Тържествено заседание - Двадесета годишнина от демократичните промени в Централна и Източна Европа
Председател
Преди да започнем, бих искал да кажа, че обменихме мнения с г-н Хавел и ви уверявам, че преди 25 години не бихме могли да си представим нещо подобно!
(Ръкопляскания)
Вацлав Хавел
бивш президент на Чешката република. - (CS) Г-н председател, госпожи и господа, бих искал да ви благодаря за поканата и за възможността да говоря пред вас в дните, в които отбелязваме двадесетата годишнина от драматичния пробив на затворените граници, от срязването на бодливата тел и от разрушаването на стените между европейските нации, а в случая с Германия - стената, която разделяше една и съща нация. Това беше краят на двуполюсното разделение не само на Европа, но до голяма степен, и на целия свят. Това беше момент от такова историческо значение, че мнозина считаха, че оттам нататък светът може единствено да процъфтява.
Това не се случи. Разбира се, не настъпи краят на историческото развитие. Затова е още по-важно да се възползваме от тази годишнина не само за да отправим призив за размисъл относно настоящето, но, преди всичко, за да призовем да се мисли за бъдещето. Искам да дам своя принос към този призив с пет коментара по темата за обединението на Европа.
Никой от нас не беше напълно подготвен за изненадващо бързото падане на Желязната завеса, а и нямаше как да сме готови. Това би било неестествено. Ето защо последва период на конкретни дилеми, на проучване на различни алтернативи и на несигурност. Накрая НАТО предприе смелата стъпка да допусне приема на нови членове, като по този начин гарантира тяхната сигурност и им даде възможност да се съсредоточат върху подготовката си за присъединяване към Европейския съюз. След това Съюзът действително отвори врати за новите демокрации от Централна и Източна Европа. Понякога възникват различни трудности с тези страни. Това е съвсем разбираемо. Една демократична политическа култура не може да бъде създадена или възродена в рамките на обичайното ежедневие. За това е нужно време, а възникват и редица неочаквани проблеми, които следва да се решават в движение. Властта на комунизма настъпи за пръв и, надяваме се, последен път в съвременния исторически период, поради което бяхме първите, сблъскали се с явлението посткомунизъм. Трябваше да се справим с последиците от един продължителен режим, всяващ страх, както и с всички рискове, свързани с безпрецедентно от историческа гледна точка преразпределение на активи. Натъкнахме се и продължаваме да се натъкваме на множество пречки, а опитът ни с такива ситуации е все още на ранен етап.
Въпреки това считам, че Западът постъпи правилно. Всяка друга алтернатива би била свързана с много повече проблеми и би струвала още повече не само на Запада, но, всъщност, на всички ни. Не само че съществуваше възможност да станем свидетели на опасно развитие на нова борба за области на влияние или на пряко господство на едната страна над другата, но и държавите, изолирани от Запада, най-вероятно щяха да се превърнат в поле за действие на различни националисти и популисти и на въоръжените им милиции, а може би дори в регион на опасни местни конфликти, които крият още по-големи рискове поради факта, че, по добре известни причини, след Втората световна война не беше проведена истинска мирна конференция, която можеше да уреди следвоенните взаимоотношения в Европа по един обвързващ, точен и траен начин. Според мен мнозина от онези, които до скоро бяха развявали знамена с изображения на сърп и чук, щяха много бързо да ги заменят с национален флаг. Видяхме до какво води това в бивша Югославия. Разбира се, известно е, че демоните винаги пробуждат нови демони. Следователно никой не може да каже дали заразата щеше да се прехвърли в западната част на Еропа. Живеем в епоха, в която - благодарение на глобализацията - всеки местен конфликт може лесно да прерасне в световен.
Ето защо избраният подход беше най-естественият в исторически план и най-целесъобразният от практическа гледна точка. Още повече че това беше подход, който можеше да се тълкува като израз на споделена отговорност за историческите развития, които частично се кореняха в недалновидната политика на помирение, преследвана от демократичния свят.
В обобщение бих искал да кажа, че си заслужава да се нагърбим с преодоляването на значителните трудности, които Европейският съюз изпитва във връзка с нас днес, защото всеки от алтернативните начини на действие очевидно би бил по-лош и много по-опасен. При тези обстоятелства всичко, което можем да поискаме от Европа, е търпение и разбиране.
Разбира се, въпросът е какво ние можем да предложим на Европа. Отдавна считам, че след онова, което изтърпяхме през епохата на тоталитаризма, трябваше - тъй като носим пряка вина - убедително да обясним преживяното на другите, като преобразуваме всичко, произтекло от него, в конкретни инициативи. Това не е лесно и не съм сигурен дали вече сме го постигнали. Тоталитарните и авторитарните форми на управление често започват съвсем ненатрапчиво и прилагат много изтънчени методи на социален контрол. Едва сега, с течение на времето, мнозина от нас осъзнават колко умело понякога сме били оплитани в мрежите на тоталитаризма. Всичко това ни прави особено бдителни. Това следва да е приносът ни към гаранцията, че преживяното от нас не може никога да се случи отново.
Какво е необходимо? На първо място, ясна и категорична солидарност с всички, които се сблъскват с тоталитарни или авторитарни режими днес, независимо от това, в коя точка на света се намират. Въпросната солидарност не следва да бъде възпрепятствана от каквито и да било икономически или други специални интереси. Дори малките, незабележими и добронамерени компромиси могат - макар и непряко и с известно закъснение - да доведат до съдбоносни последици. Не може да има помирение със злото, тъй като в природата на злото е да използва всяко помирение за собствените си цели. Освен това Европа има свой собствен злополучен опит, свързан с политически помирения. Подкрепата ни може да помогне повече, отколкото бихме могли да си представим, на хората с либерални възгледи или на откровените свидетели на условията в Северна Корея, Бирма, Иран, Тибет, Беларус, Куба или където и да било другаде. Така ще помогнем и на себе си. Ще си помогнем да изградим един по-добър свят и да се отнасяме по-добре помежду си - с други думи, да бъдем в по-голяма степен верни на истинската същина на ценностите, които подкрепяме на общностно ниво.
Неотдавна Европейският парламент присъди наградата "Сахаров" на "Мемориал" - руска организация, следяща зачитането на правата на човека в Русия. Считам, че това беше важен акт. Спомням си значението, отдадено в собствената ми страна, когато веднъж, против волята на правителството, френският президент покани нас - опозицията - на работна закуска по време на държавно посещение. Тези неща са само привидно повърхностни. Просто е факт, че при тоталитарно управление една закуска или една потушена студентска демонстрация може, при подходящите обстоятелства, да постави началото на исторически събития.
Идентичността на всеки човек, с изключение на това, което ни е присъщо като уникални индивиди, се изгражда от множество пластове на онова, което може да се опише като наша колективна идентичност. Всеки от нас, в по-голяма или по-малка степен, създава чувството си за принадлежност към дадено семейство, общност, регион, фирма, църква, общество или политическа партия, към нацията, към цивилизования свят, а в крайна сметка и към населението на тази планета. Всичко това показва, че имаме определени видове домове, било то географски, идеологически, езикови, етнически или други, като самите ние съвместно създаваме тези домове. Различните ни видове родолюбие, нашите цели, влечения, склонности, гордостта ни, отличителните ни черти, нашите традиции, обичаи, навици и особености също играят определена роля в това отношение. Накратко, светът е мозайка, човечеството е мозайка и всеки един от нас е мозайка.
Колективният суверенитет е естествено следствие от това чувство за колективна принадлежност. Ние разполагаме с определена степен на суверинитет на всички нива от нашата идентичност, но на никое от тях нямаме, а и не бихме могли да имаме пълен суверинитет. Има едно изискване: всички тези видове суверенитет да се допълват взаимно и, по възможност, да не си противоречат.
Сигурен съм, че се досещате, че повдигам този въпрос сега, защото в разискванията относно Европейската конституция и Договора от Лисабон значително се набляга на въпроса за това, какво следва да бъде отношението между националния суверенитет и европейския суверенитет. Отговорът е ясен: те следва да се допълват взаимно. Ако се чувствам европеец, това не означава, че преставам да съм чех. Всъщност валидно е обратното - като чех аз съм и европеец. Обичам да казвам, с известен поетичен елемент, че Европа е родината на нашите родини.
Същевременно съм убеден, че европейският суверенитет постепенно ще укрепва в бъдеще. Не знам колко бързо или колко бавно ще се случва това, не знам и какви обрати ще настъпят междувременно, но със сигурност знам, че процесът на интеграция трябва да продължи. В края на краищата това е от съществен, дори жизнен интерес не само за европейците, но и за всеки човек. Причините за това са ясни: живеем в пространството на единна глобална цивилизация, в която собственикът на риболовно дружество в Гренландия може да живее в Тайван и да притежава част от банка в Бразилия, или собственикът на чешка мина може да управлява дружеството си чрез компютър от Исландия. В такова пространство все по-важна роля ще играят различни наднационални, наддържавни и континентални общности. Това не е нито ще бъде краят на националната държава, но националните държави формират обединения и ще продължат да се групират и да действат заедно в много области. Това е безусловна необходимост, продиктувана дори само от техническото и икономическото развитие. От друга страна, в момент, когато светът проявява склонност към една застрашителна форма на обединение, конституциите на различните по-малки общности от държави и нации, които са близки помежду си по един или друг начин, могат да служат като средство за осигуряване на по-добра защита на националната или регионална идентичност.
Разбира се, постепенното и мирно обединение на държави също така ще укрепи мирното съвместно съществуване. Та нима повечето от войните през последните векове не са били войни между национални държави? Какъв по-добър начин за укротяване на различните националистични демони от практическото сътрудничество между нациите? Разбира се, възприемането на принципа на многопластовия суверенитет ще бъде възможно единствено на фона на гражданска и политическа подкрепа. Забелязал съм, че в собствената ми страна - а може би и в много други държави - хората често говорят за "нас" - в моя случай чехите - и за "тях", с което имат предвид "онази банда от злонамерени чужденци в Брюксел". Не сме ли обаче и ние в Брюксел? Това деление на a priori добродетелните "ние" и някакси злонамерените "те", които целят на всяка цена да ни навредят, просто показва колко малко се разбира истинския принцип на интеграцията. На това също следва да се противодейства търпеливо.
Всички ние сме в една лодка и лодката се движи в правилната посока. Тя ще продължи да държи правилния курс, при условие че всички пътници имат чувство за споделена отговорност, а не просто играят собствените си игри в преследване на собствените си цели. Значимостта и уникалността в една новосъздадена общност се утвърждава не чрез гръмогласни изказвания за неясно определените ни национални интереси, които просто прикриват липсата на вътрешна увереност, а чрез целенасочени методи за взаимно разбирателство и участие в общото усилие.
От векове насам Европа е била основният център на цивилизацията на нашата планета и определено е считала, че това е така, макар да не е редно. Ето защо за нея е било оправдано да изнася културата си, религията си и изобретенията си във всички краища на света, независимо дали някой проявявал желание да му бъдат предоставени. Често износът на тези ценности бил съпроводен от насилие. Може дори да се каже, че цялата съвременна цивилизация - не само елементите, които светът счита за забележителни, но и днешната недалновидност - водят началото си от Европа. Европа следва да се поучи от всичко това и отново да поеме ролята си, но по нов начин. С други думи, тя вече няма да налага на света каквото и да било, а ще се стреми единствено да вдъхновява. Тя просто ще предлага пример, от който други могат да заимстват нещо, без да са длъжни да го правят.
Ще е трудно да се намери регион на Земята, където да са съсредоточени толкова много националности или етнически групи в различни страни, толкова много малцинства и малцинства в рамките на малцинствата. Въпреки това през последните десетилетия Европа успя да създаде може би най-стройното наднационално обединение в целия днешен свят. Но най-важното е, че това обединение не е възникнало в резултат на насилие срещу слабите, извършено от силните, както винаги се е случвало в миналото. Напротив, то е възникнало като резултат от постигането на практически споразумения. Следователно интеграцията се е преместила от бойното поле в конферентната зала. Ако не друго, дори само това сега може да послужи като голямо предизвикателство за останалата част от света.
Споменах за растящото значение на наднационалните структури в днешния свят. Според мен най-доброто политическо решение за предстоящите десетилетия ще бъде осъществяването на един вид сътрудничество, основано на партньорство, между тези големи наднационални или континентални субекти въз основа на конкретни минимални социални стандарти, които следва да са по-скоро морални, отколкото политически. Разбира се, за да бъдат целесъобразни, тези взаимоотношения трябва да почиват на два основополагащи принципа: пълно взаимно равенство между субектите и възможно най-голяма искреност. Липсва партньорство във взаимоотношенията, когато, поради практически съображения, като например страх от спиране на доставките от петрол или газ, някой си поставя наочници и изцяло забравя за убийствата на свободомислещи журналисти или за други подобни злини, за които би говорил с желание при други обстоятелства. Такива взаимоотношения се основават на фалш. Истинските партньори трябва да могат да си казват всичко, за което мислят - с други думи, цялата истина - и трябва да са в състояние също така да изслушат цялата истина.
Европейската интеграция, благодарение на която по-голямата част от континета ни живее в мир от толкова дълго време, е по същество уникален опит за създаване на демократична конфедерация от държави. Тя не е и няма незабавно да се превърне в завършена федерация или дори в традиционна конфедерация. Тя е просто нещо ново. Само ако можеше този опит да послужи като пример на други! Това обаче не е най-важното. Считам, че Европейският съюз има възможност да вдъхнови останалата част от света с нещо още по-съдържателно от модела си за сътрудничество между нациите. Имам предвид една възможност да се направи опит да се компенсират всички съмнителни методи, чрез които Европа е определяла или е оказвала влияние върху цялостния характер на съвременната цивилизация. Това е раздвижване, която може би вече започва бавно да настъпва.
В това отношение имам предвид отхвърлянето на култа към печалбата на всяка цена, независимо от дълготрайните и необратими последици, отхвърлянето на култа към количествения растеж и към непрестанно увеличаващия се ръст, отхвърлянето на примитивния идеал да настигнем и задминем Америка или Китай или който и да било друг, както и отхвърлянето на една опасна и необмислена колонизация на Земята и на неразумното разграбване на планетата без оглед на околната среда или интересите на бъдещите поколения. Тук имам предвид и интелигентното енергоспестяване, при което успехът на дадена държава се измерва не чрез нарастването на потреблението, а обратното, чрез неговото намаление.
Разбира се, всичко това е възможно единствено въз основа на допускането, че ще започне процес на промяна в душата на съвременния европеец. Изправен пред последните открития на космологията, той следва да бъде малко по-смирен, да се замисли какво ще се случи, когато почине и да се преклони, насаме, пред тайната на вселената - накратко, следва отново да се свърже по-тясно с вечното и безпределното така, както в ранните етапи на европейското развитие. Следва сериозно да се замислим върху това, че нищо, което се е случило, не може да се върне назад, че всичко се помни някъде - дори ако е само под формата на прелитаща светлина - и следователно, че нищо не се прощава завинаги.
Да се върнем обаче на Европа като партньор на другите, вярно е, че повечето от войните в историята на човешкия род са се водели за граници - иначе казано, за територии. Оттук произтича важната поука, че не само националните държави, но и наднационалните общности следва винаги да знаят точно къде е началото им и къде е техния край. Неясните или оспорвани граници са често източник на тежки беди. Европейският съюз следва също да помни това и да има ясна представа за външните си граници. Ако иска да премахне дадена граница, той трябва първо да знае къде е разположена тя. Така той ще подкрепи идеята за географската самоидентификация в по-широк, което означава планетарен, мащаб. По този начин той също така би могъл да даде своя значим и конкретен принос към онова, за което всички ние копнеем, а именно, мир между народите и нациите на тази планета.
Темата за споделения суверенитет възниква в разискванията на европейско равнище главно във връзка с институционалното устройство на Съюза. Приветствам Съюза за това, че посвети толкова много енергия на тази тема през последните години, както и за успехите, които постигна. Именно поради тази причина се осмелявам да отправя взор към по-далечното бъдеще във връзка с този въпрос. Парламентът, в който заседавате, се избира пряко, като се полагат усилия броят на представителите от различните държави да съответства на техния размер. Според мен Европейският парламент, като единствената структура, която се избира пряко от всички европейци, би трябвало да има доста по-голяма власт от тази, с която реално разполага днес. Съответно законодателната дейност следва да премине по по-недвусмислен начин от изпълнителния към законотворческия орган. Никой не бива да остава с впечатлението, че Европейският парламент е просто скъпо украшение на Съюза.
По мое мнение, би могло евентуално да се създаде друга, по-малка структура успоредно на Парламента, като нейните членове се избират от националните парламенти от собствените им редици и всички държави-членки имат един и същ брой членове. По този или по друг подобен начин би било възможно да се решат два проблема едновременно. Първо, така ще се премахне впечатлението, което се създава в различни национални парламенти, че са изключени от процеса на вземане на решения на европейско равнище. Второ, така ще се осигури наличието на поне една структура на Съюза, която ще гарантира абсолютното равенство на всички държави-членки. Разбира се, един такъв орган ще заседава рядко, когато определен брой от членовете му поискат това и само във връзка с въпроси, изискващи консенсус. Това решение би означавало също така, че няма да е нужно назначенията в Комисията да се извършват по такъв сложен начин, в съответствие с принципа на националността и че няма да е необходима такава сложна система за преброяване на гласовете в Европейския съвет. Признавам, че лично аз считам, че е по-важно да имаме членове на Комисията, които действително са водещите професионалисти в своята област, отколкото те на всяка цена да са мои сънародници или дори съпартийци.
Понастоящем на Европейския съвет е възложена странна комбинация от изпълнителни и представителни пълномощия. Дори позицията му се нуждае от разясняване. Считам, че тя следва да е нещо близко до позицията на държавен глава в една парламентарна демокрация и следователно да включва някакво отчасти скрито и отчасти явно колективно ръководство на конфедерацията от държави, чийто явен представител, понятно за всички, би било, разбира се физическо лице, т.е. президент, чието съществуване вече е предвидено в Договора от Лисабон и който е много важна фигура, като се има предвид, че навсякъде, където се появи някаква форма на колективен държавен глава, това обикновено предвещава разпадане на държавата. Не казвам, че това може да се случи и при наднационалната общност, но въпреки всичко считам, че някъде на върха следва да има едно човешко лице, което да представлява цялата сложна структура и благодарение на което тя, в своята цялост, да бъде по-добре разбрана.
Вече многократно съм казвал, че според мен би било чудесно, ако, в даден бъдещ момент, можем да се сдобием с една тънка, разбираема и четима Европейска конституция, която да може да се възприема дори от ученици и ако всичко останало - което сега възлиза на хиляди страници - е просто под формата на приложения към нея. Хартата на основните права, като текст, който формулира ценностите и идеалите, на които се основава Съюза, които той се стреми да съблюдава и с които се съобразява при вземането на решения, естествено ще бъде основен компонент или действителен първи раздел на една такава конституция.
Госпожи и господа, бих искал да направя един заключителен коментар, който до известна степен ще ме върне там, откъдето започнах. Разглеждан отдалеч, Европейският съюз създава впечатление за силно технократска структура, занимаваща се единствено с икономика и пари. Вечните спорове относно бюджета, квотите, митата, данъците, разпоредбите за стопанската дейност и различни други нормативни актове вероятно са необходими и аз не ги осъждам по никакъв начин. Дори смятам, че целта на прочутите препоръки или стандарти за това, как да се готви гулаш - които често са обект на подигравка от страна на евроскептиците - е по-скоро да се защити нещо чешко или унгарско, отколкото да се атакува съответната държава-членка и нейната идентичност.
Въпреки това обаче мисля, че Съюзът все пак трябва да постави по-голям и осезаем акцент върху онези неща, които са действително най-важни, а именно, неговите духовни и ценностни основи. Съюзът представлява безпрецедентен опит да се изгради голяма и оригинална наднационална общност въз основа на зачитане на човешките свободи и на достойнството на човека, въз основа на истинска, а не просто привидна или формална демокрация и на вяра в здравия разум, порядъчността и способността за водене на равнопоставен диалог в рамките на общността и с когото и да било друг. Разбира се, той се основава и на уважението към отделните нации, към техните традиции, постижения, към териториите, които заемат, към техните домове и към средата, в която се намират тези домове. И, разбира се, също така на зачитане на правата на човека и на солидарността между хората.
Богатата духовна и културна история на Европа - основана на съчетание от класически, еврейски, християнски, ислямски и по-късно ренесансови и просветителски елементи, е създала набор от неоспорими ценности, които Европейският съюз може и да подкрепя на думи, но които често счита единствено за привлекателна опаковка на нещата, които наистина имат значение. Не са ли обаче именно тези ценности от първостепенно значение и не е ли вярно обратното, че тези ценности определят посоката за всичко останало?
В този смисъл не защитавам нищо революционно, епохално или радикално. Просто се застъпвам за по-задълбочен размисъл върху действителната база на европейското обединение, за по-подчертано култивиране на европейското у нас и за по-отчетливо зачитане на един морален кодекс, който се простира отвъд света на непосредствените ни облаги - свят, който не води до никъде и в който се използват единствено количествени показатели за определяне на благоденствието.
Изминаха двадесет години от преодоляването на разцеплението на Европа. Твърдо вярвам, че континентът никога повече няма да си позволи да бъде разделен и че напротив, той ще бъде и място и източник на все по-дълбока солидарност и сътрудничество. Само ако можеше Шилеровата "Ода на радостта" да стане за нас и за нашите потомци нещо повече от едно стихотворение, възхваляващо приятелството между народите, да прерасне в емоционално наситен символ на общите ни усилия за изграждане на един по-хуманен свят.
(Овации с изправяне на крака)
Председател
Госпожи и господа, ако наградата "Сахаров" съществуваше преди тридесет години, за нас ти щеше да си водещият кандидат, Вацлав. За щастие, днес тази награда вече не ти е необходима, тъй като вече няма стара и нова Европа. Има само една Европа. Днес наш дълг като политици е да зачитаме ценностите помирение и солидарност, на чиято основа се разрасна Съюза. Така че нека да направим всичко възможно, за да гарантираме, че те няма да бъдат забравени.
(Заседанието се открива в 15,50 ч.)
