Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 23 mars 1999.

Uttalande av ordföranden
Ordföranden
Ärade kolleger! Den 24 mars utbröt en förskräcklig brand i Mont Blanc-tunneln. 40 människor dog varav några inte har kunnat identifieras. Tragedins omfattning har förorsakat bestörtning inte bara i Frankrike och Italien utan inom hela Europeiska unionen. Trots de dagar som har gått vill jag här som ställföreträdare för er alla uttrycka vår sorg och visa vår solidaritet inför offren och deras familjer. Vi förlitar oss på att den pågående utredningen skall tjäna till att tragedier av det här slaget aldrig mera skall kunna inträffa.

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som har utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut.
Följande ändringar har föreslagits:
Måndag och tisdag: Inga ändringar.
Onsdag:

Ordföranden
Ledamot Bonino är på väg tillbaka till Bryssel för att förbereda de humanitära åtgärderna till följd av krisen i Kosovo. På hennes begäran föreslår jag därför att Böge- och Roth-Behrendt-betänkandet om bovin spongiform encefalopati (galna ko-sjukan) behandlas före Hermanbetänkandet om institutionernas sätt att fungera.
Om vi inte hinner avsluta debatten innan frågestunden tar vid, så fortsätter vi omedelbart efter denna, det vill säga fram till uppehållet inför eftermiddagens session.
Om inga invändningar finns fastställs därmed arbetsplanen. Finns det några synpunkter?
Parlamentet gav sitt samtycke.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill att Müllerbetänkandet för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om anslutningsstrategier när det gäller miljön flyttas från fredag till onsdag för att då behandlas tillsammans med de 7 betänkanden från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor som behandlar anslutningsansökningar.
Ledamot Green har ordet för att framföra denna begäran.

Green
Herr ordförande! Det tycks mig vara helt logiskt att detta betänkande, som handlar om Europeiska unionens utvidgning, skall behandlas i samband med betänkandena om föranslutning på onsdag. Vi bör begära att detta framförs och behandlas vid samma tidpunkt.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Green.
Finns det några synpunkter? Inga synpunkter finns.
Vi skall nu rösta om Europeiska socialdemokratiska partiets grupps begäran.
Parlamentet biföll begäran.
Torsdag:

Ordföranden
Europeiska folkpartiets grupp vill att den gemensamma debatten om finansinstitut -betänkandet av Crowley om kollektiva investeringsorgan i värdepapper samt betänkandet av Fayot om finansinstitutens handlingsram - flyttas från fredag till torsdag morgon. Jag påminner er här om att första punkten på torsdag morgon är den gemensamma debatten om de två årsrapporterna från utskottet för framställningar där Söderman, Europeiska ombudsmannen, kommer att delta. Crowley- och Fayot-betänkandena kan bara inkluderas efter denna debatt.
Ledamot Oomen-Ruijten, ordet är ert för att å Europeiska folkpartiets grupps vägnar framföra denna begäran.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag fick nyss chansen att tala en liten stund med föredraganden och jag förstod det så att om omröstningen om Crowleybetänkandet och Fayotbetänkandet skulle kunna äga rum i maj så skulle vi vara mycket nöjda. Vi behöver alltså inte alls ändra något i föredragningslistan. Om vi kan komma överens om det här.

Ordföranden
Sessionstjänsten meddelar att detta går bra. Torsdagens arbetsplan fastställs därmed. Europeiska folkpartiets grupp tar tillbaka sin begäran.
Fredag: Inga ändringar.
Arbetsplanen fastställdes med dessa ändringar.

Ordföranden
Ordet går till herr Ephremidis.

Ephremidis
Herr ordförande! Eftersom ni nu har avslutat den punkt som gäller ändring av föredragningslistan, vill jag säga att jag tror att allmänheten, som följer debatterna i detta parlament, kommer att bli förvånad av följande skäl: Ärendena på föredragningslistan är både viktiga och intressanta, men vi står ju vid randen av ett krig i Jugoslavien! Ett krig som hotar att sprida sig till hela Balkanhalvön och kanske ännu längre. Kanske ni borde ta initiativ, kanske parlamentet borde ta initiativ, i rådets och kommissionens närvaro, till en debatt i denna fråga, som ju gäller både dagens och framtidens situation för folken på Balkan och i Europa över huvud taget. Krig! Har vi inte lagt märke till att människor dödas, att det är en katastrof som pågår? Jag intresserar mig inte för ansvarsfrågan. Vi kommer att utkräva ansvar, vi kommer att föra en uppriktig diskussion om det. Men vad skall vi göra för att undanröja detta hot mot folken på Balkan, mot folken i Europa?
Herr ordförande! Jag är känslig inför det som händer, därför att människor i min ålder har upplevt liknande händelser, men på grund av det geografiska läget gäller min känslighet också det land jag företräder.

Ordföranden
Ledamot Ephremidis, vi uppskattar ert anförande, men det ni nu ber om finns redan med i arbetsplanen. På onsdag eftermiddag, efter uttalanden av rådet och kommissionen, skall situationen i Kosovo debatteras. Detta har naturligtvis förutsetts och motsvarande resolutioner kommer att läggas fram i eftermiddag. Parlamentet har därmed tagit detta i beaktande.

Medborgerliga fri- och rättigheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A4-0133/99) av Bontempi för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om rådets och kommissionens handlingsplan för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa [13844/98 - C4-0692/98-98/0923(CNS)], -(A4-0064/99) av Nassauer från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till rekommendation om Europol: Förstärkning av den parlamentariska kontrollen och en utökning av befogenheterna, -(A4-0091/99) av Wiebenga för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om straffrättsliga förfaranden inom EU (Corpus juris), -(A4-0141/99) av Schmid för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om utkastet till gemensam åtgärd antaget av rådet i enlighet med artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen för att bekämpa barnpornografi på Internet [10850/5/98 - C4-0674/98-98/0917(CNS)], -(A4-0185/99) av d'Ancona för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om rådets rapport, inbegripet nyckelinslagen i en narkotikastrategi för EU efter 1999, till Europeiska rådet om verksamhet kring narkotika och narkotikarelaterade frågor under det brittiska ordförandeskapet [7930/2/98 - C4-0409/98].Ordet går i tur och ordning till nämnda föredragande. Först får herr Bontempi ordet.

Bontempi
Herr ordförande! Dagens sammanträde är viktigt inte bara för vårt utskott, som har arbetat med dessa frågor i månader, utan framför allt, hoppas jag, för de europeiska medborgarna. Jag tror att grundliga förberedelser - via de betänkanden som jag hoppas att parlamentet kommer att anta - av Europeiska rådets möte i Tammerfors, ett extramöte för att fastslå riktlinjer för unionens framtida politik för säkerhet och rättvisa, är ett mycket viktigt bidrag.
Alla är överens om att den mest djupgående nyheten i Amsterdamfördraget, som träder i kraft om några dagar - den 1 maj - är just " området för frihet, säkerhet och rättvisa" , ett nytt och nyskapande koncept som innebär ett mycket viktigt kvalitativt språng i unionens utveckling efter införandet av den gemensamma valutan och efter försöket att sjösätta en sysselsättningspolitik. Genom att unionen förknippas med uppfyllandet av sådana grundläggande behov som frihet, säkerhet och rättvisa har man å ena sidan erkänt att dessa tre behov hänger intimt samman; inget av dem kan tillfredsställas utan de andra två. Friheten har ingen mening utom under trygga förhållanden som grundas på ett rättssystem som alla kan ha tilltro till. Å andra sidan har man sett unionen som den lämpliga ramen för att se till att dessa värden försvaras och utvecklas, oberoende av var och ens tradition eller rättskultur.
Den andra starka punkten i denna nya och nyskapande del av fördraget är det faktum att den uttryckligt utpekade grundpelaren är värnande om, främjande av och respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. EU: s medlemsstater har just genom att uttryckligen erinra om dessa principer och dessutom införa ett förfarande för att få de stater som inte tillämpar dem att rätta in sig i ledet, äntligen lagt grundstenen till en verklig europeisk samhällsordning, för vilken den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna blir referenstext och området för frihet, säkerhet och rättvisa det tydligaste uttrycket.
Vi befinner oss alltså verkligen inför ett vägskäl i unionens liv och vi är oroliga för att de risker som finns utspridda i detta fördrag, i dess många bestämmelser, i den som vanligt mycket komplicerade uppbyggnaden, tvingas alla institutioner att för att uppnå önskade resultat på detta område verkligen ge sig in på ett veritabelt krigståg, om inte ett riktigt slag. Och jag säger detta eftersom bibehållandet av åtskillnaden mellan den första och den tredje pelaren, bibehållandet i nästan alla fall av enhällighet i rådet och svagheten hos de parlamentariska styrsystemen, både på nationell och europeisk nivå, gör denna vandring mycket svår.
Betänkandet i fråga har redan diskuterats vid en konferens med de nationella parlamenten, med företrädare för regeringarna och för det europeiska civila samhället och erhöll, om jag har förstått det rätt, ett samförstånd som är rätt signifikativt. Detta betänkande är frukten av ett viktigt samarbete mellan de politiska grupperna: speciellt vill jag påminna om de ändringar vi skall ta ställning till i morgon, som nästan alla är viktiga och innebär förbättringar och som har lagts fram av Palacio för PPE-gruppen. Jag anser att det var rätt att göra detta gemensamma arbete, eftersom det åtagande som väntar oss är stort. Vi måste också slå fast vissa principer: principen om solidaritet - staterna måste arbeta tillsammans på detta område, eftersom vi bara genom att arbeta tillsammans och övervinna nationell overksamhet och egoism kan nå målet. Detta åtagande om öppenhet måste tillämpas på allt handlande, även rådets, och det innebär också ett åtagande att säkerställa ett verkligt deltagande i beslutsprocessen genom djupgående förnyelse jämfört med en tradition där även på senare tid parlamentets roll har ignorerats, en demokratisk roll som ingår i den demokratiska processen, men också i villkoren för effektivitet.
Jag vill avsluta med att säga att detta betänkande utgör ett budskap om garanti och effektivitet. Rådet måste förstå att det, i dessa känsliga frågor som gäller medborgarskap och laglighet, utan ett utbrett samarbete med framför allt Europaparlamentet, och med de nationella parlamenten och det civila samhället, är svårt att omvandla den omfattande potentiella rätt vi redan har att stödja oss på till förverkliganden som är begripliga och användbara för medborgarna.

Nassuer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den 1 juli kommer Europol nu äntligen att påbörja sitt arbete. Den dagen kommer det att ha gått ungefär fyra år sedan den rättsliga grunden till en europeisk polismyndighet lades i Maastrichtfördraget. Detta utgör fyra år av lidande för Europol. Under denna tid bromsades och hindrades inrättandet av Europol inte minst i den så kallade nationella suveränitetens namn. Jag hyser bara fruktan för att dessa fyra år inte har varit till någon nytta för den nationella suveräniteten. Det faktum att Europol inte har kunnat arbeta har utan tvivel gett den organiserade brottsligheten i Europa ett brett försprång. Därför önskar vi att Europol den 1 juli inte bara påbörjar sitt arbete, utan att institutionen från denna tidpunkt också kan arbeta effektivt. Europaparlamentet står bakom detta arbete som börjar den 1 juli.
Redan i sitt första betänkande förordade Europaparlamentet försiktigt en utvidgning av Europols befogenheter. Vi har övervägt att föreslå att överföra operativa befogenheter till Europol. Därmed åsyftas inte något europeiskt FBI, som kan få åtalsbefogenhet. Därmed åsyftas inte heller att europoliser i uniform och med dragen pistol arresterar brottslingar. Allt detta är inte Europols uppgift. Vad som emellertid menas är att Europol måste ha möjligheten att få ansvar för att samordna gränsöverskridande undersökningsverksamhet och så till vida även ge de nationella polismyndigheterna direktiv. Det är den försiktiga väg som Europaparlamentet har slagit in på.
Vi kräver inte detta därför att vi helt blint kräver polisrättigheter för Europa, utan dessa krav har att göra med vad som är nödvändigt för polisen. Då man inom den organiserade brottsligheten centralt planerar, organiserar och handlar är det förnuftigt att ställa en centralt planerande och agerande åtalsmyndighet mot denna organiserade brottslighet. Därför behöver vi Europol. Varje polismyndighet som har rätten att ingripa i medborgarnas rätt behöver parlamentarisk kontroll.
För närvarande är Europol en rent mellanstatligt organiserad institution. Följaktligen har Europaparlamentet ingen egen kontrollrättighet. Vi underrättas endast ibland på ett mycket tillbakahållet sätt enligt fördraget. Vi har emellertid inga kontrollmöjligheter. Följaktligen är kontrollen över Europol entydigt de nationella parlamentens uppgift, och jag kan bara uppmana kollegerna i de nationella parlamenten att så till vida även göra sin uppgift rättvisa. Det överensstämmer också med det nuvarande tillståndet. Europol har endast mycket inskränkta rättigheter att ingripa inom databehandlingsområdet. Nu kräver nästan alla att Europols rättigheter måste utvidgas. Amsterdamfördraget, som träder i kraft om några få dagar, pekar i denna riktning. Den nuvarande rådsordföranden överraskade oss här för några få veckor sedan med kravet att Europol behöver operativa handlingsbefogenheter. Om det är så måste vi dock på nytt tänka över den parlamentariska kontrollen.
Föreställningen att de 15 nationella parlamenten i Haag kontrollerar Europols verksamhet är fullkomligt verklighetsfrämmande. Vi kräver inte heller att vilket parlament som helst ser Europol i Haag " ständigt bakom axeln" i dess arbete - det skulle också vara oacceptabelt. Men parlamentarisk kontroll betyder att det måste finnas en politiskt ansvarig för denna polismyndighet som är redovisningsskyldig gentemot ett parlament. Det betyder parlamentarisk kontroll. När alltså Europol erhåller nya befogenheter - vilket vi också arbetar för - behöver vi en kommissionär som är ansvarig för Europol. I detta fall måste kontrollen över verksamheten överföras till Europaparlamentet. Under denna förutsättning och inte under några andra omständigheter kräver vi nya rättigheter för Europol, det vill säga endast om denna väg är möjlig för parlamentarisk kontroll. Det är vad vi bekräftar med detta betänkande.
Applåder

Wiebenga
Herr ordförande! Toppmötet i Tammerfors om den europeiska rättspolitiken i oktober 1999 får inte misslyckas. Europas medborgare vill känna säkerhet, även i en europeisk union med öppna gränser. Unionen måste ge en signal om att det nu skall göras något åt den grova brottsligheten. Det måste bli annorlunda än det hittills har varit. Herr ordförande! Sedan Maastrichtfördraget trädde i kraft - det var i november 1993, för fem år sedan - så har de fem åren nästan helt gått förlorade. Europol är, som redan påtalats, inte tillräckligt starkt. Det rättsliga samarbetet är svagt. Bekämpningen av bedrägerier fungerar inte, och så vidare. Kort sagt, den europeiska kampen mot den grova brottsligheten måste alltså börja bedrivas på allvar i Tammerfors. Lekstunden är förbi.
Herr ordförande! Det måste åstadkommas ett enda europeiskt rättsområde och det kan få formen av till exempel ett nätverk för åklagarmyndigheterna. Ett nätverk även för domstolarna genom förstärkning av Europol. Även i mitt betänkande återges en del av det europeiska rättsområdet. Det handlar om två saker som framför allt är viktiga för framtiden.
För det första anges nödvändigheten av en harmonisering av ett par straffrättsliga definitioner. Det är de straffrättsliga definitioner som har att göra med organiserad brottslighet som till exempel narkotikahandel, människosmuggling, terrorism, bedrägeri, korruption och liknande. Det är nödvändigt att de straffrättsliga definitionerna, det begränsade antalet brott, harmoniseras. Titta också på de delar av Europol som har ansvaret för efterspaning. Om man vill låta det leda till ett ordentligt åtalsförfarande, så måste medlemsstaternas straffrättsliga definitioner på den punkten vara enhetliga i hela Europa. Med det menar jag naturligtvis inte att det måste komma en gemensam europeisk brottsbalk. Straffrätten måste fortsätta vara en primär del av medlemsstaternas egen politik men ett begränsat antal internationella gränsöverskridande brott måste, som jag nyss sade, harmoniseras.
Den andra delen, herr ordförande, av mitt betänkande gäller inrättandet av en europeisk allmän åklagarmyndighet. Det handlar om samordningen av brottmålsprocesser för de brott som jag nyss nämnt. Man kan inte säga att polisen måste samarbeta, till exempel via Europol, och sedan att rättsväsendet inte skall samarbeta. Brottmålsprocesserna för denna internationella brottslighet måste därför samordnas. En andra uppgift för en sådan europeisk allmän åklagarmyndighet måste i framtiden vara att ansvara för kontrollen över Europols verksamhet. Det finns ingen sådan rättslig kontroll nu och ingen demokratisk kontroll heller förresten, vilket nyss visade sig. Samma sak gäller när OLAF blir en oberoende organisation för bedrägeribekämpning i stället för UCLAF: då behövs det även där en rättslig kontroll och det kan ske genom den europeiska allmänna åklagarmyndigheten.
I samband med denna grova brottslighet vill jag även säga något om det i sammanhanget relevanta d'Anconabetänkandet om narkotikapolitik. Där har vi en intressant punkt 10, i vilken det yrkas för en avideologisering av narkotikadebatten i Europa. Långsamt men säkert närmar sig länderna varandra i det avseendet längs riktlinjerna för en narkotikapolitik, för förebyggande av narkotikamissbruk, bekämpande av narkotikahandel, behandling av narkotikaberoende personer. En avideologisering av narkotikadebatten innebär att vi måste sluta prata om en legalisering av droger. Vi måste stegvis börja sträva mot en allt mer omfattande harmonisering av narkotikapolitiken. Om d'Ancona nu också vill gå åt det hållet så har vi nått långt i den här sammanträdesperioden.
Det måste ske genomgripande förändringar i Europeiska rådets arbetssätt och synsätt. Från och med Tammerfors måste det ske en fullständig demokratisering. Alla åtgärder på det rättsliga området som man har föresatt sig att vidta måste behandlas av Europaparlamentet. Det måste komma mer öppenhet och mer insyn. De nationella parlamenten måste engageras i den europeiska rättspolitiken och slutligen, det säger jag även för den liberala gruppen, måste det bli så att en enda europeisk kommissionär har ansvaret för detta område och gärna en stark sådan. Om allt det här lyckas, herr ordförande, så blir Tammerfors en framgång.

Schmid
Herr ordförande, ärade kolleger! Internet har möjliggjort tillgång till en enorm rikedom av lagrad information för många människor. Samhälleligt handlar det därvid nästan om en revolution, om en demokratisering av möjligheterna att ta del av kunskap. Internet är därför någonting gott. Man får inte lägga nätet till last att det på samma sätt som andra kommunikationsinstrument även missbrukas för brottsliga handlingar. Ingen kommer ju på idén att säga att telefonen är någonting ont, bara för att även kriminella telefonerar.
En av dessa kriminella aktiviteter som man finner på nätet är handeln med och utbytet av barnpornografiskt material. Det betänkliga när det gäller barnpornografi är inte det faktum att det handlar om pornografi, alltså om bilder på nakna människor som utför sexuella handlingar. När det äger rum bland vuxna människor är det inte brottsligt. Jag finner det oaptitligt. Det finns emellertid människor som nog tycker om det. Vad gäller barnpornografi har man gjort det straffbart därför att det handlar om avbildning av sexuellt missbruk av reellt existerande barn. Det är det betänkliga med detta. Därför måste i fortsättningen åtal vara möjligt i dessa barn intresse.
Nu har det i det förgångna även före Internets existens redan funnits utbyte och handel med barnpornografiskt material. Det är inget nytt. Men källan till leveranserna var för den enskilde svår att finna, eftersom offentlig reklam för detta inte får förekomma, då det ju handlar om brottsliga saker. Det nya som kommit till detta är nu möjligheten att via Internet globalt tillhandahålla och utbyta under förutsättningar som avsevärt försvårar åtal.
Det är därför riktigt att medlemsstaterna inom ramen för artikel K 3 i Maastrichtfördraget har lagt fram ett förslag om en gemensam åtgärd för att bättre kunna bekämpa barnpornografi på Internet. Detta förslag är emellertid fullt av formuleringar som fastslår kontrolluppdrag eller visar på möjligheter. Några verkligt konkreta och bindande beslut handlar det knappast om. Det påminner mig om en mening som man tillskriver den österrikiske kejsaren Franz Josef, som en gång skall ha sagt: " Meine Herren, es muss was gschehn, aber es därf si nix ändern!" För tolkarna på korrekt tyska: " Mina herrar, något måste hända, men ingenting får ändras!" Det är en bra beskrivning av förslaget som rådet här lagt fram. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har därför genom ändringsförslag försökt att göra det oförenliga som återfinns i texten förenligt, så att det över huvud taget finns någon nytta och mening med det hela.
Någonting annat: Vi försöker på två ställen att över huvud taget först göra det möjligt att åtala sådan verksamhet på Internet. Om man sysselsätter sig med åtal av denna barnpornografi står man nämligen inför två problem. Det ena är att det inte finns någon enhetlig skyddsålder för barn. Det gör det väldigt svårt när undersökningarna är gränsöverskridande.
För det andra: Sådant material placeras mycket ofta på nätet genom användande av anonym elektronisk post. Det innebär att bilden, som där finns i en news group , inte kan hänföras till en upphovsman. Vi kräver därför att anonym e-post avskaffas eller åtminstone inskränks i stor utsträckning.

D'Ancona
Herr ordförande! Ett par kommentarer till mitt betänkande om rådets rapport om en narkotikastrategi för EU efter 1999. Herr ordförande, låt mig börja med något positivt. För första gången var utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor nästan enigt i sitt godkännande av ett betänkande om narkotika; det var egentligen enigt men det var en ledamot som avstod från att rösta. Det visar att vi genom att lyssna noga till varandra under årens lopp i alla fall har hittat en sorts början på avideologiseringen av narkotikadebatten. Det tycker jag är positivt. I det här fallet var det också något lättare, eftersom jag som föredragande inte behövde yttra mig om ett förslag till en helt ny narkotikapolitik utan kunde begränsa mig till en bedömning av den strategi som det brittiska ordförandeskapet har lagt fram. Mitt utskott visade sig vara ganska enigt i instämmandet med den bedömningen.
Vi tyckte till att börja med att vi på grundval av artikel K 6 i EU-fördraget och i ljuset av medbeslutandeförfarandet borde ha rådfrågats i förväg. Vi ansåg även att man därvid borde ha använt sig av parlamentets uttalanden. Vi har under årens lopp så ofta antagit ett betänkande om narkotika att rådet borde ha tagit hänsyn till det. Det märkte vi egentligen inte något alls av. Vi ansåg också att man borde ha använt sig av resultaten av en utvärdering, vi har ju nu det fantastiska kontrollcentrumet för narkotika. Hur kan man utarbeta en ny strategi om man inte vet något om effekterna av den gamla strategin som var i funktion mellan 1995 och 1999? Det var vi alltså mycket kritiska mot.
Ännu underligare är det att kommissionen i dagarna lägger fram sin handlingsplan för narkotika 2000-2005, medan vi som parlament inte exakt vet i vilket förhållande rådets och kommissionens planer står till varandra. Vad jag hört av kommissionens plan, det måste jag säga, är att den i alla fall är ambitiösare än rådets. Jag hoppas att jag skall kunna få det bekräftat när den läggs fram, men jag har redan märkt det av en liten inblick här och där.
På grundval av den kritiken har vi naturligtvis utarbetat ett antal rekommendationer. Vi anser att samarbetet måste förbättras när det gäller narkotikapolitiken, och vi har i utskottet antagit ett ändringsförslag som innebär att vi egentligen vill att det inom en snar framtid blir en enda kommissionär som får ansvaret för samordningen av narkotikapolitiken i kommissionen. Jag menar att även den nuvarande kommissionären, Gradin, antagligen ibland har haft svårigheter genom att det varit fördelat över så många personer. Det hade varit bättre både för kommissionen och för oss om en kommissionär, såsom Gradin, hade varit samordnande kommissionär för narkotikapolitiken.
En andra rekommendation som jag vill nämna här är att vi verkligen anser att det europeiska kontrollcentrumet måste utnyttjas bättre. Jag tycker att det är fånigt att rådet inte lägger fram forskningsresultat. Det skulle också vara bra, nu när rådet och kommissionen lägger fram en ny samordnad strategi, om vi kunde bygga in kontrollpunkter i den. Kontrollpunkter så att man i efterhand kan bedöma om strategin har fungerat bra och på vilka punkter den fungerat dåligt eller inte alls.
Vi har även yrkat för en bättre och klokare användning av UNDCP vad avser införandet av alternativ växtodling, inte genom att förstöra narkotikaskördar i länder i tredje världen utan genom en integral utvecklingsstrategi som kan erbjuda de fattiga där ett verkligt alternativ. Det finns bra exempel på det.
Slutligen, herr ordförande, så har vi gjort vårt bästa, jag som föredragande och framförallt även utskottet som helhet, för att uppnå en jämvikt mellan förebyggande åtgärder och information, en minskning av hälsoriskerna och möjligheterna till en samordnad rättslig strategi. Vid antagandet av ändringsförslagen vill jag gärna bevara den jämvikten. Jag talar alltså inte om i fall jag uppskattar vissa ändringsförslag eller inte. Jag anser att den jämvikt vi funnit måste bevaras även här i plenarsammanträdet. En jämvikt som i praktiken även kommer att uppnås om det sker ett så bra utbyte av praktiska erfarenheter som möjligt mellan medlemsstaterna.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Föredraganden, kollega Bontempi, har i dag talat om svaga punkter vid övergången till Amsterdamfördraget vilka, kort sagt, berör genomförandet av Schengenavtalet. Utskottet för institutionella frågor, för vilket jag här talar, har i detta sett mycket mer som svaga punkter, nämligen kritiska utvecklingstendenser för de medborgerliga rättigheterna, rättsstaten och parlamentets roll inom området för inre säkerhet. Jag tror att det är viktigt att påpeka detta för plenumet i dag.
Denna kritik börjar redan vid samrådet med parlamentet. Det är tyvärr ingenting nytt. Kommissionen visar föga vilja att allvarligt inbegripa parlamentet i ett så väsentligt ämne. Genom skrivelsen av den 9 december 1998 bad man oss om ett yttrande, men justitieministerrådet antog handlingsplanen redan den 3 december. Här blir samrådet till en fars, här blir inbegripandet av parlamentet till ett rent alibi.
Den andra kritiken avser själva Amsterdamfördraget i vilket ingenting eller litet sägs om de institutionella ramar inom vilka denna personliga frihet skall förverkligas. För genomförandet av Schengenavtalet finns det endast ett protokoll. Det avgörande frågan är öppen om Schengenregelverket enligt artikel 4 eller artikel 6 överförs till den första eller tredje pelaren. Detta har helt avgörande konsekvenser för behörigheten hos Europeiska gemenskapernas domstol, för parlamentets medbeslutande efter fem år, och till detta är tungt vägande konsekvenser för budgeten knutna. För närvarande har ännu inte hela det rättsliga innehållet i Schengenavtalet lyfts fram. Såsom förberedelserna framstår i dag verkar det inte finnas någon vilja från rådets sida att välja den demokratiska och rättsstatliga metoden, med fullt inbegripande av domstolen, med fullt inbegripande av Europaparlamentet. Det, tror jag, är inte några svaga punkter, utan det är verkligt farliga utvecklingstendenser för rättsstaten och demokratin.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Som ställföreträdare för föredragande Luigi Florio från utskottet för rättsliga frågor tar jag nu ordet.
Jag är litet mer positivt inställd än min kollega Voggenhuber och jag tänkte ta upp något som Bontempi redan har varit inne på. Samtidigt vill jag som företrädare för utskottet för rättsliga frågor tacka Bontempi för god samarbetsvilja, något som jag senare kommer att få tillfälle att göra å Europeiska folkpartiets grupps vägnar.
Bontempi har påpekat att det rör sig om en mycket komplex konstruktion. Mycket riktigt står vi inför ett införlivande av avdelning IV: visering, asyl, fri rörlighet samt en viktig del av det som är kvar av tredje pelaren och införlivandet av Schengenavtalet via protokollet samt de speciella protokollen. Konstruktionen kan inte vara mera komplicerad.
Vill vi se en kvalitativ förbättring av Europeiska unionen och vill vi se en effektiv och säker europeisk union grundad på medborgarskap och legitimitet står vi, som Bontempi påpekade, inför en stor utmaning. Vi accepterar den utmaningen.
Vi i utskottet för rättsliga frågor har insisterat på de här punkterna som tas upp i Bontempibetänkandet. Här talar man om rätten till en säker och opartisk rättegång, där rättssystemet är öppet för alla, vilket innebär att personer med små ekonomiska medel skall erbjudas rättshjälp och att antagandet att alla är oskyldiga tills motsatsen bevisats skall utgöra en grundläggande princip i den europeiska rätten.
Utskottet för rättsliga frågor har också insisterat på något som redan har tagits upp i andra betänkanden, nämligen behovet av en rättslig kontroll, en rättslig kontroll som kan komma att försvinna i denna synnerligen komplexa förveckling, och som vi måste göra anspråk på samtidigt som vi kräver den demokratiska kontrollen i parlamentet.
Utan demokratisk kontroll och utan rättslig kontroll kan vi inte bygga ett Europa som håller måttet inför den utmaning vi nu står inför, ett Europa som är något mer än bara en inre marknad.

Elliott
Herr ordförande! Vi har en grupp med fem betänkanden, och jag skulle vilja lyckönska alla föredragandena. De har utfört ett mycket bra arbete genom att framställa betänkanden som utgör ett viktigt bidrag till denna fråga.
Först och främst skulle jag vilja inrikta mig på området för rättsliga och inrikesfrågor som täcks av Bontempis och Wibengas betänkanden. De ger ett värdefullt bidrag genom att framhålla nödvändigheten av att Europeiska unionen uppnår en högre nivå av harmonisering och samarbete inom detta område. Det är ett område som på ett tråkigt sätt försummats i jämförelse med de snabba framsteg Europeiska unionen har gjort i fråga om harmonisering inom områdena för ekonomisk politik och finanspolitik, jordbruk, transport, miljö etc. Området för rättsliga och inrikesfrågor har hamnat på efterkälken. Det är inte så att vi vill att alla länder skall anta samma juridiska och rättsliga system - det skulle vara absurt. T.o.m. vad beträffar vissa regioner i de befintliga medlemsstaterna finns det långtgående skillnader vad beträffar det sätt på vilket lagstiftningen administreras och tillämpas.
Vi behöver ett mycket mer omfattande samarbete. Vi står inför en situation som innebär en spridning av den organiserade brottsligheten på ett internationellt plan. Brottslingarna oroar sig inte för frågor rörande subsidiaritet och gränskontroller och huruvida alla små detaljer i den nationella lagstiftningen och europeisk lagstiftning iakttas på ett tillbörligt sätt - de agerar på varje sätt som får dem att nå sina mål och få största möjliga utdelning. Om vi inte lyckas upprätta ett ordentligt system för internationellt samarbete inom detta område, kommer vi inte att kunna ta oss an dessa frågor på ett effektivt sätt.
Detta är också av vikt för att kunna skydda individens rättigheter. Det finns väldiga olikheter inom straffrätten och naturligtvis även inom civilrätten. En hel del verksamhet anses vara brottslig i vissa länder men inte i andra. Påföljdspolitiken är mycket varierad. Detta blir allt viktigare allteftersom ett större antal medborgare och invånare inom Europeiska unionen förvärvsarbetar, är bosatta och verksamma i andra medlemsstater.
Det är oacceptabelt att en person skall ha färre juridiska rättigheter om denne åtalas för ett brott i ett främmande land än om det skulle vara i dennes hemland. Dessutom har det uppkommit problem med att människor har hållits häktade långa perioder utan rättegång p.g.a. byråkratiska förseningar som orsakats av översättningsproblem och p.g.a. bristen på ordentlig rättshjälp. Man måste ta itu med dessa frågor och finna en lösning på dem. I betänkandena föreslås vissa mycket viktiga och användbara sätt genom vilka detta kan ske.
I Nassauers betänkande om Europol har man funnit rätt balans. Vi måste få till stånd ett effektivt samarbete mellan de nationella polismyndigheterna, och i Europolkonventionen vidtas åtgärder för ett rätt avpassat och effektivt informationsutbyte som är nödvändigt för att polismyndigheterna i våra medlemsländer skall kunna samarbeta och verka på ett mer effektivt sätt genom ett ordentligt utbyte av information, idéer och praxis. Utan detta, kommer polismyndigheter som bedriver verksamhet till förmån för lag och ordning, att arbeta med ena handen bakbunden i motsats till de brottsliga organisationerna.
En sak som parlamentet alltid har framhållit från starten för Europol är att en internationell polisorganisation - kanske efter en tid med operativa rättigheter, oberoende av hur begränsade dessa är - endast kan tillåtas existera om det finns ett tillbörligt system för demokratisk kontroll och ansvar - på samma sätt som vi skulle förvänta oss demokratiskt ansvar av vår egen nationella polisstyrka. Vi måste respektera den princip som innebär att polisövervakning endast kan ske med samtycke från de samhällen som man tjänar. Polismyndigheter som ser sig själva som något slags utomstående styrka som träder in för att tvinga på någon regler och förfaranden som inte är accepterade i samhället som sådant, kommer att misslyckas.
Avslutningsvis, går man i d'Anconas betänkande om det sammansatta och omtvistade området för droger en balansgång vad beträffar mycket svåra frågor: frågan om att inte tolerera användandet av droger men, samtidigt, uppmärksamma att en inställning i frågan som helt och hållet bygger på straffrättsliga åtgärder aldrig kommer att nå framgång och att man måste lägga ordentlig tonvikt vid utbildning, hälsofrågor o.s.v. Detta är en god, balanserad inställning till denna fråga.

Cederschiöld
Herr ordförande! Jag vill inleda med att beröra Wiebengas betänkande om straffrättsförfaranden, Corpus juris. Det är ett mycket bra betänkande inom ett särskilt känsligt och eftersatt område. Betänkandet måste ses som ett steg på vägen mot ökad samordning inom EU på straffrättens område, vilket är önskvärt. Samtidigt måste vissa skiljaktigheter som råder i medlemsstaternas lagstiftningar respekteras i samordningsarbetet. I betänkandet betonas nu att de nationella lagstiftningarna måste respekteras, vilket gör att Corpus juris-projektet kan gå vidare från en realistisk bas.
Denna debatt handlar även om Bontempis betänkande, dvs. om handlingsplanen för ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, och om detta betänkande finns det bara gott att säga. Det tar upp alla våra centrala utgångspunkter i rättsfrågorna.
Jag vill därför gå över till d'Anconas mer kontroversiella betänkande om EU: s strategi i kampen mot narkotika. Jag tycker att det är bra att vi har lyckats få socialdemokraterna att gå med på att narkotikafrågan är tillräckligt viktig för att debatteras i plenum, så att medborgarna informeras. Betänkandet genomsyras just av att det är en kamp mot narkotika - all narkotika. Det synsättet måste bli grundläggande för kommissionens strategi som håller på att utarbetas. Den mycket långa, utdragna och intensiva narkotikadebatt som har pågått under denna period har visat just var gränsen går för samarbete på detta område. En framgång i utskottsarbetet har varit att det i betänkandet inte längre talas om förskrivning av heroin som ett medel att bekämpa narkotika. Men inte heller förskrivning av metadon är ett bra sätt att hjälpa narkotikamissbrukare att komma ifrån sitt beroende. Vi ser nu en hoppfull utveckling på läkemedelsområdet mot allt mindre beroendeframkallande medel, vilket skulle kunna lösa våra sista politiska knutar inom majoritetens uppfattning i narkotikafrågan. Slutmålet är ju att avskaffa allt narkotika- och läkemedelsberoende.
PPE: s synsätt har vunnit framgång. Föredragande d'Ancona har varit mycket samarbetsvillig och benägen att lyssna till våra synpunkter från PPE-gruppen. Därför vill jag ge d'Ancona en särskild eloge för att hon har kommit till insikt om vilka politiska vägar som är framkomliga på narkotikaområdet. Det betänkande som ligger framför oss i dag är betydligt mer balanserat än tidigare förslag. Det är en viktig debatt som har förts i parlamentet. Från början stod vi långt ifrån varandra, men nu har vi nått fram till ett gemensamt europeiskt synsätt. Vi i Norden har lyckats få gehör för vissa av de grundläggande principer som är gemensamma för narkotikabekämpning i våra länder. Betänkandet förmedlar ett tydligt budskap om insatser för att minska utbud och efterfrågan. Mitt långsiktiga mål är ett samhälle helt utan narkotika. Jag tror att narkotikabekämpningen i Europa i framtiden kommer att stå på de tre ben som vi i Sverige så länge har haft som en förutsättning för bekämpningen av narkotika, nämligen prevention, repression och rehabilitering.

Frischenschlager
Herr ordförande! Först måste vi tacka alla föredragande för deras arbete, eftersom vi i dessa betänkanden rör oss inom ett kärnområde av europeiska värden, nämligen rättsstatsprincipen. Jag anser det mycket viktigt att vi påminner oss att den samhälleliga rörligheten och integreringen av den europeiska befolkningen måste åtföljas av en rättsharmonisering. Jag anser det därför över huvud taget inte ofördelaktigt, utan tvärtom viktigt, att vi gör vår civilrätt, speciellt vår straffrätt, mer enhetlig som svar på förhållandet att vi lever allt närmare tillsammans i Europa.
För mig förefaller det också viktigt att vi sätter ett stort värde på att rättskulturen i praktiken inte går förlorad. Detta gäller framför allt vad avser våra framtida medlemmar i Europeiska unionen i Central- och Östeuropa. Vi ser nu vid anslutningssamtalen och -förberedelserna att det där är mycket svårt att påträffa, understödja eller främja en rättskultur som möjliggör en gemensam samlevnad inom en gemensam ekonomisk och rättslig ram samt inom ett utrymme av frihet och demokrati.
Vad gäller de allmänna fri- och rättigheterna skulle jag vilja säga följande: Kollega Nassauer har pekat på Europol. Det är mycket viktigt att vi har effektiva polisiära instrument. Men de måste åtföljas av rättsliga och parlamentariska kontrollinstrument för grundläggande rättigheter. För mig är det inte tillräckligt att dessa utgörs av endast det nationella parlamentet. EG-domstolen och i framtiden även Europaparlamentet borde här ha en helt avgörande kontrollfunktion.
Den sista punkten gäller asylrätten: Det öppna Europa är mycket viktigt, och vi måste beakta att asylrätten inte körs över. Vad gäller fördelningen av belastningen måste vi sörja för att den verkställs på ett rättvist sätt inom Europeiska gemenskapen. Asylrätten måste som europeiskt värde vara helig för oss. Där får vi inte tolerera några eftergifter.

Andrews
Herr ordförande! Dagens debatt kommer lägligt då den femtionde Eurobarometer-rapporten som nyligen har offentliggjorts tydligt visar att oron i fråga om arbetslösheten bara är litet större än medborgarnas önskan om åtgärder mot narkotika och brottslighet. Jag skulle direkt vilja säga att jag inte stöder den resolution enligt vilket krävs att man utnämner en oberoende europeisk allmän åklagare.
Det måste emellertid vara säkert för europeiska medborgare att promenera i sin nära omgivning. Det måste vara säkert att göra affärer i Europa utan rädsla för ekonomiskt bedrägeri. Det måste vara säkert för barn att vara i skolan utan rädsla för att lockas till att använda narkotika. Det måste vara säkert för barn att använda de största informationskällorna och inte antastas av avvikande personer som använder Internet i pornografiskt syfte. Man måste väcka åtal mot pedofili på Internet.
Europeiska unionen måste, i linje med det åtagande den gjorde i Amsterdamfördraget, bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa där medborgarna åtnjuter en hög säkerhetnivå . I oktober kommer regeringarna att hålla ett särskilt möte för att överväga upprättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. I och med detta måste man föra fram en gemensam strategi som uppmärksammar och motsvarar våra europeiska medborgares tydligt uppställda krav på åtgärder mot narkotika och brottslighet. Den organiserade brottsligheten fungerar på professionell nivå. Den har enorma resurser och tillgång till den senaste teknologin, som den kan utnyttja för att bryta ned demokratin till förmån för penningtvätt och bedrägeri. Det är nödvändigt att polissamarbetet i anslutning till Europol utvidgas till nya områden som förfalskning av eurosedlar och mynt.
Jag anser att dömda knarkkungar som ett minimistraff bör dömas till fyrtio års fängelse med hänsyn till att man inom Europeiska unionen inte tillämpar dödsstraff. Europeiska unionen måste vara lika professionell och använda alla sina kombinerade medel för att ta itu med dessa gangsterkungar över hela Europeiska unionen. Detta i den mån att tänkbar allvarlig brottslighet måste medföra påföljder som innebär långa fängelsestraff. I min egen valkrets i Dublin under den senaste helgen träffade jag en familj som förra året miste två unga kvinnliga familjemedlemmar som resultat av narkotikamissbruk. Det måste vara en av Europeiska unionens prioriteringar att ta itu med narkotikan. Det finns ingen anledning för människor att komma till parlamentet för att tala om liberala förslag när man ser sig om och ser hur unga människor dör av narkotikamissbruk, medan de människor som importerar och säljer denna narkotika kommer undan ostraffade. Vi måste samarbeta med Europol i så stor utsträckning som möjligt och göra allt vad vi kan för att förhindra detta narkotikamissbruk.

Ceyhun
Herr ordförande! Som föredraganden, Nassauer, redan har beskrivit är den parlamentariska kontrollen av Europols polisiära handlingar en av de viktigaste uppgifterna för vår kammare, just för oss som inrikespolitiker. På grund av detta är det för oss, gruppen De gröna i Europaparlamentet, mycket viktigt att Europol som en mellanstatlig institution inte får erhålla några ytterligare för våra nationella polismyndigheter otänkbara befogenheter som kränker unionsmedborgarnas rättigheter.
Som ett exempel kan jag ta protokollet för de privilegier och den immunitet som tjänstemän vid Europol åtnjuter. Självfallet är vi för Europol som en europeisk myndighet som är nödvändig för den inre säkerheten i Europeiska unionen och vilken spelar en avgörande roll för de nationella polismyndigheternas samarbete. Men vi är för en europeisk myndighet som är demokratiskt kontrollerbar. Polisiärt handlande är framför allt nödvändigt att kontrollera där det ingriper i medborgarnas rättigheter, framför allt i grundläggande fri- och rättigheter. Därför är vi inte nöjda med den nuvarande föregivna kontrollen av Europol genom de nationella parlamenten. Föredraganden, Nassauer, har redan framlagt några bra förslag som vi välkomnar. Men de räcker inte för oss. För oss är det mycket viktigt att den parlamentariska kontrollen över Europols polisiära handlingar iakttas. Vi saknar tyvärr fortfarande de förslag som gör en verklig kontroll möjlig.

Pradier
Herr ordförande, fru kommissionär! Vi stöder naturligtvis samtliga betänkanden på de flesta punkter, och det gäller såväl Wiebengas som Nassauers och Schmids. Jag skulle vilja dröja litet vid Bontempis betänkande, eftersom jag anser att det är av mycket stor betydelse och i stort sett täcker alla områden där vi fortfarande måste arbeta för den europeiska integrationen.
När det till att börja med gäller överföringen av det rättsliga och polisiära samarbetet till gemenskapsnivå är samtliga de punkter som tagits upp grundläggande, nämligen minskad tid för förfaranden när det gäller asyl, fastställande av villkor och förfaranden för utfärdande av visering, utarbetande av en enhetlig visering, stadga för legala invandrare samt effektiv bekämpning av illegal invandring. Fri rörlighet mellan medlemsstaterna för legala invandrare är också något som ligger oss varmt om hjärtat. Vi kommer äntligen att kunna garantera frid när det gäller besluten och framför allt lugn och ro för dem som berörs mest.
När det gäller polissamarbetet förefaller oss utvecklingen av Europol och användandet av databaser vara av största betydelse, och det är nödvändigt att i tid integrera Schengens informationssystem i Europols verksamhet.
Ett område där många fortfarande är tveksamma är när det gäller att tillåta en stats rättsliga myndigheter att ingripa på en annan medlemsstats territorium. Vi måste emellertid bestämma oss för det och genomföra en allmän harmonisering av lagstiftningen för de flesta överträdelser och grova brott.
När det i dag gäller inrättandet av detta område för frihet, säkerhet och rättvisa förefaller oss friheten i vilket fall som helst vara det viktigaste, och vi måste integrera Schengenregelverket i vår egen verksamhet. Två grundläggande målsättningar måste bibehållas. Den första består i att bemöta den dramatik som vi i dag upplever i Europa, nämligen den massiva immigrationen, genom att kollektivt och i stor skala erbjuda tillfälligt skydd för de befolkningar som förföljs. I vilket fall som helst måste asylrätten även fortsättningsvis stödjas på de grundläggande texter som Genèvekonventionen och dess tilläggsprotokoll utgör. När det gäller säkerheten, slutligen, måste vi bekämpa den organiserade brottsligheten och undanröja sådana levnadsvillkor som givit upphov till våldet i städerna och huliganismen.
Några ord bara om Anconas betänkande om användning av olaglig narkotika. Man kan ändå undra varför det inte innehåller det minsta ifrågasättande av den politik som hittills bedrivits när det gäller användning av sådan narkotika. Det är en politik som hittills inte givit några avgörande resultat, det är det minsta man kan säga. De kollektiva framstegen har inte beaktats och man har avstått från att granska utvärderingarna av de erfarenheter vi nu får. En viss ängslan, en viss konservatism, förelåg överlag och gjorde det möjligt att erhålla ett avtal om minsta gemensamma nämnare, men i realiteten föredrogs ändå ett mångsektoriellt synsätt.

Seillier
Herr ordförande! Betänkandet från vår kollega Schmid innehåller mycket bra kommentarer och utmärkta förslag, bl.a. försöket att förhindra förekomsten av anonym elektronisk post.
Men jag anser att betänkandet har ett grundläggande fel, nämligen den distinktion jag motsätter mig mellan pornografi som skulle vara godtagbar och barnpornografi som skulle vara straffbar.
Man har för det första erkänt att det är ett mycket känsligt problem att fastställa ett barns ålder och det finns inte någon direkt lösning på det, och sedan, kära vänner, är det pornografin som sådan som måste betraktas som ett angrepp på värdigheten, på den respekt för människan som är en av grunderna för vår demokrati, ett angrepp som är likvärdigt med rasismen och annat ont som vi med rätta fördömer.
Hur skall i annat fall obalanserade personer, som blir alltmer obalanserade på grund av att de ständigt tittar på porrvideo med vuxna aktörer och till slut provoceras att agera, kunna arresteras när de vänder sig till ungdomar? Här föreligger en slags irrealism som är mycket svår att förstå logiskt.
När det gäller kollegan d'Anconas betänkande skall jag inte heller här ta upp denna aspekt och dess många ekonomiska problem, skillnaden mellan repression som måste vara obönhörlig gentemot smugglarna och sedan attityden gentemot huvudsakligen ungdomar, för vilka frågan är mycket känslig.
Jag skall därför nöja mig med ett synsätt som förefaller mig nödvändigt och som inte tillämpas tillräckligt. Det sägs att man skall se på det hela från utbudets sida. Naturligtvis. Men varför använder ungdomar narkotika? Vilket misslyckande, på vilket sätt måste de vuxna i våra olika länder rannsaka sina samveten, vare sig det gäller föräldrar, lärare, ansvariga på det sociala området, helt enkelt alla vuxna som har att göra med ungdomar, och hur kommer det sig att vi inte till ungdomarna lyckas förmedla anledningar till att leva, viljan att leva, den moraliska styrkan att möta svårigheterna i den mänskliga tillvaron?
Livet på jorden har alltid varit svårt. Det finns här en grundläggande brist som borde resultera i att vi arbetar gemensamt, på detta område, och jag tillåter mig avslutningsvis att fästa uppmärksamheten på en särskild punkt, och det är att vi alltid talar om språkundervisning. Men vi har en alltmer materialistisk bild av språkutbildningen, medan litteraturen, den stora litteraturen i våra olika europeiska länder, som på nytt står till ungdomarnas förfogande, kanske skulle erbjuda dem möjligheter som skulle hindra dem från att använda narkotika.

Hager
Herr ordförande! Även efter min tid i denna kammare kommer Europol att framställas som slagkraftigt instrument för bekämpande av den organiserade brottsligheten. Men ännu är det inte så långt kommet. Förberedelsearbetet har fram till i dag inte fortskridit så långt att en ordnad, fullständig verksamhet möjliggjorts i Haag. Vi är alla naturligtvis intresserade av ett funktionsdugligt Europol som riktigt vapen mot den organiserade brottsligheten.
Ett effektivt instrument i kampen mot framför allt stigande brottslighet är ett allmänt erkänt krav. Men istället för att häftigt kräva en avslutning av förberedelsearbetet diskuterar vi i dag en utveckling som går för långt och enligt vår åsikt i fel riktning. Säkerhetsaspekten gör det nämligen inte nödvändigt att tilldela Europoltjänstemän rätt att ge direktiv till nationella myndigheter och inte heller att inrätta ett europeiskt centralorgan. Av dessa orsaker förkastar vi betänkandet.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Å Europeiska folkpartiets grupps vägnar tar jag nu ordet. Jag tror att tiden är inne för en djupare eftertanke.
Vi genomgår en mycket klar, viktig och vill jag tillägga en utan tvekan mycket allvarlig europeisk samvetskris. Opinionen i våra medlemsländer har mognat och i dag har sömmarna spräckts för det projekt som begränsade det europeiska bygget till en marknad. I dag tror jag inte någon tvivlar på att de europeiska medborgarna vill och menar att det är ett projekt för civilisationen och inte bara för marknaden.
Även om jag inte vill, så är man i dag tvungen att nämna situationen i Kosovo och behovet av ett Europa som vänder sig utåt. För att Europa skall vända sig utåt måste vi vara helt och hållet på det klara med vad Europa inifrån sett är. Europa kan inte längre bara vara denna inre marknad.
I den meningen är demokratin i våra medlemsländer mycket krävande och vi som företräder medborgarna måste vara på det klara med att vi med Bontempibetänkandet och med de fyra andra betänkanden, som i dag diskuteras, måste se till att utnyttja de rättigheter Amsterdamfördraget ger oss. Amsterdamfördraget är uppenbarligen vår rättsliga ram, och vi måste maximalt utnyttja de befogenheter som fördraget ger oss, och där detta inte är tillräckligt måste vi förbinda oss att ändra fördraget så att vi kan uppfylla det som i dag är ett klart krav från medborgarnas sida.
Herr ordförande, toppmötet i Tampere är av stor vikt eftersom dessa mycket viktiga frågor kommer att tas upp på högsta nivå. Bontempibetänkandet är betydelsefullt, eftersom det är där vi har definierat vad vi egentligen menar med den frihet, säkerhet och rättvisa som för närvarande förespråkas i fördraget. Vid toppmötet i Tampere skall allt detta omsättas i praktiken och i den meningen är Bontempibetänkandet grundläggande.
Jag tackar givetvis för det som Bontempi har sagt om mig. Jag måste säga att stor samarbetsvilja har visats och att jag känner mig lika ansvarig som honom för det resultat som vi uppnått, och jag hoppas att kammaren i morgon ger oss sitt helhjärtade stöd.
Vi nämnde att vi måste klargöra vilka grundläggande rättigheter vi vill ha och på vilken juridisk nivå vi vill lägga dem. Ingen diskriminering, att det europeiska medborgarskapet utvecklas, fri rörlighet, att viserings- och invandrarfrågor löses, och här går jag inte in på de frågor som i dag är så aktuella, och som vi omedelbart måste lösa om vi vill fortsätta mot de mål som fastställts i Amsterdamfördraget.
Vi måste dessutom förbättra medborgarnas tillgång till rättssystemet. De måste känna att de har ett rättsligt skydd i hela Europa, och inte som någon i Spanien sade till mig häromdagen att när det gäller rättssystemet så är det likgiltigt om man processar mot en fransman eller mot någon annan i ett annat land.
Till sist måste vi förändra institutionernas arbetsmetoder och samarbetssätt.
Detta är vad som i huvudsak tas upp i Bontempibetänkandet.
Herr ordförande, avslutningsvis vill jag tacka föredraganden för de andra betänkanden som också har tagit upp frågorna om frihet, säkerhet och rättvisa och samtidigt vill jag betona hur viktiga dessa betänkanden är.

Nordmann
Herr ordförande! Denna gemensamma diskussion av flera betänkanden är på något sätt underlig.
Genom själva uppdelningen av betänkandena ger den ett intryck av att fragmentera det som står på spel, samtidigt som vi sannolikt befinner oss mitt i de viktigaste frågorna om den europeiska integrationen, det europeiska projektet att bygga upp en gemenskap av medborgare.
Av Bontempis betänkande behåller jag intrycket av ett europeiskt medborgarskap som successivt byggs upp, på sätt och vis under en nedgång, inte bara positivt genom bekräftelsen av ett antal friheter utan också - och vi såg det redan när det gällde framstegen för den fria rörligheten för personer - genom att inrätta en ny kategori, nämligen det europeiska medborgarskap som inget av våra länder längre är helt främmande för.
Det fragmentariska intrycket ökar när man ser att det finns ett antal begrepp som åsidosatts, bl.a. begreppet konfessionsfrihet, som ändå står i centrum för det europeiska medborgarskapet såsom det definierats i Amsterdamfördraget, med grundläggande rättigheter som står över uppdelningen i kategorier, åtaganden, dogmer, etniska grupper och religion. Vi bygger i Europa upp ett område för frihet och medborgarskap som går längre, som är mer grundläggande. Och det var precis vad grundarna av den republikanska konfessionsfriheten avsåg att göra: att rycka bort medborgaren från separatismen genom att införa allmängiltiga rättigheter.
Jag skall sluta här herr ordförande, men det är synd att denna grundläggande dimension av konfessionsfriheten inte uttrycks i en så viktig debatt.

Lindholm
Herr ordförande! Kära kolleger, jag blir rädd. Vart är vi på väg? Enligt de betänkanden som vi diskuterar, skall EU få utökade befogenheter inom det rättsliga området, bland annat en EU-stadga som skall legitimera verksamheten och skapa en europeisk identitet. Man skall öka EG-domstolens makt. Vi skall få ökad harmonisering av civil- och straffrätt samt definition av brott. Europol är en europeisk polisiär enhet som skall få operativa befogenheter och också kunna utfärda instruktioner till nationella polismyndigheter. Det finns önskemål om en europeisk åklagarmyndighet och mycket, mycket mer.
Jag vill påstå att dessa känsliga frågor som handlar om medlemsstaternas kärna, dvs. suveränitet, och regleras med grundlagar i de olika länderna inte har varit föremål för ordentliga debatter och diskussioner bland medborgarna. Det kan visa sig förödande om man på detta vis har för bråttom och kör över både medborgare och nationella parlament. Varför vågar vi inte här i Europaparlamentet tala klartext, ta debatten, ge signal att en majoritet här vill skapa " Europas Förenta stater" , och ta diskussionen med medborgarna och de nationella parlamenten - även om jag själv naturligtvis inte är för det.
Vad gäller d'Anconabetänkandet om droger, så är det mindre dåligt, sett med svenska ögon, än många av de andra som vi har diskuterat. Jag har dock lagt fram fyra ändringsförslag som jag hoppas att kammaren och kommissionen stöder, framför allt ändringsförslag 2.

Van Dam
Herr ordförande! De här betänkandena syftar till att ge innehåll åt det sätt som polis och rättsväsende samarbetar på i Europeiska unionen. Kollega Nassauer påpekar mycket riktigt bristen på kontroll över Europol. Enligt mig finns lösningen på det främst hos de nationella parlamenten och hos rådet. En utökning av Europol med bland annat polisiära befogenheter tycker jag inte alls verkar vara en bra idé med tanke på de nuvarande kontrollproblemen.
När det gäller det tydliga betänkandet av kollega Wiebenga så är det mycket riktigt så att genom att ett öppet område utan inre gränser skapats så har det även blivit nödvändigt att straffrätten delvis harmoniseras. I betänkandet anges mycket riktigt att det inte kan bli tal om en europeisk brottsbalk. Mindre logiskt är det dock att föredraganden yrkar för en europeisk allmän åklagarmyndighet. En så långtgående lösning behövs inte riktigt.
Om Schmidtbetänkandet skall jag fatta mig kort. Jag stöder det helt och hållet. Jag har dock litet svårigheter med betänkandet av kollega Bontempi. I en gröt av ord behandlar han diverse vitt skilda ämnen. På ett demagogiskt sätt påstår han att de europeiska medborgarna skulle känna olust inför avsaknaden av europeisk lagstiftning inom olika områden och bortskaffandet av nationella rättssystem. Att han tar upp det som orsak till organiserad brottslighet och olika samhällsproblem är verkligen anstötligt. Det finns inget starkt krav hos den europeiska allmänheten på något sådant som ett europeiskt medborgarskap. Däremot på frihet, säkerhet och rättvisa. Hur det skall åstadkommas är inte särskilt viktigt för de flesta medborgare. Att det endast kan ske via en europeisk strategi är nonsens.
Ett annat exempel är en europeisk stadga för mänskliga rättigheter. Meningen med det undgår mig helt och hållet om man inte vill ha en europeisk grundlag som inledning till en europeisk stat. Det finns mer att nämna, men jag nöjer mig med att säga att jag inte kommer att stödja det här onyanserade och ibland demagogiska, i varje fall röriga, betänkandet.

Lukas
Herr ordförande! Det yttrande av den österrikiske kejsaren som Schmid citerade karaktäriserar mycket träffande bekämpandet av barnpornografi. De framlagda ändringsförslagen utgör därför en betydande förbättring. Den tilltagande och helt ohämmade människoföraktande utbredningen av pedofilbilder och -verksamhet via Internet gör delvis om den moderna informationstekniken från en välsignelse till en förbannelse för mänskligheten. Den organiserade brottsligheten kan även inom området för skändande av barn och missbruk av Internet endast framgångsrikt bekämpas om EU agerar gemensamt och om framför allt medlemsstaterna samarbetar med varandra och starkare samarbetar med tredje land.
Därvid är det emellertid också nödvändigt att harmonisera bestämda begrepp som åldersgränsen inom det straffrättsliga området. I annat fall kan det uppstå rent absurda situationer. Till exempel lever en tysk medborgare, dömd i Belgien till fem års fängelse för skändande av barn, för närvarande på fri fot i Tyskland och blir inte utlämnad, eftersom det brott han begått i Belgien inte är straffbart i Tyskland på grund av att åldersgränsen i de bägge länderna skiljer sig.

Andersson
Herr ordförande! Jag skall koncentrera mig på d'Anconabetänkandet. Jag vill börja med att tacka föredraganden. Vi har ju haft ett flertal debatter om narkotikapolitiken i denna kammare. Ibland har debatterna varit väldigt intensiva och mycket känslomässiga. Jag måste säga att detta betänkande från d'Ancona är mycket, mycket bättre än de betänkanden som vi tidigare har diskuterat. Jag tycker att detta bäddar för att vi i framtiden skall kunna föra en saklig debatt om narkotikapolitiken. Det innebär inte att vi i alla detaljer kommer att vara överens i framtiden. Nej, det tror jag inte, eftersom vi ju kommer från olika länder med olika traditioner. Jag tycker exempelvis att vi ibland lägger för stor vikt vid så kallad harm reduction , medan jag skulle vilja lägga större vikt vid de tidiga insatserna och förebyggande insatserna.
Jag måste dock säga att jag instämmer i nästan alla föredragandens synpunkter, t.ex. att en kommissionär skall ha ansvaret för att vi skall försöka hitta alternativ till fängelsestraff, eftersom fängelse ju inte är någon lösning på narkotikaproblemen, och att vi skall ha en utvärdering av de behandlingsmetoder som finns; vi vet nämligen att det finns bättre och sämre behandlingsmetoder, men det finns brister i utvärderingarna av dem.
Avslutningsvis tycker jag att vi skall vara stolta över en sak som vi gemensamt, parlament och kommission, har kunnat åstadkomma under denna period, nämligen arbetet mot syntetiska droger. Om det är något som vi har åstadkommit gemensamt under denna period, så är det just att inleda detta mycket viktiga arbete, kampen mot de syntetiska drogerna. Det vill jag tacka både mina kolleger i parlamentet och kommissionen för.

Pirker
Herr ordförande! Vi för i dag egentligen en säkerhetsdebatt i två block. I det första blocket skulle jag vilja välja drogproblemet. Detta har en enkel orsak: För närvarande använder mer än 5 miljoner ungdomar i Europeiska unionen syntetiska droger. Vi måste i alla betänkanden tillsammans fastställa att drogkonsumtionen och även handeln med droger tyvärr tilltar påfallande. Vi behöver effektiva antidrogstrategier i Europeiska unionen. Även om vi eftersträvar detta, så är vårt problem emellertid att dessa, på grund av den mångfald åtgärder som vi företar inom ramen för våra strategier, inte alltid är klart igenkännliga för befolkningen. Antidrogstrategierna löper över tre pelare, vi har flera handlingsplaner och en mångfald av betänkanden om drogproblematiken. Vi är i trängande behov av enighet i påståenden och därmed igenkännlighet i våra strategier.
Jag skulle vilja välja några punkter som jag tror är mycket väsentliga. För det första borde vi så vitt möjligt som en signal vänja oss vid att tala om antidrogstrategier, inte om drogstrategier. Det gäller även alla betänkanden som handlar om detta. För det andra borde det som vi har företagit oss här varaktigt företrädas, nämligen att det även i framtiden får förekomma någon liberalisering och ingen legalisering av produktion, försäljning och konsumtion av droger. Det får inte vara Europeiska unionens framtid att det finns hasch i tobaksbutiker eller heroin via sjukförsäkringsbesked. Det kan aldrig vara vår verklighet.
För det tredje måste vi föra vår drogdebatt på ett avideologiserat sätt. Vi behöver pragmatiska, effektiva utgångspunkter för lösningar som räcker från förebyggande åtgärder över repression till stöd till missbrukare, varvid jag menar att vi skall vidta förebyggande åtgärder framför allt i skolorna, för där når vi alla ungdomar i Europeiska unionen. Jag föreslår åter en gång att vi främjar åtgärder på frivillig grund. Jag är tacksam för att kommissionären även tillförsäkrat oss stöd. På detta sätt borde skolorna i Europa på frivillig grund förklaras vara drogfria zoner. Samarbetet med den kemiska industrin, till exempel i bekämpandet av prekursorer, borde förbättras och utbyggas. Då det gäller repressionen måste det vara frågan om att bygga ut Europol, ge stöd till polisen, driva det rättsliga samarbetet framåt och sammantaget påbörja stöd till missbrukare.
Slutligen måste Europa bli igenkännbart som säkerhetsgemenskap i alla strategier. Här hyser jag ingen fruktan när jag betraktar betänkandena, som exempelvis Nassauers och Wiebengas betänkanden. Där krävs starka åtgärder, och jag önskar mig ytterligare starka åtgärder på det särskilda toppmötet i Tammerfors.

Blak
Herr ordförande! Det kan sägas på ett mycket enkelt sätt. Idén om ett införande av en gemensam europeisk åklagarmyndighet bör skrotas. Vi skall inte ha en gemensam europeisk straffrätt eller åklagarmyndighet. Man kan bekämpa kriminalitet lika effektivt med de befintliga instrumenten, inklusive Europol och konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål. Vi kan lätt stärka samarbetet mellan medlemsstaterna om efterforskning och rättsliga åtgärder, utan att vi nödvändigtvis måste ha enhetliga bestämmelser och en europeisk åklagarmyndighet. Man bör inte harmonisera för harmoniseringens egen skull, och i realiteten är det inte så stora skillnader mellan medlemsstaternas straffrätt att de inte kan överbryggas med befintliga mellanstatliga instrument. Vi kan lätt säkerställa en effektiv efterforskning utan att behöva överlåta detta till överstatliga instanser. Europol är ett bra exempel på detta, och Europol skall förbli mellanstatligt. Det skall inte utvecklas till en europeisk polismyndighet med operativa befogenheter. I Nassauer-betänkandet föreslås att Europol läggs in under kommissionen, med utökade kontrollbefogenheter för Europaparlamentet. Det är en riktigt dålig idé. Den parlamentariska kontrollen över Europol ligger formellt sett bra hos de nationella parlamenten, även om man kan tvivla på att de själva har förstått detta, och därför är det kanske en bra idé att man också lämnar rapport till Europaparlamentet som ser seriöst på sina kontrollbefogenheter. Kontrollen över personuppgifter ligger bra hos de nationella myndigheterna. Europol är ett mellanstatligt samarbete, och i Amsterdamfördraget utesluts lyckligtvis alla försök till att göra polissamarbetet överstatligt.

Thors
Herr ordförande! Det är viktigt med parlamentarisk övervakning av det som sker i tredje pelaren, det är vi väldigt eniga om. Jag tror bara att vi har många erfarenheter av hur svårt det är att åstadkomma det, speciellt när vi har den styrelseform som vi har med " mjuka" rättigheter. Jag blir många gånger väldigt upprörd över att vi ser rekommendationer som har behandlats i en rådsarbetsgrupp, men sedan visar det sig att vi först i förverkligande skede kommer att kunna se över vad de verkligen betyder. Jag upplever att vi kommer att få den typ av frågor igen när det gäller telefonövervakning. Vad gäller detta är rådets attityder mycket viktiga; våra rättigheter måste respekteras, och vi måste få den tid som behövs för att kunna påverka.
En sådan rekommendation som nu håller på att förverkligas är frågan om den omvända bevisbördan vad gäller beslagtagande av egendom som har vunnits genom brott. Jag är rädd för att vi får ganska " mjuka" regler för detta, och att de kan användas på ett sätt som kränker medborgarnas rättigheter. Även mitt hemland, Finland, verkar nu gå in för att förverkliga denna rekommendation.
Föredragande Bontempi vill också att vi skall utreda frågan om en europeisk stadga för mänskliga rättigheter, att EU skulle utarbeta en sådan. Det tyska ordförandeskapet har också talat om detta. Jag vill här säga: Låt oss utreda, men vi måste ta det litet sakta i backarna. Jag tror inte att vi behöver nya instrument, men vi behöver ett effektivare förverkligande av de som finns. Jag skulle gärna se att den europeiska sociala stadgan blir en del av det regelverk som vi följer, och att vi får effektivare mekanismer för uppföljningen också på denna punkt.
Sedan hoppas jag till slut, liksom alla andra här, att det extra toppmötet i Tammerfors i Finland blir en framgång och att vi där får konkreta beslut till stånd. Vi behöver inte långa handlingsprogram, utan vi behöver konkreta och balanserade åtgärder, också sådant som är till nytta för den vanliga, goda medborgaren.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Amsterdamfördragets ikraftträdande nästa månad kommer att ge unionen mycket större spelrum än i dag att vidta aktiva åtgärder i syfte att effektivisera den inre marknadens funktionsförmåga. Detta är bra, men problemet är att unionens medlemsländer än så länge inte haft en tillräckligt klar vision om vad som skulle vara det effektivaste sättet att utveckla samarbete inom den tredje pelaren. Det finns till exempel olovligt stora skillnader mellan medlemsländernas standarder för kontroll av de yttre gränserna.
De problem som florerar på den inre marknaden, såsom ökning av narkotikahandeln och allt mångsidigare narkotikautbud, människosmuggling och den gemensamma delorsaken till alla problem, den bristande kontrollen av unionens yttre gränser, förutsätter att man låter Europols framtida roll växa sig ännu större än vad som föreskrivs i Amsterdamfördraget. Europol får inte enbart förbli ett byråkratiskt centralt ämbetsverk.
Lyckas man inte intensifiera EU: s polis- och tullsamarbete kan den inre marknaden inte förutspås någon rosenskimrande framtid, speciellt med tanke på att unionens kommande östutvidgning till exempel i vilket fall som helst kommer att skapa ytterligare tryck och aldrig tidigare skådade utmaningar både på unionens yttre gränskontroll och på bekämpningen av den organiserade brottsligheten. Europol måste ha omfattande befogenheter att samordna utredningsfall, vilket skulle ge organisationen möjlighet att omedelbart efter fördragets ikraftträdande koppla in alla europeiska länder på samarbetet, inklusive de östeuropeiska länder som ansökt om medlemskap i EU.

Gradin
Herr ordförande! Kvällens debatt visar hur mycket som återstår att göra på det inrikes och rättsliga området. Det nya fördraget träder i kraft inom kort. Därmed får vi ett ambitiöst formulerat mål att arbeta mot, nämligen att bevara och utveckla Europa som ett område av frihet, säkerhet och rättvisa.
Kombinationen av begreppen frihet, säkerhet och rättvisa ger en enkel och klar anvisning om inriktningen av det framtida arbetet. Det är människors vardagliga livsbetingelser som samarbetet skall handla om. Samtidigt ligger det en svårighet i att dessa frågor spänner över så pass olikartade verksamhetsområden. Därför måste också våra målsättningar skräddarsys för att passa varje individuellt samarbetsområde. Det är ett grannlaga arbete som jag hoppas blir ett huvudtema för toppmötet i Tammerfors i höst.
Bontempibetänkandet utgör här ett viktigt bidrag. Det bekräftar att vi måste vänja oss vid att tänka på Europa som ett gemensamt rättsligt område. Jag välkomnar särskilt att föredragande Bontempi i sitt betänkande betonat just individens rättigheter.
Det nya fördraget innebär fördelar på en rad olika områden. Schengen blir exempelvis en del av unionssamarbetet, EU-medborgarnas fria rörlighet blir förhoppningsvis äntligen verklighet fullt ut. Frihet i Europa kan inte reserveras enbart för EU: s medborgare. Det måste gälla alla som lever och vistas lagligen hos oss. Detta är ett viktigt politiskt budskap med potentiellt mycket långtgående konsekvenser för hela det framtida samarbetet. Jag hoppas att det är en uppfattning som delas av detta parlament.
Dessutom betyder frihet mer än fri rörlighet. Frihet innebär också rätt att leva i ett samhälle som effektivt ingriper mot dem som ställer sig över lagarna. Europatanken förutsätter därför att alla medlemsstater har förtroende för varandras förmåga att handskas effektivt med exempelvis organiserad brottslighet. Detta är i hög grad vad Europol handlar om. Dess mandat är brett formulerat. Vi har fått de verktyg som vi länge har väntat på i kampen mot den organiserade brottsligheten. Föredragande Nassauer pekar i sitt betänkande på nödvändigheten av att Europol snabbt kan få utökade operativa befogenheter. Jag håller med om att Europol på sikt måste få befogenheter som gör att samverkan mellan polis- och tullmyndigheter i medlemsstaterna blir så effektiv som möjligt. Amsterdamfördraget öppnar den möjligheten.
Dessförinnan gäller det för Europol att komma i gång fullt ut med det mandat som organisationen redan har. Dess trovärdighet bygger i hög grad på att kriminalpolis och tull i medlemsstaterna ser ett mervärde i samarbetet. Nyttan av Europol står i direkt proportion till antalet slutförda brottsutredningar, där stödet från Europol kan sägas ha fört arbetet framåt. En annan fråga gäller hur organisationen i framtiden skall övervakas. Vad gäller detta finns olika erfarenheter från olika medlemsstater. Den dagen då ett nytt fördrag skall utarbetas måste detta utan tvekan bli en central fråga.
När vi talar om brottsbekämpning handlar det också om rättsligt samarbete. När polisens och tullens arbete är klart, skall åklagare, advokater och domare ta vid. Skillnaderna mellan medlemsländernas regler på det straffrättsliga området är betydande. Det som är kriminellt i ett medlemsland är inte nödvändigtvis det i ett annat. Definitionen av t.ex. organiserad brottslighet eller ålder för vad som är att betrakta som sexuellt utnyttjande av barn varierar. Till detta kommer att samarbetet mellan domstolar är underutvecklat. Vi har en rad exempel, inte minst inom bedrägeriområdet, där detta har utnyttjats av den internationellt organiserade brottsligheten. Jag håller därför med ledamot Wiebenga om att vi måste söka en lösning på detta. Vi måste helt enkelt täppa till de kryphål som finns. Min uppfattning är att vi först och främst borde försöka enas om vilka brottstyper som bör betraktas som särskilt allvarliga i alla medlemsstater. Korruption, människohandel, narkotikasmuggling, våldtäkt, sexuellt utnyttjande av barn och terrorism är några exempel på brott som bör åtföljas av likvärdiga, kännbara straff. Amsterdamfördraget ger oss här möjlighet att enas åtminstone om minimiregler.
Lika viktigt är att procedurreglerna fungerar i en internationaliserad rättsmiljö. Vad det handlar om är att få våra rättsvårdande myndigheter att arbeta effektivare tillsammans, trots de skillnader som finns. Därigenom underlättar vi för EU: s medborgare att få verklig tillgång till rättssystemet, oberoende av i vilket medlemsland de befinner sig.
Wiebengabetänkandet om straffrättsförfaranden, Corpus juris, presenterar en modell för hur rättssystemet inom EU kan samverka mer effektivt. I centrum står skyddet av gemenskapens finansiella intressen. I betänkandet föreslås bland annat en långtgående straffrättslig harmonisering inom detta område. Det föreslås också att en europeisk åklagarmyndighet upprättas för att arbeta med brott mot finansiella intressen. Corpus juris-modellen är ambitiös - många skulle säga orealistisk. För egen del tycker jag att det är för tidigt att avfärda Corpus juris. Låt oss i stället avvakta den uppföljningsstudie som pågår. Jag håller med föredraganden om att det under alla förhållanden finns anledning att stärka samarbetet mellan åklagare och undersökningsdomare inom unionen.
Under de senaste månaderna har vi upprörts av ett antal avslöjanden om barnpornografi på Internet. Pojkar såväl som flickor exploateras på de mest avskyvärda sätt. Av omsorg om dessa barn måste vi motverka dessa brott med all kraft. Det handlar emellertid också om att rensa Internet. Detta enastående kommunikations- och informationsnät måste så långt möjligt hållas rent från barnpornografi. Schmidbetänkandet beskriver de svårigheter som vi står inför. Det räcker inte bara med ökade resurser och förstärkt samarbete mellan poliser. Samarbetet måste fördjupas mellan myndigheter och Internetindustrin. Det gäller att snabbt sprida erfarenheter och tekniska kunskaper som gör att hemsidor med barnporr kan filtreras bort.
Den gemensamma åtgärden från hösten 1998 handlar just om att förbättra detta samarbete. Den betonar särskilt betydelsen av att industrin och offentliga myndigheter samverkar. Vidare åtar sig medlemsländerna att se över vilka särskilda krav som kan ställas på den som tillhandahåller Internettjänster. Vi bör också verka för att gemenskapsprogram som Stop och aktionsplanen för missbruk av Internet fullt ut utnyttjas för att stödja samarbetet under den gemensamma insatsen.
Jag håller med föredragande Schmid om att man kan gå längre. Jag tänker i första hand på att göra all hantering av barnpornografi till en kriminell handling i alla medlemsländer samt att införa en gemensam åldersgräns för definitionen av " barn" inom unionen. Jag är medveten om att detta är lättare sagt än gjort. Samtidigt vet jag också att rättsmedvetandet i Europa kräver kraftfulla insatser mot allt vad sexuell exploatering av barn heter. Förutsättningarna för att flytta gränserna för det möjliga borde därför vara utomordentligt goda.
Låt mig avslutningsvis få säga ett par ord om d'Anconabetänkandet och kampen mot droger. Unionens nuvarande handlingsplan mot droger går ut i år. Europeiska rådet har därför bett kommissionen utarbeta en ny handlingsplan. Det arbetet har pågått under vintern och är nu i stort sett avslutat. Jag hoppas, trots rådande omständigheter, kunna lägga fram förslaget.
Ledamot d'Ancona lyfter i sitt betänkande särskilt fram betydelsen av preventiva insatser. Det kommer också att vara ett huvudtema i kommissionens förslag. Detta ligger helt i linje med de riktlinjer som antogs förra sommaren i Förenta nationernas specialmöte om droger. Vi kommer också att fästa stor vikt vid det som vi kallar en integrerad och global strategi. Isolerade insatser förslår inte hur väl genomförda de än är. Allt vi gör på detta område måste hänga ihop och bilda en enhet. Det förebyggande arbetet måste exempelvis lägga grunden för de insatser som görs för att beivra narkotikabrottslighet och missbruk. En restriktiv grundsyn måste alltid kopplas till ett starkt socialt engagemang. Det är självklart så, att de åtgärder som vidtas nationellt måste ta hänsyn till de effekter som kan drabba det internationella samfundet i övrigt.
Drogfrågorna förblir prioriterade. Människor förväntar sig klara och tydliga signaler också från unionen om hur vi griper oss an de utmaningar som ligger framför oss. Det är därför viktigt att det finns ett helhjärtat engagemang från Europeiska unionens samtliga institutioner. Jag vet att också föredragande d'Ancona är nöjd med det interinstitutionella samarbetet som under senare år har etablerats mellan parlamentet, kommissionen och rådet när det gäller just kampen mot drogerna. I sitt betänkande lyfter hon också fram nödvändigheten av ett väl fungerande samarbete samt samordning av insatser. Jag håller helt med om det och hoppas innerligt att det samarbete som vi nu har lyckats bygga upp kommer att utvecklas ytterligare under de kommande åren.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Migration, asylrätt och integrering av flyktingar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0143/99 av Reding för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om strategidokument om migrations- och asylpolitik (9809/2/98 - C4-0051/99-99/0905(CNS)), -A4-0138/99 av Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor omI.förslaget till rådets akt om upprättande av ett protokoll till konventionen om inrättande av " Eurodac" för jämförelse av asylsökandes fingeravtryckII.utkastet till protokoll upprättat på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, till konventionen om inrättande av " Eurodac" för jämförelse av asylsökandes fingeravtryck (12298/98 - C4-0673/98-98/0916(CNS)), -A4-0115/99 av Zimmermann för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor omI.förslag till rådets beslut om ett handlingsprogram för att främja integreringen av flyktingar (KOM(1998)0731 - C4-0049/99-98/0356(CNS))II.förslag till rådets beslut om en gemensam åtgärd antagen av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen med åtgärder för att praktiskt stödja mottagande och frivillig repatriering av flyktingar, fördrivna personer och asylsökande (KOM(98)0733 - C4-0050/99-98/0357(CNS)), -A4-0118/99 av Terrón i Cusi för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor omutkast till gemensam åtgärd från ordförandeskapet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om inrättandet av ett system för tidig varning för översändande av uppgifter om olaglig invandring och olagliga nätverk för invandring (5001/99 - C4-0046/99-99/0909(CNS)).

Reding
Herr ordförande! De senaste veckorna har säkert öppnat ögonen på alla dem som ännu inte hade förstått.
Dramatiken med dessa hundratusentals människor som tvingats fly från Kosovo har tydligt visat att migrationspolitiken i allmänhet - och särskilt asylpolitiken - inte längre kan lösas av nationerna individuellt. Det är bara gemensamt, alla tillsammans, som européerna kan bemöta detta allvarliga problem. Men det räcker inte att lägga fram lärda eller högtidliga förklaringar. Dessa måste också följas av åtgärder, av konkreta politiska handlingar. Men det är just det som är den ömma punkten.
Enligt Maastrichtfördraget, som endast ändrats litet genom Amsterdamfördraget, är det regeringarna som måste ta det politiska initiativet när det gäller migrations- och asylpolitik. Den mellanstatliga politiken fungerar inte. Drygt ett tjugotal konventioner eller gemensamma åtgärder har undertecknats. De väntar på att ratificeras, hittills förgäves. De är alltså ineffektiva, onödiga.
Vad som är ännu allvarligare är att texten som skulle ha hjälpt oss mycket i Kosovo-krisen, i detta fall " den gemensamma åtgärden angående tillfälligt skydd för personer som fördrivits till följd av konflikter" ännu inte har godkänts av rådet. Det är inte på detta sätt som politiken kommer att kunna fungera effektivt i Europa.
När det gäller migrations- och asylpolitik är det Europas brist, oförmågan att fatta gemenskapsbeslut med kvalificerad majoritet, som är hindret.
Det är därför positivt att rådets österrikiska ordförandeskap på nytt satt fart på debatten genom att lägga fram ett strategidokument om unionens migrations- och asylpolitik. Det är inför denna framtida politik, som vi hoppas kommer att bekräftas vid det extra Europeiska rådet i Tammerfors, som parlamentet lägger fram sin syn på området.
För det första vill vi inte att man blandar ihop migration och asyl. Rätten att begära politisk asyl är en grundläggande rättighet som bygger på Genèvekonventionen. Den kan man inte göra avsteg från. Vi måste däremot uppnå en viss harmonisering när det gäller villkoren för att ta emot flyktingar samt rationalisera och påskynda förfarandena för att behandla asylansökningar samt solidariteten mellan medlemsstater när det gäller fördelningen av flyktingar och kostnaderna på grund av en massiv tillströmning av fördrivna personer. När det gäller migration på grund av arbete måste vi stödja alla ansträngningar för att legala invandrare fullständigt skall integreras i det samhälle som de positivt bidrar till.
Den illegala invandringen är något helt annat och den måste bekämpas effektivt, särskilt de brottsliga konsekvenserna. Den illegala invandringen och människohandeln är nya verksamhetsområden för den stora organiserade brottsligheten. Det är bara genom att samordna medlen för effektiv bekämpning som de europeiska länderna kan stoppa denna den mest omänskliga brottsligheten.
Mina damer och herrar, kära kolleger! Migrations- och asylpolitiken är en framtidsfråga. Antingen kommer vi gemensamt att kunna angripa problemen och föreslå effektiva lösningar eller också riskerar vi att misslyckas. Europaparlamentet vill inte ha ett sådant misslyckande. Vi föreslår därför en effektiv och genomförbar handlingsplan och förväntar oss att regeringarna agerar och tillämpar den.

Pirker
Herr ordförande, fru kommissionär! Mitt betänkande handlar om diskussionen om " Eurodac" -systemet. " Eurodac" är ett system som möjliggör för oss att ta fingeravtryck av asylsökande och jämföra dem, och detta har ett trefaldigt mål: Mål 1 är att det blir möjligt för oss att effektivt genomföra missbruksbekämpning. Vi fastslår nämligen att det allt oftare handlar om flerfaldiga asylansökningar. Vad som här äger rum är socialt missbruk. Slutligen fastslår vi att allt fler brottslingar söker asyl för att undvika konsekvenser av utlänningslagstiftningen. Vad vi också fastslår är att allt fler illegala invandrare söker asyl när de grips efter att illegalt ha passerat gränsen.
Det andra målet jämte missbruksbekämpning är att nå en indirekt belastningsfördelning. Det motsvarar åter Dublin och genomförandet av Dublinkonventionen att människor som är på flykt söker asyl där de för första gången har säker mark under fötterna, och dessa länder är sedan skyldiga att handha asylförfarandet.
Det tredje och mycket väsentliga är att optimal och snabb hjälp ges till de verkliga flyktingarna, de som verkligen är förföljda, genom att det finns färre asylansökningar, att förfaranden genomförs snabbare och att pengar som står till förfogande effektivt ställs till förfogande för dem som faktiskt har rätt till asyl.
Vad har lett fram till detta betänkande? Det första som förelåg var Eurodac-konventionen. Men som vi vet blev dokumentet visserligen färdigt, och det finns en överenskommelse i rådet, men det finns ingen underskrift av dokumentet och till följd av detta naturligtvis ingen ratifikation. Fastän det inte finns någon ratifikation har man brytt sin hjärna om att utvidga systemet, nämligen till att innefatta tagande av fingeravtryck även hos illegala flyktingar som grips vid gränsen eller i landet för att jämföra dem och fastställa om en asylansökan redan gjorts någonstans, även det för att på ett effektivt sätt göra Dublinkonventionen genomförbar.
Detta protokoll och denna överenskommelse har lett till att parlamentet uppmanats att avge en ståndpunkt, nämligen en ståndpunkt inom en relativt kort tid och det fastän ingen ratifikation föreligger och fastän det fastställts i rådet att en ny förordning från kommissionens sida ändå är att räkna med efter Amsterdamfördraget och dess verkställande. Parlamentet har diskuterat i utskottet och var enhälligt av den åsikten att det trots detta skulle avges en ståndpunkt, nämligen helt enkelt för att kommissionen i sitt förslag skall kunna inarbeta parlamentets idéer enligt Amsterdamfördraget.
Detta betänkande, som jag har lagt fram av den anledningen, diskuterades två gånger, och när omröstning hölls den 16 mars ändrades situationen, en helomvändning från PSE: s, De grönas och några andras sida. Plötsligt ville man nämligen inte ha något betänkande längre och avslog därför förslaget. Jag noterar som föredragande vad resultatet blev i utskottet, även om jag inte delar åsikten, för min åsikt är - som tidigare också var hela utskottets enhälliga åsikt - att åtgärden " Eurodac" är nödvändig som bekämpning.
Tillåt mig nu - inte som föredragande, utan som parlamentsledamot och företrädare för Europeiska folkpartiets grupp - att kort göra ytterligare några anmärkningar om detta. Vad som skedde här i slutet av debatten var ett eländigt skådespel, eftersom den socialdemokratiska gruppen och andra har givit efter för sitt vänsterklientel och inte varit beredda att ge en signal i den meningen att missbruk inom asylområdet absolut skall bekämpas och att man måste tillvarata parlamentets befogenheter att på förhand förelägga kommissionen förslag som förstärker vår ställning, speciellt inom området för asylansökan, vederbörligt genomförande och missbruksbekämpning.
Till slut en vädjan till alla förnuftiga krafter i denna kammare att vid omröstningen i morgon stödja rådsförslaget och ge en stark signal om indirekt belastningsfördelning och missbruksbekämpning.

Zimmermann
Herr ordförande, kära kolleger! Båda förslagen från kommissionen har lagts fram vid en tidpunkt då asylpolitikens betydelse för Europeiska unionen tydliggörs på ett skrämmande sätt. Den avser alla stadier som en flykting genomlöper i unionen: mottagandet, vistelsen och återvändandet till ursprungslandet. Tyvärr kommer de gemensamma åtgärderna inte att godkännas av rådet innan Amsterdamfördraget träder i kraft. Detta betyder att kommissionen på grundval av det nya fördraget måste lägga fram ett förslag om en förordning eller en riktlinje, då det ju då inte längre kommer att finnas några gemensamma åtgärder. Den var hittills också mycket bra förberedd.
Jag har dock genomfört och inrättat en större förändring av handlingsprogrammet för främjande av integrering av flyktingar. Mina ändringar avser målgrupperna, målen och gemenskapens åtgärder. De har också mottagits med stort bifall av experter. Det måste stå klart vad vi menar med integration. Har endast erkända flyktingar rätt till integrationsåtgärder eller även de som bara stannar en kort tid hos oss? Slutligen kan integrationsåtgärder även vara motiverade för att den frivilliga återresan till ursprungslandet skall få ett positivt förlopp. Här ligger också sammanhanget mellan åtgärdsprogrammet och de gemensamma åtgärderna.
Vårt högsta mål med integrationsåtgärderna är att flyktingarna får ett liv som de själva bestämmer över i mottagningslandet och att de aktivt kan delta i samhällslivet. Vi föredrar därför åtgärder som möjliggör en självständig inkomst samt åtgärder som inbegriper medborgare och flyktingar på samma sätt. Jag hoppas därför att detta förslag, med mina ändringsförslag, om vilket omröstning sker i morgon skall tas emot positivt.
Låt mig nu säga ytterligare någonting principiellt. Kosovokrisen visar att vi är i trängande behov en gemensam asyl- och invandringspolitik. För många frågor är ouppklarade och förhindrar en snabb reaktion inför flyktingeländet. Vi saknar för det första en flyktingdefinition. Om kosovoflyktingarna finns här ingen diskussion. De förföljs på grund av sin tillhörighet till en etnisk grupp och är därför under alla omständigheter konventionsflyktingar.
För det andra: det tillfälliga skyddet. Om inte rådet försummat att anta kommissionens förslag skulle vi nu kunna hantera kosovoflyktingarna annorlunda. Kosovotragedin visar också att asylpolitik endast under överskriften " bekämpning av illegalitet" helt förbigår verkligheten. Vi måste åter koncentrera oss mycket mer på den internationella solidariteten och behoven hos flyktingar. Det handlar i dag framför allt om att förhindra att Balkan, varifrån ett krig redan utgått under detta sekel, genom denna tragedi blir till en krutdurk. Om flyktingarna inkvarteras i området kommer det inte bara att förorsaka stora kostnader, utan framför allt - och det anser jag viktigt - att göra många samordningsåtgärder nödvändiga och även kräva mycket energi för att faktiskt kunna hjälpa dessa människor. Jag föreställer mig att det endast är möjligt om vi gemensamt åstadkommer detta på europeisk nivå.
En sådan åtgärd kan bara lyckas genom avtal och samarbete med berörda personer. Kosovokrisen visar att Genèvekonventionen om flyktingar på inget sätt är föråldrad. Den reglerar precis de punkter som medlemsstaterna i dag fortfarande inte kan enas om. De rika europeiska ländernas schackrande kring mottagandet av inte ens - och det tycker jag att vi verkligen måste smälta - inte ens en tiondel av de människor som irrar omkring på Balkan är skamligt!

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag deltar här i egenskap av föredragande och föredragande av yttrandet, dock för två olika betänkanden.
För det första vill jag ta upp rådets gemensamma åtgärdsprogram för upprättandet av ett system för tidig varning för information om illegal invandring och illegala invandringsnätverk.
Vi menar att detta i huvudsak innebär att " utvidgningsländerna" också bör omfattas av det beslut som antogs 1992 om inrättandet av ett centrum för information, diskussion och utbyte i frågor som rör passage av gränser och invandring, och att arbetet i fråga skall inriktas på att snabbt upptäcka möjliga fall av invandring, en massiv sådan förmodar vi.
År 1992 var parlamentet kritiskt inställt till detta informationscentrum. Cirefi borde redan ha spelat en viktig roll för den illegala invandringen och människohandeln.
Med det här förslaget bör " utvidgningsländerna" , om de kan, samarbeta. Jag tycker också att förslaget skapar en viss osäkerhet, samma osäkerhet som när centrumet inrättades. För det första är förslaget svårförståeligt, och det blir allt svårare att förstå ju närmare en ratificering av Amsterdamfördraget vi kommer, eftersom kommissionen inte är involverad i det här arbetet. Det är svårförståeligt och det nya meddelandet gör inte saken bättre. Det är dock inte bara detta som får mig att betvivla hur effektivt och nödvändigt förslaget egentligen är.
För det första, herr ordförande, vilken information vi vill ha? Hur vill vi få den? Vet vi inte vad som händer i vår omgivning? Jag tycker det är konstigt. Inget har varit mera förutsägbart än den humanitära kris som vi nu ser på tv, som vi nu har i Europa, i Kosovo. Inget är mera förutsägbart, och här behövs inga larmrapporter utan jag säger det, än att man i Gibraltar sund och i Medelhavet åter kommer att få se ett stort antal människor som i skydd av det goda vädret försöker ta sig över sundet på primitiva båtar i dålig kondition.
Vi vet i alla fall att den illegala invandringen är något som oroar och parlamentet tänker ta sitt ansvar. Vi tycker att kommissionens bristande samarbetsvilja är märklig, vilket vi redan tidigare har sagt. Kommissionen kan förmodligen räkna med Eurostat och inom kort även med Schengens informationssystem eller med det europeiska informationssystemet, aktiviteter som jag menar mycket väl skulle inrymmas här så att vi inte fördubblar uppdrag, funktion och struktur.
På grund av mina betänkligheter (beträffande vad man kommer att göra med åtgärdsprogrammet och beträffande själva centrumet) hade jag som föredragande faktiskt tänkt avvisa förslaget i fråga. Men som jag tidigare sade så är vi medvetna om den dramatik den illegala människohandeln orsakar i Europa. Vi uppmanar därför rådet att inom loppet av ett år och med beaktande av Amsterdamfördraget lägga fram ett nytt förslag till förordning. Vi uppmanar också rådet att i åtgärdsprogrammet för det nya förslaget inkludera Medelhavsområdet och de central- och östeuropeiska länderna.
Herr ordförande, jag går nu över till att kommentera mitt yttrande och det betänkande Reding lagt fram om migration, asylrätt och integrering av flyktingar.
Först och främst vill jag tacka föredraganden för ett väl utfört arbete och för att hon på så kort tid lyckats föra fram ett så pass kontroversiellt betänkande. Jag tror att vi alla i kammaren uppskattar att vi får uttala oss i frågan i tid och innan vi avslutar vårt arbete.
Jag välkomnar rådets dokument, främst på grund av att det gynnar den debatt som måste hållas vid de europeiska institutionerna och mellan institutionerna och unionens medborgare.
Å utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågors vägnar vill jag påpeka att migrationspolitiken och det sätt vi i vår europeiska union tar emot de " legala" invandrarna kommer att bli en allt viktigare fråga i våra relationer till tredje land. Som exempel kan nämnas de diskussioner vi för närvarande för med Medelhavsländerna för ett undertecknande av associeringsavtalen. Därför tycker jag att det är bra om vi kan se migrationsströmmarna inte bara i ett inrikespolitiskt perspektiv utan också i unionens perspektiv, genom den gemensamma utrikespolitiken eller utvecklingspolitiken.
Det viktigaste är dialogen med tredje land, förvisso i kombination med andra utvecklingsåtgärder, något som invandrarna själva bidrar till eftersom en stor del av deras inkomster går tillbaka till familjerna och därmed hjälper såväl dem som landet. Jag insisterar på att dialogen är det viktigaste. Viktigare än tvång, viktigare än repressiva åtgärder och viktigare än att påtvinga länderna våra åsikter. Dialogen är viktig och i dokumentet beaktas detta behov.
Vissa saker tycker jag mindre bra om, och nu talar jag mer å min grupps vägnar än å utskottets för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor vägnar. För det första, även om vi är glada över dokumentet så hade vi varit ännu gladare om vi hade fått ett kraftigt incitament av rådet, om de dokument kommissionen lagt fram de senaste månaderna, för att inte säga de senaste åren, hade godkänts.
Jag åsyftar här, vilket redan har nämnts, avtalet för flyktingskydd. Vi har ett överväldigande behov av ett sådant avtal. Jag åsyftar också mottagandet av medborgare från tredje land. Det hade varit betydligt bättre om vi hade fått ett klart och tydligt stöd och ett godkännande av åtgärderna i fråga än bara en kommentar, även om nu denna också är välkommen.
Vi behöver en asylpolitik - det ser vi nu - och vi behöver en migrationspolitik. Den sekund jag har kvar vill jag använda till att uppmana Europeiska folkpartiets grupp att, i överensstämmelse med hur kammaren röstade med anledning av avtalet för mottagande av medborgare från tredje land och med anledning av den debatt som rådet här har inlett, rösta för det betänkande i vilket förespråkas en reglering av de rättigheter som gäller för medborgare från tredje land som uppehåller sig legalt inom unionen. Detta är en enligt min mening viktig fråga.

Zimmerman
Herr ordförade! Som föredraganden för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt hade jag uppdraget att behandla den rättsliga frågan om tilläggsprotokollet till Eurodac-konventionen. Den första svårigheten med detta vara att det inte är bekant hur rådet ställer sig till Europaparlamentets yttrande om denna överenskommelse. När allt kommer omkring har Europaparlamentet i detta krävt vittgående dataskyddsrättsliga åtgärder som är minst lika betydelsefulla för tilläggsprotokollet.
Det andra problemet ser jag nu liksom tidigare i frågan om endast den illegala inresan eller endast den illegala vistelsen räcker för att man skall kunna ingripa så långt i en persons rättigheter. I denna fråga är jag av en helt annan åsikt än Pirker som talade nyss. När allt kommer omkring blir dessa personers fingeravtryck inte bara tagna och jämförda, utan också lagrade i åratal. Är det proportionerligt? Detta kan visserligen inte utskottet för rättsliga frågor besluta om, för det är enligt min åsikt en moralisk fråga. Sammantaget måste fastslås att rådet har ansträngt sig för skissera en text som säkerställer att de lagrade fingeravtrycken skall användas fram till genomförandet av Dublinkonventionen, fast den enligt min åsikt inte går tillräckligt långt.
En utvidgning av Eurodac-databasen, som krävts av föredraganden, måste bestridas tydligt. Därför har vi i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor röstat emot detta och uttalat oss för att detta betänkande inte godkänns. Vi har inte " gett efter" , som föredraganden säger, vi har bara tillkännagivit vår åsikt att vi inte är övertygade om att man utan vidare får behandla människor på detta sätt. Jag är av den uppfattningen att ett Europa i vilket alla data om vilken person som helst när som helst kan inhämtas inte är vårt Europa. Detta motsvarar inte heller min vision av Europa.

D'Ancona
Herr ordförande! Jag skulle med anledning av de betänkanden om asylpolitik som står på kvällens föredragningslista vilja komma med tre kommentarer. För det första så har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor de senaste åren gång på gång påpekat nödvändigheten av en harmoniserad strategi på området asyl och migration. De betänkanden som nu står på föredragningslistan, av Anna Terrón, av Zimmermann, Pirker och Reding, föregicks av resolutioner från Wiebenga, mig själv och Lindeperg. Reding har gjort ett mycket bra betänkande om jag får säga det.
Europaparlamentet har också det senaste året valt att upprätta en flyktingfond. Till detta står rådets oförmåga, och det är min andra anmärkning, i gräll kontrast. Oförmåga att enas om ett tillfälligt mottagande och en delning av bördan. Oförmåga att komma fram till en definition av vad en flykting egentligen är. Oförmåga att upprätta en gemensam fond för mottagande, integrering eller återvändande för personer med asylansökningar som avslagits. Det är obegripligt att viljan till samarbete saknas till och med under nuvarande förskräckliga förhållanden.
Sedan min tredje anmärkning, eller fråga egentligen. Hur är det möjligt att rådet för en sorts negativ flankeringspolitik som innebär att man låtsas att det visst finns en harmonisering? Asylsökande får alltså inte söka asyl i mer än en medlemsstat, beslutade man i Dublin. Därför infördes alltså ett system, Eurodac, som gör det möjligt att kontrollera asylsökandes fingeravtryck. Vi lade med mycket stor möda fram ett yttrande om det. Egentligen gick det redan för långt för oss. Att rådet nu vill utöka det systemet till att även omfatta illegala invandrare är verkligen att gå för långt. Vi vill inte ha några razzior och lika litet en sådan kränkning av den mänskliga kroppens integritet.
Vidare ansluter jag mig till vad Zimmermann redan har sagt om det. Vi vill endast en sak: en snabb och effektiv och mänsklig strategi för en europeisk asylpolitik. Det är beklagansvärt att vi därvid skall behöva fortsätta utan kommissionens insatser på det området. Jag tycker nämligen, och det vill jag säga, att kommissionären har gjort ett mycket bra arbete på det området. Vi får lov att vara utan dessa insatser, eftersom rådet tar tid på sig för att sammanställa en ny kommission och jag måste säga att vi nu egentligen endast behöver en sak, nämligen att rådet äntligen beslutar om att på ett bra sätt ta sig an den saken.

De Esteban Martín
Herr ordförande! Inom ramen för den gemensamma debatten spelar det gemensamma åtgärdsprogrammet för integrering av flyktingar, där Zimmermann är föredragande, en stor roll.
År 1997 hade Europaparlamentet det goda omdömet att inrätta en del nya budgetposter, vilket har möjliggjort att Europeiska unionen nu kan vidta vissa konkreta åtgärder i den här frågan.
Det är viktigt att framhålla att åtgärdsprogrammet kommer att bidra till att samordna gemenskapsinitiativen och de initiativ som tagits av medlemsländerna. En samordning som enligt min mening är grundläggande för åtgärdprogrammets vidareutveckling. Därför måste vi insistera på att samarbetet myndigheter emellan blir klart, tydligt och effektivt. Kommissionens agerande i det pilotprojekt som bedrivits de senaste två åren verkar inte ha varit särskilt tillfredsställande, medlemsländerna har inte vederbörligen informerats om de framsteg som har uppnåtts, och man har inte heller underlättat ett verkligt deltagande från deras sida. Fru kommissionär, felen måste avhjälpas och vi måste försöka få avkastning på tidigare vidtagna åtgärder. En utvärdering av tidigare uppnådda resultat skulle därför vara värdefull, allt för att undvika tidigare begångna misstag.
Å andra sidan, och med tanke på syftet med programmet för främjandet av ett transnationellt samarbete, allmänhetens åsikter etc., så är det viktigt att man även beaktar andra initiativ som tagits av Europeiska unionen, till exempel de som ingår i Europeiska socialfonden, åtgärdsprogrammet mot rasism eller andra program, som exempelvis " Ungdom för Europa" , som också kan få konsekvenser för flyktingarna. På det här sättet kan vi undvika ett dubbelarbete som bara skulle medföra splittrade bemödanden från vår sida.
När det gäller den gemensamma åtgärden om frivillig hemsändning, så är det enligt min mening viktigt att tänka på att stödet inte enbart bör gå till detta ändamål utan också till att förbättra de olika medlemsländernas flyktinganläggningar, och inte bara anläggningarna utan stödet bör också gå till att utbilda den personal som där arbetar så att de på ett lämpligt sätt kan bistå flyktingarna och ge dem det stöd som behövs för deras framtida integration.
Sett ur en annan synvinkel och utan att gå närmare in på den rättsliga grunden för godkännandet av åtgärdsprogrammet, som var artikel 235, vill jag bara påpeka att det kanske hade varit bäst att invänta ikraftträdandet av Amsterdamfördraget och vidta åtgärderna inom ramen för gemenskapsåtgärderna för att främja den sociala integreringen i enlighet med artikel 137 i Amsterdamfördraget.
Herr ordförande, fru kommissionär, även om så vore är vi mycket positivt inställda till förslagen, och vi hoppas att de antas så snart som möjligt.

Wiebenga
Herr ordförande! Den här debatten överskuggas av kriget i Kosovo. I två års tid har Europaparlamentet och Europeiska kommissionen pressat ministerrådet att anta en reglering för mottagande av hemlösa flyktingar och en fördelning av de ekonomiska kostnaderna vid storskaliga mänskliga katastrofer som nu i Kosovo. Erfarenheterna av en halv miljon bosniska flyktingar borde ha varit en läxa för Europeiska unionen. Det aktuella lagförslaget, en form av gemensamma åtgärder, antogs redan förra året av Europaparlamentet, men ministerrådet har inte gjort någonting åt det. Det finns ingen reglering för mottagande, däremot finns det en minimalt liten flyktingfond på cirka 15 miljoner euro. Å andra sidan har det inte anslagits några ekonomiska medel för nödhjälp. Det är alltihop mycket beklagansvärt.
Herr ordförande! Ministerrådets (rättsliga frågor) beslut om mottagande av flyktingar från Kosovo förra veckan går ut på adoption av flyktingar, mottagande i Balkanområdet alltså. Det är i sig ett bra beslut. Jag hänvisar till exempel till punkt 26 i Redings goda betänkande. Vi måste sträva mot att så snabbt som möjligt låta dessa människor återvända till Kosovo, till sina egna bostäder, etnisk rensning får nämligen inte accepteras som ett fullbordat faktum.
Herr ordförande! Det österrikiska ordförandeskapets strategidokument är en bra utgångspunkt för en ny europeisk migrations-och asylpolitik. Det är bara det att det måste vara det sista dokumentet. Nu måste det komma rättsliga åtgärder. d'Ancona sade det också. Det förra dokumentet, och det kom inte från rådet utan från kommissionen - det var från kommissionär Flynn år 1994 - har nästan inte alls genomförts. I debatterna om det, jag tar upp ett exempel, var det tal om ett kontrollcentrum för migration. Det var ett kontrollcentrum, en enhet i Europeiska unionen, som skulle få till uppgift att kartlägga tillståndet i ursprungsländerna. Det blev inget av med det. Nu talar vi, och då syftar jag på betänkandet av Terrón i Cusi, om ett varningssystem för illegal invandring under ministerrådets ansvar. Det är inte önskvärt eftersom ett kontrollcentrum för migration, som det tidigare talades om, skulle falla under Europeiska kommissionens ansvar och dessutom borde det ha mer omfattande uppgifter.
Herr ordförande! För framtiden måste det snabbt utarbetas en europeisk asylpolitik. Toppmötet i Tammerfors är redan för sent för invånarna i Kosovo. Vi får dock hoppas att regeringscheferna tar chansen att bryta det årslånga dödläget i utarbetandet av en sådan politik, en enhetlig asylpolitik. Precis som de förra året gjorde vad avser valutapolitiken, och som de nyligen gjorde i Berlin vad avser den ekonomiska politiken.

Pailler
Herr ordförande! Man kan inte annat än skakas och påverkas av tillströmningen av kosovoalbanska flyktingar som flyr från de serbiska styrkornas övergrepp, men hur kan man samtidigt låta bli att ifrågasätta tvekan, tvetydigheten hos medlemsstaterna när det gäller beloppet och fördelningen av anslagen för detta mottagande, medan den höga kostnaden för vapnen aldrig diskuterats? Det gäller även tvetydigheten beträffande flyktingarnas status, eftersom vissa medlemsstater bara erbjuder territoriell asyl, med begränsade rättigheter, i stället för att strikt tillämpa Genèvekonventionen.
Denna tvetydighet återfinns också i ordförandeskapets strategidokument om immigration och asyl. Det österrikiska ordförandeskapets ursprungliga dokument väckte så starka protester att det tyska ordförandeskapet arbetade om det. De mest provocerande aspekterna har förvisso tagits bort eller dämpats, men man har behållit det grundläggande tillvägagångssättet som betonar repressiva åtgärder och möjligheterna att undvika migrationsströmmar till Europeiska unionen. Tyvärr ligger detta dokument mycket nära den politik som för närvarande bedrivs av ett stort antal medlemsstater, en politik som blir alltmer restriktiv och repressiv gentemot invandrarna.
Immigrationspolitiken ses till att börja med ur den allmänna säkerhetens perspektiv, med uppbyggnaden av en verklig rättslig och polisiär barrikad för att förhindra tillträde till det europeiska området. Alltför ofta kopplas immigrationen felaktigt ihop med den ökade arbetslösheten. Denna inriktning har tyvärr spritt sig i kammaren, som vid debatten nyligen om kommissionens förslag till konvention motiverade den förskräckliga gemenskapspreferensen och det nationella företrädet när det gäller sysselsättning. Min grupp fördömer med kraft sådana inriktningar liksom immigrationskvoterna. Dessa kvoter som är inspirerade av neokolonialismen syftar enbart till att välja ut invandrare utifrån den europeiska ekonomins behov av hjärnor och armar. Jag måste såväl här som i andra sammanhang upprepa att det inte finns någon koppling mellan invandringen och den ökade arbetslösheten, vilket OECD: s studier också visat. Vi måste få ett slut på denna syndabocksstrategi, denna besatthet när det gäller säkerheten.
Processen med att reglera situationen för dem utan identitetshandlingar, som genomförts i vissa medlemsstater, är motsatsen till denna strategi, men den får inte stanna halvvägs. Det är anledningen till att min grupp i ett ändringsförslag föreslår att medlemsstaterna skall se till att situationen regleras för dem som saknar identitetshandlingar och att mänskliga rättigheter och internationella konventioner skall respekteras. Jag uppmanar våra regeringar att ratificera och genomföra samtliga internationella konventioner, bl.a. FN: s internationella konvention om skydd av migrerande arbetstagare och Europarådets konvention från 1992 om rösträtten. Bestämmelserna i dessa konventioner borde återfinnas i gemenskapens framtida immigrations- och asylpolitik från Amsterdam, i stället för denna fullständiga arsenal av administrativ kontroll som ökar antalet register.
Den senaste tiden har asylrätten blivit alltmer restriktiv. I Frankrike uppgick 1997 andelen avslagna asylansökningar till 83 procent, och gällde såväl algerier som utsatts för terrorism som kurder som varit offer för ett bortträngande som var minst lika allvarligt som kosovoalbanernas. Ordförandeskapets strategidokument ändrar inte denna tendens.
Tillsammans med andra parlamentsledamöter har jag därför undertecknat en uppmaning som stöds av FN: s flyktingkommissariat där man anser att det är ohållbart att Europa tar emot vinsterna från den ekonomiska och finansiella världen och samtidigt stänger dörren för den misär som råder utanför dess gränser.
Avslutningsvis, herr ordförande, skall jag använda analysen som gjorts av ordföranden för Europeiska unionens forum för migrerande befolkningar och som också utgör en uppmaning till samtliga folkvalda och samtliga regeringar. Jag citerar: " Asylsökande, flyktingar och migrerande befolkningar är en del av dagens och morgondagens europeiska samhälle. Att behandla dem som potentiella angripare som man måste avråda från att närma sig det blomstrande Europa innebär att endast de välbärgade kommer att släppas in i denna mycket slutna klubb. När det gäller de fattiga, urinvånarna eller fördrivna personer som redan finns där, skall de bara sköta sig, deras tur kommer. Man kommer snart att betrakta dem som inkräktare som inte har rätt att åtnjuta rättigheter, utan enbart allmosor." Vår kamp är alltså hela det demokratiska samhällets kamp. Vi kämpar inte bara för oss och för alla dem som haft oturen att födas med fel papper, utan för att förstärka våra samhällens demokratiska grunder.

Andrews
Herr ordförande! Detta betänkande får en ännu större betydelse till följd av de tragiska händelserna i Jugoslavien och Kosovo, mitt i hjärtat på Europa.
Jag skulle vilja hänvisa särskilt till förslagen om att ta fingeravtryck på illegala invandrare. Detta är bara en första början. I teorin är det Orwellianskt och det är förmodligen, om det någonsin sätts i verket, någonting som inte ens George Orwell skulle ha kommit att tänka på. I stället för att tatuera dem, kommer det moderna Europa av i dag att identifiera sådana som får oss att känna oss obekväma med hjälp av fingeravtryck. När vi är klara med invandrarna, sätter vi igång med zigenarna, de medborgare vars utseende inte behagar oss. Invandrarna och de i samhället som får oss att känna oss obekväma är märkta, som brottslingar är i dag. Jag motsätter mig detta förslag å det starkaste.
Jag medger att det inte finns någon enkel lösning. Om det skulle finnas en, så skulle vi redan ha funnit den. Storpolitiska frågor har blivit förknippade med frågor om mänskliga rättigheter. Det finns ett överväldigande och omedelbart behov av att skydda och sörja för krigets offer, att sätta stopp för folkmordet för att finna en lösning som godtas av alla parter, inklusive respekt för och förståelse för grannländernas behov. Den högsta prioriteringen är fortfarande behovet av att skydda och sörja för flyktingarna. Familjer har splittrats och skickats till olika länder. Flyktingar har avlidit i flyktingförläggningar i dagens moderna Europa p.g.a. avsaknad av hygien eller tillräckliga faciliteter.
FN: s flyktingkommissariat har minst sagt varit väldigt långsamt med att reagera. Vi måste agera, som inrikesministrarna gjorde i förra veckan, då de föreslog att ett långsiktigt insläppande av kosovaner i länder utanför regionen skulle permanenta deras tvångsförflyttning från hemmen. Vi måste vara säkra på att vi inte sänder felaktiga signaler till den serbiska regeringen och att det blir möjligt för kosovanerna att så småningom på ett säkert sätt återvända till sina hem.
Vi välkomnade igångsättandet av den allmänna debatten förra året om en konsekvent inställning till frågorna om migration och asyl. Strategidokumentet som har varit under rådets övervägande, har möjliggjort att en allvarlig analys av de många aspekterna av migration och asyl görs för att man skall kunna finna konstruktiva lösningar.
I ljuset av den nuvarande krisen välkomnar vi också det faktum att man i det strategidokument som utarbetades förra året undersökte möjligheten att göra en enskild ledamot av kommissionen ansvarig för alla ärenden som rör migrationspolitik. Detta skulle kunna bli ett betydelsefullt framsteg med hänsyn till att ett flertal ledamöter av den avgående kommissionen för närvarande är ansvariga för olika områden som sträcker sig från rättsliga frågor om migration, humanitärt bistånd och fri rörlighet av personer till utrikespolitiska aspekter av migration.
Ett flertal av dessa punkter som har tagits upp i dagens betänkanden täcker delvis de bidrag och mottagningsvillkor som skall finnas tillgängliga för asylsökande och flyktingar.
Avslutningsvis, skulle jag vilja berömma kommissionären. Detta är kanske mitt sista tillfälle att göra detta offentligen. Hon har varit en fantastisk tillgång för gemenskapen och en fantastisk källa till stöd i de frågor som ofta har diskuterats i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Jag skulle vilja berömma fru Gradin och önska henne all framgång, vare sig hon återvänder eller inte.

Ceyhun
Herr ordförande! Zimmermans och Redings betänkande stöds av min grupp. Just de senaste dagarna har det ännu en gång blivit tydligt att en europeisk flykting- och invandringspolitik är absolut nödvändig.
Grymheterna, fördrivningen och folkmordet i Kosovo och vissa unionsstaters delvis pinsamma hantering av de fördrivna som behöver vårt stöd gör det ännu en gång tydligt att vi behöver en harmonisering av flykting- och asylpolitiken, som emellertid måste vara human inom ramen för Genèvekonventionen. Den harmoniserade miniminormen för bestämda insatser och förutsättningar för mottagning måste gälla för alla unionsländer. Det får inte förekomma att vissa länder, som mitt hemland Tyskland, utsätts för mycket större belastning än andra! Det gäller även inom området för in- och utvandring av arbetskraft.
Redings betänkande innehåller mycket goda krav på en differentierad hantering av tre flyktinggrupper: flyktingar, arbetsinvandrare och offer för smugglingsbrottslighet. Av detta skäl skulle jag vilja tacka er, fru Reding, för min grupps räkning för att ni har lagt fram ett så differentierat betänkande.
Något till Pirker: Det stämmer över huvud taget inte när Pirker säger att vi inte har velat eller vill se något betänkande om " Eurodac" . Vi ville se ett betänkande, men inte Pirkers betänkande. Vi skulle gärna gemensamt behandla och godkänna ett kritiskt betänkande. Det är också det uppdrag som vi har fått av våra väljare, som ju väntar sig just det av oss: När det gäller medborgerliga rättigheter, när det gäller att undvika stamgästargument, då har vi ett enormt ansvar, även i vår kammare. Av detta skäl har vi avvisat hans betänkande, eftersom det inte var lämpligt för vår kammare.

Pradier
Herr ordförande! Redings betänkande är både modigt och intelligent. Det är en glädje att i dag hedra dess författare. Detta betänkande är en uppföljning av det strategidokument som det österrikiska ordförandeskapet överlämnat till oss. Det orsakade till att börja med en del oro, men gav också upphov till en debatt som visade sig ganska givande.
Det betänkande som läggs fram för oss tar upp och utvecklar fyra stora problem. Det första är asylrätten, dess specifika karaktär och samtliga rättigheter som hör dit. Det andra gäller immigration av arbetstagare och arbetskraftens rörlighet. Det tredje pekar på den skyldiga industrin med den illegala invandringen och det fjärde slutligen gäller de legala invandrarnas status.
Hittills har en viss oklarhet rått mellan alla dessa begrepp, en sammanblandning som medfört mycket stora svårigheter på grund av ideologi, eller t.o.m. entusiasm och demagogi. Bara som exempel kan nämnas kollegan Pirkers uttalanden nyss, där vänstern anklagades för att böja knä för sina egna. Jag måste säga honom att de invandrade väljarna inte nödvändigtvis är den bästa kundkrets vi kan finna.
När det för det andra gäller asylrätten, måste man betona att alla har rätt att begära asyl, och att i det sammanhanget Genèvekonventionen fortfarande - själva konventionen och tilläggsprotokollen - är den text som ligger till grund för den och som utgör en referens som man inte får röra. I det hänseendet är det lämpligt att notera förslagen om ersättningsstrategier och jag tror att betänkandet är fullständigt tydligt när det gäller att motsätta sig dem.
De lägsta godtagbara normerna för mottagande och tjänster som asylsökande har rätt till är en annan aspekt som betonas i betänkandet, liksom respekten för konventioner, påskyndandet av förfaranden och framför allt bibehållandet av rättigheter för asylsökande till dess att ett rättsligt beslut fattats om att återsända dem till gränsen. Mellan den rättsliga och regelmässiga dimensionen finns naturligtvis också en mänsklig, ett verkligt samförståndsarbete som vi bör hedra.
Efter det att Amsterdamfördraget har ratificerats kommer kommissionen att kunna ta lagstiftningsinitiativ. Om kommissionen fortsätter att följa samma väg som hittills - och det är kanske rätt tillfälle att hedra kommissionen, det händer inte så ofta nuförtiden, låt oss därför göra det i dag - skall den veta att den i både det nuvarande och det följande parlamentet har en säker och tillförlitlig allierad.

Lindeperg
Herr ordförande! Parlamentet yttrade sig på sin tid positivt när det gäller Eurodac-konventionen, avsedd att, sade man oss då, underlätta tillämpningen av Dublinkonventionen genom att erbjuda säkerhet både för de asylsökande, som garanterades rätten att söka asyl i en medlemsstat, och medlemsstaterna själva, eftersom systemet skulle göra det möjligt att undvika att flera ansökningar lämnades in.
Däremot har de anledningar som tagits upp i dag av rådet, och som föredraganden nyss erinrade om genom att stödja dem, för att utvidga Eurodac till vissa kategorier illegala invandrare genom ett protokoll, långtifrån övertygat oss och vi anser att riskerna för avsteg inte är försumbara, vilket är anledningen till att vår grupp vill förkasta protokollet, en ståndpunkt som för övrigt har antagits av utskottet i sin helhet.
När det gäller de tre övriga betänkandena har jag inte tid att tala om Terrons och Zimmermanns utmärkta betänkanden, men jag skall uppehålla mig vid Redings betänkande. Jag vill lyckönska henne till att i ett så känsligt och kontroversiellt ämne i stort sett ha lyckats finna kompromisser som gör det möjligt att erhålla en bred majoritet, och samtidigt behålla de grundläggande punkter och principer som min grupp och jag själv fäste mycket stor vikt vid, och som Reding nyss erinrat om mycket tydligt.
Det österrikiska ordförandeskapets strategidokument oroade oss ur flera aspekter och det föreföll oss nödvändigt att denna oro uttrycktes tydligt i betänkandet. Det gäller till att börja med den nödvändiga distinktionen mellan asyl och immigration. Dess effekter är omfattande, bl.a. när det gäller tillträde till europeiskt territorium och därmed möjligheten för ett stort antal asylsökande att få sin ansökan behandlad, vilka av fullt förståeliga skäl saknar lämpliga dokument. Det är mycket viktigt att inte jämföra dessa med illegala invandrare, eftersom vi då skulle kränka principen om icke-återsändande.
I betänkandet framförs också mycket bestämda åsikter - och det gläder mig - om att Genèvekonventionen måste tillämpas i sin helhet och att varje försök till omförhandling måste avslås. Bristerna i konventionen bör leda till att den kompletteras, bl.a. genom att en stadga om kompletterande skydd inrättas, men inte i något fall till att den ersätts, och vi motsätter oss med största kraft en politik som vilar på ett institutionellt erbjudande, prisgivet åt medlemsstaterna.
En annan mycket viktig punkt är påminnelsen om vårt krav på en icke-restriktiv tolkning av Genèvekonventionen, särskilt genom att beakta förföljelser som bedrivs av tredje part. Vårt parlament har vid upprepade tillfällen uttalat sin åsikt i frågan, utan att det varit möjligt att notera minsta tvekan från rådets sida eller i medlemsstaternas tillämpning.
Det var slutligen nödvändigt, och de tragiska händelser vi nu upplever vittnar också om det, att uttrycka vårt ogillande när det gäller blockeringen i rådet av de gemensamma åtgärder som kommissionen lagt fram om tillfälligt skydd av fördrivna personer. Ett flertal kolleger har hänvisat till detta. Kommissionär Gradin ville med rätta ta lärdom av den bosniska tragedin. Tyvärr tillät inte rådets förhalande att det system hon förespråkar blir operativt för att bemöta katastrofen i Kosovo, och det är knappast hedrande för Europa. Även om de personer som fördrivits från Kosovo uppenbarligen omfattas av Genèvekonventionen, är det lika självklart att en sådan massiv tillströmning gör det omöjligt att individuellt granska alla ärenden med kort varsel och under normala former, medan det tillfälliga skyddet skulle utgöra det lämpliga instrumentet, utan att det på sikt utesluter en hänvisning till Genèvekonventionen.
Jag gläds alltså åt Redings betänkande, men jag skulle ändå vilja betona att trots dess förtjänster måste vi tyvärr tvivla på dess effektivitet, eftersom rådet hittills inte fäst stor uppmärksamhet vid vår institutions många och samstämmiga rekommendationer.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det visar sig allt mer att det österrikiska strategidokumentet om asyl och invandring i Europa har blivit grund för en ytterst fruktbar och framför allt mycket nödvändig diskussion. Den är nödvändig eftersom asyl och invandring sammanförts i och med ikraftträdandet av Amsterdamfördraget. Även om de inom de kommande fem åren fortfarande är avhängiga enhälliga rådsbeslut så har de dock frigjorts från medlemsstaternas ansvarsområde och överförts till gemenskapen. Det betyder att vi måste kämpa oss fram till övertygelser i frågor rörande asyl och invandring, och det är detta parlaments uppgift.
Jag vill koncentrera mig på en punkt: Jag tror att vi i Europa, här i Europaparlamentet klart måste besvara en fråga som är grundläggande för allt som följer: Vill vi i Europa generellt ta emot invandrare eller inte? Och därvid talar jag inte om politiska flyktingar. Att dessa tas emot är helt klart och bestrids inte av en enda människa som tar detta på allvar. Jag talar inte heller om krigsflyktingar, om andra flyktinggrupper eller om familjeåterförening. Jag talar endast om principfrågan om vi i Europa vill ta emot invandrare, som man sporadiskt kräver. Där säger jag er, mina damer och herrar: Europa är ingen invandrarregion som Förenta staterna var under förra seklet och möjligen också är ännu i dag, eller som Australien, Nya Zeeland, Kanada eller över huvud taget länder som förtvivlat sökt efter människor för att fylla sina områden. Vi är inte i den situationen; vi har tvärtom 20 miljoner arbetslösa. Av detta kan bara följa att vi måste begränsa invandringen. Jag vill ännu en gång betona att jag inte talar om asyl och så vidare utan endast om invandring. Det gäller framför allt även för illegal invandring. Jag anser det ansvarslöst att ni avvisar Eurodac-konventionen, om ni betänker att 80 procent av de illegala invandrarna är offer för människosmugglarorganisationer som på ett rysligt sätt utnyttjar dessa människors nöd och lidande. För att avstyra detta hantverk är det bl.a. nödvändigt att Eurodac-konventionen undertecknas. De som vägrar detta spelar människosmugglarorganisationerna direkt i händerna genom att rösta emot detta. Det måste ni överväga!
När det gäller asyl har vi i huvudsak inga problem med varandra. Var och en här stöder att politiskt förföljda får asyl. Vi måste klarlägga frågan om förfarandet. Skall varje person som begär asyl i Europa få ett individuellt förfarande eller måste vi leva med att tänka över institutionella garantier? Jag tror att en snabb hantering av förfarandet framför allt också är av vikt för asylsökande. Därför måste vi öppna denna andra möjlighet.

Thors
Herr ordförande, fru kommissionär! Det var med glädje som jag hörde föredragande Redings presentation av sitt betänkande. Jag måste säga att det inte var någonting som jag hade velat säga annorlunda, speciellt när jag i mina händer har de två sidorna av slutsatser från inrikes- och justitieministrarnas möte i förra veckan i Luxemburg. Man kan fråga sig om detta är resultatet av femton ministrars sammankomst, när man säger att man tackar Albanien för att landet är berett att ge skydd för flyktingar i Kosovo-regionen. Är detta den grad av solidaritet som vi kan visa upp i Europa?
Vi förmår agera när tvåtusen kurder står vid våra stränder, men inte när hundratusentals människor lider. Vi har ett kollektivt ansvar för de tiotusentals människor som är försvunna och för dem som kanske kommer att dö i svält och hunger.
Bästa vänner! Det är nu upp till alla de länder som har talat om vikten av en europeisk identitet, vikten av solidaritet, att göra något åt läget. Jag skäms också i dag över att vara finländare - det måste jag också säga. Vi har en statsminister som kanske inte alls hade sett på TV under påsken och inte kände till den oro och det lidande som fanns i Kosovo. Jag ber om ursäkt för att jag är finländare, men jag är ändå glad över att vår regering nu ändå har gjort någonting. Det finns ett gemensamt intresse för att göra detta. Solidariteten prövas.
Vi måste stå på oss i Europaparlamentet. Speciellt måste vi stå på oss när det gäller förslaget till en europeisk flyktingfond och till ökade gemenskapsresurser för att ta emot de nödlidande.

Sjöstedt
Herr ordförande! EU: s politik på flyktingområdet har fram till i dag nästan uteslutande bestått av restriktiva åtgärder. Det är också i det ljuset som man skall se på Dublinkonventionen och på Eurodac. Dessutom har Schengenavtalet i praktiken spelat en mycket stor roll för att försvåra för asylsökande att överhuvudtaget kunna ta sig till EU för att få en prövning av sina asylskäl. EU: s politik har präglats av repressiva och polisiära åtgärder. Det är i sin tur förklaringen - eller en viktig del av förklaringen - till den allt större strömmen av illegala invandrare och flyktingar.
Vad vi i stället framför allt behöver är ett gemensamt ansvar i hela Europa, inte bara i EU, för dem som behöver skydd. Vi behöver också regler baserade på FN: s konventioner till skydd för flyktingars rättssäkerhet och för att garantera dem ett värdigt bemötande. Vi behöver dessutom regler som garanterar dem som uppehåller sig legalt i EU rättigheter att exempelvis kunna röra sig inom unionen.
Eurodac är en central del av Dublinkonventionens system för tillämpningen av principen om första asylland. Den principen har flera brister - och Eurodac har flera brister. I dag tillämpas principen om första asylland, trots att medlemsländerna bedömer asylansökningar mycket olika. Det är orimligt och leder till stort godtycke. För det andra finns det en uppenbar risk att Eurodac-registret expanderar och missbrukas. För det tredje: Att ta fingeravtryck är ett intrång i den personliga integriteten som bara bör användas när det verkligen är nödvändigt. Därför bör förslaget om Eurodac som det ser ut i dag avvisas.
Jag vill också säga några ord om Redings betänkande om strategidokumentet om migrations- och asylpolitik. Förra året kom det österrikiska ordförandeskapet med ett ovanligt cyniskt förslag om EU: s framtida asylpolitik. Det var närmast ett frontalangrepp på grunderna i en human flyktingpolitik. Därför är det bra att Reding på flera viktiga punkter motsäger det förslaget. Det gäller inte minst försvaret av Genèvekonventionen och UNHCR: s roll.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! I fråga om de allt restriktivare åtgärder som vi sedan många år diskuterar och tyvärr också beslutar om hävdas om och om igen från den högra sidan av denna kammare att det inte handlar om en inskränkning av flyktingpolitiken utan bara om bekämpning av missbruk. I denna anda har man skapat en tredjestatsbestämmelse som visserligen klart bryter mot Genèvekonventionen, men inte heller innebär något hinder mot missbruk. Man har i denna anda följt upp med att ta bort icke-statligt våld från erkännande av flyktingstatus. I denna anda har också slutligen det österrikiska ordförandeskapets flyktingdokument uppstått som uppvisar ett klart angrepp på Genèvekonventionen.
Men till och med om det vore så att det för dessa kolleger är frågan om missbruk och inte, som Nassauer menade, om verkliga flyktingar, så är i dag sanningens timme slagen, herr Pirker, herr Nassauer: I dag flyr 200 000 människor från Kosovo, och att de förvägras flyktingstatus är ett brott mot Genèvekonventionen. Varför står ni inte upp och kräver att man följer Genèvekonventionen som entydigt föreskriver skydd för människor som förföljs av etniska skäl? Stå då upp och kräv att Genèvekonventionen följs och att dessa människors flyktingstatus erkänns!

Van Lancker
Herr ordförande! Även jag skulle vilja gratulera kollega Viviane Reding till ett utomordentligt mänskligt och mycket väl avvägt betänkande, men hon tar nog inte illa upp om även jag nu måste konstatera att det är mycket cyniskt att Europaparlamentet i dag debatterar om ett strategidokument om asyl- och migrationspolitik när hundratusentals människor från Kosovo fördrivs och deporteras, sitter fast i leran i flyktinglägren eller till och med blir inlåsta eller drivs tillbaka till Kosovo. Det är cyniskt att tala om någon sorts strategi som vid toppmötet i Tammerfors i höst borde leda till en gemensam strategi för unionen medan ministerrådet i Luxemburg inte ens kunde enas om ett solidariskt mottagande av flyktingar vid en av de största mänskliga katastrofer som någonsin har utspelats i Europa.
Jag skäms över att Europeiska unionen, som ändå är rik och välmående, köper sig ett gott samvete med några tiotals miljoner euro i bistånd till området. Ärligt talat, fru kommissionär, så har jag inte heller begripit den ståndpunkt som kommissionär Bonini försvarat i kommissionens namn och som innebär att den motsätter sig mottagande i Europeiska unionen. Naturligtvis är det bra att ta emot människor i närheten av deras egen hemtrakt. Åtminstone om det kan ske under goda förhållanden. De TV-bilder vi ser och rapporten från biståndsorganisationer har dock tydligt visat att det inte går, att grannländerna dessutom är för fattiga och för instabila för att kunna ta hand om den här gruppen människor på ett riktigt sätt.
Den politiska oviljan i vissa av unionens medlemsstater är också en skam. Ändå sägs det mycket tydligt i det här strategidokumentet att Europeiska kommissionens förslag om mottagande av flyktingar som nu varit under behandling i två år, vilket kollega Wiebenga mycket riktigt påpekade, måste godkännas så snart som möjligt. Jag tror därför att vi med anledning av den här debatten på nytt måste rikta en kraftig uppmaning till rådet att snarast träffa ett avtal om solidariskt mottagande av flyktingar och om en stadga som garanterar flyktingarnas rättigheter och skydd. Om de femton, fru kommissionär, inte lyckas med det så är jag övertygad om att de medlemsstater som verkligen vill samarbeta måste träffa ett avtal om mottagande av flyktingar. Ett sorts, vad jag skulle vilja kalla, humanitärt Schengenavtal. Jag är inte alls någon förespråkare för Schengenavtalet men i det här fallet verkar det absolut vara på sin plats.
Slutligen skulle jag vilja ta upp en annan punkt som är otroligt viktig, både i Redingbetänkandet och i Kosovokrisen. Det är nämligen återföreningen av familjer. Dagligen blir vi via TV vittnen till tragedier med splittrade familjer, med barn, män och kvinnor som inte längre kan hitta varandra. I den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna anges att alla har rätt att leva med sin familj. Den rätten måste även gälla för flyktingar. Den rätten måste unionen även kunna garantera för flyktingarna från Kosovo och för alla andra asylsökande eller flyktingar. Jag tror att vi brådskande måste ändra Dublinkonventionen på den punkten. Den djupa klyfta, kolleger, som breder ut sig mellan strategidokumentets få bra förslag och Europas flackande i de här frågorna - jag hittar inget bättre ord för det - visar att det egentligen måste ske ett under för att Tammerfors skall leda till konkreta resultat. Jag tillönskar Europeiska kommissionen en stor portion ihärdighet och hoppas att parlamentet blir engagerat i förberedandet av den politik som skall föras. Rådet, kolleger, ger ju mer intrycket av att det måste skydda Europa mot flyktingarna snarare än att det vill skydda flyktingarna.

Hernández Mollar
Herr ordförande! Viviane Reding har gjort ett utmärkt arbete och det måste erkännas, att hon både har lyssnat på oss som deltagit i debatten och tagit hänsyn till våra åsikter.
Två huvudtankar är för mig fundamentala när vi talar om migration: solidaritet och den mänskliga aspekten av problemet. Solidaritet eftersom människan, oberoende av nationalitet, kön och religion, har rätt till ett värdigt liv och tillräckliga medel för att överleva. Vi kan inte förstå migrationsproblematiken om vi envist står fast vid våra egna gränser, vårt välmående och våra geostrategiska intressen.
Den mänskliga aspekten kräver också den en kraftansträngning från medlemsländernas sida, så att den mänskliga aspekten kan bringas i samklang med den lagstiftning som måste reglera in- och utresa eller uppehåll i våra länder för dem som kommer för att söka arbete, skydd eller asyl för de förföljelser de kan vara utsatta för i sina ursprungsländer. Vi måste en gång för alla utforma en gemensam politik som kan reglera alla administrativa och rättsliga förfaranden, som kan förfölja och döma dem som exploaterar dessa flyktingar och som kan medverka till att invandrarnas legala eller illegala uppehåll sker med respekt för de mest grundläggande rättigheterna, till och med när utvisning eller förpassning till ursprungsländerna blir nödvändigt.
Herr ordförande, jag vill också påpeka att detta inte bara är Europeiska unionens ansvar. Ansvaret bärs också av ursprungsländerna som måste försöka ta till vara sina mänskliga och materiella resurser, sina egna och de som Europeiska unionen kan förse dem med. De bör också verka för ökad demokrati och ökad respekt för sina medborgares rättigheter.

Theonas
Herr ordförande! De dramatiska händelser som vi nu upplever föranleder två i lika hög grad dramatiska frågor.
Kan Europeiska unionen anses vara ett område som värnar om frihet, säkerhet och rättvisa? Kan unionen föra en progressiv politik när det gäller flyktingar och asyl?
På grund av två traumatiska händelser som har inträffat helt nyligen är svaret snarast negativt. För det första, Nato: s barbariska bombningar av Jugoslavien, som tvingat hundratusentals människor på flykt och innebär en risk för destabilisering på hela Balkanhalvön och, för det andra, Öcalans tre månader långa kringirrande i Europa, sedan han inte bara vägrats asyl utan i själva verket överlämnats till sina förföljare genom ett suspekt och olagligt förfarande.
Herr ordförande! Här i parlamentet kan vi inte debattera, som om dessa händelser inte inträffat. Den politik som Europeiska unionen bedriver inför denna enorma migrationskris är en repressiv politik, en fientlig politik. Såsom framgår av ordförandeskapets dokument om en strategi för migrations- och flyktingpolitiken, kräver man åtgärder som enligt dokumentet skulle kunna vara mycket framgångsrika, dock med förbehållet att de inte vidtas endast på det politiska planet utan att de även omfattar bredast möjliga spektrum av insatser, dvs. t.o.m. krig, så som sker i dag. Denna politik innebär rent av ett ifrågasättande av Genèvekonventionen om flyktingar, som den anser passé, och kräver ett kompletterande skyddssystem som, uppenbarligen, skall bygga på Schengen- och Europolsamarbetet. Den förhärskande inställningen är alltså militaristisk och polisiär.
Herr ordförande! Vi dömer ut denna politik som omänsklig och hycklande, en politik som i förlängningen inte kommer att skydda Europa och det europeiska paradiset, utan förr eller senare kommer att få ödesdigra konsekvenser för de europeiska folken och för demokratin och framför allt innebära ett hot mot freden i Europa och i hela världen.

Ford
Herr ordförande! Låt mig först lyckönska de fyra föredragandena som är inblandade i denna gemensamma debatt om migration, asyl och flyktingar: fru Zimmermann, fru Terrón i Cusi, fru Reading och herr Pirker. Det är omöjligt för mig att på tre minuter på ett tillfredställande sätt diskutera detaljerna i dessa fyra invecklade betänkanden som sträcker sig från system för tidig varning för illegal invandring till integration av flyktingar, från migrationspolitik till att ta fingeravtryck på asylsökande. Jag kommer i stället att försöka beröra ett antal principer som jag anser bör utgöra grunden för den politik som vi driver på alla dessa områden.
Låt mig först säga att Europeiska unionen måste ha möjlighet att välja beträffande den invandrarpolitik man vill föra. I ett Europa utan gränser kan dessa val endast göras tillsammans, i stället för separat. Vår nuvarande politik begränsar invandring till ett fåtal fall av återförening av familjer, samt vissa tyskar och greker från det forna Sovjetunionen som återvänder till sina egna länder. Under förutsättning att en sådan politik i framtiden uppnås på ett icke-rasistiskt sätt, genom en öppen och demokratisk debatt, kan jag stödja dem.
För det andra måste vi klargöra att asylsökanden och flyktingar inte är invandrare. Ibland är detta en fråga som leder till förvirring. Vårt ansvar med hänsyn till deras ansökan om asyl eller flyktingstatus är mer långtgående än vad som gäller invandring. Det är omänskligt av oss att skicka tillbaka folk till vad som skulle innebära tortyr, fysisk misshandel och död. Vissa individer kommer naturligtvis att försöka missbruka systemet - precis som ledamöterna i Europaparlamentet! - Jag anser inte att flyktingar och asylsökande är annorlunda på något sätt. Det innebär därför inget problem för mig att stödja åtgärder för att förhindra ansökningar i mångfald.
Mitt problem är ett annat: Jag tänker inte upprepa mina kollegers kommentarer, i synnerhet inte dem som kommer från den socialdemokratiska gruppen, om vad som sker i Kosovo men jag kommer att åter upprepa en punkt jag tog upp i en tidigare debatt. För några år sedan vägrade Europeiska unionens medlemsstater att ta emot ansökningar om asyl från de modiga individer i Serbien som hade vägrat rekryteras för att delta i etnisk rensning. Detta brott kan mycket väl leda till att kosovoalbaner utsätts för ännu grövre brott i samma stund som vi talar. Antalet avslag är inte ett mått på behov utan ett mått på bristande vilja och mod av de medlemsstater som vägrar uppmärksamma att antalet giltiga ansökningar mycket väl kan långt överskrida det antal som nyligen har tilldelats antingen permanent eller tillfälligt uppehållstillstånd.
För det tredje och avslutningsvis har vi inom Europeiska unionen fyra miljoner svarta européer och 12 till 14 miljoner medborgare från tredje land. Vi har ett ansvar att säkerställa inte bara att alla medborgare har samma rättigheter och samma plikter inom Europeiska unionen utan att samma sak gäller även för dem som är bosatta här. Det är endast i och med detta som vi kan bygga upp det Europa som vi skulle vilja se.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Det är inte lätt att avsluta den här debatten eftersom de verkligt viktiga frågorna redan har blötts och stötts i omgångar. Herr ordförande, jag för min del sade under den föregående debatten att vi befinner oss i ett läge där den europeiska allmänheten är väl medveten om att Europa inte bara skall vara en enda marknad, utan Europa skall också vara ett projekt för civilisationen. Bästa sättet att visa vad vi vill att Europa skall vara är det sätt vi framställer vår egen omgivning på gentemot dem som knackar på vår dörr, antingen de är invandrare eller asylsökande, flyktingar eller andra personer. Därför är de betänkanden som vi i dag behandlar mycket viktiga.
Herr ordförande, jag tänker ta upp något som redan har nämnts, men som enligt min mening kanske inte har uppmärksammats som sig bör: den rättsliga ramen. Parlamentet har i bland en tendens till egensinnighet. Jag tror att den rättsliga ramen är vår garanti, vårt ansvar och ett skydd för de svagaste, just de som i det här fallet kan komma att begära asyl. Det är parlamentets skyldighet att försvara detta så mycket man bara kan.
Och som jag tidigare har sagt: Låt oss ge Amsterdamfördraget en så vid och djärv tolkning som möjligt, men låt oss hålla oss inom ramen för fördraget, och är detta inte möjligt låt oss då föreslå att en mellanstatlig konferens granskar den. Vad jag inte tror är lämpligt för det europeiska bygge vi alla önskar oss är att vi genom konkreta åtgärder, men i skymundan, godtyckligt kränker fördraget.
Två konkreta frågor med anledning av betänkandena. Beträffande Eurodacbetänkandet så tror jag att vi just nu inväntar kommissionens förordning enligt de nya rättsliga grunderna, och jag tror att detta dokument, som just nu har en ofullständig politisk orientering, måste godkännas. Inte allt som parlamentet säger och vill finns medtaget här. Förmodligen inte heller det som kommissionen vill. Låt detta stå klart, så att det inte ser ut som om detta vore den hållning vi har intagit beträffande Eurodac.
När det gäller det viktiga, synnerligen intressanta och väl bearbetade Redingbetänkandet så vill jag på de 30 sekunder som återstår av mitt anförande ta upp något som berör den rättsliga ramen, något som jag redan tidigare nämnde. Reding har kompromissat mellan den egensinniga lusten att tolka fördraget så vitt och djärvt som möjligt men utan att fördraget för den skull överträds.

Papayannakis
Herr ordförande! Jag finner den här debatten verklighetsfrämmande och ganska mycket präglad av hyckleri. De hundratusentals flyktingarna från Kosovo innebär en högst reell utmaning. Och dessutom, fru kommissionär, höll ministerrådet nyligen ett skandalöst möte, där man beslutade att inte ta på sig kostnaderna för att lindra flyktingarnas situation. I stället vältrade man över ansvaret på grannländerna, som inte kan bära denna börda, vare sig ekonomiskt, politiskt eller socialt. Läget blir alltmer instabilt och i och med detta kommer rådet och förmodligen även kommissionen inte att ha någonjuridisk grund för att bistå heller i detta fall.
Det är hyckleri, när man säger att man vill ha kvar flyktingarna i närområdet för att inte sända felaktiga politiska signaler till Milosevic. Har man hört på maken! Räcker det alltså inte med de signaler som raketerna och bomberna ger? Skall även flyktingarna sända politiska signaler? Det är skamligt! Eller tror våra ledare på en så snar lösning av krisen? Om jag skall döma av tillförlitligheten i deras hittillsvarande förutsägelser... Det är dystra perspektiv som öppnar sig både för flyktingarna och för grannländerna!
Denna debatt, fru kommissionär, skulle kunna bli mindre verklighetsfrämmande, om både ni och vi kunde finna en rättslig grund för att begära att rådet omedelbart omprövar sin inställning, en inställning som anstår en Pontius Pilatus. Alla andra kloka synpunkter som framförts här i parlamentet, om övergång till samarbete mellan regeringarna o.s.v., kan vi diskutera i framtiden. Men nu måste vi ta itu med dagens situation, som innebär ett hot på flera olika plan.

Gradin
Herr ordförande! Ett av fjolårets viktigaste initiativ var det österrikiska förslaget om invandrings-och asylpolitik. Vi fick i gång en välbehövlig debatt om de övergripande migrationspolitiska frågorna, både i ministerrådet och i denna kammare. Reding tillmäter också i sitt betänkande initiativet stor betydelse. Jag delar föredragandens uppfattning att vi måste hålla isär de invandrings- och asylpolitiska frågorna. Det var för övrigt en av de synpunkter som jag tog upp när det österrikiska ordförandeskapet presenterade sitt första utkast. Jag håller också med föredraganden om att invandring inte får betraktas som ett problem. Det är också en tillgång och ett naturligt inslag i det internationella samfundets tillvaro. Vi måste lära oss att inse, acceptera och hantera detta.
I dag skiljer sig invandringsreglerna åt från en medlemsstat till en annan. Kommissionen har därför tagit fram förslag till mer likartade regler. Bland annat har vi rest frågan om invandrarnas grundläggande rättigheter, inte minst när det gäller deras tillträde till arbetsmarknaden inom unionen. Jag hoppas naturligtvis på ett starkt stöd från såväl ministerrådet som från denna kammare. För mig är frågan om invandrarnas ställning i samhället helt fundamental. Precis som ledamot Ford sade, så handlar det om livsbetingelserna för ungefär tio miljoner människor som sedan många år befinner sig lagligt i våra medlemsländer. Det behövs alltså tydliga politiska signaler.
Vidare måste kampen mot den illegala invandringen intensifieras. Så länge invandringen är reglerad, kommer människor att försöka leta sig runt kontrollerna. Detta har skapat en marknad för storskalig människosmuggling. Det är också bakgrunden till förslaget om ett system för snabbt informationsutbyte om illegal invandring, och som Terrón i Cusí behandlar i sitt betänkande. Jag ser förslaget som en viktig del i våra ansträngningar att effektivt angripa den cyniska sexhandeln med kvinnor som pågår runtom i Europa. Särskilt viktigt är, att ett system som detta också innefattar samtliga länder i Öst- och Centraleuropa. Vi har under senare år sett hur alltfler utnyttjade kvinnor från just dessa länder hittas på gator och i bordeller runtom i våra huvudstäder. Ända sedan jag kom till Bryssel har jag arbetat för att få upp dessa frågor på EU: s dagordning. Ett bekymmer är att kunskaperna om människosmugglingen är begränsade, inte minst om vad som egentligen pågår i ursprungsländerna. Ett systematiskt informationsutbyte av det slag som tas upp i resolutionen skulle innebära ett väsentligt steg framåt. Vi behöver exempelvis snabbare få veta när nya kriminella smugglingsorganisationer upptäcks i ursprungsländerna. Våra kunskaper om hur smugglingen sker, vilka metoder och tillvägagångssätt som används skulle också förbättras.
Av betänkandet framgår att Terrón i Cusí skulle föredra att det var kommissionen som hade ansvaret för handhavandet av ett informationssystem av detta slag. Jag uppskattar förtroendet. Kommissionens roll på det migrationspolitiska området kommer i och med Amsterdamsfördragets ikraftträdande att öka de närmaste åren. Men i det korta perspektivet är det väsentliga dock att få i gång arbetet så fort som möjligt.
Flyktingpolitiken inom unionen har en bra gemensam grund genom 1951 års Genèvekonvention. Samtidigt är konventionen snart ett halvt sekel gammal. Världen har förändrats sedan dess och flyktingsituationen med den. Många av dagens skyddsbehövande uppfyller inte de kriterier som utarbetades under det kalla kriget. Allt oftare ställs vi dessutom inför flyktingkriser som blossar upp snabbt och i stor skala. Därför behöver vi också andra kompletterande verktyg. Skyddsbehovet måste alltid gå före formella regler. Den flyktingkatastrof som vi nu genomlider i Kosovo är bara det senaste tragiska exemplet.
Jag har vid otaliga tillfällen under de senaste fyra och ett halvt åren förgäves krävt att Europa utrustar sig med nya asylinstrument som förmår komplettera Genèvekonventionen just i situationer som denna. Jag har dessutom tagit flera initiativ för att få sådana verktyg på plats. Ett handlar om tillfälligt skydd, ett annat om en solidarisk bördefördelning, ett tredje om att effektivisera asylprocessen. Jag uppskattar det stöd som jag har fått från denna kammare för initiativen. I ministerrådet har det däremot tagit emot när tanken har mött verkligheten. Vi har inte nått särskilt långt vare sig när det gäller tillfälligt skydd eller bördefördelning.
Jag är övertygad om att Europa ändå kommer att ta sitt ansvar för krisen i Kosovo. Förra veckans särskilda ministerrådsmöte gav också klara besked om det. Det pågår redan massiva insatser för att hjälpa hela regionen att ta hand om de hundratusentals flyktingar som nu befinner sig i Albanien, FYROM och Montenegro. Mer hjälp är dessutom på väg, både från medlemsstaternas sida och från kommissionen. Medlemsstaterna har också på olika sätt förklarat sig villiga att ta emot flyktingar på sitt eget territorium om inget annat alternativ ges. Samtidigt är det bekymmersamt att vi inte har lyckats dra lärdom av våra dyrköpta erfarenheter från Bosnienkriget. Kriget i Kosovo visar än gång att Europa måste utrusta sig självt med en samordnad flyktingpolitik.
En annan viktig aspekt gäller hur flyktingar skall integreras i våra samhällen. I det betänkande som Zimmermann presenterar läggs stor tonvikt vid ett integrerat synsätt. Jag håller helt med om det. Kommissionen har presenterat två skilda förslag: ett om åtgärder för att främja asylmottagning och återvändande, samt ett om integrering. Detta ifrågasätter föredraganden. Jag delar föredragandens grunduppfattning, men eftersom Amsterdamfördraget inte har trätt i kraft, fanns det inte någon annan framkomlig väg.
Jag kan också nämna att det tyska ordförandeskapet i sina slutsatser från förra veckans ministermöte valt kommissionen att omarbeta den del som gäller asylmottagande och återvandring. Tanken är att kunna ta dessa 15 miljoner euro i anspråk för flyktingkrisen i Kosovo. Jag har redan anpassat det ursprungliga förslaget och har mina kollegers stöd inför morgondagens kommissionsmöte. Jag förutsätter också att jag får stöd från såväl ministerrådet som här i kammaren. Tillsammans bör vi också snarast möjligt ta upp en diskussion om huruvida detta anslag verkligen står i proportion till de behov som finns.
Jag noterar för övrigt att föredragande Zimmermanns uppfattning när det gäller kommittéförfarandet är att det bör utformas på ett så enkelt sätt som möjligt. Det håller jag helt med om.
Låt mig avslutningsvis får säga några ord om Pirkerbetänkandet och det europeiska systemet för fingeravtryck, Eurodac. Det är viktigt att få detta system på plats. Det är en förutsättning för att principen om första asylland och Dublinkonventionens regler skall kunna tillämpas som det är tänkt. Som ni vet har ministerrådet nu frusit Eurodac-texten och bett kommissionen omarbeta förslaget så att det stämmer överens med det nya fördragets villkor. Tanken är alltså att invänta Amsterdamfördragets ikraftträdande för att på så sätt kunna stärka både den demokratiska och den rättsliga kontrollen.
Alla de frågor som vi arbetar med inom det inrikes och rättsliga området berör våra medborgare i deras vardagliga liv. Det är på sätt och vis paradoxalt att det samarbetsområde inom unionen som kanske engagerar människor mest också är det som de minst känner till. Mer öppenhet och större insyn i vårt arbete är ett sätt att ändra på det. Ett annat sätt är att se till att vi får fram konkreta beslut i centrala frågor på det migrationspolitiska området. Det som vi gör på dessa områden måste märkas och beröra våra medborgare. Det kommer därför att behövas åtskillig politisk vilja för att få fram nödvändiga beslut också de kommande åren. Därför beklagar jag att kravet på enighet blir kvar de närmaste fem åren. Visst är det så att samarbetet i dessa frågor fortfarande är känsligt, särskilt när vi diskuterar de invandringspolitiska frågorna. En mycket viktig uppgift de närmaste åren måste därför vara att skapa ett sådant förtroende för EU: s insatser på detta område att införandet av kvalificerad majoritet blir möjligt.
Dessutom måste vi ge Amsterdamfördragets begrepp frihet, säkerhet och rättvisa en klar och tydlig innebörd. Höstens toppmöte i Tammerfors blir därför en milstolpe. Även detta parlament har här en mycket viktig uppgift att fylla. Det behövs tydliga politiska signaler om vilken väg den europeiska invandrings- och asylpolitiken skall ta. Jag tycker också att kvällens två debatter på ett värdefullt sätt har illustrerat hur viktigt detta är.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar (IDA)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande två andrabehandlingsrekommendationer, för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik:
A4-0131/99, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om en rad riktlinjer innefattande fastställande av projekt av gemensamt intresse för transeuropeiska nät för elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar (IDA) [13490/2/98 - C4-0017/99-97/0340(COD)] (föredragande: Read) och-A4-0130/99 om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets beslut om att antaga en rad insatser och åtgärder för att säkerställa driftskompatibilitet och tillträde till transeuropeiska nät för elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar (IDA) [13491/2/98 - C4-0012/99-97/0341(SYN)] (föredragande: Read)
Read
Herr ordförande! Detta arbete har en väldigt lång titel för att vara ett projekt som handlar om fördelarna med elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar inom Europeiska unionen. Det är verkligen en historia om framgång, som visar Europeiska unionens medborgare hur beslut fattas å deras vägnar och att genomförandet av dessa beslut kan göras mycket mer genomblickbart och med lätthet identifierbart. Två eller tre av dessa projekt nämns alltid och är värda att upprepa: ett är det arbete som utförs av byrån för utvärdering av läkemedel i London; ett annat är projektet för att hjälpa människor i Europeiska unionen att hitta information om lediga jobb över hela Europeiska unionen; och ett tredje är en översikt över de tidiga kontraindikationerna av giftiga substanser och droger som kan vara farliga i synnerhet för unga människor.
Dessa projekt har haft vissa barnsjukdomar. På detta stadium skulle jag vilja berömma det arbete som har utförts av de tjänstemän inom kommissionen med vilka jag har haft många diskussioner; sinsemellan har vi lagt ner en hel del arbete på att ta itu med många av dessa problem. Det arbete jag presenterar för er här ikväll handlar emellertid om att säkerställa att vissa av de tidiga svårigheterna och den onödiga dubbleringen av ansträngningar och problemen med förenlighet är på god väg mot en lösning.
Det finns också vissa frågor som rör genomförandet. Jag skulle vilja understryka att det är mycket viktigt att inte bara varje enskild plan drar fördel av elektroniskt utbyte utan att även den metodik som varje projekt innebär i sin tur kan överföras till andra projekt och inte bara vara av engångskaraktär.
Jag hoppas att ett förhållandevis litet antal ändringsförslag från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik kommer att få ert godkännande. Det är helt utan tvekan som jag rekommenderar båda betänkandena för er. Jag skulle också vilja fästa er uppmärksamhet på uppdateringarna i de betänkanden som framställts av IDA-laget, och som utgör en mycket värdefull referensgrund med exempel på hur arbetet inom Europeiska unionens institutioner medför ordentliga förmåner för Europeiska unionens medborgare.

Ordföranden
I kväll har vi ett ovanligt problem i det att vi ligger långt före i tiden. Fru Peijs är ännu inte här. Den kommissionär som har som uppgift att svara befinner sig, såvitt jag vet, fortfarande någonstans uppe i luften i ett flygplan. Fru Gradin kommer emellertid beslutsamt att ersätta honom.

Gradin
Herr ordförande! Jag tänker under ett par minuter försöka förvandla mig till herr Monti.
I december 1997 lade kommissionen fram sina förslag till en andra fas för IDA-programmet. Dessa två förslag har som mål att upprätta nät för driftskompatibla telekommunikationer till stöd för interinstitutionell kommunikation och genomförande av gemenskapens politik och verksamhet.
I denna andra fas för IDA- programmet, föreslår kommissionen att flytta över fokus från byggande av infrastruktur till samordning och stöd, med särskild hänsyn till förbättrad kostnadseffektivitet. Följaktligen kommer t.ex. IDA-projekten att kunna dra fördel av allmänna tjänster inom området för informationsteknologi som erhålls genom marknaden. Dessa idéer har fått fullt stöd både från Europaparlamentet och från rådet i första behandlingen.
Kommissionen har redan uttryckt sin belåtenhet över att rådet har införlivat större delen av parlamentets ändringsförslag i första behandlingen. Dessutom godkände kommissionen båda de gemensamma ståndpunkterna och rekommenderade att dessa snabbt skulle antas.
I denna andra behandling föreslog utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik två ändringsförslag till beslutet om riktlinjerna och ett ändringsförslag till beslutet om åtgärder för möjlighet till driftskompatibilitet. Dessa grundar sig på ändringsförslag som rådet avslog vid första behandlingen. Kommissionen anser emellertid att den formulering som nu föreslagits av Europaparlamentet inte bara skulle förbättra IDA-programmets politiska prioriteringar och öka genomblickbarheten utan att man även kan förvänta att den skulle eliminera de invändningar som gjordes av rådet vid första behandlingen. Det gläder mig därför att kunna meddela att kommissionen antar alla de tre ändringsförslag som föreslagits av Europaparlamentet i andra behandlingen
Låt mig tacka er ännu en gång och i synnerhet föredraganden, fru Read, för den konstruktiva attityd med vilken parlamentet har mottagit dessa förslag från kommissionen. Jag är övertygad om att en politisk överenskommelse med rådet snart kommer att nås med ert stöd, och att vi kommer att kunna återuppta denna viktiga uppgift utan dröjsmål.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Sammanträdet ajournerades från 20.30 till 21.15.

Betalningsskyldighet för mervärdesskatt
Ordföranden
Till att börja med skulle jag vilja meddela er att Monti antagligen redan har landat och kommer när som helst. Vi har ju börjat en kvart senare särskilt för att han skall kunna delta i debatten.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0174/99) av Harrison för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG om bestämning av vilka personer som skall vara betalningsskyldiga för mervärdesskatt (KOM(1998)0660 - C4-0705/98-98/0312(CNS)).

Harrison
Fru ordförande! Syftet med kommissionens förslag om ändring av 1977 års direktiv om bestämning av vilka personer som skall vara betalningsskyldiga för mervärdesskatt är att förenkla det för närvarande mycket invecklade systemet. Det lades fram i enlighet med SLIM-förslagen, vars mål är att underlätta tillgången till den europeiska inre marknaden, i synnerhet för små och medelstora företag (SMF). Den underliggande princip som vägleder kommissionens förslag är att identifiera den person som är ansvarig för indrivning av mervärdesskatt, då företag är verksamma i mer än en EU-stat, och likaså den person som verkställer den skattepliktiga transaktionen, oavsett om personen är bosatt i det land där transaktionen äger rum, eller ej.
Vidare skulle jag vilja att det uppmärksammas att förslaget till sin natur är ett interimsförslag. Kommissionens avsikt är fortfarande att helt och hållet byta till ett definitivt system för indrivning av mervärdesskatt och ansvarsskyldighet som grundar sig på principen om en enda plats för beskattning. Bifogat detta förslag finns det även en separat men mycket välkommen idé för att angripa problemet med skatteundandragande som är relaterad till försörjningen av löpande tillhandahållanden som gas eller elektricitet. Här har man föreslagit att skatt bör debiteras på årlig basis, där det inte finns några i förväg fastställda successiva avräkningar. Än så länge går det bra, men det är här som problemen börjar.
Denna försening av den definitiva ordningen för mervärdesskatt är i sig själv beklaglig men ännu mer frustrerande för små och medelstora företag, som vi vill aktivt skall deltaga i den inre marknaden, är introduktionen av ett interimssystem som tycks vara lika förvirrande som dess föregångare. Detta är anledningen till att jag förgäves har bett kommissionen att redogöra för problemets omfattning, och att dessutom lägga fram en strategi och ett schema för denna interimistiska ordning innan det definitiva systemet införs. Varför är kommissionen så motvillig till att göra detta?
För det andra är jag i egenskap av föredragande förskräckt över att höra detaljer från kommissionen om dess överläggning med småföretagarna beträffande förslaget. Varför överlade kommissionen t.ex. endast med små och medelstora företag från sju olika medlemsländer? Blev kommissionen för övrigt inte oroad när den fick kännedom om att ett av tre av dessa små och medelstora företag ansåg att det nuvarande förslaget kanske skulle förlänga, inte omintetgöra, byråkratin i fråga om mervärdesskatt. Skulle kommissionen kanske vilja besvara dessa tre punkter i kväll, om den anländer i tid för detta.
För det tredje bör inte systemet med omvänd skattskyldighet som upprätthåller principen om betalning i flera led i sig självt överutnyttjas eller missbrukas. Det stora antalet undantag som tillåts tycks emellertid strida mot principen om att förenkla, inte försvåra interimssystemet. Jag har för övrigt inte fått någon förklaring från kommissionen till varför advokater, rådgivningsbyråer och fullmaktshavare som arbetar med varutransport är berättigade till undantag oc har möjlighet att använda systemet för omvänd skattskyldighet. Varför dessa och inte andra? Jag anser att vi bör få en förklaring.
För det fjärde har den möjlighet till ömsesidigt bistånd som små och medelstora företag har utrustats med, för att göra det möjligt att hjälpa dem att hoppa stavhopp över vissa av de uppmärksammade marknadshindren, som sådan visat sig vara oanvänd och ineffektiv. Vad har kommissionen att säga om detta? För det femte skulle jag vilja be kommissionen klargöra sin ståndpunkt i fråga om icke-statliga organisationer som kontinuerligt går miste om värdefulla inkomster, eftersom de straffas av ett system som allt som oftast lämnar dem strandade med en mervärdesskatt som de inte kan få tillbaka.
Är kommissionen, avslutningsvis, beredd att ta itu med den skandalösa praxis med hjälp av vilken små och medelstora företag som är verksamma i Belgien och andra medlemsstater är tvungna att följa genom att fullgöra de gällande kraven för att uppfylla sitt ansvar i fråga om mervärdesskatt, att deponera finansiell säkerhet hos lokala banker, och därigenom dra till sig värdefulla resurser som orsakar ödeläggande problem med penningflödet och som hindrar många sådana små och medelstora företag från att träda in på marknaden.
Jag skulle vilja göra en paus här och tacka min kollega Rübig för hans två ändringsförslag som jag godkänner. De har som mål att hjälpa SMF-sektorn trots att jag inser att vi lägger till ännu fler undantag till dem som jag redan har nämnt.
Kommissionens förslag är ämnat att hjälpa företag att lyckas på den inre marknaden. Dess målsättning är utmärkt, men jag är misstänksam mot dess tillämpning. Jag hoppas att kommissionen kan uppmuntra parlamentet vad beträffar alla de bekymmer jag har tagit upp i kväll i min rapport, och jag hoppas att kommissionären som inte har haft möjlighet att lyssna till de argument jag framfört - det känns ganska meningslöst när han inte är här - kommer att kunna besvara dessa specifika frågor.

Secchi
Fru ordförande! Först och främst måste jag säga att vår grupp i stort instämmer i föredragandens slutsatser, och att vi är tacksamma för det arbete som han har lagt ned i detta viktiga ämne. Speciellt är vi mycket positiva till alla de åtgärder som underlättar verksamheten för små och medelstora företag, i överensstämmelse med SLIM-verksamheten som har bidragit till en del av innehållet i det liggande förslaget. Vi är också mycket positiva till de påtryckningar som görs för att ämnet icke-statliga organisationer skall återupptas, och för att man skall utarbeta metoder som är bättre anpassade efter den verksamhet dessa utför, och som inte i stället gör dem till offer för ett skattesystem som inte på något uppenbart sätt kan rättfärdigas ur den synpunkten att de är betalningsskyldiga för mervärdesskatt utan någon möjlighet till återbäring.
Vår grupp har uttalat sig mot ändringsförslag 7 och jag skulle här vilja förklara motiven till detta avslagsyrkande. Vi anser att detta ändringsförslag är formulerat på ett ganska komplicerat sätt: faktum är att flera krav sammanfaller i den, till exempel ämnet icke-statliga organisationer som skulle ha förtjänat en separat behandling, och vi är tveksamma till kravet på en allmän strategi för förbättringar av de nuvarande övergångsmekanismerna för mervärdesskatten i väntan på det slutgiltiga systemet.
Med andra ord är vi rädda att man, även om det finns många hänvisningar till det slutgiltiga systemet som vi vill skall införas så snabbt som möjligt, genom att skapa metoder som underlättar övergången utan någon exakt tidsram i verkligheten skapar ett slags alibi för ett ständigt uppskjutande av beslutet, vilket vi i stället skulle vilja ha så skyndsamt som möjligt. Ledamöterna, och speciellt ledamot Harrison, kommer säkert ihåg att det i mitt föregående betänkande i ämnet krävdes en väl preciserad slutpunkt: visserligen kanske litet orealistiskt men ändå en preciserad slutpunkt. Tyvärr avslogs detta krav med knapp majoritet av vårt parlament, speciellt på grund av att Harrison och hans grupp röstade emot det.
Jag skulle vilja avsluta detta inlägg med att säga att vår grupp kommer att rösta för alla ändringarna, dock med två förmaningar: för det första att kommissionen tar till sig våra argument i meningen att göra framför allt ändringsförslag 7 smidigare och klarare, för det andra att vår begäran att så mycket som möjligt påskynda övergången till det slutgiltiga mervärdesskattesystemet beaktas på något sätt - en uppsatt tidsplan, starka argument som förklarar det ständiga uppskjutandet. Till exempel skulle ändringsförslagen 8 och 9, som vi är överens om eftersom det kan finnas enklare mekanismer för att ge garantier än de nuvarande, inte ha något existensberättigande om vi verkligen befann oss i det slutgiltiga systemet.
Sammanfattningsvis, kan vi dela alla resonemang Harrison har fört i den nuvarande preliminära fasen. Låt oss bestämma oss för att komma över den på snart som möjligt, så kommer även många av dessa problem att försvinna.

Gallagher
Fru ordförande! Jag skulle vilja lyckönska herr Ford till presentationen av hans betänkande. Det nuvarande systemet för mervärdesskatt är utformat på ett sådant sätt att skatteintäkterna samlas in direkt av de medlemsstater på vars territorium konsumtionen av sålda varor eller tjänster anses äga rum. För att säkerställa en sådan direkt skattefördelning har man upprättat invecklade regler. Köpmän som vill dra nytta av de möjligheter som erbjöds i samband med tillkomsten av den inre marknaden den 1 januari 1993 inser vanligtvis behovet av att uppfylla skattekraven i flera medlemsstater som ett hinder för fri rörlighet av varor och tjänster.
Den inre marknaden skulle inte kunna fungera på ett produktivt sätt om inte mer användarvänliga regler införlivades på nationell och europeisk nivå inom området för skatteindrivning. I maj 1997 föreslog kommissionen att indrivning av mervärdesskatt skulle inbegripas i den andra fasen av SLIM-programmet. Till följd av denna rekommendation åtog sig kommissionen att införa lagstiftning för att förenkla skatteombudssystemet. Ett expertlag anställdes också för att ge råd åt Europeiska unionen i dessa olika skattefrågor.
Jag välkomnar de ansträngningar som gjordes av unionen för att förenkla skatteordningen inom området för mervärdesskatt. I det sjätte direktivet om mervärdesskatt tillåts köpmän som utför skattepliktiga transaktioner i ett visst land vara den person som är betalningsskyldig för skatten till vederbörande myndighet. Huvuddragen i den nuvarande lagstiftningen är emellertid, vad avser bestämmandet av de personer som är betalningsskyldiga för skatten, mycket invecklad och det finns en stor skillnad beträffande den föreslagna faktiska tillämpningen med anledning av de många olika skattealternativ som finns tillgängliga för medlemsstaterna i sättet att ta sig an denna fråga.
Sammanfattningsvis, stöder jag dessa åtgärder i hela deras vidd men mer arbete måste uppenbarligen göras för att förenkla skatteområdet över hela unionen.

Rübig
Fru ordförande, mina ärade damer och herrar! Jag tror att det här betänkandet som framlagts av Harrison är ett viktigt steg genom vilket vi når en vidare förenkling av mervärdesskattelagstiftningen genom föreskrifter om skatterepresentation och ömsesidigt stöd vid indrivning av krav. Jag tror att dessa punkter är viktiga särskilt för de små och medelstora företagen. Vi vet ju att mervärdesskattesystemet har många olika rättsliga grunder i Europeiska unionen. Jag tror att just ändringsförslag 6 är ett typiskt exempel på hur man till exempel kan utforma en förenkling av systemet vid monteringsleveranser för att även genomföra förenklingar inom detta område.

Ordföranden
Tyvärr har kommissionär Monti ännu inte anlänt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Beskattning av energiprodukter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0171/99) av Cox för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets direktiv om en omstrukturering av gemenskapens regelverk för beskattning av energiprodukter (Hughes-förfarandet) (KOM(97)0030 - C4-0155/97-97/0111(CNS)).

Cox
Fru ordförande! Det är beklagligt att kommissionär Monti inte är här, inte för att jag vill fälla någon pedantisk kommentar angående hans frånvaro, utan snarare därför att jag hade velat säga detta till honom personligen, och jag har tagit det till parlamentets protokoll. Men trots hans frånvaro gläder det mig att göra detta. Han är en av ett antal kommissionärer i det nuvarande expeditionskollegiet, vars avsked jag känner stor besvikelse över p.g.a. omständigheter som inte har med honom själv att göra. Han har utfört sin offentliga funktion inom Europa på ett föredömligt sätt och jag skulle vilja föra detta till protokollet. Jag vet inte om det är troligt att han i framtiden kommer att nomineras eller bli återutnämnd men i vilket fall som helst är han ett av många oskyldiga offer för bortfallet i samband med de senaste händelserna, och jag skulle för egen del vilja föra detta till protokollet.
För de kolleger som är närvarande har jag inte så mycket att tillägga till det jag sade för flera veckor sedan. I huvudsak grundar sig det betänkande vi har framför oss på kommissionens förslag, som i sig självt är ett användbart förslag. Vad beträffar parlamentets inställning till det hoppas jag att vi kommer att rösta " ja" till nya skatter, men " nej" till fler skatter. Med andra ord vill vi se att beskattningsunderlaget utvidgas genom energiskatten, men vi vill tydligt och politiskt konstatera för kommissionen och för rådet, att vi skulle vilja se att resultatet av detta nya utökade underlag för energiskatten återvinns för att minska skatteklyftan, skattekostnaden och arbetet. Detta är anledningen till att vi stöder detta; det är inte det enda men det är det huvudsakliga skälet.
Till dem som ser till strukturella problem med arbetslöshet inom Europeiska unionen och som fördömer de höga arbetslöshetsnivåerna men som vägrar att begrunda, genom sina röster i parlamentet, möjligheten att utvidga beskattningsunderlaget inom sådana områden som energi, skulle jag vilja säga: vill de vara snälla att tala om för oss och i protokollet var vi skall finna alternativa resurser för att vidta åtgärder i samband med den skattekris i ett antal stater som beror på strukturella problem och arbetslöshet.
Min andra allmänna punkt är att detta förslag bör inte överdrivas. Det är blygsamt men användbart. Jag anser emellertid i likhet med majoriteten inom utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik att det har alltför många undantag. Vi stöder Montis förslag, men vi vill att det skall bli " grönare" . Vi stöder vissa undantag men vi vill lägga tonvikten vid " gröna" undantag.
Med hänsyn till skattesatserna, föreslår vi precis som tidigare inte ett invecklat system genom vilket vi återkommer till frågan år efter år, utan en accelerationsprincip som skall vara föremål för översyn om möjligt vart femte år. Vi uppmärksammar att inom vissa företag och sektorer kan energikostnaden vara mycket hög i proportion till den totala kostnaden och för sådana företag och sektorer behöver vi en mekanism för att uppmärksamma och ta itu med dessa konkurrensnackdelar. Vi anser att konkurrensnackdelar kan förebyggas genom att tillåta medlemsstaterna ett visst mått av diskretion, men enligt min åsikt bör det vara föremål för kommissionens översyn. I morgon kommer vi att ha ett ändringsförslag till förmån för denna effekt, i vilket specificeras hur kommissionen skulle kunna se över olika sektorers och medlemsstaters krav som anför särskilda skäl, och detta ändringsförslag bör antas, eftersom det inte bör användas som ett carte blanche enbart för att undvika skatten.
Sammanfattningsvis stöder vi ett nytt system för energi och ett system för miljöskatt, men vi stöder inte fler skatter i sig. Med andra ord så kräver vi skatteneutralitet. Vi insisterar på att priset för att införa detta är att vi sänker skatterna på arbete. Vi vill ha en enklare och säkrare definition baserad på skatter. Vi vill ha en mer förutsägbar formulering som fördjupar grunderna genom en accelerationsprincip för att fastställa utvecklingen av skattesatsen, med hänsyn till det nya beskattningsunderlaget. Vi vill att konkurrensnackdelar uppmärksammas och att man tas itu med dem, men enbart där detta är äkta och inte som ett carte blanche för att helt och hållet undvika skatten. Om det sker i enlighet med detta - och jag hoppas att det kommer att ske i och med omröstningen - kommer jag att rekommendera kollegerna att detta betänkande är värt att stödja. Sist, fru ordförande, var vi inte så långt ifrån att få en majoritet. Detta skedde delvis p.g.a. ett missförstånd vad beträffar någon detalj. Jag hoppas att det inte kommer att bli något missförstånd i morgon och naturligtvis även att vissa av skeptikerna kanske läser om betänkandet i grunden och inser att det är den framtida vägen. Därför rekommenderar jag det för parlamentet.

Ordföranden
Kommissionär Monti har alldeles nyss anlänt.
Herr Monti! Jag kan bara säga er att Cox just talat mycket väl om er, men ni kan ju kanske läsa det senare i det fullständiga förhandlingsreferatet.

Estevan Bolea
Fru ordförande! Å utskottets för forskning, teknologisk utveckling och energi vägnar vill jag säga att vi i princip anser de tre mål som kommissionen har satt upp i sitt direktiv vara logiska. Skatten harmoniseras, utsläppen minskar genom att priserna höjs, och de ökade inkomsterna används till att minska de sociala avgifterna.
Allt detta är dock inte riktigt korrekt, herr Cox, för vet ni hur mycket föroreningarna, mera konkret koldioxidutsläppen, minskar med den prisökning ni har föreslagit? Inte ens en procent. Mycket väsen för ingenting.
Å andra sidan försöker vi sänka priset på elektricitet och gas via en avreglering av marknaderna. Vi är på väg att lyckas, eftersom energipriserna i Europa är höga och detta förorsakar stora problem när det gäller konkurrensen med Japan och Förenta staterna.
Vi vill göra allt på en gång, men det går inte. Låt oss göra en sak i sänder.
En del ändringsförslag med höjda avgifter har ni i alla fall lagt fram. Enligt ekonomiska studier utförda av kommissionens rådgivare lyckas vi därmed behålla cirka 150 000 arbetstillfällen och minska koldioxidutsläppen med en procent. De makroekonomiska effekterna blir mycket riktigt inte stora - inflationen stiger inte nämnvärt, underskottet minskar inte heller i särskilt hög grad - men länderna har förbundit sig i och med de ingångna stabilitetspakterna. Betänkandet i fråga kommer enligt min mening inte riktigt lägligt, däremot säger jag inte att det inte är bra. Betänkandet läggs fram vid fel tidpunkt och det gör kommissionens förslag också.
Herr Cox, jag är ledsen att behöva säga det men vår grupp stöder inte era ändringsförslag. Jag vill också säga att om betänkandet går igenom, så är det föga realistiskt eftersom resultaten är ringa. Både ni och jag kan i alla fall känna oss säkra på att det hela en dag kommer att gå vidare, kanske inte just nu då tidpunkten är fel, det är inte ens lämpligt att införa andra typer av skatter. Ni säger: " Inga fler skatter" . Detta borde gälla även för energiprodukter, eftersom de redan är mycket högt beskattade i Europa.

Spencer
Fru ordförande! Cox betänkande var bra och är nu ännu bättre. Det förtjänar vårt stöd, och så gör även kommissionär Monti.

Areitio Toledo
Fru ordförande, ledamot Cox! Som vi redan tidigare sade när vi debatterade betänkandet i fråga så har vår ståndpunkt inte ändrats, den har inte ändrats eftersom ledamot Cox i sitt betänkande inte heller har ändrat sin ståndpunkt.
Vid det tillfället gick vi igenom vår analys av kommissionens förslag. Analysen visade att kommissionens förslag var litet väl ambitiös.
Man försöker uppnå tre mål med en och samma regel, och vi vet alla att en regels verkningskraft ofta är proportionellt omvänd i förhållande till antalet mål.
Målen är enligt min mening ambitiösa, precis som Estevan Bolea nämnde, och i Coxbetänkandet försöker man förenkla förståelsen för och igångsättandet av undantagsreglerna, något som är svårt att göra med en skatteregel där man eftersträvar en utvidgad skattebas.
De skatteregler som definierar nya skattebaser, till exempel mervärdesskatten, innehåller alltid ett stort antal mycket detaljerade undantag. Vi talar här om en regel som kommissionen föreslagit där de särskilda skattesatserna på oljeprodukter höjs och där energiprodukternas skattebas utvidgas. Det är en komplicerad regel. Dessutom eftersträvas vissa miljömässiga, svåruppnåeliga mål, mål som går att nå men med mycket höga marginalkostnader, som Estevan Bolea förklarade för oss. Dessutom säkras inte den skatteneutralitet som eftersträvas med regeln. Vi kan i alla fall inte se det, ingenting säger oss att regeln är skattemässigt neutral.
Cox har förmodligen eftersträvat en förenkling av undantagskapitlet, något som vi inte stöder eftersom vi anser att det skulle bli ohanterligt för kommissionen. Vi återgår till den berömda metoden att via medlemsländerna skicka otaliga dossierer och särskilda tillstånd till kommissionen, allt efter energiförbrukningens intensitet etc.
En regel måste dock enligt vår mening finnas, och som Maria Teresa Estevan påpekade så måste vi till slut göra någonting. Kanske kan vi dela upp målen i olika regler så att regeln blir lättare att tillämpa, eftersom målen är lovvärda men svåra att nå just nu.
Herr Cox, vår några veckor gamla ståndpunkt står följaktligen fast även i morgon, då vi menar att Coxbetänkandet i sak inte har ändrats och därmed inte heller kommissionens förslag.

Virrankoski
Fru ordförande! Det betänkande som Cox i samarbete utarbetat skapar en bra grund för en omstrukturering av energibeskattningen, bästa tack för det. Det är klart att vår grupp stöder sin ordförandes betänkande. Energibeskattningen är ett av de bästa och effektivaste styrmedlen, varmed samhället kan minska utsläppen och styra utvecklingen i miljöskonande och -förbättrande riktning.
Utgångspunkten för betänkandet är att medlemsländerna skall lämnas spelrum när det gäller skattetillämpningar i den mån det inte försvårar den inre marknaden. Detta måste anses vara riktigt liksom principen att de förnybara energikällorna skall lämnas utanför direktivets tillämpningsområde. Vidare är befrämjandet av kraftvärmeproduktionen ett mycket viktigt och välkommet ställningstagande.
Föredraganden Patrick Cox har redan förenklat och förtydligat kommissionens förslag. Enligt min egen mening skulle man ha kunnat förenkla det ytterligare. I den här bemärkelsen skulle man till och med kunna bestämma enhetliga miniminivåer för skattesatserna i artikel 7 och 8. Skattesatserna för bränslen för produktion och uppvärmning ligger redan nu så nära varandra att de skulle kunna ges enhetliga nivåer.
I detta sammanhang skulle jag vilja betona ett par små detaljer: För det första borde torv i fortsättningen obestridligt erkännas som förnybar biomassa. På en mosse växer det årligen ungefär lika mycket torv per arealenhet som det växer trämassa i en skog. Därför är torv faktiskt en förnybar energikälla. Detta är viktigt att konstatera därför att torv spelar i dag och även i framtiden i synnerhet i Norden och även bland annat i Irland en viktig roll. En annan detalj: beslut om beskattningen av flygfotogen bör fattas nationellt. När det gäller flygtrafik finns det stora skillnader mellan medlemsländerna. I de arealmässigt små medlemsländerna saknar inrikesflyget betydelse. Däremot i medlemsländerna med stor areal, som i Finland, spelar det en väldigt viktig roll. På grund av detta skulle en enhetlig beskattning inte vara rättvis gentemot de olika medlemsländerna. Med dessa anmärkningar anser jag att betänkandet är mycket bra och jag ger det mitt varma stöd.

Breyer
Fru ordförande, kära kolleger! Vi välkomnar detta betänkande, för det är ett trefaldigt steg i rätt riktning. Det står klart för oss alla att det fortfarande finns mycket mer att göra för att ett genombrott äntligen skall bli möjligt inom energibeskattningsområdet. Men det är mycket väsentligt för oss att det andra steget i miljöbeskattningsreformen i Tyskland inte bromsas av Bryssel, och att det inom en inte alltför avlägsen framtid äntligen blir möjligt för oss att uppnå att det finns stater som kan få en pionjärroll i Europeiska unionen. Det som framför allt gläder oss är att det finns " gröna" undantag, och det är inte bara energiintensiv verksamhet, utan tvärtom - och det måste stå helt klart - handlar det om miljövänliga förnybara energikällor, som kommer att undantas från energibeskattning. Det som också gläder oss är det faktum att kärnenergi skall beläggas med skatt. Annars skulle förslaget om energibeskattning vara oriktigt balanserat.
Vi gläder oss över att vårt ändringsförslag i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik erhöll majoritet, eftersom det är mycket väsentligt för oss att den allmänna loklatrafiken kan undantas. För en sak får vi inte glömma: Denna energibeskattning har ett mål, nämligen att också ha en positiv miljöeffekt och bidra till att den förpliktelse som vi har tagit på oss, att sänka utsläppsnivån när det gäller växthusgaser, också kan uppfyllas. Dessa möjligheter tjänar detta syfte. Nu gäller det att vi snarast möjligt uppnår enhällighet i ministerrådet. I samband med detta har jag glädjen att kunna meddela er att den tyske miljöministern Trittin vid sina besök i medlemsstaterna anstränger sig för att vi snarast möjligt skall kunna uppnå enhällighet i denna fråga.

Blokland
Fru ordförande! Det är mycket beklagansvärt att Coxbetänkandet först nu, efter två månaders förskjutning, på nytt behandlas i plenum. Å andra sidan är jag glad åt att betänkandet av kollega Cox inte avmattats allt för mycket under de senaste två månaderna. Det ger fortfarande ett klart alternativ till kommissionens hybridförslag. Ett stort antal störande undantagsmöjligheter stryks. Jag skall verkligen stödja Coxbetänkandet.
Rådet måste nu välja ståndpunkt. Antingen håller det sig till de internationella avtalen om en begränsning av koldioxidutsläppen och en sänkning av miljöskatten eller också väljer det oklarheten i status quo med ytterligare skador på vårt klimatsystem till följd. Jag är för ett avskaffande av undantagen för beskattning av bränsle inom den kommersiella luftfarten. Ett införande av en unilateral beskattning från Europeiska unionens sida skulle dock kunna leda till många onödiga flygrörelser. Ett prima alternativ tycker jag är de redan tidigare förespråkade överflygningsavgifterna, kopplade till flygledartjänsterna.

Rübig
Fru ordförande, ärade damer och herrar! I den internationella konkurrensen behöver vi en genomtänkt energiskatt. Ämnet energiskatt är för mig av flera orsaker en av de diskussionspunkter som pekar mot framtiden i Europeiska unionen och därutöver. Framför allt handlar det - för att utrrycka det positivt - om stimulanssystem för sparsam och effektiv användning av våra resurser. Men med detta måste man gå till väga på ett förnuftigt sätt, och barnet och därmed ekonomin får inte " kastas ut med badvattnet" . Vi är när allt kommer omkring inte i princip emot införandet av en harmoniserad energibeskattning. Vi måste dock åstadkomma lika konkurrensvillkor i detta sammanhang. Mitt land intar exempelvis en ledande position inom detta område.
I enlighet därmed är det generella införandet av övre gränser för beskattning av energiintensiva företag, som föreskrivs i artikel 15 i kommissionsförslaget, mycket betydelsefullt. För vi bör inte glömma att sådana företag redan tidigare har sett till att hålla sina tekniska anläggningar i så modernt skick som möjligt och fått energiförbrukningen närmare miniminivån. I detta fall kan en högre energiskatt inte få någon ytterligare energibesparingseffekt. Den resulterande kostnadsökningen skulle vi kunna förhindra och med detta stödja konkurrenskraften hos våra företag och Europa som huvudsäte. Av detta skäl borde vi också tänka över bortfallet av en fakultativ befrielse för energiprodukter som inte används som bränslen och för energiprodukter som används vid el- och värmeproduktion, som föreskrivs i artikel 13.
I alla fall borde det för de medlemsstater som ligger över miniminivån i energiskattesatserna åtminstone inrymmas möjligheten att på motsvarande sätt anpassa beskattningsnivån. En flexibel utformning av reglerna för övre gränser kan bidra till att man finner förnuftiga lösningar.

Monti
Först och främst skulle jag vilja framföra min ursäkt till er, fru ordförande, och likaså till alla parlamentsledamöter som befinner sig i kammaren just nu, särskilt herr Harrison och herr Cox, de två föredragandena. Trots att jag hade planerat min resa så att jag skulle ha gott om tid, visade sig detta inte vara tillräckligt. Jag ber om ursäkt för detta.
Jag skulle vilja tacka Cox för de ord som jag förstår har varit mycket generösa. Jag skulle också vilja tacka Spencer.
Herr Cox! Det betänkande ni har sammanställt och de slutsatser ni har dragit är oerhört intressanta och viktiga. Jag gläder mig verkligen åt att ni stöder resonemanget bakom detta förslag och det sätt på vilket resonemanget leder till åtgärder. Kommissionen har lagt fram ett förslag till rådet, vars huvudsakliga mål är behovet av att modernisera gemenskapens regelverk för beskattning av mineraloljor för att vidga dess tillämpningsområde till alla energiprodukter. Detta är nödvändigt för att förbättra den inre marknadens funktion genom att minska den snedvridning som för närvarande existerar beroende på skatter.
Kommissionen har också använt sig av förslaget för att uppfylla sin plikt att se över miniminivåerna för beskattning av mineraloljor och samtidigt som ett svar på Ekofin-rådets begäran om nya förslag på området beskattning av energiprodukter efter dödläget i förhandlingarna om en koldioxid-/energiskatt. Jag behöver väl knappast tillägga att det i detta sammanhang finns en växande oro vad beträffar de miljömässiga effekterna av förbränning av fossila bränslen. Detta har tydliggjorts i och med att rådet nyligen har antagit mål för utsläpp för unionen som svar på Kyotoprotokollet. Det kommer inte att vara lätt att uppnå dessa mål och skatteåtgärder är ett av de konkreta instrument som är tillgängliga som stöd för uppgiften.
Kommissionen kan anta ändringsförslag 2, 3, 11, 12, 13, 23, 32, 33 och delar av ändringsförslag 25. Vi kan emellertid inte godkänna förslaget om att vi bör förflytta oss direkt till steg två vad beträffar miniminivåer fr.o.m. januari 2000 och öka dessa varje år med inflationstakten plus 2 procent under fem år.
Vad beträffar avskaffande av det inledande stadiet för miniminivåer för beskattning, så stämmer det att dagen för ikraftträdande den 1 januari 1998 hör till det förflutna. I samband med diskussioner i rådet har man emellertid visat att även de föreslagna miniminivåerna ger upphov till svårigheter för ett antal medlemsstater. Varje ökning av dessa nivåer är därför oacceptabel.
Samma sak gäller förslaget om att nivåerna för minimiskatter bör ökas årligen med 2 procent genom inflation över en femårsperiod. Kommissionens förslag inskränker ökningen till inflationstakten för att hjälpa de medlemsstater som skulle tvingas införa en grundläggande skattehöjning enbart för att uppnå de föreslagna miniminivåerna. Att kräva detta förutom att man inför ytterligare ökningar som överstiger inflationen är oacceptabelt.
Borttagandet av större delen av av de föreslagna obligatoriska och frivilliga undantag och skattelättnader som härrör sig till produkter som för närvarande inte beskattas kan inte godkännas. Dessa undantag och skattelättnader har formulerats av flera skäl. Vissa finns med i gällande lagstiftning; andra är nödvändiga för att återspegla gemenskapens skyldigheter enligt internationella överenskommelser och ytterligare en grupp är nödvändig för att skydda konkurrenskraften för företagen inom gemenskapen.
Avslutningsvis har jag bara några få ord att tillägga till Harrisons betänkande.
Dessa förenklingar som på sista tiden har fått kommissionen att lägga fram ett förslag till direktiv om avdragsrätten har för oss högsta prioritet. Detta förslag till direktiv utgör en ytterligare etapp i samma riktning. Det är huvudsakligen ägnat att hindra att de nationella myndigheterna i framtiden skall kunna förbjuda aktörer som inte är skrivna i landet att utse ett skatteombud. Jag konstaterar med glädje att man i Harrisons betänkande delar denna inställning och är positiv till kommissionens förslag. Jag anser ändå inte att de föreslagna ändringarna kan godtas, men jag vill gärna försäkra er om att kommissionen delar föredragandens ståndpunkt, enligt vilken antagandet av det definitiva systemet innebär den viktigaste slutgiltiga förenklingen för aktörerna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Monti!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Värmesystem för passagerarutrymmet I motorfordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0170/99) av Billingham för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 78/548/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om värmesystem för passagerarutrymmet i motorfordon (KOM(1998)0526 - C4-0552/98-98/0277(COD)).
Då föredraganden ej är närvarande är Rübig förste talare.

Rübig
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Ni erinrar er alla den diskussion som vi fört flera gånger under loppet av det gångna året i denna kammare. Inom ramen för diskussionerna om EU-busskonstruktionsdirektivet - Murphybetänkandet - har parlamentet utvecklat en helt ny ansats när det gäller teknisk lagstiftning. Det europeiska lagstiftande organet får skissera ramvillkoren. Användarna och experterna, framför allt från standardiseringsområdet, skall sedan fastställa detaljerna i arbetsgrupper. Därigenom uppnår vi större överensstämmelse och acceptans hos dem som berörs. Vi tar verkligen slagordet lagförenkling på allvar.
Ärade kolleger! Även föreliggande förslag skulle kunna förändras enligt detta mönster. Texten skulle då lyda: " Kupévärmen i ett motorfordon måste byggas på så sätt att den kan drivas säkert, är säkert avskärmad så att ingen kan bränna sig och, slutligen, avger få skadliga ämnen." Den precisa utformningen av dessa principer skulle då kunna ha gjorts av en teknisk arbetsgrupp. Så till vida väntar jag redan med stor glädje på rådets gemensamma ståndpunkt vad avser bussdirektivet, för jag är säker på att vi inom ramen för medbeslutande kan nå en lösning, inte bara när det gäller detta ärende, utan att vi kan skapa en generell utgångspunkt.
När det gäller parlamentsbetänkandet återstår bara att säga att vi helt stöder kollega Billinghams ändringar. Dessutom anser vi en effektivitetskontroll av uppvärmningsapparater är nödvändig och viktig, för kvaliteten hos en inbyggd golvvärmeanläggning måste bli möjlig att objektivera, också när det gäller frågan om motorkylvattnet kan ges drifttemperatur före start. Ändringsförslag 10 behandlar också passagerarsäkerhetsaspekten. Om värmesystemet i passagerarutrymmet skall installeras så skall dessa avdelas på säkert sätt. Därmed vill vi dock inte begränsa oss till en enda designtyp och uttalar oss därför i ändringsförslag 12 allmänt för värmetåligt material. I denna anda tackar jag för gott samarbete med experterna och likaså med föredraganden och väntar med intresse på omröstningen i morgon.

Monti
Fru ordförande! Först av allt vill jag tacka föredragande Billingham för den fördjupade analysen av vårt förslag och det utmärkta betänkande som denna lett till. Förslaget, som modifierar rådets direktiv 78/548/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning för värmesystem för passagerarutrymmet i motorfordon, har till syfte att vidga direktivets tillämpningsområde genom att utsträcka det till att gälla inte bara motorfordon utan alla fordonskategorier. I detta framläggs dessutom nya bestämmelser om anordningar för förbränningsuppvärmning för att säkerställa att dessa anordningar överensstämmer med stränga bestämmelser för säkerhet och miljö som är förenliga med den aktuella tekniken.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 1 till 6 och 8, 9 och 11 i betänkandet. Ändringsförslagen 1 till 3 och 5, 6 och 8 är väsentligen förtydliganden av ursprungsförslaget och ändringsförslagen 4, 9 och 11 gäller speciella säkerhetsaspekter på förbränningsvärmare. Även kommissionen har målsättningen att fastställa lämpliga säkerhetsregler och bedömer därför ändringarna i fråga positivt.
Kommissionen kan dock inte godkänna ändringsförslagen 7, 10 och 12. Ändringsförslag 7 ålägger kommissionen att före den 1 oktober 2001 utarbeta förslag till utvärdering av effektiviteten hos förbränningsvärmare. Kommissionen anser att det i detta sammanhang är aktörerna på marknaden som skall garantera en hög effektivitetsnivå och att det därför inte behövs någon lagstiftning. Dessutom innebär det faktum att förbränningsvärmare överensstämmer med direktivets bestämmelser att man kan bibehålla höga nivåer på säkerhet och miljöskydd, förenliga med dagens tekniker. Om i framtiden specifika problem eller tekniska innovationer skulle förändra denna situation kommer kommissionen att informeras om detta av de nationella myndigheter som har till uppgift att utfärda godkännanden inom ramen för respektive arbetsgrupp och kommer då att vidta de åtgärder som krävs. När det dessutom gäller dagen för ikraftträdande, tycks mig den 1 oktober 2001 vara en föga realistisk tidpunkt för nya lagstiftningsinitiativ.
I ändringsförslagen 10 och 12 föreslås ett möjligt alternativ för installation av förbränningsvärmare i passagerarutrymmet i bussar och minibussar. Kommissionens förslag tillåter installation av förbränningsvärmare i passagerarutrymmet, såvida man använder ett hermetiskt tillslutet hölje som inte medför brandfara ens vid överhettning. Ändringsförslagen, såsom de är formulerade, säkerställer en likvärdig om inte lägre säkerhetsnivå än den som föreskrivs i direktivets bestämmelser och framför allt garanterar de inte uttryckligen samma säkerhetsnivå vad beträffar brandfaran.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 1 till 6 och 8, 9 och 11, men måste avslå ändringsförslagen 7, 10 och 12. Kommissionen har för avsikt att fortsätta den fruktbara dialogen med Europaparlamentet i övertygelsen om att vi skall kunna hitta en konstruktiv lösning.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommisionär Monti!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Sammanträdet avslutades klockan 22.04.

