Az Európai Tanács előkészítése az ír népszavazás után (vita)
Elnök
A következő napirendi pont a Tanács és a Bizottság nyilatkozatai az ír népszavazást követő Európai Tanács előkészítéséről.
Janez Lenarčič
a Tanács hivatalban lévő elnöke. - (SL) Az Európai Tanács szlovén elnökség alatti második találkozója holnap kezdődik meg. Engedjék meg nekem, hogy ismertessem az állam- és kormányfők által megvitatni készült főbb területeket. Az első vitát mindenképpen az Írországban a Lisszaboni Szerződésről múlt csütörtökön rendezett népszavazás után előállt helyzet vizsgálatának szenteljük. Először is szeretném megismételni az Európai Tanács elnöke, Janez Janša szavait: "Az elnökség sajnálja az ír szavazók döntését, és ezért csalódott. Mondani sem kell, hogy tiszteletben fogjuk tartani az ír nép kinyilvánított akaratát.”
Miután közzétették a népszavazás hivatalos eredményét, az Európai Tanács elnöke beszélt azon tagállamok számos vezetőjével, amelyek még nem fejezték be a ratifikációs folyamatot. Igazán bátorító tudni, hogy ezek a tagállamok eltökéltek a ratifikáció folytatása mellett. Ahogyan az Európai Tanács elnöke is kiemelte, a Lisszaboni Szerződés létfontosságú az Európai Uniónak és polgárainak, mivel nagyobb hatékonyságot és több demokráciát, átláthatóságot eredményez.
Tény, hogy az Unió előtt álló problémák és kihívások megmaradtak. Az is tény, hogy az ír népszavazás kedvezőtlen kimenetele nem segít e problémák megoldásában. Az Európai Tanács holnapi találkozóján az állam- és kormányfők arról fognak tanácskozni, hogy milyen módon lehetne ezt a helyzetet a legjobban orvosolni. Erőfeszítéseket fognak tenni egy, a további munkára vonatkozó menetrend kitűzésére. Az elnökség meggyőződése, hogy a megoldás az Írországgal való együttműködésben van, és hogy az Unió nem fog újra a 2005-ös helyzettel szembenézni.
Az Európai Tanács elsősorban a Taoiseach-ra, Brian Cowen úrra figyel majd, amint ismerteti a népszavazás eredményének körülményeit, és az ilyen kimenetel okait.
Az Európai Tanács természetesen nem hagyja figyelmen kívül az előttünk álló más fontos kihívásokat sem. Az EU továbbra is működik. Ezért az állam- és kormányfők második fő vitája az emelkedő élelmiszer- és olajárak kérdésére összpontosít. Tény, hogy az emelkedő árak hozzájárultak az élelmiszerárak inflációjának elszabadulásához, és az EU-n belüli általános inflációhoz is. Ezek a magas árak különösen az alacsony jövedelemmel rendelkező családokat érintették közvetlenül.
Globálisan leginkább a fejlődő országok érintettek, mint nettó élelmiszerimportőrök. Létfontosságú, hogy az Európai Unió szerepet játsszon a megfelelő válaszok kigondolásában, és az is, hogy egységet mutasson a következményekkel kapcsolatos intézkedéseiben, nem csak az EU lakosságának legszegényebb részeire, hanem a fejlődő országokra is összpontosítva. Ezért várható, hogy az Európai Tanács támogatni fogja a szükséges lépéseket, mind EU-n belül, mind nemzetközi szinten. Hadd ismertessem ezeket röviden.
Az Európai Unió már tett az élelmiszerárakra nehezedő nyomás enyhítésére szolgáló lépéseket az intervenciós készletek eladásával, az export-visszatérítések csökkentésével, a területpihentetési követelmény 2008-ra vonatkozó megszüntetésével, a tejkvóta növelésével és a gabonaimportra vonatkozó vámok felfüggesztésével, ezáltal növelve a kínálatot, és segítve a mezőgazdasági piacok stabilizációját. Mivel az alacsony jövedelmű családok érintettek a leginkább, természetes, hogy a tagállamok rövid távú intézkedéseket valósítanak meg a magas árak miatt rájuk nehezedő nyomás enyhítésére.
Az Európai Tanácsnak azonban hosszabb távra kell kitekintenie. Valójában senki sem várja, hogy a közeli jövőben az élelmiszer- és olajárak visszatérnek a korábbi szintre. Meggyőződésem, hogy a következő elnökség az Európai Parlamenttel szoros együttműködésben időben megállapodásra jut a KAP állapotfelméréséről, amely a mezőgazdasági termelés növelését és az élelmiszerellátás biztonságát szolgáló intézkedésekből áll majd.
Nagyobb figyelmet kell továbbá szentelnünk a bioüzemanyag-politikákra, meg kell találnunk azt a módot, amelynek révén biztosítjuk a fenntarthatóságot mind az EU-n belül, mind más országokban. Fontos a bioüzemanyagok második generációja kifejlesztésének ösztönzése. Általánosabban, dolgoznunk kell a kutatás-fejlesztésen a mezőgazdasági ágazatban, hogy javítsuk annak hatékonyságát és termelékenységét. A nemzetközi szinten folytatandó politikák között az Európai Tanács szándékozik rámutatni az Unió közreműködésére azokban a globális erőfeszítésekben, amelyek enyhítik az emelkedő áraknak a szegénységben élőkre gyakorolt hatásait.
Ennek része lesz az emelkedő élelmiszerárak által okozott válságra adandó jobban koordinált nemzetközi válasz, különösen az ENSZ és a G8-ak csoportja keretein belül; a nyílt kereskedelmi politikák támogatása; gyors reakciók a sürgős, rövid távú humanitárius szükségletekre; és célzott támogatások, hogy elősegítsük a fejlődő országok mezőgazdaságának fellendülését. A magas élelmiszerárak mellett az EU-nak az emelkedő olajárakkal is szembe kell néznie. Ez az európai gazdaság kiigazítását követeli meg, és ennek a kérdésnek mára egy külön vitát terveztünk szentelni.
Az elnökség további prioritása, hogy az Európai Tanácsnak hangsúlyt kell helyeznie a Nyugat-Balkán európai perspektívájának előmozdítására irányuló intézkedésekre. Különösen a stabilizációs és társulási megállapodások sorozata kidolgozásának fontosságára, a vízumliberalizációról folytatott párbeszédnek a régió valamennyi országával történő megindítására, valamint a menetrendek benyújtására mutatnék rá. Továbbá, az állam- és kormányfők hangsúlyozni kívánják az összes nyugat-balkáni ország regionális együttműködésbe való bevonásának fontosságát, és üdvözölnek majd számos ágazati kezdeményezést. A Nyugat-Balkán egy olyan régió, amelyet EU-tagállamok vesznek körül, és ezért sürgősen szüksége van az európai perspektíva megerősítésére, valamint támogatási és végrehajtási reformokra. Az elnökség nagyra értékeli az Európai Parlament támogatását e tekintetben.
Másik fő napirendi pont lesz a Millenniumi Fejlesztési Célok (MFC-k) elérése irányába tett haladás. 2008 félúton van az e célok elérése felé vezető időben. A fejlesztési támogatások legnagyobb donora, az Európai Unió tisztában van felelősségével, és aktív szerepet akar játszani abban, hogy a nemzetközi közösséget az MFC-k eléréséhez való hozzájárulásra ösztönözze. Az Európai Tanács ezért hangsúlyozni fogja az EU nemzetközi konferenciákon játszott kulcsszerepét és elkötelezettségeit.
Az Európai Tanács által megtárgyalandó kérdések harmadik köre gazdasági, szociális és környezeti kérdésekről fog szólni. Mindenekelőtt a klímaváltozási csomag felülvizsgálatával kapcsolatban elvégzett munkáról mondanék néhány szót. A szlovén elnökség a szóban forgó csomaggal kapcsolatban az összes kitűzött célt elérte. A márciusi Európai Tanács során meghozott politikai döntések kulcsfontosságúak voltak. Az Európai Tanács figyelembe veszi továbbá az energiapiacai liberalizációval kapcsolatban elért megállapodást, amelyről tegnap volt vita a Parlamentben.
A 2007. decemberi következtetések alapján az Európai Tanács felülvizsgálja továbbá a bevándorlás, az igazságügy és a terrorizmus kulcsfontosságú ügyeiben tett haladást. Végezetül, az állam- és kormányfők foglalkoznak az európai szomszédságpolitikával kapcsolatos ügyekkel is. Építve a korábbi eredményekre, valamint megerősítve azokat, a "Barcelonai folyamat: mediterrán unió” további lendületet ad majd az Unió mediterrán országokkal ápolt kapcsolatainak. Kiegészíti a folyamatos bilaterális kapcsolatokat, amelyek tovább folynak a már meglévő politikai keretek között. Az Európai Tanács feltehetőleg üdvözölni fogja az európai szomszédságpolitikán belül a keleti partnerség fejlesztésére vonatkozó újabb javaslatokat.
A találkozón az állam- és kormányfők mellesleg megvitatják a Bizottság javaslatát, amely a Szlovák Köztársaságnak a Gazdasági és Monetáris Unió tizenhatodik tagállamaként történő, 2009 január 1-jén esedékes felvételére vonatkozik. Ezért különleges jókívánságaimat fejezem ki a Szlovák Köztársaság részére.
Röviden tehát, e Parlament véleménye és vitái jelentősen hozzájárultak az Európai Tanács napirendjének megfogalmazásához. A vita, amely most kezdődik, és amelyet alapos figyelemben részesítünk, ugyancsak hasznos és fontos hozzájárulást jelent az állam- és kormányfők vitájához, ezért nagy érdeklődéssel hallgatom majd.
(Taps)
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - Elnök asszony, a holnap kezdődő Európai Tanácsnak igen súlyos napirendje van, több olyan kérdéssel foglalkozik, amellyel kapcsolatban az európai polgárok cselekvést várnak.
(Egyes zöld pólót viselő képviselők a jobboldalon felállnak, és zászlókat és plakátokat emelnek fel, amelyek az írországi "nem” szavazat tiszteletben tartására szólítanak fel. Az elnök felkéri őket, hogy távolítsák el a zászlókat és plakátokat.)
Ezek a kérdések az olaj- és élelmiszerárak emelkedése, a klímaváltozás és az energiabiztonság, a bevándorlás és a menekültek befogadása, csak hogy néhányat megnevezzek.
De természetesen elsősorban az írországi "nem” szavazat jár mindenki fejében. Ez a "nem” szavazat csalódás volt mindenki szemében, aki egy erősebb, hatékonyabb és elszámoltatható Európai Unió mellett áll. A lisszaboni szerződés központi fontosságú marad, hogy válaszolni tudjunk az Európa előtt álló kihívásokra; hogy demokratikusabb legyen az Európai Unió, nőjön a Parlament hatalma, elismerjük a nemzeti parlamentek szerepét az európai politikában; hogy javuljon Európa cselekvőképessége olyan területeken, mint a bevándorlás, az energetika, a klímaváltozás, a belső biztonság; hogy nőjön Európa koherenciája és hatékonysága a globális porondon.
Ezek a kihívások nem szűnnek meg. Az az igazság, hogy a "nem” szavazat nem oldotta meg azokat a problémákat, amelyeket a Szerződés megoldana.
Az utóbbi hat évben nagy energiát fordítottunk intézményi kérdésekre. A ma cselekvésre sürgető sok kulcskérdés mellett nem pazarolhatjuk el ezt az energiát, a világ nem áll meg, hogy megvárja Európát.
Mint azt a múlt héten elmondtam, a Bizottság teljes mértékben tiszteletben tartja az ír népszavazás eredményét. Ugyanígy tiszteletben kell tartanunk az összes nemzeti ratifikációt,
(Taps)
akár a népszavazás, akár a parlamenti ratifikáció útját választották. 19 demokratikus döntés történt eddig a folyamat során: 18 a lisszaboni szerződés mellett; egy ellene. További nyolc tagállam még nem foglalt állást.
Az ír kormány egyértelműen kifejezte, hogy tiszteletben tartja más országok jogát, hogy folytathassák a ratifikációs folyamatot. Ez, úgy vélem, magától értetődik. Minden európai ország egyenlő; minden ország joga, hogy kifejezze véleményét.
(Taps)
Miközben egyértelmű, hogy a Lisszaboni Szerződés nem léphet életbe, mielőtt egyhangúan nem ratifikálták volna, az is egyértelmű, hogy az ír szavazat az ír álláspontról szólt, de nem határozhatja meg más országok álláspontját. Azt várom, hogy azok az országok, amelyek a Lisszaboni Szerződést egyelőre nem ratifikálták, folytatják saját ratifikálási folyamatukat.
(Taps)
Az Európai Tanács lehetőséget ad arra, hogy figyelmesen meghallgassuk, mit fog mondani Cowen miniszterelnök. Nagyon szorosan együtt kell működnünk az ír kormánnyal abban, hogy megoldjuk ezt a problémát. Hadd legyek egyértelmű: Írország felelőssége, hogy hozzájáruljon ahhoz, hogy megoldást találjunk erre. Amikor a kormányok aláírják a szerződést, felelősséget vállalnak a ratifikációért. De hadd legyek ugyanilyen egyértelmű: eljött az idő, hogy komolyan vegyük a szolidaritást. Huszonhét tagállam írta alá a szerződést; erőfeszítéseket kell tennünk, hogy biztosítsuk, hogy a huszonhét tagállam megtalálja az előrelépés útját. A tagállamok egyenlő méltósággal rendelkeznek, és egyértelműnek kell lennünk ezzel kapcsolatban.
Ehhez időre és erőfeszítésekre van szükség az írek részéről, de a mi részünkről is. Nem gondolom, hogy siettethetnénk a következő lépésről szóló elhamarkodott döntést. Időre van szükségünk, hogy valódi konszenzust találjunk, és meglássuk, mi lehetséges Írországban. De ugyanígy nem szabad túl sokáig várnunk. Tudom, hogy ez a Parlament nagyon szeretne a választók számára egyértelmű helyzetet teremteni az európai választások idejére .
Az Európai Bizottság készen áll arra, hogy hozzájáruljon ehhez - és bizonyos vagyok benne, hogy ez a Parlament is -, de nem lehet elmenni azon tény mellett, hogy a kormányoknak különös felelősségük van ezen a ponton: aláírni a Szerződést, biztosítani a ratifikációt, előmozdítani az európai projektet a nemzeti közvélemények előtt. És ezen utolsó pont kapcsán hadd tegyek egy általános megjegyzést, amely szerintem hasznos lesz a jelenleg folyó vitában. Az európai intézményekkel évek óta alkalmas bűnbakként bánnak, és ez a populista kampányok termékeny talaja.
(Taps)
Amint már többször is említettem korábban, nem lehet Brüsszelt vagy Strasbourgot hétfőtől szombatig szidni, és azt várni, hogy vasárnap a polgárok Európára szavazzanak.
(Taps)
Holnap az Európai Tanács azt is hangsúlyozza majd, hogy a "nem" szavazat nem lehet ok arra, hogy az Európai Uniónak az intézményi köldöknézegetés csapdájába essen. Az utóbbi néhány évben jelentős haladást értünk el, és az európai polgárok érdekeit szolgáló politikákat határozott erőfeszítések révén valósítsunk meg. Amikor az emelkedő élelmiszer- és olajárak miatt cselekvést várnak tőlünk, nem engedhetjük meg, hogy lelépjünk erről az útról. Ezért nagyon üdvözlöm Janez Janša miniszterelnök és a szlovén elnökség döntését, hogy a Lisszabonnal kapcsolatos vitát a csütörtök esti vacsorára korlátozzák, és hogy az Európai Tanács többi részét a politikai napirendünknek szenteljék.
Ma mindenki érzi az élelmiszerárak és az üzemanyagárak emelkedése miatti nyomást, de további terhek is mutatkoznak. A szegényebb háztartásokban ezek a költségek a háztartás költségvetésének nagyobb részét teszik ki, ezért az áremelkedések még több nehézséget okoznak. Ugyanez igaz bizonyos gazdasági tevékenységekre, mivel az üzemanyag kulcsfontosságú bizonyos iparágaknak.
Két, az élelmiszer- és olajárakkal kapcsolatos közleményében a Bizottság óvatosan elemezte az áremelkedések okait, illetve azt, hogy hol okozza ez a legtöbb gondot, és hogy mit kell tennünk.
Az Európai Uniónak meg kell mutatnia, hogy intézkedések széles skáláját hozza működésbe európai és nemzeti szinten egyaránt. Dinamikusan és fantáziadúsan kell megvizsgálnunk a rendelkezésünkre álló eszközöket - hogy lássuk, melyiknek lesz valódi hatása rövid-, közép- vagy hosszú távon. Emlékezzünk az előző olajválságra, amikor Európának nem sikerült megtanulnia a hosszú távú leckét. Reméljük, hogy ezúttal nem úgy lesz, ahogyan a múltban történt, amikor az összes olajválság után visszatért minden a rendes kerékvágásba. Remélem, hogy ezúttal tényleg lehetőségünk lesz változást hozni, és paradigmaváltást érünk el Európa és a világ energiafelhasználásban.
Hogy enyhítsünk az élelmiszerekkel kapcsolatos problémákon az Európai Unióban, olyan javaslatokkal fogunk előállni, amelyek a leginkább rászorultak számára szóló élelmiszerosztási terveink kiterjesztésére vonatkoznak, mielőtt kérnénk a költségvetés kétharmadával történő növelését e sajátos területre vonatkozóan.
Továbbá, az Európai Unió rendelkezik olyan eszközökkel, amelyeket tud és fog is alkalmazni: az árak nyomon követése, a versenyjog felhasználása az élelmiszerellátási lánc ellenőrzésére, a tartalékok felduzzasztása, biztosítva, hogy a KAP felelően igazodjon a mezőgazdasági piac jelenlegi realitásaihoz.
Az olajárakkal kapcsolatban haladéktalan lépéseket indokol az, hogy segítsünk a legnehezebb helyzetben lévő háztartásokon. Ám hiábavaló lenne a kormányoknak közpénz felhasználásával ellentételezni az energiaárak emelkedését, mivel azok valószínűleg így maradnak. Meg kell vizsgálnunk továbbá, hogy milyen eszközök állnak rendelkezésünkre olyan területeken, mint a verseny és az adózás. A Bizottság olyan javaslatokkal fog előállni, amelyek növelik a szükséghelyzeti és a kereskedelmi olajkészletek átláthatóságát. Olyan javaslatokat is teszünk majd, amelyek támogatják és lehetővé teszik az alacsony szénkibocsátású gazdaságra való átmenetet, nevezetesen az energiahatékonyság területén. Támogatni fogjuk továbbá az olajat és a fosszilis energiát termelők és fogyasztók magas szintű találkozóját.
Kimondottan a halászattal kapcsolatban: a gazdasági és szociális nehézségek kezelésére létre fogunk hozni egy válságcsomagot, lehetővé tesszük a tagállamoknak, hogy rövidtávú rendkívüli támogatásokat adjanak, és újra áttekintjük a kisvállalkozásoknak nyújtott állami támogatásokra vonatkozó szabályokat. Három dolgot szeretnék mondani ezzel kapcsolatban. Először is, mindennek koordináltan kell történnie: el kell kerülnünk az elsietett nemzeti kezdeményezéseket, amelyek csupán máshová helyeznék át a problémákat az Unión belül. Másodszor, a flották azon szegmenseire kell koncentrálnunk az enyhítést célzó erőfeszítéseinket, amelyeket a legnagyobb károk értek. Harmadszor, strukturális megoldásokat kell találunk a halászati ipar túlzott kapacitására.
A nehézségek, amelyekkel ma az európaiaknak szembe kell nézniük, arra mutatnak rá, miért olyan kulcsfontosságúak az európai társadalom jóléte szempontjából az Európai Unió energiabiztonsággal, energiahatékonysággal és klímaváltozással kapcsolatos céljai, és emiatt ezek sürgetőbbek, mint valaha. Mivel az olaj és a gáz iránti kereslet továbbra is meghaladja a kínálatot, a célok, amelyekről tavaly megállapodtak, kész utat kínálnak, hogy csökkentsük Európa sebezhetőségét és a jövőben történő áremelkedések miatti gazdasági fenyegetést. A beterjesztett és a Parlament által most mérlegelt javaslatcsomag fő aspektusai döntően fognak hozzájárulni ehhez.
Az alapgondolat a következő: az energiaárak minden valószínűség szerint már soha nem térnek vissza a korábbi szintre, tehát strukturális problémával nézünk szembe. Lehetnek és kellenek is rövid távú válaszaink, nevezetesen azok számára, akik a legsebezhetőbbek a társadalmainkban. Ám a strukturális problémára strukturális választ kell adnunk. A strukturális válasz a klímaváltozási és megújulóenergia-csomagunk; hogy ne függjünk a fosszilis üzemanyagoktól, hanem mozdítsuk elő a megújuló energiaforrások használatát és javítsunk az energiahatékonyságon. Ezek az alapvetések, amelyeket követnünk kell.
(Taps)
Nos, én remélem, hogy most Európában azok, akiknek még mindig kétségeik vannak az energiával kapcsolatos paradigmaváltozás fontosságával kapcsolatban, akiknek még mindig kétségeik vannak a klímaváltozással szembeni küzdelem szükségességével kapcsolatban, végre megértik, ha nem is emiatt, de az energiabiztonság és a gazdaságunk versenyképessége miatt tényleg teljesítenünk kell a klímaváltozással és a megújuló energiaforrásokkal kapcsolatos vállalásainkat.
Az előttünk álló strukturális kihívásra adott strukturális válasz lényegében abból áll, hogy megőrizni és diverzifikálni. Megőrzésen az energiahatékonyság növelését értem, ahol hatalmas kihasználatlan lehetőségek vannak. A diverzifikáció pedig magában foglalja mind az energiaforrásokat, mind azok földrajzi eredetét. Mindkettő Európa energiabiztonságának növelését célozza. A klímaváltozási és energiabiztonsági csomagunk elfogadása tehát igen sürgős ügy. Az Európai Tanács feladata lesz, hogy jelt adjon erre, és hogy előkészítsen mindent legkésőbb a következő politikai megállapodás eléréséig, amelyre reményeim szerintem legkésőbb decemberben sor kerül.
Úgy gondolom, hogy az Európai Tanács egyik fontos feladata, hogy megmutassa, a Lisszaboni Szerződésre adott "nem” szavazat nem lehet mentség az elkerülő manőverekre. Az nem jelentheti Európa megbénulását. Meg kell mutatnunk, hogy meg tudjuk találni a Szerződés által elérni tervezett hatékony és demokratikus Európa felé vezető utat.
Hadd összegezzem mondandómat egy politikai megjegyzéssel. Úgy gondolom, hogy nekünk - akik támogattuk és támogatjuk a Lisszaboni Szerződést, a Parlamentet és a Bizottságot - nem kell mentegetőznünk ezért, mert a verseny odakinn erőteljesebb, mint valaha; az keményebb lesz, mint valaha. Olyan Európai Unióra van szükségünk, amely jobban dolgozik a polgárainkért, hogy megoldja azokat a kihívásokat, amelyekkel szembenézünk. Ezek a kihívások megmaradnak: az energiabiztonság, a klímaváltozás, a nemzetközi terrorizmus, a felemelkedő hatalmak által támasztott növekvő verseny és a migráció problémái. Ezek létező kihívások, és hatékonyabban kell szembeszállnunk velük.
Következésképpen most ne az Európai Uniót hibáztassuk. Legyünk őszinték ezzel kapcsolatban. Igaz, hogy amikor népszavazást tartunk, igen gyakran látunk "nem” szavazatot Európával szemben. De legyünk teljesen őszinték. Ha nemzeti politikáink és kezdeményezéseink nagy részéről is népszavazás lenne, mindig "igen” szavazatokat kapnánk? Ezért hát ne hibáztassuk örökké az Európai Uniót vagy az európai intézményeket. Az az igazság, hogy ma politikai döntéseket hozni európai, nemzeti vagy regionális szinten is igen nehéz dolog.
Ezért bölcsnek, körültekintőnek és megfontoltnak kell lennünk. Nem kell mindig az Európai Uniót okolnunk mindenért. Ellenkezőleg, azon kell dolgoznunk, hogy jobban működjön: szerénynek lenni a kudarcok kapcsán, megérteni, ha valami nem jól működik, javítani és nem feladni azt, ami vállaltunk. Úgy vélem, a legjobban úgy tudunk ennek megfelelően cselekedni, ha elkerüljük a pesszimizmust, és nem megyünk vissza a "krizofília”, a krízis a krízis kedvéért állapotába. A pesszimizmus nem fogja megoldani ezeket a problémákat. Igaz, hogy komoly problémáink vannak, de meg kell oldanunk ezeket, és nem szabad visszaesnünk a depresszióba.
Úgy tudjuk a legjobban megmutatni, hogy továbbra is elkötelezettek vagyunk a közös vállalkozásunk iránt - és ebben a kérdésben üdvözlöm a francia elnökség szándékait is -, ha azokon a legfontosabb területeken dolgozunk, amelyeken az Európai Unió eredményeket tud elérni, és segíteni tudunk a tagállamainknak azon problémák megoldásában, amelyek a polgárainkat valóban a leginkább aggasztják. Remélem, hogy ezek nem szegik a kedvünket, és tartjuk az irányt. Arra persze szükségünk van, hogy legyenek tengerészek és kormányosok a jó időre, de a viharos időkre is. Úgy vélem, hogy tartanunk kell az irányt, folytatnunk kell a projektünket, mert Európára nagyobb szükség van, mint valaha.
(Taps)
Joseph Daul
a PPE-DE képviselőcsoportja nevében. - (FR) Elnök asszony, a Tanács hivatalban levő elnöke, a Bizottság elnöke, hölgyeim és uraim, a szavazatát leadó ír nép többsége ellenkezését fejezte ki a Lisszaboni Szerződéssel szemben. Képviselőcsoportom tiszteletben tartja ezt a döntést, akárcsak a 18 tagállam döntését, amely eddig kifejezte támogatását a Szerződés iránt, és ratifikálta is azt.
Az Európai Unió a szólás szabadságán és a demokrácián alapul. Ezért, mivel demokraták vagyunk, azt szeretnénk, ha minden tagállam kifejezné véleményét a Szerződés ratifikálásával kapcsolatban. Csupán e folyamat végén tudja eldönteni az Európai Tanács, hogy melyik úton menjen tovább; más szavakkal - és ezzel semmiképpen nem szeretnék eltávolodni az ír döntéstől -, egyik tagállam sem vonhatja meg a többiektől álláspontja kifejezésének szabadságát.
Reméljük, hogy ezen a héten az Európai Tanács nyugodt, felelős és konstruktív módon fogja elemezni az e szavazás után kialakult helyzetet. Képviselőcsoportom PPE-hez tartozó tagjai azt remélik, hogy az Európai Tanács arra fogja kérni a tagállamokat, hogy amelyek eddig nem tették, folytassák a ratifikációs eljárásokat, ahogyan csak alkalmas és helyénvaló.
Hölgyeim és uraim, Írország népe hallatta a hangját. Kétségeiket fejezték ki az európai integráció céljaival, Európa kormányzásának módjával, a mezőgazdasági politika jövőjével, a WTO-tárgyalásokkal és az adópolitikával kapcsolatban. Az ír szavazat azt is mutatja, hogy sokan nem értik az Európai Unió bonyolult voltát, amelynek jelentősége nem mindig evidens a számukra. Ez egy olyan kérdés megnyilvánulása, amelyet sok polgár tesz fel az európai integráció igazi rendeltetésével kapcsolatban. Az én és a generációm motivációja - más szavakkal, a béke biztosítása kontinensünkön - már nem talál megértésre a fiatalabb generációk körében.
Az ír "nem” szavazat egy könyörgés, hogy jobban definiáljuk Európa céljait, és jobban magyarázzuk meg a további integráció értelmét. A gyakran nehezen olvasható szövegeket elfogadó Európai Parlamentnek teljes szerepet kell játszania ebben a feladatban. Ám vajon a "nem” szavazattal azt akarták mondani az írek, hogy ami az éghajlattal és az energiával, az élelmiszerkérdéssel, a személyes biztonsággal, a bevándorlással vagy a külpolitikával történik országainkban, az önmagában is megáll, azt jelenti, hogy az Egyesült Államokkal, Kínával, Indiával vagy Brazíliával egyenrangú felekként cselekedhetünk? Nem hinném. Vajon az írek a "nem” szavazattal azt akarták mondani, hogy a legszegényebb országokkal való szolidaritás, amelyből jelentősen és helyesen részesültek az utóbbi évtizedekben, nem fontos ma már, és mostantól mindenki csupán magáért felelős? Nem hinném. Végezetül, az írek a "nem” szavazattal új életet kezdenének az európai integrációval kapcsolatban, és helytelenítő véleményt fejeznének ki olyan országok, mint Horvátország belépése kapcsán? Nem hinném.
A képviselőcsoportom PPE-hez tartozó tagjai továbbra is úgy gondolják, hogy a Lisszaboni Szerződés, amely hosszú tárgyalások eredménye volt, és amelyet 27 tagállam írt alá, jelentős előrelépés a Nizzai Szerződéshez képest. Lehetővé teszi, hogy Európa jobban működjön, és olyan eszközöket ad, amelyekre szükség van ahhoz, hogy erőteljesebben adjon hangot véleményének a világ színpadán. Csupán egy dolgot remélek, és ez az, hogy Európa befelé fordulásának időszaka érjen véget, amilyen gyorsan csak lehetséges. Itt az idő, hogy országaink befejezzék a - ha használhatom ezt a kifejezést - köldöknézegetést, és dolgozzunk együtt, hogy legyőzzék a valódi problémákat és a valódi kihívásokat. E kihívások cselekvésre kell ösztönözzenek, és komoly kétségeket, olykor dühöt keltenek azok körében, akiket elszegényített és hátrányos helyzetbe hozott a jelenlegi helyzet, amint azt csütörtökön Brüsszelben ismét látni fogjuk.
Elnök úr, az a kérésem, hogy holnap a Tanácsban beszéljen a valódi problémákról, európai polgártársaink jólétéről, és egyenesen foglalkozzon azokkal az áremelkedésekkel, amelyek a polgárainkat aggasztják.
Ebben az elmérgesedett vitában képviselőcsoportom PPE-hez tartozó tagjai nyugalomra és a józan észre intenek. Oda kell figyelnünk az írekre, tanulnunk kell a szavazatukból, és a többi európai nemzet népeit is ugyanilyen tiszteletben kell tartanunk.
(Taps)
Martin Schulz
a PSE képviselőcsoportja nevében. - (DE) Elnök asszony, immár nyolc éve folyamatosan ratifikálunk valamilyen szerződést. Halálra ratifikáltuk magunkat. Ez alatt a nyolc év alatt az Európai Unió a befelé fordulás időszakát élte meg, és saját intézményi reformjaira koncentrált, bár igen csekély sikerrel. Ez ugyanaz az Európai Unió, amely a tagjelölt országokat olyan belső átalakítási folyamatokra kötelezi, amelyekre önmaga nem képes. Mennyi hitelünk marad ezután?
Bizottsági elnök úr, ön igen helyesen azt mondta, hogy Európa intézményeit nem szabad hibáztatni, és hogy nem engedhetjük meg, hogy mindig bűnbakot csináljanak belőlük. Igaza van, de ki is teszi őket bűnbakká? Nagyon sok olyan ember van az európai fővárosokban, akik csütörtökön összegyűlnek a Tanácsban, és minden alkalommal, amikor hazamennek, sikeres ügyek esetén azt mondják: "ezek voltunk mi, az állam- és kormányfők!”, de balsiker után azt mondják: "ezek voltak ők, Brüsszelben!”. El kell mondania azt a Tanácsnak, amit ma itt elmondott nekünk. Egyébként e Házban önnel nyilvánosan vitatkozunk, de az állam- és kormányfők csütörtöki találkozója ismét zárt ajtók mögött lesz. Ez nem mehet így tovább. A tagállamok azok, amelyek viselik a felelősséget!
(Taps)
Egy lefelé vezető, negatív spirálban vagyunk, ami igen veszélyes. Az európai integráció folyamata van veszélyben. Az írek megtartották népszavazásukat, és mi tiszteletben tartjuk az eredményét, de van egy momentum, ami nagymértékben zavar engem.
A Sinn Féin kivételével - és nem szeretnék itt rájuk több szót vesztegetni - az összes ír párt, a PPE-DE, a liberálisok, és a mi pártunk is az "igen” szavazatra hívott fel, az ír nép azonban a "nemre” voksolt. Ez a vészjelzés, és mindenkit, beleértve minket is ebben a Házban, megdöbbentett, hogy bizalmi válság van, bizalmi válság a nemzeti intézményekkel és a szupranacionális intézményekkel szemben is. Le tudok mondani a tapsukról is. Véleményem szerint vitatható, hogy az UKIP ideológiájában szerepet kap-e vajon az ír szuverenitás. Az írek megvannak az önök védelme nélkül is. Hadd legyek teljesen egyértelmű: együttes választ kell adnunk erre a bizalmi válságra, és komolyan kell vennünk azt.
Azt kérdeztem magamtól, bizottsági elnök úr, hogy ma mond-e végre néhány szót a biztosáról, McCreevy biztosról.
(Taps)
Ez az ember az, aki felelős az Európai Unió belső piaci politikájáért. Ugyanazért a belső piacért, amelyet szociális egyenlőtlensége miatt egyre több és több polgár tart érthető módon veszélynek, és nem lehetőségnek. Ez az ember, aki az ön Bizottságában a belső piacért felel, elmegy Írországba, és azt mondja, hogy ő sem olvasta el a Lisszaboni Szerződést, és nem is várja a szavazóktól, hogy így tegyenek. Erre egyáltalán nincs is szükség. Igen, miként akarom ilyen úton-módon a bizalmat elnyerni?
(Taps)
Hadd mondjam önnek ehhez: a legjobb szociálpolitikai intézkedés Európa számára, amit július 3-án csak javasolhatna, az, ha visszavonná McCreevy úr megbízatását, mert ez az ember az alkalmatlanságát bizonyította. Nem tudok elfogadni olyan belső piaci biztost, aki ilyen módon mutatta meg a politikai korlátoltságát, mint McCreevy úr. Addig a pontig deregulálná a belső piacot McCreevy úr, amíg tönkre nem megy, kerül, amibe kerül, szociális támogató intézkedések nélkül az EU szintjén vagy a tagállamokban - ez az a válság, amit érezni fognak Európa polgárai! Cselekedjék, ami ezt a biztost illeti!
(Taps)
Ugyancsak örültem volna annak, ha mond valamit a pénzpiaci válságról. Egyetlen szót sem hallottam öntől erről a pénzpiaci válságról. Hadd szóljak hozzá Daul úr megjegyzéséhez: 21 kormányfő van az Európai Unióban, aki az ön politikai családjához vagy a liberálisokhoz tartozik, és ugyanilyen nagy számban vannak a Bizottság tagjai között is. Örömmel elismerem, hogy e Ház PPE-DE-képviselőcsoportja nyitott, amikor bizonyos szociálpolitikai kérdésekről van szó. Beszéljen végre az ön kormányfőivel, és beszéljen a kollégáival a Tanácsban!
Amire Európának szüksége van, az egy összefogott cselekvés a szociális területen. Önöknek van többségük Európában, a Tanácsban, a Bizottságban és itt a Házban is. Most az egyszer kimutathatnák azt a társadalmi felelősséget, amire ön az imént felhívott. Felkérem önt, hogy tegyen így például Paul Nyrup Rasmussen nemzetközi pénzpiaci ellenőrzéssel kapcsolatos jelentésével összefüggésben. Arra ösztönzöm, hogy a nagy társadalmi felelősségről tett nagyszabású kijelentéseit tettek is kövessék. Szívélyes üdvözlet önnek, Daul úr!
(Taps)
Kiutat fogunk találni ebből a zsákutcából, bizonyos vagyok benne. Ilyen vagy olyan módon, de kétségtelenül visszahozzuk az íreket a fedélzetre. Ám ez még nem fog rajtunk segíteni! Amire szükségünk van, annak felismerése, hogy valaha az Európa melletti mozgalomnak szíve és lelke volt. Ahogyan Daul úr rámutatott, ez a háború után volt, amikor Európa béketeremtő mítosza összekovácsolta az embereket. Most az Európa-ellenes mozgalomnak van szíve és lelke, és mondhatom önöknek, hogy ez a mozgalom, amint látják, rendkívül mobilis. Járt mindenhol Írországban, lépcsőkön ment fel, ajtókon kopogtatott be, korteskedett és osztotta a kampányanyagait. Mindenhol ott volt. Hol voltak azok, aki Európa mellett állnak? Hol van az a mozgalom, amely az európai integrációért harcol? Hol van az a szenvedély, amely egykor velünk volt? A szenvedély átment a túloldalra, arra az oldalra, amely rosszakat mond Európáról, a politikai paletta jobbszárnyára. Azoknál van, akik rosszat mondanak Európáról, mert nekik csak félelmeik vannak. Ám Európában a szociális hanyatlás és a félelem keveréke egyszer már megnyitotta a fasizmus előtt a kaput.
Ennélfogva minden konstruktív európai demokratikus erőhöz fordulok, vegyék ezt a mozgalmat komolyan! Egyesítsük végre erőinket újra egy cél érdekében: hogy emlékeztessük magunkat, sose volt még sikeresebb módja a béke védelmének Európában és a világon, mint a transznacionális, interkulturális, vallásokon túlnyúló mozgalom, amely a szociális kiegyezésen nyugszik, és Európai Uniónak hívják. Érdemes küzdeni érte, mert nem hagyhatjuk, hogy ezek az emberek győzzenek.
(Taps)
Graham Watson
az ALDE képviselőcsoportja nevében. - Elnök asszony, amikor az ír miniszterelnök elindul holnap Brüsszelbe, akár az ír popegyüttes, a U2 sorain is elmélkedhetne: "Where did it all go wrong?” [Hol rontottuk el?]
A többi állam- és kormányfő is elgondolkodhatna azon, hogy az új francia elnökség küszöbére érve miért írtunk le egy teljes kört Nizzától Nizzáig.
Egyértelmű bizonyíték van arra, a többség minden tagállamban támogatja az Európai Uniót. Arra kevés bizonyíték van, hogy a többség támogatja a további építkezést. Nem lehetünk bizonyosak abban, hogy bármelyik szerződés többséget kapna bármelyik országban. Megfogyatkozott a bizalom az intézmények iránt.
Tehát ez nem jó a másik U2-slágert, a "With or without you”[Veled vagy nélküled]-t fütyülő naiv berlini lelkeknek, vagy azoknak a párizsiaknak, akik új szavazásra akarják késztetni Írországot. Ahogyan Brecht rámutatott, a népet nem lehet feloszlatni. Bár kevesebb mint egymillió volt az ellenszavazat és hazugságokkal összeszemetelt tájon az emberek nincsenek meggyőzve.
Miért? Először is, mert nem tettünk eleget azért, hogy meggyőzzük őket azokról a változásokról, amiket mi képviselünk. A Bizottságnak van egy "D”-terve a párbeszédről, de a tagállamok kormányai nem rendelkeznek ennek megfelelővel. Bizonyára van szerepe a Parlamentnek és a Bizottságnak az Európai Unió érthetővé tételében - de minden nemzeti kormánynak minden nap ugyancsak szerepe van ebben, nem csak amikor a legújabb szerződés ratifikálásáról van szó. És ez munkát is jelent, nemcsak az európai szinten működő politikai pártoknak, hanem az összes tagállam politikai pártjainak is.
Másodszor, miközben az EU hatalmas gazdagságot teremtett, azt most kevésbé becsületes úton halmozza fel, és kevésbé igazságosan osztja el. Politikai és üzleti vezetőinknek roppant nagy etikai kérdésekkel kell elszámolniuk. És Schulz úr, én sajnálom, hogy önöknek csak öt kormányfőjük van mostanában, de ezek a kérdések nem kevésbé érvényesek a szocialisták által kormányzott országokban, mint amennyire érvényesek a többiben!
(Taps)
Harmadszor, minden , az árukkal és a tőkével - sőt még a szolgáltatásokkal is - kapcsolatos szabadság ellenére, az Unió nem a népének nyújtott szabadságról híres. A polgári jog határokon átnyúló bonyolult esetei - a gyermek felügyelete válás esetén, külföldön levő tulajdonnal kapcsolatos problémák - töltik meg a képviselők levelesládáját. A határokon átnyúló bűnügyekkel kapcsolatos garanciák hiánya és az adatvédelemhez való hetyke hozzáállás hozzáadódik ehhez a kényelmetlen érzéshez. Amit az EU elméletben ígér, azt túl gyakran nem tudja megvalósítani a gyakorlatban.
Ez az a háttér, amelyre figyelemmel kell mérlegelni az Írországnak adandó válaszunkat. Itt e Házban mi új Szerződést akarunk. Mi tudjuk, hogy azon segítene a hibák kijavítása. Ám a fém és az üveg ezen erdeje alatt túl kevéssé értik ezt.
Tehát az én képviselőcsoportom tanácsa a Tanács számára a következő: fokozni a kereskedelmet, harcolni a klímaváltozással szemben, harcolni az élelmiszer- és az üzemanyagárak emelkedése ellen. Hadd tegyék, akik folytatni kívánják a Szerződés ratifikálását. Ha kell, érjék be Nizzával. Használják az áthidaló klauzulát, hogy fokozzák Európa problémamegoldó potenciálját. Felejtsék el a teljes időben dolgozó elnököt, amíg elhatározzák, hogy a hat hónapos gyakornok mit csináljon. Indítsanak átfogó kampányt, hogy emlékeztessék az emberek, hogy miért létezik az EU, tájékoztassák őket arról, hogyan működik, és magyarázzák el, miért jó nekik, mint a közmondásos korsó Guinness.
Európa túl sokat jelent túl sokaknak ahhoz, hogy megengedjük, hogy ez a válság az útjába álljon.
(Taps)
Monica Frassoni
a Verts/ALE képviselőcsoportja nevében. - (IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, mindig is azt mondjuk, hogy az Európai Uniónak rövid alkotmányra van szüksége, az alapvető jogok chartájával, demokratikus és átlátható döntéshozatali eljárásokkal, korlátozott, de valódi hatalommal és a szükséges gazdasági erőforrásokkal. Egy ilyen alkotmányt, hölgyeim és uraim, ennek a Háznak vagy egy alkotmányozó gyűlésnek kell felvázolnia, erőteljes és meggyőződéses támogatás mellett, képmutatás nélkül, a parlamentek vagy egy európai népszavazás által ratifikálva.
Nagy tiszteletben tartom az ír nép kívánságait, de senki nem fog meggyőzni engem arról, hogy egy olyan népszavazás, amelyre a szavazásra jogosultak fele megy el, demokratikusabb, mint egy parlamenti ratifikáció. Ha a népek és államok többsége igennel szavaz, tovább lehet lépni, és akik nemmel szavaztak, vidáman kívül maradhatnak, és tárgyalhatnak egy új, gyengébb kapcsolatokkal működő rendszerről, ahogyan az 1984-es Spinelli-szerződés fogalmazott.
Mi történt az utóbbi években? A tagállamok és a Bizottság egy bonyolult és ellentmondásos szerződés mellett kötelezte el magát, amit nehéz eladni, és amiről az utolsó szakaszokban titokban, sietve tárgyaltak, és tettek még olvashatatlanabbá a mentességeivel és jegyzőkönyveivel. Közben úgy döntöttek, hogy egyhangúan kell ratifikálni, pontosan úgy, mint a kertész kutyája, aki maga nem eszik káposztát, de senki mást sem enged oda.
Ha ez nem lenne elég, az Európai Unió folytatja meggondolatlan, gyenge politikák elfogadását, mint például a tegnapi Jackson-irányelv és a mai Weber-jelentés, amelyek semmilyen pozitív kilátást vagy reményt nem tudnak nyújtani nekünk. Ez egy olyan Unió, ahol egyre kevésbé fontolnak meg bármit, a munkavállalók jogaitól kezdve a környezetvédelmen át a migránsjogokig, ahol az ipari lobbik többet számítanak, mint a polgárok, ahol az európai érdek elveszett, eltemette egyik vagy másik kormány vonyítása, ahol a választás szabadságát és az egyéni szabadságjogokat vagy az új európaiak érkezését elviselhetetlen támadásnak tartják olyan népek identitása ellen, amelyek kivándorlói - mint például az írek vagy az olaszok - a világ minden pontjára szétszóródtak.
Lehetséges és talán kívánatos is, hogy azok az országok, amelyek még nem ratifikálták a szerződést, megtegyék ezt. Lehet, hogy az ír kormány előáll egy nagyszerű javaslattal. De a diplomáciai megoldás nem elég! A diplomáciai megoldás nem elég. Most, jobban mint valaha, ki kell mondanunk egyértelműen és hangosan, hogy a kormányok Európája - amely homályos és zavaros - éppen az az Európa, amely megbukott: amely visszautasította az alkotmányt, és amely folytatja a félrevezető, konzervatív, szűklátókörűen nacionalista és egoista politikáit; amely végleg szakított a 2003-as Európai Konvenció szellemével, és helyette egy pozitív, de minimalista, lélektelen szövegnél állapodott meg.
Ám ezek közül semmi nem tesz kevésbé szükségessé egy demokratikusabb, aktívabb, egyesült Európát. Egy olyan kezdeményezésre van ma szükség, amely politikai erősségeinkből indul ki, és azokból a tagállamokból, amelyek elkötelezettek egy hatékonyabb, demokratikusabb, nagyobb kohézióval bíró Európa iránt, mivel most már sem nem szükséges, sem nem lehetséges, hogy a Nizzai Szerződéssel folytassuk. Egy ilyen kezdeményezés nem fog teret adni azoknak, akik nem akarnak továbblépni.
Brian Crowley
az UEN képviselőcsoportja nevében. - Elnök asszony, szeretném megköszönni a Tanács elnökének, a Bizottság elnökének és a kollégáimnak az eddigi hozzászólásokat.
Nyilvánvalóan nem láttuk előre, ami történt. Az írországi "nem” szavazat elemi erejű változást jelent az Európai Unión belüli egyik választói csoportnak az Európai Unió-projekt felé történő haladást illető véleményében. A Szerződést az írországi népszavazáson ellenzők sokfélesége, a különböző - többször politikailag és ideológiailag egymással szemben álló - nézőpontok miatt nehéz kikövetkeztetni, hogy pontosan mi okozta azt, hogy az emberek a "nemre” szavaztak.
Időt kértünk, hogy áttekintsük és elemezzük az eredményeket, hogy kitaláljuk, mit tehetünk, hogyan léphetünk előre. Mert ez nem egy Európa elleni szavazás volt - még azok részéről sem, akik a "nem” oldalán álltak -, annak ellenére sem, hogy egyesek minden egyes alkalommal a "nem” oldalán "nemmel” szavaztak az európai népszavazásokon, amióta Írország 1972-ben csatlakozott az Európai Unióhoz. De ők azt bizonygatják, hogy ez nem egy Európa elleni szavazat. Ugyancsak bizonygatják, hogy nem szűkíteni akarják Európa cselekvési terét. A kampány során a fő szlogenjük az volt, hogy "szavazz nemmel egy erősebb Európáért”. Talán a "nem” oldalán állók előléphetnének, és elmondhatnák, hogy milyen erősebb Európát szeretnének látni, milyen megoldásokat ajánlanak azzal kapcsolatban, hogyan kezeljük a velünk szemben álló globális kihívásokat és nehézségeket.
Ma Brüsszelben gazdák és szállítók tüntetnek a magas üzemanyagárak miatt. Tavaly ilyenkor 48 dollár volt egy hordó olaj ára; ma 140 dollár. Tavaly ilyenkor az élelmiszer Haitin a legszegényebbeknek is megfizethető volt; ma zavargások vannak Haiti utcáin az élelmiszerhiány, és az ebből következő nehézségek miatt. Ezek azok a kihívások, amelyekre európai szinten kell válaszolnunk; ezeket a nehézségeket kell leküzdenünk.
Ne felejtsük el, hogy a világ nem fog összeomlani. Voltunk már ilyen helyzetben: a franciák és a hollandok is "nem”-et mondtak a korábbi szerződésre, de találtunk olyan mechanizmust, amellyel előmozdítottuk az európai projektet.
Ez nem a vádaskodás és az ujjal mutogatás ideje. Azonban, annak ellenére, amit egyes tiltakozók ebben a Házban gondolnak, ez a tisztelet ideje: nem csak az ír szavazók tiszteletéé, akik demokratikus véleményüket nyilvánították e Szerződéssel kapcsolatban, hanem a többi országé is, és az ő működésükkel és a szerződések ratifikálásával kapcsolatos jogainak tiszteletéé is. Nem a mi feladatunk, hogy diktáljuk másoknak, milyen fejlődést lehet és milyet nem lehet elérni.
Az e Házban pólókat viselőknek azt mondom, hogy nem csupán e Házzal és e Ház képviselőivel szemben tiszteletlenek, hanem semmilyen tekintetben nem támogatják vagy nem képviselik az ír népet vagy az ír nemzetet.
(Taps)
Szeretném egyértelművé tenni, hogy a tőlem balra álló zászlólengetők, akik állításuk szerint az ír nép jogait védelmezik, ők ugyanazok az emberek, akik az ír televízióban szerepeltek, amint egy brüsszeli kocsmában ünnepelték a "nem” szavazatot. Természetesen fogyasztottak italt, de hogyan tisztelik az ír népet és az ír zászlót, ha az ír zászlót a kocsmában terítőnek használják, és arra rakják az italaikat? Ezt képviseli ez a csoport; ilyen tiszteletlenek ezek az emberek iránt.
(Taps)
Hadd lépjünk előre. Az európai projekt megmentendő érték. Nemcsak a békéről vagy a gazdaságról van szó, hanem a szolidaritásról is. Sok éve Sean O'Casey azt írta a Juno és a pávában: "Gyakran felnéztem az égre és feltettem magamnak a kérdést - mi a Hold, mik a csillagok?” Talán ma fel kell tennünk a kérdést magunknak ezért a generációért: mit jelent valójában az Európai Unió, és milyen irányba szeretnénk, hogy továbbmenjen?
(Taps)
Francis Wurtz
a GUE/NGL képviselőcsoportja nevében. - (FR) Elnök asszony, a Bizottság elnöke, a Tanács hivatalban levő elnöke, hölgyeim és uraim, az Európai Tanács jól tenné, ha tartózkodna az ír néppel szemben való arrogancia bármilyen formájának kimutatásától, mert ők csupán az alkotmányuk által biztosított demokratikus jogukat gyakorolták. Ahelyett, hogy a ratifikációs folyamat folytatására hívnának fel, hogy megkíséreljék elszigetelni ezt az új fekete bárányt, jobb lenne, ha megadnák magukat, és világosan elemeznék a helyzetet. Az ír "nem” szavazat különösen erős volt a munkásosztály körében, és emlékeztetném önöket, hogy a részvételi arány sokkal magasabb volt, mint a múltban; a képviselőcsoportom szerint ez azt mutatja, hogy a jelenlegi európai modell körüli legitimációs válság egyre mélyebb. Ez a válság volt a francia és a holland elutasítás lényege is; máshol máshogyan fejezik ki, de mindig ez a mélyben meghúzódó magyarázat.
Emlékezzenek a Bolkestein-irányelv elleni nagyszabású tüntetésekre; emlékezzenek a Laval- és a Viking-ügyek után különösen a skandináv országokban kialakult vitákra, vagy a németországi vitára a Rüffert-ítélet után. Ezzel kapcsolatban azt szeretném mondani Martin Schulz barátomnak, hogy teljes mértékben egyetértek azzal, amit McCreevy úrról mondott. A baj az, hogy ezeket a döntéseket - amelyeket az imént említettem -, nem McCreevy úr, hanem a Bíróság hozta meg, bizonyos cikkek alapján (a jelenlegi Szerződések 43. és 49. cikke alapján, amelyeket Lisszaboni Szerződésbe is belefoglaltak). Gondoljunk továbbá a romániai Daciában az "ű Európa” elleni erőteljes sztrájk politikai hatására. Nézzük a hatalmas nehézségekkel küzdő gazdák vagy kisvállalkozó halászok dühét. Ami ezen helyzetek gyökerénél van, az mindenekelőtt a jelenlegi európai gazdasági és társadalmi modell: ahelyett, hogy biztonságot nyújtana, egyre nagyobb bizonytalanságot okoz. Ez az első számú probléma.
Egy másik tényező az Unió működésének módja. A döntéseket az emberektől távol és az emberek nélkül hozzák meg. Megelégszünk azzal, hogy magyarázkodjunk nekik, ahelyett, hogy párbeszédet folytatnánk velük. Az a szabadon meghozott döntés, hogy a Lisszaboni Szerződést ilyen olvashatatlan formában tálalták a laikusoknak, e tekintetben nagyszerű példája annak, amit én "elefántcsonttorony-szindrómának” hívok. Ez pusztító következményekkel jár a polgáraink szempontjából, különösen a kevésbé népes nemzetek polgárai szempontjából, amelyek úgy érzik, hogy ide-oda tologatják őket, hogy kielégítsék az erősebb nemzetek érdekeit.
Végezetül, egyre több kérdés van számos országban - egyebek mellett Írországban - azzal kapcsolatban, hogy milyen szerepet játszik Európa a világban, ahol azt várjuk, hogy sokkal erősebben hangsúlyozzák a politika erejét, mint az erő politikáját. Az ilyen viták elől való menekülés az európai válság súlyosbítását jelenti; ezek teljes átláthatóság mellett történő lebonyolítása az első lépés lenne azon az úton, hogy valamilyen megoldást találjunk.
Nigel Farage
az IND/DEM képviselőcsoportja nevében. - Elnök asszony, senki nem mondta, de én fogom: jól csináltátok, írek!
(Taps bizonyos padsorokból)
Ám még mielőtt megszülettek volna a hivatalos eredmények, ott volt Barroso úr, amint éppen sajtótájékoztatót tartott Brüsszelben, sunyibb és őszintétlenebb tekintettel, mint amit valaha bárkinél láttam, és azt mondta - a klub szabályai ellenére -, hogy a Szerződés nem halott, és tovább fog menni. Őszintén szólva, ez undorító színjáték volt; a demokrácia sértegetése volt. Teljesen egyértelmű, hogy a ratifikációs folyamatokat most le kell állítani, és a Szerződés végrehajtását is most le kell állítani.
A francia és a holland eredmények után azt gondoltam, hogy önök tagadásban vannak, de most már látom, hogy ami e mögött van, az egy új jelenség: az "EU-nacionalizmus”, és ez a legveszélyesebb politikai jelenség, ami végigsepert Európán 1945 óta. Önök figyelmen kívül hagyják a szavazókat, önök elpusztítják a demokráciát, és önök megmutatták, semmi nem fogja megállítani önöket. Nos, kérdezzék meg magukat: miért vagyunk politikusok, miért olyan népszerűtlen ez az osztály? Nos, később a mai nap folyamán a Ház szavazni fog az új igazságügyi biztosról, és valószínű, hogy egy korábban elítélt csaló lesz mától kezdve az Európai Unió igazságügyi biztosa.
Valójában önöknek nincs szükségük az Egyesült Királyság Függetlenségi Pártjára. Önök lerombolják az Európai Uniót a szavazók szemében. Gratulálok mindenkinek!
(Taps bizonyos padsorokból)
Ashley Mote
Elnök asszony, hadd emlékeztessem arra ezt a Házat, hogy a jog uralma fontosabb maguknál a törvényeknél is.
(Hangos tiltakozások)
Lisszabon teljes egyetértést igényel. Ha ezt figyelmen kívül hagyják, akkor a jog uralmát is figyelmen kívül hagyják. Az ír nép nem csupán az EU 10%-át teszi ki, hanem a 100%-át azoknak, akik szavazhattak, és ők is mind tudják, mi is tudjuk, hogy mások is "nem”-mel szavazott volna, ha lehetőségük nyílik rá.
(További hangos tiltakozások)
Lisszabon érthetetlen volt, és az írek tudják, hogy miért. Mások nemmel szavaztak volna, ha lett volna rá lehetőségük. Azt állítani most, hogy a folyamatnak tovább kell mennie, kitalálni új módokat egyértelműen a közakarattal szemben, elképesztő mértékű arrogancia, és már találkoztunk vele korábban. Az osztrák külügyminiszter itt állt a legutóbbi Szerződés elutasítása után, és azzal dicsekedett, hogy 36 projekt és intézmény továbbra is halad előre; továbbra sincs legitimációjuk, miután a Lisszaboni Szerződés sem tett szert egyhangú támogatásra.
Üzenetet hoztam önök számára Edmund Burke-től: "A nép az úr, nem ti, és ha figyelmen kívül hagyjátok ezt a tényt, akkor a jog uralma titeket fenyeget”.
(Taps bizonyos padsorokból)
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - (FR) Elnök úr, ez alkalomból szeretnék rámutatni az e Házban körvonalazódó figyelemreméltó konszenzusra, amely a következő lépéseket illeti. Néhány kivétellel, amelyek csupán színesebbé teszik a vitát, úgy gondoljuk, hogy a tagállamok bölcsen tennék, ha befejeznék a ratifikációs folyamatot. Ugyancsak ezt a véleményt fejezték ki az ír kormány és az ír képviselők is, különösen Crowley úr, aki ír, és aki kijelentette, hogy minden országnak ugyanakkora joga van véleményét kifejezni. Ha így befejezzük ezt a folyamatot, akkor olyan helyzetben leszünk, hogy a szolidaritás szellemében konstruktívan megtárgyalhatjuk ezt a kérdést az ír barátainkkal, mivel nincs unió szolidaritás nélkül. Úgy vélem, hogy ez a konszenzus válik uralkodóvá, és remélem, hogy a holnapi és a későbbi vitákon az Európai Tanácsban is ez a vélemény kerekedik felül. Mindenesetre a Bizottság ezt az álláspontot fogja képviselni az Európai Tanácsban.
Ugyanakkor, ahogyan arra többen is rámutattak, például Watson úr és mások, fontos, hogy ne bénítson meg minket az, hogy csupán az intézményi kérdéssel foglalkozunk. Az Európai Unió demokratikus legitimációja megszilárdításának legjobb módja, ha eredményeket érünk el, bemutatva, hogy a polgárainkért dolgozunk; valóban, a világ nem várhat Európára, hogy az meghozza az intézményi döntéseit. Sürgős kérdésekkel nézünk szembe, például a klímaváltozással, az energiabiztonsággal és a migrációval, amelyek választ követelnek az Uniótól, akár a jelenlegi intézményi keretben is.
Egy másik kérdés, amihez hozzá szeretnék szólni, jó barátom, Schulz úr felvetésével kapcsolatban, hogy nem szabad kényelmes bűnbakokat keresnünk. Nyilvánvalóan nem vagyok különösen megelégedve biztos kollégám, McCreevy úr megjegyzéseivel. Ugyanakkor említhetnék bizonyos nemzeti politikusok által tett megjegyzéseket is, amelyek nem voltak igazán hasznosak a folyamatban, sőt, még e Ház képviselői sem mondják mindig azt, amit hallani szeretnénk.
Legyünk realisták! Abban a választókerületben, ahol McCreevy úr kampányolt, az "igen” szavazat győzött, és nem hinném, hogy az ír biztos támadása ebben a pillanatban a legjobb módja lenne annak, hogy az ír barátainkkal való sikeres párbeszédet biztosítsuk. A pozitív aspektusokra kell koncentrálnunk anélkül, hogy egyszerűen bűnbakokat keresnénk; ez nem lenne tisztességes. Ha az együttműködés szellemében cselekszünk az intézményeinkkel, ha a polgárok által tőlünk elvárt eredményekre koncentrálunk, ha megtaláljuk a párbeszéd számára legkedvezőbb légkört, akkor úgy vélem, hogy a probléma megoldható. Ez komoly probléma, de megoldható probléma. Azt sem vádaskodással, sem pesszimizmussal, "krizofíliával” vagy a hanyatlásról értekezve nem fogjuk megoldani. Megoldhatjuk viszont erőfeszítéseink által, saját eredményeinken keresztül, megerősítve demokratikus legitimációnkat, felismerve, hogy mindannyiunknak cselekednie kell az Európai Unióban és a nemzeti kormányokban, és hogy közös felelősségünk van, hogy életben tartsuk eszménket, az európai eszmét.
(Taps)
Philip Bushill-Matthews
Elnök úr, az EU, ahogyan tudjuk, négy szabadságon alapul: az emberek, a z,áruk a tőke és a szolgáltatások szabad mozgásán. E szabadságok közül az első az embereké. Amikor Jean Monnet megosztotta az Európáról szóló álmát oly sok éve, azt mondta - remélem a kollégáim megbocsátanak a rossz franciám miatt -, hogy 'Nous ne coalisons pas des États, nous unissons des hommes'.
Az EU-nak az emberekről kellene szólnia, nem a politikusokról, tehát nemcsak arra van szükség, hogy azt az emberek érdekében működtessék, hanem az embereknek látniuk is kell ezt, és el kell hinniük, hogy az Uniót az emberek érdekében működtetik. Múlt csütörtökön hallottuk az embereket hangját, és az ítéletük egyértelmű volt; a válasz egy egyszerű "nem”.
Emlékszem az első Alkotmányos Szerződés hátterére. Akkor elismerték, hogy az EU egyre távolabb került az emberektől, és hogy szükséges tenni valamit ezzel kapcsolatban. A deklarált megoldás olyan szerződés előkészítése volt, amely az EU-t egyszerűbbé, átláthatóbbá, az emberekhez közelebbivé teszi. De mire a politikusok befejezték, egy olyan Szerződést hoztak létre, amely bonyolultabb, zavarosabb lett, és az emberektől még messzebb került. Nyilvánvaló, hogy az emberek továbbra is ezt gondolják erről a legújabb Szerződésről.
A válaszunk nem lehet az, hogy folytatjuk, mint ha mi sem történt volna. Ha az emberek úgy érzik, hogy az EU egyre távolabb kerül tőlük, akkor egyszerűen csak elmélyíti a problémát, ha a politikusok ettől függetlenül továbblépnek. A problémánk már nem az, hogy megvitassuk, milyen sebességgel mozogjon az EU; a mozgás irányát kell megvitatnunk. Hallgassák meg az embereket, és ezt fogják mondani.
Ha a ratifikációs folyamat folytatódik, az azt mutatja majd, hogy az EU vezetői nem tanultak semmit, és hogy a politikusok még mindig az gondolják, hogy ők tudják jobban, és a nép téved.
A népnek a dolog természetéből adódóan mindig igaza van. Ezt hívják demokráciának. Egy olyan EU-t szeretnénk, amely emberközpontú, és amely elhozza a demokráciát. Tehát nem hagyhatjuk figyelmen kívül az ír szavazást; ehelyett építenünk kell rá. A ratifikációs folyamatnak le kell állnia. Végre figyelni kell az emberekre.
(Taps)
Összegzésként: Martin Schulz azt mondta hatásos és elegáns beszédében, hogy bizalmi válság van. Egyetértek vele. Az emberek politikusokba vetett bizalma veszett el. Ez egy lehetőség számunkra, hogy felismerjük ezt, megmutassuk, hogy hallgattunk rájuk, és hogy visszaszerezzük és újjáépítjük a bizalmat. Nem elég, ha mi mind remek szónokok vagyunk; meg kell mutatnunk, hogy remekül tudunk figyelni is.
(Taps)
Poul Nyrup Rasmussen
Elnök úr, nem, nem, nem! Amit a tisztelt képviselő úr mondott, az nem a demokrácia. A demokrácia az, hogy "tiszteletben tartjuk az íreket, de tiszteletben tartjuk az összes többi tagállam döntését is”. Ezért támogatom a Bizottság elnökének megjegyzéseit: a folyamatot illetően konszenzus van a Parlamentben, tiszteletben tartjuk az íreket, de tiszteletben tartjuk a többi tagállamot is. Folytassuk a folyamatot; ezt kell folytatnunk ma.
Második dolog: kérem, ne legyen több szünet! Ne legyen több "reflexiós” játszadozás. Ne legyen több mellébeszélés. Hadd koncentráljunk a valódi problémákra: ezt kell csinálnunk.
Természetesen Barroso elnök úr védelmébe veszi a biztosokat, többet között McCreevy urat is. Amikor McCreevy urat kritizáljuk, akkor nem személyes kérdésről van szó. Amikor a képviselőcsoportom elnöke McCreevy urat említi, akkor az a politikája miatt van - és az ő politikája Barroso úr politikája is.
Barroso úr több bölcs dolgot mondott ma, de amikor a verseny befolyásáról beszélt, akkor nem hallottam semmit az élelmiszerárakkal kapcsolatos pénzpiaci spekulációkról. Én szerettem volna hallani erről, és szerettem volna hallani erről McCreevy úrtól. Barroso úrtól, amikor a gazdasági kérdésekről beszélt, nem hallottam, hogy szerinte kevés munkahely lenne Európában. Szerettem volna hallani tőle, hogy a pénzügyi válság miatt munkahelyeket veszítünk el. Szeretnék látni a Bizottság részéről egy új gazdasági revitalizációs csomagot - nem egy elméleti, hanem koordinált befektetési tevékenységet tartalmazó csomagot.
Harmadszor, McCreevy úr most azt próbálja mondani, hogy az ügynökségek és irodák - a Standard & Poors, FTSE és mások - miatt van pénzügyi válság , és hogy szabályozni fogjuk őket. De ez bizonyos értelemben olyan, mintha lelőnénk a hírvivőt. Úgy érzem, hogy a Bizottság elnökének azt kellene mondania nekünk ma: igen, egyetértek, pénzügyi válság van, és igen, egyetértek, egyetemes szabályozásra van szükség, a jelenleginél jobbra, hogy új munkahelyekkel és jobb éghajlattal tudjunk válaszolni, és a termelés és a munkahelyek helyett nem a több pénzre figyelünk, és nem arra, hogyan csináljunk pénzt a semmiből. Tegyen ránk ilyen benyomást, és akkor lesz valódi üzenete az emberek számára..
Marian Harkin
Elnök úr, ír képviselőként képviselem a "nemmel” szavazó 54%-ot és az "igennel” szavazó 46%-ot. Az igazi demokraták nem csak a végeredményt nézik, hanem az egész népet próbálják képviselni.
Egy szuverén államot képviselek, de az ember nem támogathatja a saját tagállama - az én esetemben Írország - szuverenitását anélkül, hogy a többi tagállam szuverenitását is támogatná. Ebben a kontextusban, ha más tagállamok úgy döntenek, hogy szuverenitásuk gyakorlásával ratifikálják a Lisszaboni Szerződést, vagy nem, akkor semmilyen demokrata, semmilyen zászlólengető demokrata, aki ma írnek vallja magát, nem ellenkezhet legitim módon. Írország Írország nevében beszél; Szlovénia Szlovénia nevében. Ez az igazi demokrácia és ez az igazi szuverenitás.
A Lisszabonnal kapcsolatos vita központi kérdése volt Írországban a teljes egyetértés. Lisszabon ratifikálásához teljes egyetértésre van szükség. Mind a 27 tagállamnak meg kell egyeznie - ez központi fontosságú. Nem bukhatunk el ezen, és ebben van a kihívás. Politikusként az a dolgunk, hogy felnőjünk ehhez a feladathoz, meghallgassuk a polgárainkat, megoldásokat találjunk, és hozzálássunk egy jobb Európa felépítéséhez. A "nem” oldalán egyesek egy jobb egyezségről beszéltek. Legyünk optimisták, és keressünk egy minden polgár számára jobb egyezséget. Némi időre és térre van szükségünk Írországban, hogy válaszolni tudjunk, és megtaláljuk a megoldásokat. Az Európa iránti jó szándék megvan Írországban.
Ki jósolta volna meg 1945-ben, amikor Európa romokban hevert, hogy 2008-ban 50 éve tartó békét ünnepelünk? Legyen ez az inspirációnk forrása. Európa egy készülő mű, a folyamat - persze nehéz, de mindig, mindig megéri a fáradságot. Ezért vagyunk most itt. Az európai polgárok olyan Uniót szeretnének, ami működik. Az ír állampolgárok is. Ebben száz százalékig bizonyos vagyok. Ne okozzunk csalódást nekik.
Johannes Voggenhuber
(DE) Elnök úr, a Tanács hivatalban levő elnöke, ahogy kiveszem, a kormányok üzenete az, hogy ez ír probléma. Amikor a polgárokkal beszélek, akkor azt az üzenetet szűröm le, hogy ez európai probléma, és Európával szembeni konfliktusról. A kormányok azt mondják nekünk, hogy ez diplomáciai konfliktus. A polgárok azt mondják nekünk, hogy ez a szuverenitásuk megsértése; úgy érzik, hogy kizárják őket, és úgy érzik, hogy mélyen megsértették őket. A kormányok azt mondják, hogy érthetetlen ez a "nem” szavazat. Amikor a polgárokat hallgatom, ők egy érthetetlen Szerződésről és érthetetlen eljárásmódról beszélnek. A kormányok azt mondják, hogy nekik a valódi problémákkal kell foglalkozniuk. A polgárok azt mondják nekünk, hogy évek óta próbálják felhívni a figyelmet a valódi feladatokra, mégpedig más feladatokra, bizottsági elnök úr! Ők nem a katonaságról, a rendőrségről és a belső biztonságról beszélnek, hanem a társadalmi felelősségről, a globalizációra adott európai válaszról, több demokráciára és több átláthatóságról beszélnek.
Hivatalban levő elnök úr, a kormányok azt kérdezik az ír kormánytól, hogy mi idézte elő a "nem” szavazatot. Ehelyett a kormányoknak azt kellene kérdezniük maguktól: hol volt hát a bűnbeesés? A kormányok figyelmen kívül hagyták a francia és a holland "nem” szavazat nyilvánvaló üzenetét. A kormányok tényleg a valódi fontos problémákkal foglalkoztak? Amikor a Szerződést átdolgozták, tényleg válaszoltak a csalódott elvárásokra? Nem mondták a franciák elég hangosan, hogy új szociális rendet szeretnének, társadalmi felelősséget és kiegyezést? Az emberek nem a több demokráciáért kiáltottak? Önök mit csináltak? Pusztán újra előszedték a Szerződést, és létrehoztak egy lábjegyzetekből, hivatkozásokból és szövegből álló olvashatatlan zagyvalékot, és csodálkoznak, hogy azt a polgárok elutasították.
Van egy jelentős veszélye a szuverenitás megsértésének, ami nem csupán az ír nép megsértése, egy valami a veszély, az, ugyanis, hogy a sértettségnek ez az érzete elterjed és európaiak mind azt mondják: az ír nép ránk szavazott! A felelősség az önöké, a kormányoké! Ma megint eljött az idő...
(Az elnök megvonja a szót)
Konrad Szymański
(PL) Elnök úr, ez egy nagyon feszült vita. Én azonban mérsékletre intenék, nagy mérsékletre, amikor nyilatkozatokat készülünk tenni az ír népszavazást követően. Bármilyen kijelentés, ami arra vonatkozik, hogy Írországnak szégyenkeznie kellene, sőt, ki kellene közösíteni az Unióból, sokkal többet árt Európának, mint maga a népszavazás eredménye. Sajnos, Schultz úr szokásához híven igen izgatott volt, effélét sugallt. Tartsuk emlékezetünkben, hogy a Brüsszel által magáévá tett paternalista attitűd bosszúságot okoz Írországban, és ez volt az egyik fő oka annak, hogy az ír nép a Szerződés ellen szavazott.
Nem igaz, hogy Európa szenvedni fog az új Szerződés nélkül. Európa az érdekellentétek és tagállamok önzése miatt fog szenvedni. Ennek semmi köze Írországhoz. Európa külpolitikája például Németország miatt fog szenvedni. Németország jó kapcsolatokat szeretne kiépíteni magának Oroszországgal, más közép-európai országok kárára. Franciaország is felelősség tehető, hogy nem akarja észrevenni Oroszország neoimperialista politikáját a régióban, miközben üres frázisokat pufogtatnak arról, hogy Európa, Lengyelországot is beleértve, teljes gőzzel megy előre. A Szerződést ne használjuk arra, hogy a saját bukásainkat rejtsük el mögé. Az ír nép által hozott döntést ne fordítsuk a saját kudarcaink álcázására.
(Taps)
Bairbre de Brún
(GA) Elnök úr, az ír nép beszélt. A szavazat, ami az ír nép múlt csütörtökön a Lisszaboni Szerződés ellen leadott, nem az EU elleni szavazat volt. Írország helye az EU-ban van. Írország szociális és gazdasági előnyökhöz jutott - északon és délen is - a tagságának köszönhetően, bár továbbra is vannak bizonyos nehézségek.
A kérdés az volt: jó-e a Lisszaboni Szerződés az ír nép számára, Európa többi része számára és a fejlődő világ számára? A Lisszaboni Szerződés az ír nép elé került, és azt visszautasították. A Lisszaboni Szerződésnek vége. Az ír polgárok, akárcsak korábban a francia és a holland polgárok, jobb egyezséget szeretnének.
Lehetőségünk nyílt arra, hogy újra megnyissuk a vitát Európa jövőjéről. Meg kell ragadnunk ezt a lehetőséget.
Az EU vezetőinek nem lenne elfogadhatatlan, hogy olyan utakat keressenek, amelyek révén megkerülhetik vagy kijátszhatják a nép demokratikusan kifejezett óhajait. A ratifikációs folyamatnak le kell állnia, ahogyan az EU alkotmányának visszautasítása után is történt. De ez alkalommal meg kell hallgatnunk az ír embereket; meg kell hallgatnunk az embereket. Az írek által felvetett aggályok közül többet már korábban is megfogalmaztak Franciaországban és Hollandiában. Ezeket az aggályokat meg kell hallgatnunk. Ezekkel az aggályokkal foglalkoznunk kell.
Az írországi népszavazási kampány alatt több fő kérdés felbukkant újra és újra: a demokratikus deficit, Írország európai befolyásának csökkenése, a semlegesség és a militarizálódás ellenzése, a munkavállalók jogai és a közszolgáltatások, valamint a Szerződés hatása a fejlődő világra. Ezekkel a kérdésekkel foglalkozni kell.
Az európai projekt most demokratikus vizsga előtt áll azzal, hogy milyen választ ad az írországi szavazásra. Meghallgatja az embereket, tiszteletben tartja demokratikus kívánságaikat, vagy elidegeníti polgárait azzal, hogy mindettől eltekint?
Véleményem szerint a demokráciának kell uralkodnia. Oda kell figyelnünk arra, amit az ír nép mondott. Nem kellene arról beszélnünk, hogy félreállítsuk őket vagy nélkülük lépjünk tovább, elszigeteljük vagy okoljuk őket. Nagyon figyelmesen és higgadtan meg kell hallgatnunk, hogy mit mondott az ír nép, és milyen problémákat jeleztek a semlegességgel és az EU militarizálódásának egész kérdésével kapcsolatban, a demokráciával és Írország, valamint a többi kis nemzet beleszólásával, a munkavállalók jogaival, a közszolgáltatásokkal és a szociális Európával kapcsolatban.
Meg kell hallgatnunk mindezt. Élnünk kell most a lehetőséggel, hogy beszéljünk az ír kormánnyal, hogy meghallgassuk az ír népet és olyan előre vezető utat jelöljünk ki, és olyan egy szöveget vázoljunk fel, amellyel a jövőben mindenki elégedett lehet.
Kathy Sinnott
Elnök úr, két fő nézettel találkoztam a kampány folyamán. Az első egy általános érzés volt, hogy a döntéshozatal még távolabbra került a polgároktól a messzi bürokrácia javára. A második, talán mélyebben rögzült nézet szerint az értékek vesznek el. Pontosabban, változásban vannak.
Írország büszke volt magára keresztény értékei miatt, de egyre materialistább nemzetnek látja magát. Péntek óta nagyon sok becsmérlés érte az országomat. Olyan, mintha önök éreznék sértve magukat. Annyi történt, hogy Írország eltökélten azt mondta a Lisszaboni Szerződésre, hogy "köszönjük, nem”.
Ha a nép demokratikus akaratára válaszul az utóbbi öt napban gyalázkodást hallottam, akkor valami nincs rendben. Ne tévesszük szem elől: Írország Európa pártján van. Azt gondoljuk, nyilvánvalóan önökkel ellentétben, hogy a projekt eltévedt. Szem elől tévesztette azt, amire a legnagyobb szüksége van - a demokráciát -, és elfelejtette azokat az embereket, akik számítanak - a polgárait.
Tehát, mielőtt figyelmen kívül akarnák hagyni a demokratikus döntésünket, tegyenek fel maguknak két kérdést. Egy: tényleg azt gondolják, ez a Szerződés túlélné a népszavazásokat a többi 26 tagállamban? És kettő: demokratikus lépés egy országot azért fenyegetni, mert demokratikus?
(Taps)
Frank Vanhecke
- (NL) Elnök úr, minél tovább beszélünk erről, annál inkább úgy viselkednek az európai mandarinok, mint a politikai autisták egy új fajtája, teljesen elzárva a valódi világtól, a polgároktól, akiknek ennek ellenére azt bizonygatják, hogy őket szolgálják. Most már azt mondják, hogy a kis Írországnak nincs joga arra, hogy ellenezzen egy európai szerződést, amelyet nemsokára a 27-ből 26 tagállam ratifikálni fog. Micsoda arrogancia! Elvégre egyedül Írország mondta mind közül, hogy ”nem”, mert csak Írország kapott esélyt arra, hogy nemet mondjon. Mindenki tudja, hogy a lisszaboni szörnyet, amely a halva szülött Európai Alkotmányból támadt fel, mint egy Frankenstein-szörny, határozott elutasításra számíthatna szinte az összes tagállam szavazói körében, ha ezeknek a szavazóknak lehetősége lenne szavazni. A demokrácia nevében hurrogják le és söprik félre egy demokratikus választás eredményét. Erőteljesen haladunk egy totalitárius euronáci állam felé.
Alojz Peterle
(SL) Az ír nép döntése demokratikus volt, és azt tiszteletben tartjuk, és nem kell felkérni minket, demokratákat arra, hogy tiszteletet mutassunk. Nincs kétség efelől, de nem elég számunkra az, hogy a döntést tiszteletben tartsuk, tisztában kell lennünk a következményeivel, és meg kell értenünk az ír és európai összefüggéseket, hogy miért fordult az egyik legsikeresebb tagállam többsége egy olyan Szerződés ellen, amelyet tavaly az állam- és kormányfők - többek között Írországé is - aláírtak, azzal a szándékkal, hogy hatékonyabban adhassanak közös válaszokat a nehéz új kihívásokra, legyen szó akár a környezetről, az energiáról, a migrációról vagy az egészségügyről.
Egyetértek, hogy időre van szükségünk, hogy mérlegeljünk, de ennek nem kell vonatkoznia a ratifikáció folytatására. A további ratifikációhoz nincs szükség további gondolkodásra, ezért a folyamatot folytatni kell. Ez nemcsak Írországot és az egész jelenlegi Európai Uniót foglalja magában, hanem Európa jövőjét is, amely még nem egyesült teljesen. Ebben az összefüggésben gratulálok a szlovén elnökségnek, hogy sikereket ért el a nyugat-balkáni országok közelítésében, és különösen a Szerbiával és Bosznia-Hercegovinával kötött stabilizációs és társulási megállapodásokért. Itt örülnünk kell minden, az európai perspektíva szellemében történt előrelépésnek, és itt gyökerestől ki kell irtanunk mindent, ami a konfliktusok kialakulásához vezet, és ezt az európai perspektíva teszi lehetővé. Azt javaslom, hogy legyünk fáradhatatlanok.
Remélem, hogy az Európa melletti erők győzelme Macedóniában segíteni fog a Tanácsnak, hogy döntsön a tárgyalások megindításáról ezzel az országgal, amely már most tagjelölt, és sok időt töltött a váróteremben. Ugyancsak remélem, hogy az új macedón kormány, amely igen erős felhatalmazást kapott, előnyt fog kovácsolni ebből a politikája iránti bizalomból, és ez megerősíti a tárgyalások megkezdése felé vezető fejleményeket.
Jo Leinen
(DE) Elnök úr, holnap Európai Tanácstól őszinte önkritikát várok, önkritikát a szánalmas bukásért, amit az új Európai Szerződés kommunikálásában, az emberek tájékoztatásában szenvedtek el. Igazán megdöbbentő, ahogyan a kormányok a szerződésekről tárgyalnak, szép aláírási ceremóniákat tartanak, azután hazatérnek saját fővárosukba, és nem foglalkoznak vele többet. Ez az egyik fő oka a mizériának, amit korábban is tapasztaltunk, és amivel most Írország kapcsán is szembe kell néznünk.
(Taps)
Én várom a konzekvenciák levonását: a Tanácsnak végre fel kell oldania a blokádot, be kell vezetnie a Bizottsággal és a Parlamenttel közös kommunikációs stratégiát, hogy ezzel a polgárainkat magukkal vihessük az Európa felé vezető úton, és ne hagyjuk őket hátra. Úgy látszik, ezek az intézmények úgy viselkednek, mint azok a szülők, akik világra hoznak egy gyermeket, és azután a gyereket az útszéli árokban hagyják, megfeledkezve róla. Ez egyszerűen elfogadhatatlan! Mindennek a következményeként közös kommunikációs és információs politikának kell megjelennie, amely ugyancsak része a demokratikus folyamatnak. A demokrácia alapja az, hogy az emberek tudomást szerezzenek arról, hogy mi történik, és hogy ők részesei annak.
Örömömmel meghallgatom Írország népét, de amikor Sinnott asszony tegnap azt mondta nekünk, hogy az egyik városban a többség azért szavazott a Lisszaboni Szerződés ellen, mert egy szemétégetőt építenek oda, és van egy európai jogszabályunk, amely a hulladék elégetésére kötelez, azt kérdeztem magamtól, hogy mi köze egy város hulladékégetőjének a Lisszaboni Szerződéshez. Sok ilyen érvet hallottunk. Az embernek egyszer tisztességesnek kell lennie: nem minden akceptálható és érdemes a figyelemre abból, ami itt felszínre kerül.
Egy új módot kell találnunk az európai szerződések ratifikálására. Minden országnak ki kell tudnia fejezni az akaratát, és remélem, hogy ezen a délutánon a Lordok Háza ratifikálja a Szerződést, egyértelmű jelet ad, hogy a folyamat megy tovább.
Andrew Duff
Elnök úr, ezen a délutánon a brit parlament a Westminsterben befejezi a Lisszaboni Szerződés ratifikációját. Üdítő élmény lesz holnap olvasni a sajtóban, hogy Nagy-Britannia végre "igent” mondott Európára. Ez sokat fog tenni azért, hogy visszaállítsa az Egyesült Királyság erkölcsi tekintélyét és politikai hitelét, és ez segíteni fog az íreknek, hogy új konszenzust találjanak, kevesebb libertas-ra és több veritas-ra alapozva.
Igen bizarr, hogy Farage úr és az ő jobboldali csapatai amellett vannak, hogy egy külföldi ország népszavazása döntsön a brit szuverén parlament nevében, illetve helyett. Ez megerősíti a véleményemet, amely szerint a népszavazás a demokrácia egyik formája, amely valószínűleg alkalmas forradalmi körülmények között, de teljes mértékben alkalmatlan tájékozott és megfontolt döntések meghozatalára bonyolult szerződések felülvizsgálatával kapcsolatban. Ezért a Parlamentnek segítenie kell a Tanácsot, hogy megvalósítsa a Lisszaboni Szerződés tartalmát.
Ian Hudghton
Elnök úr, a Lisszaboni Szerződés halott. A teljes egyetértés hiányában ez egyszerűen jogi tény. A szavazók nemcsak Írországban, hanem Franciaországban és Hollandiában is "nemet” mondtak a Szerződés, illetve ikertestvére szövegére.
Ahhoz, hogy visszaszerezzük népeink bizalmát, többet kell tennünk annál, mint hogy újracímkézzük és átnevezzük a lisszaboni szöveget, és megpróbáljuk átnyomni azt. Az új Szerződést túl könnyű volt nevetség tárgyává tenni, és túl bonyolult és túl homályos ahhoz, hogy el lehessen magyarázni, ami megnehezítette az "igen”-ért kampányolók dolgát bármely népszavazást tartó országban.
E Szerződés változtatásai közül több jó volt, sőt szükséges volt, de olyan homályos, érthetetlen nyelvezettel foglalták szavakba, hogy azt szinte senki nem tudja megérteni.
A többi nyolc tagállamon múlik, hogy döntsenek a ratifikáció folytatásáról, de szerintem igen hasznos lenne, ha például az Egyesül Királyság úgy döntene, hogy népszavazást tart, hogy lássuk, rendelkezünk-e az emberek bizalmával, hogy folytathassuk ezt a folyamatot.
Mario Borghezio
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, ha az ír népszavazás nem fontos és következmények nélküli volt, akkor miért tartották meg? Miért döntöttek úgy, hogy lehetőséget adnak egy népszavazásra, ahogyan azt hallottuk?
Komoly dolog, ha a parlament tagadja a lehetőségét és a fontosságát annak, hogy az emberek teljes szabadsággal kifejezhessék magukat, mint ahogyan azt az írek tették. Ez a szavazás egészen egyszerűen egy szép sírkő, tetején egy kelta kereszttel, a lakosságunk által olyannyira nem kedvelt európai szuperállam kilátásai helyett. Ők nem kedvelik a politikai és a monetáris szuverenitás kiárusítását.
Nos, ez a helyzet reményt ad nekünk, azoknak, akik, ahogyan az ír nép is, szilárdan hiszünk a népek és régiók Európájában. Ebből az okból mi Padániában ugyancsak népszavazást kezdeményezünk, annak ellenére, hogy jogi értelemben a Szerződést már visszautasították, kivégezték. Ez a valószínűtlen eljárás ölte meg, amely szerint egy, a népeink jövőjét érintő szerződést parlamenti szavazáson fogadjanak el, kizárva a népeket és a polgárokat.
Szerencsére van egy szabad nemzet, amelynek DNS-ében van saját szabadságának érzete. Talán onnan származik ezt az erő, hogy harcolniuk kellett a szabadságért. Most eljött az idő, hogy leszögezzük e szavazat igazi jelentőségét: ez azt mondja a brüsszeli eurokratáknak, akik a polgáraink lelkétől és érdekeitől messze távol lévő szuperállamot akarnak építeni, hogy "ami elég, az elég”. Mi Padániában ma mind írnek érezzük magunkat.
Vladimír Železný
(CS) Elnök úr, az ír népszavazás után Schulz úr, a szocialista képviselőcsoport elnöke a tipikus fennhéjázó germán arroganciával dorgál meg minket, kis államok polgárait, konkrétan Írország és a Cseh Köztársaság állampolgárait. Szerinte amikor ilyen kis államok állnak a közös reformfolyamat útjába, akkor meg kell kérdeznünk őket, hogy az Unióban szeretnénk-e maradni, vagy sem. Hadd biztosítsam önt, elnök úr (és ön továbbadhatja, Schulz úr), hogy most, amikor az írek megölték a német elnökség e beteg szüleményét, a Lisszabon Szerződést, a csehek boldogan eltemetik, és tagállamok maradnak. Eltemetik, mert az tartalmazza a chartát, és így hatvan év után először megnyitja az utat országunkban a szudéta-földi tulajdon restitúciója előtt, és az úgynevezett Beneš-dekrétumok helyett a második világháború igazságos eredményének revíziója előtt. Eltemetik azért is, mert megvonja a kisebb tagállamok vétójogát, és a németek szavazat súlyát 9 szavazat helyett 18 szavazatra növeli. Schulz úr jobban tenné, ha feltenné magának a kérdést, hogy mi lett volna az eredmény Németországban, ha a német nép elé kerül a Lisszaboni Szerződés. Gratulálok az íreknek és mindannyiunknak.
Jana Bobošíková
(CS) Hölgyeim és uraim, az egyetlen demokratikus és tisztességes megoldás elismerni, hogy a Lisszaboni Szerződés halott, és hogy az egy zsákutca volt. Holnap az állam- és kormányfőknek el kell ismerniük végre, hogy a demokratikus politikát nem légkondicionált termekben, libamájpástétom mellett kell művelni, és meg kell próbálniuk felhagyni azzal, hogy mások életét Brüsszelből igazgassák. Az ír népszavazás egyértelműen rámutat arra, hogy a nép nem akarja a fentről érkező döntéseket és az Unió hatalmi elitje által mutatott arroganciát elszenvedni. A Tanácsnak hozzáférhetővé kell tennie a döntéshozatali folyamatot a nyilvánosság számára, és fel kell hagynia a polgárok megtévesztésével. Nem tudunk tanulni a saját történelmünkből? A XX. század véres eseményei után tényleg azt szeretné a politikai elit, hogy megint a nagy országok hozzák a döntéseket a kis országok számára? Nem volt elég bizonyos miniszterelnököknek és államfőknek, hogy az életük jelentős részét totalitárius rezsimekben élték le?
Hölgyeim és uraim, holnap a Tanácsnak fel kell frissítenie a tudását az alapokat illetően: miért hozták létre az Uniót, és milyen értékekre építették azt. Tiszteletben kell tartania a törvényeket és a szabályokat, és azonnal ki kell nyilvánítania, hogy az immár halott Lisszaboni Szerződés további ratifikációját teljesen haszontalan folytatni.
Avril Doyle
Elnök úr, ha azért néz rám, hogy értelmezzem a Lisszaboni Szerződésről szóló ír népszavazás eredményét, akkor nézzen máshová, mert nem tudom értelmezni. De miközben mélyen csalódott vagyok az eredmény miatt, egy dologban bizonyos vagyok: el kell fogadnunk, mint a nép demokratikus akaratát, és tiszteletben kell tartanunk.
Micsoda gyomorforgató a történelemkönyvek számára, amint ma hátranézek, akkor a szélsőjobboldalon brit kollégáim zagyva kollekcióját látom, beleértve Jim Allistert és ráadásként a fura brit börtöntölteléket, mind zöld pólóban feszítenek, tiszteletet követelve az ír szavazatnak.
(Tiltakozás az IND/DEM képviselőcsoport bizonyos tagjai részéről)
Mennyire másként írták volna meg a történelemkönyveket, ha az ír szavazások végeredménye iránt a brit kollégák mindig ekkora tisztelettel viseltettek volna! Mennyire másképpen alakulhattak volna a dolgok! Mennyi életet lehetett volna megmenteni! Üdvözlöm ezt - bár ez már igen késő. Mindannyiunknak tisztelnie kell az ír szavazatot.
(Tiltakozás a háttérben)
Bőven volt ideje a gyakorlásra a rács mögött; talán most befoghatná egy pillanatra...
(Taps)
E Ház egyik ír képviselője, aki már beszélt ma reggel, olyan szórólapokat osztogatott a kampány során, amelyeken egy fecskendő volt. Talán ő el tudja mondani ennek a Háznak, hogy hol rendelkezik a Lisszaboni Szerződés az eutanáziáról, hol van a Lisszaboni Szerződésben szó az abortuszról, a prostitúcióról, a vállalati adókról szóló döntésről, és hol van benne az ír semlegesség veszélyeztetése. Várom az igazságot.
Az ír kormánynak higgadtan kell elemeznie az eredményt, pontosan meg kell állapítani, hogy mi volt a Szerződés szövegében az, ami ellen a választóik szavaztak, és olyan válaszokat kell adniuk, amelyek nemcsak az írországi tagadóknak elfogadható, hanem a többi tagállam kormányainak és állampolgárainak is, akik véleményem szerint ugyancsak jogosultak arra, hogy hangot adjanak véleményüknek és álláspontjuknak, és azt is tiszteletben kell tartanunk.
Az ír szavazók valódi aggályaira adott visszafogott válaszra van szükség, de nem szabad a szélsőségeseket engesztelnünk. Ha leülepedik a por, remélem, hogy a kollégák egyet fognak érteni velem, hogy a kétsebességes Európa nem válasz, hanem az a mi Uniónk, korunk legsikeresebb demokratikus békeprojektje számára a vég kezdete.
Mindig könnyebb volt félelmet kelteni, mint reményt. Egy híres ír politikus, egy a mieink közül - James Dillon - azt mondta egykor: "ha egy hazugságot elég jól mondanak, és elégszer ismételgetik, kutya legyek, ha az igazság utoléri azt”. Hát nem tudja. Mi nem tudtuk megkülönböztetni a tényeket a fikciótól elegendő számú szavazónk fejében, Gay Mitchell, a választási igazgatónk, és a kollégáim hősies erőfeszítései ellenére sem. Most már a baljósan indult új Taoiseach feladata lesz, hogy előrukkoljon egy megoldással.
(Taps)
Richard Corbett
Elnök úr, nem csak figyelnünk kell az ír eredményre, hanem gondolkodnunk is kell rajta, és meg kell emésztenünk azt. De mint mondták, figyelnünk kell a többi 26 országra, az ő eredményeikre és a ratifikáció során kifejtett aggodalmaikra. És azután fel kell nőnünk ahhoz a hatalmas kihíváshoz, amit a szakadék áthidalása jelent.
Ha 26 ratifikációt nyerünk el egy elutasítás mellett, akkor se nem ésszerűtlen, se nem antidemokratikus, ha arra kérjük azt az egyet, vajon nem fontolná-e meg, hogyan lehetne kiigazítani a reformcsomagot, áttekinteni és jobban elmagyarázni azt, vagy esetleg hogyan lehetne új kompromisszumot keresni ahelyett, hogy az egész reformot megakasztanák. Nem lenne ebben semmi ésszerűtlen vagy antidemokratikus. Végül is még a "nem” mellett kampányolók közül is néhányan azt állították Írországban, hogy a céljuk az újratárgyalás volt, hogy jobb megállapodást keressenek.
Egyesek - és hallottunk ilyen hangokat e Ház bizonyos oldalairól - csak egy oldalra szeretnének figyelni, arra a válaszra, amit ők is szeretnek, és ez a válasz a "nem”. Én mindkét oldalt meghallgatnám, és azután egy olyan megoldást szeretnék találni, amely mind a 27 ország számára elfogadható. Ez egy olyan kihívás, amihez mindannyiunknak fel kell nőnie.
Marielle De Sarnez
(FR) Elnök úr, nyilvánvalóan soha nem másodlagos fontosságú esemény, ha az emberek "nemet” mondanak, amikor Európa jövőjéről kérdezik őket, és ezt a "nemet” nem hagyhatjuk figyelmen kívül. Ellenkezőleg, szembe kell néznünk vele, és választ kell találnunk rá.
Véleményem szerint két kérdéssel kell foglalkoznunk. Az első a demokráciával kapcsolatos. A polgárok világosságot, láthatóságot, érthetőséget, felvilágosítást, oktatást, támogatást várnak Európától. Ezek a kérdések mindenkit érintenek, nem csak a nemzeti kormányokat. Ez vonatkozik az európai intézményekre is, különösen a Bizottságra és a Tanácsra. Ez az első kérdés.
A második kérdés Európa érzésére, lelkére, és mint Martin Schulz említette az imént, a raison d'être-jére vonatkozik. Miért építjük Európát? Ez nem szűkíthető le csupán piaci kérdésekre. Nem csupán a versenyért építettük Európát; mi értékekért vagyunk együtt, van társadalmi projektünk, van - gazdasági, szociális, fenntartható, humánus - társadalmi modellünk, és ez a modell megérdemli, hogy felemeljék, továbbvigyék és megvédjék. Ezt várják polgártársaink.
A világ nagyon sokat változott a Római Szerződés óta. Kezdhetjük elölről, és új alapokat kell kijelölnünk az európai projekt számára, hogy válaszokat tudjon adni a jelenleg előttünk álló kihívásokra - pénzügyi válság, élelmiszerválság, energiaválság -, de tudjon választ adni olyan jelentős problémákra is, amelyeket meg kell oldanunk. Hogyan teremthetünk, hogyan tervezhetünk olyan növekedést, amely jobb minőségű, fenntarthatóbb és igazságosabb? Hogyan szoríthatjuk vissza az egyenlőtlenségeket? Hogyan érhetjük el az új globális egyensúlyt? Hogyan gondolhatjuk újra a fejlődő országok, és különösen azok önellátásának problémáját?
Ezek azok a kérdések, amelyekre válaszolnunk kell, és azt gondolom, most jobban, mint valaha, Európának vissza kell térnie a politikához.
Mogens Camre
(DA) Elnök úr, az ismert és népszerű dán üzletember a következőket írta tegnap a Berlingske Tidende című újságban: "az európaiak teljes mértékben támogatják a nemzetközi politikai együttműködést és a globális felelősséget. Amikor az EU polgárai kinyilvánítják a demokrácia iránti támogatásukat nemzeti szinten, akkor ők természetesen európai összefüggésben is támogatják a demokráciát, és éppen ez az, amihez nem jutnak hozzá”. Többször biztosítottak minket, hogy a Lisszaboni Szerződés nem léphet érvénybe, ha akár csak egy ország is visszautasítja, ám mit mondott Pöttering úr június 13-i nyilatkozatában?
(DE) "A Szerződés szövegének elutasítása az Európai Unió egy országa által nem jelentheti azt, hogy a 18 EU-tagállamban már végbement ratifikáció érvénytelen lesz.”
(DA) Az abszolutizmus korában a királyok és a császárok találkoztak, hogy megállapodjanak abban, hogyan osztják el a hatalmat egymás között. Ezek az idők visszatértek. Pöttering herceg, Barroso császár és vazallusállamaik uralkodói úgy döntöttek, hogy Európa polgárai nem számítanak. Huszonhat országban nem engedték a szavazást, és az egyetlen ország, ahol szavaztak, Írország, felfedezhette, hogy az nem ér semmit. Az Uniónak nincs népi mandátuma.
Hanne Dahl
(DA) Elnök úr, múlt pénteken az írek "nemmel” szavaztak a Lisszaboni Szerződésre, az alkotmány silány másolatára, amelyre Franciaország és Hollandia ugyancsak "nemmel” szavazott. Ennek ellenére a Bizottság elnöke azt mondja, hogy a ratifikáció folytatódik. Azt mondják nekünk, hogy egy ország szkepticizmusa nem fékezheti le a fejlődést. Úgy csinálnak, mintha az ír néppel lenne probléma. De ez nem így van. A szakadék nem az ír nép és Európa között van; hanem nép és az európai állam- és kormányfők között. A szakadék nem bizonyos európai országok és Európa többi része között van. Franciaország, Hollandia és Írország nem fékezni szeretnék a fejlődést; ők egy másfajta fejlődést szeretnének. Miért olyan nehéz ezt megérteni? Schulz úr pedig, én azt mondanám önnek, hogy "szégyellje magát”. Ön az ön által "anti-európaiaknak” nevezetteket a fasisztákhoz hasonlítja, miközben az ön retorikája az, ami fasiszta. Ön azt mondja, hogy anti-európaiak jártak a lépcsőházakban, kampányolni. Nem kell nagy történelmi érzék ahhoz, hogy az ember emlékezzen, hogy mit mondtak a múlt században a feketékről. Ez szégyen! Szégyellje magát!
Andreas Mölzer
(DE) Elnök úr, az ír nép "nemet” mondott a Szerződésre, és az EU magas rangú személyiségeinek nem jutott más az eszébe, mint az írekre haragudni és a Taoiseach-ot az Európai Tanácsba rendelték, ahol úgyszólván meg kellett védenie ezt az "aszociális magatartást”. Ez gyerekes, és méltatlan az alapító atyák európai víziójához. Ennél is szűklátókörűbb azonban Írország kizárását követelni, vagy ennek ellenére megkísérelni a Szerződés kierőszakolását. Ha addig ismételnénk a szavazást, amíg el nem érjük a kívánt hatást, akkor tényleg javíthatatlan károkat okoztunk Európa jó hírnevének.
290 népszavazás volt Európában 1990 óra, ám nem volt népszavazás olyan alapvető fontosságú ügyekről, mint Törökország csatlakozása vagy az euró bevezetése, és most a reformszerződés kapcsán sem kapunk szót. Brüsszel felfogása arról, hogy mi alkotja a demokráciát - ahol a polgároktól pusztán azt várják, hogy adják áldásukat az EU döntéseire, vagy szavazzanak az EU által kívánatosnak tartott pártokra - igazából a Szovjetunióra emlékeztet. Sértődés helyett az EU elfogadhatná, hogy az ír "nem” az, ami: egy lehetőség a visszatérésre olyan politikákhoz, amelyek Európa népei és polgárai javát szolgálhatják.
Elmar Brok
(DE) Elnök úr, kedves Martin Schulz! Utalása arra, hogy milyen sok kormányfőt adnak a PPE-DE-hez tartozó pártok, utalás arra, hogy a PPE-DE bizonyára közelebb van a polgárokhoz, és ezért több választást nyer. Ugyanakkor tény, hogy több jel is arra utal, hogy meg kell találnunk az egyensúlyt az értelmes gazdaságpolitika és szociálpolitika között.
Tiszteletben tartom az ír népszavazás eredményét. Ám az olyan, egyes jobb- és baloldaliak által folytatott hazugságkampányokat nem tartom tiszteletben, amelyek megpróbálják félrevezetni az embereket, és az egyesült Európa elleni próbálják fordítani őket, amely e kontinens történetének legsikeresebb ideája, és amely békét, szabadságot és jólétet hozott.
(Taps)
Fel kell ismernünk, hogy ez az Európa különösen a kis nemzetek javát szolgálja. Ott ülnek velünk az asztalnál, itt ülnek a Parlamentben, és semmilyen döntést nem lehet meghozni Európában az egyetértésük nélkül, miközben korábban a nagy nemzetek képesek voltak a kisebbek kiszorítására. Ez a különbség: a mi Európánkban minden nemzet egyenlő, és ön, Farage úr a brit imperialista eszméivel ezt akarja szétrombolni!
Szükségünk van erre a Szerződésre, hogy a bővítés hatékonyan működhessen, hogy a demokratikus szakadék betemetésével és a nemzeti parlamentek megerősítésével nagyobb demokráciát érhessünk el. Szükségünk van erre a Szerződésre,hogy megóvhassuk a szubszidiaritás elvét és megbirkózhassunk a jövő kihívásaival, az energiaválságtól a szervezett bűnözésig, és biztosítsa nekünk az élelmiszer- és olajárakra és más hasonló kihívásokra való reagáláshoz szükséges képességeket. Mindez megsemmisül, ha nem szerelkezünk fel azokkal az eszközökkel amelyekről a Lisszaboni Szerződés rendelkezik, különösen a szociális jogokra vonatkozó instrumentumokkal, nevezetesen az Alapjogi Chartával és a "szociális klauzulával” amely kimondja, hogy az összes politika alakításánál és végrehajtásánál figyelembe kell venni a szociális kérdéseket.
Huszonhat tagállam ratifikálhatja a Szerződést. Minden egyes állam kötelezettséget vállalt, hogy ezt megteszi. Az Egyesült Királyságtól tanultam, hogy egy képviseleti demokráciában a nép nevében a parlament beszélhet, és nem hagyom az UKIP által tönkretenni azt, amit az Egyesült Királyságtól tanultam. Ez a 26 tagállam ratifikálhatja a Szerződést parlamenti eljárások keretein belül, és ha ez a folyamat sikeresen fejeződik be, akkor az ír nép még egyszer megfontolhatja. Javaslatokat várunk Írországtól, hogy a 27-ek közössége hogyan maradhat együtt, mert én nem szeretnék megosztott Európát látni, és nem akarok mag-Európát sem. Olyan Európát szeretnék, amely az egyenlők egysége marad, 27 országgal, és én ezért támogatom a Lisszaboni Szerződést.
Proinsias De Rossa
Elnök úr, én kevésbé vagyok diplomatikus, mint a kollégáim nagy része e Házban. A tény az, hogy hazugságok, átkozott hazugságok és statisztikák győzték le az igazságot az ír népszavazáson.
Lisszabon nem halt meg. Ennek ellenére Írország döntése az ír nép szuverén döntése. Akik megváltoztathatják ezt a döntést a Szerződésről, azok az ír emberek.
Hogy ez megtörténik-e, vagy nem, az a holnap az ír kormány és a többi 26 kormányfő között kezdődő tárgyalásokon dől el. Nincs varázspálca. Időre lesz szükség, amíg eredményre jutnak.
Új határidőt javaslok a Lisszaboni Szerződés ratifikációjához. Szerintem azt az európai választások elé időzíteni értelmes cél.
Ha az ír nép továbbra is elégedetlen lesz Lisszabonnal, bármilyen formát is vesz fel végül a köztünk és Európa többi része közötti megállapodások alapján, akkor Írországnak nem lesz más választása, mint újratárgyalni az Unióval való viszonyát.
Ez egy katasztrofális irány lenne országunk számára. Európa nagyon keveset veszthet, ha elveszíti Írországot, de Írország mindent elveszíthet, ha elveszíti Európát.
Egyértelműek a globális kihívások, amelyekkel szembe kell néznünk ebben a folyamatosan változó és egymással szorosan összekapcsolódó világban: a klímaváltozás, a demográfiai változások, a migráció és az energiaválság, éhezés és szegénység által megölt milliók, az emberek biztonságérzetének hiánya, a nemzetközi bűnözés, és mindezt gyakorlatilag az összes tagállamban fellelhető identitásválság tetőzi be. Ezeket egyik tagállam sem oldhatja meg úgy, hogy lehúzza a rolót, és reménykedik benne, hogy a problémák majd elmennek.
Összegzésként, sürgethetném Európát arra, hogy mutasson érzékelhető teljesítményt, hogy megfelelő élet- és munkakörülményeket biztosítson? Ez megerősítené az egységünket és a szolidaritásunkat, és pozitív válaszokat adna erre a válságra.
(Taps)
Gunnar Hökmark
Elnök úr, gondolja el: ha az írek "igennel” szavaztak volna, akkor elhinné itt bárki, hogy a zöld pólóikon az a szöveg állna, hogy "Tartsd tiszteletben az ír szavazatot”? Az igazság az, hogy sem az íreket, sem a demokráciát nem tisztelik. Ők csak a "nemet” tartják tiszteletben, és ez szinte egyedülálló.
Amikor Svédország belépett az Európai Unióba, akkor 12 tagállam volt. 1995-öt írtunk. Ma már 27 tagállam van. Ez igen jelentős változás, és szerintem igen kevesen kérdőjelezik meg, hogy Európa sokkal, sokkal jobb lett e bővítésnek és a fejlődés mértékének köszönhetően. Ma azt mondhatjuk, amikor az ír népszavazásról vitatkozunk, hogy azok, akik mindig "nemet” mondtak, mindig tévedtek is egyben, és azoknak, akik az Európai Unió jövőbeni fejlődéséről beszéltek, igazuk volt.
Tehát haladjunk előre olyan módon, ahogyan elértük ezeket az eredményeket, állhatatosan, jövőképpel, demokráciával és az összes tagállam iránti tisztelettel. Haladjunk tovább demokráciával minden egyes tagállamban a ratifikációs folyamattal, de tiszteljük az összes tagállam döntését is, miközben emlékszünk az állhatatosságra is. Tovább kell mennünk az energiapiaccal és a belső piaccal kapcsolatban, és azzal, hogyan tudunk jobb eredményeket elérni az összes küzdőtéren, de meg kell értenünk, hogy a Nizzai Szerződés nem elég, ha tovább akarunk haladni ugyanazon a fejlődési pályán, ugyanazokkal az elképzelésekkel, amelyekkel már oly sokat elértünk. Tehát haladjunk tovább, és legyünk újra olyan Európa, amely "igent” mond. Emlékezzünk vissza, hogy a "nem” emberei soha nem értek el semmit ebben az Európában.
(Taps)
Borut Pahor
(SL) Ez nem egy új vita. Már volt egy hasonló vitánk, amikor a szavazók Franciaországban és Hollandiában visszautasították az alkotmányos szerződést, és abban az időben a Bizottság és a Tanács is biztosított minket, hogy a ratifikációs folyamat folytatódni fog, de aztán mindketten, a Parlamentünkkel együtt engedtek a kísértésnek, és leállították a ratifikáció folyamatát.
Ma - az ír szavazók iránti minden tiszteletünk ellenére - én amellett lennék, hogy ne állítsuk le ezt a ratifikációs folyamatot, és próbáljuk meg végigvinni azt. Szerintem ebben az esetben könnyebb lesz megoldásokat találni a Lisszaboni Szerződés elfogadására, mint ha mind engednénk a kísértésnek, és egy népszavazás miatt leállítanánk az egész folyamatot.
Másodszor, egyvalamit kristálytisztán kell látnunk: jelentős szakadék van aközött, ahogyan a politikai elit, illetve polgáraink többsége otthon, nemzeti körben vagy az Európai Unió szintjén az Európai Unió fontosságát érzékeli. Itt meg kell kérdeznünk, vajon tudna-e tenni valamit a Parlament, a Tanács és az Európai Bizottság, hogy áthidalja ezt a kommunikációs szakadékot, és népeinket ismét az európai eszmével inspirálja.
Úgy gondolom, hogy miközben üdvözlöm a szlovén elnökségnek a Tanács holnapi ülésére vonatkozó terveit, javasolnám, hogy tárgyalják meg ezt is: egy új kommunikációs stratégiát, hogy párbeszéd legyen a polgárok és az Európai Unió között - nem csak azért, hogy befejezzük a Lisszaboni Szerződés ratifikációját, hanem más szempontok miatt is.
(Taps)
Íñigo Méndez de Vigo
Elnök úr, beszéltek ma itt tiszteletről és kétségtelen, hogy tisztelnünk kell az ír népszavazás eredményét, amelyben egyesek "igennel”, míg mások "nemmel” szavaztak.
Azt hiszem, mindannyian egyetértünk abban, hogy tisztelnünk kell a fennmaradó országokat is, és ezért folytatnunk kell a ratifikációs folyamatot. Ám szeretnék beszélni a demokrácia tiszteletéről, és szeretném egyértelműen kijelenteni, hogy a nép jóváhagyása ugyanannyit ér, mint a parlament jóváhagyása; pontosan ugyanannyit ér. Emlékezzünk az első "r”-re: respect.
A második "r” a reflexió. Meg kell néznünk, hogy milyen okok vezettek a ír "nemhez”, meg kell próbálnunk elmagyarázni, hogy a Lisszaboni Szerződés miért jobb a jelenlegi Szerződéseknél, és tényekkel és számokkal kell ezt alátámasztani.
El kell magyaráznunk az embereknek, hogy - mint az ír ló, amelyik megnyerte az Epsom Derbyt néhány napja, és az volt a neve, hogy New Approach - a Lisszaboni Szerződés is egy "új megközelítés”, és hogy Európának hozzáadott értéket kell adnia az embereknek.
A reflexió után jön a harmadik "r”, a resolution. Megoldást kell találnunk, és ebben az értelemben ez teljesen nyilvánvaló: a "nem” támogatói közül sokan halálos és szégyenletes érveket használtak. Azt mondták: "szavazz nemmel, és akkor újratárgyaljuk a Lisszaboni Szerződést, hogy az előnyösebb legyen Írországnak”.
Szeretném egyértelműen kijelenteni, hogy Európa a jogok közössége, ahol a társadalom hangulata mindenek felett áll, és a döntéseket tiszteletben kell tartani. Mi az Európai Parlamentben egyértelműen leszögezzük, hogy a Lisszaboni Szerződésnek nem lesz újratárgyalása: az európaiak azt gondolják, és ez a Parlament is azt gondolja, hogy ez központi kérdés Európa továbbhaladása szempontjából. Közülünk azok, akik támogatják a Szerződést, arra akarnak építeni, amink van.
A kérdésem a következő: milyen alternatívát ajánlanak azok, akik a "nem” szavazatot támogatják? Szeretném, ha kifejtenék nekem.
Bernard Poignant
(FR) Elnök úr, immár június 18-a van, és mivel francia vagyok, megelégeltem a Londonból érkező felhívást: ellenállni, folytatni, kitartani és soha fel nem adni. A "vétó” ugyanabból a négy betűből áll, mint a "szavazat” (vote), de mivel mások nem vétóznak, ezért folytatnunk kell. Ugyanakkor a berlini fal leomlása óta tartott kilenc népszavazáson ez a hatodik "nem”. Ez kérdéseket vet fel.
Azt mondják, hogy Európa nem elég szociális; soha nem lesz eléggé szociális. Nem elég demokratikus; tökéletlen is marad. Túl bürokratikus; mindig lesznek szakemberek, akiket technokratának hívnak. Azt hiszem, hogy szörnyű identitásválságot tapasztalunk. A dolgok korábban egyszerűbbek voltak. Ma Európa mintha mindenhol ott lenne; nem biztos a jelentésében, történelmében, sorsában, és hogy mivel kellene foglalkoznia. Ehhez valódi vezetésre van szükség, de ebből a szempontból valamelyest magunkra maradtunk.
(Taps)
Stefano Zappalà
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, úgy tűnik nekem, hogy az Európai Tanács holnapi ülésén - amint a Tanács hivatalban levő elnöke és Barroso elnök úr is mondták - valójában több kérdés is napirenden van, nem csupán az ír népszavazás eredménye.
Nyilvánvaló azonban, hogy gyakorlatilag ezzel a kérdéssel ment el a reggeli vita. Ez egy jelentős kérdés. Több okot mondtak és elemeztek, hogy miért adtak olyan választ az írek, amilyet: valójában csupán csekély többséggel nyertek az igen ellen.
Sok mindent elmondtak, de szerintem gyakorlatias módon kell feltennünk a kérdést maguknak, hogy miért lett ilyen az ír válasz, és azután dönthetünk a továbbiakról. Megismétlem, sok minden elhangzott, de szerintem a válasz abban a tényben van, hogy Európa polgárai nem rendelkeznek elég információval. Mindenki hibás: mi is osztozunk a felelősségben; a kormányok is hibásak. Általánosságban azt mondták - és én egyetértek ezzel -, hogy a kormányok learatják a babérokat, ha a dolgok jól alakulnak, de ha rosszul, vagy mód nyílik a bírálatra, akkor mindig Európát hibáztatják. Ez teljes mértékben igaz.
Ugyanakkor, elnök urak a Tanácsban és a Bizottságban, senki sem kényszerít arra senkit, hogy Európában maradjon. Véleményem szerint tiszteletben kell tartanunk az ír népszavazás eredményét. Ám ugyanennyire tisztelnünk kell a többi 26 tagállam kívánságait; jelenleg 18, de hamarosan 26 kívánságát. Mondhatni, senkit nem szabad kényszeríteni, hogy egy ketrecben maradjon. Európának tovább kell lépnie; Európa nem állhat meg.
Elnök úr, befejezem. Az Európai Tanácsnak holnap véleményem szerint egyértelmű döntést kell hoznia egy új stratégiáról - az állam- és kormányfők megtehetik ezt -, egy új stratégiáról, amelynek révén mindazok, akik a fedélzeten kívánnak maradni, maradhatnak, de általános érdek, hogy Európa haladjon előre.
Gary Titley
Elnök úr, feltételezem, hogy az Egyesült Királyság Függetlenségi Pártja vezetőjének csalókkal kapcsolatos rögeszméjét az magyarázza, hogy a saját pártjának meghitt kapcsolata van a csalással és a csalókkal.
Visszatérve a vita egyik fő pontjához: egyértelmű, hogy a Lisszaboni Szerződés nem léphet érvénybe január 1-jén, ahogyan reméltük. Meg kell várnunk, hogy mit mond az ír kormány arról, hogyan gondolja, mit tegyünk. De közben a többi tagállamnak gyakorolnia kell a szuverén jogát, hogy ratifikálja ezt a Szerződést. Az én tagállamom ma fejezi be a ratifikációt, régre visszanyúló és széles körben tiszteletnek örvendő parlamenti hagyományainak megfelelően.
Közben a globalizáció rohamosan folytatódik, az általa generált bizonytalansággal együtt, és ennek sok bizonyítékát láttuk az ír népszavazásban. Az EU egy olyan politikai folyamat, amelyet azért hoztak létre, hogy azokkal a kérdésekkel foglalkozzon, amelyekkel foglalkoznia kell: a Millenniumi Fejlesztési Célokkal, a klímaváltozással, a migrációval. Hogy miféle cselekvés? Ez az, amiért szeretném elkerülni a túlzottan befelé forduló intézményi köldöknézegetést, és ezért fogok olyan lépéseken gondolkodni, amelyek hasznosak a polgárainknak.
Egy kérdésem van azonban a szlovén elnökséghez: elmondanák nekem, hogy milyen következményekkel jár az ír szavazás Horvátország EU-hoz történő csatlakozására nézve?
Jerzy Buzek
(PL) Elnök úr, az Európai Tanács előkészítéséről vitatkozunk. Természetesen számításba veszem, hogy minden felszólaló képviselőnek igaza van az európaiak egy kisebb vagy nagyobb csoportjának szempontjából nézve. Ám észben kell tartanunk, hogy ez a vita, ha a múlt hét szerdán tartjuk, akkor igencsak más lett volna. Bizonyára nem a Lisszaboni Szerződés problémájáról vitatkoznánk. Ehelyett Európa népének mindennapi problémáiról vitatkoznánk.
A dolgok jelen állása szerint az Európai Unió polgárait nem izgatja különösebben, hogy Írország népe visszautasította a Szerződést. Sokkal inkább érdekli őket a benzin ára a benzinkutaknál, és a többi, minden nap felmerülő probléma. Helytelen lenne, ha a mai vita és a csúcstalálkozó kizárólag a Lisszaboni Szerződésre koncentrálna.
Politikusként meg kell állapítanunk, hogy jelenleg arra hívnak fel minket, hogy két fontos üggyel foglalkozzunk. Az egyik, hogyan válaszoljunk a polgárok mindennapi várakozásaira, a másik pedig a Lisszaboni Szerződés, és annak végrehajtása. Az utóbbi fogja meghatározni, hogy a jövőben mennyire leszünk képesek megbirkózni Európai népének gondjaival. Ezért meg kell próbálnunk elkülöníteni az ügyeket, és nemcsak a Lisszaboni Szerződésről vitázni, hanem olyan ügyekről is, amelyek iránt a polgáraink jelenleg érdeklődnek.
El kell magyaráznunk a polgároknak, hogy a Szerződés elfogadása és végrehajtása hogyan könnyítheti meg a mindennapi problémák megoldását. El kell magyaráznunk, hogy az általunk javasolt intézményi megoldások miért jók az Európai Uniónak. A javasolt változtatások nagyobb szolidaritást, egymás iránti nagyobb figyelmet és nagyobb tiszteletet eredményeznek azon ügyek iránt, amelyekért az országainkban kiállunk.
Jan Andersson
(SV) Teljes mértékben egyetértek azzal, hogy minden tagállamnak joga van megszólalni. Ez egy demokratikus jog. Azon a véleményen vagyok továbbá, hogy a Lisszaboni Szerződés sok szempontból jobb, mit a jelenlegi Szerződés. Ez vonatkozik a további bővítés lehetőségére, a nagyobb nyitottságra, de a munkavállalói jogokra is.
Amikor Írországban jártam, és a kampány során a szakszervezetek képviselőivel találkoztam, akkor jogos aggodalmukat fejezték ki azzal kapcsolatban, hogy a piac és szociális jogok közötti viszonyban nincs egyensúly. Írországban is hivatkoztak az Európai Bíróságnak a Laval- és a Rüffert-ügyekben hozott ítéleteire. A két legfontosabb következmény a következő: először is, az ítéletek után már nem érvényes az egyenlő bánásmód. Akik alacsonyabb jövedelmű tagállamokból jönnek, azoknak meg kell elégedniük a minimálbérrel, és nem akarhatnak egyenlő bért. Másodszor, a sztrájkhoz való jogot olyan módon korlátozzák, ami teljes mértékben elfogadhatatlan.
A Tanácsnak és a Bizottságnak meg kell birkóznia ezekkel a kérdésekkel. Ez a szociális Európa és a piaci Európa között egyensúly kérdése. Ha nem tesszük helyre ezt az egyensúlyt, akkor a nép hátat fordít az EU-nak. Mindannyian felelősek vagyunk itt, mindhárom intézmény, és gyorsan kell cselekednünk.
Tunne Kelam
Elnök úr, az ír szavazók iránti tisztelettel kapcsolatban nincs probléma, de mind egyenlő tiszteletet érdemlünk a 18 demokratikusan megválasztott parlament döntései iránt, és továbbá egyenlő tiszteletet kell mutatnunk a maradék nyolc tagállam iránt, hogy lehetővé tegyük nekik a reformszerződésről szóló szabad döntést. Minden tiszteletem az ír népszavazás iránt, de a huszonhetek Európája nem eshet túszul a Lisszaboni Szerződés korlátozott számú ellenzőjének. Az EU reformjának nincs alternatívája. Igen, Európa megállhat, de a világ körülöttünk nem fog megállni miattunk, és a legdrámaibb vesztesége ennek a szavazásnak az európai szolidaritás: közös kül- és biztonságpolitikánk, és szolidaritásunk az energetikában.
Van továbbá egy etikai kérdés, amivel foglalkoznunk kell. Ez a népszavazás figyelmeztető jel, hogy hitelesen kötelezzük el magunkat a legfontosabb értékeink mellett. A polgáraink soha nem lesznek teljesen tájékozottak a Szerződések részleteivel kapcsolatban, de mindig megbízhatóak, ha az egyik oldalról az integritás és valódi elkötelezettség, míg a másik oldalról a féligazságok és a Realpolitik megkülönböztetéséről van szó. Ahelyett, hogy egyik nemzeti választástól a másikig élnénk, ahelyett, hogy eltűrnénk egy olyan fogyasztói demokráciát, amelyet csupán az hajt, hogy több és több pénzt szerezzen Európától, olyan vezetőkre van szükségünk, akik meg tudják kérdezni a polgárainktól: "Először is, mit tehettek ti Európáért?” És higgyék el nekem, ha ilyen vezetőink lennének, akkor találnánk olyan polgárokat, akik támogatnának minket.
Libor Rouček
(CS) Hölgyeim és uraim, hat hónapja 27 európai állam- és kormányfő elkötelezte magát a reformszerződés ratifikációja mellett, amikor a dokumentumot ellátták aláírásukkal. Szeretném emlékeztetni erre az Európai Tanácsot csütörtöki találkozójukon. Különösen szeretném emlékeztetni a cseh miniszterelnököt, Mirek Topolánek urat, hogy kötelessége véghezvinni a ratifikációt. Ő - a cseh elnökhöz igen hasonlóan - azzal érvel, hogy a Lisszaboni Szerződés halott, és hogy nincs értelme a ratifikáció folytatásának. Különösen szeretném felkérni az Európai Néppárt képviselőcsoportjához tartozó miniszterelnököket, hogy emlékeztessék a cseh miniszterelnököt a kötelességére, és az elnökséget hamarosan átvevő ország felelősségére. Mivel a Cseh Köztársaság át fogja venni az EU elnökségét 2009. január 1-jén, a ratifikációs folyamat utolsó fejezete, a Lisszaboni Szerződés problémájának megoldása teljes mértékben ezen ország vállán fog nyugodni. Megismétlem, szeretném, ha az Európai Néppárt emlékeztetné a cseh miniszterelnököt a kötelességére.
Monica Maria Iacob-Ridzi
(RO) Az Európai Tanács, amelyet előkészítünk ma, döntő fontosságú Európa jövője szempontjából. Az egyik leginkább virágzó európai ország, és az európai integrációs folyamatok végrehajtása gazdasági sikerének reprezentánsa "nemet” mondott a Lisszaboni Szerződésre. Ugyanakkor 18 európai ország elfogadta a dokumentumot, a nagy részük ugyanaz a 18, amely "igent” mondott az Európai Alkotmányos Szerződésre is.
Ugyanolyan csalódott vagyok az írországi népszavazás eredménye miatt, mint többen a korábban beszélők közül. Ugyanakkor az Európai Uniónak folytatnia kell a szükséges reformokat. Jelenleg csak a többsebességű Európával léphetünk előre, és erre van eljárás az Amszterdami Szerződés óta, és a jól definiált kizárási lehetőségek jelentik az egyetlen lehetőséget, amelynek révén jelenleg tovább tudnánk lépni. A lehetőséget, amelyet Írország megkapott, meg kell adni az EU-hoz a közelmúltban csatlakozott országoknak is, például Romániának. Ilyenkor emlékeznünk kell, és vissza kell térnünk azokhoz a dolgokhoz, amelyek egyesítenek minket, és okot adnak arra, hogy előreléphessünk.
Az Európai Egyesült Államokról szóló híres beszédében Sir Winston Churchill azt mondta, ha Európa egyszer közös örökségének megosztásában egyesülne, akkor nem lenne határa a boldogságnak, gazdagságnak és a dicsőségnek, amit a népek élveznének. Én hiszek ebben a vízióban, ugyanakkor tudom, hogy nagy erőfeszítésekre van szükség, hogy elérjük ezt. De ennek nem szabad megakadályoznia azt, hogy továbblépjünk.
Othmar Karas
(DE) Elnök úr, javításokra van szükség, nem mentegetőzésre! Egyértelműen ki kell mondani, hogy az EU-val szemben a tagállamokban érzékelhető hangulat miatt a nemzeti kormányok viselik a legnagyobb felelősséget. Az EU holnapi és holnaputáni csúcstalálkozójának ezért egy eredményt hoznia kell: az állam- és kormányfők tagállamaik állampolgárainak szóló bocsánatkérését a közösségi döntéseikkel kapcsolatos őszintétlenségük miatt, mert nem tudták elegendő információval ellátni a polgáraikat, nem tudtak kommunikálni velük, és nem voltak elég bátrak és őszinték az európai döntésekkel kapcsolatos közös felelősségükkel kapcsolatban.
Az Európa-politika belpolitika. Ennélfogva elválaszthatatlan eleme kell legyen a kormányok tájékoztatási és kommunikációs politikájának. Bűnbakot csinálni az Európai Unióból minden problémáért, a közös felelősséggel való szembenézés helyett, majd két héttel egy népszavazás előtt kérni az állampolgárok támogató szavazatait, ez tisztességtelen, felelőtlen és hazug dolog. Hölgyeim és uraim, ezen a téren javítani kell.
Ioan Mircea Paşcu
Elnök úr, az ír "nem” szavazat arra mutat rá, hogy egy, a világpolitikában példátlan és sikeres kísérletnek, az EU-nak nehézségei vannak. De hogy igazán következtetésekre adjon módot az emberek akaratát illetően, minden népszavazást meg kell előznie egy tájékoztatási kampánynak. Az ír példán mérhető a Lisszaboni Szerződés és az ellene felhozott érvek közötti egyezés foka, vagyis annak teljes hiánya.
Természetesen a demokrácia arra kényszerít minket, hogy figyelembe vegyük az ír eredményt, és ezt meg is tesszük. De ugyanígy azt is, hogy a demokráciát nem lehet mások kárára gyakorolni, nevezetesen azok kárára, akik már ratifikálták a Lisszaboni Szerződést, és - ami a legfontosabb - az eredményt nem használhatja arra egy kisebbség, hogy zsarolja a többséget.
Attól félek, hogy az ír "nem” inkább ösztönözni fogja azokat a létező tendenciákat, amelyek a közösségi politikák ismételt nemzeti hatáskörbe vonására irányulnak, prolongálva azt a jogi vákuumot, amelyben az EU az alkotmányos szerződés visszautasítása óta van.
Azzal összegezném, hogy - egy olyan korábbi kommunista ország képviselőjeként, amely nagy erőfeszítéseket tett, hogy csatlakozhasson az Unióhoz - gyűlölném látni, ha a kommunizmus tovább élne, mint az Európai Unió.
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Elnök úr, úgy tűnhet, hogy minden Lisszabonban elért megállapodásnak befellegzett. A Lisszaboni Stratégia és a Lisszaboni Szerződés is bukással végződött.
Múlt héten Írország népszavazáson utasította el a Lisszaboni Szerződést. Ez azt jelenti, hogy a dokumentum immár halott. A következő csúcstalálkozó fogja eldönteni, hogy van-e bármilyen remény a Szerződés újraélesztésére. Az Európai Parlamentnek egyértelmű jelet kell adnia, hogy elfogadja a demokrácia szabályait, annak ellenére, hogy egyes képviselők elégedetlenek az eredménnyel. Írország népének sértegetése és kényszerítése elfogadhatatlan. A nyomásgyakorlás egyik elfogadható formája az lenne, ha folytatnák a ratifikációs folyamatot a többi tagállamban. Riasztóak azok a szélsőséges és felelőtlen megjegyzések, amelyek felvetik annak lehetőségét, hogy egy ilyen állítólagosan pimasz országot kizárnak az Unióból.
Reméljük, hogy az Európai Tanács egy új és demokratikusabb megfogalmazást fontol meg az Európai Unió számára.
Marie Anne Isler Béguin
(FR) Elnök úr, mind tudjuk, a demokrácia nem egy hosszú, nyugodt folyó, de azt is tudjuk, hogy a demokráciát választottuk társadalmunk megszervezésére. Ezért véleményem szerint az ír "nem” nem különbözik a francia "nemtől” és a holland "nemtől”, de, akárcsak 2005-ben, most sem tudtuk elmagyarázni a polgárainknak, hogy miért jó Európa nekik. Nem tudtuk megnyugtatni az embereket az őket közvetlenül érintő ökológiai válsággal kapcsolatban sem. Ugyanakkor nem értek egyet a spekulációval, és úgy vélem, hogy ki kell várnunk, hogy mi lesz a ratifikációs folyamat végén. Mindenesetre megkérném a Tanácsot, hogy küldjön határozott jelzést a polgároknak, hogy valódi szándék van az átláthatóság és a demokrácia megerősítésére. Megkérném a Tanácsot, hogy nyissa meg a kapuit, és kérném, hogy a Bizottság és a Tanács elnökét az európai választásokkal egy időben nevezzék ki. Igen, ez egy erős jelzés lenne, és nincs szükségünk a Szerződés ratifikálására, hogy ilyen változtatásokat tegyünk.
Mairead McGuinness
Elnök úr, ez egy élénk vita, és igen alaposan figyeltem rá. Igen, az írek hallatták hangjukat, és azt mondták, hogy "nem”. De az egyik dolog, ami mély aggodalommal tölt el, az, hogy azok, akik "nemmel” szavaztak, nem látták ennek semmilyen kockázatát: talán azt érzékelték, hogy akkor fennmarad a status quo. Az is kiderült ebből a vitából, hogy más országok azt gondolják, hogy az ő parlamenti ratifikációs folyamatuk ugyanannyira érvényes, és ezért azt folytatni akarják.
Tehát egyfajta dilemma áll majd Írország és az írek előtt, ha 26 ország ratifikálja a szerződést, és sürgető, hogy a Taoiseach, Brian Cowen a következő napokban előálljon reflexióival, és talán javaslatokkal is a továbbvezető lehetőségekkel kapcsolatban.
Megszólíthatom Kathy Sinnottot, aki, véleményem szerint meglehetősen szörnyűséges érvekkel kampányolt a "nem” szavazat mellett? Hadd mondjam neki az Írország értékeinek elvesztése miatti aggodalmával kapcsolatban, hogy az értékek elvesztése miatt nem Európát okolhatjuk. Ezt magunk okoztuk, és fejezzük már be, hogy mindig az Európai Unióra hárítjuk a felelősséget, és inkább nézzük a saját materialista értékeinket Írországban és máshol.
Genowefa Grabowska
(PL) Elnök úr, határozottan úgy gondolom, hogy a Lisszaboni Szerződés ratifikációs folyamatának folytatódnia kell. Azon országok számára, amelyek aláírták a dokumentumot, ez a szerződések jogáról szóló bécsi egyezmény értelmében nemzetközi jogi kötelezettség.
A szerződés lehetőséget nyújt az Unió elengedhetetlen reformjaira. Például lehetővé teszi, hogy közös energiapolitikát hozzunk létre Európában. Egy ilyen politika nagyon fontos az Unió számára, és az országom, Lengyelország számára is. Szeretnék polgártársaim energiabiztonságáról gondoskodni. Sziléziát képviselem, amelynek ötmilliós lakossága van. Az én régióm számára ez a politika a haladás és a fejlődés lehetőségét hordozná magában, mivel Szilézia gazdag energiaforrásokban.
Ezért feltenném a kérdést: ezt mind meg fogja akadályozni az ír "nem”? Tiszteletben tartom az ír népszavazás eredményét, ugyanakkor nehezen tartom elfogadhatónak, hogy 109 964 ír polgár szavazata, amennyi a "nem” és az "igen” szavazatok különbsége volt, döntse el az országom, a régióm és alapvetően az Európai Unió jövőjét. Nem hiszem, hogy ennek így kellene történnie.
Tobias Pflüger
(DE) Elnök úr hadd fejezzem ki köszönetemet az ír népnek, valamint a CAEUC-nak, amely a Lisszaboni Szerződés elutasítására alapozott kampányt folytatott Írországban. Immár háromszor utasították el a Szerződést: egyszer Franciaországban, egyszer Hollandiában, és most a Szerződés egy némileg módosított változatát Írországban. Szükségszerű, hogy ezt végül el kell fogadni. Bertold Brecht jut eszembe, aki azt mondta egykor: "Nem lenne egyszerűbb a helyzet, ha a kormány feloszlathatná a népet, és választana egy másikat helyette?” Így értelmezem az e helyen egyesek által tett megjegyzéseket. Vitatták a Szerződés tartalmát Írországban, különösen a neoliberális irányultságát, a militarizmust és különösen az antidemokratikus jelleget.
Egyszerűen csak el kell fogadnunk ezt az eredményt. A Szerződés halott, és másik Szerződésre van szükség. Mi természetesen tudomásul vesszük és feljegyezzük az itt tett antidemokratikus nyilatkozatokat.
Janez Lenarčič
a Tanács hivatalban levő elnöke. - (SL) A szó, amit a leggyakrabban lehetett hallani - és olvasni - ma ebben a Házban, az a "tisztelet”. Bízom benne, megengedik nekem, hogy hozzátegyem: bizonyos tényeket tiszteletben kell tartanunk, és a következőket emelném ki.
Először is: az új, Európai Unióról szóló Szerződés ratifikációja kizárólagos a tagállamok hatáskörébe tartozik. Kizárólagosan. A Tanácsnak semmilyen szerepe nincs ezekben a folyamatokban, és az elnökségnek még kevésbé.
A következő tény: minden tagállam saját szabályainak megfelelően viszi végbe ezt a folyamatot, ezeket a szabályokat a tagállamok fogalmazzák meg független és szuverén módon. Ez talán elvezet minket egy lényegi dologhoz. Bizonyos tagállamok a parlamenti ratifikációt alkalmazták vagy alkalmazzák, és egy tagállam alkalmaz népszavazást. Ám ez nem jelenti azt, hogy bármilyen baj lenne a parlamenti ratifikációval. Visszautasítom azok megállapításait, akik szerint a parlamenti ratifikáció tökéletlen vagy kevésbé demokratikus, mint a népszavazás. Ez nem igaz. Ez nem igaz. Semmi baj nincs a parlamenti ratifikációval. Az Európai Unió szempontjából ez teljesen egyenértékű bármilyen más demokratikus folyamattal.
Harmadik tény: mindegyik tagállam magáért beszél. Az ír szavazók Írország nevében beszélnek. Semmilyen más tagállam nevében nem beszéltek. Ez azt jelenti, hogy az összes többi tagállamnak ugyanilyen joga van. Tizennyolc tagállam már ratifikálta a Lisszaboni Szerződést, mások még nem tettek nyilatkozatot, de az elnökség véleménye szerint a ratifikációnak folytatódnia kell. Azok, akik szerint a Lisszaboni Szerződés halott, akik a ratifikációs folyamat azonnal leállítását követelik, azok megvonják a jogot a többi tagállamtól, hogy a maguk nevében beszéljenek, ugyanazt a jogot vonják meg a többi tagállamtól, amit oly hevesen védelmeznek Írország esetében.
(Taps)
Negyedik tény: már voltunk ebben a helyzetben, és találtunk megoldást. Ebben az esetben is fogunk megoldást találni, azon okok alapján, amelyek e helyzethez vezettek, de az elnökség nem szeretne erről spekulációkba bocsátkozni. Az elnökség nem akar arról vitatkozni, hogy túl bonyolult volt-e a Szerződés, vagy hogy valami baj volt a kommunikációval, vagy talán, ahogyan De Rossa úr mondta, sok hazugság hangzott el. Nem, ezt meghagyjuk az ír kollégáknak, hogy elemezzék az eredmény okait, és hogy tegyenek javaslatot, hogyan képzelik el a kivezető utat. Fogunk találni kivezető utat, ebben biztos vagyok. Meg fogjuk találni. És az Európai Tanács találkozója holnap a kivezető út keresésének kezdetét jelöli majd ki.
És végül egy utolsó tény: a ma reggeli napirendi pont nem az ír népszavazás eredménye volt, hanem az Európai Tanács előkészítése. Az elnökség ilyen módon folytat majd vitát az Európai Tanácsban, egyértelművé téve, hogy Európának semmi oka a megtorpanásra, hogy Európa továbbra is működik, és ezért számos más kérdésről fogunk beszélni, a tervezett napirend szerint.
Foglalkozunk az élelmiszer- és olajárakkal, foglalkozunk gazdasági, szociális és környezeti témákkal, foglalkozunk nemzetközi fejlesztési kihívásokkal, és természetesen foglalkozunk a Nyugat-Balkán kérdésével. Itt hadd válaszoljak Titley úrnak - az Európai Unió bővítési politikájára nézve nincsenek közvetlen következmények, az tovább folytatódik, akárcsak az Európai Szomszédságpolitika és a többi politika.
Köszönöm mindenkinek, különösen azoknak, akik hangot adtak véleményüknek a többi ügy kapcsán, és bízom benne, hogy az Európai Tanács sikeresen halad előre.
(Taps)
Margot Wallström
a Bizottság alelnöke. - Elnök úr, szeretném megköszönni a tisztelt képviselőknek érdekes hozzászólásaikat. Természetesen ez a megfelelő helyszíne a demokráciával és a szavazók tiszteletével kapcsolatos vitáknak.
Az írek "nemmel” szavaztak, akkor miért nincs vége ennek? Miért nem mondja ki az EU, hogy "a Szerződés halott: lépjünk tovább”? Miért van az, hogy egyes emberek, és egyes tagállamok ragaszkodnak ahhoz, hogy folytassák a ratifikációs folyamataikat? Miért térünk vissza mindig azokhoz az okokhoz, amelyek miatt elkezdtük ezt az egész vitát az Európai Unió új szerződésével kapcsolatban?
Remélem, megengedik nekem, hogy mondjak néhány szót erről, mert ne felejtsük el, az európai vezetők nagyon sok politikai tőkét fektettek ebbe a folyamatba. Sok időbe és energiába került az alapvető kérdés megvitatása, az oly rövid alatt drámaian megváltozott Európai Unió számára új eszközöket tervező új Szerződés iránti igény mögött meghúzódó alapkérdések és problémák megvitatása.
Hadd említsek csupán három okot, miért gondoljuk azt, hogy új Szerződésre van szükség.
Először is, jogilag kötelező erőt adna az Alapvető Jogok Chartájának. Európa nemcsak a belső piacról szól - amint azt valaki említette itt -, hanem a személyek és a munkavállalók jogairól is.
A második ok természetesen az, hogy azt szeretnénk, ha képesek lennénk erőteljes hangon megszólalni a világban, hogy erősebbek legyünk a nemzetközi színtéren, és hogy ezt az értékeinkre alapozva tegyük. Szeretnénk kiállni a nemzetközi színtérre, hogy küzdjünk a fenntartható fejlődésért, hogy megvitassuk az olajárakat, a konfliktusmegelőzést és más fontos ügyeket. Ez az egyik ok, ami az új Szerződés megtárgyalása mögött áll.
A harmadik ok, természetesen, az Európai Unió demokratikusabbá tétele. Milyen ironikus azok számára, akik most a "nem” és az eredmény tiszteletben tartásáról beszélnek, hogy a Szerződés valójában nagyobb hatalmat adna a közvetlenül választott Európai Parlamentnek. A nemzeti parlamentek nagyobb részvételét, és azt is jelentené, hogy a Tanács ülései nyilvánosak lennének, a Polgári Kezdeményezéssel az egyike a részvételi demokráciáról szóló fejezet legfontosabb elemeként, ami a Szerződés egyik új eleme.
A póló-párt ott fenn azt a szlogent használja, hogy "Tartsd tiszteletben a nemet”. Véleményem szerint ezt csak úgy tehetjük, ha megismerjük az ír nép aggályait. Meg kell értenünk, hogy miért szavaztak "nemmel”. Megteremtették a saját értelmezéseiket, de szerintem nagyon fontos lenne, ha az ír kormány az Eurobarometer közvélemény-kutatásainak segítségével jobban megértené, hogy mik voltak az aggályok, és hogy mit tehetünk azokkal kapcsolatban.
Nem erről szól a demokrácia? Így haladhatunk előre - megérteni mások érveit, együttműködni a többi tagállammal és kivívni a tiszteletüket, hogy remélhetőleg közösen oldhassuk meg a problémákat. Amint a francia és a holland "nemmel” végződő népszavazások után tettük, már elvégeztük az Eurobarometer-kutatást, amely szerintem segít megérteni az összes népszavazással kapcsolatos kihívást is. Egy népszavazásnak vannak előnyei és hátrányai is - vagy inkább, demokratikus nézőpontból, kihívásai. Miután a szavazók elé egy olyan összetett és terjedelmes szöveget bocsátottak, mint egy új nemzetközi szerződés, természetesen széles tér nyílik az eredmények értelmezése előtt.
Jobban meg kell értenünk, hogy mit mondtak az írek, mitől félnek, és miben reménykednek. Én már most úgy értelmezem az eredményeket, hogy ez nem egy Európára adott általános "nem”. Ez megértése és tisztelete az Európai Unióban játszott szerepüknek.
A népszavazás lebonyolításának előnye, hogy tájékoztatni kell a szavazókat, és beszélni kell velük, minden ezzel járó kihívással együtt. Szerintem mindenki látja, elemeznünk kell, hogy mit tudunk javítani a polgárok tájékoztatása és a velük folytatott kommunikáció terén. Én mindig azt mondtam, hogy a kommunikáció a demokrácia eszköze. Ennek az állampolgárok azon jogán kell alapulnia, hogy tudhassák, hogy mi történik európai szinten, mit döntenek, és abba hogyan szólhatnak bele a polgárok. E munka intenzitását tovább kell növelnünk, és ezért folytatja a Bizottság a néhány éve kezdett "D” tervet, amiben a "D” a disputa, dialógus, demokrácia hármasára utal. Ez azon az elgondoláson alapul, hogy a polgárok tekintsék az EU politikáit a sajátjukénak...
Elnök
Biztos asszony, hölgyeim és uraim, úgy látom, hogy némi zajongás van, mivel több kolléga próbál bejönni a terembe, de megkérném azokat, akik bejönnének, hogy ne álljanak meg beszélgetni, mert sok kolléga kíváncsi a biztos asszony mondandójára.
Margot Wallström
a Bizottság alelnöke. - Elnök úr, megpróbálom összefoglalni, azért van szükség arra, hogy megteremtsük a polgárok tulajdonjogát az EU politikáiban, hogy érthetővé és fontossá tegyük számukra azokat, és hogy elszámoltathatóbbá és megbízhatóbbá tegyük az EU-t azok számára, akiket szolgál.
Szélesebb körű és állandó vitára van szükség az Európai Unió jövőjéről az EU demokratikus intézményei és a polgárok között, mind nemzeti, mind EU-szinten, és az információhoz való hozzáférés biztosításával képessé kell tennünk a polgárokat arra, hogy tájékozott vitát folytathassanak az Európai Unióról. Már tettünk javaslatot ennek a kereteire, ahogyan arra Jo Leinen már rámutatott - és köszönöm önnek, hogy ezt megtette. Köszönöm Lenarčič úrnak, hogy megoldást próbál találni erre.
Köszönöm a Parlamentnek a támogatást, amit az állampolgárokkal való kommunikációban nyújtott, mert komolyan kell vennünk ezt a kérdést, és elő kell teremtenünk a szükséges forrásokat, és meg kell teremtenünk a kereteket, amelyre szükségünk van, hogy partnerségben dolgozzunk a tagállamokkal, és természetesen, hogy olyan olvashatóvá tegyük a szövegeinket és a döntéseinket, amennyire csak lehetséges.
Volt egy vitánk a megerősített Szerződésről. Túl sokáig tartott a Tanácsnak, hogy elfogadjon és közzétegyen egy megerősített Szerződést, de végül megtette, és ez természetesen egy olyan eszköz, amellyel jobb módon tarthatjuk a kapcsolatot a polgárainkkal.
Folytatnunk kell a tanulságok levonását, és tanulnunk is kell az ír leckéből, de tisztelnünk kell a "nem” szavazatot. Akkor teszünk így, ha valóban felderítjük, hogy mik voltak az aggályaik, együtt kell találnunk megoldásokat, és lehetővé kell tennünk a többi tagállam számára, hogy hozzászóljanak. Remélem, hogy ez a vita inputként szolgál a vezetők holnapi és pénteki találkozóján. Köszönöm önöknek ezt a jó és konstruktív vitát.
(Taps)
Elnök
Köszönöm, biztos asszony.
A vitát lezárom.
Tájékoztatni kívánom a Házat, hogy Hans-Peter Martin úr kérte, hogy az Eljárási Szabályzat 145. cikke szerint személyes nyilatkozatot tehessen. A 145. cikk rendelkezéseinek megfelelően szót adok majd Martin úrnak, amikor ezen az ülés jegyzőkönyvének elfogadását tesszük megfontolás tárgyává.
Írásbeli nyilatkozatok (142. cikk)
Jim Allister  
írásban. - Szívemből gratulálok az Ír Köztársaság szavazóinak, hogy magabiztosan visszautasították az újracsomagolt alkotmányt. Azzal, hogy így cselekedtek, lehetővé tették, hogy demokraták milliói lélegezzenek fel Európában, akiktől megvonták a lehetőséget, hogy elmondják véleményüket arról, hogyan akarja az EU elitje totalitárius módon mindannyiunkra ráerőltetni a Lisszaboni Szerződést. A fő kihívás most az, hogy az elit lesz-e elég őszinte ahhoz, hogy beismerje: a Szerződés halott. Lisszabon maga alkotta meg túlélésének feltételét, az egyhangú ratifikációt. Látványosan elbukta ezt a vizsgát. Akárcsak elődje, az alkotmány, zátonyra futott a demokrácia szikláján. Ahelyett, hogy szembenéznének a realitással, félelmeim szerint újabb brüsszeli összeesküvéssel kell szembenéznünk, mivel ők továbbra is meg akarják kerülni az embereket. Szóval ne hozzanak bajt a saját fejükre, és ismerjék be, hogy a szerződés halott, és nincs esély a feltámasztására..
Costas Botopoulos  
írásban. - A válság és az intézményi bizonytalanság mostani időszakában úgy érzem, hogy dicsérnem kell a Lisszaboni Szerződést. Nem tudom, hogy valaha érvénybe fog-e lépni, de ha az ember el akarja kerülni a populizmust, akkor azt kell mondania, hogy ez egy jó szerződés. Természetesen nem olyan demokratikusan építették fel és vitatták meg, mint az alkotmányos szerződést. Ez természetesen nem egy tökéletes szöveg - ilyen nem is létezik. Természetesen túl bonyolult - de melyik európai szerződés nem túl bonyolult? Az, hogy az emberek azt mondják, hogy nem értik, inkább arra a tényre mutat rá, hogy nem bíznak a vezetőikben. De ez egy olyan szöveg, amely növeli a demokráciát Európában. Nyitottabbá, hatékonyabbá és szociálisan érzékenyebbé tenné Európát. Csak egy egyszerű példa: ha érvényben lenne, és az Alapvető Jogok Chartája is érvényben lenne, akkor az európai bíróság nem hozta volna meg a munkavállalók számára oly hátrányos ítéleteket a Viking- és a Laval-ügyben. Tehát több Európára van szükségünk, nem kevesebbre. Több politikára. Szocialistaként kötelességünk az emberek elé állni, és elmagyarázni nekik, hogy milyen új és különböző Európát szeretnénk.
Dobolyi Alexandra  
írásban. - Egyike vagyok azoknak, akik hisznek abban, hogy az ír "nemet” követően a dolgok nem ugyanazok többé Európában, mint azelőtt voltak. Egy dolog, amit biztosan nem tehetünk meg, hogy figyelmen kívül hagyjuk az ír referendum eredményét. Továbbá egyike vagyok azoknak, akik hisznek abban, hogy a ratifikációs folyamatnak folytatódnia kell, minden egyes tagállamnak ugyanolyan joga van arra, hogy kifejezze véleményét Európa közös jövőjével kapcsolatban.
Úgy kell megoldani ezt a bonyolult kirakóst, hogy egyrészről meg kell hallanunk az ír állampolgárok hangját, másrészről tekintettel kell lennünk az összes többi tagállam álláspontjára, akik tovább akarnak menni a közös európai úton.
Az egyenlet nehéz, az értékeléshez minden lehetőséget meg kell ragadnunk és ehhez mind a 27 tagállamra szükségünk van. Hiszek abban, hogy 27 tagállamnak kell közös megoldást találnia, és közösen döntenie a következő lépésről.
Ahogyan Barroso elnök úr mondta: "27 tagállam írta alá az Alkotmányos Szerződést, így 27 tagállamnak kell közösen megtalálnia a helyes választ arra, hogyan is haladjunk tovább, hogyan is találjunk megoldást, és hogyan mozduljunk előre a holtpontról!”.
Titus Corlăţean  
írásban. - (RO) Az európai folyamatnak folytatódnia kell.
Az ír állampolgárok szavazatát, amellyel visszautasították a Lisszaboni Szerződést, tiszteletben kell tartani.
Ugyanakkor számításba kell vennünk az Európai Unió polgárainak szélesebb érdekeit, amelyek az európai struktúra hatékonyabbá tételéhez és az Unió bővítési folyamatának továbbviteléhez fűződnek.
Az ír állampolgároknak nemcsak jogaik, hanem kötelességeik is vannak az EU-ban. Tisztában kell lenniük a következményekkel, amelyekkel a Lisszaboni Szerződés visszautasítása miatt szembesülniük kell.
Az ír polgároknak egy új népszavazáson kell dönteniük arról, hogy el akarják-e hagyni az Európai Uniót, vagy tagjai maradnak az EU-nak a Lisszaboni Szerződés alapján.
Az európai folyamat leállítása az írek szuverenitásának sérthetetlenségére hivatkozva igazából Horvátország, a Moldovai Köztársaság stb. állampolgárai természetes vágyának, az EU-hoz való közeledési folyamatnak a megakasztását jelenti.
Akárcsak Írországnak és az ír politika képviselőinek joga van küzdeni állampolgáraik céljaiért, és Romániának is joga van küzdeni a Moldovai Köztársaság Európai Unióba való felvételéért.
Ilda Figueiredo  
írásban. - (PT) A Lisszaboni Szerződésről szóló ír népszavazáson győzedelmes NEM szavazat után az Európai Unió vezetői felismerték a nyilvánvaló tényt: a Lisszaboni Szerződés elbukott. Tudják, hogy elég egy tagállam, amely elutasítja a ratifikációt, hogy a szerződés ne tudjon érvénybe lépni. Ezek a szabályok. Meg kell jegyezni továbbá, hogy ez az elutasítás két, az úgynevezett európai alkotmányra, a Lisszaboni Szerződés elődjére adott ugyanilyen franciaországi és hollandiai válasz után érkezett.
Ám az Európai Bizottság elnöke csak olyan beismerést tett, hogy időre és erőfeszítésekre lesz szükség az ír népszavazás által okozott probléma megoldásához. Írországot szeretné bűnbakká tenni, és nem képes elismerni, hogy a probléma az EU által folytatott neoliberális, militarista és föderalista politikák legitimitásának mély válságából származik.
Az Európai Tanácsnak ezért a héten választ kell adnia egy alapvető kérdésre: feladják-e a Lisszaboni Szerződés ratifikációs folyamatát, mivel az meghalt, vagy egy, az emberek egyet nem értése mögött álló valódi okokról szóló vitát kezdeménynek, és megteszik a szükséges politikai változásokat, hogy kezeljék a jelenlegi válságot, más szavakkal, hogy előmozdítsák a nagyobb szociális igazságosságot és a nagyobb biztonságot a foglalkoztatásban, együtt a munkavállalók jogainak elismerésével, lépjenek fel a spekulációs profitokkal és árakkal szemben, adjanak prioritást a társadalmi integrációért folytatott küzdelemnek.
Petru Filip  
írásban. - (RO) Az írek mostani népszavazását többféleképpen értelmezték az Európai Közösségben, és a parlamenti beszédek megerősítették, hogy milyen nehézségeket okozhat ez a népszavazás.
Utalnék röviden azokra a problémákra, amelyeket az ír népszavazás eredménye okozhat az EU-ba nemrég belépett országok, különösen a kelet-európai országok közvéleményében. Ezen országok állampolgárai nehezen fogják megérteni, hogy kötelező jelleggel át kell venniük a nemzeti keretek közé ezeket az európai jogszabályokat - beleértve azokat is, amelyek gazdasági áldozatokkal járnak -, valamint több olyan közpolitikát, amelyet az állampolgárok túlzottan megszorítónak tartanak a gazdasági fejlődés azon szakaszához képest, ahol ezek az országok most tartanak.
Szeretném hangsúlyozni, hogy bármilyen a Közösség kereteibe kivételes bánásmód bevezetésére irányuló kísérlet mindenképpen tükröződik majd a 2009-es politikai szavazáson, és ez okot adhat a szavazók radikalizálódásának, pedig ezek a szavazók nagyon lelkesen az országaik EU-csatlakozása mellett szavaztak.
Hegyi Gyula  
írásban. - (HU) Az ír népszavazást többféleképpen értékelhetjük. Győzött a népfelség: ezt az egyszerű tényt nem lehet letagadni. Ugyanakkor a szavazók jelentős része nem tudta, mire szavaz: erre mutat az a tény, hogy a kampányban olyan történelmi sérelmekre hivatkoztak a "nem" hívei, amelyeket éppenséggel orvosol az uniós tagság. Igazságtalanságnak tarthatjuk, hogy egy relatíve kis ország szavazóinak 53%-a megakadályozhat huszonhat másik nemzetet az együttműködés elmélyítésében, az európai álom kiteljesítésében. Egy dolog azonban bizonyos: a jövőben értelmesebben, meggyőzőbben és közérthető módon kell megbeszélnünk az integrációt az Unió polgáraival. Az Európai Parlament kulturális bizottsága ezért jelentést kezdeményez "Aktív párbeszéd a polgárokkal Európáról" munkacímmel. A jelentés elkészítésével engem bíztak meg. Arra kérem képviselőtársaimat, hogy ötleteikkel segítsék munkánkat, gyűjtsük össze gondolatainkat, hogy ne csak értsük és szeressük, hanem megértessük és megszerettessük Európa polgáraival az integráció, az együttműködés ügyét.
Mieczysław Edmund Janowski  
írásban. - (PL) Ma az Európai Unió jövőjéről vitatkozunk. Az írországi népszavazás eredménye által felkeltett érzelmek közepette tesszük ezt. Minden érdekelt félhez szólok, az Európai Parlament képviselőihez, az Európai Bizottság és a Tanács képviselőihez, és megkérem őket, hogy tartózkodjanak az ír nép kioktatásától, és az olyan megtorlással való fenyegetőzéstől, mint az Unióból való kizárás. A tények szerint az Unió létezik, és az ír nemzet szavazata nem az Unió ellen irányul. Véleményem szerint ez a Lisszaboni Szerződésnek nevezett dokumentummal szembeni ellenkezés kifejeződése. Az ír nép elutasította a reform egy bizonyos változatát.
Igen valószínű, ha ugyanezt a kérdést feltették volna más országok állampolgárainak egy népszavazáson, akkor pontosan ugyanezt a választ adták volna. Végső soron a Szerződés az Európai Unió tanult állampolgárai számára is érthetetlen. Jól tennénk, ha elgondolkoznánk azon, hogy ez nem annak az új jele-e vajon, hogy jelentős szakadék van a tagállamok polgárai, és nemzeti és az európai szinten működő politikai csoportok vezetői között.
A nemzetközi jog vonatkozó előírásai egyébként leszögezik, hogy amennyiben egy megállapodás felei közül akár csak egy állam nem fogadja el a nemzetközi megállapodást, akkor a megállapodás abban a formában nem kötelező érvényű. Ez egyértelmű, a dokumentum egészéről alkotott véleményünktől függetlenül. Írország népe szabadon választott. Tiszteletben kell tartanunk döntésüket, és pozitív megoldásokat kell keresnünk Európa jövője szempontjából. Ahogyan a mondás tartja: vox populi, vox dei.
Anneli Jäätteenmäki  
írásban. - (FI) Válság! Válság! Az emberek megint azt kiabálják, hogy az EU válságban van, mert az írek június 12-i, csütörtöki népszavazásukon elutasították a Lisszaboni Szerződést. A Szerződés csak akkor léphet érvénybe, ha az összes tagállam ratifikálja. Az EU vezetői új megoldásokat keresnek, de kevesen tudnak ilyenekkel szolgálni.
Legalább két probléma van. A Lisszaboni Szerződés olyan homályos, hogy szinte lehetetlen megérteni. Önök készen állnak arra, hogy aláírják? Mi több, az EU elitje nyilvánvalóan túl gyorsan akarna előrehaladni.
Itt az idő, hogy a kisebb tagállamok cselekedjenek. Ragaszkodniuk kell hozzá, hogy minden tagállamnak legyen saját biztosa. Ez volt eredetileg Finnország és sok más ország kívánalma.
A Lisszaboni Szerződés, ha érvénybe lépett volna, olyan helyzethez vezet, amelyben 2014-től kezdődően az egyes tagállamok váltakozva biztos nélkül maradnak a ciklus harmadában. A Szerződés szövege homályos, ezért úgy tűnik, mint ha a valóságban a kis tagállamok gyakrabban maradnának biztos nélkül, mint a nagy tagállamok. Írország egyesek szerint részben a biztosok ügye miatt utasított vissza a Szerződést.
Finnország biztosa különös fontossággal bír a kis méretű tagállamok számára, bár a biztosok dolga az EU egészének érdekeinek képviselete. Finnországban minden régió örül, ha "saját” miniszterei vannak a kabinetben.
Az EU vezetőinek alaposan végig kell gondolniuk, hogy miből ered a közvélemény növekvő bizalmatlansága az EU-val szemben. Az összes polgára érdekében cselekedett az Unió, a lehető legjobban? Növelte az együttműködést különböző területeken, és túl gyorsan terjeszkedett?
Filip Kaczmarek  
írásban. - (PL) Írország népének döntése nehéz helyzetbe hozta Európát. De azt is bizonyítja, hogy Európa tevékeny demokrácián alapul. A Lisszaboni Szerződés végzete nem egy előre eldöntött ügy. Ehhez hasonló esetek előálltak már a múltban is. 1993-ban a Szerződés ratifikálásáról szóló népszavazás kedvezőtlen eredményét követően Dánia úgy döntött, hogy új népszavazást tart. Ehhez hasonlóan Írországban is új népszavazást tartottak a Nizzai Szerződés ratifikációjával kapcsolatban történt katasztrófát követően. Határozattan úgy vélem, hogy ez alkalommal is tiszteletben kell tartanunk az ír népszavazás eredményét, mint Írország szuverén döntését. Az Unió annak a jognak a tiszteletén alapul, hogy valamennyi tagállam kifejezésre juttathatja az akaratát. Egyértelműen le kell szögezni, hogy a Szerződés elutasítása nem azt jelenti, hogy az ír nép ellenzi az Uniót.
A következő Európai Tanács lehetőséget ad arra, hogy elgondolkodjunk a létrejött helyzet okain és hatásain. Ez a gondolkodás nem korlátozódhat Írország kioktatására és korholására. A Tanácsnak, a Bizottságnak és a Parlamentnek végig kell gondolnia, mit tehet azért, hogy az európaiak jobban megértsék a Szerződést és az elit szándékait. Ellenzem a Szerződés reformjáról szóló tárgyalások ismételt megnyitását. Európa nem válhat két- vagy többsebességűvé. Meg kell mutatnia saját polgárainak, hogy egy olyan közös vállalkozás, amelyet a szolidaritás tölt meg tartalommal. Bízom benne, hogy a Tanács fog olyan megoldást találni, amely elfogadható Írországnak, azoknak az országoknak, amelyek már ratifikálták a Szerződést, és azoknak a tagállamoknak is, amelyek még nem döntötték el, hogy hogyan haladjanak tovább.
Bogusław Liberadzki  
írásban. - (PL) Az ír népszavazás eredménye megzavarta a reformszerződés ratifikációs folyamatát. A népszavazás aláhúzta azt is, hogy mennyi figyelmet kell szentelnünk a mi nagyszerű európai vállalkozásunknak, amely egy béke és szolidaritás által jellemzett Európa létrehozására irányul, amely a polgárai javát szolgálja, és amely jelentős szerepet játszik a globális gazdasági és politikai színpadon. Bizonyítékunk van rá, hogy nagy árat kell fizetnünk azért, ha semmibe vesszük a kötelezettséget, hogy párbeszédet folytassunk a társadalommal, elmagyarázva az integráció lényegét.
A ratifikációs folyamatnak folytatódnia kell, és bízom benne, hogy Írország erőfeszítéseket tesz a helyzet megoldására. Egyetértek Schultz úr, az Európai Parlament szocialista képviselőcsoportja vezetőjének véleményével, hogy a jelenlegi állapotoknak az Európai Bizottság és az Európai Tanács működésének módja az egyik háttérben meghúzódó oka. Az Európai Parlament, mint demokratikus intézmény hatáskörének növelése nagyobb mértékben járulna hozzá az Unió áramvonalasításához, mint a nagyszabású nyilatkozatok és programok, mivel ez utóbbiak nem jutnak el a polgárok szívéhez és elméjéhez.
Marianne Mikko  
írásban. - (ET) Hölgyeim és uraim, a Dublinban a Lisszaboni Szerződésre mondott "nem” meglepetés volt, mivel Írország az EU támogatásával építette fel versenyképes gazdaságát, stabilizálta munkaerőpiacát, és hozta létre jóléti társadalmát. Az írek szavazhattak volna egy erősebb, versenyképesebb Európai Unióra, amely jobban szolgálja a tagállamok érdekeit, mint korábban.
Én személyesen azon a véleményen vagyok, hogy a Lisszaboni Szerződés népszavazásra bocsátása demokratikusnak tűnik, de félrevezető módon. Belső problémák, amelybe az EU nem avatkozott bele, olyan feszültségeket teremtettek, amelyeket le kellett vezetni. Így a szándéktól függetlenül könnyű lehetőséget teremteni az elégedetlenség kifejezésére. Ugyancsak az áldemokratizmusra és a kifejeződő feszültségekre utaltak a népszavazás előtti közvélemény-kutatások, amelyekből kirajzolódott, hogy a ”nemmel” szavazók nem ismerték a Lisszaboni Szerződés tartalmát vagy a jelentőségét.
Az ír politikusoknak kell megválaszolni a "miért?” kérdését; Írország következetesen az egyik legsikeresebb felhasználója volt az EU-támogatásoknak. Az írek közismerten Európa-párti attitűddel rendelkeznek. Ezért meglehetősen ironikus, hogy éppen Írország miatt kell leállítanunk az erősebb közös jövő megteremtésének folyamatát.
Észtország az ír népszavazás előtt egy nappal ratifikálta a Lisszaboni Szerződést. Ez azt jelentette, hogy Tallinn - Dublinnal ellentétben - segített a közös jövő építésében. Én határozottan támogatom a ratifikációs folyamatot, és úgy vélem, hogy Írország új kísérletet fog tenni, hogy Európa 500 millió polgárát megnyugtassa, és ők is méltósággal viselik az európai nevet. Nyilvánvalóan hálával tartozik Dublin Európának.
Toomas Savi  
írásban. - Elnök úr, bár az ír népszavazás eredménye hatalmas csalódás volt az Európai Uniónak, most nem alkalmas az idő arra, hogy pánikba essünk, vagy bűnbakot keressünk. Az Európai Tanács június 19-én és 20-án tartja találkozóját. Először meg fogjuk hallgatni a Taoiseach, Brian Cowen magyarázatát, és meghallgatjuk javaslatát, hogyan lépjünk tovább Írországgal.
Véleményem szerint a maradék nyolc tagállamnak folytatnia kell a ratifikációt a terveknek megfelelően, az ír "nem” ellenére.
A Lisszaboni Szerződés nélkülözhetetlen az európai projekt folytatásához. Elképzelhetetlen lenne új tárgyalásokat kezdeni, miután az Európai Unió a saját jövőjéről szóló tárgyalásokkal foglalta el magát az utóbbi kilenc évben. A Lisszaboni Szerződés érthetőbb, demokratikusabb és hatékonyabb Európai Uniót hoz létre, és ezt még nem adhatjuk fel.
Esko Seppänen  
írásban. - (FI) A demokrácia szó szerint a nép hatalmát jelenti. Nem létezhet demokrácia nép nélkül, és nem jó a népnek, ha nincs demokrácia. Írországban a nép szavazhatott az új alkotmányra, a Lisszaboni Szerződésre. Ez demokrácia volt, és az írek nemet mondtak az összes többi nemzet nevében is. Ez az összes szavazat 53,4%-át jelentette, míg 46,6% szavazott igennel. Írországban nem akarták, hogy az EU a föderáció irányába mozduljon el, hogy militarizálódjon, vagy hogy a hatalom a nagyobb országok irányába tolódjon el.
A föderáció ötletét olyan férfiak és nők képviselik, akik rossz demokraták és rossz vesztesek. Erővel akarják feléleszteni a testet. Azt mondják, hogy a kis országokra nincs szükség, ha nem fogadják el a nagy országok valódi tekintélyét. Ezzel az EU demokráciájának félrevezető felfogását valósítják meg.
Az íreket elítélik a hatalomgyakorlás módjáért, de senki nem nevet a magyarokon, pedig az ő parlamentjük igent szavazott, még azelőtt, hogy az olvashatatlan szerződést egyáltalán eljuttatták volna hozzájuk. Az ír nép döntése demokratikus, míg a magyar parlamenté nem az.
Az EU-alkotmány iránti vágy nem az emberek igényeiből származik, hanem az elit hatalom iránti igényéből. Népszavazás nélkül puccsról van szó - mind a kis, mind a nagy országokban.
Adrian Severin  
írásban. - Miközben bezárjuk az ajtót olyan országok előtt, mint Horvátország, Törökország, Ukrajna vagy Moldova, amelyek azért küzdenek, hogy tagok lehessenek, eközben olyan országokat akarunk megtartani, amelyek nem biztosak benne, hogy megéri-e nekik egy erősebb Unió tagjának maradni. Méltánytalan, fenntarthatatlan és nem vezet sehová, hogy jobban figyelünk az euroszkeptikusokra, mint az eurorajongókra.
Az összes nemzet iránti egyenlő tisztelet azt is jelenti, hogy szembesítsük őket saját felelősségükkel. Sértés, és a demokratikus tisztelet hiánya lenne, ha csalni próbálnánk, vagy félrevezető jegyzőkönyvekkel vagy engedményekkel csábítani, anélkül, hogy megváltoztatnánk meggyőződésüket.
Az ír népnek meg kell adni az időt, ami szükséges, hogy elgondolkodjanak európai jövőjükről. Talán egy ilyen demokratikus válasz lenne az előrehozott választás. Mindenesetre az íreknek a saját idejüket kell felhasználniuk, és nem másokét. Ezért Írország EU-n belüli ideiglenes helyzetét is meg kell fontolni, hogy lehetővé tegyük az európai haladást kevesebb állam részvételével.
Végezetül, egy új népszavazáson az ír népnek választ kell adnia arra a kérdésre, hogy tagja szeretne-e maradni az Európai Uniónak a Lisszaboni Szerződés alapján, vagy a "magányos lovag” szerepét szeretné eljátszani a globális rend viharaiban.
Czesław Adam Siekierski  
írásban. - (PL) A Lisszaboni Szerződés elutasítása Írország népe által kioltotta a gyors intézményi reform reményét az Európai Unióban. Ez a második elvesztegetett lehetőség. Korábban a munkát a francia és a holland népszavazás eredmény akasztotta meg.
Véleményem szerint Írország népe semmiképpen nem hibáztatható a történtekért. Az a tény, hogy a Szerződés ellen szavaztak, még nem jelenti azt, hogy negatívan állnának az Európai Unió egészéhez. A Szerződést azért utasították el Írországban, mert az európai intézmények és a tagállamok kormányai nem a megfelelő módon kezelték a Szerződés ratifikációs folyamatát, és az állampolgárok e folyamatba való bevonását. Gyanítom, hogy ha valamennyi tagállamban tartottak volna népszavazást, akkor nem Írország lett volna az egyetlen, amely "nemet” mond.
A Szerződésre adott ilyen válasz a tájékozatlanság, és nem a rosszakarat számlájára írható.
Az Uniónak most hasonlóképpen kell cselekednie, mint ahogyan az Alkotmányos Szerződés hollandiai és franciaországi elutasítása után tette.
Szerencsére az Unió továbbra is képes hatékonyan működni a Nizzai Szerződés és a többi érvényben lévő szerződés alapján. Ez azt jelenti, hogy van időnk, hogy alaposan végiggondoljuk, hogyan javítsuk ki az elkövetett hibákat.
Marek Siwiec  
írásban. - (PL) Az ír nép legújabb népszavazáson kifejezett döntésének fényében még fontosabb, hogy Lengyelország befejezze a Lisszaboni Szerződés ratifikációját. Ha Lengyelország elnöke leállítja a folyamatot a végső aláírásra hivatkozva, akkor azon országok mögé sorakozik fel, amelyek ellenzik a Szerződést, ellentétben a tagállamok túlnyomó többségével, amelyek elfogadták.
Ez nem válna előnyünkre. A múltban fenyegetésekkel éltünk, mások még a zsarolás kifejezést is használnák, de elfogadtuk a kompromisszumot. Tartanunk kell magunkat ez utóbbi következményeihez, különösen az ír népszavazás eredményét követően. Lengyelország előtt a lehetőség, hogy szerepet játsszon az erős Európa létrehozására irányuló fontos lépésekben. A Szerződés gyors ratifikációja nem rutinlépés, hanem jelentős politikai gesztus.
Úgy vélem, számíthatunk arra, hogy előbb vagy utóbb, Írországgal vagy nélküle, de a Szerződés lényege megvalósul. Ezért fontos számunkra, hogy jó időben a jó oldalon legyünk.
Theodor Dumitru Stolojan  
írásban. - (RO) Az Európai Parlamentnek és a többi európai intézménynek tiszteletben kell tartaniuk az ír nép népszavazáson kinyilvánított akaratát. Egyértelmű szeretnék lenni: az ír állampolgárok nem az Európai Unió ellen, hanem a Lisszaboni Szerződés ellen szavaztak. Egyértelműek a jelek, hogy a Szerződés tartalmát és alapjait nem értették meg, és az ír nép félelmeit az adórendszer és a semlegesség megőrzése kapcsán bizonyos politikai pártok tovább növelték.
Az Európai Parlamentnek egyértelmű jelet kell küldenie, hogy támogatja a ratifikációs folyamatot a többi tagállamban. Ugyanakkor megvalósítható megoldásokat kell az ír állampolgárok és az ír kormány elé tennünk, hogy kikerüljünk ebből a zsákutcából. Végső soron a Lisszaboni Szerződés a szükséges előrelépés ahhoz, hogy az európai intézményrendszer hatékonyabban működjön az egyre nehezebb globális körülmények között, amelyekre minden tagállamnak válaszolnia kell: ilyen a gazdasági versenyképesség, az éghajlatváltozás, a természeti erőforrások árának emelkedése, és más tényezők, amelyek mindannyiunkat érintenek.
Daniel Strož  
írásban. - (CS) Lisszaboni Szerződés halott dokumentum lett, akárcsak az EU alkotmánytervezete, miután a franciák és a hollandok elutasították. Bár az Európai Parlament elnöke, Pöttering úr kijelentette, hogy a Szerződés célja a demokrácia fokának, a politikai hatékonyságnak, az egyszerűségnek és az átláthatóságnak a fokozása volt, és hogy a ratifikációs folyamatnak folytatódnia kell azokban a tagállamokban, amelyek még nem ratifikálták, nos, ezek csupán értelmetlen frázisok.
Ha lett volna népszavazás Írországon kívül más országokban is, akkor bizonyára nem az ír "nem” lett volna az egyetlen. Vegyük csak azt a trükköt, amikor az "európai elit” az EU alkotmánytervezetének leporolt és módosított változatát mutatta be a ratifikáció céljára. Az írek mellett, a franciák és a hollandok is "nemet” mondanának megint; végső soron az e három országban elvégzett közvélemény-kutatások is erre utalnak. Azoknak, akik az EU politikáit irányítják, végre fel kellene ismerniük, hogy a polgárok nagy része visszautasítja az Uniót, mint egy lényegében antiszociális, militarista és neoliberális projektet!
Az ír népszavazás eredménye nem katasztrófa Európa számára, ahogyan egyesek el akarják hitetni velünk. Ez egy lehetőség, hogy olyan új vitafolyamatot kezdeményezzünk, amelyben végre széleskörűen részt vehetnének az átlagpolgárok is. Végső soron az írek nem az Európai Unió ellen szavaztak. A Lisszaboni Szerződés tartalma ellen szavaztak, mivel az tönkretenné az eddig elért jóléti vívmányokat, és egy militarista konglomerátummá változtatná az Uniót. Az úgynevezett európai eszmét nem veszélyeztetik azok, akik elutasítják a Lisszaboni Szerződést. Azok veszélyeztetik, akik olyanokat kiabálnak most, hogy "menjünk csak tovább”, vagy a "kétsebességes” Európa bevezetését fontolgatják.
Margie Sudre  
írásban. - (FR) Holnaptól kezdve az Európai Tanácsnak le kell majd vonnia az ír népszavazás eredményéből a Lisszaboni Szerződésre vonatkozó következtetéseket. Írország Taoiseach-jának kell ismertetnie e népszavazás elemzését, és újra ki kell nyilvánítania az európai integráció továbblépésével kapcsolatos szándékát.
Remélem, hogy az EU 27-ek megegyeznek a ratifikációs folyamat folytatásáról azokkal az országokkal, amelyek még nem hoztak döntést, és így végül megismerjük az összes ország álláspontját e szöveggel kapcsolatban.
A szlovén, majd a francia elnökségeknek együtt kell működnie Írországgal, hogy megpróbáljanak jogilag elfogadható megoldást találni, amely végre egyszer és mindenkorra pontot tenne a több mint 15 éves reformerőfeszítések végére.
A francia elnökség felelőssége bizonyára növekedni fog, mivel az európai összefüggést megszakították, és az élelmiszer-nyersanyagok és az üzemanyagok globális piacai hirtelen növekedésbe kezdtek.
Az emberek bizonytalanok. Az Európai Tanácsnak meg kell mutatnia nekik, hogy Európa az alapvető kérdésekben hozott döntésekkel segít nekik, hogy teljesíteni tudják elvárásaikat. Bár ez nem fogja rögtön megoldani az intézményi kérdéseket, így tudjuk a legjobban megmutatni az íreknek, hogy meghallottuk a szavukat.
Tabajdi Csaba Sándor  
írásban. - (HU) Az az ország utasította el a Lisszaboni Szerződést, amely eddig példamutatóan használta ki az európai integráció előnyeit. Ez is mutatja a politikával szembeni mély bizalmi válságot. A kudarcban komoly szerepet játszott a Lisszaboni Szerződés előnyeit bemutató gyenge kommunikáció is. Írországban nem a Szerződésről döntöttek, a népszavazást belpolitikai témák irányították. Bebizonyosodott, hogy a népszavazás intézménye nem megfelelő eszköz egy ilyen összetett kérdés eldöntéséhez. A Lisszaboni Szerződés többről szól, mint az Unió intézményi reformja, a Szerződéssel, és az Alapvető Jogok Chartájával válik Európa igazi politikai és értékközösséggé. Ez minőségileg új szint az európai integráció fejlődésében.
Az írországi referendum nagy baj, de rajtunk múlik, hogy újabb válságba kerül-e az Európai Unió, vagy ezúttal gyorsan és határozottan reagálunk. A jelenlegi helyzetben a legnagyobb hiba a nehezen kialkudott kompromisszum újratárgyalása lenne, ezért a Lisszaboni Szerződést a maga egészében kell megőriznünk. A tagállamok közel kétharmada, köztük elsőként Magyarország már jóváhagyta a szerződést. A ratifikációs folyamatnak tovább kell haladnia. Írországnak mihamarabb el kell döntenie, hogy részt kíván-e venni az integráció további mélyítésében, egy ország nem tarthat fel haladni akaró 26 másikat.
Bízom benne, hogy a holnaptól ülésező Európai Tanács megtalálja a kiutat ebből a helyzetből. Az európai építkezésnek folytatódnia kell, ehhez pedig a Lisszaboni Szerződésre van szükség.
Silvia-Adriana Ţicău  
írásban. - (RO) Az Európai Uniónak új intézményi keretekre van szüksége a Nizzai Szerződés után, és a Lisszaboni Szerződés egy jó szöveg, bár kevésbé nagyra törő, mint az Európai Alkotmány.
A Lisszaboni Szerződést 18 tagállam már ratifikálta a nemzeti parlamentjében. Írország úgy döntött, hogy a ratifikációt népszavazásra bízza, és az ír állampolgárok elutasították a Szerződést. Írország a 2001-es népszavazáson a Nizzai Szerződést is elutasította, de egy évvel később ratifikálta azt.
Az írek szavazatai azt mutatják, hogy ezen ország lakossága túl bonyolultnak tartja a Közösség intézményi felépítését. A mi kötelességünk, hogy elmagyarázzuk az európai polgároknak e Szerződés rendelkezéseit. Ez a Szerződés foglalkozik a klímaváltozással, az európai gazdaságot szociális piacgazdaságként határozza meg, hangsúlyozza a közös energiapolitika szükségességét, és ami különösen fontos, jogi relevanciát ad az Európai Unió Alapvető Jogok Chartájának. A Reformszerződés növeli az Európai Parlament hatalmát, és lehetővé teszi, hogy a nemzeti parlamentek fele visszautasíthassa azokat a jogszabályokat, amelyek megítélésük szerint sértik a szubszidiaritás elvét.
Az ír nép szavazata azt mutatja, hogy felelősségre és több párbeszédre van szükség, és jobban el kell magyaráznunk az új szerződés rendelkezéseit az európai polgároknak, és egyébként éppen ez az oka annak, hogy szükség van erre a szerződésre.
Witold Tomczak  
írásban. - (PL) A szabadság és szuverenitás iránt áhítozó európai nemzeteknek oka van arra, hogy köszönetet mondjanak az ír nemzetnek. A szabadság és a remény üzenete szól hangosan és tisztán a kis Írországból. Ez az üzenet ébresztő a demokrácia ellenségeinek, akik nem törődnek a nép akaratával, és megszegik azokat a játékszabályokat, amelyekben korábban megállapodtak.
Felmerült a kérdés, hogy mit kell most csinálni. Azt javaslom, hogy a megvalósíthatatlan európai szuperállamról való álmodozás helyett vitát kellene indítani a nemzetek jogairól. Először is meg kell állapodnunk a nemzetek jogaival kapcsolatos chartáról, és ennek alapján kell meghatároznunk az európai integráció alapelveit.
Hölgyeim és uraim, önök az Európai Unió építészei. Sürgetem önöket, hogy hagyják abba a manipulációt, és engedjék az embereknek, hogy meghatározzák jövőjüket, és mondják el nekik az igazságot. Megkérem önöket, hogy tegyék lehetővé a nemzeteknek, hogy saját szuverén államaikban éljenek, amelyek majd eldöntik maguknak, hogyan és kivel működnek együtt, hogyan és kivel integrálódnak.
Georgios Toussas  
Az ír nép harsogó "nemje” megvalósíthatatlanná tette a Lisszaboni Szerződést.
Ez a Tanács, az Európai Bizottság és az Európai Parlament, valamint az EU tagállamainak jobb- és balközép kormányainak jelentős vereségét jelenti (Görögországban az Új Demokrácia és a PASOK kormányáét). Ez vereség általában a kapitalizmus képviselőinek, akik vezető szerepet játszottak abban, hogy érvénytelenítsék a holland és a francia népnek az EU-alkotmány elleni szavazatait, és elfojtsák az EU-ban a Lisszaboni Szerződés elutasításáért kibontakozó mozgalmat.
Ugyanezek a politikai erők alkotják a nagykoalíciót a Tanácsban, az Európai Bizottságban és az Európai Parlamentben: az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) és Európai Demokraták képviselőcsoportja, az Európai Parlament szocialista képviselőcsoportja, a Liberálisok és Demokraták Szövetsége Európáért képviselőcsoportja, a Zöldek/Európai Szabad Szövetség képviselőcsoportja, és az európai "monolit” többi támogatója, többek között az Új Demokrácia és a PASOK képviselői. A Parlament 2008 február 20-i plenáris ülésén mind az ír nép szavazatának tiszteletben tartására vonatkozó javaslat, mind a Lisszaboni Szerződésről a többi tagállamban tartandó népszavazások ellen szavaztak.
A Tanácsnak és az Európai Bizottságnak a Lisszaboni Szerződés ratifikációját kierőszakoló zsarnoki politikája az ír nép, és általában a népek akaratának semmibevételére utaló autokrata cselekedet.
