Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 25 februari 1999.

Uttalande av ordföranden
Ordföranden
Ärade kolleger! På dagens föredragningslista finns en rad debatter rörande en av de viktigaste politiska frågorna i Europa och omvärlden just nu: kvinnors rätt till lika villkor. Jag tror att vi alla är överens om att vi i Europaparlamentet, i och med att frågan tas upp på föredragningslistan, vill visa att vi ansluter oss till det som har varit en lång kamp, en kamp där vissa delmål uppnåtts, men en kamp som fortfarande inte är över och som inte verkar vara över inom en överskådlig framtid. Kampen för kvinnors rätt till lika villkor, såväl arbetsrättsligt som socialt och politiskt.
Därför tror jag att jag tolkar den rådande inställningen i kammaren rätt genom att säga att genom att inkludera de här punkterna på föredragningslistan visar på en politisk vilja hos Europaparlamentet att fortsätta kampen. Samtidigt innebär detta att man inte kan gå vidare inom det rättsliga området utan att komma ihåg att det rättsliga arbetet i många avseenden måste kompletteras.
I parlamentets administrativa ledning skall vi någon av de här dagarna diskutera Hoffbetänkandet. Det uppdrag ledningen gav Hoff var att undersöka hur antalet kvinnor i ansvarsfull befattning skall kunna utökas. Mycket återstår att göra. En del har redan gjorts, men vi måste fortsätta på den här vägen.
En annan viktig aspekt är att val snart förrättas, vilket är ett ypperligt tillfälle för alla politiska partier i Europa att ge kvinnorna fler mandat här i kammaren. Det vore olyckligt om ett sådant tillfälle skulle gå oss förlorat.
Applåder
Kammarens vilja har enligt min mening klart och tydligt kommit till uttryck. Å kammarens vägnar vill jag därför avsluta min introduktion med att tacka utskottet för kvinnors rättigheter för allt som har gjorts för att detta ideal, sakta men säkert skall bli verklighet. Våra kvinnliga kolleger i kammaren har varit mycket aktiva och det skulle enligt min mening vara otrevligt om vi inte visade vår tacksamhet för allt arbete som de har lagt ned under innevarande mandatperiod.
För att visa vår uppskattning vill jag därför att vi ger våra kvinnliga kolleger, särskilt de som ingår i utskottet för kvinnors rättigheter, en stor applåd.
Applåder

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från torsdagen den 25 februari har delats ut.
Finns det några synpunkter?
Ordet går till herr Wijsenbeek.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Det är mycket bra det ni säger, men särskilt en dag som i dag borde vi inte bryta mot vår egen arbetsordning. Jag vill påpeka för er att det i artikel 6.6 anges att utskottets betänkande - och jag skulle här vilja fästa uppmärksamheten på Wibes betänkande, som är upptaget som sista punkt på dagens föredragningslista, efter en hel rad betänkanden från utskottet för kvinnors rättigheter - borde tas upp som första punkt på föredragningslistan till det första sammanträdet efter framläggandet. Jag konstaterar att så inte är fallet och ordförandekonferensen har brutit mot vår arbetsordning, artikel 6.6, eftersom de, som vanligt, aldrig läser arbetsordningen.

Ordföranden
Herr Wijsenbeek! Jag trodde att ni en dag som den här skulle prioritera betänkandena om kvinnor, men när vi kommer till punkten om föredragningslistan kommer jag, i vilket fall som helst, att ta er begäran till omröstning, för att besluta om Wibes betänkande skall granskas först.

Hautala
Herr ordförande! Jag är glad över att även ni kom ihåg Internationella kvinnodagen i ert inledningsanförande. Som företrädare för utskottet för kvinnors rättigheter vill jag också ta upp frågan. Som många av oss vet verkar det som om det viktigaste debattämnet för den här internationella kvinnodagen har blivit våld som riktas mot kvinnor, barn och ungdomar, vilket verkligen är en mycket allvarlig världsomfattande kränkning av kvinnors mänskliga rättigheter. Vi skall här i parlamentet i kväll debattera med kommissionen, på vilket sätt Europeiska unionen med kraft kan bekämpa våldet mot kvinnor. Det är tragiskt att hälften av alla kvinnor som dödas i Europa ingalunda dör till följd av en okänd gärningsmans fruktansvärda dåd, utan det är den egna maken som dödar dem. Det tog lång tid innan man fick tala om dessa saker. Våldet mot kvinnor har varit ett slags tabu. Det är glädjande att vi tillsammans, som Europaparlament, konkret kan börja arbeta kring den här frågan. Det förtjänar även att påminna om att det är Europaparlamentet som har förmått Europeiska unionen att inleda en aktiv kamp mot det våld som riktas mot kvinnor.
Jag skulle också vilja tillägga att Amsterdamfördraget ger oss en helt ny sorts förpliktelser och möjligheter att främja jämställdheten mellan män och kvinnor. Detta innebär att vi måste arbeta med större målmedvetenhet än tidigare för att befrämja jämställdheten. Amsterdamfördraget förpliktigar till integrering av jämställdheten mellan män och kvinnor som en väsentlig del i all gemenskapsverksamhet. Så är ju ingalunda fallet i dag. Vi vet hur svårt detta arbete är. Men vi kommer att få nya verktyg för detta, och detta arbete måste vi utföra tillsammans.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Hautala. Jag skulle vilja be er att inte inleda en debatt i den här frågan.
Ordet går till herr Santini.

Santini
Herr ordförande! Såsom många andra instämmer jag naturligtvis i uppmaningen att skärpa uppmärksamheten på alla de initiativ som bidrar till att undvika orättvisor gentemot kvinnorna. Jag skulle trots detta vilja införa ytterligare en beståndsdel i denna slags uppmärksamhet och eftertanke: det är inte bara kvinnorna som utsätts för orättvisor och våld, utan i bland även hela folk. Detta är fallet för befolkningen i Fiemme-dalen i Trentino, för människor med tyska, polska, belgiska som modersmål, för offren för den där flygolyckan den tredje februari som förra veckan fick en sorglig, makaber aktualitet då rättegången som har hållits i Förenta Staterna avslutades. Piloten som genom en övning som var minst sagt dristig skar av linbanekabeln och orsakade därmed tjugo europeiska medborgares död, blev som vi vet otroligt nog frikänd från allt ansvar.
Jag ber er, herr ordförande, att på något sätt till Förenta staternas regering förmedla känslorna av bestörtning och bitterhet, verkligen inga krav på missbruk av det juridiska systemet eller hämnd, men bara den bittra förvåningen inför en verklig orättvisa. Jag ber er dessutom, herr ordförande, att ha vänligheten att svara på det brev jag skrev till er dagen för olyckan, den tredje februari, i vilket jag föreslog ett initiativbetänkande att anförtro parlamentets utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, om förekomsten av Nato-baser på europeiskt territorium och lämpligheten i att tillerkänna dessa militärer en överdriven frihet vid övningsflygningar. Jag skickade då samma brev även till kommissionens ordförande Santer, men har inte fått svar från honom heller.
Jag ber nu att rättvisa skall skipas även vad beträffar de anhöriga...
Ordföranden avbröt talaren.

Ordföranden
Herr Santini, ni tar upp en fråga som inte hör hit. Givetvis är det en viktig fråga. Ni har skrivit till mig och å kammarens vägnar stöder jag den italienska regeringen som har tagit itu med den här frågan och som är ansvarig för densamma.

Green
Herr ordförande! Ja, det var därför att jag på min grupps vägnar ville uttrycka inte bara vår chock, utan även vår förfäran över den amerikanska militärdomstolens domslut, som frikände den pilot som var ansvarig för den hemska olyckan då 22 européer dog. Jag vill meddela denna kammare att vi skall försöka att få frågan behandlad enligt förfarandet för aktuella och brådskande frågor av större vikt. Jag hoppas att resten av kammaren stöder oss och ser till att frågan kommer upp på föredragningslistan denna vecka.

Banotti
Herr ordförande! Jag vill tacka er för era mycket vänliga anmärkningar om kvinnodagen, och jag önskar alla bröder och systrar i kammaren, och på åhörarläktaren, en trevlig dag.
Era anmärkningar var särskilt välkomna mot bakgrund av förslaget till att ta bort utskottet för kvinnors rättigheter. Jag hoppas att denna typ av stöd ser till att detta mycket viktiga utskott får vara kvar.
Jag har ytterligare en fråga. Den 18 februari vann en kvinnlig medborgare i gemenskapen sitt fall i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna - Denise Mathews v. brittiska staten. Jag skulle vilja att ni informerar kammaren, om möjligt denna vecka, om det redan har inletts några initiativ från parlamentets och kommissionens sida, för att göra det möjligt för medborgarna i Gibraltar att rösta i det kommande europavalet.

Ordföranden
Jag kan inte svara er, på grund av att det är upp till grupperna och ledamöterna att ta initiativ.
Precis som ni, så har jag läst i pressen att den brittiska staten skall ta itu med denna fråga. Om någon grupp eller ledamot vill ta initiativ, kan de göra det i enlighet med tillämpliga bestämmelser.

McMahon
Herr ordförande! På fredagen, under den senaste sammanträdesperioden, tog jag upp frågan om den skandalösa situationen rörande de deltidsanställda tolkarna som arbetar för parlamentet och som inte har fått korrekt ersättning. De vill ha sina pengar. Situationen har inte varit särskilt tydlig sedan oktober när jag skrev till kommissionsledamot Liikanen för att be honom undersöka detta. Det verkar nu som om kommissionsledamot Santer skall ta itu med frågan. Jag har förstått att de hotar med konfliktåtgärder, som möjligen skulle kunna påverka utarbetandet av de nya strukturfondsbestämmelserna.
Jag vilja uppmana presidiet att snabbt lösa detta problem, som orsakar avsevärda svårigheter för många människor utan vars viktiga arbete vi inte kan utföra vårt eget arbete.

Ordföranden
Herr McMahon! Generalsekreteraren skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att lösa denna fråga så snart som möjligt.

Striby
Herr ordförande! För några månader sedan ställde jag en fråga till er om när vi skulle få ta den nya kammaren IPE4 i besittning. Ni svarade då att ni inte visste. I dag är det tre månader kvar av vårt mandat och jag tillåter mig att på nytt ställa er frågan: när skall vi få komma in i den nya kammaren? Kommer det att ske under detta mandat eller måste vi vänta till nästa?

Ordföranden
Herr Striby! Jag kan inte ge er något annat svar: när den är färdig. Det beror inte på oss utan på byggmästaren, som vi inte har valt. Han har valts av företaget SERS, ett offentligt företag som omfattar olika offentliga bolag i Strasbourgregionen. Det vore kanske bättre om ni vände er till honom, för att fråga om han kommer att hålla tidsplanen. Om så är fallet kommer byggnaden att färdigställas i slutet av denna mandatperiod, men redan förra året skulle byggnaden ha färdigställts, och det skedde inte. Jag kan alltså bara säga att vi får tillträde till byggnaden när den är färdig. Jag har inget att tillägga, eftersom detta företag i allmänhet inte håller sina tidsplaner. Det är tråkigt, men så ligger det till.

Striby
Bara en kommentar: Jag tror mig veta att Frankrike har gjort vad som behövs. Uppenbarligen ligger bollen hos Europaparlamentet. Om ni säger att det är tvärtom skall jag gärna notera det.

Ordföranden
Den franska regeringen har försökt att med alla medel påskynda en fråga som inte direkt faller under den, men under ett företag, jag upprepar det. Regeringen kan naturligtvis inte tvinga företaget att uppfylla sina skyldigheter, när den inte har medel till det. Den försöker att påskynda ärendet så mycket som möjligt. Tack vare den franska regeringens ingripande har vi tagit igen litet av förseningen, som annars skulle ha varit ännu värre. Det är allt jag kan säga. Vänd er till SERS som kan informera er om vad de gör för att hålla sina åtaganden. Vi kan i vilket fall som helst inget göra.

Lulling
Herr ordförande! Efter era vackra ord om uppföljningen av Hoffs betänkande om lika rättigheter för kvinnor och män vid Europaparlamentets sekretariat skulle jag vilja påpeka att under COPEC: s sammanträde, som i förmiddags hölls med en rad tjänstemän vid Europaparlamentets sekretariat i Luxemburg, ansåg vi att Europaparlamentet borde föregå med gott exempel, genom att anta ett program om positiv särbehandling med fasta tidsfrister och målsättningar i siffror, för att kvinnorna inte längre skall vara underrepresenterade, särskilt inom kategori A i Europaparlamentet där de bara utgör 20 procent. Ni får alltså tillfälle att låta era vackra ord följas av handlingar genom att fatta ett ad hoc-beslut inom presidiet, som huvudsakligen består av män.

Ordföranden
Jag är säker på att presidiets samtliga ledamöter har noterat ert yttrande.

Thors
Herr ordförande! Enligt en rapport den 26 februari från de finländska tidningarnas gemensamma nyhetsbyrå har ni sagt att ni inte tror att utvidgningen av EU försenas, även om förhandlingarna om Agenda 2000 drar ut på tiden. Vidare lär ni ha sagt att Agenda 2000-förhandlingarna kan fortsätta under Finlands ordförandeskap i EU, och till och med under Portugals ordförandeskap, utan att det behöver innebära några problem för utvidgningen.
Jag frågar er, herr ordförande, för det första: Stämmer det som har rapporterats i de finländska tidningarna, att ni inte tycker att det innebär ett problem för utvidgningen? För det andra: Vad baseras i så fall denna ståndpunkt på? Och för det tredje: Är det förenligt med era uppgifter enligt artikel 19 i arbetsordningen?

Ordföranden
Eftersom jag inte känner till vad som har rapporterats kan jag inte säga om det exakt överensstämmer med min ståndpunkt. När man har frågat mig om när Agenda 2000-förhandlingarna skall kunna slutföras har jag alltid svarat: I parlamentet gör vi allt som står i vår makt för att Agenda 2000-förhandlingarna skall slutföras under maj månad. Vad rådet beträffar, så är det rådet som måste avgöra om man kan slutföra det hela under mars månad eller inte. Vad utvidgningen beträffar nämns år 2003. Men eftersom jag inte känner till vad som egentligen har rapporterats kan jag inte besvara er fråga. Skicka mig en översättning, då skall jag gärna säga om artikeln uttrycker min ståndpunkt eller inte.

García Arias
Herr ordförande! Jag tyckte mig höra Banotti begära att medborgarna i Gibraltar skulle ges rösträtt vid valet till Europaparlamentet. Jag vet inte om jag missade första delen av Banottis anförande där hon, utan att jag uppmärksammade det hela, i första hand begärde rösträtt för medborgarna i Gibraltar vid det brittiska parlamentet, eftersom utövandet av europeiskt medborgarskap är ett komplement till det nationella medborgarskapet.

Ordföranden
Tack så mycket, fru García Arias. Jag tror att ni hörde rätt, er vältalighet är dock helt och fullt på sin plats.
Protokollet justerades.

Arbetsplan
Ordföranden
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som har utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:

Ordföranden
Wijsenbeek har gjort en anmärkning beträffande Wibebetänkandet. Punkt 6 i artikel 6 i arbetsordningen är en rest från en tid när man använde sig av en skriftlig begäran för att rösta på olika betänkanden efter det att den första punkten på föredragningslistan tagits upp. Detta ändrades sedermera, och nu sker omröstning efteråt och inte vid detta tillfälle. Som jag förstår det är andemeningen i bestämmelserna rätt och slätt att betänkandet skall debatteras dagen efter det har lagts fram och att detta inte föranleder oss att ändra dagens föredragningslista.
Ordet går till herr Fayot.

Ordföranden
Vi har alltså hört uppfattningen från utskottet för arbetsordningen, vallprövning och ledamöters immunitet. Jag kräver inte att absolut ha rätt. Vi placerar alltså betänkandet som första punkt på föredragningslistan och de övriga betänkandena följer direkt efter.
Tisdag:

Ordföranden
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp anhåller om att kommissionens uttalande om handelskonflikten mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater om bananer flyttas fram från fredag till tisdag och inkluderas efter Haugbetänkandet om Europeiska unionens egna medel.
Ordet går till fru Green.

Green
Herr ordförande! Jag vill på min grupps vägnar säga att det är viktigt att denna fråga, som har utvecklats till en större handelsdispyt mellan Förenta staterna och Europeiska unionen, inte behandlas på fredag. Vi vet alla, och vi accepterar att fredags debatt är viktig. Men det är viktigare för oss att kunna debattera och rösta om denna fråga när det finns ett stort antal ledamöter närvarande i kammaren.
Under de senaste dagarna har det blivit en mycket kritisk fråga - om vi tänker på det faktum att Förenta staterna i just detta ögonblick ålägger sanktioner, och föregriper därmed WTO: s beslut - och min grupp känner mycket starkt att vi bör ta upp det i morgon så att vi kan ta del av diskussionerna i WTO i dag, och att ansvarig kommissionär kan vara tillgänglig i morgon för att ta itu med det.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Emot. Varför? Därför att vi har valt att hålla fast vid fredagen. Det skulle betyda att varje gång som en något så när viktig debatt är aktuell, så skall vi då bara ta bort den från föredragningslistan. Herr ordförande! Det anser vi inte vara en riktig lösning. Det är det ena.
En andra punkt är att vi nyligen hade tillräckligt med bekymmer med det stora antal betänkanden som skall behandlas nu på tisdag. Om vi då dessutom lägger till bananerna innebär det att vi kommer att få en ännu fullare föredragningslista på tisdag.
Herr ordförande! Vi skulle kunna vara beredda att titta på torsdagen. Men principen som sådan att ett viktigt ämne tas bort från fredagen kan vi inte stödja.

Ordföranden
Efter att ha lyssnat på ett yttrande för och ett emot, skall vi nu rösta på det förslag som har lagts fram av den socialdemokratiska gruppen.
Parlamentet gav sitt samtycke.
Onsdag: Inga ändringar.
Torsdag:

Ordföranden
Gruppen Europeiska radikala alliansen anhåller om att André-Léonardbetänkandet om starkare associering Europeiska unionen-Indien framflyttas från fredag till tisdag.
Ordet går till herr Dupuis å Gruppen Europeiska radikala alliansens vägnar.

Dupuis
Herr ordförande! Jag tycker att det är direkt skandalöst att placera ett betänkande om det förstärkta partnerskapet mellan Europeiska unionen och Indien på fredagen. För Kina, det stora kommunistiska kejsardömet, finns det plats i onsdagens eller torsdagens föredragningslista, men för världens största demokrati finner man bara fem korta minuter i slutet av sammanträdesperioden. Det är fullständigt skandalöst!
Indien gör enorma framsteg. Det finns möjlighet till strategiska partnerskap för Europeiska unionen med ett land som har en miljard invånare, och vi behandlar det som om det gällde en liten bortglömd ö mitt i Stilla havet. Jag ber därför kollegerna se till att vi kan diskutera detta åtminstone på torsdagen.

Ordföranden
Finns det en talare för och en talare emot?

Green
Herr ordförande! Jag är inte precis emot det, men det som oroar mig är att om vi debatterar det på torsdag, så kommer omröstningen i vilket fall som helst att ske på fredag. Om så är fallet undrar jag om det helt enkelt inte skulle vara bättre att ta upp det under nästa sammanträdesperiod, så vi kan diskutera det vid en lämpligare tidpunkt.

Martens
Det är således emot. Vi har ju ett mycket viktigt principiellt problem i detta parlament. Flera bland oss har försvarat fredagen som en fullvärdig dag under sammanträdesperioden och har ofta gjort det under svåra omständigheter.
En andra principiell punkt, antingen tar vi fredagen på allvar här i parlamentet eller inte. Jag kan eventuellt acceptera Greens argument vad omröstningen beträffar, men det är ändå en mycket viktig principfråga i parlamentet, när man inte längre vill behandla viktiga ämnen på fredagar.

Green
Herr ordförande! Som Martens väl känner till, så har vi också en överenskommelse att om det finns en fråga på fredagsförmiddagen som grupperna anser är olämpligt placerad, så kan vi komma överens om att hitta ett bättre tillfälle för den eller skjuta upp den. Detta har varit vår ståndpunkt under den senaste tiden i ordförandekonferensen, och jag tycker att om det finns klara meningsskiljaktigheter från några gruppers sida att detta skall ske på fredag förmiddag, så bör vi hålla oss till denna överenskommelse.

Ordföranden
Jag tror inte att avtalet lyder så. I avtalet fastställs att om kontroversiella betänkanden skall tas upp till behandling så skall dessa inte inkluderas i fredagens föredragningslista. Jag låter ändå ARE-gruppens begäran gå till omröstning.
Parlamentet gav inte sitt samtycke.

Ordföranden
Vad gäller föredragningslistan för den 22 och 23 mars 1999 har inga ändringar föreslagits.

Begäran om upphävande av immunitet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0076/99) av Wibe för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om begäran om upphävande av Raúl Miguel Rosado Fernandes immunitet.

Wibe
Herr ordförande! Låt mig först säga att jag inte hade haft något emot att skjuta upp mitt ärende, för att ge plats åt den viktiga debatten om våld mot kvinnor. Jag skall i gengäld försöka fatta mig mycket kort.
Detta ärende berör en hemställan från portugisiska åklagarmyndigheten om upphävande av immuniteten för kollegan Rosado Fernandes. Anledningen är att han har uttalat sig något förklenande om den förda jordbrukspolitiken i Portugal, och dessutom också uttalat sig om den dåvarande jordbruksministern som person; det rör sig om uttalanden som också kan uppfattas som förklenande.
Det viktigaste när man bedömer en sådan här sak är att känna till de juridiska principer som styr reglerna om parlamentarisk immunitet. I detta parlament, liksom för övrigt på de flesta ställen i den demokratiska världen, så är parlamentarisk immunitet inte ett personligt privilegium som tillkommer den enskilde ledamoten. Immuniteten är i stället ett skydd för parlamentet som demokratisk institution. Det är ett juridiskt skydd för att kammarens ledamöter skall kunna utföra det politiska arbete som de har blivit valda till. Det betyder att kärnan i våra regler om immunitet är att immuniteten skall hävas först i det fall då anklagelsen inte är kopplad till det arbete som ledamoten utför i parlamentet. Om anklagelsen har ett direkt, eller även något indirekt, samband med arbetet i parlamentet, så skall immuniteten inte hävas. Det finns också andra skäl då man kan hävda att immuniteten inte skall hävas. Det kan exempelvis röra sig om uppenbar politisk förföljelse i syfte att skada någon ledamot politiskt. Inte heller då skall immuniteten hävas. Även i ett fall då det kan röra sig om en bagatellartad företeelse som kan ge stora konsekvenser politiskt, kan man också rimligen hävda att immuniteten inte skall hävas.
I det aktuella fallet kan vi för det första konstatera att ledamoten, Rosado Fernandes, har ett mycket stort och livligt intresse för just jordbrukspolitiska frågor; i själva verket är det hans specialitet. Han är bland annat också ledamot av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Vi kan också konstatera att de uttalanden som han nu anklagas för är gjorda i ett klart politiskt sammanhang. De berör jordbrukspolitiska frågor i hans hemland. Vi kan slutligen konstatera att den ton som Rosado Fernandes har använt inte väsentligt avviker från vad som är brukligt i politiskt heta debatter.
Det är alltså sammanfattningsvis rimligt att säga att de uttalanden som ledamoten har gjort är ett led i hans arbete i detta parlament. Av den anledningen anser jag inte att hans immunitet skall hävas. Mitt förslag är alltså att vi inte häver immuniteten för Rosado Fernandes.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Våld mot kvinnor - Daphne-programmet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om:
Kommissionens uttalande om våld mot kvinnor-Den muntliga frågan till kommissionen (B4-0145/99) av Hautala för utskottet för kvinnors rättigheter om gemenskapsprogrammet (Daphne-programmet) (2000-2004) för förhindrande av våld mot barn, ungdomar och kvinnor.Å kommissionens vägnar går ordet till fru Gradin.

Gradin
Jag börjar med förklaringen. Det är den sista internationella kvinnodagen under detta århundrade. En förklaring om kvinnors situation, och särskilt om våld mot kvinnor, är därför lämplig. Europeiska unionens medlemsstater är demokratier där kvinnor och män har lika rättigheter. Kvinnorna utgör något mer än hälften av befolkningen i varje land. Detta återspeglas emellertid varken i de beslutsfattande organen, förvaltningen eller näringslivet.
Alla våra medlemsstater har undertecknat Allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Vi känner alla till att kvinnors och flickors mänskliga rättigheter är en omistlig, integrerad och odelbar del av de allmänna mänskliga rättigheterna. Hur är då situationen i våra länder? Kvinnor har rätt att leva i trygghet, men ett stort antal är inte ens trygga i sina egna hem. Kvinnor har rätt att behandlas med respekt, men tusentals kvinnor säljs som boskap och anses bara vara värda det som deras hallickar och smugglare kan få ut av dem. Kvinnor har fullständiga mänskliga rättigheter, men förtryck och våld förpassar dem till underordnade positioner i alla våra medlemsstater.
I dag är frågan om våld mot kvinnor internationellt erkänd som ett viktigt problem. I och med 1993 års världskonferens om de mänskliga rättigheterna i Wien, godtogs till sist kvinnors rättigheter som en del av de mänskliga rättigheterna. Könsgrundat våld och alla former av sexuella trakasserier och sexuellt utnyttjande är oförenligt med den mänskliga individens värdighet och värde. Ett sådant beteende måste elimineras. Frågan om våld mot kvinnor stod på dagordningen under Förenta nationernas kvinnokonferens i Peking 1995. Plattformen underströk att våld mot kvinnor är ett hinder för uppfyllandet av målen vad gäller jämlikhet, utveckling och fred.
Under många år har det sagts att kvinnorna får skylla sig själva om de misshandlas och våldtas. Det har sagts att de inte bör bära korta kjolar. Detta argument används fortfarande, men i något förändrade ordalag. Personligen skulle jag förresten inte använda argumentet att jeans är en garanti mot våldtäkt. I dag är den allmänna uppfattningen att kvinnan och hennes vittnesmål skall respekteras i en domstol. De flesta medlemsstaterna har ändrat sin lagstiftning och kriminaliserat våld mot kvinnor. Även våldtäkt inom äktenskap är numera ett brott. Kvinnor har ofta rätt att få ett särskilt juridiskt ombud vid domstolsförhandlingar. Kvinnoorganisationerna spelar en avgörande roll i kampen mot våld. De försöker att hjälpa dem som befinner sig i riskzonen och är aktiva när det gäller att höja medvetandegraden bland allmänheten. Detta är själva kärnan i Daphne-initiativet. Sedan 1996 har vi stött icke-statliga och frivilliga organisationer i deras kamp mot våld som riktas mot kvinnor och barn. Behovet av stöd är mycket större än de tillgängliga resurserna. Daphne-programmet kommer också att vara tillgängligt för icke-statliga organisationer från central- och östeuropeiska länder.
Kommissionen och ordförandeskapen har också inlett en kampanj mot våld mot kvinnor som en reaktion på kravet från Europaparlamentet att göra 1999 till ett år mot våld mot kvinnor. Under denna kampanj kommer en rad olika åtgärder på europanivå att organiseras. Nästa stora europeiska evenemang kommer att vara ministerkonferensen om våld mot kvinnor, som kommer att hållas i Köln i slutet av denna månad.
Kampanjen mot våld är inte bara en rad officiella europeiska konferenser: även medlemsstaterna uppmuntras naturligtvis till att organisera evenemang som innefattar både allmänheten och icke-statliga organisationer. Under många år ansåg man att frågan om våld mot kvinnor var ett problem för kvinnorna. Men det är inte kvinnorna som är problemet, det är männens våldsamma beteende. Vi bör därför inte bara fokusera på kvinnor. Kvinnor och barn är offren för våldet. Problemet ligger hos män som argumenterar genom att använda fysisk styrka och våld i stället för ord. Kampanjen bör därför också fokusera på män och vad som kan göras för att förändra den nuvarande situationen. Projekt av, för och om män kommer att stödjas i medlemsstaterna. Låt mig citera en svensk läkare som före Förenta nationernas kvinnokonferens i Peking skrev: " Ett tillräckligt antal män måste upptäcka och ta aktivt avstånd från våldet som sker runt omkring dem. Ett större antal män måste uttala sig på sina arbetsplatser och i den offentliga debatten, och vägra att acceptera detta våld. Våld av detta slag är föraktligt och omänskligt, och därför också omanligt. Riktiga män uppför sig inte så här" . Fäder måste vidarebefordra detta budskap till sina söner, lärare till sina elever, yrkesmilitärer till sitt manskap, och vänner till varandra.
Som en del av vår europeiska kampanj ger jag alla män möjlighet att stödja kampanjen genom att bära ett vitt band. Detta band är ett tecken på att ni är riktiga män, som säger " nej" till våld mot kvinnor.
Applåder
Framstegen i och med Daphne-programmet har varit imponerande. Våld mot kvinnor, ungdomar och barn har placerats högt upp på den politiska dagordningen. Totalt sett så har 95 projekt fått bidrag sedan 1997. Dessa projekt har lett fram till inrättandet av användbara nätverk och gränsöverskridande samarbete mellan icke-statliga organisationer. Ett observationscentrum för våld mot kvinnor har inrättats och forskningsprojekt har inletts.
En viktig del av Daphne-programmet är kampanjen mot våld mot kvinnor. Denna kampanj grundas på ett initiativ från Europaparlamentet. Ett förberedande sammanträde hölls i juni förra året, under det brittiska ordförandeskapet. I december var det österrikiska ordförandeskapet värd för en konferens i Wien. Under denna fokuserade man på polisens roll i kampen mot våld mot kvinnor och våld mot invandrarkvinnor. Före utgången av mars skall det tyska ordförandeskapet vara värd för en ministerkonferens i Köln. Det finns också planer på en avslutande konferens i slutet av det finska ordförandeskapet.
Mellan dessa konferenser kommer åtskilliga evenemang att anordnas både på europeisk och nationell nivå. Exempel är TV-program, informationspaket och en webbadress på Internet. Vi skall också utarbeta en statistisk rapport om våld, såväl som Eurobarometer. Projekt kommer också att stödjas i medlemsstaterna. Ett av de huvudsakliga målen kommer att vara projekt som fokuserar på män, och hur man kan förebygga ett våldsamt beteende hos män.
Den 20 maj 1998 lade kommissionen fram ett förslag till det nya Daphne-programmet. Detta program kommer att löpa från år 2002 till år 2004, med en total budget på 25 miljoner euro. Sedan dess har jag verkat för att förslaget skall antas så snart som möjligt. Vi måste se till att programmet träder i kraft senast den 1 januari 2000. Under det österrikiska ordförandeskapet gjordes inga större framsteg. Fram till slutet av 1998 koncentrerades diskussionen till förslagets rättsliga grund. Ett antal medlemsstater klargjorde att de var emot att ha artikel 235 som rättslig grund för programmet. Å andra sidan såg många medlemsstater artikel 129 som ett lämpligt alternativ till rättslig grund. Diskussionerna i rådet under januari och februari visade tydligt att det förelåg en avsevärd risk för blockering om kravet på artikel 235 upprätthölls.
Kommissionen tvingades därför att godta det nya förslaget till rättslig grund. Alla bör veta att vi skulle ha föredragit att behålla artikel 235, men vi måste böja oss för det faktum att det inte finns något värde i ett icke-antaget Daphne-program. Jag förmodar att artikel 129 inte kommer att begränsa programmets räckvidd. Det sammanhang i vilket vi arbetar för att bekämpa våldet mot kvinnor och barn går ju faktiskt att hänföra till de mänskliga rättigheterna. Effekterna av våld mot kvinnor, ungdomar och barn består emellertid av skador eller risk för skador på deras fysiska, mentala och psykologiska hälsa. Det bör noteras att i enlighet med Världshälsoorganisationens definition, så är hälsa " ett tillstånd av fullständigt fysiskt, mentalt och socialt välbefinnande, och inte bara frånvaro av sjukdomar eller skröplighet" .
Daphne-programmet är dessutom offerbaserat. Dess syfte är att förhindra alla former av våld och att skydda alla våldsoffer eller potentiella våldsoffer, oaktat om våldet tar sig uttryck i människosmuggling, sexuellt utnyttjande, övergivande av barn eller på något annat sätt. Jag beklagar det besvär som denna ändring har orsakat Europaparlamentet. Ur vår synvinkel var det emellertid nödvändigt att agera snabbt för att parlamentet skulle kunna ta hänsyn till det ändrade förslaget vid dess utskottssammanträde den 16 och 17 februari i år.
När det nya Daphne-programmet har antagits kommer detta att innebära ett nytt uppsving för kampen mot våldet. I enlighet med programmet kommer vi att ge stöd till samarbete mellan icke-statliga organisationer i Europeiska unionen, men vi kommer också att inkludera samarbete med icke-statliga organisationer er från ansökarstaterna. Jag deltog nyligen i en konferens i Budapest med icke-statliga organisationer som sysslar med kampen mot sexuellt utnyttjande av barn. Problemets omfattning är oerhört stor. Behovet av stöd och samarbete med organisationerna i dessa länder är uppenbart.
Om vi skall nå framgångar i vår kamp mot våldet behöver vi konkreta åtgärder som inbegriper alla delar av vårt samhälle. Vi har alla ett ansvar att kämpa mot våldet mot kvinnor. Vi välkomnar det faktum att Europaparlamentet kommer att granska det ändrade förslaget i lämpligt utskott i mars, i syfte att hänvisa det till sammanträdesperioden i april för en första behandling.
Applåder

Hautala
Herr ordförande! Jag är här som en talesman för utskottet för kvinnors rättigheter. Det har knappast förblivit oklart för någon att det är utskottet för kvinnors rättigheter och Europaparlamentet som har åstadkommit att man nu inom Europeiska unionen har beslutat att ingripa mot våldet mot kvinnor, barn och ungdomar. Vi vill ha dessa kampanjer, eftersom det handlar om ett mycket allvarligt samhällsproblem. Europaparlamentet har redan under tidigare år beslutat om speciella budgetposter för att bekämpa våldet mot kvinnor, barn och ungdomar. Intresset för dessa projekt har varit överväldigande. Till exempel år 1997 kunde man bara finansiera litet över 10 procent av alla projekt.
Europaparlamentet har också godkänt två mycket betydelsefulla betänkanden där man behandlar våldet mot kvinnor. Under ledning av Marianne Eriksson utarbetades ett betänkande som tar upp den så kallade nolltoleransen av våld mot kvinnor. Under ledning av Susan Waddington har man utarbetat ett viktigt betänkande där debatten utvidgas till kvinnohandel. Det är nyttigt att veta att 2 miljoner kvinnor och flickor säljs varje år i världen för sexuellt utnyttjande, och då handlar det verkligen inte enbart om ett problem inom Europeiska unionen utan om ett globalt problem som vi måste kunna ta tag i.
Vårt utskott är mycket oroligt över att detta program inte kommer att få en tillräcklig omfattning med tanke på problemets verkliga vidd om kommissionen nu ger efter för dessa medlemsländer som inte godkänner artikel 235 som rättslig grund för Daphne-programmet. Vi vill att man där behandlar alla möjliga rättsliga aspekter som är förknippade med våldet mot kvinnor inklusive kvinnohandeln. Är den rättsliga grunden befrämjande av folkhälsan, så vill vi ha garantier för att kommissionen verkligen kan tillsammans med medlemsländerna åstadkomma ett sådant program där våldet mot kvinnor inte enbart reduceras till ett hälsoproblem.
Kommissionär Gradin skall ha all ära för sina strävanden att följa vår uppmaning för att även begreppet folkhälsa i detta sammanhang måste definieras så vidsträckt som möjligt. Men vi vill verkligen ha garantier för att även rättsliga medel kan behandlas. Jag tar ett exempel från Finland. I början av året trädde en lag i kraft i Finland som innebär att polisen eller domstolen kan utfärda ett så kallat besöksförbud för personer som uppträder våldsamt. Det vill säga man kan förhindra en viss person att besöka sitt offer när det finns anledning att befara att våldet kommer att upprepas. Det finns säkert i medlemsländerna även andra mycket bra exempel på sätt hur man kan närma sig den här frågan från ett rättsligt håll.
Vad beträffar det här problemets globala karaktär, så har jag som utskottets ordförande fått ett öppet brev från en iransk organisation som fäster uppmärksamheten på att man fortfarande stenar kvinnor i Iran. Vi borde också hålla i minnet att vi i samband med detta program säkert kommer i kontakt med dessa världsomfattande aspekter.
Bästa ledamot av kommissionen! Efter att ha hört ert svar blev jag inte helt övertygad om att den här ändringen av den rättsliga grunden nu garanterar oss ett bra program inom ramen för Daphne. Vi kan kanske tillsammans anstränga oss, så att vi övertygar dessa motsträviga medlemsländer att de skall gå med på att ännu överväga artikel 235 som rättslig grund. Jag förstår att ni i själva verket först helt har delat vår åsikt, men att ni nu utgår ifrån att det viktigaste är att över huvud taget få detta program till stånd.

Gröner
Herr ordförande! Fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill hälsa er alla hjärtligt på den Internationella kvinnodagen! Jag kommer just nu från en internationell videokonferens som arrangeras av UNIFEM , FN: s kvinnoorganisation, med anledning av en världsomfattande kampanj för en värld utan våld mot kvinnor. Vi inom Europaparlamentet står i begrepp att ge ett viktigt bidrag till denna kampanj. Vi binder oss här för åtgärder runtom i världen, och jag anser att det är mycket viktigt att kvinnorna i våra medlemsländer märker att de inte är isolerade utan att vi kämpar vid deras sida.
Inom Europeiska unionen har vi länge arbetat för att få till stånd ett europeiskt år för bekämpande av våld mot kvinnor. Jag vill erinra om att för ett år sedan stöddes här den skriftliga förklaring, som krävde detta och i vilken man begärde en sådan kampanj, av 350 kolleger, både manliga och kvinnliga. Vi har nu kommit så långt att vi kan börja med kampanjen, och det föreligger ett programutkast. Då uppstår det rättsliga svårigheter: Från skilda håll läggs det här fram skäl - som jag anser är förevändningar - till att förhindra att Daphne-programmet godkänns snabbt.
Vi socialdemokrater vill att det handlas snabbt, att vi snabbt kan godkänna ett program - naturligtvis med Europaparlamentets medverkan, och i och med artikel 129 har vi ytligt sett också fler möjligheter att medverka. Men jag ser att det kommer att uppstå fler svårigheter när det gäller att få i gång programmet, så att det också faktiskt kan träda i kraft till den 1 januari år 2000.
Det som vi i varje fall vill uppnå - och det kommer vi att slåss för - är att inte stora delar, som fanns med i det tidigare programutkastet, faller bort, till exempel kvinnohandel eller domestic violence - jag har alltid svårt att kalla det för husligt våld, ty det finns inte något hus som är våldsamt, utan det är alltid människorna och för det mesta männen i husen som är det - och att vi får programmet under tak i rätt tid. Ni känner alla till att vi har ett val framför oss, parlamentet måste först konstituera sig, och ordförandeskapen i rådet måste ställa in sig på det.
Den tyska ordföranden i rådet, Christine Bergmann, uttalade sig i utskottet för kvinnors rättigheter och sade att hon snabbt vill ha programmet Daphne under tak. Även justitieministrarna vill ha programmet, och ändå finns det åter formella svårigheter. Det beror väl huvudsakligen på att vi inte har något formellt kvinnoministerråd, som skulle kunna godkänna programmet - återigen ett helt avgörande krav som min grupp här har lagt fram.
Artikel 129 - om vi nu går in på den - måste i varje fall garantera en insats som omfattar flera discipliner. Vi vill också ta hänsyn till Amsterdamfördraget, som väl träder i kraft till år 2000, vi vill ha en omfattande definition av begreppet hälsa, det vill säga man måste också fundera över den sociala miljö där våldet inträffar, och man måste framför allt behålla inriktningen att det skall kunna finnas ett samarbete mellan icke-statliga organisationer och myndigheterna i medlemsländerna, som även inkluderar rättsväsendet och polisen. Detta är absolut nödvändigt för att vi skall kunna förmedla budskapet till våra medborgare att Europa och Europaparlamentet kämpar mot allt våld gentemot kvinnor.

Bennasar Tous
Herr ordförande! I dag är en dag som många av oss högtidlighåller, det är en dag då vi visar såväl solidaritet som vördnad och respekt inför de många kvinnor och flickebarn som ännu inte har några rättigheter och som är utsatta för både övergrepp och våld. Kampen om lika villkor och kampen mot våld är något som berör oss alla och att uppnå detta mål kommer att gagna hela vårt samhälle.
Jag skulle gärna ha stått här i dag och presenterat betänkandet om Daphne-programmet från utskottet för kvinnors rättigheter, för vilket jag är föredragande, men en i sista stund genomförd ändring av den rättsliga grunden när arbetet med betänkandet var långt framskridet har, som ni alla vet, omöjliggjort detta. Det är inte en dålig nyhet, även om vissa aspekter oroar oss. Vår prioritet är att Daphne-programmet genomförs. Som ni säkert kommer ihåg var det på kammarens initiativ som en särskild budgetpost inrättades för att bekämpa våld mot kvinnor och barn, och under dessa tre år har fantastiska resultat uppnåtts. Jag kan konstatera att samarbetet mellan icke-statliga organisationer, bolag utan vinstsyfte och offentliga organ sjuder av aktivitet, projekt och gemensamma lösningar och det är vårt ansvar - alla gemenskapens institutioners ansvar - att se till att programmet ser dagens ljus före årets slut. För första gången står Europeiska unionen inför utmaningen av ett femårsprogram mot våld. Fem år är en lång tid för dem som lider. Vår skyldighet är därför också att utforma en högkvalitativ text, med en bra strategi som håller i längden och som effektivt kan bidra till att förhindra och mildra verkan av våld mot kvinnor, barn och ungdomar. Fru kommissionär, vi oroar oss därför för begreppet folkhälsa. Här åsyftas fysisk och psykisk hälsa samt socialt och mentalt välbefinnande sett ur ett vidare perspektiv. Vi hoppas att detta stämmer. Kvinnoslavhandel, sexuellt utnyttjande och barns försvinnande är våld. Europeiska unionen kan bidra med mycket när det gäller dess bekämpande. Det vore synd om de här frågorna lämnades åsido på grund av en torftig tolkning av ett juridiskt begrepp.
I dag högtidlighåller vi för sista gången detta milleniums 8 mars. Vid dess första firande var vi kvinnor i stort sett osynliga. Under de senaste 20 åren har mycket förändrats men diskrimineringen fortsätter. Jag vill inte avsluta mitt anförande utan att påminna er om den stora utmaning vi står inför - att uppnå jämlikhet. Ratificeringen av Amsterdamfördraget kommer att vara oss till stor hjälp, eftersom vi då kan räkna med en fast rättslig grund, där " mainstreaming" ses som ett grundläggande och horisontellt mål. Fortfarande diskrimineras kvinnor såväl direkt som indirekt i alltför hög grad, vilket är hämmande för kvinnans obegränsade medborgarskap, rätt till arbete, oberoende och självaktning. Fjärde åtgärdsprogrammet är normgivande för alla medlemsländerna, men målen bör inte ta slut i programmet utan vi måste fortsätta och förbättra dem i ett femte åtgärdsprogram. Främjandet av en kompromiss mellan yrkesliv och familjeliv samt gynnandet av kvinnors politiska deltagande är, och kommer att förbli, nyckeln till kvinnans delaktighet i samhället och, naturligtvis, till kvinnans inträde i arbetslivet. EU kan vara till stor hjälp. Jag hoppas att man i dessa vitala dokument, som till exempel Agenda 2000 och de nya förordningarna om resurser, klart och tydligt tar parti för den yrkesarbetande kvinnan.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, kolleger, fru kommissionär! Jag instämmer fullständigt i er förklaring. Ni pekar med rätta på det faktum att kvinnor fortfarande är underrepresenterade i de beslutsfattande organen, i administrationen och i affärsvärlden. Detta trots det faktum att det finns betydligt fler kvinnor än män i Europeiska unionen. Även parlamentets ordförande sade alldeles nyss att det krävs ytterligare arbete på detta område. Ni betonar med rätta, fru kommissionär, att kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter. Kvinnor har rätt till säkerhet och rätt till en mänsklig värdighet. Många män, även de män som är närvarande här, tror att våld mot kvinnor, åtminstone vad EU beträffar, är ett inaktuellt och sällsynt fenomen. Statistiken berättar dock för oss att var femte kvinna inom EU någon gång har varit utsatt för våld. Våld mot kvinnor, och även mot barn, förekommer i alla samhällen och på alla sociala nivåer, oberoende av kultur eller religion.
Vidare, fru kommissionär, har ni rätt att hävda att kampen mot våld mot kvinnor inte bara skall föras av kvinnorna och av icke-statliga organisationer som hjälper kvinnorna att förebygga våld. Vi måste först och främst ta itu med orsaken, och den ligger inte i den för korta kjolen eller hos den inte tillräckligt självsäkra kvinnan, utan hos de miljoner europeiska män som ännu denna dag som i dag är utövar våld mot kvinnor i vilken form det nu må vara.
Året 1999, året för kampen mot våld mot kvinnor, måste vi använda för att uppfostra män, för att göra klart för dem vilka plikter de har. Av alla dessa anledningar och i ljuset av er synnerligen utmärkta förklaring tycker jag att det är beklagligt att den nya rättsliga grunden för Daphne-programmet är så begränsande, även om ni förespråkar en bred tolkning.
Slutligen, Daphne-programmet avser också kampen mot våld mot barn och ungdomar. Därför har jag för min grupps räkning lagt fram ett par ändringsförslag för att rätta till detta i resolutionen, i titeln och även i ett antal artiklar.

Crowley
Herr ordförande! Det är en glädje för mig att vara den första mannen som talar i denna debatt på Internationella kvinnodagen. Jag vill särskilt säga till mina kolleger här, att de allra flesta män skulle stödja dem fullständigt vad gäller att säkerställa att de erkänns lika rättigheter, jämlikhet och skydd mot alla typer av våld. Jag är stolt att kunna bära detta vita band för att visa att jag personligen har en åsikt i frågan. Jag vet att jag även talar för en majoritet av mina kolleger här i kammaren.
Det är viktigt att de uttalanden som görs i denna kammare inte sker i ett vakuum, och att vi sänder ett budskap ut i världen att vi i Europaparlamentet är redo att vara visionära och föra in världen i 2000-talet genom att garantera lika rättigheter för alla; och, i synnerhet, genom att utarbeta särskilda skyddsprogram för dem som drabbas av våld. Det är därför Daphne-programmet är så viktigt för oss, inte bara på grund av att det - om jag får uttrycka mig på detta sätt - var " vårt barn" , utan också på grund av att vi ser vilka betydelsefulla effekter det får på det globala planet.
Vi har redan sett en del av den nytta som Daphne-programmet fört med sig. Det är olyckligt att rättsliga svårigheter - som detta parlament har stött på många gånger genom användningen av artikel 235 - har fördröjt genomförandet av det nya programmet. Jag är emellertid övertygad om att vi, genom tillämpning av en ny rättslig grund, återigen kan börja ta upp denna fråga.
Det är också viktigt att vi, när vi beslutar oss för att inleda nya program, säkerställer att den frivilliga sektorn och de icke-statliga organisationerna som arbetar i kolgruvorna, som finns till för att skydda och hjälpa kvinnor och barn, rådfrågas så tidigt som möjligt om det bästa och effektivaste sättet att använda medlen. Men det är lika viktigt att få med oss regeringarna i medlemsstaterna, eftersom - som man har sett genom användningen av artikel 235 - vissa stater kände att de blev tvingade, och att det stred mot deras demokratiska rättigheter i enlighet med subsidiaritetsprincipen i fördragen. Vi måste därför se till att staterna spelar en aktiv roll i detta avseende.
De nya lika rättigheter som skapats för oss i Amsterdamfördraget måste tas till vara fullt ut. Men låt budskapet hädanefter lyda: män och kvinnor är emot våld mot kvinnor och barn - mot alla.

Eriksson
Herr ordförande! Det har talats en del om den rättsliga grunden. Om kommissionären inte har något problem med en ny rättslig grund, så skall väl inte jag heller ha det vad gäller Daphne-programmet. Det är bara det att min personliga fantasi ännu inte har sträckt sig så långt att vi skall få förebyggande hälsa att omfatta också handel med kvinnor. Jag hoppas ändå att vi skall kunna hjälpas åt på alla plan, trots allt. Själv ser jag dock en svårighet, men vi skall kanske inte måla spöken på väggarna i onödan.
Jag vill i alla fall, nu när jag har ordet, tacka alla frivilligorganisationer som jobbar för detta, inte bara i Europeiska unionen, utan runtom i hela välden. Även om vi politiker är oerhört duktiga, så är det ju onekligen så att vi behöver ett samspel mellan oss folkvalda och dem som sliter bland gräsrötterna med dessa frågor. Det är samspelet däremellan som kan göra att vi kommer framåt på något sätt.
Jag vill också tala om att jag dagen till ära är klädd i jeans. Jag måste säga att jag blev väldigt förvånad när jag såg domen i Italien. Jag tänkte att om det ändå vore så enkelt att jag och våra barn kunde klä oss i jeans, så hade vi naturligtvis kunnat ha ett mycket, mycket bra samarbete med jeansfabrikanter som i dag står i trångmål. Men tyvärr är det inte så enkelt som att gå klädd i jeans. Jag har gått klädd i jeans nu i flera dagar för att kunna fira Internationella kvinnodagen, som ju är utlyst både från socialistiska kvinnor i början av seklet och av FN 1975, eftersom vi nästan aldrig kan fira denna dag den 8 mars. Jag hoppas att vi någon gång in på nästa sekel skall kunna ha den 8 mars som en helgdag för oss kvinnor, så att vi kan fira denna dag på ett fullvärdigt sätt just den 8 mars.
Jag är mycket glad över att se The White Ribbon , den manliga kampanjen från Kanada, där män använder sig av detta och bär det som symbol för att visa att man aktivt tar avstånd mot andra mäns våld mot kvinnor. Jag tycker att det är alldeles utmärkt, och jag hoppas verkligen att alla män som nu har fått ett sådant band i parlamentet inte bara skall bära det för dagen, utan under resten av sin levnadstid.
Mäns våld mot kvinnor är, som vi tidigare har sagt, ett världsomfattande och mycket stort, förödande problem. Det räcker inte med att man som man säger: " Men jag brukar inte våld" . Uppenbarligen finns det ju andra män som gör det. Det vet vi med förfärande tydlighet i dag.
Jag vill också rikta ett tack till regeringen i mitt hemland som förra året lade fram ett paket om kvinnofrid. Ett helt nytt spektrum visade sig då, bland annat kriminalisering av de prostituerades kunder, något som denna kammare skrattade åt för ett och ett halvt år sedan, men som nu alltså finns som lagstiftning i ett av medlemsländerna.
Jag vill avsluta med att sända en tanke till Leyla Zana, en av flera kvinnor som fortfarande är offer för politiskt våld.

Ordföranden
Ordföranden bör inte komma med kommentarer, men jag skulle vilja säga er, fru Eriksson, att det finns många initiativ i flera av våra länder i samma riktning som det som satts i gång i Kanada, även om de ännu inte fått så mycket publicitet.

Maes
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Återigen måste vi för femtielfte gången konstatera att det behövs en juridisk spetsfundighet i vissa medlemsstater för att kunna föra kampen mot våld mot kvinnor på ett effektivt sätt, och att vissa medlemsstater motsätter sig detta. Vi hoppas att kommissionären har rätt eller kommer att få rätt och att hon, även med en bristfällig rättslig grund, ändå kommer att lyckas med att förverkliga ett program som effektivt bekämpar sådana brott som människohandel.
Kampen mot våldet mot kvinnor och barn är en universell och prioriterad kamp. Det är egentligen början till freden. Början till kampen för ett fridfullt samhälle och för ett människovärdigt samhälle som många kvinnor och barn fortfarande är uteslutna från. Det finns också många män som är offer för våld, men när vi i dag den 8 mars särskilt vill ta upp och förstärka kampen mot våld mot kvinnor och barn, då anser jag att vi skall kunna glädjas åt kommissionär Gradins ord, även om denna kammare naturligtvis inte återger detta helt och hållet. Ett stort antal män har gått ut trots all sympati som de har för detta ämne. Vi har lyckligtvis redan hört en talesman för det manliga könet vid sidan av den sympati som många otvivelaktigt kommer att känna. Men det dröjde också ett tag bland kvinnor innan det allmänt trängde igenom att vi inte bara måste ta upp kampen för att försvara offren bättre utan att våld är ett problem för män, att således även män måste ta itu med detta våld.
Därvidlag, herr ordförande, ansluter jag mig gärna till de ord som har uttalats om detta. Jag kommer att ha äran att tillställa er, förhoppningsvis för många kollegers räkning, en skriftlig förklaring där ni som ordförande kommer att ombedjas att ta initiativ till att grunda ett kommissariat för barnens rättigheter.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle först av allt vilja nämna att jag tycker det är löjligt att vid parlamentets ingång dela ut en liten vit rosett, som om det skulle vara heroiskt att bära denna rosett som ett tecken på mod eller originalitet. Vilken konformism befinner vi oss i egentligen? Skulle någon här ha modet att säga: " om jag inte bär denna vita rosett beror det på att jag förespråkar våld mot kvinnor" ?
Det har funnits andra tider när det var svårare att bära den vita bandrosetten: det var de unga riddarna som skulle försvara vår historias mest pinade drottning, drottning Marie-Antoinette. Och om man talar om våld mot kvinnor i mitt land, Frankrike, skulle man behöva ta upp alla de kvinnor som giljotinerades under franska revolutionen, karmelitnunnorna från Orange och alla förföljelser. Man skulle behöva ta upp de 3 000 franska kvinnor som deporterades till Algeriet 1962, utan att någon reagerade.
De europeiska institutionerna ville inte höra talas om det. Dessa kvinnor deporterades till soldaternas glädjekvarter i Algeriet. Så sent som i går på mitt kontor sade Jasmina och hennes väninna: " Vi är rädda varje dag för dödshot och våldtäkt" . Detta är anledningen till våldet mot kvinnor. Varför inte säga det här? I hundratals områden i mitt land förekommer det fler våldtäkter per dag än brända bilar. I Strasbourg i år har 700 bilar bränts. Men hur många fler våldtäkter har förekommit? Det säger man inget om, för det är en börda. Man får absolut inte prata om det.
Och ändå, varför inte tala om de rotlösa befolkningar som befinner sig på vår mark och som har samma vanor som de där borta i Algeriet, som våldtar och skär halsen av folk, varför inte tala om dem? Att tala om våld mot kvinnor skulle vara detsamma som att tala om det avskyvärda " Nique ta mère" -band, denna " Nique ta mère" -grupp som förhärligats som en antirasistgrupp. Det är en skymf att bära ett namn som detta, och ändå säljs skivorna tack vare kapitalisternas marknadsföring både på FNAC och andra ställen.
Att tala om våld mot kvinnor, det skulle naturligtvis också innebära att vi talar om aborter, som är det värsta våldet, och som i dag banaliseras. Det skulle tyvärr också innebära att vi talar om våldet med självstympning, ett våld som man ibland påtvingar kvinnorna genom propaganda. Att tala om våld mot kvinnor, slutligen, skulle innebära att vi gentemot alla dem som är i stånd till alla former av tortyr måste återinföra dödsstraffet, vilket krävs för de mest avskyvärda mördarna.

Waddington
Herr ordförande! Jag vill börja med att varmt gratulera kommissionär Gradin till hennes tal om frågan rörande våld mot kvinnor. Detta är en mycket betydelsefull dag. Man har visat att det finns ett äkta engagemang för en europaomspännande kampanj mot våld mot kvinnor. Allt det arbete vi har utfört i utskottet för kvinnors rättigheter och i detta parlament under de senaste åren, visar det engagemang som parlamentet och utskottet för kvinnors rättigheter har när det gäller att bekämpa våld mot kvinnor.
Vi förväntar oss att se åtgärder i alla medlemsstater. Vi känner till de svårigheter vi stött på för att nå så här långt. Det har funnits invändningar från många håll. Men vi har ändå nått den punkt då vi vet att det kommer att vidtas nya åtgärder, ny forskning, nya initiativ, nya projekt, som alla kommer att bidra till att höja medvetandegraden om frågan rörande våld mot kvinnor, och bekämpa detta. Jag är säker på att alla av oss inser att vi har ett ansvar att arbeta i våra egna medlemsstater, inom våra egna nätverk, för att bekämpa våldet.
EPLP har accepterat detta och vi kommer att inleda vår egen kampanj denna vecka. Vi har för avsikt att samråda med aktiva inom området i alla regioner i Förenade kungariket, och utarbeta en åtgärdsplattform. Vi vill också utveckla partnerskap mellan våra egna icke-statliga organisationer och de som finns i andra medlemsstater, för att dela bra idéer och bra metoder. Vi vill utvidga detta till det globala planet för att arbeta med länder som Sydafrika. Jag har just kommit tillbaka från Sydafrika, och frågan om våld mot kvinnor står mycket högt på dagordningen. Det finns ett stort behov för oss alla att arbeta tillsammans på det globala planet.
Precis som kommissionär Gradin vill vi också ha stöd av män. Det är män i detta parlament och män i de olika utskotten som har behandlat denna fråga som - av budget- och rättsliga skäl - ofta satt sig emot det arbete vi har utfört. Det är män som gör sig skyldiga till våld mot kvinnor, och män måste ta detta på allvar. Jag tycker att kampanjen med vita band är utmärkt, och jag vill se brittiska män och män från alla håll bära detta vita band, och därmed visa sitt stöd till kvinnorna i Europeiska unionen.
En av fyra kvinnor drabbas av våld, och i stort sett alla kvinnor befinner sig i ett utsatt läge vad gäller våld. Alla kvinnor stöder denna kampanj. Europeiska unionen är känd för att bekämpa förtryck och protestera mot våld. Låt oss se till att vi protesterar i våra egna städer och hem.
Applåder

Banotti
Herr ordförande! Jag skulle också vilja tacka fru Gradin. När hon utnämndes 1995 prioriterade hon denna fråga högt, och trots många nedslående händelser har hon faktiskt gått segrande ur striden, och vi har nu en tongivande debatt i detta parlament om ett ämne som man ofta varit inne på, men som man sällan har tagit på allvar förrän hon beslutade sig för att göra detta.
Jag skulle också vilja gratulera den personal som har haft hand om Daphne-programmet. De finns alltid tillgängliga och är alltid mycket hjälpsamma. Simpson är kanske den person vi känner bäst. Han har gjort detta till en riktig kampanj, och det verkar vara ett verkligt kall för honom. Dessa program - Daphne, Stop och Grotius - kom till som en följd av tragedin i samband med Dutroux-morden i Belgien.
Det var en tragedi, men visade sig också vara en katalysator när de politiska klasserna till sist vaknade upp och insåg att det faktiskt fanns ett allvarligt problem.
Om jag koncentrerar mig på barn i denna debatt, beror inte detta på att jag inte helt och fullt håller med mina kolleger som har talat om behovet av att på ett mycket seriöst sätt ta itu med det stora problem vi har i alla våra samhällen rörande våld mot kvinnor, utan på att frågan om barns rättigheter och skyddet av dessa rättigheter i allt högre grad, under de senaste tre-fyra åren, sakta men säkert till sist börjat få en plats på de politiska dagordningarna i många av våra medlemsstater. Alldeles för ofta är det de icke-statliga organisationerna som försöker få något gjort, och som vanligt har de för små medel att röra sig med. Av detta skäl behöver vi en engagerad enhet inom kommissionen för att samordna de många programmen. De är ganska små, det finns inte så mycket pengar till dem, men de löper risk att splittras upp om saker och ting fortgår som vanligt.
Jag måste betona att vi alla, som Waddington sade, i våra egna länder måste få männen att inse att barnen inte bara är moderns ansvar.

Monfils
Herr ordförande! Jag instämmer i och godkänner naturligtvis både Hautalas resolution och kvinnornas kamp för värdighet och dignitet. Men jag skulle också vilja göra en kommentar. Liksom Banotti konstaterar jag att utskottet för kvinnors rättigheter delvis tillägnat sig Daphné-programmet som är resultatet av ett initiativ från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och som ursprungligen i första hand var inriktat på att bekämpa pedofilin.
Såsom Kestelijn sade skulle jag inte vilja att det som händer i dag leder till att programmet ändras till att enbart skydda kvinnor och därmed glömma sin andra uppgift, när barn varje dag är offer för ofattbar misshandel. Jag ber därför kommissionen att även fortsättningsvis avsätta en betydande del av anslagen till omfattande åtgärder inom organisationer som har till uppgift att söka efter försvunna barn och stödja de familjer som är offer för dessa katastrofer.
Jag skulle avslutningsvis vilja säga till mina kolleger att snarare än att ge sig på varandra för några futtiga anslag, skulle jag önska att vi alla, alla partier gemensamt och inte bara i dag utan även när vi diskuterar budgeten, kräver en avsevärd ökning av dessa anslag vars målsättning helt uppenbart i första hand är mänsklig.

Mouskouri
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Med stor entusiasm, stora förhoppningar och mycket känslor firas i dag kvinnodagen runt om i världen. Jag skulle vilja tillägga " med beundran och stolthet" , för kvinnorna utgör 50 procent av jordens befolkning och bär ansvaret för den resterande 50 procenten.
I det moderna samhället förväntas kvinnan spela en mängd roller: kvinnan som moder, kvinnan som hustru eller livskamrat, den förvärvsarbetande kvinnan, kvinnan som politiker, kvinnan som akademiker, kvinnan som konstnär. Alla dessa roller kan kvinnan i dag hävda sin rätt till och jämbördigt dela med männen. Jag tror att Europeiska unionen och särskilt Europaparlamentet i stor utsträckning har bidragit till detta, genom att med sina beslut juridiskt ha säkerställt lika rättigheter och lika möjligheter för kvinnorna i våra stater.
Det är dock beklagligt att det i vårt moderna och civiliserade samhälle fortfarande lever kvar fördomar mot kvinnans ställning. Att de regler som vi har antagit genomförs och respekteras i praktiken är inte alltid självklart, och det är många gånger svårt att kontrollera att så sker, eftersom diskrimineringen ofta är indirekt. Vi får inte glömma bort att det finns länder där kvinnor och barn berövas till och med sina mest grundläggande rättigheter, länder där kvinnorna inte är medvetna om vare sig sin egen eller sina barns betydelse.
Jag vill erinra om det faktum att det är kvinnorna som bär och har burit ansvaret för att föra kultur, identitet och moraliska normer från generation till generation. Av den anledningen behöver dagens samhälle dem mer än någonsin, huvudsakligen som bärare av civilisation och fred.
Om vi vill att den juridiska förstärkningen av kvinnornas rättigheter inte bara skall vara ett slag i luften och att kvinnornas möjligheter och rättigheter inte bara skall vara någonting som står skrivet på papperen, måste vi tillhandahålla de medel som behövs för att de själva skall kunna uppfylla sin roll. I dag mer än någonsin tidigare måste vi betona vikten av utbildning, yrkesutbildning, hälsa och en värdig uppväxt för kvinnan, så att hon själv kan utnyttja sina rättigheter och - framför allt - ta på sig ansvaret för att sprida de värdefulla värderingar som vårt samhälle i dag är i behov av, så att det med tro på rättvisa och människans frihet kan ta klivet in i det nya millenniet.

García Arias
) Herr ordförande! Ledamot Antony har redan gått härifrån, men hans anförande påminner mig om det inneboende institutionaliserade våldet mot kvinnor, handikappade, etniska och religiösa minoriteter som vi tyvärr erfor under den europeiska fascismens tid.
Fru kommissionär, ni vet mycket väl att våld mot kvinnor inte är ett problem för folkhälsan. Men, precis som vid tobaksreklam, kan vi säga att våld, våldsamma män, allvarligt skadar kvinnors och barns hälsa.
Våldsamma män är inte sjuka män. Vi måste klart och tydligt säga att de är brottslingar. Trots detta befinner vi oss i en situation där vi på nytt måste anpassa Daphne-programmets mål till en annan rättslig grund, det vill säga skyddet för folkhälsan, precis som Europeiska kommissionen aviserat oss om.
Fru kommissionär, jag vet hur mycket ert eget engagemang och arbete har betytt för inledandet av ett verkligt samarbete i kampen mot våld inom Europeiska unionen. Jag skulle dock vilja fråga er vad Amsterdamfördragets ikraftträdande under nästkommande månader enligt er mening kommer att innebära för denna kamp. Kommer detta att litet längre fram möjliggöra nya förändringar eller förbättringar i Daphne-programmet? Det här är något som oroar mig, eftersom ni har sagt att oberoende av denna vidare tolkning av begreppet hälsa, så är det faktiskt så att man i programmet har utelämnat allt som innebär samarbete och allt som berör programmen rörande kvinnohandel, något som vi vet är ett problem för hela gemenskapen. Jag motsätter mig här Crowleys försvar för subsidiaritetsprincipen. Vid kvinno- och barnhandel och vid övergrepp mot barn, i kampen mot pedofili, finns ett mervärde för gemenskapen. Europeiska unionen måste här agera, inte bara inom ramen för samarbetet i tredje pelaren utan även tillsammans med icke-statliga organisationer.
Fru kommissionär, avslutningsvis vill jag uppmana er att ge oss lugnande besked inte bara vad gäller denna vidare tolkning av begreppet hälsa utan också vad Amsterdamfördragets ikraftträdande kan komma att innebära. Jag tror nämligen att det kanske vore bättre att invänta detta.

Todini
Herr ordförande! Vad jag är glad att ha hört manliga röster i denna debatt och vad jag dessutom är glad att den som leder denna del av vår diskussion är en så uppmärksam manlig ordförande: tack!
Det är mycket viktigt och grundläggande att Europa känner sig förpliktigat att ingripa i frågan om sexuellt våld och våld mot kvinnor i allmänhet. Under det senaste året har vi alla, våra regeringar, Europaparlamentet, kommissionen och rådet ansträngt oss för att skapa en gemensam valuta, en gemensam bank, för att euron skall bli en valuta som kan ta upp kampen med dollarns dominerande ställning. Alla anstränger vi oss därför att ekonomin på något sätt står i centrum för vår uppmärksamhet. Vi måste anstränga oss lika mycket för att kampen mot våldet, speciellt våldet mot kvinnor, skall bli en av grundpelarna i den europeiska kulturen.
Vad beträffar Daphne-programmet har det talats om nya mål: jag instämmer i strävan mot nya mål och i diskussionen om detta, men jag talar om ny finansiering, om ständigt ökande finansiering, för de Daphne-program och projekt som gäller barn och kvinnor. Jag kan inte låta bli att tacka kommissionär Gradin för att hon i sitt inlägg påminde om frågan om de så kallade antivåldtäktsjeansen. För cirka en månad sedan avkunnades en tragikomisk dom i Italien som väckte stor bestörtning i hela världen.
Jag bär jeans i dag för att provocera och jag har tagit initiativ till en jeansutställning, inte för att ställa till med en show utan för att Italiens högsta domstol hävdar att en kvinna som bär jeans inte kan våldtas. Jeansen är ett sätt att undgå våldtäkt.
Vi vill inte döma högsta domstolen, utan understryka bristen på kultur. Det Europa vi skall skapa är ett kultiverat Europa! Och jag citerar även en nyhet jag läste i den italienska pressen i går, men som härstammar från den österrikiska pressen: minikjolen är en farlig utmaning. En kvinna med minikjol i Österrike har avskedats för att hon bar detta plagg. Det allvarliga problemet är dock att man inte skyndade till kvinnans försvar utan till försvar för mannen som avskedade henne, eftersom det tydligen var han som utsatts för sexuella trakasserier genom att ha blivit utmanad. Kommissionär Gradin har sagt att vi måste försvara kvinnorna: vi måste dock även ägna oss åt mannen, i de fall han behöver omvårdnad såsom man och därmed människa.

Marinucci
Herr ordförande! Jag skall senare tala om Hautalas betänkande och för ögonblicket skall jag inte, som jag skulle, vilja ge mig in i diskussionen med anledning av den 8 mars. Jag vänder mig i stället till kommissionär Gradin: framför allt passar jag på tillfället att tacka henne för hennes verk och hennes arbete. Jag tror att det engagemang med vilket kommissionär Gradin har tagit tag i detta ämne kommer att gå till den Europeiska unionens historia tillsammans med hennes kunnande, intelligens, goda vilja och generositet. Vi får inte glömma att det helt klart är henne vi har att tacka för att det under dessa år förekommit en rad åtgärder riktade mot att bekämpa våldet mot kvinnor.
Jag skulle vilja att vi i detta syfte övergår till artikel 129 som måste beaktas på ett positivt sätt, eftersom den ger parlamentet mycket mer makt. Parlamentet borde teoretiskt sett vara nöjd med detta eftersom tidsramarna kanske blir mindre långa när allt kommer omkring. Det återstår dock att se om programmet förblir detsamma. Jag är intresserad av att ta hand om männen. Jag är till och med övertygad om att ta hand om dem är det enda sättet att få dem att sluta tro att när allt kommer omkring kan kvinnor köpas, stjälas, rövas bort hellre än att erövras. Jag instämmer även i att de kvinnor som är offer för våldet och säkert också utstått biologiska skador, bortsett från de psykologiska, skall vårdas. Det finns emellertid andra åtgärder i Daphne-programmet som betyder mycket för oss: jag skulle bara vilja veta om övergången från artikel 235 till 129 ändrar innehållet i detta program. Det är just det vi inte vill.

Ghilardotti
Herr ordförande! Även jag tackar kommissionär Gradin så hjärtligt. Jag vill inte upprepa det mina kollegor har sagt men visst, om trenderna i Europa i detta avseende har vänt, är det mycket hennes förtjänst.
Jag anknyter till vad Marinucci sade om möjligheten av ett brett program med artikel 129. Jag vill ta ett exempel: I Italien, som i andra länder, ägnar sig kvinnoorganisationer sedan många år åt att stödja, vårda, ta hand om och hjälpa att i ett socialt sammanhang återinföra de kvinnor som har utsatts för våld, även via väldigt speciella former av kvinnohus, dit kvinnorna kan ta sin tillflykt tillsammans med sina barn och få allt psykologiskt och juridiskt stöd samt komma tillbaka in i arbetslivet. Nu tror jag att, om artikel 129 verkligen begränsades bara till hälsoaspekten, skulle den vara mycket begränsande jämfört med den verksamhet som redan finns och som absolut skall utvidgas. Det är därför kommissionär Gradins och vårt mål är att programmet skall starta i början av år 2000, fastän jag anser att vi som parlament säkerligen får en viktigare roll med artikel 129, eftersom vi kan ingripa och snabbt komma fram till en lösning. Det vore verkligen synd och ett klart steg tillbaka, anser jag, om vi inte skulle lyckas sätta in alla de åtgärder som ursprungligen fanns i Daphne-programmet.

Gradin
Herr ordförande! Jag vill tacka alla för en mycket intressant debatt, och utskottet för kvinnors rättigheter för det stöd det har gett denna kampanj mot våld mot kvinnor, och också för stödet till Daphne-programmet.
Många av er har oroat er för att vi har varit tvungna att ändra den rättsliga grunden för Daphne. Jag måste säga att vi hade en lång debatt i kommissionen innan vi lade fram detta program för rådet och parlamentet, och vi kom fram till att artikel 235 skulle ha varit den bästa grunden. Detta var skälet till att vi föreslog den för båda institutionerna. Under debatten var åtminstone fem länder - Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike, Danmark och Belgien - mycket bestämt emot artikel 235. De ville ha artikel 129. Enligt min mening är det bättre att få Daphne antaget, och sedan efter ett år kan vi se om programmet kan förbättras. Programmet kanske är smalare än vad vi planerat från början, men låt oss sätta igång nu så kan vi granska situationen senare.

Ordföranden
Tack fru kommissionär.
I enlighet med artikel 37. 2 i arbetsordningen meddelar jag att jag har mottagit ett förslag till resolution.

Kvinnors hälsotillstånd
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andra betänkandet (A4-0029/99) av Hautala för utskottet för kvinnors rättigheter om rapporten från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om kvinnors hälsotillstånd inom Europeiska gemenskapen.

Hautala
Herr ordförande! Ni tillåter mig säkert att konstatera angående den föregående debatten att Gradin verkligen har vårt fulla stöd när det gäller att få i gång detta Daphne-program, och vi kan säkert i fortsättningen samarbeta mycket i den här frågan.
Men nu till det andra ärendet: Europeiska kommissionen har låtit utarbeta en rapport om kvinnors hälsotillstånd inom Europeiska unionen. Denna rapport sammanställdes av universitetet i Limerick. Men parlamentet blev litet konfunderat över att kommissionen egentligen inte drog några slutsatser av denna rapport utan vidarebefordrade den direkt till oss och rådet. Så är det sedan vår uppgift som parlament att lägga fram några riktlinjer för på vilket sätt kvinnors hälsotillstånd borde uppfattas.
Det är säkert helt klart att det allmänna välståndet i många avseenden har ökat, och följaktligen är även kvinnorna friskare och lever längre. Men man måste dock lägga märke till att det finns nya typer av hot mot hälsan som riktar sig mot kvinnor. Jag tar som ett exempel det faktum att kvinnor allt oftare ensamma tvingas försörja sin familj. Som bekant har de stora ekonomiska problem i en sådan här roll, och då är det klart att deras kapacitet och resurser kanske inte heller är de bästa möjliga att på alla sätt vårda sin hälsa.
Det finns även helt nya typer av hot mot hälsan som ser ut att i synnerhet drabba kvinnor, och som man egentligen inte tidigare har sett i större omfattning. Jag skulle här exempelvis vilja hänvisa till ätstörningar, anorexi och bulimi; visserligen måste man konstatera att även unga män överraskande nog har börjat lida av ätstörningar. Karaktäristiken i sådana här problem är säkert så komplicerad att vi inte på ett särskilt entydigt sätt kan förklara vad det handlar om, men vi borde identifiera dessa fenomen och fundera över vad de egentligen beror på. Varför sätter samhället i synnerhet unga kvinnor under så svårt tryck att de reagerar på detta sätt?
Tidpunkten är mycket intressant att ta upp kvinnors hälsotillstånd eftersom Europeiska unionen har i Amsterdamfördraget förbundit sig att införliva åtminstone två därmed förknippade frågor i all unionens verksamhet. Den första aspekt som måste integreras i hela unionens politik är jämställdheten mellan kvinnor och män. Den andra är att även folkhälsan måste tas med som en del i all gemenskapspolitik. Jag konstaterar i mitt betänkande att vi här står inför en dubbel utmaning, där vi måste tillämpa integrationsprincipen. Således har vi verkligen skäl att dryfta folkhälsopolitiken i den framtida unionen, i detta fall speciellt ur den kvinnliga synvinkeln.
Mitt första påstående är att kvinnorna är synnerligen dåligt representerade vid beslutsfattandet i hälsovårdsfrågor. De är visserligen i rätt stor utsträckning med i vården som arbetande personal, till exempel som sjuksköterskor. Men de är klart underrepresenterade när det gäller ledande befattningar och beslutsfattandet inom vården. Jag känner till undersökningar som visar att när kvinnor tillträder chefsbefattningar inom vården, så ändras synsättet. Man börjar mera fästa uppmärksamhet på förebyggande hälsovård i stället för att bara vårda dem som är sjuka. Detta är ett mycket intressant exempel, som visar att kvinnor också har sitt eget sätt att bedriva verksamhet när de får tillfälle att fatta beslut.
Sedan finns det sjukdomar som enbart drabbar kvinnor, speciellt frågor i samband med vården för reproduktiv hälsa är sådana. Det är mycket viktigt att se till att kvinnor i alla skeden under sin levnad har tillgång till en bra grundläggande hälsovård med hög kvalitet, oavsett om det handlar om mödravårdsupplysning, mödrahälsovård eller gynekologi. Jag fick nyligen ett brev från Frankrike där man berättar att Europeiska unionens krav på harmonisering av yrken har äventyrat gynekologibranschen.
Sedan finns det sjukdomar som drabbar kvinnor på ett annorlunda sätt än män: hjärt- och kärlsjukdomar samt alkoholism; kvinnor ser också ut att drabbas oftare av depression. Allt detta borde vi fundera över utan att glömma att när befolkningen åldras så blir andelen av oss äldre kvinnor allt större i samhället, och det ställer stora krav på hälsovårdssystemet.

Redondo Jiménez
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag vill här tacka utskottet för kvinnors rättigheter för ett bra betänkande samtidigt som jag vill säga att jag i stort instämmer med vad som där sägs. Jag vill dock påpeka att vi inte vill tillmäta kvinnors hälsa större vikt än mäns hälsa, utan att lika villkor skall råda. Däremot, måste vissa hälsoproblem som enbart drabbar kvinnor beaktas och ges särskilt utrymme.
Jag tänker inte ge mig in på att än en gång beskriva kvinnors hälsosituation i Europeiska unionen, eftersom detta mer än väl har beskrivits av föredragande Hautala - som jag också vill tacka för ett bra betänkande - och står att läsa i alla dokument. Jag skall enbart framhålla de punkter som utskottet för miljö fäst uppmärksamheten vid. I första hand vill vi agera i förebyggande syfte vid en samordning av olika åtgärder för kvinnors hälsa, åtgärder som borde vidtas av alla medlemsstater, men som än så länge bara har vidtagits av några. Vi menar att en förstärkning borde ske inom följande områden: Inom området för kvinnors tobaks- och alkoholkonsumtion, där unga kvinnor särskilt bör uppmärksammas eftersom man statistiskt har kunnat notera att missbruket går allt längre ned i åldrarna och därför är det viktigt att förebyggande åtgärder vidtas. Ett annat område är området för näringsriktig kost. Anorexi, bulimi samt hjärt- och kärlsjukdomar är alltmer förekommande, varav de två förstnämnda är av speciell vikt för yngre kvinnor. Förebyggande åtgärder av det här slaget bör i större grad inriktas på ungdomar.
Även sekundära åtgärdskampanjer måste beaktas eftersom stora skillnader råder medlemsländerna emellan. Program för upptäckt av livmoder- och bröstcancer bör i större grad sättas igång inom Europeiska unionen, man bör också systematiskt diagnostisera den kvinnliga befolkningen, särskilt riskgrupperna. Tidig upptäckt av diabetes blir allt viktigare, detta gäller även för hormonell ersättningsterapi, benskörhet etc. Vi måste också se till att man i den statistik som offentliggörs gör åtskillnad mellan mäns och kvinnors hälsa, eftersom stora skillnader finns som måste beaktas när beslut fattas, vilket inte görs för tillfället.

García Arias
Herr ordförande! För andra gången inom loppet av ett par månader debatterar vi betänkandet om kvinnors hälsa inom Europeiska gemenskapen och jag vill inte upprepa vad som då sades.
Hautala har ansträngt sig mycket för att förbättra betänkandet, framför allt för att en överenskommelse skall kunna träffas inom utskottet för kvinnors rättigheter och därmed möjliggöra ett slutgiltigt godkännande av betänkandet.Jag tackar henne för detta.
Inom utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi har vi också analyserat den rapport som har utarbetats av Europeiska kommissionen och som statistiskt visar att kvinnors sjukdomsförlopp är något helt annat än mäns sjukdomsförlopp, vilket gör det nödvändigt att finna specifika lösningar på specifika kvinnoproblem eller kvinnosjukdomar, samt att en heltäckande allmän hälsovård för kvinnor är fundamental, eftersom kvinnorna fortfarande har lägre inkomst än männen. Utskottet för forskning anser dock att man måste ha större statistisk kännedom om folkhälsan. Förekomsten av olika sjukdomar hos kvinnor och män måste särskiljas, även detta statistiskt, och en fördjupad analys bör göras av åldersgrupper, inkomstnivå och hemort. Utskottet menar också att den vetenskapliga forskningen om orsak och lämplig behandling av sjukdomar som till exempel anorexi och bulimi, och som medför förödande konsekvenser för våra ungdomars hälsa, måste bli grundligare. Likaså måste vi i detalj fördjupa oss i de yrkessjukdomar som den yrkesarbetande kvinnan i första hand utsätts för - just i dag den 8 mars. Påpekas bör att vi inte har lika stor kunskap om kvinnors yrkessjukdomar som om mäns, eftersom kvinnor inte i lika stor utsträckning är organiserade.

Marinucci
Herr ordförande! Man har fortfarande svårt att erkänna att det är någonting specifikt med kvinnors hälsa, vilket ändå en mängd data visar. Hur kan man undgå att inse att när man talar om hälsa finns det vissa aspekter av kvinnors hälsa som helt visst är annorlunda än de som gäller mäns hälsa? Mannen har inte problem som är förknippade med den reproduktiva hälsan och företer relativt få besvär förknippade med kosten och livsstilen. Mannen för ett helt annat liv och åldras mindre än kvinnan. Om det är sant, vilket det är, att åldrandet för närvarande är ett att de största problemen i alla hälsovårdssystem, är kvinnorna ofta de äldsta i befolkningen och ibland de fattigaste av de äldre. Det finns någonting specifikt, vilket erkändes av Pekingförklaringen och utgör grundpelaren för denna plattform som erkänner kvinnors rätt att se sin hälsa och framför allt sin reproduktiva hälsa värnad.
Det är positivt att kommissionen har lagt fram ett särskilt betänkande om kvinnors hälsa, men man måste dra konsekvenserna av detta, och jag tackar vår ordförande Hautala som räddade detta betänkande in extremis och gjorde det konkret, sammanhängande och konstruktivt och nu med all rätt ber kommissionen att gå framåt, att gå vidare, att lägga fram ett särskilt program. Vi vill att man, inom ramen för hälsoprogrammen, även tar hänsyn till kvinnans hälsa, att vi får en mainstreaming i de program som gäller den höga skyddsnivå som först Maastrichtfördraget och sedan Amsterdamfördraget erkände som unionens plikt. Vi vill ännu mer: vi vill även ha ett särskilt program! Hur kan man undgå att inse att detta behövs, framför allt vad gäller informationen?
Kvinnorna tar inte hand om sig själva: de är vana att ägna sig åt sina närståendes hälsa, men de försummar sig själva och försummar ofta även att förebygga sjukdom, eftersom de måste ägna sig åt familjens problem. När de inser att de är sjuka är det redan för sent. Man måste anordna kampanjer för att kvinnorna skall lära sig mer, bli mer välinformerade och inse att de måste ägna sig åt sig själva. Man måste driva informationskampanjer riktade till husläkarna och öppenvårdsläkarna för att få dessa att, när de kommer in i ett hem för att vårda ett sjukt barn, vända sig till kvinnan och fråga om hon använder preventivmedel, om hon tar hand om sig själv, om hon undviker en avbruten graviditet genom att använda preventivmedel. Husläkarna och öppenvårdsläkarna borde ta varje tillfälle att få kvinnorna att tänka på sig själva, att underkasta sig de undersökningar som de naturligtvis måste erbjudas, men som de också måste vara i stånd att utnyttja. Ofta utnyttjar de inte tillfället, och då behövs ett särskilt program för kvinnor för att informera dem och alla som arbetar inom vården, så att de ägnar sig åt kvinnorna. Vi kan inte fortsätta att skjuta upp detta. I dag är det Internationella kvinnodagen och inte kvinnodagen som de säger som inte tycker om den. Det är den dag som Clara Zetkin 1912 ville ha för att främja kvinnornas villkor. Vi vill att kvinnorna skall sitta i maktpositioner, men vi vill framför allt att de skall vara friska, för att ha styrkan att göra det på bästa möjliga sätt.

Heinisch
Fru ordförande, kära kolleger! Fastän det under de senaste åren gjorts enorma framsteg när det gäller kunskap om förebyggande åtgärder, diagnos och behandling av sjukdomar, som hotar kvinnors hälsa, finns det på detta område fortfarande ett avsevärt uppdämt behov. Jag tackar fru Hautala så hjärtligt för hennes betänkande.
Jag tror att vi denna gång har lyckats förena våra och de andra gruppernas ståndpunkter i de viktigaste frågorna och komma fram till ett bra resultat. Betänkandet koncentreras till det väsentliga, nämligen frågan om kvinnors hälsa, och det tar också hänsyn till ansvarsfördelningen i Europeiska unionen. Formuleringarna rörande den omtvistade frågan om aborter och om förgiftningschocksyndromet är sådana att de flesta ledamöterna kan förklara sig införstådda med dem.
Ändå är jag fortfarande av den uppfattningen att frågan om abort är svår att besvara för Europeiska unionen. För oss stod emellertid hotet mot hälsan, även den psykiska hälsan, eller rent av kvinnans liv i centrum i diskussionen om graviditeten, förutom skyddet av barnet och barnets rätt till liv.
Jag välkomnar de frågor som tas upp i betänkandet, exempelvis samhällsrelaterade hälsoproblem, som också visar på att livsstil, sociala villkor och ett sunt levnadssätt är avgörande faktorer för hälsan. Kravet att frågan om kvinnors hälsa skall redovisas utförligt i kommissionens nya åtgärdsram rörande hälsa anser jag är riktigt.
I syfte att förbättra kvinnornas hälsotillstånd är det viktigt att tillgripa målinriktade åtgärder för information samt förebyggande och hälsobefrämjande åtgärder. Kvinnor bör få bättre information och även integreras i planeringen och genomförandet av förebyggande program. Eftersom kvinnorna lever längre än männen och har lägre dödlighet i alla åldersgrupper och bland alla dödsorsaker, har man allmänt det intrycket att kvinnorna är friskare än männen. Ändå utgörs det pris de får betala för de högre förväntningarna på livet av risken att bli kroniskt sjuk och skröplig. Om man för att utvärdera hälsotillståndet i stället tar med indikatorer som förutom dödligheten innefattar både sjukdom och handikapp, visar det sig att kvinnor i nästan alla åldersgrupper uppvisar ett sämre hälsotillstånd än män. Detta gäller i synnerhet för äldre kvinnor. Man måste därför ge kvinnorna bättre chanser att tillbringa de senare åren i livet med god hälsa, större oberoende och med färre handikapp.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, fru kommissionär, kolleger! Att förbättra kvinnans ställning inom hälso-och sjukvården var en av de 12 strategiska målsättningarna under konferensen i Peking. Amsterdamfördraget, som inom kort träder i kraft, vidgar EU: s befogenhet på området folkhälsa och på området lika möjligheter. Det finns inte längre någon ursäkt för att inte lägga ned något arbete på att skapa en hälsopolitik för kvinnor. För att uttrycka det starkare, det är brist på en hälsopolitik för kvinnor. Det finns sjukdomar som är specifika för kvinnor, som förekommer på ett annat sätt hos kvinnor än hos män, och då denna politik skall fastställas är framför allt följande punkter viktiga. Ett könsspecifikt förfarande inom hälsovården kan hålla tillbaka kostnaderna för detta. Ett bättre förebyggande, bland annat genom genomförbara målsättningar i fråga om sjukdomar som framför allt äldre kvinnor lider av, som benskörhet, vissa cancersjukdomar, hjärt-och kärlsjukdomar, kan förbättra livskvaliteten för kvinnor. Lika tillträde och tillträde i tillräcklig omfattning till hälso- och sjukvård är fortfarande ett problem ibland utanför unionen, men även i medlemsstaterna.
Min grupp är av tradition skeptisk till alltför stor inblandning från Europa på politikområden som egentligen kan regleras på nationell nivå. Vi vill med andra ord inte göra våld på subsidiaritetsprincipen. Vi erkänner vikten av en särskild hälso-och sjukvårdspolitik på europeisk nivå, men tror att detta bara är möjligt då det gäller prevention, stimulering och samordning. Därför kommer vi att rösta emot punkterna 10, 11, 16 och en del av punkt 24. Vi vill också varna för den alltför tunga budgetära involveringen som kommer att föra med sig allting i fråga om studier och forskning, vilket uttrycks i resolutionen.
Personligen skulle jag vilja lyckönska föredraganden till det sätt som hon har anpassat betänkandet på efter bred överläggning med grupperna. Van Dijks betänkande var för oss oacceptabelt, och det kunde vi inte godkänna. Detta betänkande är mycket bättre och anger åtminstone tydligt parlamentets prioriteringar på området hälso- och sjukvårdspolitik för kvinnor.

Theonas
Fru ordförande! I dag den 8 mars - en dag som runt om i världen ägnas åt kvinnornas problem - är det nödvändigt att vi lyfter fram kvinnorörelsens oupphörliga och outtröttliga kamp, som inte bara har fått till stånd många ändringar för kvinnorna utan också för samhället som helhet.
Vi måste uttrycka vår beundran för styrkan i denna kamp och betona vikten av att den fortsätter, eftersom viktiga problem förblir olösta och nya problem som hotar kvinnornas rättigheter och landvinningar dyker upp.
Kvinnorna fortsätter att vara en av de mest utsatta befolkningsgrupperna, och deras rättigheter kränks, bland annat på hälsoområdet. Många gånger är det dagens sociala och ekonomiska system som är orsaken till de grova kränkningarna. Det är det första vi måste inse, om vi vill att den 8 mars inte bara skall vara ett årligt återkommande tillfälle för vackra ord.
Runt om i världen drabbas kvinnan och hennes roll i ekonomin, samhället och familjen hårt av kulturell och ekonomisk eftersläpning, svält, fattigdom, krig och konflikter, konservativa och tillbakasträvande sociala och ekonomiska bestämmelser.
I Hautalas betänkande presenteras intressanta förslag om de mycket allvarliga hälsoproblem som kvinnorna drabbas av, och jag vill gratulera föredraganden till hennes arbete.
Jag frågar mig emellertid om det är möjligt att göra verkliga framsteg i frågan om kvinnornas hälsoproblem eller i frågan om ett rättsligt skydd mot all slags diskriminering inom ramarna för ett socialt och ekonomiskt system som kommersialiserar allting och som underställer folkhälsan EMU: s strikta finanspolitik; om det är möjligt att genomföra en politik som verkligen skyddar kvinnan, trots den nya riktningen och den totalt nya strukturen i vårt samhälle. Jag vill uppmana kvinnorna att gemensamt med männen och mot exploatering, förtryck och diskriminering lägga fram och kämpa för sina krav inom ramen för en bred, folklig front i alla de olika länderna. Den 8 mars och den kamptradition som dagen förknippas med visar vägen. Låt oss konsekvent följa den!

Seillier
Fru ordförande! Eftersom mitt inlägg är kort skall jag koncentrera mig på den punkt i vår kollegas betänkande som ägnas åt reproduktiv hälsa. Termen är något komplex och jag antar att man med detta avser samtliga hälsofrågor knutna till kvinnokroppens möjlighet att ge liv.
Jag är helt överens med er när ni i punkt 8 kräver att man skall erbjuda " högkvalitativ vård för reproduktiv hälsa" för kvinnor, och när ni i punkt 12 kräver att " uppmärksamhet riktas mot fördelarna och nackdelarna med hormonbehandling mot problem i samband med menstruation eller menopaus och att alternativ till den undersöks" .
Kära kollega! Jag skulle ändå vilja att ni gick ännu längre och utvecklade för- och nackdelarna med hormonella preventivmedel. För där kan jag inte instämma i er rekommendation i punkt 10 där ni kräver " främjande av fri tillgång till preventivmedel" . Betyder det tillgång utan medicinsk uppföljning, som är nödvändig vid hormonella preventivmedel eftersom dessa rubbar det endokrina systemet och den naturliga hormonstyrningen? Där kan jag alltså inte hålla med er. Jag anser att denna fria tillgång utan medicinsk uppföljning skadar respekten för kvinnors hälsa.
Jag har inom ramen för STOA (bedömning av vetenskapliga och tekniska alternativ) inför världskvinnokonferensen i Peking erhållit en studie om återverkningarna på hälsan av olika preventivmetoder som tillämpas i Europa och om den vetenskapliga tillförlitligheten i de metoder för familjeplanering som kallas naturliga. Denna studie avslutades tyvärr alltför tidigt. Den skulle behöva återupptas, eftersom jag, i enlighet med de resolutioner som parlamentet röstade för den 11 mars 1994 och den 28 oktober 1994, anser att vi måste respektera kvinnors verkliga valfrihet. De måste känna till riskerna med de olika preventivmetoderna och kunna välja alternativa metoder med fullständig säkerhet för sin hälsa.

Gradin
Fru ordförande! Jag vill först tacka utskottet för ett konstruktivt betänkande om kvinnors hälsa. Föredraganden, Heidi Hautala, har gjort ett utmärkt arbete. Kommissionen har valt att i sin första hälsorapport om en specifik grupp människor behandla kvinnors hälso- och sjukvårdsproblem. Rapporten handlar om de viktigaste utvecklingstendenserna när det gäller kvinnors hälsa. Den innehåller också en översikt över kvinnors sjukdomsmönster och faktorer som är avgörande för kvinnors hälsa. Vidare tar rapporten upp särskilda problem, t.ex. ätstörningar, hiv, aids, familjeplanering, abort, klimakteriet och våld mot kvinnor.
Kvinnors hälsoproblem är som många har påpekat delvis annorlunda än mäns. Vi måste därför se till att hälso- och sjukvården uppmärksammar dessa skillnader. Samtidigt måste tillräckliga resurser göras tillgängliga. Jag håller också med ledamot Hautala om att vi måste kräva bättre datainsamling om kvinnors hälsa. Viktigt är att man tar hänsyn till kvinnors och mäns skillnader när man bedriver medicinsk forskning. Vi vet exempelvis att de flesta djurförsök utförs på djur av manligt kön. Detta kan leda till oönskade och negativa effekter hos kvinnor, när de använder medicinska preparat som enbart har testats på det manliga könet.
Kommissionen har redan tagit en rad initiativ för att främja kvinnors hälsa. En studie har gjorts om äldre kvinnors benskörhet. Den rapporten kommer inom kort. EU stöder också projekt som t.ex. studier av förväntad livslängd och allmän hälsoutveckling liksom insjuknande- och dödlighetsstatistik. I dessa studier har vi lagt stor vikt vid genderperspektivet. Stöd kommer också att ges till studier av cancer samt åldersrelaterade sjukdomar och hälsoproblem bland kvinnor.
Kommissionen bedriver sedan 1996 ett särskilt program för att förebygga aids och vissa andra smittsamma sjukdomar. Inom ramen för detta program stöds flera speciella kvinnoprojekt. Förra året tog vi exempelvis initiativ till ett nätverk för att motverka spridningen av aids bland kvinnor i Medelhavsländerna. Nyligen presenterade kommissionen en rapport om genomförandet av direktivet från 1995 om åtgärder för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen för havande kvinnor och kvinnor som nyligen fött barn eller ammar, det så kallade Pregnant Workers' Directive. Kommissionens slutsats är i stort positiv vad gäller genomförandet av direktivet, men tyvärr är det flera medlemsländer som inte tillämpar det i sin helhet. Kommissionen har därför inlett ett överträdelseförfarande mot dessa länder. Det gäller bland annat rätten till sjukledighet, rätten till två veckors obligatorisk mammaledighet samt förbudet att låta havande kvinnor arbeta i hälsofarliga yrken.
Ett annat viktigt instrument är direktivet om föräldraledighet från 1996. Det ger, som ni vet, alla arbetstagare, oavsett kön, rätt till minst tre månaders obetald ledighet för att ta hand om eget barn under åtta år.
Inom ramen för programmet om jämställdhet mellan kvinnor och män har kommissionen tagit fram en rapport om kvinnorepresentationen inom hälso- och sjukvården. Rapporten omfattar offentliga och halvprivata hälso- och sjukvårdsinstitutioner i samtliga EU-länder. En kvalitativ undersökning av kvinnor i beslutsfattande positioner har gjorts i Frankrike, Italien och Sverige. Resultatet visar att när fler kvinnor deltar i besluten inom hälso- och sjukvården ger detta positiva konsekvenser. Kvinnor för in nya behov, idéer och värderingar i arbetet. Dessutom representerar de ofta en annan ledarstil och andra beslutsformer.
Kommissionens strategi om mainstreaming betyder att alla gemensamma politiska områden och åtgärder skall mobiliseras för att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män. Unionens hälsopolitik är inget undantag, utan även inom detta område måste hänsyn tas till skillnader i kön. Parlamentet och särskilt utskottet för kvinnors rättigheter har genom sitt betänkande på ett värdefullt sätt bidragit till detta arbete.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Gradin!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.30.

Integration av jämställdhet mellan kvinnor och män i gemenskapens politik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0072/99) av Eriksson för utskottet för kvinnors rättigheter om lägesrapporten från kommissionen om uppföljningen av meddelandet " Att införliva jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga insatser" [KOM(98)0122 - C4-0234/98].

Eriksson
Fru ordförande! Det var trevligt att höra kommissionär Gradins avslutande ord om att jämställdhet skall genomsyra alla politiska områden, och att hälsoområdet då inte är något undantag. Men när jag nu har studerat rapporten från kommissionen om just införlivande av jämställdhet mellan kvinnor och män i gemenskapens politik, så skulle jag litet ironiskt kunna säga att jag hoppas att det är ett undantag - ett positivt undantag.
Förutom rapporten har jag också studerat andra handlingar, t.ex. från Europarådet och FN. Jag fastnade dock för att göra en jämförelse med Beijingdeklarationen. Vi förbinder oss visserligen inte till denna, men vi har ändå sedan 1995 tagit upp vikten av just gender mainstreaming i politiskt och annat arbete. Framför allt är det kapitel 5 som jag anser berör just Europeiska unionen.
När jag har jämfört kommissionens rapport med detta kan jag konstatera att det inte har kommit till stånd några grundläggande förändringar, att det inte finns klart definierade mål och ansvarsmekanismer, att förändringar av den inre dynamiken inklusive förändringar i värderingar, beteenden och rutiner inte har skett. Europeiska unionen har ingen aktiv och synlig jämställdhetspolitik, bland annat vid uppföljning och utvärdering av sitt arbete och sin politik.
Kommissionen konstaterar helt riktigt att det finns framsteg, men att det också finns hinder och brister. De åtgärder som hittills har vidtagits har inte inverkat på helheten eller på gemenskapspolitikens inriktning. Kommissionen anser att de största hindren skulle vara bristande medvetenhet om jämställdhetsfrågor i beslutsfattande, brist på mänskliga och ekonomiska resurser samt brist på expertis i frågan. Som föredragande anser jag dock att det är den första punkten som är den absolut centrala: den bristande medvetenheten om jämställdhetsfrågor i beslutsfattandet. Denna brist på medvetenhet råder ju tyvärr inte bara i kommissionen, utan den råder och genomsyrar stora delar av våra samhällen, och jag skulle vilja påstå att den råder också här i parlamentet i mycket hög grad. Att 28 procent kvinnor inte är representativt för befolkningen som helhet, det vet vi, men så ser det ut i denna beslutsfattande institution.
Detta måste vi naturligtvis åtgärda. Utskottet lägger med mitt betänkande fram flera, enligt vår åsikt, goda förslag. För att glädja oss alla, kan jag dessutom försäkra er att dessa förslag inte kostar en enda euro extra. Kommissionen kan och bör ta initiativ till klara mål och ansvarsmekanismer, samarbeta med nya politiska aktörer, förbättra arbetsmetoderna och utvärderingsmetodiken, se över sina strukturer och få till stånd en balanserad könsfördelning i beslutsprocessen, vilket ju också gäller för parlamentet.
Fortfarande kan vi se att värdet av en kvinna på arbetsmarknaden är betydligt lägre än en mans. Detta är ett fenomen som inte har kunnat rubbas under flera århundraden, men förhoppningsvis någon gång - och ganska snart - på det kommande.
Detta är alltså några av de frågor som utskottet hoppas att vi skall kunna samarbeta med kommissionen om - som ett fortsatt och fullvärdigt utskott.

Kokkola
Fru ordförande, fru kommissionär! I dag är det den 8 mars, och även jag skulle vilja ta upp ett par saker. I mitt tycke är den 8 mars en dag för minnen mer än en dag för fest. Det är en dag att minnas de kvinnor som har lett kampen för jämställdhet. Den är en dag som står som en symbol för den ständigt pågående kampen, det är en dag att se över kvinnornas landvinningar och en dag för eftertanke och begrundan.
Jag skall ta tillfället i akt att en än gång betona att vi står solidariska med alla de kvinnor runt om i världen som med fara för sitt liv kämpar emot totalitarism, emot varje försök att forma ett samhälle där kvinnorna åsidosätts. De kämpar emot våld och rasism men för demokrati och de mänskliga rättigheterna, de kämpar för sin överlevnad på många platser i världen där fattigdom eller krig fortfarande råder.
Jag skulle vilja tacka vår kollega Marianne Eriksson för hennes utmärkta betänkande och för hennes anförande. Det är betydelsefullt att Europeiska kommissionen med rapporten gör en uppföljning av och åter slår fast kommissionens målsättning att föra fram jämställdhetspolitiken på de olika områdena. Av uppföljningsrapporten framgår tydligt att detta kommer att ta tid. Kommissionen lyfter också fram de hinder som står i vägen för genomförandet av denna politik. Jag anser det vara viktigt att Europeiska kommissionen på vissa områden skapar eller förstärker särskilda mekanismer för införlivande av jämställdhet, exempelvis på informationsteknikområdet och i forskningen, där andelen kvinnor är anmärkningsbart liten. Det är dessutom nödvändigt att införliva jämställdhetsperspektivet i all lagstiftning samt i alla program och åtgärdsförslag. Kommissionen måste fortsätta att uppmuntra medlemsstaterna att ta initiativ till samt främja och genomföra så kallad " mainstreaming" , och även vi själva måste naturligtvis driva på våra regeringar i den riktningen.
Det måste än en gång betonas hur viktig den könsuppdelade statistiken är för utvärdering och planering, två punkter där det finns brister, vilket också påpekas i Europeiska kommissionens uppföljningsrapport. Signalerna från denna uppföljningsrapport, men också från parlamentet, måste vara två. Å ena sidan, att det måste genomföras en systematisk analys av jämställdhetsperspektivet och dess effekter på unionens alla områden och åtgärder samt, å andra sidan, att en uppföljning och förstärkning av de särskilda, positiva åtgärderna för att föra fram jämställdheten måste komma till stånd.
Avslutningsvis, fru ordförande, skulle jag vilja säga, att det för att allt detta skall kunna bli möjligt, krävs tillräckliga resurser och de lämpliga personerna, för analysen av jämställdhetsperspektivet kan bara göras av personer med rätt utbildning. De måste vara kunniga och välinformerade. Jag skulle också vilja betona att ett femte ramprogram är nödvändigt, och jag hoppas få höra kommissionären meddela det.

Lulling
Fru ordförande! Det är förvisso lovande att vi i dag på Internationella kvinnodagen har möjlighet att sammanfatta detta berömda " mainstreaming" , detta fina begrepp som består i att införliva jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och samtliga instanser.
Två år efter det att kommissionen antog sitt meddelande om " mainstreaming" förefaller det uppenbart att framstegen är ganska blygsamma och att vi fortfarande har en lång väg att gå, såväl inom som utom unionen.
Trots att man har försäkrat oss om de goda avsikterna, förefaller resultaten ganska olikartade och en rad hinder och brister kvarstår när det gäller mäns och kvinnors rättvisa deltagande i beslutsprocessen samt i verkställandet av gemenskapens politik.
Jag anser därför att kommissionen i dag på nytt måste bekräfta sitt djupa engagemang när det gäller att främja en aktiv och synlig politik för lika möjligheter.
Amsterdamfördragets ikraftträdande och förstärkningen av den rättsliga grunden för lika möjligheter för män och kvinnor måste utnyttjas för att genomföra positiva åtgärder och vidta åtgärder med stor räckvidd, om jag så får säga i likhet med de Gaulles språkbruk, för att genomföra lika behandling och lika möjligheter för män och kvinnor, vilket vi långtifrån har uppnått på många områden.
Jag måste emellertid här understryka att " mainstreaming" inte innebär att den särskilda jämställdhetspolitiken blir överflödig på det sätt den hittills utvecklats tack vare gemenskapens direktiv och handlingsprogram.
Och får jag ta tillfället i akt för att på nytt erinra om att vi förväntar oss att kommissionen äntligen föreslår oss en ändring av det " urvattnade" direktivet från 1986 om lika behandling av fria företagare och deras makar som hjälper till i verksamheten. Ingen uppföljning, utom två rundabordsdiskussioner, har hittills ägt rum till mitt betänkande från 1996, där parlamentet enhälligt föreslog rambestämmelser för makar som hjälper till i verksamheten, dessa miljoner osynliga arbetare i våra företag, varav en förkrossande majoritet är kvinnor.
Dessa regler, vars ram står att finna i det direktiv från 1986 som skall ändras, bör innehålla obligatorisk registrering av makar som hjälper till, självständig socialförsäkring för dem och bl.a. obligatorisk pensionsförsäkring. De bör sätta stopp för all den diskriminering som hjälpande makar är föremål för, exempelvis i företagen, i yrkessammanslutningar, i samband med skilsmässor, mm.
Fru kommissionär! Ni kan vara övertygad om att utskottet för kvinnors rättigheter mycket noggrant inom ramen för sina befogenheter kommer att kontrollera vad kommissionen gör med denna diskussion och vårt betänkande, befogenheter som efter valet den 13 juni måste omdefinieras och förstärkas. Jag hoppas också, fru ordförande, att parlamentet självt och dess politiska grupper inte kommer att bortse från slutsatserna 19 till 22, bl.a. när det gäller att förstärka befogenheterna för utskottet för kvinnors rättigheter, och inte avskaffa det som vissa kolleger förespråkar.

Larive
Herr ordförande! Efter mitt maidenspeech , kolleger, om jämställdhetspolitik 1984 håller jag nu mitt spinsterspeech . Tre punkter. Först och främst, efter sju jämställdhetsdirektiv anser jag att den europeiska lagstiftningens slutakt måste vara det direktiv som skall upp till bevis. Rättvis fördelning av bevisbördan mellan arbetsgivare och arbetstagare gör det möjligt för kvinnor att bevisa de rättigheter som de har fått genom dessa sju jämställdhetsdirektiv. Jag tror att vi fortsättningsvis måste vara återhållsamma och överlåta eventuell lagstiftning till arbetsmarknadens parter.
För det andra måste vi fortfarande rätta till det som inte är som det skall vara. Med andra ord är det även fortsättningsvis nödvändigt med positiva åtgärder tills de befintliga skiljelinjerna, arven från det förflutna, har rivits ned. Rätta till det som är fel.
För det tredje måste vi förebygga nya skiljelinjer så långt det bara är möjligt. 2000-talets största utmaning på jämställdhetsområdet är mainstreaming , integreringen av lika möjligheter i den europeiska politiken. Amsterdamfördraget ger en god rättslig grund för detta. Det är ett vackert begrepp, men det är också farligt. Vackert, eftersom det, om det tillämpas på rätt sätt, är effektivare än att ständigt ta till ny lagstiftning. Det är också farligt eftersom det kan tjäna som något man avreagerar sig på, som ljuva löften, som en papperstiger. Därför är yttersta vaksamhet, sund misstänksamhet och åtgärderna i Erikssons goda betänkande påbjudna. Hon kräver med rätta uppdelning efter kön, statistik, vilket även föredragande Hautala kräver, vilken gjort ett bättre betänkande, men bättre är fortfarande inte detsamma som bra.
Vi vill också ha fler kvinnor i beslutsprocessen. Märk väl, kommissionär Flynn har inte en enda kvinna i sitt kabinett. Kommissionen och parlamentet har en femtedel kvinnliga politiska tjänstemän i de lägre lönegraderna. " Integrering" innebär att bygga utan skiljelinjer i stället för att först bygga upp skiljelinjer och sedan högtidligt riva ned dem. " Integrering" innebär också rapporter om jämställdhetseffekterna. Liberalen Cars, en man för övrigt, kräver i punkt 21 en interinstitutionell arbetsgrupp mellan parlamentet och kommissionen och ett övervakningsorgan inom Europaparlamentet.
Kan vi lägga ned utskottet för kvinnors rättigheter? Nej, vi kommer även fortsättningsvis att behöva ha det som vakthund för att " integreringen" skall förverkligas. Det innebär också enligt min uppfattning att man vid sidan av fullvärdigt medlemskap i ett annat utskott också måste kunna vara ledamot i utskottet för kvinnors rättigheter. Ingen neutralisering, annars går luften ur, annars får vi isolerad fanatism.

Hyland
Fru ordförande! Jag välkomnar möjligheten att kort få kommentera betänkandet om kommissionens lägesrapport om uppföljningen av meddelandet " Att införliva jämställdheten för kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga insatser" . Jag vill särskilt hänvisa till behovet av en sådan integrationspolitik för kvinnor i glesbygden, därför att fram till nu så har lämpliga möjligheter till sysselsättning varit begränsade, och kvinnor har varit tvingade att flytta till storstadsområdenas tillväxtcentrum för att få arbete. Detta är en otillfredsställande situation som i stor grad har bidragit till avfolkningen i landsbygden. Det är ett allvarligt socialt och ekonomiskt problem som alla, inklusive detta parlament och de nationella regeringarna, numera erkänner - litet sent påtänkt, kanske - och som vi nu försöker att rätta till genom initiativ för glesbygdsutveckling.
Eftersom jag är engagerad i landsbygdspolitiken, tror jag inte att denna kan uppnå full styrka i frånvaro av integrerad nationell och regional politik. Om vi inte skapar en hållbar sysselsättning på regional nivå och, i detta betänkandes sammanhang, sysselsättning som är lämplig för kvinnor, så kommer landsbygdssamhällenas ekonomiska och sociala livskraftighet att hotas ännu mer. Om landsbygdssamhället inte är ekonomiskt och socialt attraktivt för kvinnor, kommer det att bli omöjligt att bevara levande och dynamiska landsbygdssamhällen.
Medan denna politik är relevant för alla kvinnor som bor i landsbygden, så vill jag särskilt hänvisa till den ofta bortglömda roll som kvinnorna i jordbruket har. Jag är säker på att parlamentet håller med om att i samband med den nuvarande diskussionen om Agenda 2000, så kommer livskraftigheten hos många familjejordbruk att hotas. Om vi menar allvar med att bevara den europeiska jordbruksmodell som hänvisas till i Santer-förslagen, så måste vi tillhandahålla lämplig sysselsättning utanför jordbruket till både kvinnor och män.
Jag vill erkänna och hedra det viktiga bidrag som kvinnor ger till arbetet i frivilligorganisationerna. Deras roll får emellertid inte bara begränsas till denna typ av arbete. De har rätt att, om de så önskar delta, i nationsbygget och i meningsfulla och givande arbetsuppgifter.

Kerr
Fru ordförande! I egenskap av samordnare för Gruppen De gröna i utskottet för kvinnors rättigheter, vill jag betona betydelsen av att män stöder kvinnorna för att nå jämlikhet i Europeiska unionen. Jag, tillsammans med min kollega Mann och en eller två andra män är aktiva i utskottet för kvinnors rättigheter när det gäller att stödja dessa mål. Jag önskar bara att vi hade ett helhjärtat stöd från många av de övriga männen i detta parlament, inklusive dem som försökte att avskaffa utskottet för kvinnors rättigheter tidigare i år. Jag är glad att vi stått emot detta hittills, och vi måste stå emot i framtiden.
Jag gratulerar Eriksson till hennes betänkande. I detta visas tydligt att lika möjligheter och " mainstreaming" är bra målsättningar. Vi har emellertid mycket litet i riktning mot dem. Fram till dess männen i Europeiska unionen tar dem på allvar, kommer vi inte att nå dem. Och detta inleds allra högst upp i toppen, dvs. hos ledarskapet för ministerrådet: alla dessa manliga ledare som inte tar det på allvar. Jag inkluderar min egen regering här. Dess historia är inte mycket att skryta med. Tony Blair glömde bort att utnämna en minister för kvinnofrågor, och kallade då tillbaka Harriet Harman och gav henne jobbet som minister med ansvar för socialförsäkringsfrågor. Sedan sparkade han henne på grund av att hon var tvungen att fatta impopulära beslut. Han har nu gett jobbet till ledaren för överhuset, och kvinnofrågorna verkar ha försvunnit spårlöst.
Genom att inte välja tre av våra kvinnliga kolleger - Sue Waddington, labours taleskvinna för kvinnors rättigheter, Christine Oddy och Veronica Hardstaff - så har labourpartiet på ett dåligt sätt bidragit till att få kvinnor återvalda till Europaparlamentet. Vi bör ta en titt på vad som sker i medlemsstaterna om vi vill uppnå vårt jämlikhetsmål.

Maes
Fru ordförande, fru kommissionär! Jag ansluter mig gärna till lyckönskningarna till kommissionen. Sju direktiv, det är inte litet det. Kvinnorna i Europa vet att kommissionen känner något för kvinnorna. Men det finns fortfarande väldigt mycket kvar att göra i fråga om sysselsättning och lika ersättning till exempel. Jag skulle också vilja säga att männen fortfarande är på efterkälken då det handlar om omsorgsarbete, såväl inom som utom familjen.
Det som fortfarande väger tyngst för oss är den snedfördelning av makten som fortfarande råder. Detta är en orättvisa som vi måste bekämpa. Länderna i norr har uppnått ett bra resultat med sina 37, 6 procent och Europaparlamentet bryter av på ett fördelaktigt sätt med sina 28 procent mot de 13, 1 procent kvinnor som deltar i beslutsprocessen på högsta nivå i hela världen. Men allt detta är fortfarande för långt ifrån den likaberättigade demokrati som vi drömmer om. Det är ju en demokratisk rättighet att samhället återspeglas i de beslutsfattande organ som står i relation till det. Det borde i vilket fall som helst vara nödvändigt att kommissionen fortsätter att driva på så att medlemsstaterna vidtar åtgärder för att göra denna återspegling till ett faktum.
Kvinnor skulle då känna att de åtnjuter ett starkare erkännande, känna sig mer delaktiga, skulle se sina problem bli erkända som politiska problem och skulle också känna sig mer attraherade av det politiska området. Denna växelverkan finns inte alltid på långa vägar.
I samband med " integrering" har det naturligtvis redan sagts många bra saker. Jag vill ansluta mig till detta. Lika chanser på alla nivåer, i alla åtgärder och undersökning av könsrelaterade effekter på alla områden och att därefter också skapa de nödvändiga instrumenten för att se om man verkligen gör framsteg. Men detta får inte vara något alibi för att plötsligen avsluta ett antal positiva åtgärder till förmån för kvinnor som fortfarande är oumbärliga. Det är inte bara fallet i Europa, utan jag tänker på vissa fall i utvecklingsländer där man rätt upp och ner sätter stopp för åtgärder för kvinnor, för nu måste allt plötsligt bli " integrering" . Vi har ingen nytta av denna slogantaktik. Vi vill att kvinnor verkligen skall kunna få den språngbräda som de ibland behöver för att fullt ut kunna använda denna vackra " integrering" .
Jag hoppas att utskottet för kvinnors rättigheter kommer att fortsätta att vaka över detta, för vi behöver detta utskott. Det är också en av dessa positiva åtgärder.

Seillier
Fru ordförande! Jag instämmer i allt det som vår kollega Lulling har sagt om behovet av regler för makar som hjälper till i företagen, vilket berör så många kvinnor i unionens olika länder. Jag önskar att man i texterna - såväl kommissionens som de olika texterna på europeisk nivå - tar bort ett uttryck som jag finner chockerande, med tanke på frågan om lika möjligheter för män och kvinnor, och det är termen " inaktiva kvinnor" . De skulle vara flera tiotusentals i Europa och det är inte för att de deltar i obetald verksamhet eller obetalt arbete som man skall benämna dem så.
Jag önskar att vi på nytt tar upp vår kollega Keppelhoffs betänkande, som nu är ett tiotal år gammalt, och som var en studie om det ekonomiska värdet av det obetalda arbete som utförs av kvinnor. Vi måste utvidga våra ekonomiska begrepp för att det tillskott till nationens rikedom som obetalt arbete innebär för att vår BNP skall beaktas. Det förefaller mig viktigt för den fråga vi diskuterar här.
Den fullständiga marginaliseringen av moderskapet i dess olika dimensioner förefaller mig djupt orättvis också med tanke på den fråga vi behandlar i dag. Jag tror att det där finns vägar som vi absolut måste gå för att uppnå större rättvisa mellan kvinnor och män i unionens olika länder.

Raschhofer
Fru ordförande! Jämställdheten mellan män och kvinnor erkänns obestridligen som en grundläggande princip för demokrati och mänskliga rättigheter. Detta erkännande återspeglas i Amsterdamfördraget, som gör jämställdheten till en målsättning för unionen, eller också i förankringen av principen om jämställdhet som en fjärde pelare i EU: s sysselsättningspolitik.
Kommissionens första lägesrapport visar dock på hur starkt kraven och verkligheten går i sär. Det står där att de hittills beslutade åtgärderna inte har påverkat de politiska områdena i någon märkbar omfattning. Detta borde stämma till eftertanke. Inte minst handlar det om medvetandegörande, medvetandeändring och om att göra de olika beslutsfattarna inom varierande samhällsområden medvetna om saken. Men som kvinna skulle jag inte vilja att man kastar ut barnet med badvattnet. Uppnår man med ett sådant krav på en proportionerlig representation av könen i beslutsfattande funktioner verkligen något mervärde för kvinnor? Handlar det om ett kvantitativt eller kvalitativt jämställande? När jag i mitt arbete har genomdrivit någonting, så har jag inte gjort det därför att jag är kvinna, utan därför att jag har arbetat bra. Jag vet att många kvinnor har samma inställning som jag till positiv diskriminering.

Ghilardotti
Fru ordförande! Många ledamöter och föredraganden Eriksson, som jag gratulerar, har redan talat om vad som hittills har gjorts i Europa vad gäller jämställdhet och tillämpning av en politik för jämställdhet. Jag skulle vilja påminna om att den Europeiska unionen också förekom själva Pekingkonferensen när den införde principen om mainstreaming i sitt handlande och sina dokument. Som vi alla minns hände det första gången i samband med förordningen om strukturfonderna från 1993. Ur avsiktssynpunkt, men även vad gäller genomförda direktiv, kan vi alltså säga att mycket har gjorts och att detta har bidragit till att förändra beteenden, kultur och handlande. Detta betyder dock inte att det inte finns problem. Redan i den första utvärderingsrapporten, som Kokkolas betänkande handlade om, bekräftades uttryckligen hur deklarationerna och dokumenten går i en mycket annorlunda riktning än kommissionens och medlemsländernas konkreta tillämpning. Vad till exempel strukturfonderna beträffar skulle jag vilja påminna om att trots att mainstreaming -politiken infördes där redan 1993 har endast 1, 6 procent av resurserna använts för denna politik, såsom situationen ser ut för närvarande.
Vi är långt i från en konkret tillämpning av integrationen av jämställdheten i alla politiska områden! Av detta skäl vill vi, som parlament, att i kommande strukturfonder inte bara principen om mainstreaming bekräftas igen, men att i någon utsträckning sanktioner fastställs gentemot medlemsländerna och kommissionen själv ifall denna princip inte omsätts i konkret handlande. Vad Europeiska socialfonden beträffar, begär vi att 15 procent av resurserna skall avsättas till projekt som främjar kvinnorna, eftersom mycket fortfarande återstår att göra inom sysselsättning och lönepolitik. Enligt vår bedömning är de handlingsplaner som framlagts av regeringarna efter toppmötet i Luxemburg mycket bedrövliga. Det är fortfarande i för få länder som principen om jämställdhet betraktas som en genomgående princip som skall fås att verka på alla politiska områden. Det verkliga problemet är emellertid - och jag kan säga det eftersom jag kommer från ett sydligt land, Italien, - förekomsten av kvinnor i beslutsfattande ställning. I Italien finns det få kvinnor och i Nordeuropa finns det fler: där kvinnorna finns med förändras verkligen regeringarnas politiska dagordning, institutionernas politiska dagordning förändras och den politik som förverkligas förändras på ett konkret sätt.

Mann, Thomas
Fru ordförande! Så snart Amsterdamfördraget har ratificerats i alla medlemsstater kommer det att skapas andra måttstockar. Vi måste dock ha tålamod några veckor innan det märks att jämställdheten mellan kvinnor och män har stärkts. Jämställdheten är en princip och ett mål för gemenskapen i artiklarna 2 och 3. Jag vill på den internationella kvinnodagen erinra om ytterligare artiklar - de gäller lika behandling på arbetsplatsen och på arbetsmarknaden, med lika lön för lika arbete, och kampen mot könsdiskriminering.
Kommissionen har konstaterat avsevärda brister i fråga om införlivandet av jämställdhet i gemenskapens program. Den huvudsakliga orsaken är avsaknaden av medvetandegörande av beslutsfattarna, en bedömning som föredraganden Eriksson har gjort, och som Europeiska folkpartiets grupp naturligtvis delar. Effektiva enskilda åtgärder kan inte ersätta ett integrerat helhetskoncept. Vid allt samarbete med icke-statliga organisationer och med kommittéerna i andra instanser saknas det adekvata organisationsformer för att man skall kunna medvetandegöra de politiska aktörerna. Om sådana funnes, skulle man kunna granska lagförslagen med tanke på jämställdhet, säkra lämpliga proportioner mellan könen vid tillsättandet av tjänster i beslutsfattande ställning, och äntligen kunna sammanställa statistiskt material som visar könsspecifika uppgifter.
Vi behöver ett benchmarking -förfarande för att bättre kunna bedöma program och projekt, och behöver energiskt fortsätta med de positiva åtgärderna till förmån för kvinnorna. Men den arbetsgrupp mellan kommissionen och parlamentet som krävs i punkt 21 finns redan! Dit hör två företrädare för utskottet för kvinnors rättigheter och två företrädare för utskottet för sysselsättning och socialfrågor - jag är en av dem, vi träffas regelbundet tillsammans med företrädarna för den europeiska kvinnolobbyn å ena sidan och de ansvariga kommissionärerna plus kanslicheferna under ledning av Jacques Santer å andra sidan.
Vi har alltid rapporterat om resultaten i utskotten. Vi måste göra det mer utförligt och säkerligen också i skriftlig form. Jag tror att det är ett av de budskap som vi har fått under den internationella kvinnodagen.

McKenna
Fru ordförande! Jag tror att - som redan nämnts här i kväll - lösningen är att placera kvinnor i beslutsfattande ställning och i roller där de har maktbefogenheter. Detta är det enda sättet som vi kan få till stånd några förändringar. Man behöver bara ta en titt på EU-institutionerna själva. Hur många kvinnliga kommissionärer finns det? Jag vet att mitt eget hemland inte ännu har utnämnt någon kvinnlig kommissionär, och jag hoppas att - när man utnämner en ny kommissionär - det tas hänsyn till detta och sålunda ser till att det blir en kvinnlig kommissionär.
Den irländska regeringen har ännu inte utnämnt någon kvinna till revisionsrätten. På de flesta viktiga områden och högre poster, finns det inga kvinnor. Så ser verkligheten ut. Man behöver bara titta på ett foto på Europeiska unionens stats- och regeringschefer och jämföra antalet män och kvinnor - det är helt enkelt inte godtagbart. Enda sättet att uppnå någon form av jämlikhet är när kvinnor faktiskt innehar viktiga beslutsfattande poster. Som någon sade för några år sedan i mitt hemland: " när det finns lika många inkompetenta kvinnor i maktställning som det finns män, då har vi fått verklig jämlikhet" . Kvinnor måste vara två-tre gånger bättre än män om de skall komma någonvart - eller för att kunna åstadkomma något. Det är detta som är problemet - de kvinnor som för närvarande sitter i detta parlament - de kvinnor som faktiskt har åstadkommit något - som har kommit någon vart - är mycket skickligare än den stora majoriteten av män. Detta beror på att de måste vara så mycket bättre för att faktiskt komma hit, och vi måste verkligen ta itu med detta problem.
Vi måste också göra det möjligt för dem att nå denna ställning. Man kan inte jämföra män och kvinnors ställning i samhället, eftersom kvinnor först och främst har familjer och åtaganden; och det är bara i länder där det finns lämpliga strukturer som kvinnor kan delta på en nästan jämlik grund. Så är inte fallet i hela Europeiska unionen, och vi måste göra något åt detta.

Gröner
Fru ordförande, fru kommissionär! Nu sitter vi nästan igen tillsammans vi kvinnor och diskuterar. I glädjen över diskussionen om många jämställdhetsaspekter vill jag också lägga in en skarp protest: Under början av sammanträdesveckan ägde vår kvinnodebatt över huvud taget inte rum. Endast i slutet återfinns de tre kvinnobetänkandena än en gång. Om det är det som pressen och de audiovisuella enheterna menar med gender mainstreaming , då måste jag säga att min oro är motiverad för att det slutligen bara skall finnas mainstream kvar.
Vårt parlaments trovärdighet beror av detta. I fredags hade jag en diskussion med medarbetare i kammaren. Vi har 54 procent kvinnliga medarbetare i kammaren. Ytligt sett är allt i sin ordning, men om man ser efter noga så är 80 procent sysselsatta i de lägre kategorierna som C-medarbetare. För B-medarbetarna är siffran 40 procent, för A-medarbetarna, ledningspositionerna, bara 20 procent, och för generaldirektörerna 0 procent! I parlamentet är vi kvinnor mycket väl representerade med 28 procent - jag tackar fru Eriksson, hon har ju framhävt det - men det räcker inte. Den 13 juni väljs parlamentet på nytt, och då måste vi kvinnor bli starkare representerade. Vi måste få mera jämlikhet. Jag är mycket tacksam, ty mitt parti, det socialdemokratiska partiet, har redan nominerat 44 procent kvinnor i Tyskland. Det närmar sig alltså en likvärdig nivå. Men vi måste också se till att jämställdheten förankras på alla politiska områden, det skall alltså inte bara kunna ske via gender mainstreaming , utan vi behöver också parallellt till detta en ansats med speciella åtgärder för kvinnor. Vi behöver det femte åtgärdsprogrammet och en regelbunden granskning av resultaten, framför allt med hjälp av utskottet för kvinnors rättigheter och med hjälp av jämställdhet, annars kommer frågan att drunkna och det kommer inte längre att finnas några kvinnor i den europeiska politiken.

Delcroix
Tack fru ordförande och tack fru kommissionär! Jag är mycket stolt över att i dag blygsamt kunna göra min stämma hörd bland våra kolleger, bl.a. i min egenskap av ledamot i utskottet för kvinnors rättigheter.
Det kan tyckas förvånande att man i vårt samhälle, som bygger på mänskliga rättigheter, fortfarande betonar nödvändigheten av att integrera jämställdhet mellan kvinnor och män i gemenskapens politik. Jag tycker att Erikssons betänkande är utmärkt, men när det gäller ett antal problem ställer hon ett antal frågor. Jag hoppas att hon kommer att få svar.
Jag skulle vilja lägga till en detalj som oroar mig. Ni minns säkert att bland de prioriteringar som fastställdes vid utfrågningen i Luxemburg om sysselsättning gällde det fjärde och sista problemet med jämställdhet mellan kvinnor och män. Det är ingen tillfällighet att denna prioritering togs upp på fjärde plats i de nationella handlingsplaner som följde medan den, om den hade integrerats i andra politiska områden, skulle ha funnits på första plats.

Blak
Fru ordförande! EU: s jämställdhetspolitik har varit mycket progressiv, men fortfarande har jämställdheten svårt att tränga igenom Europeiska kommissionens tjocka murar. Man får leta länge efter ett mer traditionellt könsrollsmönster än det som finns inom Europeiska kommissionen. Ju högre upp man kommer i hierarkin, desto större är den manliga dominansen. Kvinnorna utgör 80 procent av de som utför sekreterar- och kontorsarbete, medan männen sitter på 87 procent av de högre tjänsterna. Europeiska kommissionen påstår att den ställer upp mål och utarbetar handlingsplaner för att få fler kvinnor i ledande ställning. Jag vill därför gärna fråga Europeiska kommissionen, särskilt Gradin, om det inte skulle vara en bra idé att införa positiv särbehandling för kvinnor i ledande ställning internt inom Europeiska kommissionen? Positiv särbehandling skall inte användas vårdslöst och automatiskt. Det skall alltid ske en individuell värdering av den enskilda kandidaten. Men om en man och en kvinna är lika kvalificerade kan man välja kvinnan. Positiv särbehandling skall inte vara en permanent lösning, men som situationen är för tillfället inom Europeiska kommissionen, är det nödvändigt att ta till drastiska medel.

Gradin
Fru ordförande! Jag välkomnar Erikssons betänkande om mainstreaming. Det tillför värdefulla synpunkter på kommissionens uppföljningsförslag om kravet att jämställdhet mellan kvinnor och män skall gälla på alla politiska områden inom Europeiska unionen. Inom några månader har förhoppningsvis Amsterdamfördraget ratificerats av samtliga femton medlemsländer, och därmed kommer för första gången jämställdhet mellan kvinnor och män att vara ett övergripande mål i vårt fördrag.
Mainstreaming är ett viktigt politiskt instrument. Det framhölls med stor kraft vid Förenta nationernas fjärde kvinnokonferens. EU var där en av de drivande krafterna bakom denna fråga. Flera viktiga framsteg har gjorts. Jag tycker att ett av de viktigaste framstegen handlar om att kravet på jämställdhet har skrivits in som en del av den gemensamma sysselsättningsstrategin. Det har också sagts i debatten att jämställdhet skall finnas när strukturfonderna omsätts i praktisk politik.
Inom generaldirektoraten har kommissionen nu utsett personer som skall vara speciellt ansvariga för att se till att jämställdhetsaspekterna respekteras i det dagliga arbetet. Jag kan berätta för Blak att positiv särbehandling finns i kommissionen. När det finns två sökande med lika kvalifikationer skall det underrepresenterade könet få tjänsten.
Kravet på jämställdhet mellan könen är, som jag ser det, inte bara viktigt på områden som sysselsättning och strukturpolitik. Det måste vävas in i all politik som berör kvinnors och mäns vardag. Viktiga initiativ försöker vi nu att ta inom områden som t.ex. hälsa, men det handlar också om utbildning, vetenskap och teknologi. Ett bra exempel på detta är ju det meddelande som nyligen har lagts fram på parlamentets bord om kvinnor i forskningen. Vi har redan debatterat mina ansvarsområden om programmen Stop och Daphne samt våld mot kvinnor och barn.
Föredragande Eriksson tar också upp frågan om jämställdhet mellan könen i beslutsfattandet. Vad gäller detta vet vi genom forskning att det är först när det blir en tredjedel av beslutsfattarna som är kvinnor som de också verkligen kan påverka besluten.
I meddelandet om kvinnor inom vetenskap och teknologi har kommissionen satt som mål att minst 40 procent skall vara av det underrepresenterade könet, och detta skall gälla förslag som handlar om rådgivande kommittéer, utvärderingsgrupper och viktigare beslutsgrupper på forsknings- och teknologiområdet.
Slutligen är jag, liksom utskottet, angelägen om att vi får en könsdifferentierad statistik. Speciellt viktigt är det ju att vi får tydliga data, så att vi kan formulera politik som tar hänsyn både till kvinnors och mäns behov. Ett arbete pågår också för att vi skall kunna etablera kriterier för hur man skall kunna mäta jämställdhet och hur det slår ut i verkligheten. Samtidigt håller jag med er alla, och även Eriksson, om att mycket återstår att göra för att vi verkligen skall åstadkomma jämställdhet mellan kvinnor och män. Det saknas alltså inte arbetsuppgifter för vare sig denna kammare eller kommissionen eller ministerrådet.
Det var förresten någon som påstod att min kollega Flynn inte hade någon kvinna i sitt kabinett - han har en. Jag kan för er redovisa att jag har fyra kvinnor och tre män.

Ordföranden
Tack, fru Gradin - också för ert goda exempel.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Likabehandling i fråga om tillgång till anställning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0038/99) av Lulling för utskottet för kvinnors rättigheter om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 76/207/EEG om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (KOM(96)0093 - C4-0317/96-96/0095(CNS)).
Föredragande av yttrande (Hughes-förfarandet): Stenius-Kaukonen (utskottet för sysselsättning och socialfrågor).

Lulling
Herr ordförande, fru kommissionär! Efter Kalankedomen - den herre i Bremen för vilken EG-domstolen den 17 oktober 1995 hade intygat att han varit offer för diskriminering, eftersom hans kollega och inte han själv blivit befordrad, och detta på grundval av delstaten Bremens lagstiftning om jämställdhet - överlämnade kommissionen den 17 mars 1996 ett förslag till ändring av direktivet från 1976. Därmed trodde man sannolikt att man gjort något bra.
Jag utsågs till föredragande den 2 juli 1996 och jag ansåg att detta förslag, som man sannolikt hade goda avsikter med, ännu innehöll risker med positiv särbehandling som vi, åtminstone utskottet för kvinnors rättigheter, fortfarande anser nödvändig för att genomföra lika behandling av män och kvinnor, om vi vill se denna jämlikhet före år 3000. Enligt överenskommelse med utskottet för kvinnors rättigheter beslutade jag att invänta domstolens dom i ett annat ärende, nämligen Marschallärendet. Ännu en man, denna gång från Nordrhein-Westfalen, som påstod sig vara offer för diskriminering eftersom hans kollega och inte han hade blivit befordrad.
I den här frågan gav domstolen i sin dom av den 11 november 1997 inte Marschall rätt. Varför? Ville domstolen reparera det som av många experter, som vi konsulterat, ansågs som ett " allvarligt misstag" i Kalankeaffären? Har Amsterdamfördraget, som snart kommer att ratificeras, något med det att göra? Detta fördrag gör jämställdhetspolitiken till en uppgift för gemenskapen och fastställer uttryckligen i artikel 119 att åtgärder som innebär särskilda fördelar för att konkret säkerställa fullständig jämställdhet mellan kvinnor och män är förenliga med principen om jämställdhet, och alltså inte utgör någon diskriminering. Med andra ord är positiv diskriminering inte diskriminerande.
Efter Marschalldomen kontrollerade vi, vid en ny konsultation av experter, om den positiva särbehandlingen kan räddas utan att direktivet från 1976 ändras. Eftersom vi vet att vid högvatten och inför domarna är vi alla i Guds hand ansåg vi å ena sidan att i en ny affär kunde vi inte lita på domstolen, eftersom den skulle kunna göra en helomvändning. Å andra sidan ansåg vi att den föreslagna förändringen ännu innehåller risker för den positiva särbehandlingen. Varför?
Man kan förvisso dra slutsatsen av de två domarna att endast en stram positiv diskriminering, som är oflexibel och automatisk, och ger absolut och ovillkorlig rätt till utnämning eller befordran av kvinnor, eller män, som är underrepresenterade, skulle vara oförenlig med gemenskapsrätten. Men man kan också dra slutsatsen att t.o.m. ett kvotsystem, som inte utesluter att särskilda omständigheter för ett speciellt fall beaktas, skulle vara förenligt med direktivet. Det innebär i praktiken att en kvinna kan bli befordrad i första hand, med samma förmåga, kompetens och yrkesprestationer, om inte en kandidats personliga motiv gör att vågen väger över till denna persons fördel.
Eftersom kommissionen har föreslagit en text som just anger att åtgärder till förmån för någon från det underrepresenterade könet är möjliga, " under förutsättning att sådana åtgärder inte hindrar bedömningen av individuella omständigheter i det enskilda fallet" , anser vi att en sådan formulering innebär en fara att gå förbi målsättningen med den positiva särbehandlingen genom att anföra motiv som gäller kandidatens person, som riskerar att inte tolkas objektivt och därmed tömma de positiva åtgärderna på sitt innehåll, positiva åtgärder som, för övrigt, alltmer intresserade de underrepresenterade männen. I mitt land, storhertigdömet Luxemburg, är tjänsterna som lärare i grundskolan redan, enligt min ödmjuka åsikt, alltför kvinnodominerade.
Såsom situationen nu är, när det gäller Amsterdamfördraget, anser vi att den föreslagna ändringen till direktivet från 1996 är olämplig. Vi ber kommissionen att dra tillbaka den. Men vi ber den också att ge oss ett nytt förslag på grundval av Amsterdamfördraget, i vilket samtidigt betonas att det inte längre finns anledning att betrakta den positiva särbehandlingen som ett tolererat undantag, som därför alltid kan hävas, från principen om lika behandling för att erkänna enbart en individuell rättighet, och inte en rättighet i samhället som vill verkställa denna jämställdhet demokratiskt.
Ingen vågar längre förneka att lika rättigheter för män och kvinnor är en grundläggande rättighet i ett demokratiskt samhälle, som kräver lika behandling och lika rättigheter och som kräver att detta genomförs genom en rad aktiva åtgärder, däribland positiv särbehandling.
Det förslag till direktiv vi förväntar oss borde innehålla ett absolut juridiskt mandat för att vidta åtgärder för positiv särbehandling så snart det är nödvändigt för att genomföra lika behandling och lika rättigheter för kvinnor och män och för att undanröja underrepresentationen av kvinnor i beslutsfattandet.
Vårt budskap är tydligt, fru kommissionär: Dra tillbaka förslaget till ändring av det nuvarande direktivet och förbered ett nytt, som beaktar slutsatserna i mitt betänkande, vilka vi kommer att rösta om före den slutliga omröstningen om förslaget till lagstiftningsresolution. Och innan vi röstar om denna lagstiftningsresolution, vill vi hic et nunc , här och nu, höra ett tydligt och bestämt åtagande från kommissionen att acceptera dessa två stycken i förslaget till lagstiftningsresolution.

Oddy
Herr ordförande! Jag välkomnar denna allmänna debatt om lika möjligheter på den internationella kvinnodagen. Kvinnor har nått långt under detta århundrade. Enligt engelsk 1800-talslagstiftning hade kvinnor ingen rätt att ingå kontrakt, och ställdes i samma kategori som underåriga och mentalsjuka. Det var först under detta århundrade de fick lika rätt inom skilsmässolagstiftningen. Vad gäller mitt yrke förbjöds kvinnor att bli advokater fram till 1919, och jag firade nyligen att det hade gått 75 år sedan den första kvinnliga advokaten utexaminerades i England. Men det finns inte någon plats för självbelåtenhet: kvinnor har ännu inte uppnått lika löner i praktiken, eller lika status i mycket hierarkiska yrkesstrukturer.
Lulling granskar genom sitt betänkande kommissionens förslag till positiv diskriminering i enlighet med domen i EG-domstolen, dvs. Kalanke-domen, i vilket man fastslog att positiv diskriminering normalt inte var att anse som laglig. Som ett resultat av kommissionens förslag kom EG-domstolen fram till Marschalldomen, som innebar en ändring av Kalankedomen genom att man sade att positiv diskriminering kunde vara laglig under vissa omständigheter.
Dessutom måste vi notera att Amsterdamfördraget kommer att stärka rätten till lika möjligheter för kvinnor när det väl har ratificerats och trätt i kraft.
Jag stöder sålunda Lullings slutsats att kommissionens förslag inte kommer vid en läglig tidpunkt, och bör dras tillbaka för att ge plats för ett nytt, bättre förslag som kan läggas fram när Amsterdamfördraget trätt har i kraft.

Gröner
Herr ordförande! Också jag vill än en gång be er om att påverka de audiovisuella enheterna, så att debatten om den internationella kvinnodagen åtminstone kommer att kunna ses här i morgon, om den inte offentliggörs redan innan dess.
Till kommissionen vill jag säga: Ni ger verkligen en blomma till de kvinnliga arbetstagarna i Europeiska unionen, om ni drar tillbaka ändringsförslaget till direktivet om lika behandling.
Det var en hård strid kvinnorna hade här i Europaparlamentet, och även i mitt land Tyskland, framför allt de kvinnliga socialdemokraterna, för att åstadkomma jämställdhetslagar. Vi fick en mycket framstegsvänlig dom i Bremen och Nordrhein-Westfalen, men led sedan ett svårt bakslag i och med EG-domstolens Kalankedom. Vi hade en jämställdhetslag, som betonar att i händelse av lika kvalifikationer bland manliga och kvinnliga sökande skall det underrepresenterade könet gynnas, det som vi nu till slut också har fått igenom i Amsterdamfördraget.
En man kände sig förfördelad på grund av denna lag. Därför lämnade han in besvär och fick rätt vid EG-domstolen. Gudskelov mildrades detta sedan åter något genom Marschalldomen, där den stränga bestämmelsen i den nordrheinwestfaliska lagen uttryckligen betonades, vilket möjliggjorde positiva åtgärder.
Kalankedomen fick en ödeläggande effekt. Att kommissionen här har lagt fram ett ändringsförslag i enlighet med denna dom, går i samma riktning.
Jag kontaktades av en koreansk ordförande i en kvinnoorganisation, som har granskat effekterna av detta direktivförslag i Korea. Kalankedomen har också tagits upp på många internationella sammanträden. Men det värsta och mest ödeläggande var diskussionen i våra medlemsländer, vid stamborden, där nu varje man kände sig förfördelad och ansåg att han kunde åberopa detta direktiv.
Vi måste se till att detta ändringsförslag dras tillbaka. Jag ber er uppriktigt att tillkännage det i dag.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Kampen om jämställdhet mellan män och kvinnor har gjort avsevärda framsteg, men även lidit svåra bakslag. Till den andra kategorin hör Kalankedomen, som 1995 gav en man rätt i att han hade diskriminerats genom att en kvinnlig kollega föredrogs när de hade samma kvalifikationer. Det skulle strida mot gemenskapsrätten om kvinnliga sökande automatiskt fick förtur när förutsättningarna var identiska. Kommissionen ändrade sitt direktiv med argumentet att ett strikt kvotsystem utan individuella lösningar skulle vara rättsvidrigt, men att positiva åtgärder - till exempel flexibla kvoter - skulle vara lagliga. Vårt utskott för kvinnors rättigheter bedömde att förslaget i sin helhet var föga användbart och varnade för varje slag av urvattning.
Om Kalankedomen var ett steg bakåt, så innebar EG-domstolens Marschalldom 1997 en uppmuntran. Lagar som innebär förtur för kvinnor, men medger individuell granskning och inte på förhand utesluter männen, är absolut förenliga med gemenskapsrätten. Ty fortfarande råder det dålig jämställdhet på arbetsmarknaden och när det gäller att uppmuntra kvinnor att göra karriär, och detta bör förändras genom positiva åtgärder. Kommissionen avvaktade då EG: s domstolens dom, och även förhandlingen inför Amsterdamfördraget.
Det skulle alltså vara konsekvent om ni i dag, fru kommissionär, handlade på liknande vis. I Amsterdamfördraget har man tagit upp jämställdheten som en uppgift och ett mål i artiklarna 2 och 3. All kommande aktiv politik kommer att rättas efter det. Lyssna alltså till vädjandet från vår som vanligt stridbara föredragande Astrid Lulling, som Europeiska Folkpartiet naturligtvis återigen kommer att vara överens med. Dra tillbaka ert förslag om en ändring av direktivet; det härstammar från tiden efter Kalankedomen och före Marschalldomen, det är alltså tillräckligt gammalt! I ett nytt förslag måste man betrakta värderingen av jämställdheten som en uppgift för gemenskapen, på samma sätt som de specifika privilegier som anges i artikel 199 och som tillåts för det förfördelade könet i Europeiska unionens medlemsstater.

Ribeiro
Herr ordförande! I betänkandet av Lulling rekommenderas det att kammaren förkastar kommissionens förslag om ändring av direktivet om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor. Detta förkastande grundas på det faktum att både den genomförda utfrågningen och den nuvarande texten i fördraget om Europeiska unionen visar att kommissionens förslag är en tillbakagång, och det gör det ännu viktigare att ett nästan kvartssekel gammalt direktiv som fortfarande är motiverat och bör uppdateras, uppdateras på ett sådant sätt att det faktiskt bidrar till positiva åtgärder mot en social diskriminering på grund av kön.
Föredraganden anser att det inte räcker att bekämpa diskriminering genom civilrättsliga mekanismer, och hävdar att man måste garantera rätten till lika möjligheter i de sociala samhällsstrukturer som inom samhället syftar till att på ett effektivt sätt genomföra denna jämställdhet, och inte nöja sig med formella och i viss mån inkonsekventa försäkringar.
Lika möjligheter kommer för övrigt att ha sin verkliga grund i frågan om tillgång till den så kallade arbetsmarknaden, och oberoende av överenskommelsen med den ståndpunkt som föredraganden och utskottet för kvinnors rättigheter har intagit och föreslagit här i kammaren, är det mycket lägligt att på nytt - och genom att upprepa vad som redan har sagts i denna riktning - påminna om den tid vi lever i nu.
För vår del har den 8 mars stor betydelse och detta betänkande gör det ännu lägligare att påminna om det. Den 8 mars kom inte till av en slump: den valdes som kvinnodag 1857 när sömmerskorna i New York hade genomfört en stor demonstration mot de överdrivna överdrifterna (ursäkta redundansen...) av antalet arbetstimmar.
När nästan ett och ett halvt sekel har gått, måste vi understryka att en av de viktigaste kamperna är en arbetstidsförkortning anpassad till nya levnads- och arbetsvillkor, en arbetstid som står i motsättning till den osäkra sysselsättningssituationen som kan innebära att en arbetsdag praktiskt taget inte har några gränser, genom vad som kallas icke-typiskt arbete, framför allt för kvinnorna som har många olika arbetsuppgifter.
Hemarbete, den uppgift som genom entreprenadarbete i viss mån förvandlar många av dagens arbetare inom textilbranschen till dåvarande textilarbeterskor i New York och får dem att in på bara skinnet känna den diskriminering som tillgången till arbetsmarknaden bara har förvärrat och som i dag, just nu, på ett litet förvånande sätt uppvisar hur vi egentligen inte befinner oss så långt ifrån 1857 som vi borde befinna oss, och som vore rent mänskligt möjligt.

Raschhofer
Herr ordförande, ärade kolleger! Föreliggande betänkande om förverkligandet av principen om lika behandling av män och kvinnor ger oss anledning att ställa kritiska frågor när det gäller kvinnopolitiken. Vi har framför oss två domar från EG-domstolen jämte förslaget till ändring av rådets direktiv. Utskottet för kvinnors rättigheter konstaterar att den föreslagna ändringen innebär en urvattning av direktivet.
På samma sätt som det inte kan vara riktigt att byta ut en orätt mot en annan orätt, så kan det inte heller vara riktigt att åtgärda diskrimineringen av kvinnor genom att diskriminera männen. Redan begreppet positiv diskriminering borde stämma till eftertanke. Positiv och diskriminering - hur kan det hänga ihop? Positiv måste nämligen betyda att man undanröjer faktiska yrkeshinder eller nackdelar, till exempel avsaknaden av barnomsorg eller det faktum att vård av barn inte ger några pensionspoäng. Det bör inte vara kvinnopolitikens strategi att uppnå enbart en numeriskt rättvis fördelning. En omvänd diskriminering i form av en mekanisk preferens motsäger ett annat grundläggande värde, nämligen det grundläggande värdet med lika behandling av var och en.

Van Lancker
Herr ordförande! På denna internationella kvinnodag skulle jag vilja be kommissionären, trots att hon redan har varit så vänlig gentemot kvinnor, om en speciell gåva till Europas kvinnor, och det är nämligen, här ansluter jag mig till kollegerna, att ni verkligen drar tillbaka detta förslag till direktiv å kommissionens vägnar, fru kommissionär. Jag förstår mycket väl att kommissionen med detta förslag har velat ge ett svar på den osäkerhet som uppstått sedan Kalankedomen, och som enligt min uppfattning egentligen inte undanröjts med Marschalldomen. Vi är i lika hög grad övertygade om att det förslag som nu ligger framför oss egentligen bara gör det hela ännu mer kaotiskt. För den individuella bedömningsmöjlighet vid rekrytering och befordran som är fastställd i texten kommer bara att framkalla ett stort antal rättsfall, där män kommer att åberopa individuell avvikelse i enlighet med regeln om positiv åtgärd. Vi är övertygade om att en ökning av antalet rättsfall av den sorten bara kommer att leda till åtgärder i de medlemsstater som har en stark lagstiftning om positiva åtgärder med kvotering, inte med positiv diskriminering men med positiva åtgärder vad gäller kvinnor som är lika kvalificerade, fru kommissionär, så att den lagstiftningen löper risken att undermineras.
Vi har i Europa ett grundläggande problem, och det är nämligen att positiva åtgärder i europeisk rätt alltid ansetts som det absoluta undantaget från den individuella rätten till lika behandling. Vi som fortfarande sitter kvar i denna kammare vet alla att män och kvinnor har mycket olika ställning såväl på arbetsmarknaden, inom utbildningsväsendet, i familjen, i samhället, inte för att de är mindre värda, utan för att samhället i grunden fortfarande bygger på en modell för män och således innehåller diskriminering gentemot kvinnor. Av detta drar jag således slutsatsen att enbart lika behandling inte kan undanröja ojämlikhet. Lika behandling förstärker tvärtom ojämlikhet. Därför ger detta förslag från kommissionen enligt vår uppfattning inget svar.
Kollegerna har redan sagt det: Med Amsterdamfördraget kan vi åstadkomma något som är mycket bättre eftersom detta Amsterdamfördrag förpliktigar EU att aktivt bekämpa diskriminering och samtidigt aktivt befrämja jämlikhet. Det innebär inte bara " integrering" som vi nyss talade om i Marianne Erikssons betänkande, det innebär också positiva åtgärder. Därför skulle jag tillsammans med kollegerna återigen vilja be kommissionen att ta tillbaka detta förslag och komma med ett nytt och starkare förslag.
Fru kommissionär! Detta skulle verkligen vara den allra bästa gåva som ni kan ge Europas kvinnor på den internationella kvinnodagen, men dessutom mer än så. För en tid sedan fick jag ett telefonsamtal från Bosnien-Hercegovina. Där kommer val att äga rum inom kort. Kvinnorna i Bosnien-Hercegovina hade tidigare kvoter för kvinnor på listan, men de var inte lagstadgade. Nu finns det en risk att dessa kvoter avskaffas, och de bosniska kvinnorna riktar med mycket stor förväntan blickarna mot Europa. Det skulle verkligen vara en tragedi om vi nu skulle ta ett steg tillbaka.

Stenzel
Herr ordförande! Vad gäller kvinnornas rättigheter tar vi uppenbarligen alltid ett steg framåt och två tillbaka. Amsterdamfördraget är i fråga om kvinnornas jämställdhet visserligen ett steg framåt, men EG-domen i fråga om Kalanke och kommissionens förslag om ändring av direktivet 76207/EEG är två steg tillbaka.
Kvinnor är i dag mer utbildade och rörliga än någonsin, och antalet yrkesverksamma kvinnor stiger. Just när det gäller ledande ställningar i politik, ekonomi och vetenskap finns det ett klart feminint underskott. Inte därför att kvinnorna är mindre kvalificerade eller dummare, utan därför att de stöter emot ett glastak, emot den osynliga barriär som medvetet eller omedvetet upprättats av det av tradition manligt präglade ledande skiktet.
Varför kommissionen ersätter begreppet " Kvinnors möjligheter" med begreppet " det underrepresenterade könet" är därför svårt att inse. Vi bör inte godkänna något direktiv som inte når upp till Amsterdamfördraget och därigenom underminerar kvinnornas chanser att inta den plats i samhället som motsvarar deras kvalifikationer, särskilt som Europaparlamentet liksom rådet i Wien har jämställdhet på sina fanor. Amsterdamfördraget är ett framsteg på vägen mot jämställdhet. Det gäller att genomföra det och inte försvaga det. Lullings betänkande och kravet till kommissionen att dra tillbaka sitt ändrade förslag till direktiv, är därför klokt.

McKenna
Herr ordförande! I en idealisk värld skulle inte positiv diskriminering vara nödvändig men, olyckligtvis, så lever vi inte i en idealisk värld. Även om vissa kanske säger att det inte är rätt tillvägagångssätt, så är det enda sättet att se till att det sker framsteg för kvinnor. Som ni kan se så är positiv diskriminering till och med inom valförfarandet i medlemsstaterna det enda sättet att få kvinnor valda till de nationella parlamenten och till Europaparlamentet.
Detta innebär att män och de politiska beslutsfattarna måste granska det sätt på vilket samhället är strukturerat. Som det ser ut i det stora flertalet medlemsstater, är det inget som gynnar kvinnors deltagande på arbetsmarknaden. Det är viktigt att se till att kvinnor som inte tidigare har varit inne på arbetsmarknaden får möjlighet till detta.
Inte ens genom det sätt på vilket programmen inrättats i medlemsstaterna tar man hänsyn till det faktum att dessa kvinnor fanns i den dolda arbetskraften och bidrog till samhället i sina roller som mödrar, etc. De förvägras nu tillträde till arbetsmarknaden på grund av att de inte har några sedvanliga meriter att visa upp. Man tar inte ens hänsyn till detta inom fortbildningen. Om vi skall kunna utvecklas måste vi vidta åtgärder som vissa kanske tycker diskriminerar män. Olyckligtvis så har kvinnor diskriminerats under århundraden, och enda sättet att komma framåt är att tillämpa någon slags struktur som säkerställer att kvinnor faktiskt få delta i beslutsfattande och får tillträde till arbetsmarknaden. När vi till sist har fått faktiskt jämställdhet finns det inget behov av positiv diskriminering.

Gradin
Betänkandet av Lulling har redan en lång historia. Efter Kalenkedomen 1995, lade kommissionen fram ett förslag om ändring av direktiv 207/EEG från 1976. Detta förslag överlämnades rådet vid slutet av mars 1996. Sedan dess har utskottet för kvinnors rättigheter arbetat hårt och länge med detta förslag. I Lullings betänkande uppmanas nu kommissionen att dra tillbaka sitt förslag. Detta är också vad alla ni andra talat om. Som ni känner till talade min kollega kommissionär Flynn vid utskottet för kvinnors rättigheters sammanträde den 16 februari, då han tydligt markerade sin ståndpunkt. Hans avsikt är att föreslå att man drar tillbaka förslaget, som föreslagits av parlamentet. Vid samma tillfälle meddelade kommissionär Flynn sin avsikt rörande användningen av gemenskapens nya lagstiftningsbefogenheter. Syftet är att anta åtgärder för att säkerställa fullständig jämlikhet eller behandling mellan män och kvinnor vad gäller anställning, och dessa två frågor är sammanlänkade.
Ratificeringen av Amsterdamfördraget kommer förhoppningsvis att ha slutförts inom de närmaste månaderna. Vi kommer sedan att ha ett fördrag som innehåller en ny rättslig grund, artikel 141.3, för lagstiftning rörande lika behandling mellan män och kvinnor på sysselsättningsområdet. Jag kan bekräfta för er att vi ser mycket positivt på frågan rörande lagstiftning i enlighet med artikel 141. Vi har ett mycket öppet sinne i detta avseende. Det finns rättsliga frågor om åtskilliga aspekter av artikeln, särskilt vad gäller räckvidden. Kommissionen har därför rådfrågat sin rättstjänst. Mot bakgrund av dessa råd, kommer vi sedan att besluta om innehållet i ett förslag till direktiv grundat på artikel 141.
Jag tror att detta uttalande borde svara på parlamentets fråga och visa kommissionens vilja att tillämpa artikel 141 i samband med en allmän positiv åtgärd.
Låt mig till sist återigen tacka utskottet för kvinnors rättigheter och Lulling för det arbete som man har utfört i samband med denna viktiga fråga.

Ordföranden
Tack, fru Gradin.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Avslutande av den årliga sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för 1998-1999 avslutad.
Sammanträdet avslutades kl. 20.35.

