alls. Detta är sant när det gäller våra nya grannar i öst, och det gäller – naturligtvis – även för Turkiet, och det gäller andra områden i vårt grannskap, såsom – och detta vill jag klargöra en gång för alla – hela Medelhavsområdet. Detta är den utmaning som vi själva måste ställa upp. Låt oss finna nya sätt att bemöta de nya utmaningarna, och låt oss befästa det vi har åstadkommit så att vi kan inleda 2000-talet i en positiv anda. 

Berès (PSE ).
   – Fru talman! Jag undrar hur en av våra ledamöter lyckades ta sig upp i talmannens talarstol, en handling som jag anser vara ytterst olämplig under vårt arbete, och att det gjordes i syfte att hänga upp ett religiöst emblem som är oförenligt med EU:s valspråk ”enighet i mångfald”. Ett sådant kristet kors har uppenbart ingen plats som en symbol för Europaparlamentet, och jag hoppas, fru talman, att inga sådana intermezzon kommer att inträffa igen.
Talmannen.
   – Tack fru Berès, er synpunkt kommer, tillsammans med synpunkten från herr Tomczak, att vidarebefordras till parlamentets talman. 
Napoletano (PSE ).
   – Fru talman! Låt även mig hylla och tacka det irländska ordförandeskapet. Det nya EU med 25 medlemsstater har viktiga saker att ta itu med i framtiden: det som händer kring unionen. Scenariot är mycket krävande; i själva verket kommer unionens yttre gränser gränsa till ytterst problematiska länder, såsom Ukraina och Vitryssland. Det sistnämnda landet kontrolleras av en regering som är så auktoritär att det är berättigat att upphäva alla officiella förbindelser med det landet. Sedan har vi Ryssland, en stor militärmakt som har problem med att införa en mer demokratisk institutionell form, och framför allt med att skapa fred i Tjetjenien. Ryssland måste utan dröjsmål gå med på att arbeta med den fredsplan som har föreslagits av president Aslan Maschadov, vilken parlamentet har stött fullständigt. I söder har vi Turkiet, som nu står inför förhandlingar som kan leda till att landet ansluter sig, och så har vi Mellanöstern, Gulfområdet och Maghreb- och Mashrekländerna.
För att ta itu med denna aspekt måste EU ges en trovärdig politisk karaktär och en sammanhängande strategi på institutionell nivå. Endast en konstitution kan garantera framsteg i den här riktningen. På politisk nivå betonade parlamentet i det betänkande om framtiden för det utvidgade EU som antogs i november i förra året behovet av politisk dialog med alla sina grannar, och varnade oss för fragmentariska ekonomiska åtgärder som endast bygger på avreglering av marknader.
Politisk dialog, inrättande av gemensamma regler, att dela samma värderingar och rättigheter, visioner och respekt för andra länders synpunkter när det gäller att gripa sig an komplicerade frågor, såsom invandringen: detta är rätta vägen framåt för att undvika risken för en splittring mellan unionen och dess grannar. Vi måste hindra att de murar som vi har rivit ned inom unionen nu byggs upp vid våra nya gränser. 
Duff (ELDR ).
   – Fru talman! Jag vill ge uttryck för mitt starka stöd till kommissionen och rådet i Cypernfrågan. Det står nu klart att unionen måste agera snabbt för att ersätta FN som huvudaktör för att skapa fred och återförening på denna sorgsna, delade ö. För att bistå i den processen bör Europaparlamentet, så snart vi återsamlas, inrätta särskilda förbindelser med Nordcyperns parlamentariska församling.
Jag uppmanar kommissionen och rådet att överväga att stödja lämpliga anmälningar som har lämnats in till domstolarna av turkcyprioter, som känner sig kränkta över att ha förvägrats rätten att rösta i valet till Europaparlamentet. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Att de tio nya medlemsstaterna hör hemma i unionen är så uppenbart att deras anslutning till Europeiska unionen borde ha varit en formalitet, vilket även anslutningen av alla dessa länder, som utgör en stor del av Europa och som inte är medlemsstater för närvarande, bör vara. Ett motstånd på förhand till Turkiets anslutning på religiösa grunder betraktar jag som orättvist, medan det finns andra i kammaren som agerar som talesmän för den traditionella katolicismen genom att motsätta sig kvinnornas rättigheter.
Min glädje över avslappningen av EU:s inre gränser skulle inte känna några gränser om det inte var för den motverkande förstärkningen av de yttre gränserna, som delar folk i hälften. Europeiska unionen måste upprätthålla respekten för alla minoriteters rättigheter. Jag skulle glädja mig åt utvidgningen av Europeiska unionen om den inte präglades av ett tänkande som inte styrs av folkets intressen, utan av en önskan att garantera fri rörlighet för kapital och varor. De nya medlemsstaterna har införlivats som undersåtar snarare än likvärdiga länder. Deras ekonomier går redan i stora västeuropeiska industri- och finanskonglomerats ledband. När de har införlivats i EU ses de som andra klassens medlemmar, och debatten om en framtida europeisk konstitution kretsar i hög grad kring tanken att ge denna ordning en konstitutionell ställning. Vad som är särskilt chockerande i dag är de begränsningar som införs för de tio nya medlemsstaternas medborgare – deras rätt att resa, bosätta sig och arbeta var som helst inom Europeiska unionen.
Den aspekt av det europeiska projektet som jag anser vara mest hoppingivande är att den samlar cirka 200 miljoner europeiska arbetstagare i en enda organisation, både de som har arbete och de som för närvarande är arbetslösa. Med tiden hoppas jag att dessa arbetstagare, framför allt till följd av social kamp, kommer att bli medvetna om att de grundläggande intressena är desamma, på vilken sida av gränsen man än befinner sig. De kommer då att kunna åstadkomma det sociala Europa som vi bara talar om i dag; storföretagens Europa är alltför verkligt. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill kort återvända till en punkt som kraftfullt och med stor charm togs upp av min grupps ordförande, Monica Frassoni, och som handlade om att turkcyprioterna måste få möjlighet att delta i valet till Europaparlamentet. Under förutsättning att rådet lyssnar skulle jag vilja få höra rådets synpunkter när jag går ett ytterligare steg vidare och frågar om ni, i det fall turkcyprioterna inte får möjlighet att rösta, inte anser att man bör överväga att lämna två av cyprioternas sex platser lediga, som är särskilt avsedda att försvara turkcyprioternas intressen?
För det andra ställs frågorna ”var slutar vi”? och ”var tar EU slut”? ofta i diskussionen om den nuvarande utvidgningen. Detta är en punkt för kommissionär Poul Nielson. Hittills har Europeiska kommissionen intagit en mycket pragmatisk inställning i denna fråga. Förutom Rumänien, Bulgarien och Turkiet har Balkan i princip fått ett ja utan någon tidsram. Ukraina och Vitryssland har inte fått något svar, varken ja eller nej. Enligt tidningarna förklarade dock kommissionens ordförande Romano Prodi i Dublin förra veckoslutet att boken är stängd för Ukraina och Vitryssland. De kan aldrig bli medlemmar i Europeiska unionen. Är detta en ändring i kommissionens ståndpunkt? Fastställde kommissionen Europeiska unionens slutliga gränser på sin lediga tid nu i helgen, eller är detta ett missförstånd?
Den tredje punkten rör en gammal diskussion, nämligen om det är möjligt att både utvidga och fördjupa. Med andra ord, hur påverkar utvidgningen möjligheterna att utforma en gemensam utrikespolitik? En del, däribland några av oss, anser att detta är mindre sannolikt efter utvidgningen, eftersom det nu finns 25 medlemsstater, vilket minskar möjligheterna till att enas. Andra är nöjda, eftersom de vill ha allt utom en utrikespolitik. Jag anser – och jag är beredd att försvara denna åsikt här – att den läxa vi lärde oss i Irak är att vi aldrig vill att Europa skall vara så splittrat igen. Jag anser att utsikterna till att anta en europeisk utrikespolitik har ökat, och, tvärtemot den allmänna meningen, tror jag inte att de nya medlemsstaterna kommer att bli trojanska hästar. Enligt min åsikt är det möjligt att både utvidga och fördjupa, vilket innebär att en gemensam utrikespolitik är en möjlighet, även efter utvidgningen. 
Klukowski (NI ).
   – Fru talman! Den 1 maj slutfördes en ny fas i enandet av det gamla Europa. EU-entusiaster utropar ”Europa, här är vi”! Detta kan väl inte betyda att Polen inte var en del av Europa tidigare. Polen hade ingen egen vilja och utgjorde en del av ett system av totalitärt tvångsvälde, men landet kunde ändå alstra vissa krafter internt. Dessa krafter utlöste enandet av det delade Tyskland, och fortsatte att bygga broar över hela kontinenten. På så vis nåddes politiskt enande.
Det enda tråkiga är att den ekonomiska bördan av denna process återigen bärs av de länder som en gång fanns bakom järnridån. För att EU skall vara sammanhängande, starkt och acceptabelt för alla dess medborgare måste det acceptera nya värderingar tillsammans med de nya medlemsstaterna. Jag avser de värderingar som EU tenderar att gå ifrån, jämställdhet mellan medborgare och nationer, och en balanserad ekonomisk utveckling. Dessa värderingar får inte bara vara en paroll inom ramen för en snabbt globaliserande världsmarknad. Låt oss i stället bygga ett gemensamt och jämställt EU och garantera en balanserad och stabil utveckling. Internt måste EU vara modernt, men framför allt måste det vara konkurrenskraftigt på de externa marknaderna. Låt oss bygga ett EU som genererar ekonomisk tillväxt och minskar fattigdomen.
Det nutida EU utgörs av en samling regler, begränsningar och förordningar. Dessa är ofta skadliga för svagare länder som just har tagit sig in i organisationen. Det har också inträffat många skadliga korruptionsskandaler. Ännu mer beklagligt är det att EU förefaller sakna beslutsamhet för att lösa dem. Detta är ett slags sjukdom. Om den inte behandlas i tid kommer den att leda till mycket allvarligare sjukdomar. Nu beror allt på oss. Det är upp till oss att bestämma om det utvidgade EU skall förbli lamslaget. Alternativet är att samarbeta för att dra fördel av våra inneboende egenskaper för en snabb gemensam utveckling. Då skulle det vara möjligt att erbjuda ett ännu större hopp om storhet till EU-medborgarna. 
Stenmarck (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det sades flera gånger igår att det är först nu som det andra världskriget är slut på riktigt. Som någon uttryckte det: det är först nu som Hitler och Stalin äntligen har besegrats av Walesa och Havel. Frihet, respekt och tolerans har segrat över de totalitära krafterna. Det gör dagens steg så betydelsefullt, inte främst för oss som är verksamma nu utan för dem som följer efter oss. I viss motsats till kommissionär Verheugen, vars insatser vi alla har all anledning att vara mycket tacksamma över idag, skulle jag ändå vilja påstå att det var just detta som EU:s fäder ville uppnå: Det gränslösa Europa, där vi inte längre talar om öst och väst som en politisk skiljelinje. Det är viktigt en dag som denna att vi inte bygger nya gränser utan är öppna för att även andra kan komma med, men också att de gamla medlemsländerna tar till sig av det nya som utvidgningen kan ge.
En ny sorts politiker har från och med nu tagit plats i detta parlament. Det är människor som, oavsett position, har medverkat till att ge sina folk friheten och nu fört dem in i en ännu större gemenskap.
Morgonen efter den 1 maj befann jag mig på mässa i en liten katolsk kyrka i Tallinn i Estland och prästen talade om det som var aktuellt för dagen: ”Vi har alltid frågat: Vad får vi om vi blir EU-medlemmar? Vad kan vi vinna på detta? Men,” sade han, ”en kristens första fråga är ju inte, vad får jag, utan vad kan jag ge?”
Vi har väldigt mycket att lära av vad dessa människor har att ge som nu har tagit plats ibland oss och vars värden och idéer inte ens Sovjetmaktens allra värsta vapen rådde på. Jag kan bara hoppas att vi andra lyssnar, lär och tar till oss. 
Rouček (PSE ).
   –Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill upprepa vad andra talare redan har sagt; att Europa sannerligen upplever ett historiskt ögonblick. För första gången i vår kontinents historia sitter 25 länder och nationaliteter tillsammans runt bordet och börjar arbeta tillsammans. Jag vill tacka alla i kommissionen, rådet och parlamentet som har bidragit till denna framgång.
Denna utvidgning innebär dock inte slutet på utvidgningsprocessen i EU. Jag förstår hur viktigt det är för nationerna i centrala och östra Europa att ha en tydlig vision, hur viktigt det är att vara framsynt och hur viktigt det är att ha en plan som dessa länder och nationer kan följa. Därför välkomnar jag 2007 för Rumänien och Bulgarien, som är ett realistiskt datum för dessa länder. Jag välkomnar också det vi har hört om Kroatien, som under de senaste månaderna och åren har gjort avsevärda framsteg med att uppfylla Köpenhamnskriterierna, i synnerhet de kriterier som vi har diskuterat här, såsom mänskliga och civila rättigheter, politisk demokrati och en fungerande marknadsekonomi. Det är mycket viktigt att dessa nationer och länder har program för framtiden som de kan följa, vilket kommer att leda till ytterligare framgångar för den enade europeiska kontinenten. Vi får dock inte glömma andra Balkanländer under denna process, nämligen Serbien, Makedonien, Albanien och Bosnien och Hercegovina. Även om det kan ta längre tid för dessa nationer och länder än för rumänerna, bulgarerna och kroaterna, anser jag att dörrarna till Europeiska unionen bör stå öppna för dem.
Slutligen vill jag svara min parlamentskollega när det gäller de nya medlemsstaternas agerande i processen att fastställa den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. Jag är övertygad om att dessa länder kommer att agera ansvarsfullt och att de kommer att bidra till att genomföra en politik som kommer att ge EU möjlighet att fylla sin funktion i världen.
Savi (ELDR ).
   –Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill säga ett par ord om utvidgningen av Europeiska unionen och om förbindelserna med våra grannar.
Denna femte utvidgning av Europeiska unionen är, historiskt sett, en av de största utmaningar som hela Europa har ställts inför. Sedan den 1 maj kan vi säga att det inte längre finns något skäl att tala om ett delat Europa, utan om en enad stor europeisk familj, som måste agera enligt gemensamma uppfattningar och regler. För detta behöver vi även EU:s konstitutionella fördrag. Förhoppningsvis kommer förslaget till fördrag att vara slutfört i juni, eftersom vi först då kan fortsätta som världens mest dynamiska politiska och ekonomiska union.
Utvidgningen har också gett Europeiska unionen många nya grannar: Estland, som många år har ingått i Sovjetunionen mot sin vilja, har nu Ryssland som sin direkta granne, följt av Vitryssland, Ukraina och Moldavien längre ned i söder.
Mina damer och herrar! Jag är tacksam för att ha fått möjligheten att tillbringa ett år som observatör i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp i Europaparlamentet och i utskottet för utveckling och samarbete: En av detta utskotts prioriteringar är förbindelserna med Europeiska unionens grannländer, och jag skulle vilja fortsätta att arbeta i detta utskott. Som liberal vill jag fortsätta att stödja EU:s åtagande för att främja utveckling av demokrati och tryckfrihet i Ukraina, Vitryssland, Moldavien, och i synnerhet i Ryssland. Estland är ett bra exempel på en övergång till ett europeiskt land för dessa länder. Våra erfarenheter är nödvändiga för att skapa ett nytt och demokratiskt Europa. Vår satsning på utvecklingen i våra nya grannländer är nödvändig, eftersom existensen av demokratiska grannländer är en ytterligare säkerhetsgaranti för Europeiska unionen, och ett givande ömsesidigt samarbete utgör en grund för framtiden.
Jag emotser följaktligen med intresse det förslag om en ny utvecklingsstrategi för Europeiska unionens grannskapspolitik som kommer att utarbetas inom kort. 
Chountis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag anser att utvidgningen huvudsakligen bör tjäna till att återställa och återuppliva målet för ett demokratiskt, solidariskt och fredligt EU. Frågan om Cypern, en ny medlemsstat i unionen, men vars politiska problem fortfarande är olöst, är ett typiskt exempel på hur viktigt det är att nå detta mål.
Europeiska unionen bör respektera resultatet av folkomröstningen och genomföra akten för Republiken Cyperns anslutning till Europeiska unionen, men vi måste också öka våra ansträngningar för att finna en lösning som leder till återförenande av ön och försoning mellan de två befolkningsgrupperna, en lösning i form av två samhällen, en tvåzonsfederation, utan utländska trupper och permanenta skiljedomare.
För det första kommer en sådan lösning att bevisa att Europeiska unionens dynamik inte enbart begränsas till att infria de europeiska nationernas förhoppningar om en bättre framtid, utan att den också utgör en ram för att lösa meningsskiljaktigheter, som garanterar tillämpning av internationell lagstiftning och samtidigt respekt för det cypriotiska folkets mänskliga och demokratiska rättigheter. För det andra får vi inte glömma bort att lösningen av Cypernfrågan kommer att bidra till säkerhet, stabilitet och fred i det vidare Mellanösternområdet, som lider svårt efter Förenta staternas militära invasion i Irak och av Sharons fortsatta politik, som vägrar att respektera det palestinska folkets rättigheter. 
Macierewicz (NI ).
   – Fru talman! Det polska parlamentet yrkade på att Republiken Polens inträde i Europeiska unionen skulle vara underställt uppfyllandet av fyra villkor. Det är viktigt att minnas detta i dag, eftersom det inte finns något värre i politiken än villfarelser och okunnighet.
Villkoren var följande: För det första att de kristna värderingar som har format Polen och Europa skulle erkännas av unionen och skrivas in i ingressen till förslaget till fördrag.
För det andra att omröstningarna i rådet skall ske enligt Nicesystemet, och inte på grundval av dubbel majoritet.
För det tredje att Polen inte skall erkänna några beslut från unionens rätter och domstolar beträffande eventuella tyska anspråk. De som framställer sådana anspråk bör minnas att de krigsskadestånd som Tyskland är skyldigt Polen inte har slutbetalats ännu, och att Polen kanske inte är berett att överse med detta. En bödel skall inte ses som ett offer eller vice versa.
För det fjärde skall polska företag, liksom tyska företag från det tidigare Östtyskland, kunna få statliga stöd. Ett ytterligare grundläggande villkor måste tilläggas. Polen kommer aldrig att ge företräde åt unionens lagstiftning framför vår egen konstitution. Vi kommer inte att avstå från vår nationella lagstiftnings suveränitet.
Polen övervann Nazitysklands och Sovjetunionens ockupationer. Under sin kamp för oberoende banade Polen vägen till frihet för Europas folk. Tack vare dess tro på Gud och tack vare …
… alliansens värderingar kommer vi, under tiden, aldrig att ge upp unionen till …
Maes (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Tiden flyger ohjälpligt i väg här i kammaren. Vi måste förbereda vårt europeiska hem för anslutningen av så många länder. Allt är trots allt inte klart, inte ens på våra egna bakgårdar. Vi har inriktat oss för mycket på vad de måste göra, men nu är det tid att fördjupa EU och samtidigt formulera ett tydligt svar till de andra länderna.
Vi vet att två andra länder kommer att ansluta sig till oss 2007, men även Turkiet är ett kandidatland. I dag kan vi dock inte påstå att Turkiet är redo för att inleda förhandlingar. Det står klart att Köpenhamnskriterierna inte har uppfyllts, varken när det gäller domstolarnas praxis eller kriteriet för att värna om minoriteter. I synnerhet kurderna klagar på att de, trots ändringar i lagstiftningen, inte märker av några verkliga förbättringar av den dagliga situationen, och efter en rättegång som var en parodi på rättvisa har Leyla Zana återigen låsts in tillsammans med sina valda parlamentariska kolleger. Turkiet är inte redo. Vi uppmanar därför Turkiet att anpassa sig till Köpenhamnskriterierna och självmant informera oss när landet är redo. I väntan på detta kommer vi att ställa vårt eget parlament i ordning med, hoppas jag, de nya länderna vid vår sida. 
Ékes (PPE-DE ).
    Jag vill ge uttryck för min tacksamhet till er för att Ungern har fått möjlighet att bli en fullvärdig medlem i Europeiska unionen. Jag vill även tacka min egen region, Ajka i kommunen Veszprém, för att jag, här i dag i parlamentet, kan tala till er på mitt eget hemlands språk.
Under morgonens debatt om konstitutionen sade en av ledamöterna i kammaren att konstitutionellt samarbete innebär styrka. Vi känner till ett annat slags uttryck för libertinism, som för oss står för 45 års isolering bakom järnridån. Därför tror vi på samarbete. Vi får inte inskränka oss till att enbart samarbeta om miljö- och hälsoeffekter av gränsöverskridande hållbar utveckling, men jag kan försäkra er om att vi även i dessa fall kommer att vara beslutsamma.
Till följd av Trianonfördraget förlorade Ungern två tredjedelar av sitt territorium och en tredjedel av sin befolkning, och dess minoriteter lever nu utanför landets gränser. Därför är det mycket viktigt för Ungern att Rumänien, Bulgarien och Kroatien ansluter sig och att Ukrainas och Serbiens utvecklingsmöjligheter ökas. Det är mycket viktigt för Ungern att det demografiska underskottet undanröjs i alla regioner så snabbt som möjligt. Exemplen på situationer där minoriteter är i majoritet på regional nivå och ändå inte kan utöva sina autonoma rättigheter är alltför färska.
Exemplen på hur minoriteter förvägras sin rätt att rösta och att väljas på grundval av olika lagligen uppdiktade skäl är för färska. Den konstitution som snart kommer att införas kommer att ge en ytterligare garanti för att de härskande krafterna aldrig kommer att få chansen, inte ens i teorin, att upprepa denna förskräckliga period av 1900-talet. 
Van den Berg (PSE ).
   – Fru talman! Samarbetet mellan EU med 25 medlemsstater och grannländerna i öst, såsom Ukraina, och i syd, såsom Nordafrika, skall för det första inte handla om EU-medlemskap, utan om stabilitets- och säkerhetspakter, där kontroll av gränser och gränsregioner skall vara en central fråga. Samtidigt är det nödvändigt att det utvidgade EU ställer ordning i sitt eget hem.
I detta EU finns det för mycket nyliberalism och för lite social dialog, social trygghet och sysselsättning. I detta EU finns det för mycket politik bakom kulisserna och för lite offentligpolitisk debatt. I detta EU finns det för mycket byråkrati och för lite omdömesförmåga i arbetsmetoderna. Ett mer socialt, demokratiskt och selektivt EU innebär ett starkt EU med en konstitution. Detta EU, med säkerheten att medborgarna står bakom det, kan följaktligen ge sitt stöd till stabilitets- och säkerhetspakter med sina nya grannar. Om vi enbart inriktar oss på fortsatt samarbete med våra nya grannar, utan att slutföra det arbete som vi måste göra själva, kommer vi att splittra samhället och demokratin inom EU med 25 medlemsstater och förvandla det till ett projekt som saknar väljarnas stöd. Det är endast om medborgarna i EU med 25 stater känner sig starkare och säkrare på sig själva som vi, EU med –25 stater, kommer att kunna vara goda grannar.
Stabilitets- och säkerhetspakter medför inte bara rättvisa handelsområden, program för mänskliga rättigheter och kunskapsutbytesprogram, utan även samarbetsavtal för att nära övervaka våra externa gränser och regioner när det gäller terrorism, kvinnohandel och brottslighet. Sådana stabilitets- och säkerhetspakter får dock inte slutas på bekostnad av EU:s världsomspännande bidrag till fattigdomsbekämpning och konfliktlösning. Tvärtom bör vi, däribland de nya medlemsstaterna, bidra mer. Detta stämmer också överens med Europas sociala modell – såväl internt som externt.
För övrigt hyser jag uppfattningen att EU bör dra sig tillbaka från Irak till dess att FN verkligen har tagit över mandatet. 
Schörling (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill börja med att hälsa våra 162 nya ledamöter välkomna till Europaparlamentet. Jag är övertygad om att det kommer att bli många och spännande diskussioner i detta nya parlament, även om jag själv inte kommer att delta eftersom jag nu efter två mandatperioder lämnar Europaparlamentet.
Många har sagt att det är en historisk utvidgning, och det är det naturligtvis. Den måste dock följas av fler historiska utvidgningar. Vi får inte sätta halt här. Vi måste vara också kunna bli medlemmar i EU. Jag välkomnar också förhandlingarna med Turkiet även om jag vet öppna för ett samarbete som inte sätter några geografiska gränser. Alla som vill och uppfyller de krav som är uppställda skall att det återstår väldigt mycket arbete för Turkiet när det gäller t.ex. demokrati.
Det nya och utvidgade EU måste ta sig an det mödosamma arbetet att verkligen bli en fungerande union för alla medborgare. Målet måste vara en trygg framtid, värdighet, arbete, hälsa och en god miljö att överlämna till nästa generation. Vi måste vara toleranta, vi måste vara goda grannar. Jag är därför mycket stolt över att den svenska riksdagen röstade emot ett förslag till övergångsregler för arbetskraft från de nya EU-länderna. Jag är stolt över att mitt parti, miljöpartiet, från början sade absolut nej till någon form av övergångsregler. Sådana regler bara sårar och lägger sordin på glädjen med goda grannar. Detta framgick också med all tydlighet av Lech Walesas tal igår. För att få respekt måste man också vara beredd att respektera andra. 
Oostlander (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det har varit en särskild förmån för mig att under de tre senaste mandatperioderna, från Östeuropas frigörelse till de nya medlemsstaternas anslutning, delta i anslutningsprocessen som politisk samordnare för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, och i början även som strategiföredragande. Detta arbete handlar om att se till att unionen blir det som de en gång så förtryckta människorna hoppades på att den skulle bli: en federation av demokratiska konstitutionella stater som bidrar till världsfreden. De anslutande länderna förväntar sig att komma hem till en värdegemenskap, som också uppfyller deras djupaste önskningar. Vi är inte en marknad i första hand: ”Det handlar inte om ekonomi, dumbom!”
Rådet bryr sig möjligtvis mindre om det, men vi, som företrädare för EU-medborgarna, hävdar bestämt att det inte är de byråkratiska eller maktpolitiska argumenten som väger tyngst, utan de politisk–moraliska argumenten. Jag upprepar kommissionsledamotens ord om Turkiet och behovet att prioritera de politiska kriterierna framför de mer tekniska politiska problemen. Jag noterade nyligen att den turkiska regeringen alltmer inser och uppskattar detta. På samma sätt skall även de politiska värderingarna prioriteras när det gäller Rumänien. Jag hoppas därför att kommissionen och rådet inte kommer att ignorera parlamentets varning och bara fortsätta att arbeta som vanligt.
De tio nya medlemsstaternas anslutning är en mycket festlig tilldragelse, som endast fördärvas av den falska tonen från folkomröstningen på Cypern, på grundval av vilken, anmärkningsvärt nog, nej-röstarna belönas med två platser som tas från ja-röstarna. Jag undrar faktiskt om detta verkligen är avsikten och om något kommer att göras åt det. Detta visar hur viktigt det är att vi fortsätter att kräva hållbara politiska förändringar innan ett kandidatland blir medlem.
En central faktor i detta sammanhang är hur parlamentsledamöterna ser på sin mandattid. Vi är europeiska företrädare för folket, valda i olika länder. Detta innebär att vi värnar om den allmänna välfärden i EU, i enlighet med den gamla bibliska plikten att vi inte bara skall värna om våra egna intressen, utan även om andras. I ljuset av detta hoppas jag att EU blir alltmer kristet. Den stämningen av solidaritet skapar det förtroende som är nödvändigt för oss, och som EU:s framtid kommer att bero på. 
Varnava (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill först och främst tacka alla som har bidragit till Republiken Cyperns integration i Europeiska unionen, och säga att Cypern, som har kämpat och slagits hårt för frihet, rättvisa och framför allt solidaritet mellan folk, blir en medlemsstat i EU, som har dessa som sina principer och mål.
Cypern har mycket att vinna på att bli medlem i Europeiska unionen, men samtidigt är det tvärtom; Cypern har också mycket att ge EU, med sitt bidrag och den funktion som landet kan fylla med sin civilisation, kultur och geopolitiska position, som kan bli bron mellan Europeiska unionen och Mellanöstern. När vi nu har integrerats i EU innebär detta att vi har nått ett av de viktigaste målen som vi fastställt, men detta innebär inte att vi skall vila på lagrarna. Vårt nästa mål är att lösa Cypernfrågan, ett mål som vi tyvärr inte kunde lösa före integrationen. Vi kommer att göra vårt yttersta för att nå detta så snart som möjligt.
Vår önskan är att återförena vårt land. Det grekcypriotiska folkets demokratiska beslut betyder inte att vi saknar vilja att lösa vårt problem. Resultatet av folkomröstningen beror på en reaktion på en viss plan. När det gäller det så kallade embargot mot turkcyprioterna som nämndes tidigare, och som aldrig har funnits på den grekcypriotiska sidan, anser vi att våra turkcypriotiska landsmän, som för oss är jämställda EU-medborgare, med alla rättigheter som härrör från Cyperns integration i Europeiska unionen, förvisso måste stärkas ekonomiskt. Detta har också den turkiska regeringen visat, som stöder åtgärder som den själv tillkännagav för ett år sedan och återigen nyligen vid rådet (utrikesfrågor) i Luxemburg.
Detta måste naturligtvis göras utan att det finns den allra minsta risk för att ytterligare en stat erkänns inom Europeiska unionen. Vårt mål är att lösa Cypernfrågan så snabbt som möjligt, så att hela det cypriotiska folket, grek- och turkcyprioter, återigen kan fira integrationen av ett enat Cypern i Europeiska unionen och återförenandet av vårt hemland. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag hade det fantastiska tillfället att delta i firandet av den historiska tilldragelse som utvidgningen utgör och dela våra grannars glädje på Frankfurts . Det var en unik upplevelse, framför allt på grund av att denna händelse hade föregåtts av en lång process som inneburit mycket arbete på båda sidor. Vinnarna kan fira, men det finns även förlorare, och de har redan nämnts. En viktig grupp som just har förlorat är turkcyprioterna, som röstade för EU. En annan grupp förlorare är folket på båda sidor om den nya externa gränsen, regioner som jag känner till i min egenskap av vice ordförande för delegationen för förbindelserna med Ukraina, Moldavien och Vitryssland. Jag är besviken över att kommissionen återigen gör inskränkningar i sitt grannskapskoncept, och att den inte tar itu med problemen med folk i gränsregioner där de finns. Kommissionen har geopolitiska lösningar på de praktiska problemen i dessa regionerna, och det är fel sätt att ta itu med dessa problem. Det som oroar människorna, det som de är rädda för, är den nya Schengengränsen, den nya gränsen och framtidsperspektivet att återigen vara ute i kylan. Om ni skulle resa till dessa regioner skulle även ni erfara detta.
För att vårt grannskapskoncept verkligen skall förändras förlitar jag mig väldigt mycket på samarbetet med våra parlamentskolleger från Polen och Slovakien och våra motsvarigheter i Ukraina och de andra angränsande länderna. I samarbetet med våra grannar bör vi öppna gränser och sammanföra regioner, underlätta enskild handel och ekonomisk utveckling, annars kommer även de inre delarna av länderna att dö. Detta har varit vår erfarenhet i flera år i Tysklands gränsregioner, och därför uppmanar jag kommissionen att ompröva detta koncept och se till att tanken med EU som ett fredsprojekt även sprids till de nya gränsregionerna, och att dörren inte är stängd för dem, utan snarare att vi går vidare med det som parlamentet har föreslagit, som är en politik med öppna dörrar, som omfattar praktiska åtgärder för att ta itu med människornas problem där de verkligen finns. 
Christoforou (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig som företrädare för Cypern och Republiken Cypern samt hela Cyperns folk framföra en hel politisk världs varma tack för ert positiva bidrag, vilket har lett till att mitt land har kunnat bli en del av det utvidgade EU. I dag försäkrar vi er om att vi kommer att återgälda detta med den positiva funktion som vårt bidrag kan fylla och vår konsekventa strävan mot det vi kallar ett EU för alla människor, ett starkt och kraftfullt EU, ett EU med välstånd, säkerhet och stabilitet.
Cypern utgör i dag Europeiska unionens sydöstligaste utpost och korsväg för de tre kontinenterna. Cypern har fyllt och kan fylla en funktion i Europeiska unionen och kan agera som en inkörsport till dessa tre kontinenter, och samtidigt vara en hållpunkt för fred, stabilitet och välstånd i hela området.
Vårt folk trodde på de europeiska värderingarna och den europeiska visionen; de trodde på allt det som i dag styr Europeiska unionen, och ett viktigt skäl till att de fattade just detta beslut, som inte var ett beslut för att lösa Cypernfrågan, var på grund av att de principer och värderingar som har att göra med garantin och säkerheten för ön inte kunde skapa denna känsla hos folket. De kunde inte skapa denna känsla, om ni tänker på – och ni måste förstå detta – att vårt folk under historiens lopp inte bara har utstått en ockuperande armé och utländska trupper, utan även har genomlidit en invasion och kränkningar av sina mänskliga rättigheter från 1960 till 1974.
Jag anser att Cypern i dag utgör en stor och positiv utmaning för EU, en positiv utmaning med hjälp av vilken EU kommer att kunna motsäga alla som tror att detta bara är en kommersiell och finansiell union, och bevisa att EU även är en politisk union. I dag framför jag hela vårt folks historiska vilja att nå en lösning på vårt problem till er, på en plats där jämställda rättigheter för grekcyprioter och turkcyprioter redan tillämpas, och jag försäkrar er om att det är så.
Poos (PSE ).
   – Fru talman! När vi i går välkomnade ledamöterna från de tio nya medlemsstaterna talade många om att drömmen om enandet av kontinenten Europa nu blir sann. För en av medlemsstaterna, Cypern, har den drömmen inte infriats. Även i dag är Cypern delat av en mur, av taggtråd, och av minfält.
Jag har haft nöjet av att förena mig med våra cypriotiska vänner i firandet av deras anslutning, och jag har återvänt från Cypern med mer optimism än jag hade innan jag reste dit. Även om en del av ön har förkastat Annanplanen är jag fortfarande övertygad om att cyprioterna, både grek- och turkcyprioterna, både kan och vill leva tillsammans. De är ett enda, suveränt och odelbart folk, och det finns fortfarande en väg. Denna väg går via förnyad dialog mellan befolkningsgrupperna under Europeiska unionens överinseende.
Ett möjligt skäl till varför folkomröstningen i Republiken Cypern inte gav önskat resultat kan vara att väljarna kände sig stressade och att det fanns för lite tid till förklaringar, och att tiden i och med detta upptogs av nationalistiska slagord.
Det viktiga nu är att cyprioterna inleder en djupgående diskussion om sin gemensamma framtid. Detta, fru talman, herr kommissionär, är mitt sista inlägg i Europaparlamentet, så jag vill utfärda en brådskande vädjan till kommissionen och rådet om att de bör lägga den befogade besvikelsen över förkastandet av Annanplanen bakom sig, men, herr kommissionär, vi får inte bli passiva. Från och med i dag är återförenandet av Cypern ett problem för EU, och därför måste vi återigen ta initiativet. 
Morillon (PPE-DE ).
   – Fru talman! I dag, efter att ha firat slutförandet av utvidgningen, är det även lämpligt att parlamentet, till fördel för de ledamöter som kommer att väljas här, skisserar upp några av de konturer som kommer att avgöra EU:s utrikespolitiska åtaganden och underbygga vårt eget engagemang i kampanjen inför det stundande Europavalet.
Ni kommer att märka hur oroade några av våra grannar och vänner på den andra sidan av Medelhavet i dag är över utsikten att vår union ägnar överdriven energi och resurser till att förverkliga sin nya interna enighet, till nackdel för det intresse den bör ägna sin egen framtid.
Jag är säker på att Jean Monnet, vars minne vi hedrade denna morgon, och vars humanism genomsyrades av pragmatiskt tänkande, helt klart skulle ha insett att ett fortsatt bidrag till våra sydliga grannars utveckling inte bara är EU:s plikt, utan också ligger i unionens och i kommande generationers intresse, på båda sidor om Medelhavet.
Tillsammans med Daniel Marc Cohn-Bendit hade jag förmånen att för två år sedan lägga fram ett initiativbetänkande om det privilegierade partnerskap som Europeiska unionen och Arabiska Maghrebunionen hade enats om att inrätta. För några veckor sedan hade jag tillfälle att tillsammans med ett stort antal ledamöter av parlamentet delta i invigningsmötet för det parlamentariska forumet EU–Medelhavsländerna i Aten. När parlamentet återsamlas är det min förhoppning att många av oss, som får förtroendet av våra väljare, beslutsamt kommer att fortsätta att arbeta för att utsträcka det område med fred och säkerhet som våra föregångare inrättade på båda stränderna av Rhen för 60 år sedan, till Nordafrika, Mellanöstern och hela kontinenten Afrika. Att göra detta är inte bara EU:s kallelse, utan det ligger också i dess intresse. 
Vėsaitė (PSE ).
   – Den 1 maj, när firandet som markerar EU:s utvidgning ägde rum i hela EU, firade Litauen även Arbetarnas solidaritetsdag. För medborgarna i de nya medlemsstaterna betyder ett EU-medlemskap mer än social rättvisa, mer civiliserade arbetsvillkor och bättre löner. Vi får inte skapa en ny järnridå och avskilja oss från våra nya grannar Ukraina, Moldavien och naturligtvis Ryssland, länder som faktiskt är gamla grannar för de nya medlemsstaterna. Låt oss inte ta ifrån dessa länder hoppet om att de en dag själva kommer att bli medlemmar av Europeiska unionen. Vitryssland får inte lämnas utanför grannskapets gränslinjer. Litauen, som har en 550 km lång extern gräns till denna stat, är mycket engagerat i genomförandet av ekonomiska reformer och demokratiska förändringar i detta land. Om ingenting görs i Vitryssland kommer allt dock att fortsätta som förut i många år framåt. Några av de nya medlemsstaterna har redan levt med sina grannar i en union. Vi förstår våra grannars mentalitet och sedvänjor och är redo att bidra till att exportera Europeiska unionens värderingar till våra nya grannar. 
Kiršteins (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Tack för era gratulationer, men firandet är över och vi i Lettland är vana att arbeta på ett affärsmässigt sätt, utan illusioner.
Det talas mycket här om att det andra världskriget har tagit slut. Jag vill bara påminna er om att det inte är över för alla, i synnerhet inte för våra grannar. Mellan Östersjön och Svarta havet har vi först och främst vitryssarna, ukrainarna, moldavierna och georgierna som våra grannar.
Vi gratulerar rumänerna, som kommer att bli medlemmar av Europeiska unionen om några år, men varför inte moldavierna? Detta beror på att Molotov–Ribbentrop-pakten gjorde det möjligt för sovjetiska styrkor att ockupera en del av Rumänien och på att dessa styrkor stannade kvar i Moldavien och vägrade att dra sig tillbaka. Vi är tvingade att se på, men vi måste göra något, och vi i de baltiska staterna kommer inte att låta nöja oss med att se på TV i all bekvämlighet medan mödrar i Moldavien är tvungna att sälja sina egna njurar för att livnära sina svältande barn. Kommer Svarta havet att bli ett svart hål där narkotika- och vapenhandlares korsvägar möts, eller kommer vi lyckas ändra på denna situation?
Vitryssland är fullständigt terroriserat av kommunisterna. I Georgien vägrar ryska styrkor att dra sig tillbaka och stöder separatisterna. Hur ser situationen ut i vårt grannland, Ryssland? Den har bäst beskrivits av den tidigare ledamoten av duman och en välkänd affärsman, Konstantin Borovoj. Han säger att det är KBG-män som för närvarande styr i Ryssland, vilket är nästan samma sak som om Gestapomän skulle ha i makten i Tyskland och säga att allt är mycket förbättrat och förändrat. Vänskapen med väst är en bluff, och provokationerna i de baltiska staterna kommer att fortsätta för att användas som ett förhandlingsobjekt med väst om Tjetjenienfrågan.
Fru talman! Detta är en exakt beskrivning av våra grannar i en angränsande stat som har getts av en tidigare ledamot av statens duma. Så länge vi är medvetna om att några länder kommer att fortsätta att dra nytta av resultaten av Molotov–Ribbentrop-pakten kommer vi naturligtvis att kunna göra något.
Till sist, innan vi börjar drömma om Europeiska unionens gränser med Irak, låt oss ställa ordning hos våra närmare grannar. 
Souladakis (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Många har en benägenhet att benämna vissa händelser, som de deltar i allteftersom de sker, som historiska eller unika på grund av att det är så de bedömer tidsperioden i fråga. Med tiden slutför utvecklingen och historien i sig själv saker och ting, och händelserna får sin rätta proportion när utvecklingen bekräftar eller annullerar dem. Jag tror emellertid inte att historien kommer att motsäga oss, och jag anser att den kommer att bekräfta det politiska och historiska värdet av detta lovande steg, EU:s nyligen genomförda utvidgning.
Vi diskuterar ofta framtiden ur ideologisk synvinkel, en ideologi som antingen har brutit samman eller har blivit förlegad, vilket leder till att vi ägnar oss åt meningslös nostalgi. Ett enat Europa måste dock byggas upp på grundval av en framsynt uppfattning, med positiva framtidsutsikter, och stödjas på principer om humanitarism, frihet, mångfald, pluralism och fred.
För några år sedan var våra nuvarande partner våra grannar, med alla sina säregenheter och den historiska och politiska bördan från en annorlunda era. I dag vinner vi nya grannar, med en positiv uppfattning, med förhoppningar på Europeiska unionen från såväl medborgare som politiker. Integrationen av de tio medlemsstaterna i unionen innebär inte att alla individuella problem automatiskt har lösts. Det finns mindre problem, gränsöverskridande problem, problem med minoriteter och så vidare, men de har alla har lagt fram sina lösningar inom ramen för denna gynnsamma miljö.
Dessa tio länder medför stor potential: De baltiska staterna och de tidigare länderna i centrala och östra Europa till det andra Europa, Malta till Afrika och Medelhavsområdet och Cypern till östra Medelhavsområdet och bortom detta. Om några år väntar vi Bulgarien, Rumänien och senare Kroatien. Detsamma gäller Turkiet, som, hoppas jag, snabbt kommer att anpassa sig till de europeiska värderingarna. När det gäller vårt älskade, tålmodiga Cypern, detta gröna, gyllene löv som kastats ut i havet, Afrodites ö, välkomnar vi alla denna ö, liksom jag gör, som grek. Liksom alla andra som stödde Annanplanen och liksom Europaparlamentet hoppas jag att Cypern kommer att bidra till en positiv utveckling för ett återförenande av ön.
Mina damer och herrar, som föredragande för Litauen, välkomna! Detsamma till Malta, som jag agerade som skuggföredragande för. Jag välkomnar er alla, alla tio. Ännu en gång, och som grek, säger jag välkommen, kära Cypern. 
Holáň (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Först vill jag tala om hur glad jag är över den utvidgning som skett. Jag önskar vår gemenskap fred, stabilitet, framgång och en bra livskvalitet. Må Gud välsigna vårt gemensamma arbete. Nu skall jag återgå till ämnet för vår debatt.
EU:s grannar och dess yttre gränser har förändrats över en natt. Denna omvandling innebär också en utmaning för att åstadkomma ett nytt, väl genomtänkt integrationsprojekt som är en fortsättning på det nuvarande arbetet, och när det är färdigt kommer Europa att ha återförenats inom sina geografiska och kulturella gränser. För våra nya grannar innebär utsikten till integration samma dröm som vi själva har haft. Vår gemensamma uppgift är att hjälpa dessa länder att uppfylla sina drömmar. Jag vet av erfarenhet från mitt eget land hur utsikten till medlemskap i Europeiska unionen kan vara en drivkraft för att genomföra nödvändiga reformer, som annars skulle kräva en enorm politisk beslutsamhet. Europeiska unionen visar redan ett intresse för att fortsätta utvidgningen, och det bör återspeglas i en ny betoning av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Det är inte bara en fråga om att man fått nya grannar, utan också om att omgivningens natur har förändrats. Informationsteknik, snabba transportsystem och handel har gett en ny dimension åt omgivningen. I det avseendet omfattas även utvecklingsländerna av vårt gemensamma intresse. Vi kan använda den extra energi som frigjordes under den senaste utvidgningen till att skapa en ny samarbetsanda tillsammans med dessa länder. För att detta samarbete skall bli framgångsrikt måste vi överbrygga motsättningarna i de politiska instrument som används vid utrikesförbindelser och se till att de förenklas och harmoniseras. Då kommer det nya grannskapet att bli komplett. 
Ilves (PSE ).
   – Fru talman! Jag tror att vi även i dag måste börja att aktivt ta itu med de frågor som blev aktuella den 1 maj. Nya medlemmar innebär för EU nya gränser och nya grannar. Bland de nya länder som för första gången gränsar till EU finner vi igen, efter ett uppehåll på 15 år, ett totalitärt land, nämligen Vitryssland, och även Ukraina, där de demokratiska och ekonomiska reformerna tyvärr har stannat upp.
Sedan kommer Moldavien och de transkaukasiska republikerna – alla dessa är länder med latenta konflikter, men de har tillfälligt lyckats få stopp på sina inbördeskrig. Ryssland, vars problem vi redan känner till, skall jag gå förbi här, eftersom Ryssland redan har varit granne till EU i nio år. Men som Gary Titley påpekade befinner sig landet nu mitt ibland oss. Dessa länder är alla möjliga kanaler för migration. Ingen kontrollerar de människor som kommer in på deras territorier. Vissa av länderna befinner sig på gränsen till en ekologisk katastrof.
Vi kan förutspå att det påbörjade ekonomiska, sociala, rättsliga och politiska gapet mellan EU och våra nya grannar kommer att fortsätta att vidgas. Gapet är redan fullt synligt, men om några år kommer det att ha växt betydligt. Vi vet vad detta innebär, och det kommer att bli en betydligt viktigare fråga än övergångsperioden för arbetarnas fria rörlighet, tro mig.
Vissa har här talat om Europas historiska och kulturella gränser. Jag vill varna för detta. För åtta år sedan ritade Samuel Huntington upp gränserna för Europa. Denna gräns motsvarar nästan exakt gränsen runt den nu utvidgade europeiska unionen – ett tankeväckande faktum. Vi får inte tillåta att en sådan teoretisk geopolitisk uppfattning blir en materiell och politisk realitet. Men om vi inte gör någonting kommer Huntingtons Europa att bli verklighet.
Vi måste välja:
antingen ägnar vi dessa länder betydligt större politisk uppmärksamhet och ger dem mer ekonomiska resurser, vilket naturligtvis är mycket kostsamt,
eller 
också bygger vi en ny effektiv men oeuropeisk och omänsklig mur, en stor europeisk mur mellan EU och dess nya grannar. I så fall kommer EU:s östra gräns snart att likna gränsen mellan USA och Mexiko, med samma problem. Paradoxalt nog kommer denna mur att befinna sig i samma länder där man för 15 år sedan led av en mur vid den västra gränsen.
Ett säkert EU måste ta itu med frågor som rör dess grannar. Det är vår sak att besluta om vi gör det med hjälp av segregation eller genom att lämna stöd. 

Stenzel (PPE-DE ).
   – Fru talman! Europeiska unionen går nu in i ett nytt historiskt skede. Den största utvidgningen på 47 år har genomförts. EU:s befolkning har ökat till en halv miljard människor, och en av världens största inre marknader håller på att skapas. Det är en källa till hopp, framför allt för unga människor, som inte har någon förstahandserfarenhet av eller kunskap om andra världskriget eller det följande kalla kriget. De är så vana vid fred att de inte betraktar den fredspolitiska dimensionen i utvidgningen som den viktigaste delen. Ändå är detta förmodligen det viktigaste av det som hänger samman med allt som hände den 1 maj – utvidgningen, eller som man skulle kunna säga, återföreningen av Europa.
Det vi måste göra nu är att arbeta för partnerskap med våra närmaste och mer avlägsna grannar och utnyttja partnerskapet på bästa sätt, i alla parters intresse. Det är viktigt att man inom EU, som fortfarande brottas med sin egen konstitution, skall arbeta tillsammans för att främja det gemensamma intresset och tänka regionalt. Det är bara genom att agera gemensamt som vi kan klara av de utmaningar som den utvidgade unionen kommer att ställas inför. Det är bara gemensamt som vi kan lösa problemet med olaglig invandring och vinna kampen mot organiserad brottslighet. Här är det absolut lika viktigt med satsningarna på att säkra EU:s nya yttre gränser som att använda resurser på att skrota farliga kärnkraftverk. Europeiska unionen behöver nu få tid på sig för att kunna se till att utvidgningen blir en framgång. Det är logiskt att nästa steg skall omfatta Rumänien, Bulgarien och Kroatien – det vore mycket önskvärt att Kroatien anslöts som ett nytt medlemsland. Beträffande Turkiet är det dags att vädja till rådet att uppmana kommissionen att i sin rapport om politiska kriterier – som ännu inte har sammanställts – också infoga en undersökning om den möjliga effekten på struktur- och jordbrukspolitiken och på EU:s institutioner. 
de Marco (PPE-DE ).
   – Fru talman! I en intervju i 1992 sade den dåvarande ordföranden för Europeiska kommissionen, Jacques Delors, att vi inte fick glömma bort att vi 2000 skulle vara fler än 12, och kanske några fler än 20. Det finns ett land som glöms bort, men som är en mycket viktig symbol: Malta.
Vi får inte förskjuta Europa för mycket norrut, medan vi glömmer bort den södra delen. Om vi gör det riskerar vi att förlora vår mottaglighet för Medelhavsområdet, som är vår värld. Och vi bör överväga farorna för oss alla i framtiden. Jacques Delors uttalande för 12 år sedan är fortfarande relevant i dag, eftersom de risker som Medelhavsområdet möter också är våra. Det är om denna Medelhavsvärld, i synnerhet dess södra och östra utkanter, som jag talar om i denna församling i dag.
Enligt min åsikt är det ett vedertaget faktum att den största orsaken till stridigheterna i Mellanöstern är att man hittills inte har funnit någon lösning på Israel–Palestinafrågan. För arabvärlden är inte Palestina bara ännu en fråga som berör några araber. Det är en fråga som berör ett arabiskt folk. Genom århundradena har vi bevittnat, och ibland orsakat, Israels folks lidande. Att bortse från denna realitet skulle vara ett stort politiskt misstag från vår sida, men det skulle vara lika tragiskt om vi glömde bort det palestinska folkets svåra belägenhet, som lever som flyktingar i sitt eget land och spärras in bakom murar på sitt eget territorium.
Europeiska unionen har ett delat ansvar att ändra de ekonomiska förhållandena i regionen, från en konfliktekonomi till en fredsekonomi. Det är på detta område som Europeiska unionens starka politiska och diplomatiska närvaro i Mellanöstern kan ge positiva resultat för vår grannskapspolitik. Genom att främja fred, välstånd och stabilitet i regionen kommer Europeiska unionen att bidra till såväl regionens väl som till sin egen säkerhet.
När det gäller Nordafrika går utvecklingen framåt. Libyen, som nu är på frammarsch, kan bli en mycket positiv faktor för centrala Medelhavsområdet. Förbindelserna mellan EU och Maghreb går också framåt, långsamt men säkert. Agadiravtalet kan bli en grundläggande länk som för oss närmare vårt gemensamma mål: ett frihandelsområde mellan EU och Medelhavsområdet till 2010.
Vi står emellertid inför ett viktigt val när det gäller Medelhavsområdet, och det är nödvändigt att fatta vissa beslut. En del tror att civilisationerna kommer att drabba samman i Medelhavsområdet i framtiden. Detta kan sannerligen leda till självuppfyllande profetior. Valet, om det kan kallas ett val, står mellan en politik som leder till konflikt mellan civilisationer, och en politik som främjar dialog mellan civilisationer. Vi har inte råd att ha en djup splittring mellan nord och syd i Medelhavsområdet. Detta skulle vara geografiskt onaturligt, ekonomiskt skadligt och politiskt ödesdigert.
Om vi skall kunna nå fred i Medelhavsområdet måste vi börja tänka på ett sätt som främjar Medelhavsområdet. För att övervinna de nuvarande orsakerna till splittringarna i detta område måste vi bygga på det vi har gemensamt: gemensamma intressen, gemensamma bekymmer, ett gemensamt arv. Det är det nya Medelhavsområdet, och EU kan bidra till att avlägsna dessa faror för vår gemensamma framtid.
Nielson,
   . – Fru talman! Min första kommentar är riktad till Monica Frassoni, som frågade om rådets beslut av den 26 april om att anslå pengar för Nordcypern.
Detta beslut är politiskt och har fattats av rådet. Kommissionen kommer att överväga hur den skall klargöra det. Det är till följd av beslut som detta som utestående åtaganden uppkommer. Vi har haft enorma problem med ackumulerade utestående åtaganden i vårt allmänna externa bistånd. En stor del av denna ackumulering beror historiskt sett på detta slags beslut, som utgör en opinionsyttring och inte grundas på mer specifikt och bättre förberett arbete. Det är viktigt att komma ihåg att en upphandling, vad det än gäller – och vi måste annonsera alla upphandlingar – i bästa fall tar minst sex månader. Och det är först när vi har något konkret att lägga ut på upphandling! Det återstår mycket arbete innan vi kommer så långt.
Parlamentet måste förstå att det är en bit kvar dit, och att detta beslut var mer en politisk signal än något som omedelbart omsätts i specifika åtgärder. Det är inte rättvist att denna kommission, eller våra efterträdare i nästa kommission, skall fortsätta att ställas under samma slags press som vi har utstått hittills. Rådets beslut kommer att respekteras.
Många ledamöter tog upp det vidare globala perspektivet av ett utvidgat Europa. Det är inte Europa som har utvidgats, utan Europeiska unionen: det är en viktig distinktion. Jag är övertygad om att vårt globala agerande inte kommer att försvagas på något sätt av utvidgningen. Det kommer i själva verket att förstärkas. Joost Lagendijk frågade, mot bakgrund av de lärdomar vi drog förra året när det gäller Irak, om vi bör ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Han sade att vi får hoppas att de nya medlemsstaterna inte agerar som en trojansk häst. Jag har en fast uppfattning om den saken. När det gäller att fördjupa eller utvidga unionen är det viktigt att komma ihåg att beslutet om Luxemburgavtalet, genom vilket vetorätten i gemenskapen återinfördes, fattades 1966, många år innan den första utvidgningsfasen genomfördes. Det skulle vara trevligt om de ”gamla” medlemsstaterna kunde visa lite ödmjukhet ibland.
Det är också intressant att notera att GUSP inte kommer att betyda en ”gemensam utrikes- och säkerhetspolitik” så länge det är fullständigt förbjudet att, inom ramen för vårt utrikespolitiska samarbete, diskutera vad två av unionens medlemsstater gör i FN:s säkerhetsråd. På många sätt står ”G” i GUSP fortfarande för den ”gamla vanliga visan”. Där står vi nu. Jag tycker inte att det är lämpligt att vi, när vi nu firar utvidgningen, bortser från detta grundläggande faktum.
Utmaningen finns fortfarande kvar. Några ledamöter nämnde diskussionerna och förhandlingarna om fördraget som en utväg för att lösa dessa frågor. Jag vill varna för orealistiska förväntningar. av det som nu diskuteras kommer att leda till en ny situation när det gäller de frågor vi tar upp här. EU kan inte ha en hög representant på grundval av en minsta gemensamma nämnare, och hela uppbyggnaden av vår utrikespolitik styrs fortfarande av den minsta gemensamma nämnaren. 
När det gäller att garantera att den europeiska allmänheten förstår vad samarbete egentligen handlar om är en av de saker som oroar mig mest att vi ofta skapar förvirring genom att karakterisera det vi har på ett orealistiskt sätt. I övrigt har dagens debatt varit positiv.
Joost Lagendijk nämnde också de kommentarer som Romano Prodi nyligen fällde om Ryssland och Ukraina. Jag har inget nytt att tillföra i den frågan. En europeisk grannskapspolitik är precis vad vi behöver. Att jag inte instämde i vad några av ledamöterna sade när jag lyssnade till debatten beror till största delen på att de berörda drog förhastade slutsatser. Vi bör undvika att göra detta.
Denna nya grannskapspolitik har helt enkelt sitt ursprung i behovet av att skapa ett strategiskt och positivt präglat grannskap, att se till att vi håller våra valmöjligheter öppna och att organisera allt på lång sikt. Ständiga utvidgningar kommer aldrig att vara ett hållbart svar på frågan om hur vi skall leva tillsammans med våra europeiska grannar. Vi har således gjort klokt i att skapa och lansera detta koncept; det tjänar EU och våra nya grannar väl.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Litwiniec (PSE ),
   . – Fru talman! För att göra en parafras på några ord som först yttrades för 500 år sedan så har nu livsandarna vaknat och livet har återigen blivit njutbart. Jag vill erinra om dessa ord i dag, dels för att ingjuta optimism hos dem som är obenägna att glädja sig åt utvidgningen, och dels för att peka på behovet av att skapa en ny social ordning.
Liksom ett bord måste denna ordning ha åtminstone tre ben. Den behöver ett ekonomiskt ben och ett politiskt ben. Den behöver också ett kulturellt ben som måste vara lika starkt. Utan detta kan inte något bord stå, inte ens ett runt bord som det som vi tidigare samlades kring i Polen. Det är den slutledning som jag vill man skall ta med, och den grundar sig på Polens senaste erfarenheter. När jag hänvisar till kulturen tänker jag på alla områden där människor kan förverkliga sig. Jag tänker på teatern, skolan, kontoret; jag tänker på idrottsarenor, en hederlig marknad, tillsammans med parlamentet, och särskilt det polska parlamentet. Renässansen, barocken, upplysningstiden, romantiken och nu postmodernismen kan alla inbegripas när vi skapar den ordning som jag nämnde. Många konstnärer, författare och intellektuella vill också vara med. De vill att deras kreativitet skall få påverka skapandet av en europeisk identitet. Det kommer att ta flera år att genomföra det. Det är en mycket svår uppgift, särskilt när det handlar om att trygga kulturen i ett mångspråkigt Europa.
I dag diskuterar vi svårigheter som hänger samman med partnerskapet med våra grannar. Jag kan identifiera en rad aspekter i förbindelserna med våra grannar i öster. Det finns varm vänskap och kall, hagalen girighet. Det finns också en ömsesidig fascination och även etniskt agg, som förgiftar intelligentian. Jag har personliga erfarenheter av allt detta, och det har också flera miljoner av medborgarna i Centraleuropa. Vi känner till allt om förstörelse och om att dra nya gränser som är en skymf mot logik, moral och värdighet.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om den europeiska ekonomiska och sociala modellen. 
Dimas,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Också jag vill uttrycka min glädje över att utvidgningen nu har blivit verklighet. Det gläder mig att jag vid detta unika historiska ögonblick i Europeiska unionen får tillfälle att med er, företrädarna för 450 miljoner människor och en union med marknader, ekonomier, folk och samhällen, diskutera de två saker som utgör grunden för Europeiska unionen: den ekonomiska och den sociala modellen.
Den europeiska ekonomiska modellen handlar om att ena marknader och ekonomier och samordna den ekonomiska politiken. Den europeiska sociala modellen är utformad för att ge en hög nivå åt den sociala tryggheten, utbildningen och den sociala dialogen, baserat på en sund ekonomi. Dessa två modeller är två sidor av samma mynt. De utgör de två kännetecken som skiljer Europeiska unionen från andra områden i världen. Dessutom har de bidragit inte bara till att skapa flera årtionden av ökat välstånd för alla medborgare, utan också till att befästa fred och vänskap mellan Europas folk.
I fråga om den europeiska ekonomiska modellen föreskrivs det i fördraget att en ekonomisk politik skall tillämpas som grundar sig på en samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik. Om ekonomier som till största delen är enhetliga och ömsesidigt beroende av varandra, som har en gemensam marknad och en gemensam valuta, skall kunna dra nytta av dessa faktorer krävs det en effektiv samordning av den ekonomiska politiken. Därför har Europeiska unionen sammanställt en detaljerad ram för den ekonomiska politiken. Inom denna ram används uttrycket ”samordning av den ekonomiska politiken” som ett allmänt begrepp, vilket täcker ett helt spektrum av växelverkan mellan faktorer som ligger till grund för politiken, både på nationell nivå och EU-nivå. De metoder som används inbegriper utbyte av information, diskussion av bästa lösningar, dialoger om hur politiken skall läggas upp, formulering av gemensamt överenskomna bestämmelser och politiska mål samt genomförande av åtgärder som man gemensamt beslutat.
Det unika i EMU:s samordningsram ligger i det faktum att den oberoende, överstatliga Europeiska centralbanken har åtagit sig att utöva en politik baserad på den gemensamma valutan, medan ansvaret för den ekonomiska och finansiella politiken samt strukturpolitiken fortfarande är decentraliserad och ligger hos nationella myndigheter, men lyder under gemensamma bestämmelser.
Europeiska centralbanken beslutar om den monetära politiken på grundval av den utveckling som konstateras i euroområdet som helhet, och banken har därför möjlighet att på bästa möjliga vis hantera alla allvarligare kriser som kan påverka euroområdet. Däremot har alla nationella regeringar möjlighet att tillämpa sin egen ekonomiska politik, som är avpassad för de särskilda problem och kriser som varje individuellt land ställs inför, naturligtvis inom gränserna för de gemensamma bestämmelserna.
Många av de komponenter som utgör den ekonomiska samordningsramen hänger nära samman med den allmänna Lissabonstrategin, en strategi för strukturreformer med ekonomiska, sociala och miljörelaterade dimensioner. Ramen för den ekonomiska politiken ger varje lands nationella politik en anmärkningsvärd grad av autonomi på viktiga områden och återspeglar tillämpningen av subsidiaritetsprincipen, som grundar sig på en stark ekonomisk och politisk logik.
Inom vissa specifika sektorer, exempelvis den inre marknaden, konkurrenspolitiken och de ekonomiska underskotten, krävs det gemensamma bestämmelser, och det krävs tillförlitliga åtgärder för att se till att bestämmelserna iakttas. Inom andra områden, exempelvis när det gäller hur regeringarnas utgifter skall fördelas samt storleken på dem, strukturpolitiken och socialbidragen, finns det inga starka argument för att kräva att ansvaret för den politiken skall överföras till överstatlig nivå. Decentraliseringen av förfarandena för att dra upp riktlinjerna för politiken ger de nationella myndigheterna nödvändigt manöverutrymme, och tillåter dem både att tillämpa politik som är i enlighet med nationella ekonomiska strukturer och preferenser, och att anpassa sig till den ekonomiska utveckling som noteras i varje enskilt land. Det ger dem också möjlighet att trygga de gynnsamma resultaten av konkurrenspolitiken.
Den makroekonomiska samordningen inom euroområdet är i allmänhet grundad på dialog och överenskommelser. Den syftar till att bibehålla en sund och stabil makroekonomisk ram och optimera den valda politiken på kort sikt för att den skall kunna inriktas på den fluktuerande utvecklingen. Det huvudsakliga målet är att se till att den ekonomiska tillväxten uppnår sin verkliga potential. Resultaten av strukturpolitiken i partnerländerna och de gemensamma fördelar som EMU ger kanske inte märks lika lätt som följderna av den makroekonomiska politiken. Ändå är det klart att det är mycket viktigt att det finns effektiva och flexibla marknader för att man skall kunna öka tillväxtpotentialen och garantera att EMU fungerar smidigt. För att undvika snedvridningar och se till att den inre marknaden fungerar smidigt underkastas den strukturpolitik som direkt påverkar konkurrensen och den inre marknadens funktion en strängare samordning.
Vad är nu den europeiska sociala modellen? I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Barcelona beskrivs den som en modell som grundar sig på bra ekonomisk prestationsförmåga, hög social trygghetsnivå samt utbildning och social dialog. Den europeiska sociala modellen stöder alltså en parallell utveckling av ekonomiskt och socialt välstånd, och den grundar sig på den ekonomiska effektivitetens och de sociala framstegens ömsesidiga beroende av varandra. Trots skillnaderna mellan våra enskilda nationella system existerar faktiskt denna särskilda europeiska sociala modell, som stärks av den europeiska socialpolitiken i syfte att konsolidera EU:s ekonomiska makt. Den europeiska sociala modellen, i de skilda former som den har i unionen, har spelat en mycket viktig roll och bidragit till en konstant ökning av produktiviteten och en oavbruten höjning av den sociala nivån i hela unionen, medan man samtidigt sett till att fördelarna nått så många som möjligt. För att förbättra modellens effektivitet måste den emellertid uppdateras. Arbetsmarknadens parter spelar en mycket viktig roll i det sammanhanget. Reformen underlättas också av samarbete på EU-nivå, vilket sker i dag i sådana frågor som exempelvis sysselsättning, social integration och reform av pensionssystemen.
Den socialpolitiska agendan spelar en mycket viktig roll när det gäller att uppdatera EU:s sociala modell. Referenspunkt för modellen är det strategiska Lissabonmålet, enligt vilket EU skall bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen, som klarar av en hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre jobb och större social sammanhållning. Detta återspeglar tydligt uppfattningen att Lissabonmålet var ett enda strategiskt mål, och inte tre mål vid sidan av varandra. Det är alltså helt klart att säkerställandet av fler och bättre jobb och främjandet av social sammanhållning är beståndsdelar som kan ge stöd åt konkurrenskraften och förbättra den ekonomiska prestationsförmågan. Att konkurrensförmågan togs upp vid Världsekonomiskt forum, där europeiska länder som Finland, Sverige och Danmark har en klart ledande ställning, betonar tydligt den stora betydelsen av detta samspel. Om den socialpolitiska agendan skall lyckas beror på flera faktorer, vilket är klart fördelaktigt, eftersom detta ökar antalet enheter som är med och genomför agendan, och på så sätt stärker åtagandet att uppdatera den europeiska sociala modellen. Arbetsmarknadens parter spelar en mycket viktig roll i sammanhanget.
Socialpolitiken är därför inte det enda resultatet av en bra ekonomi. Samtidigt är den en faktor som på ett viktigt sätt bidrar till den ekonomiska tillväxten. Att aktualisera den sociala modellen innebär att man utvecklar och anpassar den, så att hänsyn tas till de snabba förändringar som äger rum i den sociala ekonomin.
Slutligen vill jag påpeka att ekonomiskt välstånd är avhängigt av effektiv konkurrens inom affärslivet, och sociala framsteg är avhängiga av solidaritet mellan medborgarna. Båda dessa faktorer har bidragit till EU:s framgångar. Konkurrens utan solidaritet skulle orsaka en djungelns lag. Solidaritet utan konkurrens skulle leda till stagnation. Därför grundar sig EU-modellen på marknadsekonomin, där arbetarnas rättigheter och den sociala dialogen erkänns. Tillsammans med välutvecklade sociala system gör modellen det därför möjligt att genomföra de nödvändiga strukturförändringarna i näringslivet inom våra samhällen på ett sådant sätt att konflikter undviks och den sociala stabiliteten garanteras. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Utvidgningen innebär en vändpunkt i Europas historia, och vi har förstahandserfarenheter av det. Utvidgningen ägde rum mot bakgrund av en osäkerhet beträffande det internationella läget, säkerhetsproblem och problem med att bibehålla sociala och miljörelaterade modeller som är gemensamma för oss alla. Allt detta är brådskande frågor som vi måste ta itu med.
Även om utvidgningen har en politisk innebörd måste den också utgöra en källa till stimulans och tillväxt. Vi vill alla att EU skall blomstra för dess 450 miljoner konsumenters skull. Vi vill alla ha ett dynamiskt EU, ett som grundar sig på solidaritet. För att vi skall kunna ha det måste vi göra allt som står i vår makt för att stimulera hållbar tillväxt genom prestationsförmåga och konkurrenskraft, vilket förutsätter åtgärder på flera olika fronter. Det förutsätter att vi stöder och främjar våra framgångsrika företag, våra expertcentrum, och utvecklar våra högteknologiska företag. Det förutsätter att vi ökar våra investeringar, för när Europeiska unionen har en euro i handen skall denna euro inte bara spenderas; den måste investeras så att vi stimulerar innovation, utvecklar forskning, bibehåller våra små och medelstora företag och uppmuntrar till överlåtande av företag. Det förutsätter att euron åtföljs av en bättre samordning av den ekonomiska och sociala politiken, för det finns ett verkligt behov inom EU av ekonomisk styrning, i ständig dialog med centralbanken, och även ett behov av att vi granskar stabilitets- och tillväxtpakten, som måste vara strängare än 3 procent under tillväxtperioderna, men också något mer flexibel när ekonomin mattas.
Den europeiska union som vi vill ha får inte styras enbart av ekonomiska intressen, utan också av värden som hänger samman med sociala framsteg och full sysselsättning. Om vi skall kunna återge EU dess trovärdighet i våra landsmäns ögon måste vi göra det till en social union med en högre grad av solidaritet. Den europeiska modell som vi vill bygga grundar sig på värderingar om humanism, frihet och solidaritet, där solidariteten är ett resultat av den ekonomiska tillväxten, som gör att det kan garanteras en nöjaktig nivå på pensionerna, skydd för de svagaste samt stöd till arbetarnas rättigheter och till familjen. Om man bad mig att med ett begrepp sammanfatta min uppfattning av det sociala EU skulle jag säga att det var sysselsättningens EU.
Goebbels (PSE ).
   – Fru talman! Det finns inte någon enskild europeisk social modell. Det sociala trygghetssystemet i våra tjugofem stater utformades vid olika skeden i historien, och är ett resultat av mycket olika sociala ansträngningar som gjorts av fackföreningsfolk och politiker.
Men det finns en sorts europeiskt socialt undantag: det allmänna medvetandet bland våra folk om att ekonomin måste tjäna till samhällets och miljöns bästa. Marknaden, även om den är oundgänglig, ägnar sig bara åt tillgång och efterfrågan vid ett givet tillfälle. Den kan inte förutspå framtiden eller förbereda strategiska val för en balanserad utveckling. Det är fortfarande politikens förnämsta uppgift.
Det var på vår kontinent som socialpolitiken och välfärdsstaten uppfanns. Socialpolitiken formade våra respektive livsstilar, och den kommer att bestämma vår framtid. Denna vår europeiska union måste ha en social dimension, annars kommer den att gå under. Medborgarna i våra tjugofem länder kommer att identifiera sig med Europa endast i den mån som EU på ett praktiskt sätt lyckas visa sin förmåga att förbättra levnadsvillkoren för alla medborgare. Kommande utvidgningar blir bara möjliga om EU gör varje enskild människa mer välmående. För närvarande är allmänheten tveksam inför framtiden. Låt mig citera det som Jacques Delors hade att säga i frågan: ”När tiderna är hårda (...) minskar förtroendet för det europeiska projektet påtagligt.”
EU:s ambitioner får inte begränsas enbart av den stora marknaden eller av den fria handeln. Liberalernas locksånger lovar oss mer frihet och mer materiell bekvämlighet med hjälp av avreglering eller liberalisering, där alla grepp är tillåtna. Ja, ibland är det nödvändigt att bryta företagens bojor, att bryta upp monopol och garantera inkomster, men avregleringens slutprodukt – om den inte leder till bättre regler – är djungelns lag. En ny frihet måste gå hand i hand med jämlika möjligheter, och avrundas med en aldrig sviktande solidaritet med de svagaste individerna i våra samhällen.
Europeisk och ekonomisk politik får inte begränsas till försiktig penningpolitik och kontroll av budgetunderskott. Låt mig med eftertryck upprepa att vi socialdemokrater betraktar stabiliteten som allmän egendom, som måste försvaras till gagn för de fattigaste i samhället. Men utan tillväxt leder stabiliteten till en social öken.
EU måste backa upp sina ambitioner med budgetresurser, och prioritera kommande utgifter. Investeringar i humankapital, forskning och infrastruktur kommer att skapa villkor för att kunna uppfylla allmänhetens förväntningar när det gäller rätten till arbete, hälsa och bostäder, till att ha det bra ställt och att njuta av en anständig pension.
Låt mig påminna er om Jacques Delors’ lovordade tredelade ansats: Konkurrens som stimulerar, samarbete som stärker och solidaritet som enar! 
var det nyckelord som till sist bröt ned järnridån och gjorde det möjligt att ena Europa politiskt.
Solidariteten bör fortfarande vara den styrande principen för detta EU: solidaritet här hemma för att främja ett socialt EU, men också solidaritet med dem som finns utanför våra gränser. EU måste gå i täten och kämpa för en sann globalisering, som innefattar sociala, miljörelaterade och ekonomiska frågor, på så vis att den inte lämnar de miljarder människor åt sitt öde som lever på två tredjedelar av planeten.
Jensen (ELDR ).
   – Fru talman, kommissionär Dimas! Hur skall vi få utvidgningen att bli en ekonomisk och social framgång? Det skall vi göra genom att utrusta det nya EU för internationell konkurrens på det vis som ni talade om, herr Dimas. Vi skall göra det genom att frigöra initiativ och energi, genom att fortsätta arbetet med att skapa en inre marknad som omfattar fri konkurrens, genom att garantera en inre marknad för finansiella tjänster så att företagen får lämpligt och billigt kapital att arbeta med, samt genom att med hjälp av fri konkurrens garantera att konsumenterna och skattebetalarna förses med en mängd produkter och tjänster av hög kvalitet och till rimliga priser.
Den läxa vi måste lära oss av de bittra erfarenheterna från kommunismens tvingande ekonomi är naturligtvis att ekonomisk och politisk frihet hör ihop. Vi här i det nya EU får därför inte vara rädda för ekonomisk frihet. Vi får inte vara rädda för privat företagande och fri konkurrens. Dessa koncept är inte något hot, utan nyckeln till ekonomiskt välstånd.
Mina erfarenheter visar att man i våra nya medlemsstater har känt sig ganska förolämpade över oviljan att ge arbetsstyrkan från de nya länderna fri rörlighet redan från början. I själva verket har till och med de länder som, liksom mitt eget, redan från första dagen öppnar gränserna för arbetare från de nya medlemsstaterna infört kontroll av arbetsmarknaden och begränsningar när det gäller tillgång till sociala förmåner.
Mina baltiska och polska vänner undrar vad vi har för uppfattning om dem. Jag måste dessutom medge att glädjen över Berlinmurens fall och EU:s utvidgning alltför snabbt har övergått i ängslan inför de förändringar som kan följa i deras spår. Alltför snabbt har vi glömt bort att många människor från de nya medlemsstaterna faktiskt lämnade bakom sig rika och trygga liv i väst för att åka tillbaka till ekonomisk osäkerhet och utveckla sina länder. Alltför ofta glömmer vi bort våra erfarenheter från de tidigare utvidgningarna, som omfattade fattigare länder, vilka naturligtvis gav bra resultat. Dessutom fäster vi för liten vikt vid de många fördelar som vi kan få av att dela arbetsbördan mellan oss.
Snabb ekonomisk tillväxt och dynamiken i de nya medlemsstaterna kommer att bli en frisk fläkt för ekonomierna i de gamla medlemsstaterna. Vi måste hjälpa till att skapa denna tillväxt, delvis genom bidrag från regionalfonderna för att utveckla ländernas inre strukturer. EU-stöd om upp till fyra procent av bruttonationalprodukten per år är en stor summa för de nya medlemsstaterna, men ett blygsamt belopp för de hittillsvarande medlemsländerna. Det finns ett visst försvar för frågetecknet för om det över huvud taget blir möjligt för oss att använda oss av de stora överföringarna i den takt som vi skulle vilja. De frågor som vi skall arbeta med är enklare administration och ökade möjligheter för att pengarna skall användas till det de är avsedda för.
Vi måste vara ambitiösa och sätta större hopp till utbildning och forskning, så att vi utvecklar det nya EU i enlighet med de riktlinjer och målsättningar som fastslagits i Lissabonmålen. Som kommissionären påpekade måste vi också lägga ned mycket arbete på att utveckla den sociala dialogen. Det kommer att bli en svår uppgift, men jag tror att om vi till exempel stöder det arbete som görs av de decentraliserade enheterna i Bilbao, Thessaloniki och Dublin så har vi stora möjligheter att föra denna process framåt. 
Ainardi (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Vi gläder oss alla åt att kunna välkomna folken i de tio nya medlemsstaterna i Europeiska unionen. Utvecklingen för med sig förhoppningar om fred, samarbete och värdefullt utbyte mellan folken.
Icke desto mindre får vi inte föra oss själva bakom ljuset när det gäller de problem som vi står inför. I de länder som just har gått samman med oss är den genomsnittliga bruttonationalprodukten per person bara 45 procent av genomsnittet i EU med femton medlemsstater. För att komma ifråga fick dessa länder lov att drastiskt omstrukturera sin ekonomi. Det krävdes av dem att de genomförde den liberala modellen, införde marknadsmekanismer med konkurrens som den enda modellen, vilket inverkade negativt på en socialpolitik som var grundad på solidaritet och ekonomiskt samarbete. Kommissionen var inte vid något tillfälle villig att ta hänsyn till de allvarliga ekonomiska och sociala konsekvenserna av detta brådstörtade agerande.
Det EU som dessa länder har gått med i har tyvärr drabbats av kriser. Lissabonstrategin, som utfärdades 2000 i syfte att garantera full sysselsättning och en mycket stark konkurrensförmåga, har misslyckats med att uppnå detta. För första gången på tio år har kommissionen medgett att sysselsättningen minskar och att kommissionen, liksom rådet, är oroad för hur allvarlig förskjutningen i riktning mot avindustrialisering är. Man har antagit det ena direktivet efter det andra, konkurrensutsatt posttjänster, energi samt luft- och järnvägstransporter, medan man samtidigt vägrat att göra någon som helst seriös granskning av hur detta skulle kunna påverka sysselsättningen, miljön och priserna.
Vid rådets möte i Barcelona beslutade stats- och regeringscheferna enhälligt att höja pensionsåldern, men det finns ändå en oacceptabel motsägelse mellan att man å ena sidan basunerar ut att sysselsättningen skall prioriteras, man inför mer flexibla arbetsmetoder och skär ned lönekostnaderna, medan man å andra sidan tillåter att gigantiska industrisammanslagningar och omstruktureringar äger rum. Insnärjda i idéerna från Maastrichtfördraget och stabilitetspakten vägrar rådet och kommissionen att ta konsekvenserna. Allt detta sammantaget blir en tung börda för folken. Vi befinner oss långt från målen i Romfördraget och dess erkända avsikt att arbeta för bättre levnads- och arbetsförhållanden för arbetskraften och göra så att de på jämlikt sätt kan dra nytta av framstegen.
Kampen för sysselsättning och mot social uteslutning, för ökad köpkraft och bättre arbetsförhållanden samt för att bibehålla och utöka rättigheterna för företagens arbetare måste bli EU:s första praktiska prioritering, även om man inte får glömma bort försvaret och förbättringen av tjänster för allmänheten. Detta kommer att kräva en djupgående förändring av EU:s ekonomiska och monetära politik, som uteslutande styrs av finansmarknadernas behov samt konkurrensbestämmelser som kväver varje industriell strategi. Europeiska centralbankens mål måste omvandlas till att även inbegripa arbetsskapande investeringar och industriprojekt.
Att ge det europeiska projektet en ny inriktning innebär att man överger dogmatismen och godtar behovet av att överväga och diskutera andra möjligheter. Ingen sysselsättningsstrategi kan krönas med framgång om inte arbetarna verkligen får makten att ingripa mot planerade uppsägningar och stoppa de företagssammanslagningar som är på gång. Alla avtal om samgåenden mellan företag måste inbegripa sociala klausuler. Det måste finnas påföljder om man misslyckas med att hålla sig till direktiv om samråd med arbetarna.
Fru talman! Det är en källa till hopp att EU uppmanar till att man skall dela och gemensamt använda sig av det som är bäst hos varje folk. Arbetarnas och medborgarnas deltagande kommer att vara oundgängligt när vi bygger morgondagens EU. Det är det EU som vi skall bygga. Det som min grupp har gjort under de senaste fem åren har inneburit ett krävande arbete, och många av frågorna är fortfarande inte färdigbehandlade. 
Messner (Verts/ALE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Den eufori som har brutit ut här i kammaren, som jag också upptäcker bland de ledande europeiska politikerna, är förståelig, men jag undrar naturligtvis om folket känner samma entusiasm.
Utan tvekan är EU en framgångssaga utan motstycke, och jag vill bara nämna nyckelorden ”fredsbevarande” och ”handelsplats”. EU utvecklades som ett ekonomiskt område, framför allt i förhoppningen att skapa ett fredligt samarbete i Europa efter 50 år av krig. I dag står vi inför det som kan bli vår nästa stora utmaning genom att vi befinner oss i en situation där vi är för små som enskilda nationer för att kunna göra oss gällande i en globaliserad värld, men vi blir tillräckligt starka när vi går samman. Men allt detta räknas bara om vi kan skapa ett medvetande om EU hos 450 miljoner européer, och även parlamentet uppmanas till detta. Jag betvivlar att medvetandet finns för närvarande, och vi får se hur stort deltagandet blir i Europavalet.
Vi behöver en konstitution; vi behöver en gemensam utrikespolitik, men värdet av regionernas EU får inte heller förloras. Eftersom vi är en gemenskap med gemensamma värderingar måste vi naturligtvis exportera värderingar likaväl som varor. Det är bara när EU kan vinna tillbaka den ledande rollen på de områden där vi varit starka, framför allt inom kunskapsområdet, som vi också kommer att vara så trovärdiga att vi också kan exportera våra värderingar, exempelvis om övergripande livskvalitet, bevarande av freden och hållbarhet som grundvalen för en ansvarsfull politik. Under de senaste årtiondena har vi emellertid uppmuntrat människor att bli medvetna om vad de har rätt till, och det kommer inte att hjälpa EU att växa. I värsta fall kommer det att öka fattigdomen, korruptionen och bristen på sysselsättning. Det är därför jag tror att vi som individer, regionerna, medlemsstaterna och EU som helhet måste ha högre förväntningar på oss själva. Inte högre förväntningar på gemenskapen, staten eller EU, utan snarare bör varje part ha högre förväntningar på sig själv. Det beror på att det som är viktigt inte bara är att betona vad vi har uppnått, utan att framför allt koncentrera oss på vad vi har för avsikt att göra, vilket är betydligt mer. Det är det enda som kan göra oss starka. 
Krasts (UEN ).
   – När man tittar på de halvtomma bänkarna kan man bara konstatera att många av oss fortfarande är påverkade av de spännande tilldragelserna vid anslutningen, men arbetet måste fortsätta.
Den största utvidgningsrundan i EU:s historia har framkallat intensiva debatter om behovet av att reformera EU, och den mest betydande manifestationen av dessa ansträngningar är förberedandet av och diskussionen om utkastet till Europeiska unionens konstitution. Det tänks och talas mindre om hur de socioekonomiska effekterna av EU:s utvidgning kan omvandlas till en framgång för EU med femton medlemsstater, liksom för de nya medlemsstaterna. Till Europeiska unionen har anslutits länder med i grunden olika nivåer på den ekonomiska och följaktligen också den sociala utvecklingen. Det innebär att utvidgningen kräver en ny förståelse för olika sätt att garantera EU:s socioekonomiska tillväxt.
Jag vill erinra om att Europeiska unionens gemensamma marknad skapades i syfte att främja dess medlemmars konkurrenskraft, och den grundar sig på fyra grundläggande friheter. Nära nog alla EU:s 15 medlemsstater, med undantag för Förenade kungariket, Irland och Sverige, det senare landet med ett beundransvärt resultat av omröstningen i riksdagen som gick mot regeringens förslag, har infört en övergångsperiod för den fria rörligheten för arbetare från de nya medlemsstaterna. Strax innan grundvalen för de återstående tre trädde i kraft hördes ännu starkare röster om skattedumpning, orättvis skattekonkurrens; det talades om behovet av skatteharmonisering, trots att Europeiska konventet nyligen hade avfärdat denna idé. Här och där befarar man en möjlig kapitalflykt till de nya medlemsstaterna, som kan följas av att arbetstillfällen eventuellt kommer att försvinna i riktning mot öster. Ekonomerna kommer aldrig att upphöra att diskutera den rätta skattenivån.
Såvitt jag vet har hittills enbart Österrike reagerat på ett lämpligt sätt på den eventuella flykten av arbetstillfällen genom att man planerar att sänka nivån på bolagsskatten. Irlands skattepolitik har, till exempel, gjort landet särskilt attraktivt för investeringar från multinationella företag. Enligt min åsikt visar besluten i Sverige, Förenade kungariket, Irland och Österrike en sund reaktion på de utmaningar som utvidgningen av EU har medfört. Det är bara på så sätt som EU:s utvidgning kommer att ge unika möjligheter till ett enande av Europa och att snabbare lösa upp den nationella politikens stress i medlemsstaterna. 
Vi måste se realistiskt på saker och ting – stödet till de nya staterna från Europeiska unionens gemensamma medel, som jag sätter mycket stort värde på, räcker inte till för att snabbt kunna övervinna de befintliga socioekonomiska skillnaderna mellan de olika medlemsstaterna, oavsett vilken noggrann inriktning och mångdubblad effekt det än får. Utvidgningen av EU ...
Blokland (EDD ).
   – Fru talman! När valet till Europaparlamentet hålls i de 25 medlemsstaterna den 10–13 juni blir en dröm verklighet. Enligt opinionsskaparna kommer detta val att bli en dom över den politik som förs av de sittande regeringarna, snarare än över Europaparlamentets politik. Det är tydligt att det inte finns något direkt samband mellan situationen i medlemsstaterna och den politik som vi antar här.
Inför valet finns det en webbplats i Nederländerna som kallas ”geenwoorden.nl”. När allt kommer omkring vill väljaren hellre se att det handlas än att det pratas, och han vill kunna komma underfund med om partierna och Europaparlamentets ledamöter har hållit sina vallöften. Medborgaren har rätt till en regering som håller sina löften och som omvandlar goda avsikter till lämplig politik. Om jag utvidgar denna parallell till kommissionen förefaller det som om dagens uttalande än en gång är fullt av goda avsikter och önskningar, och än en gång kan jag inte skaka av mig intrycket att det inte kommer att bli mycket mer.
Under de senaste månaderna har jag vid skilda tillfällen under debatterna om ekonomisk politik dragit uppmärksamheten till den strandade Lissabonprocessen. Denna process har strandat ordentligt därför att medlemsstaterna väntar på att någon annan skall genomföra åtgärderna. Medlemsstaterna är själva ansvariga för genomförandet, och man kan föreställa sig att bland 25 medlemsstater borde några få länder gå i ledningen. Vi här i kammaren behöver inte sitta och titta på helt passivt. Vi kan definiera Lissabonmålen i våra resolutioner på ett mer effektivt sätt. Vi kan då uppnå möjliga mål, och man kan då märka att det är möjligt att genomföra möjliga mål.
Det är hög tid för oss att koncentrera oss på europeisk socioekonomisk politik. Medlemsstaterna bör genomföra den politiken, och vi måste övervaka att de avtal som slutits också genomförs. På så sätt kanske valet inte kommer att handla om att redogöra för läget, utan i stället om att ge ett mandat. 
Lepper, Andrzej (NI ).
   – Fru talman! Ledamöterna här i kammaren har betrotts med ett stort ansvar. Vi är ansvariga för medborgarna i Europeiska unionen, för deras välstånd och välfärd. Anslutning till Europeiska unionen på lika villkor är ett uttryck för historisk rättvisa. Det är de ord som uttalades av den helige fadern Johannes Paulus II, den högsta auktoriteten här i världen. Robert Schuman, en stor statsman och patriot, delade dessa synpunkter. De inspirerade till skapandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen och till EEG. Syftet var att skapa fred i Europa och i världen, liksom välfärd för människorna.
Men hur ser det ut i verkligheten? Det existerar ett bipolärt EU: ett EU för de rika, och ett EU för de fattiga. Det krävs en annorlunda syn på ekonomin. Vi måste genast ta avstånd från de värsta avarterna av nyliberal politik och globalisering. Lösningen är inte en fri marknadsekonomi, utan en social marknadsekonomi i enlighet med de sociala lärdomar som olika religiösa grupper framför. Det är fel att ett lands befolkning delas upp i en liten grupp med rika medborgare och en stor grupp med fattiga medborgare. Vi motsätter oss att det skapas rikedomar på de fattigas bekostnad. Vi förespråkar att man låter de rika bidra till stödet till de fattiga. Vi måste åstadkomma en ekonomisk utveckling i hela Europa genom att det skapas sysselsättning samt små och medelstora företag. Det är bara på så vis som vi kommer att effektivt kunna utrota fattigdomen och arbetslösheten, 1900-talets plågoris. Det är bara på så vis som vi kommer att ta den ekonomiska ledningen före Förenta staterna och de asiatiska länderna, exempelvis Kina och Japan. Vi bör inte ha några reservationer mot att arbeta tillsammans med Ryssland och Ukraina.
Polen anslöts till unionen på förnedrande, ojämlika villkor. Det är de polska förhandlarnas fel. De tillkännagav en stor framgång, men sanningen ser annorlunda ut. Produktionen minskar. Produktkvoterna och produktionsgränserna för oss ungefär 24 år tillbaka i tiden när det gäller exempelvis tobaksproduktionen. För fåruppfödning handlar det om 35 år, för mjölkproduktionen 52 år och för stålproduktionen 34 år. Vi kommer att ställa de ansvariga till svars i framtiden och se till att de tar på sig ansvaret för sina handlingar. Från att vara ett land som exporterar livsmedel och stål, har Polen blivit en importör. Det krävs att vi i självförsvar omförhandlar anslutningsavtalet. Det enda sättet att utrota fattigdom och arbetslöshet är att utnyttja produktionskapaciteten i vår industri och vårt jordbruk till fullo. Europeiska unionen måste gå tillbaka till de högsta värdena. Unionen måste sätta individerna, familjen, arbetet och ett värdigt liv främst …
… för att inte det skall leda till en social revolution. De andra antiglobalisterna har rätt. Efter att först ha tagit itu med extremismen måste vi arbeta tillsammans för att finna en väg ut ur denna situation. Både Europeiska unionen och Polen behöver hävda sig.
Talmannen.
   – Herr Lepper! Jag måste slå av er mikrofon. Jag beklagar verkligen detta. Låt mig påminna er om att talare som inte har den talartid som de skulle önska kan lämna in det tal som de hade velat hålla skriftligt. Dokumentet görs tillgängligt och publiceras som ett tal som hållits vid Europaparlamentets plenarsammanträde. 
Laar (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar, européer! För lite mer än 20 år sedan gjorde Europaparlamentet ett uttalande där man fördömde Sovjets ockupation av de baltiska staterna och krävde frihet för oss. I dag är vi till sist alla tillsammans i denna kammare som fria nationer och fria europeiska medborgare för att gemensamt besluta om framtiden för vår kontinent. Jag är djupt gripen över att jag under denna historiska sammanträdesperiod i Europaparlamentet, den första sammanträdesperioden efter utvidgningen, får tillfälle att tala till er på mitt modersmål.
Den framtvingade delningen är därför över; Europa är återigen ett. Förmodligen är det detta historiska perspektiv som gör det möjligt för nya medlemsstater att se Europeiska unionen inte bara som en gemensam marknad, utan som något mer: ett gemensamt hem som grundar sig på gemensamma värderingar och uppfattningar. I dag finns det inte längre ett gammalt Europa och ett nytt Europa. Det finns bara ett Europa – vårt gemensamma hem. Det är av den anledningen som vi här i dag inte skall ställa oss frågan ”Vad kan EU göra för oss?” utan ”Vad kan vi göra för EU?”
Det är till och med ännu viktigare i ljuset av det faktum att EU:s ekonomiska och sociala situation inte kan betraktas som ljus. Vi måste inse fakta. EU:s utveckling har stagnerat betydligt under de senaste tio åren. Även om målsättningarna i Lissabonstrategin på alla sätt är riktiga måste vi medge att gapet i konkurrensförmåga mellan EU och Förenta staterna har ökat snarare än minskat efter att Lissabonstrategin antogs. Med tanke på detta har somliga spydigt anspelat på sovjetledaren Nikita Chrustjovs löfte att gå om USA inom tio år, vilket slutade med att hans land hamnade ännu mer på efterkälken.
Jag vill inte att samma öde skall drabba Lissabonstrategin. För att avvärja detta måste den nya kommissionen, tillsammans med parlamentet, agera beslutsamt och utöva press på de regeringar i medlemsstaterna som har reagerat kyligt på reformerna samt se till att de genomför dem. Jag hoppas verkligen att EU:s utvidgning också kommer att ge ökad kraft åt denna process. Ja, bruttonationalprodukten i de nya medlemsstaterna är lägre än i de gamla. Icke desto mindre, och i motsats till föregående talare, anser jag inte att vi har gått med i Europeiska unionen för att kunna leva bekvämt under nästa århundrade med hjälp av det stöd som kommer från de mer välbärgade medlemsstaterna. En sådan attityd skulle vara omoralisk och förödande både för EU och oss själva. Estland kan inte se bara på de ekonomiska vinsterna i EU.
Vårt mål måste vara klart: att så snart som möjligt – och när det gäller mitt hemland, Estland, tror jag att det kommer att röra sig om åtminstone 15 år – uppnå en levnadsstandard som gör att vi inte längre behöver hjälp från rikare europeiska länder.
För att uppnå detta mål måste vi bibehålla vår höga tillväxttakt och liberala ekonomi och inte ta till metoden med skatteharmonisering, vilket skulle vara ödesdigert för EU. Jag hoppas också att de anklagelser som riktats mot de nya medlemsstaterna inte kommer att upprepas, eftersom det bara är genom att växa snabbt och genom att utveckla skattekonkurrens inom EU som vi kan göra hela unionen mera konkurrenskraftig. 

Ciemniak (PSE ).
   – Herr talman! Det är ett nöje och en ära för mig att för första gången ta till orda under Europaparlamentets sammanträdesperiod, nu när Polen är medlem av Europeiska unionen. Det adlar att befinna sig bland de bästa.
För närvarande har Polen en tillväxttakt om 6 procent. Medlemskapet i Europeiska gemenskapen ger oss möjlighet att befästa denna tillväxt och att skynda på utvecklingen. Enligt Lissabonstrategin syftar Europeiska unionen till att bli den starkaste och mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen till 2010. Jag tror att unionen kommer att uppnå detta mål. Men ekonomisk konkurrenskraft och reglerna på den fria marknaden är ändå inte tillräckliga för att åstadkomma sociala framsteg.
Det som behövs är en hållbar utveckling, där ekonomisk effektivitet kombineras med principerna om social rättvisa och miljöskydd. Allt ekonomiskt agerande skall ha en inriktning på individen, och marknaderna måste tjäna folket, inte omvänt. Den metoden kommer att medföra att alla medborgare drar nytta av resultaten av den europeiska integrationen. Den kommer att leda till att det skapas ett samhälle utan gränser eller uppdelning. Hållbar utveckling i EU:s länder inbegriper också utveckling av dess regioner och befästande av det lokala styret. Prioritet måste ges åt tilldelning av medel från strukturfonderna och sammanhållningsfonden till investeringar som ger nya jobb, och till investeringar i utbildning, vetenskap och ny teknik. Jag anser att främjande av ekonomisk konkurrenskraft, medan samtidigt principerna för en hållbar utveckling respekteras, kommer att bidra till att förbättra livskvaliteten för alla européer. Det är, när allt kommer omkring, målet för vår gemensamma strävan. Vi kan åstadkomma mycket mer om vi arbetar tillsammans. 
Rousseaux (ELDR ).
   – Herr talman! Det faktum att vi i dag kan tala om en europeisk ekonomisk och social modell är något vi kan tacka alla egenföretagare och mikroföretag för. För sex år sedan – 1997 – kunde vi utläsa ur Eurostats siffror att Europa med femton medlemsstater var hemvist för 18 802 423 företag, av vilka 18 miljoner var mikroföretag. Av dessa 18 miljoner bestod hälften av enmansföretag medan den andra hälften – omkring 8,5–9 miljoner – utgjordes av företag med mellan en och nio anställda.
Därför måste de som stiftar lagar för framtidens Europa komma ihåg hur betydelsefulla dessa mikroföretag är, och detta särskilt en dag när vi firar EU:s utvidgning och de nya medlemsstaternas anslutning. Lagstiftningen måste anpassas till dessa, hänsyn måste tas till deras speciella förutsättningar, till storleken på dessa mikroföretag, och var och en av oss måste betrakta alla dessa egenföretagare, dessa medlemmar av de fria yrkena, dessa affärsidkare, dessa hantverkare, konstnärer och jordbrukare som tappra människor som ger Europa ett mänskligt ansikte genom de personliga tjänster som de tillhandahåller, och detta är viktigt i ett Europa som blir mer och mer globaliserat och högteknologiskt.
Jag ber också alla som kommer att delta i utformningen av Europas lagar för framtiden att anpassa dessa till de specifika behov som finns i små företag, där all energi måste riktas mot produktiviteten. Påminn alla småföretagare om att inget företag var stort från början och att de företag som startas i dag kommer att vara morgondagens medelstora och stora företag. Det är ekonomiskt välstånd som gör det möjligt för detta Europa som är oss så kärt att tillhandahålla en hög grad av socialt skydd.
Det är på det sättet som vi kommer att få framgångsrika företag och även kunna garantera ett socialt Europa. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr talman! De av oss som finns här i parlamentet och i samhället ute i Europa och som vill ha ett politiskt Europa och som välkomnar de nya medlemsstaterna, vi som vill ha en konstitution som är till gagn för ett EU som är politiskt enat trots sin mångfald, vi är i stor majoritet. Låt oss ta lärdom av denna historiska erfarenhet som i dag är unik i världen på en kontinent som så sent som under förra århundradet plågades under outsägligt tragiska händelser.
Statslösa nationer, som till exempel min nation, Galicien, erkänns fortfarande inte som sådana i utkastet till konstitution. Om vi vill ha ett politiskt Europa, ett folkens och medborgarnas Europa, måste vi fortsätta att kämpa för ett sådant erkännande och för självbestämmande inom EU. Eftersom vi vill ha ett politiskt Europa, herr talman, måste det sägas att detta Europa inte kommer att existera om vi inte samtidigt får ett socialt Europa, vilket vi skyndsamt måste förverkliga genom att integrera våra broderfolk som har en inkomst per capita som är mindre än 40 procent av per capita-inkomsten i EU med femton medlemsstater.
Mot denna bakgrund är det paradoxalt och oansvarigt att man i de rikaste staterna, där man hävdar att man vill ha ett politiskt Europa, försöker få igenom en budget för Europeiska unionen som har reducerats så mycket som till 1 procent av bruttonationalinkomsten. Detta trots att antalet invånare i de regioner som är bidragsberättigade enligt mål 1 (där inkomsten är mindre än 75 procent av den genomsnittliga inkomsten per capita) enligt beräkningar kommer att fördubblas till följd av utvidgningen, eller tydligare uttryckt, denna siffra beräknas öka från 63 miljoner för närvarande till 153 miljoner de närmast kommande åren. Likaså kommer det inte att hjälpa om budgeten begränsas till de 1,14 procent som kommissionen har föreslagit. Om vi fortsätter på detta sätt kommer vi inte att gå mot ett socialt Europa. Finansieringen per capita för regioner berättigade till bidrag enligt mål 1 kommer att halveras, vilket kommer att stå i vägen för den politik för ett sammanhållet Europa som har gynnat hela unionen och varit dess signum. Detta kommer att ha en negativ verkan såväl på unionen med femton medlemsstater som på den utvidgade unionen med 27 medlemsstater. 
Bielan (UEN ).
   – Herr talman! Utvidgningen av Europeiska unionen ägde slutligen rum för några dagar sedan. Utvidgningen innebär nya utmaningar i fråga om hur unionen skall arbeta och hur gemensamma beslut om dess framtid skall fattas. Som företrädare för Gruppen Unionen för nationernas Europa och även som polack vill jag helt klart säga att jag är en stark förespråkare för idén om ett nationernas Europa. Ett sådant Europa skulle hämta styrka ur den mångfald och rikedom som finns i alla dess regioner. Det skulle vara ett solidaritetens Europa.
Det råder inget tvivel om att en av de mest brådskande utmaningar som gemenskapen ställs inför är att arbeta för att utplåna de ekonomiska skillnader som uppkom på vår kontinent som ett resultat av de beslut som fattades vid Jaltakonferensen. Detta var beslut som påtvingades Polen. Därför har vi nu all moralisk rätt att kräva ett betydande utvecklingsstöd. För närvarande är levnadsstandarden i alla polska vojvodskap lägre än 75 procent av genomsnittet i Europeiska unionen. Några av dem når nätt och jämnt upp till 35 procent av unionens genomsnitt. Vojvodskapet Swietokrzyskie är ett exempel på detta. Detta betyder att unionens biståndspolitik gentemot fattigare regioner måste vara en av de viktigaste frågorna under de närmast följande åren.
Debatten om Europeiska unionens budget måste ge ett klart besked om huruvida de gamla medlemsstaterna är beredda att prioritera principen om solidaritet framför sina omedelbara lokala ekonomiska intressen. Jag har i dag äran att tala till Europaparlamentet på Malopolskie- och Swietokrzyskiedistriktets vägnar. Jag är förtjust över att kunna bidra till att dess röst kan höras i detta parlament, där alla Europas nationer är företrädda. Södra Polen är känt för sin sparsamma och hårt arbetande befolkning. Jag är därför övertygad om att människorna i vår region kommer att klara sig bra och vara framgångsrika i den nya Europeiska unionen. Vår framgång, dessa båda områdens framgång, kommer emellertid att kräva solidaritet från er som företräder den rikare delen av Europa. Vi behöver hjälp med att utveckla vår infrastruktur. Södra Polen måste ha bättre förbindelser med övriga Europa. Vi behöver stöd till en sund och smärtfri återuppbyggnad av vårt jordbruk. Slutligen behöver vi program som gör det möjligt för ungdomarna i vojvodskapen Malopolskie och Swietokrzyskie att till fullo dra fördel av de möjligheter till utbildning som finns i den utvidgade europeiska unionen.
Slutligen, mina damer och herrar, vill jag inbjuda er till Krakow, en av de vackraste städerna i Europa och huvudstaden i vår region. Dess ärorika historia och arkitektur bidrar tillsammans med dess enastående befolkning till att skapa en unik atmosfär. Miljontals främmande besökare kommer och njuter av detta varje år. 
Kozlík (NI ).
   – Herr talman! Det är en glädje och en ära för mig att framträda i Europaparlamentet som en av företrädarna för Slovakiska republiken och likaså att tacka alla er som verksamt har bidragit till Europeiska unionens utvidgning. Från ekonomisk synpunkt blev emellertid de nya medlemsstaterna en del av Europeiska unionen långt före den 1 maj 2004.
År 1990, kort efter järnridåns fall och det kalla krigets slut, hade länderna i ”östblocket” i sin handel med de avancerade västländerna ett överskott i handelsbalansen på cirka 10 miljarder US-dollar. Under de år som följde skedde en fullständig omkastning av dessa siffror så att länderna i det forna östblocket 2002 uppvisade ett underskott i sin handelsbalans med de avancerade västländerna på omkring 40 miljarder US-dollar.
Detta inträffade på grund av att de avancerade västländerna utnyttjade sitt överlägsna konkurrensläge till inbrytningar på de marknader som öppnades i länderna i öst med en årlig ökning av deras ekonomiska potential på omkring 50 miljarder US-dollar. Detta var en av orsakerna till den ekonomiska tillväxten i de avancerade västländerna under 1990-talet.
I dag bevittnar vi Europeiska unionens utvidgning. De gamla medlemsstaterna ger å ena sidan sken av att ta emot de nya medlemsstaterna med öppna armar, men å andra sidan har flera medlemsstater infört begränsningar i arbetskraftens fria rörlighet när det gäller de nya medlemsstaterna.
Under dessa förhållanden anser jag också att en diskussion om att minska medlemsstaternas bidrag till EU:s budget inte är riktigt befogad. Om det finns några tvivel om vart dessa resurser går eller på vilket sätt de förbrukas och används är det på tiden att se sig om efter en effektivare modell för hur fördelningen av EU:s alla resurser går till och inte ekonomiskt försvaga det system för regional och strukturell solidaritet som kan bli en av källorna till framtida ekonomisk tillväxt inom EU.
Och därför, mina damer och herrar, vill jag på ett anspråkslöst men ändå enträget sätt be er att fatta kloka beslut som inte kommer de bräckliga förväntningar på skam, som finns hos medborgarna i de nya medlemsstaterna efter anslutningen till EU.
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi måste trygga den europeiska ekonomiska och sociala modellen. Detta får vi allt oftare höra från alla håll, särskilt nu när Europa är återförenat och många människor fortfarande känner sig illa till mods i vårt stora hus. Allmänheten uppskattar en fri marknadsekonomi som regleras för sociala och miljömässiga ändamål. De vet att konkurrenskraft och solidaritet är nyckelord i sammanhanget och inser att Lissabonprocessen måste upprätthållas och stärkas.
Jag vill lägga in ett ord för de små, så att de inte förbises i vår framtida socioekonomiska politik. Vi måste fortsätta att arbeta för ett bättre företagarklimat där människor känner sig mer benägna att starta ett företag, och har möjligheter att göra det. Under alla förhållanden bör vi ägna små och medelstora företag större intresse, eftersom de skapar två tredjedelar av sysselsättningen och mervärdet. Herr kommissionär! Varför inte utse en kommissionsledamot för små och medelstora företag i nästa kommission, en ledamot med ett övergripande ansvar som skulle arbeta med de olika kommissionsledamöterna enligt en liknande modell inom varje politikområde?
Jag anser slutligen att direktivet om den inre marknaden bör granskas grundligare, och finjusteras om så krävs, så att vi inte kastar ut barnet med badvattnet på det sociala området.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga följande. Vi är nu återförenade. Vi är 25 stycken, och vi kommer att fortsätta tillsammans. De tio nya länder som anslutit sig till oss har visat att det är möjligt att göra strukturförändringar och att man måste våga stå på sig för att uppnå långsiktiga mål som fred, välstånd och ett bra socialt klimat. Låt deras resa fungera som ett föredöme för oss, och låt oss fortsätta verka för att behålla jämvikten i Europa – jämvikten mellan behoven på en smidigt fungerande marknad och allmänhetens önskemål. 
Katiforis (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I dag är det dags att se på vår ekonomiska politik ur ett bredare perspektiv, att utan förbehåll se på det förflutna med 15 EU-medlemsstater och framtiden med 25 EU-medlemsstater.
Den första grundläggande omständigheten är att Europeiska unionen saknar en rättslig grund för en gemensam – verkligt gemensam – ekonomisk politik. Unionen har nämligen inte behörighet att utforma utan endast att samordna medlemsstaternas ekonomiska politik. Fragmentiseringen av den ekonomiska politiken gör det omöjligt att nå resultat i den globaliserade världen, där vi lever i dag. Det andra är att vi behöver ett kraftigare strategiskt initiativ som kan aktivera den europeiska ekonomins styrka. Det tredje är att den europeiska ekonomin inte bara behöver ett mer kraftfullt strategiskt initiativ utan även ett bredare strategiskt mål.
Anslutningen av tio nya medlemsstater ger oss möjlighet att skapa ett kraftigare initiativ som kan vägleda vårt arbete. De östeuropeiska ekonomierna kan bli den nya europeiska ekonomins kraftkälla. Allt som behövs är att vi, det gamla Europa, fattar mod och stimuleras att efterlikna Amerikas förenta stater genom att sätta punkt för det kalla kriget med ett slags Marshallplan för Östeuropa, precis som Förenta staterna gjorde i slutet av andra världskriget.
Ett bredare mål formulerades i utkastet till EU:s nya konstitution, där man för första gången i fördragens historia tog med full sysselsättning som ett av unionens mål i den grundläggande artikel 3 och samtidigt avvisade Europeiska centralbankens uppmaning att ge målet om prisstabilitet samma dignitet. Prisstabilitet är en viktig sak, och vi måste upprätthålla den, men den är inte lika viktig – den är aldrig lika viktig som målet om full sysselsättning, som var en central del i den gamla europeiska modellen. Herr kommissionär! Tyvärr hörde jag aldrig er nämna full sysselsättning i er översyn av den europeiska modellen, trots att jag lyssnade mycket uppmärksamt. Vi måste återuppliva denna modell om vi skall kunna bygga upp Europa igen. 
Reiljan, Janno (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Utvidgningen av Europeiska unionen är unik eftersom man försöker få länder med mycket olika utvecklingsnivåer att arbeta tillsammans smidigt och effektivt. För att lyckas med detta krävs en hållbar globaliseringsmodell som löser de spänningar, tvister och konflikter som har uppstått efter nedmonteringen av de gamla gränserna. Inom de närmaste fem åren kommer samtliga EU-institutioner, inklusive parlamentet, att ställas inför historiska utmaningar inom den ekonomiska politiken.
För det första behövs en balanserad lösning på problemet med att harmonisera konkurrensvillkoren för företag i länder som kommit olika långt i den ekonomiska utvecklingen. Självklart kommer länder med låga inkomstnivåer inte att kunna investera lika mycket i socialförsäkringar, hälso- och sjukvård, miljöskydd och andra samhälleliga områden som de rikare länderna. Företagen får dock en konkurrensfördel på kort sikt på grund av lägre sociala avgifter, vilket skapar missnöje bland företag i länder med höga skatter. Att företag flyttar till regioner med lägre skattetryck destabiliserar de utvecklade samhällena. Att finna en jämvikt som tar lika stor hänsyn till alla parters intressen kommer att kräva stora insatser från Europaparlamentets ledamöter under de kommande åren, även om de är politiskt skickliga och har ett bra grepp om den ekonomiska politiken.
Som en andra utmaning skulle jag vilja framhålla uppgiften att få länder som kommit olika långt med den allmänna infrastrukturen att uppfylla Ekonomiska och monetära unionens villkor. De nya medlemsländer som gjort sig kvitt den gamla planekonomin måste nu göra enorma investeringar för att modernisera infrastrukturen inom utbildning, vetenskap, hälso- och sjukvård, miljöskydd, inre säkerhet och rättsskydd. Sådana investeringar kan finansieras genom höjda skatter, utan att stabilitets- och tillväxtpaktens grundkrav överträds, men det skulle kunna äventyra den begränsade konkurrenskraften hos företag som fortfarande befinner sig i en uppbyggnadsfas. Investeringar i infrastruktur kan också finansieras med lån som utökar landets budgetunderskott och statsskulden, men det skulle stå i strid med huvudkraven för att få införa den gemensamma valutan. Om både kraven för anslutning till EMU och kravet på företagens konkurrenskraft skall uppfyllas är de nödvändiga investeringarna för utveckling inte möjliga att genomföra. Detta skulle i sin tur äventyra den hållbara utvecklingen, vilket är detsamma som att leva på bekostnad av landets framtid. Att stärka Europeiska unionens enighet …
Podobnik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns många viktiga rum i vårt gemensamma europeiska hem. Här finns politiska, ekonomiska, kulturella, andliga och samhälleliga rum. Jag är övertygad om att både den sociala och den ekonomiska europeiska modellen är ytterst viktiga, om inte avgörande, för Europeiska unionens sammanhållning. Kärnan i denna modell kan sammanfattas med det enkla konstaterandet att ni har förenat konkurrenskraft och solidaritet.
Enligt uppgifter från undersökningar som genomförts av Pew Global Survey finns det många gemensamma punkter i väst- och östeuropéers syn på marknaden och det trygghetssystem som staten skall ansvara för. Medborgarna i de tio nya länderna, inklusive mitt land Slovenien, har därför ofta två viktiga frågor. Är den tidigare europeiska sociala och ekonomiska modellens dagar räknade, och kommer den europeiska sociala marknadsmodellen att överleva i ett EU med 25 stater? Mitt svar är ja. Den måste överleva. Självklart kommer den att behöva anpassas till många förändringar, som negativa befolkningstrender, stigande kostnader för sjukvård och pensioner och även en ökad jämvikt mellan andelen kvinnor och andelen män som förvärvsarbetar.
Jag skulle vilja framhålla innehållet i en rapport som en expertgrupp under ledning av Jacques Sapir har utarbetat för Europeiska kommissionen. I denna rapport ställs ett tydligt krav på att EU:s sammanhållningsfond skall styras om till de nya staterna
Szabó (PSE ).
    Mina damer och herrar! Den europeiska arbetskraften är dyr. Ibland talar man om detta som en negativ aspekt, som en faktor som hämmar konkurrenskraften, trots att det är en bra sak. Detta faktum ger arbetskraften en skälig levnadsstandard, men även de som inte längre arbetar, eller ännu inte arbetar, och de som tillfälligt måste avstå från att arbeta. Priset är självklart en viktig faktor för konkurrenskraften, men den är bara en av många faktorer. En annan är kvalitet. Vi blev därför nöjda med det som slogs fast i Lissabonstrategin från 2000, nämligen att det europeiska ekonomiska och sociala systemets framtid hänger på om EU lyckas bli den mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin senast 2010. Förutsättningen för detta är dock utbildning, fortbildning, livslångt lärande och dessutom forskning och utveckling.
Vi skriver nu 2004. I kapplöpningen på området forskning och utveckling har klyftan vidgats till Förenta staternas fördel. Harmoniseringen av EU-staternas politik för utbildning och yrkesutbildning går mycket långsamt, och begreppet livslångt lärande sprider sig inte så fort som det borde. Resultatet av allt detta är att Förenta staterna tycks vara på väg upp ur konjunkturnedgången, och i Fjärran Östern fortsätter den dynamiska tillväxten av en ekonomi som bygger på billig arbetskraft, medan Europa fortsätter att stagnera. Det europeiska sociala systemet är ett värde vi måste hålla fast vid, men samtidigt blir det allt svårare för den europeiska ekonomin att producera de ekonomiska resurser som krävs. Det vore inte bra om vi stod hjälplösa i denna situation, utan att veta vad vi skall göra. Men ännu värre vore det om vi såg vägen ut men ändå gjorde mycket lite av det som är nödvändigt.
Mina damer och herrar! Den ungerska nationen hade en poet med brinnande hjärta, Sándor Petőfi, som sporrade nationen till handling under revolutionsdagarna 1848 med orden ”I dag är rättan tid, i morgon kan vara för sent”. Under de närmaste fem åren kommer det säkert inte att bli rätt tid för Europa, men det kommer kanske inte att vara för sent heller. Låt oss föra vidare detta som ett arv
Libicki (UEN ).
   – Herr talman! Det är en ära för mig att vara en av de första polska parlamentsledamöter som talar i Europaparlamentet och den första ledamot som företräder vojvodskapet Wielkopolska. Mina kolleger och jag har ett antal grundläggande mål för oss i Europeiska unionen.
Vårt första mål är ett suveränt Polen. Vi tror att Polens suveränitet tryggas bättre i Europeiska unionen än utanför. Vi vill ha ett starkt och suveränt Polen i ett starkt Europa.
Vårt andra mål rör ekonomin. Vi är övertygade om att EU-medlemskapet ger oss en möjlighet till ekonomisk utveckling som vi inte hade utanför gemenskapen. Därför är det viktigt att Europeiska unionens ekonomiska politik främjar fri konkurrens. Den ekonomiska politiken måste vidare bygga på solidaritet, en nyckelprincip för Europeiska unionen. På så sätt får de fattigare nya medlemsstaterna en möjlighet att utvecklas. Därför insisterar vi på att unionens budget inte minskas utan bibehålls på den nuvarande nivån, och att det görs strukturella investeringar i de nya medlemsstaterna.
Jag vänder mig till er som polack och boende i vojvodskapet Wielkopolska. Det var i detta område, i Gniezno, som kejsaren Otto III och kardinal Robert, som representerade påven Sylvester II, mötte Polens ledare Bolesław den dristige 1000. Vid det förra millennieskiftet diskuterade de Europas angelägenheter just i detta område, i närheten av den helige Wojciechs grav. Vi hämtar vår inspiration från dem och menar att ett lyckligt och fredligt Europa i dag bara kan byggas i Guds och den kristna traditionens namn.
Folket i Wielkopolska, där jag bor, har alltid varit känt för företagsamhet och god hushållning. Invånarna i Poznań, Kalisz, Leszno, Piła, Konin, Gniezno, Września, Gostyń, Kościan, Rawicz, Ostrów, Koło och många andra städer och byar i Wielkopolska kommer att göra allt som står i deras makt för Polens framgång. Vi strävar efter framgång för oss själva liksom för de ovanligt många ungdomarna i Polen. I mitt land konstaterades nyligen den största ökningen av antalet studenter i Europa. Under de senaste få åren har de blivit sex gånger fler. För de unga polackernas skull strävar vi efter ett starkt Polen i ett starkt Europa. 
Őry (PPE-DE ).
   Herr talman, mina damer och herrar! Arbetskraftens fria rörlighet är en av de viktigaste grundläggande rättigheterna i EU. Arbetstagares möjlighet att förflytta sig fritt är lika viktig för anställda som för företag. Den fria rörligheten tryggar konkurrenskraften och samtidigt unionens kontinuerliga tillväxt. Frågan kan ändå inte betraktas utan hänsyn till social trygghet. När det gäller social trygghet tillåter inte EU:s regelverk att arbetstagare diskrimineras på grund av nationalitet.
Ett av de viktigaste målen för unionen som nu utvidgats till 25 medlemmar är att öka konkurrenskraften betydligt och därmed hålla jämna steg med de viktigaste konkurrenterna: USA och Japan. Detta ingår i Lissabonstrategin som utformades 2000, och detta mål bör inom den närmaste framtiden ha en central roll när det stiftas lagar i nationerna och när Europaparlamentet antar lagar. Men vi kan bara genomföra Lissabonstrategin med framgång om vi kraftigt ökar både sysselsättningsgraden och arbetskraftens rörlighet. Under de senaste få månaderna har denna riktigt lovande process tyvärr stött på hinder, och de röster som på grund av någon sorts irrationell rädsla vill skjuta upp arbetskraftens fria rörlighet har vuxit sig starkare.
Vi har alla sett arbetsmarknadsundersökningar om den förväntade tillströmningen av arbetskraft från de tio nya medlemsstaterna. Siffrorna visar att endast 1 procent av de aktivt sysselsatta förväntar sig att hitta ett arbete i en annan medlemsstat under de kommande åren. Paniken är därför helt ogrundad; de nya medlemsländerna, inklusive Ungern, kommer självklart att rätta sig efter bestämmelserna i anslutningsavtalet, men samtidigt med rätta förvänta sig att begränsningarna på arbetsmarknaden inte införs på grund av rädsla och enfaldiga fördomar.
Bestämmelser som införs med hänsyn till stabiliteten i enskilda länder måste alltid grundas på specifika undersökningar, och frågan om den förväntade tillströmningen av arbetskraft från de nya medlemsstaterna måste hanteras från fall till fall. Vi är i princip motståndare till ett synsätt som inte gör någon skillnad på de nya medlemsstaterna. Det ligger i EU:s intresse att på bästa sätt använda den utbildade arbetskraften och de strategiska fördelar som följer med en flexibel arbetsmarknad, och på dessa grunder bli världens mest snabbväxande region. 
Berès (PSE ).
   – Och nu, herr talman, för det sociala Europa! Det är min övertygelse att vi måste uppfylla unionsmedborgarnas förväntningar om vi vill att denna utvidgning skall bli en verklig anledning till firande under de kommande åren. Vad medborgarna ber oss om är ett socialt Europa, en ekonomisk och social modell som fortsätter att bilda grundstommen i vårt EU, liksom arbete åt alla.
För det ändamålet finns det tre huvudsakliga vägledande principer. Den första är: var kommer vi i framtiden att skapa mervärde i Europeiska unionen? EU kommer att behöva fundera över detta och hur morgondagens arbeten kommer att se ut. Det kommer att handla om lokala arbeten. Det kommer att handla om arbeten som inte existerar i dag, som skapar livskvalitet och som knyts till personliga tjänster. Vi kommer också att behöva ta kontroll över våra finans- och investeringskällor. I de medlemsstater som fram till helt nyligen kallades det ”gamla Europa”, och som nu ingår i det nya EU med 25 medlemmar, råder nu stor fruktan för omlokaliseringar. Som vi nu vet har de tio länder som just anslutit sig till oss en liknande rädsla för en kompetensflykt till väst och ännu mer för att företag tar sin tillflykt västerut eller till Indien eller Kina. Frågan om omlokaliseringar är därför en fråga vi måste diskutera gemensamt, i takt med att vi får kontroll över våra forskningsinsatser och fördömer de länder som försöker begränsa dem.
Vi har också infört effektiva industripolitiska strategier. Under 1990-talet gjorde vi detta för bilindustrin, och därför har Europeiska unionen fortfarande sex biltillverkare – i en tid när alla trodde att industrin var utdömd på grund av den japanska expansionen. Vi måste återvinna vår kapacitet för styrka genom enighet, eller styrka i unionen.
Den andra viktiga vägledande principen är rättigheter. Det blir ingen sammanhållning i EU eller en förstärkt social och ekonomisk modell om handelsvaror förflyttas fritt utan rättigheter för alla. Detta har vi slagit fast i stadgan. Antingen skall företagen ta sitt sociala ansvar eller också skall det finnas ett system för social trygghet i arbetslivet. Slutligen kommer vi att behöva en verklig solidarisk uppslutning kring en budget som inte kan reduceras inom ramen för det magra anslaget på 1 procent av BNP – vilket somliga skulle vilja få oss att göra. Solidaritet i budgetfrågor är dock inte möjlig utan solidaritet på skatteområdet.
Siekierski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Europeiska unionens utvidgning från 15 till 25 medlemsstater förändrar oundvikliga unionens ekonomiska, administrativa och samhälleliga struktur. Den genomsnittliga bruttonationalprodukten är lägre. Arbetslösheten har stigit, och samhället är på väg att bli mer delat. Antalet fattigare personer har ökat betydligt. De mindre utvecklade regionerna är fler, och dessa regioner behöver stöd ur unionens budget.
Samtidigt har det skett en mycket positiv utveckling på många områden. Vår gemensamma marknad har vuxit. Den inre konkurrenskraften har ökat, vilket kommer att stärka vår yttre konkurrenskraft. De strukturella och ekonomiska förändringarna i de tio nya medlemsstaterna skapar stora utvecklingsmöjligheter. En så kallad babyboom-generation inleder nu sitt produktiva vuxenliv i Polen. Till största delen är dessa ungdomar välutbildade medborgare som är beredda på den moderna ekonomins utmaningar. Vår största tillgång är en yngre generation européer som är öppna för nyheter och framgång. Det sociala Europa lägger band på det ekonomiska Europa och minskar ekonomins konkurrenskraft. Detta betyder dock inte att vi borde göra oss av med Europas sociala arv, som är så viktigt för våra medborgare. Men det får inte hämma sökandet efter nya redskap för utveckling.
Jag fick nyligen frågan vad jag associerar med Europeiska unionen – vilka byggnader, monument, historiska händelser och framsteg jag kom att tänka på. Jag svarade att Europa har storslagna byggnader, magnifika monument och vackra kapitel i historien. Jag sade att Europas traditioner och framsteg är fantastiska, m
Falbr (PSE ).
   – Som tidigare fackföreningsman skulle jag vilja säga hur lyckliga vi är över att den sociala stadgan har integrerats med utkastet till Europeiska unionens konstitution. Detta stred jag för när jag var styrelsemedlem i Europeiska fackliga samorganisationen. Enligt min mening bör de femton länderna inte oroa sig för att de tio nya länderna dränerar unionen på finansiella medel. Majoriteten av de länder som anslutit sig vet att de måste ta hand om sig själva, som Republiken Tjeckien har gjort. Om vi tar den östra delen av Tyskland jämför den med Tjeckien kan vi inte se någon större skillnad. 

Herr talman, jag kan tala på spanska.
Som tidigare fackföreningsman skulle jag vilja säga att vi är nöjda med att den sociala stadgan ingår i utkastet till konstitution.
Min uppfattning är att de 15 länderna inte bör oroa sig över att mycket pengar går till de länder som nu har blivit medlemmar, eftersom majoriteten av länderna kommer att få klara sig själva, precis som Republiken Tjeckien har gjort. Om vi jämför situationen i östra delen av Tyskland, dit miljarder tyska mark har sprutats in, med situationen i vår republik kommer vi att se att de inte skiljer sig mycket åt.
Vad som bör göra de 15 staterna nervösa är risken för att det skapas en social och skattemässig dumpningszon i detta område. Med hänsyn till en stor del av vår liberala politik kommer våra länder att blomstra om vi gör dem till sådana zoner.
Det sägs att vi måste upprätthålla konkurrensfördelarna så länge som möjligt. Vi håller inte med. Vi är emot en nedrustning av socialstaten i Europa, eftersom det är just det som lockar oss mest.
Jag skulle vilja att våra parlamentskolleger från de 15 tidigare medlemsstaterna verkligen uppmärksammar den senare tidens angrepp på fackföreningarna, till exempel angreppen i Slovakien, där man vill upphäva lagen om trepartsordningen.
Jag tror också att vi kommer att behöva se till att det som så ofta sker inte sker i våra länder, dvs. att lagar antas som sedan inte tillämpas.
Marini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nu när parlamentets nuvarande mandatperiod går mot sitt slut välkomnar jag att kommissionsledamoten var angelägen om att än en gång framhålla försvaret av den europeiska livsstilen som en av våra högsta prioriteringar, en fråga som föregående talare också tog upp.
En liberal vind, tankeskolan om den enda vägen, verkade vara på väg att förstöra den rättvisetanke som skänker värdighet åt politiken i EU och i våra länder. Det gläder mig att kommissionsledamoten bekräftade sin hållning i frågan. I bokhandlarna i Italien finns en liten bok, ”Drömmen och valmöjligheterna”, en angenäm diskussion av kommissionens ordförande Romano Prodi. När det gäller livsstilen i Europa framhåller Prodi vad de större sociala demokratierna och den kristna tankeskolan inom ramen för kyrkans sociala doktrin har byggt upp i våra länder sedan början av 1900-talet – två rörelser med olika politiska erfarenheter. I dag är vi också olika. Enligt min uppfattning måste detta vara det främsta målet: om 20 år kommer vi inte bara att bli ihågkomna för vår historia, kristna rötter och våra vackra städer utan också för att ha skapat en modell för relationer mellan människor, en modell som är en av de mest utvecklade i vår historia.
I dag vill jag avsluta, när mandatperioden närmar sig sitt slut, genom att uttrycka en oro. Just när det gäller den här frågan blir bristfälliga regler allt vanligare och unga människors arbeten ständigt otryggare. Vi måste självklart försvara förändringar, men vi får se till att inte rasera ungdomarnas trygghet. Jag vill önska de nästkommande parlamentsledamöterna lycka till i deras arbete. 
Myller (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! I ert tal nämnde ni Finland, Sverige och Danmark som exempel på den europeiska ekonomiska och sociala modellen. Den omfattande sociala välfärden i dessa länder beror på ett mycket stort skatteuttag, vilket inkluderar företagsskatter, kapitalbeskattning och inkomstskatter. Det är så livskraftiga offentliga tjänster skapas.
Vår gemensamma uppgift är nu att förhindra skattekonkurrens, som bland annat skulle urholka grunderna för dessa europeiska välfärdsstater. Den här typen av europeiskt välstånd bygger också på trepartsavtal – vi har fått höra att det finns problem med detta i vissa länder –, goda relationer på arbetsmarknaden och det faktum att problem diskuteras och långvariga överenskommelser ingås, med en balanserad tillväxt som resultat. Vi måste också se till att det kommande tjänstedirektivet – som efter valet i juni kommer att debatteras av det nyvalda parlamentet – inte på något sätt underlättar dumpning, en fråga som har nämnts här. Direktivet bör i stället kräva en anpassning till de lagar och författningar som gäller i det land där tjänsterna utförs.
Miljöskydd skapar också tillväxt och stabilitet. Vi måste verkligen se till att vi åstadkommer hållbar tillväxt, för att få möjlighet att se framåt. Vi vill inte bygga Europeiska unionen på kortsiktiga vinster. Vi måste ha hållbar tillväxt, och miljön bör ha en absolut central roll. 
Bonnici (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter att ha tillbringat det gångna året som observatör i Europaparlamentet är det sannerligen en ära för mig att, för första gången, få tillfälle att tala inför kammaren efter den formella anslutningen av mitt land, Malta.
Under det gångna året har jag deltagit i arbetet i en rad utskott, i första hand utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag har följt många debatter och även bidragit till arbetet med flera frågor, däribland ett ändringsförslag, som formellt lades fram av en parlamentskollega. Detta ändringsförslag till den tredje sammanhållningsrapporten antogs i utskottet och därefter i plenum. Det är ett talande exempel på de möjligheter som anslutningsländerna, till och med innan medlemskapet, gavs att delta i och påverka beslut. Detta är också ett tydligt bevis på parlamentsledamöternas välkomnande inställning till en observatör.
Jag nämnde sammanhållningsrapporten tidigare. Finns det något bättre sätt att belysa EU:s ekonomiska och sociala modell, ämnet för denna debatt? Tanken att ge en hjälpande hand till regioner och medlemsstater som halkar efter andra områden i unionen är ett utmärkt exempel på solidaritet i praktiken, som är en så grundläggande del av Europeiska unionen. Om man skulle fråga vilka de grundläggande kännetecknen för den europeiska ekonomiska och sociala modellen är, måste man absolut ta med denna aspekt av stöd till sammanhållning och hållbar utveckling, med vederbörlig hänsyn till EU-medborgarnas livskvalitet. Det är viktigt att stimulera EU:s ekonomiska tillväxt för att tillhandahålla bättre arbetstillfällen och en högre levnadsstandard. Det är emellertid också viktigt att rikta in sig på en rättvis och skälig inkomstfördelning.
Detta är mitt första, och förmodligen sista, inlägg i parlamentet, eftersom jag har nominerats till Europeiska revisionsrätten. Jag kommer inte att rösta om detta betänkande i morgon, eftersom jag inte anser att man bör delta i beslut som man är direkt involverad i.
Jag avslutar med att säga några ord på maltesiska. 

 I dag kan vi verkligen säga att vi har intagit vår plats i Europa. Nu är också Maltas medborgare en del i detta mycket större projekt som kommer att öka vinsterna för hela Europa. 
Vella (PSE ).
   – Herr talman! Den nuvarande europeiska ekonomiska och sociala modellen har tyvärr inte gett de önskade resultaten. Effekterna av utvidgningen kan också medföra ytterligare påfrestningar på systemet och skapa nya obalanser och oväntade förändringar av sysselsättningsmönster och social sammanhållning. Problemen med arbetslöshet och instabila arbetsförhållanden inom Europeiska unionen förblir olösta, trots de många handlingsplanerna och initiativen för ekonomiska och sociala reformer som har lanserats i det förgångna. Fattigdomen finns fortfarande kvar, och de traditionella sociala trygghetssystemen är hotade. Lägg sedan till vissa negativa aspekter av globaliseringseffekterna och bilden blir alltmer grå.
Det råder ingen social stabilitet och inget verkligt välstånd när det finns arbetslöshet, överhängande hot mot befintliga arbetstillfällen och när konkurrenskraften gradvis försämras på grund av makroekonomisk politik och skattepolitiska åtgärder och restriktioner, som inte är anpassade till det befintliga läget ute på fältet.
Det måste sägas på förhand att de korrigerande åtgärder som det kan bli nödvändigt att vidta absolut inte får inverka negativt på de befintliga nivåerna av socialt skydd. Det vore önskvärt att tillämpningen av den europeiska ekonomiska och sociala modellen blir mer flexibel i framtiden. Detsamma gäller för den europeiska penning- och finanspolitiken. Vi måste finna en lösning för att skapa en samverkan mellan flexibilitet och rättvis konkurrens, och den sociala marknadsekonomin bör ha mindre av den fria marknadsaspekten och mer av den sociala aspekten.
Den utvidgade Europeiska unionen utgörs av en hel rad regionala och subregionala socialekonomiska scenarion. Var och en har sina egna särdrag, och alla är i behov av sin egen skräddarsydda handlingsplan för att bidra till att locka till sig investeringar, skapa arbetstillfällen, behålla konkurrenskraften och dra till sig nya tillväxtsektorer, och samtidigt garantera social stabilitet och hållbar tillväxt.
Eftersom jag kommer från den minsta medlemsstaten, som är en östat, är jag mycket medveten om att EU-omfattande ekonomisk och social politik som tillämpas utan åtskillnad, och likadant för alla, inte alltid ger de önskade resultaten, varken när det gäller skapande av arbetstillfällen eller ökad levnadsstandard för våra medborgare. Därför är jag starkt övertygad om att den framtida ekonomiska och sociala modellen måste vara flexibel och tillämpas på ett skräddarsytt och flexibelt sätt, för att den skall vara effektiv i olika socioekonomiska scenarion. Detta är enda sättet för oss att skapa ytterligare arbetstillfällen, bättre levnadsstandard, ökat välstånd, bättre social sammanhållning och ökad stabilitet inom den framtida utvidgade Europeiska unionen. 
Manninger (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min glädje över att kunna vända mig till er nu som fullvärdig ungersk ledamot av parlamentet. Under så lång tid som 20 år har en närmare sammanslutning med länderna i västra hälften av Europa varit det främsta målet för det ungerska nationella partiets företrädare. Under de senaste 15 åren har vi dock fått lära oss mycket. De ännu inte fullbordade politiska, ekonomiska och sociala förändringarna är klart intressanta.
Vi måste arbeta för målet att alltfler människor i Ungern, och i de andra nya länderna, anser att EU-medlemskapet inte bara är en nödvändig lösning utan något som verkligen bidrar till att människor får en trygg framtid. Vi måste skapa en ekonomi där inga faktorer dyker upp som snedvrider konkurrensen. Samtidigt bör denna ekonomi ge de nya medlemsstaterna, inklusive Ungern, möjlighet att hinna ikapp.
Det är absolut nödvändigt att mindre byar, till och med de mest missgynnade landsbygdsområdena, ges förutsättningar att behålla sin befolkning. Man bör inte bara bemöta de svårigheter som uppstår på grund av nedlagd industriproduktion, utan även de nackdelar som hänger samman med förändringar i jordbruksproduktionen och inom turistnäringen. I Ungern behöver till exempel Balatonsjön och omgivande områden utvecklas; det krävs finansiellt stöd. Det finns till exempel behov av att bygga en nord–sydlig huvudled i de västra och centrala delarna av Ungern. Det är nämligen inte bara de stora europeiska vägarna som måste vidareutvecklas utan även det övriga vägnätet. Vi kan säga att vi är redo att ansluta oss till Europeiska unionen, men det krävs ytterligare omfattande ekonomiska och sociala förändringar.
Det andra politiska partiet i Ungern talar också om modernisering. Jag tror inte att det längre är på modet att tala om modern socialism här i Europeiska unionens institutioner, och som tur är finns det ingen som talar om det längre. Vi 
Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Den ekonomiska och sociala politiken i EU är viktig och den europeiska modellen bygger på en balans mellan tillväxt, fackliga rättigheter, goda villkor på arbetsmarknaden och hållbar utveckling. Vi måste sätta fart på denna politik. För tillväxtens del handlar det om att satsa på forskning och utveckling, utbildning av arbetskraft, investeringar och annat.
Minst lika viktigt är att fackliga organisationer får inflytande över utvecklingen på den enskilda arbetsplatsen i form av en bättre arbetsmiljö. Det är lika viktigt att vi gör utvecklingen hållbar i ett långsiktigt perspektiv. Jag är optimistisk. Jag tror att utvidgningen kan vara positiv, inte bara för de nya länderna utan för hela EU – också för oss som är parlamentsledamöter och medlemmar av EU sedan tidigare. Jag tror att det kan bli en succé, en win-win-situation.
Jag kommer själv från Östersjöområdet och bor i Sverige. Jag tror att tillväxten kan öka genom att handeln ökar över Östersjön. Det är då viktigt att vi inte konkurrerar med varandra genom social dumpning, sämre arbetsvillkor eller skattedumpning som urholkar våra välfärdssystem, utan att vi upprätthåller en hög nivå på rättigheterna på arbetsmarknaden och när det gäller våra välfärdssystem.
När vi investerar skall vi göra det i ny, ren teknik som också skapar en hållbar utveckling och gör att tillväxten blir långsiktig och inte bara kortsiktig. Jag är optimistisk, men det förutsätter att balansen i den sociala modellen upprätthålls. 
Šlesere (PPE-DE ).
   –Lettland är stolt över att vara en fullvärdig medlem av Europeiska unionens nationsfamilj och att vi kan arbeta tillsammans på ett enat sätt för hela Europas bästa. Vi har arbetat för detta mål i 15 år. Vi har kommit långt i vårt arbete med att skapa och utveckla en ekonomi och en socialpolitik. Vi har dock stött på olika problem också, särskilt när det gäller den gemensamma europeiska ekonomin och socialpolitiken.
Ett av dessa problem är befolkningskrisen, som påverkar hela Europa. Statistiken visar tydligt att en så kallad demografisk vinter har inletts i hela Europa. Då infinner sig en naturlig följdfråga: för vem skapar och bygger vi upp detta vackra, enade och välmående Europa? Det finns inga enkla lösningar på problemet, och det handlar inte bara om den ekonomiska och sociala politiken, eftersom det också är en fråga om värden.
Inte ens den bäst utformade och mest balanserade arbetsmarknadspolitiken, ett gediget socialt trygghetssystem och pensionssystem, jämlikhet mellan kvinnor och män och sociala förmåner kan bli perfekta om de inte bygger på samhällets grundläggande värden, på etiska och moraliska normer. Endast en harmonisk och välmående familj kan se till att de sociala värdena inpräntas hos varje invånare, hos varje barn. Därför måste familjens intressen beaktas – familjen bör vara drivkraften till alla initiativ inom ekonomisk och social politik.
Lettland är medvetet om de hot som befolkningskrisen för med sig, och därför har den lettiska regeringen framhållit frågor som rör familjens och barnens välmående som en prioritering. Vi uppmanar EU att vidta liknande åtgärder. Först då kan vi ta itu med de sociala problem som hotar hela Europa, problem som är relaterade till befolkningskrisen, befolkningens oundvikliga åldrande och den ökade ekonomiska bördan för den arbetande befolkningen.
Ekonomisk och social välfärd kan inte uppnås utan välmående familjer i hela Europa, eftersom barnets välfärd är beroende av familjens välfärd, som i sin tur utgör grunden för ett starkt, tryggt och välmående Europa. I dag vill jag därför uppmana er att särskilt uppmärksamma – i alla era debatter om den ekonomiska och sociala politiken – samhällets grundläggande värde och grundval: familjen. 

Fico (PSE ).
   – Mina damer och herrar! I dag är det första gången parlamentsledamöter från EU:s nya medlemsstater har fått framföra sina ståndpunkter. Det är synd att vi uttalar oss i ett så pass privat sammanhang. Men det är självklart en ära för mig att få framträda i Europaparlamentet.
Jag kommer från Slovakien, som i likhet med andra nya EU-medlemsstater har genomgått enorma förändringar de senaste 15 åren, förändringar som ofta har pågått i flera årtionden i de utvecklade demokratierna. Dessa förändringar har varit mycket smärtsamma och fört med sig stor ojämlikhet och social orättvisa. Om marknadsekonomins sociala aspekter försummas, i kombination med att befolkningen drabbas av försöksreformernas effekter, och om marknadens osynliga hand hela tiden överbetonas, är det 100 procent säkert att resultatet blir enorma skillnader i levnadsstandard och enorma regionala skillnader. Det är vi ett levande bevis på.
Enligt min mening har vi nu haft tillräckligt många fyrverkerier och mottagningar för att fira Europeiska unionens utvidgning. Vi måste komma ihåg att unionen nu innefattar länder där snittinkomsten är ca 160 euro och snittlönen omkring 360 euro i månaden. Att fullt ut rätta sig efter den europeiska ekonomiska och sociala modellen skulle kunna fungera som nödbroms för somliga medlemsstater. Vi kan självklart ha allvarliga synpunkter på denna modell, men det är svårt, om inte omöjligt, att föreställa sig sociala modeller som är mer rättvisa och mer framåtblickande. Vi vill använda oss av våra erfarenheter från de senaste 15 åren för att ge ett så konstruktivt bidrag som möjligt till tillämpningen av denna modell. Vi vill inte vara en del av ett Europa som bara är attraktivt på grund av låga arbetskraftskostnader och bristande social trygghet.
Att införa restriktioner av arbetskraftens fria rörlighet har inte varit ett av de bästa bidragen till den europeiska ekonomiska och sociala modellen. Det är nödvändigt att framföra övertygelsen om att det inte kommer fler sådana ”bidrag” och att jämlikhet och solidaritet inte bara kommer att omnämnas i fina broschyrer om Europeiska unionen, utan även bli sanna europeiska värden.
Ribeiro (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi gör alla uttalanden och framhåller exempel, men jag skulle vilja använda minuterna för mitt sista inlägg denna mandatperiod till att försöka formulera mina synpunkter på frågan. Tiden är dyrbar, men det är värt att ge sig på detta. En ännu mer värdefull uppgift vore att förhindra att den så kallade ekonomiska och sociala modellen blir ett tomt begrepp, ett ihåligt sken som blivit till demagogi, endast ett skal varifrån vi har tagit de levande organismerna. De levande organismerna är de principer och värden som måste tillämpas i praktiken. De är erövringar och inte gåvor, erövringar som vi måste strida för och inte gåvor som tacksamt tas emot; de är principer som vi vill behålla och värna om, så att de inte långsamt dör ut.
För att sätta detta i ett historiskt sammanhang skall jag nämna exemplet Portugal. I årtionden stod vi utanför den ram som kallas den ”europeiska modellen”. För 30 år sedan – med ”25 april-revolutionen” – erövrade vi social trygghet, reformer, arbetslöshetsförmåner och en minimilön; vi erövrade rätten till sjukvård och utbildning, och detta stadfästes i konstitutionen. Arbete – på land, till sjöss, inom tillverkningen och i tjänstesektorn – fick det värde det förtjänar. Offentliga tjänster inrättades, och vi strävade efter att länka samman den offentliga, kooperativa och privata sektorn. Det kollektiva intresset prioriterades genom att ekonomin kontrollerades av demokratiskt valda politiker och inte tvärtom. Politikerna var inte längre i den ställningen att de kunde tillåta etablering av privata finansiella företag med olika former av skydd. Därefter, särskilt efter 1986, prioriterades nominell konvergens, men i praktiken rådde skillnader och ojämna förhållanden, socialt och regionalt. Detta berodde på att målet om ekonomisk och social sammanhållning inte blev som det borde ha blivit. Vi ville inte påtvingas absurda budgetkriterier eller redovisningar av stödmottagarnas uppoffringar och vinster. Vad vi ville få ut av denna politik var att den skulle främja samarbete och överföring av medel, med ömsesidig respekt och fördelar för alla.
Nu har en mycket omfattande utvidgning genomförts, och vi välkomnar den eftersom den för samman Europas folk och kulturer. Men det kommer inte att fungera på det här sättet om vi inte tar hänsyn till de nya medlemsstaternas erfarenheter – både positiva och negativa. Dessa erfarenheter bör hjälpa oss att vidmakthålla de värden och principer som utgör en del av den ”europeiska modellen”. För det var inte bara Beveridgeplanen utan även ett visst mått av konkurrens som stärkte de principer och värden som humaniserade utnyttjandet av arbetskraften. I går nämndes betecknande nog Reagan och Thatcher, personer som symboliserade nyliberalismen, som endast styrs av marknadens regler och som inte hindras av något för att förstöra dessa principer och värden.
Från den här sidan av kammaren välkomnar jag det utvidgade EU och begreppet grannskap – som en europeisk levnadsmodell och inte som en symbol för tom retorik. Vi bör gå den här vägen, men under förutsättning att vi tillåter en rad olika institutionella, ekonomiska, sociala och kulturella förhållanden och inte tar på oss den ideologiska tvångströja som följer med ett allsmäktigt paradigm – en allsmäktig nyliberal, federal och militariserad konstitution – där vålnaden säkerhetshotet fungerar som svepskäl.
Jag skall avsluta som jag började, herr talman, med tanke på att tre minuter inte varar länge. Principerna och värdena för en ny väg framåt är från och med nu genuin solidaritet, fred och ömsesidig respekt för en demokrati som inte bara handlar om att gå och rösta utan även om att medborgare, arbetare och människor faktiskt deltar. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Dimas, mina damer och herrar! Jag anser att orsaken till den europeiska ekonomiska och sociala modellen är så pass framgångsrik i jämförelse med många andra områden på jorden är att vi under tidigare år har utvecklat en ekonomiskt hållbar och miljövänlig transportpolitik med rimliga allmänna villkor för de anställda. Som ett exempel kan jag nämna kör- och vilotiderna för yrkesförare och arbetsperioder inom transportsektorn. Å ena sidan vilar denna EU:s transportpolitik på att vi redan har bearbetat, eller håller på att bearbeta, de olika nationella bestämmelserna i branschen för att därmed även inom transportsektorn skapa en integrerad marknad. Jag skulle som ett exempel från senare år vilja nämna att de nationella järnvägsnäten har öppnats för ett icke-diskriminerande utnyttjande av samtliga järnvägsbolag i unionen för frakttjänster från och med 2006eller 2007. Jag kan även nämna ett annat exempel, nämligen inrättandet av ett gemensamt europeiskt luftrum från och med den 31 december 2004. Å andra sidan bygger EU:s transportpolitik på att vi enas om tankarna bakom och åtgärderna för nationella infrastrukturnät, och att vi har skapat och byggt ut ett transeuropeiskt nät inom unionen. I samma anda antog vi för två veckor sedan den största översynen av det transeuropeiska transportnätet och kommer därmed att få kontroll över unionens 15 olika transportinfrastrukturer och godkänna 30 prioriterade projekt för unionen med 25 medlemsländer.
Jag förutsätter att de nya medlemsstaterna snabbt genomför EU:s förordningar inom transportsektorn, om de inte redan har gjort det, så att den inre transportmarknaden kan bli en realitet inom Europeiska unionens alla områden. Jag hoppas att vi tillsammans skall kunna gå vidare med och vidareutveckla EU:s transportpolitik i det nya utskottet för regionalpolitik, transport och turism. 
Kłopotek (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag var fram till nyligen observatör här i parlamentet. I dag är jag ordinarie ledamot av Europaparlamentet. Jag har lagt märke till att det ofta talas om ord som solidaritet, hjälp och samarbete här i kammaren. Dessa ord har en verklig innebörd. Det händer dock ibland att en lysande idé faller till korta inför hänsynslösa intressen. Arbetet med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är ett exempel på detta. De 15 gamla medlemsstaterna utnyttjade artikel 23 i anslutningsfördraget mellan Polen och Europeiska unionen för att gynna sina egna intressen. De villkor för polskt jordbruk som fastställdes i Köpenhamn den 22 december 2002 vändes till vår nackdel.
Polen är ett land med stora möjligheter. Med lite stöd kan det utvecklas på ett imponerande sätt och gynna hela Europeiska unionen. Landet har i över tusen år av sin historia visat att det inte tvekar inför svåra utmaningar. Landet har visat sig kunna utföra stordåd för det gemensammas bästa.
Det vore ingen överdrift att påstå att ett Polen med en livfull ekonomi och berikat av medborgarnas kraft blir en tillgång för Europeiska unionen. Jag är övertygad om att vi inte kommer att bli någon börda för EU. Vi skall bli en kraftkälla för unionen. Polen har aldrig gjort Europa besviket och kommer inte heller att göra det. Jag förutsätter att inte heller Europa sviker Polen. 
Daniel Kroupa (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För 20 år sedan delades Tjeckoslovakien. Tjecker och slovaker kunde inte enas om en gemensam författning. Vi skildes lyckligtvis i bästa samförstånd, fredligt och som vänner. Jag är glad över att vi åter möts som vänner och under fredliga omständigheter i Europeiska unionen och parlamentet.
Tjeckoslovakiens historia kan tjäna som exempel, särskilt för dem som skall förhandla om EU:s konstitution. Om inget avtal nås om EU:s konstitution i ett utvidgat EU kan denna stora enhet också splittras. Låt oss hoppas att de hörsammar denna varning.
När vi nu talar om framtiden för vår ekonomiska och sociala modell skulle jag vilja göra er uppmärksamma på att det inte blir vi som skall fatta beslut om framtiden. Framtiden beslutas av dem som kommer att leva i denna framtid, av våra barn och deras barnbarn. Det vi kan göra för dem är att förutsättningar som gör att de fritt kan fatta beslut om sin egen modell. Genom att anta EU:s konstitution kan vi ge dem möjlighet att fritt fatta ett sådant beslut. Jag nämner detta eftersom mina släktingar bestämde sig för att avstå från sin frihet och demokrati mot löftet om social trygghet. Min generation var därför inte fri att besluta om vilket socialt och ekonomiskt system den ville leva med.
Jag anser att det framtida sociala systemet skall bygga på solidaritet och kärlek till medmänniskorna. Låt oss komma ihåg att detta också är en kristen värdering som inte finns omnämnd i ingressen till utkastet till konstitution. Jag tror att de kommer att kunna fatta beslut om att bedriva affärsverksamhet. Förutsättningarna måste dock vara de rätta om små företag skall kunna blomstra – glöm inte att även stora företag en gång har börjat i liten skala. 
Jag tror att allting kommer att ordna sig. Jag tror att framtiden för våra efterlevande blir lika god som förhållandena var för min generation. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska rådet brukar göra uttalanden som kan vara visionära och till och med överdådiga, men som samtidigt är användbara. Ett sådant gjordes i Lissabon 2000 när stats- och regeringscheferna lade fram en strategi som omfattar över tio år och som därefter skall ha gjort Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomi. Enligt strategin skall en stark ekonomi stimulera framväxten av nya arbetstillfällen och gynna social- och miljöpolitik som garanterar hållbar utveckling och social sammanhållning; sammanfattningsvis är inte detta några genialiska tankegångar, utan snarare truismer och, för alla ekonomistuderande och för den sociala marknadsekonomins alla påskyndare, ett efterkrigstidens koncept.
När nu mandatperioden går mot sitt slut är vi, de gamla ledamöterna och de nya som vi har tagit emot denna vecka, med all rätt oroliga över möjligheterna att genomföra Lissabonstrategin. Den aktuella fråga som i detta sammanhang bekymrar mig mest är dock huruvida vi kan bibehålla den europeiska sociala modellen i ett EU med 25 medlemsstater som i morgon kan vara 27 eller ännu fler. Kan vi enas om att vi för att bevara den europeiska sociala modellen också måste tillåta ett visst mått av reglering av marknadsekonomin som motsvarar en lämplig social trygghetsnivå? Detta innebär att vissa offentliga tjänster, såsom utbildning, hälso- och sjukvård eller kultur, inte får privatiseras helt, men ändå måste bli mer effektiva och hålla kostnaderna under kontroll.
För att kunna stimulera tillväxten och konkurrenskraften samtidigt som vi minskar arbetslösheten är det inte helt nödvändigt att också nedrusta vår solidariska demokrati eller överge omfördelningspolitiken som skall stärka sammanhållningen; vi måste inte heller överge vår kända solidaritet när vi nu lever i den utvidgade unionen. Att påskynda reformerna är däremot en avgörande förutsättning om den europeiska sociala modellen skall kunna räddas i Västeuropa och utvidgas till Östeuropa; det enda som alstrar solidaritet är nämligen medvetenheten om gemensamma intressen.
Framför allt hoppas jag att det nya parlamentet som skall väljas den 13 juni med utgångspunkt från dessa bevis skall kunna bevara den europeiska sociala modellen som en integrerad del av den europeiska integrationens syften och mål, även om det innebär att de måste omdefinieras av samtliga politiska och sociala parter; bland dessa kommer parlamentet att ha en ledande funktion och huvudansvaret.
Herr talman! Detta är inget testamente, för jag vill gärna fortsätta att arbeta här, men jag ville gärna framföra min absoluta övertygelse i denna fråga. 
Dimas,
   . – Herr talman! Om vi kunde döpa kvällens debatt och ge den en rubrik skulle vi säga att det var en debatt om solidaritet. Detta är också det ord som nämnts oftast denna kväll. Behovet av att stärka solidariteten har givetvis betonats flera gånger, och jag hoppas att vi, såsom även Marcin Libicki och Pan Daniel Kroupa tidigare påpekade, skall kunna göra EU och våra länder bättre för oss och våra barn och att vi utan att behöva offra vår frihet skall kunna leva i demokrati, säkerhet och frihet som garanteras av en gemensam önskan från Europeiska unionen och Europas folk.
Jag har följt debatten mycket noggrant och tycker mig kunna påstå att det tydligt framgått att ekonomisk politik och socialpolitik inte kan skiljas från varandra. Därför valde vi rätt tillvägagångssätt förra året när vi beslutade att uppdatera och kombinera dessa båda politikområden.
Förutom denna iakttagelse skulle jag vilja framföra ytterligare ett antal slutkommentarer. Den långsamma ekonomiska tillväxt som vi kunde se de första åren av Lissabonstrategins och, följaktligen även den socialpolitiska dagordningens, genomförande kan ge upphov till tvivel, vilket Astrid Lulling sade tidigare, om tankarna bakom den uppdateringsstrategi som antogs 2000. Det faktum att flera delmål inte kommer att uppnås till 2005, till exempel för arbetslösheten, vilket påpekades av Sylviane H. Ainardi och andra, eller ökningen av antalet äldre anställda som ligger långt mycket lägre än de procenttal vi strävar efter, kan ge upphov till kritik. Det strategiska valet av ekonomisk och social välfärd är dock det rätta. Vi måste inte enbart, vilket Franco Marini betonade, vara trogna de principer som EU:s ekonomiska och sociala modell vilar på och som ligger i Lissabonstrategin; vi måste också fortsätta att vara trogna målsättningarna i den särskilda strategin. Detta utesluter inte att det kan krävas justeringar av specifika politiska åtgärder och genomförandemetoder. Det framstår dock tydligt att EU bör utnyttja den ekonomiska återhämtningen och dynamiken i utvidgningen för att ge Lissabonstrategin ny drivkraft. Vi bör i det sammanhanget framför allt inrikta oss på vissa prioriterade områden såsom att förbättra investeringar i nätverk och tekniskt kunnande, vilket flera ledamöter, däribland Françoise Grossetête och Zoltán Szabó, också betonat och stärka näringslivets och tjänstesektorns konkurrenskraft och förlänga människors aktiva period i arbetslivet. 
Vad gäller genomförandet av strukturreformer genomgår och möter de nya medlemsstaterna i allmänhet samma utmaningar som de gamla medlemsstaterna gjorde. Såsom många ledamöter betonade, däribland Guntars Krasts och Inese Šlesere, möter givetvis de nya medlemsstaterna i en del fall större svårigheter. Vissa länder, exempelvis Polen, har naturligtvis, såsom Grażyna Jolanta Ciemniak påpekade, en hög tillväxttakt, sex procent, och har genomfört sina reformer på strukturreformsområdet snabbare. I samband med strukturreformerna måste för övrigt de nya medlemsstaterna särskilt inrikta sig på att skapa förutsättningar för att stärka produktivitetsökningen, eftersom produktivitetsnivåerna generellt sett är låga, och för att bemöta de höga nivåerna av strukturell arbetslöshet och långtidsarbetslöshet, vilket Czesław Adam Siekierski nämnde.
Jag skulle i detta sammanhang också vilja nämna en fråga som inledningsvis togs upp av Anne Elisabet Jensen och därefter upprepades, nämligen arbetstagarnas fria rörlighet. Som vi vet har det fattats beslut om övergångsbestämmelser. Dessa har överförts till olika nationella regler som täcker hela spektret, från noll till sju år. Oavsett varierande övergångsperioder – som jag hoppas kommer att visa sig onödiga och därför avskaffas så snabbt som möjligt eller i största möjliga utsträckning begränsas – måste jag dock betona att fri rörlighet och fri rätt att etablera sig och arbeta i en annan medlemsstat är grundläggande friheter som är garanterade i gemenskapens regelverk. Vi får inte heller glömma att de utgör en integrerad del av den inre marknaden och EU-medborgarskapet.
Jag skulle dessutom än en gång vilja betona det jag sade i början av mitt anförande, nämligen att ekonomier som är mycket enhetliga och präglade av inbördes beroendeförhållanden och som har en gemensam marknad måste samordnas effektivt för att en ekonomisk politik skall kunna utformas och genomföras på både nationell nivå och på EU-nivå. Alla bärande inslag i den ekonomiska samordningsramen är nära knutna till denna övergripande strategi. Jag är också ense med dem som i likhet med Marianne L.P. Thyssen påpekat att det enda sättet att påskynda processen är att genomföra andra reformer. Vår samordning måste utvidgas utöver de ekonomiska spörsmålen till att även omfatta bredare ekonomiska frågor. Vi måste också ta hänsyn till både de sociala aspekterna och miljöaspekterna, vilket Riitta Myller nämnde med hänsyn till vad jag tidigare tagit upp och betonat, och som jag skulle vilja förtydliga nu, nämligen att länder med högt socialt skydd som Danmark och Sverige också har lyckats bli ytterst konkurrenskraftiga.
Herr talman! Vi måste hitta den politiska vilja som behövs för att utvidga vår samordning till att omfatta Lissabonstrategins samtliga sektorer så att vi kan få högre tillväxt och ökad sysselsättning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om EU-medborgarnas frihet och säkerhet. 
Vitorino,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att framföra mitt tack för denna sista möjlighet att tala inför parlamentet om utvecklingen av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i ett utvidgat EU.
De senaste fem åren har kommissionen och parlamentet tillsammans följt den väg som parlamentet banat väg för: en mandatperiod som med all säkerhet kommer att karaktäriseras av de konstruktiva bidrag och det konstruktiva samarbete parlamentet stått för under många gånger mycket svåra omständigheter och med mycket korta tidsfrister. I de senaste Eurobarometerundersökningar som gjorts för kommissionen har det funnits ett allmänt önskemål från medborgarna att se mer av EU. Dessa förväntningar blir ännu tydligare mot bakgrund av att vi har en utvidgad unionen med 455 miljoner invånare.
EU:s nya medborgare vill liksom medborgarna i övriga EU leva fritt i en trygg och säker värld. Säkerhet handlar inte bara om att bekämpa brottslighet; det är också ett sätt att garantera friheten. Dessa två begrepp är oupplösligt sammanlänkade, och kommissionen har alltid försökt skapa jämvikt mellan frihet och säkerhet. Den tredje aspekten på området är förstås rättvisa som bidrar till att skydda friheten och garantera säkerheten på ett område där rörlighet och förbindelser mellan människor och företag över nationsgränserna blir allt vanligare.
I dag är många EU-medborgare fortfarande rädda för utvidgningens eventuella inverkan på säkerheten. Det är viktigt att vi bemöter denna rädsla rationellt. Utvidgningsprocessen har inneburit att de nya medlemsstaterna fått bättre förutsättningar att bidra till att utveckla stabilitet och säkerhet inom hela EU, inte bara på grund av att de har tillgång till gemenskapens samlade regelverk, utan också på grund av de förbättringar av polis- och rättsväsende som kommissionen har stött de senaste fem åren.
Förhandlingarna med de anslutande länderna avslutades först när det genom ömsesidiga avtal fastställdes att de nya medlemsstaterna hade uppnått en tillfredsställande efterlevnad av befintliga rättsliga ramar och hade tillräckliga förutsättningar att genomföra och följa dessa ramar. Det framgår att alla dessa länder måste göra ytterligare framsteg. Kommissionen kommer att axla sin vanliga roll som fördragens väktare och fortsätta ge avsevärda ekonomiska stöd som en uppföljning till projekten inom Phare, som fortsätter fram till 2006, och därefter i form av en Schengenmekanism och övergångsåtgärder. Det är inte desto mindre viktigt att klargöra att samtliga medlemsstater har möjlighet att på jämbördiga villkor ta del av EU:s finansiering genom program som omfattas av rättsliga och inrikes frågor.
Ytterligare en aspekt som lyfts fram av medierna rör rädslan för massflyttning av nya medborgare inom hela EU. Jag har tidigare kunnat förklara för er att sådana farhågor är obefogade. Kommissionen har gjort en undersökning som visar att de närmaste fem åren kommer runt en procent av den totala arbetande befolkningen i de nya medlemsstaterna att utöva sin rätt till fri rörlighet, vilket uppgår till 220 000 personer per år i ett EU med över 450 miljoner invånare. Utifrån min personliga erfarenhet skulle jag vilja nämna att det fanns liknande farhågor inför Spaniens och Portugals inträde i EU, vilka visade sig helt grundlösa. Anslutningsfördraget ger de nuvarande 15 medlemsstaterna möjlighet att införa övergångsåtgärder. Dessa åtgärder är tillräckliga, och jag förlitar mig på att de verkligen bara blir tillfälliga.
Utvidgningen är en stor utmaning på vissa politikområden, såsom strängare kontroller av de yttre gränserna. Vi hoppas att gränsförvaltningsbyrån kan vara i drift senast den 1 januari 2005 för att stödja de tio nya medlemsstaternas insatser för att förbättra gränskontrollerna. Såsom parlamentet känner till kommer de inre gränskontrollerna att undanröjas först efter en process med en särskild utvärdering och uppföljande beslut av rådet. Denna tvåstegsprocess kan bara anses vara fullföljd när Schengens informationssystem, den så kallade andra generationens SIS, har inrättats. Tidsplanen för utvecklingen av SIS II är därför en prioritering för kommissionen och kommer att kräva aktiv medverkan av samtliga medlemsstater.
Inom det rättsliga samarbetet blir det ömsesidiga förtroendet allt mer avgörande i ett utvidgat EU för att garantera att principen om ömsesidigt erkännande av domar gäller över hela linjen. Vi måste följaktligen förbättra vissa åtgärder i processrätten, till exempel de som ingår i rambeslutet om garantier för förfaranden i brottmål som kommissionen nyligen lagt fram för rådet. Vi måste också förbättra det ömsesidiga förtroendet mellan samtliga EU:s medlemsstater genom att öka kunskapen om varandras lagstiftningssystem och rättsväsende. Kommissionen inrättar för närvarande på parlamentets begäran ett utbytesprogram för domare från alla medlemsstater, i både civilrättsliga och straffrättsliga frågor.
Vad gäller politiken på det rättsliga området och inrikesområdet står vi inför en rad utmaningar. En är visumpolitiken, närmare bestämt principen om ömsesidighet på området, en fråga som kommissionen ägnat stor uppmärksamhet. I ett utvidgat EU är det avgörande för att området för rättsliga och inrikes frågor skall kunna fungera att det konstitutionella fördraget träder i kraft och att pelarstrukturen börjar brytas upp och medbeslutandeförfarandet får större användningsområde, vilket garanterar fullt demokratiskt ansvarstagande för beslut som fattas på området. Den rättsliga kontrollen måste förbättras genom att EG-domstolens befogenheter utvidgas och kommissionen får de befogenheter som behövs i överträdelseförfaranden. Dessa utmaningar behandlas i utkastet till konstitutionellt fördrag, liksom förslaget att omröstning med kvalificerad majoritet skall införas inom den gemensamma politiken för invandring, asyl och yttre gränser, och att åtgärderna stärks vad gäller integrationen av medborgare i tredje land som lagligt vistas inom Europeiska unionen.
Solidaritetsprincipen, som redan tillämpas i dag, kommer att fastställas tydligare i konstitutionen när det gäller gränskontroller, asyl och invandring. Herr talman, mina damer och herrar, jag skulle till sist vilja erinra om att den 1 maj inte enbart är den dag tio nya medlemsstater anslöts till unionen, utan också den tidsfrist som fastställdes i Amsterdamfördraget för att fullfölja den första etappen av det gradvisa upprättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Kommissionen kommer inom kort att lägga fram ett meddelande där den bedömer de framsteg som gjorts de senaste fem åren och där de första riktlinjerna för framtida prioriteringar anges. Dessa prioriteringar kommer att baseras på de gemensamma värderingarna frihet, säkerhet och rättvisa i ett utvidgat EU och måste bygga på de framsteg som vi alla hoppas kommer att vara förankrade i det kommande konstitutionella fördraget, som måste godkännas och därefter träda i kraft utan dröjsmål.
Hernández Mollar (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag för min grupps räkning välkomna de 162 nya ledamöterna här i kammaren. Vi hoppas att denna första debatt om frihet och säkerhet för medborgare i det utvidgade EU, som också är min sista debatt som ledamot av parlamentet, skall leda till tydlig eftertanke, inte bara om den ram som inrättats under mer än 50 år av EU-projekt utan även om de utmaningar som väntar oss under den gemensamma framtid vi just inlett.
Frihet, säkerhet och rättvisa. Jag anser att det är inom dessa områden som vi märker det brådskande behovet av att möta de djupgående förändringar som vi har framför oss i ett EU med 450 miljoner invånare, förändringar som tyvärr är ett resultat av sådana tragiska händelser som terrorattacker och de beklagliga dödsfallen bland invandrarna.
Det är uppenbart att den stora utmaning som väntar oss är att organisera ett nytt geopolitiskt och demografiskt område i ett dynamiskt, föränderligt och konstant växande EU. Jag vill därför särskilt betona allt det som kommissionären nyss sade om detta.
Vi har under de senaste fem åren arbetat intensivt för att bevara garantierna för och skyddet av de grundläggande rättigheterna för våra medborgare, och resultatet syns nu, exempelvis genom godkännandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna, de steg som syftar till att godkänna gemensamma garantier för straffrättsliga förfaranden i hela unionen, samt genomförandet av den europeiska arresteringsordern, en garant för en av våra principiella rättigheter, nämligen samhällets rätt att obevekligt ansätta dem som äventyrar våra medborgares liv och säkerhet. Vi får heller inte glömma skyddet av brottsoffren och särskilt terrorismens offer.
Emellertid får man i alla processer av den typ vi för närvarande ägnar oss åt inte glömma att se framåt. Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag tycker därför att vi måste ändra allt som inte fungerar. Det är grundläggande att vi ändrar den nuvarande metoden för beslutsfattande, som innehåller fall av överlappande initiativ eller förseningar på grund av reglerna om enhällighet, liksom uppenbara förseningar med att införliva gemenskapslagstiftningen i medlemsstaternas egen lagstiftning. Vi måste också förstärka och göra ytterligare framsteg inom de landvinningar som redan gjorts. Jag vill därför insistera på det förslag jag lämnade under den årliga debatten om betänkandet om området för frihet, säkerhet och rättvisa, exempelvis att åstadkomma ett Tammerfors II.
Avslutningsvis anser jag att EU:s nya konstitution bör innehålla de förhoppningar som representeras av kapitlet som skall reglera detta nya område, dvs. vi måste anpassa de rättsliga instrumenten till verkligheten i de faror som för närvarande hotar medborgarnas frihet och säkerhet. 
Herr talman! Nu återstår bara för mig att tacka ert ordförandeskap och kommissionären för ert ovärderliga bidrag till att försvara värderingar och rättigheter i ett samhälle som vårt, som vill känna sig allt friare inom ett nytt utvidgat område, där säkerhet och rättvisa i sin tur också innebär garantier för denna frihet. 
Evans, Robert (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att hylla kommissionsledamot António Vitorino. I början av sitt inlägg sade han att detta förmodligen var vårt sista tillfälle att lyssna till honom. Jag hoppas att det inte blir så, och att de ledamöter som återvänder till det nya parlamentet kommer att få nöjet att samarbeta med honom igen. Jag är säker på att mina kolleger kommer att instämma i att han har varit en av de bästa och mest tillgängliga av alla kommissionsledamöter. Han har fört ett nära samarbete med vårt utskott om mycket svåra och utmanande frågor. 
Vår gemensamma utmaning är att göra det möjligt för alla i det nya, större EU att leva fritt i en säker värld, som EU bara är en del av. Ibland verkar det som om vi försöker lägga ett pussel och inte ens vet var alla bitar finns. Vi vet sannerligen inte hur de passar ihop ännu.
Jorge Salvador Hernández Mollar talade om de djupgående utmaningar vi står inför. När det gäller vårt utskott, utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, måste utmaningen vara att se till att vi, trots dessa djupgående förändringar, fortfarande är i stånd att bevara över 400 miljoner EU-medborgares rätt till fri rörlighet, en lämplig utbildning och anständiga bostäder.
Det utvidgade EU får inte bli en ursäkt för oss att ersätta järnridån med en uppdelning mellan rika och fattiga, och rika och fattiga länder. Alla måste ha lika rättigheter i detta nya EU, oavsett var man bor, eller vilken hudfärg eller etnisk tillhörighet och religion man har, eller om man inte har någon religion över huvud taget.
Tidigare denna eftermiddag gjordes några trångsynta inlägg från den andra sidan av kammaren om kristendomens dominans i Europa och om hur viktigt detta är. Jag ogillar detta slags uttalanden. Sådant hör inte hemma i dessa debatter, eftersom människornas rättigheter inte får påverkas av religion, kön, ursprung eller ålder. Vi måste göra allt vi kan för att skydda minoriteter och se till att de inte förtrycks. Detta rör till exempel romernas rättigheter i några av de östeuropeiska länderna.
Kommissionsledamoten hade rätt när han sade att utvidgningen är en verklig utmaning och att vi absolut inte har tagit itu med den ännu. Vi har utmaningen med de yttre gränserna, som han tog upp. I våra ansträngningar att kontrollera dessa gränser och stoppa narkotika- och vapensmuggling får vi inte bygga en skiljemur mellan våra rikare 25 medlemsstater och de fattigare staterna precis utanför dessa nya gränser.
Herr Vitorino! Jag är övertygad om att ni delar vår önskan att försäkra oss om att det finns rättvisa i detta utvidgade EU. Ni talade om företagen och näringslivet. Detta måste fortsätta och omfatta tryckfrihet – inte att stänga tidningar, som vi har sett i några länder. Vi har rätt till fri TV och fria medier, som inte styrs av några få personer med kapitalintressen.
Vi har mycket att göra. Ni nämnde många av punkterna här i eftermiddag, herr kommissionär. Jag vill bara nämna ett par till. Vi måste se till att de personer som vill röra sig runt i EU inte hindras att göra detta, att de kan utöva rätten till fri rörlighet. Ni nämnde hysterin om denna fråga i en del tidningar.
Rätten att ansöka om asyl måste förstärkas, eftersom parlamentet och kommissionen är dessa rättigheters väktare: asylrätt för dem som är i nöd. Kommissionen är en av väktarna för dessa fördrag och rättigheter. Vi kan se mot framtiden med viss optimism. Om någon som har befogenheter att utse en ny ordförande för kommissionen lyssnar, är mitt förslag – vad det nu kan vara värt – att det borde bli ni, kommissionsledamot Vitorino. Jag hoppas att det förslaget beaktas. Vi tackar er för allt ni har gjort, och jag tackar Jorge Salvador Hernández Mollar och andra kolleger i utskottet för allt de har gjort under de senaste åren. 
Szent-Iványi (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är värderingarna som gör EU så stort: Värderingarna som rör frihet och solidaritet samt EU:s beslutsamhet att hålla sig till dem. Europeiska unionen är därför ett av de mest framgångsrika, mest tilltalande företagen, vilket den nu genomförda utvidgningen visar, eftersom de nya medlemsstaterna och de framtida medlemmarna i stor utsträckning har valt EU på grund av dess värderingar. Vi talar om frihet nu, de fyra grundläggande friheterna. Herr talman, herr, kommissionär! Tillåt mig att tala om en av de grundläggande friheterna, nämligen den fria rörligheten för arbetstagare.
De senaste månaderna har vi i alla medlemsstater och i går här i kammaren firat utvidgningen. Vi kunde fritt fira utvidgningen, och vi hade en bra anledning att göra det. Ändå föll en liten skugga över firandet: det faktum att endast tre av de nuvarande medlemsstaterna garanterar fri rörlighet för arbetstagare och bara en av dem – Sverige – gör det utan restriktioner.
Mina damer och herrar! Vi liberaler vänder oss emot varje restriktion när det gäller arbetstagarnas fria rörlighet, till och med en tillfällig restriktion. Vi gör det för det första av principskäl och för det andra av praktiska skäl. Vi är av princip motståndare till att en av de grundläggande rättigheterna är begränsad, och vi anser av princip att denna begränsning negativt påverkar det glada sinnelaget i samband med anslutningen.
Det finns även praktiska skäl till att opponera sig emot detta, och jag instämmer helt med António Vitorino. Rädslan är överdriven. Alla undersökningar visar att den fria rörligheten för arbetstagare, eller kravet på den, inte är markant. För Ungerns räkning är vi väl medvetna om att det kommer att påverka knappt 2 procent av arbetskraften. De som påverkas är välutbildade unga ensamstående, av vilka 85 procent vill hitta ett arbete i andra länder under endast ett eller två år.
Mina damer och herrar! Något annat håller på att hända här. Europeiska unionen vill bli en region för tillväxt och konkurrenskraft, och Lissabonprocessen syftar till att uppnå detta. Det blir svårt att uppnå om inte en enad och flexibel arbetsmarknad inrättas. Utan den kommer EU aldrig att uppnå de mål för 2010 som slogs fast i Lissabonprocessen.
Om arbetskraften inte får flytta till produktionskapaciteten kommer produktionskapaciteten att flytta till arbetskraften. Denna koppling bör man också komma ihåg. Jag vill därför så här i slutet av mitt anförande be kommissionen att göra ett uttalande liknande det som António Vitorino gjorde – i form av ett uttalande från kommissionen – om att avskaffa restriktionerna, och vi ber medlemsstaterna att ta upp frågan på dagordningen för rådets nästa möte i juni och vidta omedelbara åtgärder för att lösa detta. 
Morera Català (Verts/ALE ).
   – Herr talman, kommissionär Vitorino! Jag håller med er om att EU:s medborgare vill ha mer av EU, och jag tror att med tanke på framtiden bör dessa två aspekter beaktas i meddelandet om värderingarna om frihet och säkerhet som kommissionen skall lägga fram för parlamentet.
Vi behöver större säkerhet – som ni så riktigt sagt – för att kunna garantera friheten, men garantin får inte ta den form som Förenta staternas regering för närvarande använder sig av, där man likställer säkerhet med minskad frihet. Om vi vill ha mer av EU måste vi i högre utsträckning garantera de demokratiska friheterna och inte inta ståndpunkten att vi kan garantera detta genom större säkerhet, med större resurser eller genom att bara minska friheterna. Jag skulle vilja säga att för att bekämpa terrorismen behöver vi underrättelsetjänst liksom samordning av polistjänster på EU-nivå, något som måste förstärkas.
Friheter har också nämnts, och Europaparlamentet är det yttersta tecknet på den bredaste demokratiska koncentrationen i världen, men jag tror det är uppenbart att friheterna för folken, regionerna och nationaliteterna inom Europeiska unionen också behöver garanteras. Europeiska unionen måste också tydligt fördöma de massakrer som begås mot det tjetjenska och kurdiska folket, och den måste garantera statslösa människors rättigheter. 
Språket, kulturen och identiteten hos folken och i regionerna måste få garantier. I detta vårt EU, i vissa stater i unionen – särskilt i vår – har mindre positiva initiativ tagits under förevändning av att bekämpa terrorismen, vilket har gjort det möjligt att lägga ned demokratiska tidningar. 
Som medborgare i Valencia och som företrädare för ett folk som är en del av Europeiska unionen anser jag att detta EU av säkerhet och frihet måste ta fullständig hänsyn till den nationella friheten för de folk och regioner som utgör Europeiska unionen. 
Zahradil (PPE-DE ).
   – Mot bakgrund av att vi talar om säkerhetsfrågan vill jag tala om yttre säkerhet. Jag är övertygad om att de nya medlemsstaternas uppgift är att bevisa sin förmåga att ha en vidare syn. De måste bevisa att de inte ser den europeiska integrationen endast som strukturfonder, vars betydelse ofta överskattas. De måste bevisa att de inte uppfattar den europeiska integrationen ur sin egen synvinkel med tanke sina egna problem. De måste bevisa att de kan förstå och ta ansvar för en fortsatt utveckling av den europeiska integrationen.
När vi talar om integration bör vi komma ihåg att vår säkerhet påverkas av vår omedelbara omgivning, våra grannländer, länderna i Nordafrika och Mellanöstern. Dessa länder har miljontals invånare som ser EU som sitt mål, och där bor miljoner potentiella illegala invandrare. Dessa människor kan lätt påverkas av fundamentalistiska och extremistiska ideologier och själva bli verktyg för terrorismen, vilket i dag är det största hotet.
Om Europeiska unionen vill garantera sina medborgares säkerhet måste den bland annat göra sina närmaste grannländer ekonomiskt och politiskt stabila genom att öka deras ekonomiska tillväxt, minska möjligheten till invandring och minska den ökande radikalismen i dessa samhällen. Europeiska unionen behöver använda sig av en ny finansiell ram för att omvärdera sin biståndspolitik, och den behöver använda lämpliga resurser så att dessa resurser kan utnyttjas effektivt. Detta är verkliga frågor och verkliga problem som måste lösas. Jag är mycket oroad över att de abstrakta intellektuella övningarna med att sammanställa handlingar, exempelvis den europeiska konstitutionen, inte kommer att hjälpa oss särskilt mycket när det gäller att lösa dessa problem. 
Vadai (PSE ).
   – Mina damer och herrar här i Europaparlamentet, herr kommissionär! Det är en ära för mig att som den yngsta ledamoten bland de europeiska socialisterna och som ledamot i Europaparlamentet från Ungern och Karcag få möjlighet att uttrycka min åsikt i en fråga som det inte hade varit möjligt att diskutera för 15 år sedan. Inte bara för att en femtonåring skulle ha haft svårigheter att bli ledamot i Europaparlamentet utan även för att vi då inte såg den minsta möjlighet för Ungern att bli medlem i det säkra och fria område som Europeiska unionen erbjuder.
Under 2000-talet har vår frihet och vår säkerhet ofta befunnit sig i oförenlig konflikt med varandra. Alla vill undvika utmaningar som hotar säkerheten i den egna nationen, men ingen vill skada de civila, politiska och sociala rättigheter som uppnåddes under 1700-talet och som förstärktes genom flera revolutioner, inklusive de ungerska revolutionerna 1848 och 1956. Det är svårt att lösa dessa konflikter, men jag tror att medlemmarna i det utvidgade EU kommer att finna svaren, tillsammans med EU-medborgarna.
Det europeiska området för säkerhet och Schengenöverenskommelsen ger oss skydd. Samtidigt får vi inte glömma bort att Europas gränser inte är desamma som Europeiska unionens. I våra ansträngningar att göra unionen säker får vi inte glömma vår solidaritet med de nationer vars företrädare inte sitter här ibland oss nu. Europa, och Europeiska unionen inom Europa, kommer endast att kunna bli en stor och stark gemenskap om ansvaret för att garantera säkerheten går hand i hand också med dess okuvliga strävan efter frihet.
Mina damer och herrar! Jag behöver inte tala med er nu om ungrarnas engagemang när det gäller frihet, eftersom ni alla känner mitt folk. Jag har ofta fått frågan vad vi ungrare för med oss in i Europeiska unionen. Bland mycket annat tar vi med oss vår tro och vår beredvillighet att verka för ett EU som är fritt och säkert och bygger på solidaritet. 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Även jag vill hylla kommissionsledamot António Vitorinos arbete under de senaste fem åren. Han har verkligen varit en lysande kommissionsledamot för rättsliga och inrikes frågor. Jag hoppas att vi kommer att se mer av honom, inte minst för att han skulle kunna hjälpa oss att på området för rättsliga och inrikes frågor nå motsvarigheten till Lissabonmålet, nämligen att göra EU till världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomi. Varför har vi inte ett parallellt, formellt mål, kanske Tammerforsmålet, för att göra den utvidgade europeiska unionen till ett internationellt landmärke för mänskliga rättigheter, skydd av civila friheter och säkerhet för medborgarna? 
När det gäller rättsliga och inrikes frågor visar ministrarna inte samma entusiasm för främjandet av frihet som för främjandet av säkerhet. Säkerhet är en aspekt av frihet, eftersom ingen som går osäker är fri, men friheten ingår också i säkerheten, och ingen går säker om det görs intrång i deras privatliv eller om de fängslas på felaktiga grunder eller utsätts för diskriminering. Men rådet har inte sagt ifrån om interneringslägret Guantánamo Bay och försöker tvinga på oss ett avtal med USA om överföring av passageraruppgifter, som utgör en överträdelse av EU:s uppgiftsskyddslagstiftning. Det har också tillåtit begränsningar av den fria rörligheten, som min ungerska kollega har sagt.
I anslutningsfördraget finns det en skyddsklausul när det gäller rättsliga och inrikes frågor, men den inriktas enbart på kontroll av genomförandet av åtgärder för ömsesidigt erkännande och straffrättsliga rambeslut. Det finns ingen klausul för att kontrollera om asylsökande blir nödlidande, om homosexuella förvägras lika rättigheter, eller om det begås övergrepp mot etniska minoriteter. Vi måste ha en mekanism för en pågående ömsesidig kontroll, för att övervaka kvaliteten på medlemsstaternas rättsväsenden.
Invandringen måste hanteras mycket bättre i framtiden. Medlemsstaterna har enats om det mesta av den gemensamma asylpolitiken, men har sänkt skyddsstandarderna för att göra detta. Mycket lite har avtalats för att rationalisera de byråkratiska förfarandena för lagliga invandrare, och det är oroväckande att det saknas progressivt och aktivt engagemang när det gäller respekt för mångfalden och att det saknas visionär integrationspolitik.
Gårdagens ceremoni med hissandet av de tio nya flaggorna var fantastisk och stämningsfull, men den bild som presenterades var helt fläckfri. I min stad hör en tredjedel av befolkningen till etniska minoriteter. Vi måste bli bättre på att tjäna hela vår befolkning med rättvis och allomfattande politik. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag instämmer starkt med föregående talare. I kölvattnet efter den 11 september har mycket förtryckande lagstiftning drivits igenom. Detta är ett stort problem, eftersom det tycks vara så att rättssäkerheten åsidosätts i kampen mot terrorism. Att åsidosätta rättssäkerheten innebär att man i själva verket låter terroristerna vinna på en annan front.
I dag röstade vi för tredje gången om vad som i stort sett var samma fråga. Detta är mycket oroväckande, eftersom det visar att rådet var mycket ovilligt att godta parlamentets demokratiska vilja: rådet hoppades uppenbarligen på att det skulle få det önskade svaret om det frågade oss tillräckligt många gånger.
När det gäller frågan om PNR-uppgifter är det ytterst viktigt att medborgarna har rätt till uppgiftsskydd. Om ett avtal sluts skall vi ha samma rättigheter som USA:s medborgare; det är ett absolut krav.
Frågan om kristendom kontra islam är ett stort problem. Detta är inte godtagbart. Alla människor måste kunna leva fritt i EU, vare sig de är muslimer, kristna eller har någon annan religiös tro. Alla har rätt till lika rättigheter.
Det finns mycket hyckleri när det gäller medborgare från de nya medlemsstaterna. Samtliga av de 15 ”gamla” medlemsstaterna har infört åtgärder som begränsar rättigheterna för medborgare i de nya medlemsstaterna att få arbete, resa eller uppbära sociala förmåner i de ”gamla” medlemsstaterna. Detta skapar dubbla standarder, och det är ett stort problem.
Slutligen har vi ett stort problem när det gäller frågan om tredjelandsmedborgare i Europeiska unionen med denna ”fästning Europa”-mentalitet, som utestänger de så kallade icke önskvärda: människor som inte är vita, inte kommer från västländerna eller inte är kristna. Problemet med att alltmer förtryckande lagstiftning införs finns i alla medlemsstater. Även avtal som Genèvekonventionen åsidosätts i syfte att hålla människor borta från EU. Vi måste riva ned skiljemurarna. EU måste vara öppet, och vi måste hjälpa dessa människor. Det är nödvändigt att undersöka anledningen till att de flyr från sina hemländer. Det är det rätta sättet att se på begreppet fred, säkerhet och rättvisa för alla. 
Paisley (NI ).
   – Herr talman! Jag har begärt ordet för att säga några avskedsord. Många kommer förmodligen att bli glada över detta, och några kanske blir ledsna. Det gör mig inte särskilt glad, men eftersom jag nu leder Nordirlands största parti har jag fler plikter hemma, och jag anser att jag måste ägna mig åt dem, särskilt vid denna tidpunkt, när vissa överläggningar förs.
Jag har varit ledamot av parlamentet under de senaste 25 åren, och har stått högst upp på valsedlarna i Nordirland. Jag har belönats med det största antalet röster av alla som har valts till parlamentet.
Den snabba ökningen av parlamentets befogenheter är denna tids största politiska mysterium. Jag anser dock inte att detta är det fördelaktigaste för EU-medborgarna. Utvidgningen har utlöst ett sammanbrott i samarbetet mellan Europas suveräna stater och lett till att en suverän europeisk superstat har byggts upp, det nya Babels torn.
Effekterna av den fullständiga konflikten mellan de europeiska suveräna staternas frivilliga samarbete och det diktatoriska införlivandet av dessa stater i en europeisk superstat är inte märkbara ännu. I vår historia har supermakter alltid varit till förfång för freden. Krigen på Balkan under de senaste åren har lämpligen glömts bort när hetsiga förespråkare för ett allsmäktigt Europa talar om för oss att det nya Europa har förebyggt och förhindrat krig. En del förebyggande, och en del förhindrande.
Den nuvarande utvidgningen medför massor av svårigheter, på det ekonomiska området i allmänhet och på jordbruksområdet i synnerhet. Det återstår att se exakt hur allvarliga följderna av detta blir i EU. Tiden kommer att utvisa detta.
Jag välkomnar särskilt att Förenade kungariket kommer att genomföra en folkomröstning och att de vanliga EU-medborgarna i Förenade kungariket inte kommer att berövas sin rätt att säga sin mening om detta betydelsefulla beslut.
Kontinenten Europa är inte vårt fädernesland och kommer aldrig att vara det. Europas nationaliteter har inte förändrats; de är Guds skapelse. Det spelar ingen roll hur syndig människan än är; Gud har gett oss sin son, konungarnas konung, vår Herre och Frälsare. Han är hela världens konung och kommer att regera och härska i all evighet. 
Von Boetticher (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja rätta er. Jag tror att det av protokollet kommer att framgå att min kollega Hubert Pirker avstod från sina två minuter så att jag har fyra minuter.
Herr talman, mina damer och herrar! Utvidgningen österut av vår europeiska union den 1 maj till det som nu är 25 länder skedde inte över en natt – det var en tioårig process som krävde enorma ansträngningar både av det gamla EU och av de nya medlemsstaterna. Inom området rättsliga och inrikes frågor var många medborgare i EU:s gamla medlemsstater rädda för ökad brottslighet efter utvidgningen. Här gjorde emellertid anslutningsförhandlingarna och ett mycket omfattande samarbete med de nya medlemsstaterna att vi kunde uppnå en hel del.
Vem skulle för tio år sedan ha trott att tyska och polska gränsvakter en dag skulle kontrollera sina gränser gemensamt? De nya medlemsstaterna var också mycket framgångsrika när det gällde att bekämpa inhemska brott, och de gamla medlemsstaterna fick därför ofta överge sina fördomar. Inför alltfler hot, särskilt från den internationella terrorismen, måste vi i framtiden i ännu högre utsträckning agera som européer. Efter attacken den 11 september i New York såg vi vad som tyvärr var ett enstaka framsteg i vår gemensamma politik inom rättsliga och inrikes frågor, då en mängd beslut fattades på rekordtid: den europeiska arresteringsordern, en gemensam definition av terrorismen, som innefattar en ram för påföljder och frysning av alla medel för terrorsyften. Efter bara ett år avtog tyvärr intresset, och vi här i kammaren lyckades inte ens stärka Europolsystemet för att bekämpa terrorismen.
Ännu en gång agerade nationerna på egen hand, och det blev aktuellt med nationell lägesmarkering. Först efter de tragiska bombexplosionerna i Madrid hamnade frågan återigen högst upp på vår dagordning. I rådet inrättades snabbt en tjänst som samordnare för kampen mot terrorism, tyvärr utan någon egentlig makt. De åtgärder som vidtogs efter den 11 september 2001 – dvs. för nästan två och ett halvt år sedan – har ännu inte genomförts i medlemsstaterna. Resultatet är att parlamentet och Europeiska unionen har gjort sina läxor men inte medlemsstaterna, så de kommande viktiga frågorna står redan på dagordningen för en nu utvidgad union. Vår visumpolitik måste harmoniseras och innefatta inrättandet av ett system för visuminformation. Standarder för gränsskydd måste göras enhetliga och kontrolleras av ett europeiskt kontor för gränsskydd, och den andra generationen av Schengens informationssystem måste äntligen slutföras. Europol måste bli ännu mer delaktigt i den nationella kampen mot brott och få mer arbetskraft, och vi behöver snarast den europeiska allmänna åklagaren för att effektivt kunna bekämpa bedrägeriet i Europeiska unionen. 
Inom denna ram behöver de nya medlemsstaterna vidta ännu mer avgörande åtgärder mot korruption än vad som hittills skett. Samarbetet med tredjeländer behöver också utökas, eftersom terrorismen inte bara skall bekämpas i Europa utan i hela världen. 
Under denna mandatperiod har vi uträttat en hel del för EU-medborgarnas säkerhet. En stor del gick emellertid om intet som ett resultat av behovet av enhällighet i rådet och på grund av nationell egoism. Det är anledningen till att det knappast finns ett område där ikraftträdandet av det konstitutionella fördraget är så viktigt som inom politiken för rättsliga och inrikes frågor. Det enda sättet för EU med 25 medlemmar att effektivt kunna bekämpa terrorismen och den organiserade brottsligheten är om vi genomför enklare och mer öppna förfaranden. Rådet måste i synnerhet gå över till omröstning med majoritet. När fördraget trätt i kraft bör dessutom budgeten ökas betydligt, eftersom inte bara jordbruk och ekonomiska strukturer utan även säkerhet kostar pengar. Jag hoppas därför på ett konstruktivt och särskilt fokuserat samarbete i det nyvalda parlamentet. Ni förtjänar vårt tack, kommissionär Vitorino. Vi var inte alltid överens i asylfrågor, men vi gav er alltid starkt stöd när det gällde rättsliga och inrikes frågor, och jag hoppas att det var detta som orsakade starka applåder från vänster, eftersom det visar att vi i framtiden kommer att kunna agera tillsammans och bli starkare än vi varit tidigare. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt skulle jag vilja välkomna det första beslut som fattats i dag av det utvidgade Europaparlamentet, som alltså avvisade rådets ansträngningar att på nytt lägga fram frågan om att sluta ett avtal om behandling och överföring av personuppgifter om europeiska passagerare från flygbolag till det amerikanska utrikesministeriet.
Herr kommissionär! Frågan om frihet och säkerhet i EU med 25 medlemmar, som vi diskuterar i dag, är direkt kopplad till säkerheten under Olympiska spelen som arrangeras i Grekland nu i sommar. Att genomföra spelen på säkra villkor har alltid varit det enda bekymret, även förr i tiden, vilket är anledningen till att freden var den allvarligaste delen av förberedelserna, så att idrottarna och åskådarna kunde komma säkert till Olympia. Även om det låter romantiskt tror jag att främjandet av fredsidén i moderna tider och utbildning av människor i fredlig samexistens skulle kosta betydligt mindre och leda till mer bestående resultat än att förstärka polisen och användningen av militära medel. För EU med 25 medlemmar är 2004 års olympiska spel ett gyllene tillfälle att främja idén med fred på världsnivå, och med detta avser jag idealen med fred, samarbete och dialog samt avvisande av våld som ett sätt att lösa meningsskiljaktigheter.
Tyvärr talar verkligheten i den moderna världen om intensifiering av blint våld, hat och terrorism. Offentliggörandet av foton som visar fångar i Irak som blir torterade och förnedrade visar hur brutal och barbarisk människan kan bli när hon blir inblandad i krig och våldshandlingar. Samtidigt visar det graden av pressfrihet vi har uppnått och bör bibehålla.
Herr kommissionär! Nu har det snart gått tre år sedan attacken mot tvillingtornen och inte nog med att terrorismen inte har utrotats, den förefaller dessutom skapa brutaliserande villkor för dem som hör till moderna demokratier och som borde försvaras med grundläggande friheter och mänskliga rättigheter. Kommer de politiska ledarna att inse att det krävs en annan strategi för att hantera terrorismen och höja säkerheten? Europeiska unionen med 25 medlemmar behöver erbjuda ett alternativ, en ny syn, och besvara den centrala frågan om det går att åstadkomma säkerhet på en planet med stora olikheter i ekonomisk och social utveckling och i fördelningen av de förmåner som demokrati, vetenskap och teknik ger.
Om vi skall stärka säkerheten i Europeiska unionen och få en säkrare värld behöver vi definitivt nya, alternativa, icke-militära politikområden och strategier samt en starkare roll för medborgarna, särskilt kvinnorna. Vi hoppas att den nya konstitutionen snart kommer att godkännas och utgöra den demokratiska ram som stärker de grundläggande friheterna och säkerheten i Europa och i världen.
Avslutningsvis vill även jag gratulera er, herr kommissionär, till det exceptionella arbete ni utför som kommissionär när det gäller att främja området för frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen, en strävan som tyvärr har visat sig vara betydligt svårare än att inrätta den inre marknaden och den gemensamma valutan. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Värderade kommissionär! I festtal säger vi att vi alla är minoriteter i EU. Vitsen med det hela är att ingen kan sätta sig på någon annan grupp.
Övervakningen av minoriteters rättigheter var en mycket viktig del av utvidgningsförhandlingarna, ändock saknas det en politik för språkliga minoriteter i EU. Vi har krävt mer av ansökarländerna än av de tidigare medlemsländerna. Läget på Cypern efter folkomröstningen visade också senast att vi behöver miniminormer för hur etniska och språkliga minoriteter skall behandlas och för vilka rättigheter som skall finnas. Det är därför viktigt att konstitutionen antas med respekt för mångfald och att EU ansluter sig till Europarådets konvention om mänskliga rättigheter, men också till Europarådets konventioner om minoriteter, både ramkonventionen och stadgan om regionala språk.
Därigenom skulle EU snabbt få en måttstock för minoritetspolitiken. Kränkningar av minoriteters rättigheter bör kunna behandlas enligt artikel 7 i vårt nuvarande fördrag. En medlemsstats rättigheter skulle då upphävas vid kränkning av minoriteters rättigheter. Det är nu dags att EU tar steget fullt ut och erkänner och har en verklig strategi för respekt för språklig mångfald. 
Liepiņa (PPE-DE ).
   – I likhet med talarna före mig är jag verkligen glad över att tala här för första gången. Jag kommer inte att särskilt hänvisa till vår inhemska situation i Lettland, och jag kommer inte heller att tala om minoriteter – det blir tillfälle till det vid andra tillfällen – utan om Europa som helhet.
Som vi redan har hört är det otänkbart med frihet utan säkerhet, men hoten mot friheten i dag är helt annorlunda jämfört med hur det var för inte så länge sedan. Tidigare kom hoten mot friheten huvudsakligen från andra länder, men i dag är det inte så i Europa.
Europeiska unionen är i sig ett bevis för detta. Hotet mot friheten finns inom landet – ökat våld, organiserad brottslighet, terrorism och korruption är de mest direkta hoten mot friheten och olika mänskliga rättigheter. Den kriminella världen har under lång tid inte känts vid gränserna, och därför är samarbetet mellan olika säkerhetsorgan inom och utom Europeiska unionen särskilt viktigt.
Europeiska unionen måste göra allt som står i dess makt för att se till att detta samarbete fungerar. Hoten mot enskilda personer är i dag inte längre försumbara. Vi får inte tillåta en situation där rädsla kännetecknar människors tankar och handlingar, och där vi på grund av rädsla är beredda att falla undan eller kompromissa med dem som inte respekterar oss. För att kunna säkerställa mänskliga friheter måste vissa offer göras. Det är endast genom en viss begränsning av friheten som vi kan uppnå säkerhet. Om vi håller våra ideal i minnet när vi diskuterar i vilken utsträckning friheten bör begränsas av säkerhetsskäl – och dessa diskussioner får aldrig upphöra –, då är vi på rätt väg. 
Cilevičs (PSE ).
   – Europeiska unionen – och i dag får jag äntligen säga ”vår union” – har omvandlats från en ekonomisk union till det vi kallar en union ”som bygger på värden”.
Den ökande mångfalden när det gäller kulturer, språk och religioner är utan tvivel ett av dessa grundläggande värden. Mänskliga rättigheter är universella, och de måste utvidgas till att omfatta alla, utan diskriminering på grund av kön, ålder, materiell status, etniskt ursprung, modersmål eller medborgarskap. Nationella minoriteters rättigheter är en oförytterlig del av de grundläggande rättigheterna.
Låt oss vara ärliga och medge att allvarliga problem på detta område fortfarande finns både i de gamla och nya medlemsstaterna, inbegripet mitt eget land Lettland. Dessa frågor ingick i Köpenhamnskriterierna inför anslutningen. Erfarenheten kommer att visa i vilken utsträckning dessa kriterier har uppnåtts, men vad kommer att hända sedan?
Jag tror att vi måste gå vidare från retoriken om mänskliga rättigheter till en permanent och praktisk delaktighet; vi måste slutföra antagandet av mekanismer för att övervaka rättsligt bindande regler och genomförandet av dem. Ett mycket viktigt steg i den riktningen har redan tagits. Det har redan nämnts i dag att utkastet till konstitution innefattade en stadga om grundläggande rättigheter och att det i utkastet till konstitution hänvisas till minoriteters rättigheter. Antagandet av ett direktiv om jämlikhet mellan raser bör särskilt noteras. Dessa steg är emellertid bara de första.
Jag tittar på rubriken för vår diskussion i dag: ”EU-medborgarnas frihet och säkerhet”. Inom området för den europeiska friheten och säkerheten måste frihet, säkerhet och jämlikhet ges till alla – även flyktingar, invandrare och gästarbetare. Vi har mycket arbete framför oss. Jag tror att vi, EU-medborgarnas valda företrädare, i samarbete med andra europeiska organisationer, i första hand Europarådet, kommer att lyckas med att lösa denna mycket viktiga utmaning. 
Newton Dunn (ELDR ).
   – Herr kommissionär! Som ni vet ökar den organiserade brottsligheten mycket kraftigt. Den är huvudsakligen baserad utanför unionen, men den slår mot våra medborgare och kan korsa unionens inre gränser hur lätt som helst. Rekordmängder heroin och kokain kommer in, attackerna mot Internet och handeln med olagliga invandrare, kvinnor och barn ökar varje dag. Penningtvätten är mycket utbredd, och även enorma kvantiteter piratkopierade varor och förfalskad valuta drabbar oss. Ni vet detta lika bra som jag. Det är mycket skrämmande.
Våra rättsväsenden är dock endast nationella eller lokala, och de kan inte korsa våra inre gränser. Nationella politiker får inget erkännande för att bekämpa brottslighet utanför sina egna medlemsstater. På det hela taget misslyckas vi med att bekämpa den internationella organiserade brottsligheten, och det är därför den växer sig starkare.
Jag har nyss lämnat er en broschyr. Jag gav även pressen en kopia i eftermiddags vid en presskonferens. Titeln är ”Europa behöver ett FBI”. Herr kommissionär! Jag upprepar andra ledamöters uppfattning – ni har varit en mycket bra kommissionsledamot på detta område. Jag hoppas att ni, vare sig ni stannar här eller gör något annat, kommer att hjälpa oss att engagera de nationella politikerna, som hittills har saknat vilja att uppbåda de nödvändiga vapnen för att bekämpa den internationella brottsligheten. 
Wittbrodt (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag säga att jag verkligen är tacksam över att talman Pat Cox bjöd in president Lech Walesa till gårdagens ceremoni när flaggorna hissades i min hemstad Gdansk. Lech Walesa är en symbol för de förändringar som leder till politisk frihet i Europa.
Den nu genomförda utvidgningen av Europeiska unionen innebär att 450 miljoner medborgare befinner sig inom ett område med ojämförbart större frihet, säkerhet, stabilitet och framsteg. Unionens erbjudande om medlemskap till de tidigare kommuniststaterna föranledde dessa att fullgöra den stora uppgiften med reformer för att uppfylla högre normer, exempelvis Köpenhamnskriterierna. Detta visar att ett tydligt erbjudande om en sådan möjlighet kan påverka hela inrikes- och utrikespolitiken i ett land som vill bli medlem i gemenskapen. Det utgör därför ett av de mest effektiva instrument som unionen förfogar över, och kan resultera i en ökad frihet och säkerhet för medborgarna. Det finns emellertid en risk för att Europeiska unionen till följd av utvidgningen enbart eller huvudsakligen koncentrerar sig på integrationsprocessen, i stället för att utöva verkligt inflytande på sina grannländer. Detta får inte hända.
De nya medlemsstaterna kan vara till stor hjälp här, och det gäller också Polen. Jag vill därför betona att vi snarast behöver inrätta en djärv politik när det gäller områdena söder och öster om Europeiska unionen. Detta inbegriper Turkiet. Trots det stora antalet politiska, kulturella och ekonomiska frågetecken för närvarande bör vi hålla medlemskapet öppet för alla som är villiga att uppfylla kriterierna för att bli medlemmar i Europeiska unionen.
Avslutningsvis vill jag understryka att den politik med ökande frihet och säkerhet som vi diskuterar här i dag, och som kommissionär António Vitorino talade om, finns med i bestämmelserna i utkastet till konstitutionellt fördrag. Jag tänker på artikel 58 om Europeiska unionen och dess omedelbara närhet, liksom bestämmelserna om de grundläggande pelarna när det gäller att respektera frihet och säkerhet. Jag vill därför säga att jag anser att detta utkast bör fullföljas så snart som möjligt. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Vitorino! Under de senaste fem åren har inrättandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa utgjort en stor del av arbetet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och vi kan definitivt säga att det resulterat i stora reformer och påtagliga framsteg i riktning mot att ge medborgarna alltmer omfattande rättigheter.
Såsom flera av mina kolleger här har sagt har nu gränserna för den nya europeiska unionen expanderat österut och söderut i riktning mot Medelhavet. Vi måste överföra de erfarenheter vi gjort och de åtgärder vi vidtagit till dessa nya gränser för att framför allt garantera medborgarnas säkerhet: Schengen blir en acceptabel utveckling först när vi har säkra garantier, säkrare än de vi för närvarande har.
Gränskontrollen är ett gemensamt problem, och vi måste återigen betona att det inte är en privat fråga för enskilda yttre stater. Instrumenten för att omvandla dessa synergier till praktik heter Europol och Eurojust, och vi måste stödja dem med övertygelse och, kort sagt, med lämpliga resurser. Det är bara på detta sätt som vi alla tillsammans kan bekämpa de faror som hotar området för frihet, säkerhet och rättvisa: olaglig invandring, människohandel, prostitution, narkotika och multinationella företag för organiserad brottslighet. Högst upp på listan står emellertid en skyldighet: kampen mot terrorismen.
Avslutningsvis finns en utmaning som eventuellt är lika viktig och som väntar på dem som kommer att vara här nästa mandatperiod: att uppnå ett verkligt europeiskt medborgarskap, snabba asylförfaranden och verklig fri och rättvis rörlighet för alla.
Tillåt mig, när jag nu avslutar detta inlägg och min tid i parlamentet, att tacka kommissionär António Vitorino, utan att smickra honom. När jag kom hit 1994 fick jag höra att för att bli en god parlamentsledamot skulle jag behöva kritisera och kanske gräla med kommissionen varje dag. Jag lyckades inte med det: antingen är jag inte en god parlamentsledamot, herr Vitorino, eller också är ni en god kommissionär. Jag tror att det sistnämnda är det korrekta svaret. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska unionen har gått in i en historisk ny fas och har nu en total befolkning på över 450 miljoner invånare. Vår union som nu utvidgats till tjugofem länder har en större politisk, geografisk och ekonomisk innebörd. Vi har börjat dela våra gemensamma intressen både inom området för ekonomi och den inre marknaden, och inom de ansvarsområden vi möter när det gäller hoten mot stabiliteten och säkerheten som inte begränsas till nationsgränserna. Jag tänker på terrorismen, den organiserade brottsligheten, den illegala invandringen, narkotikahandeln och människohandeln.
Terrorismen är ett alarmerande problem som vi för närvarande står inför, och det bör få högsta prioritet. Den innebär ett hot mot säkerheten, våra demokratier och vår civilisations grundvalar. Mer specifikt är det respekten för mänsklig värdighet, frihet, demokrati, jämställdhet, respekten för lagen och för mänskliga rättigheter som hotas. Europeiska unionen måste göra allt den kan för att skydda sina medborgare, skärpa gränskontrollerna och förbättra säkerheten när det gäller resehandlingar genom att införa biometriska uppgifter och inrätta visumsystem och Schengens informationssystem (SIS II).
Jag vill emellertid återigen framhäva att om säkerheten skall förbättras måste det alltid ske i överensstämmelse med de andra två beståndsdelarna i vårt europeiska område, nämligen frihet och rättvisa. Den 1 maj innebar också stora förändringar på området rättsliga och inrikes frågor. En ny institutionell ram har nu trätt i kraft: inom området för visum, asyl och invandring kommer medbeslutande med parlamentet att träda i kraft liksom omröstning med kvalificerad majoritet i rådet. Parlamentets roll kommer förhoppningsvis att resultera i större effektivitet när det gäller de upprepade förseningarna i rådet, vilket många talare, inklusive Christian Ulrik von Boetticher, har påpekat här.
Kommissionär António Vitorino som är här i dag förtjänar att lovordas för sitt utmärkta arbete på detta område och sin positiva inställning till att samarbeta med parlamentet. Jag hoppas att det utmärkta arbete han har åstadkommit här hjälper honom att få ett ännu högre ansvar i vår europeiska gemenskap.
Protasiewicz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rätten till fri rörlighet, dvs. rätten att välja var man vill vistas både yrkesmässigt och privat, är en av många viktiga grundläggande friheter och rättigheter som unionens medborgare åtnjuter sedan unionen inrättades. Denna rättighet, denna frihet, finns inskriven i fördragen. Den ingår även i stadgan om de grundläggande rättigheterna och har sina egna mycket praktiska dimensioner. Jag tänker på slopandet av de inre gränskontrollerna och avskaffandet av alla administrativa hinder mot att bosätta sig och ta ett arbete var som helst inom hela unionens territorium.
Från och med den 1 maj får medborgarna i de nya medlemsstaterna resa i hela unionen utan pass. De har snabbt utnyttjat denna rättighet och njutit av att göra det från den allra första dagen. Detta har givit dem en känsla av att verkligen tillhöra gemenskapen, även om de fortfarande måste visa ID-kort vid gränserna. Medborgarna i unionens nya medlemsstater förstår att det är motiverat att delvis begränsa deras rätt till fri rörlighet till dess att deras regeringar är beredda att fullständigt integreras i Schengens informationssystem.
Detsamma kan inte sägas om de restriktioner som flera regeringar infört när det gäller tillträde till arbetsmarknaden. Det finns inga rationella motiv till dessa beslut. De bygger helt och hållet på överdriven rädsla eller kall politisk beräkning inför nästa val till de nationella parlamenten. Det finns inget empiriskt belägg för att en stor våg av medborgare från de nya länderna kommer att översvämma Europeiska unionens gamla medlemsstater i jakt på arbete. Undersökningar som utförts av oberoende forskningscentrum, och som lagts fram av kommissionär Margot Wallström, visar på det motsatta. Under de kommande fem åren bör ekonomisk invandring från unionens nya länder till de gamla inte överstiga 1 procent av befolkningen i de tio nya medlemsstaterna. Erfarenheterna från tidigare utvidgningar tyder på att utvidgningen ledde till en minskning av antalet ekonomiska invandrare, snarare än en ökning. Detta är vad som kommer att hända denna gång. Medborgarna i de nya medlemsstaterna vill hitta arbete i sina egna länder, och de tror att medlemskapet i unionen kan hjälpa dem att göra det.
Jag tar därför detta tillfälle i akt för att vädja om att restriktionerna när det gäller tillträde till arbetsmarknaden skall avskaffas så snart som möjligt. Detta skulle säkerligen inte innebära någon katastrof för de gamla länderna. Dessutom skulle de nya medlemsstaterna i unionen se det som ett påtagligt tecken på att även de fullständigt kan åtnjuta de rättigheter och friheter som är tillgängliga för medborgarna i hela Europeiska unionen. 
Brejc (PPE-DE ).
   – Herr talman! I min egenskap av ledamot i konventet om Europas framtid deltog jag i utarbetandet av det konstitutionella fördraget. Låt mig därför ta detta tillfälle i akt för att uttrycka förhoppningen att det nya konstitutionella fördraget skall antas i år och att förfarandena för att godkänna det konstitutionella fördraget i medlemsstaterna skall äga rum inom rimlig tid. Som ledamot i konventet ville jag särskilt att stadgan om de grundläggande rättigheterna och friheterna skulle bli en fullständig del av det konstitutionella fördraget. Detta är inte bara viktigt för själva stadgan och dess betydelse i Europeiska unionen utan också för att den har en särskild symbolisk mening för dem av oss som kommer från de forna socialiststaterna. Det är också viktigt för euroskeptikerna, som kan se att de mänskliga rättigheterna och friheterna i allmänhet är mer omfattande än i våra konstitutioner. Jag tror emellertid att den slovenska konstitutionen är ovanligt bra.
Samtidigt är detta ett tydligt tecken på att vi blivit medlemmar i en gemenskap av demokratiska stater som respekterar och skyddar mänskliga rättigheter och friheter. Jag ser Europa som en blomstrande gemenskap där fred, välstånd och säkerhet för människor och egendom är verklighet och inte bara en politisk slogan. Vi måste göra allt för att se till att terrorismen och brottsligheten inte ökar utan i stället minskas avsevärt. Vi behöver inte stora nya byråkratiska organisationer inom Europeiska unionen, men vi behöver nytt och ökat samarbete mellan polisstyrkorna i medlemsstaterna. Så långt det är möjligt behöver vi inrätta en gemensam politik i kampen mot terrorismen och brottsligheten och för att öka effektiviteten i våra säkerhetstjänster genom gemensamma åtgärder. Det är också viktigt att vi samarbetar när det gäller att kontrollera Europeiska unionens yttre gränser effektivt och att nyanserat stöd ges till de stater som bär den tyngsta bördan på detta område.
Slovenien är ett fredligt och säkert land där människor i säkerhet kan promenera på gatorna i våra städer, även under dygnets mörka timmar. Det är allmänt bekant att det inte är säkert att göra det på många platser i Europa. Jag hoppas därför att Europeiska unionen, utöver att ägna sig åt ekonomisk, vetenskaplig och allmän social utveckling, särskilt kommer att uppmärksamma medborgarnas säkerhet och skyddet av deras egendom. 
Vitorino,
   . – Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort. För det första vill jag personligen tacka de parlamentsledamöter som har riktat vänliga ord till mig. Det har varit ett privilegium för mig att vara den första kommissionsledamoten för rättsliga och inrikes frågor. Det har varit en mycket givande erfarenhet att föra ett så nära och fruktbart samarbete med parlamentet, i synnerhet med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Detta är inte en fråga om tro. Det handlar om en djup övertygelse om att detta område med frihet, säkerhet och rättvisa kommer att vara den drivande kraften i den europeiska integrationsprocessen under de kommande åren. Jag är övertygad om att parlamentsledamöterna kommer att återvända till sina väljare i juni och känna sig stolta över det arbete som de har utfört på detta område under de fem senaste åren.
Herr talman! På grund av att ni personligen har varit talman för de flesta parlamentssammanträden som jag har deltagit i har det varit en glädje att ha er som min privata talman! Tack så mycket.
Talmannen.
   – Den hjärtliga atmosfären i kammaren märks tydligt. Jag kan också vittna om det enastående samarbete parlamentet alltid har haft med kommissionär António Vitorino, och jag instämmer i alla de andras gratulationer. 
Jag vill också säga mycket kort att det har varit ett nöje och en stora ära att leda detta sammanträde i parlamentet som har bevistats av företrädarna för medborgarna i 25 länder.
Debatten är nu avslutad. Nästa sammanträde kommer att äga rum i morgon, onsdagen den 5 maj, mellan kl. 10.00 och 13.00.
(1) 

