
Corbett
Herr talman! En ordningsfråga. Alla röstkort på de här raderna har avlägsnats. Det kan vara en kupp av PPE-DE-gruppen för att vinna nästa omröstning, men någonting har gått fel.

Talmannen
I går kväll sammanträdde utskottet för miljö i plenisalen. Röstkorten kommer säkert att bytas ut.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Maes
Herr talman! Jag var närvarande i går eftermiddag. Jag talade vid plenarsammanträdet, men mitt namn står inte på närvarolistan.

Talmannen
Det kommer att rättas till.
(Protokollet justerades)

Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande von Wogau (A5-0165/2001) för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik år 2001 (KOM(2001) 224 - C5-0169/2001 - 2001/2081(COS)).

von Wogau
Herr talman, ärade kolleger! Den 1 januari 2002 börjar en ny historisk etapp i den europeiska integrationens historia. Tolv suveräna stater kommer att byta in sina nationella valutor mot en gemensam europeisk valuta. Medborgarna i dessa tolv medlemsstater kommer att från och med denna tidpunkt använda samma sedlar och samma mynt.
Det vore lämpligt att man för denna nya etapp i integrationen av nationella ekonomier, som kännetecknas av en gemensam marknad och en gemensam valuta och som väl är unik i den ekonomiska historien, finner en egen beteckning. Vi föreslår att man här använder begreppet "europeisk hemmamarknad" som synonym för euroområdet. I denna europeiska hemmamarknad finns det redan en enhetlig penningpolitik. Sedan inträdet i EMU den 1 januari 1999 ligger den i Europeiska centralbankens händer. I dag står vi emellertid inför utmaningen att formulera en lämplig gemensam ekonomisk politik för den europeiska hemmamarknaden.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor har med stor majoritet föreslagit att denna ekonomiska politik skall bygga på den sociala marknadsekonomins principer. Det viktigaste instrumentet för att samordna den ekonomiska politiken på europeisk nivå är det i fördraget föreskrivna förfarandet för att fastslå grunddragen i den ekonomiska politiken. Europaparlamentet har i detta förfarande hittills bara spelat en underordnad roll. Jag anser därför att det är absolut nödvändigt att man räknar med ett större deltagande från Europaparlamentets sida i framtiden.
Ytterligare en svaghet i förfarandet är bristen på flexibilitet. Rekommendationerna formuleras på grund av prognoser om den ekonomiska utvecklingen. Men om de ekonomiska uppgifterna avviker från prognoserna under tiden för genomförandet, förlorar rekommendationerna i värde. Det måste därför skapas ett spelrum som medger att man i medlemsstaterna snabbt reagerar på kortfristiga ändringar av de ekonomiska uppgifterna. Det saknas en rättsligt bindande verkan i grunddragen. Men man kan absolut tala om en politisk bindning till grunddragen i den ekonomiska politiken.
Det är visserligen obestridligt att man i allas intresse måste justera en felaktig utveckling. Även här borde det dock finnas ett visst bedömningsutrymme. Jag anser t.ex. att det är nödvändigt att man vid bedömning av den ekonomiska politiken i en medlemsstat tar hänsyn till i vilken mån utvecklingen i detta land påverkar hela euroområdet.
Den ekonomiska tillväxten i Europeiska unionen kommer detta år att bli betydligt lägre än år 2000. Kommissionen har nu minskat sin prognos från 3 till 2,8 procent. Från annat håll förväntar man sig ännu lägre tillväxtsiffror. Vi anser på grund av dessa nya prognoser att en siffra mellan 2 och 2,5 procent är helt realistisk för detta år. Med tanke på den vikande världskonjunkturen är det enligt min åsikt avgörande att Europeiska unionen erinrar sig sin styrka. I vilken utsträckning vi påverkas negativt av världsekonomins dystra klimat beror till stor del på oss själva. Just mot bakgrund av utvecklingen i USA och Japan växer det ansvar som Europeiska unionen måste ta för världskonjunkturen.
Hur ser situationen ut för Europeiska unionens del? Beträffande inflationen kan man säga att prisökningarna enligt de löpande prognoserna nu under två på varandra följande år legat över 2 procent och därmed över det värde som Europeiska centralbanken själv har definierat som prisstabilitet. För denna utveckling spelar dock externa faktorer, exempelvis ökningen av oljepriserna, en viktig roll.
Under dessa svåra omständigheter gör Europeiska centralbanken ett utmärkt arbete. Den måste dock i fortsättningen göra allt för att inte förlora det förtroende man har för den. Därför välkomnar vi dess försiktiga politik och uppmuntrar den att fortsätta denna politik. Huruvida räntesänkningen under den gångna veckan passar in i denna ram, betvivlar jag dock.
I fråga om budgetpolitiken kunde medlemsstaterna under det gångna året i genomsnitt uppnå de balanserade budgetar som föreskrivits i stabilitets- och tillväxtpakten. Detta skedde dock mot bakgrund av UMTS-licenser, de låga räntorna och de ökade skatteintäkterna på grund av den ökade tillväxten. Dessa gynnsamma ramvillkor utnyttjades av vissa medlemsstater inte i tillräcklig omfattning till att minska budgetunderskottet och skuldsättningen.
Med tanke på åldersutvecklingen bland den europeiska befolkningen och den förväntade belastningen på pensionssystemen är det dock viktigt att man skapar ett tillräckligt ekonomiskt spelrum. Exempelvis måste även potentialen för nedskärningar av utgifterna utnyttjas fullt ut på alla områden. De offentliga investeringarnas roll skall därigenom inte ifrågasättas. De måste dock genomföras målinriktat och på grundval av strategiska målsättningar och får inte tränga undan prioriterade privata investeringar.
Till den egna styrkan hör också fortsatta strukturella reformer av kapitalprodukterna och arbetsmarknaderna i medlemsstaterna. Vid toppmötet i Stockholm lyckades man inte enas om konkreta uppgifter för avreglering av de europeiska el- och gasmarknaderna. Det beklagar jag mycket. Vi bör dock satsa allt på att genomföra avregleringen i de sektorer där den fortfarande inte gjorts. Det är en viktig förutsättning för att uppnå det mål vi satt upp för oss, nämligen att fram till år 2010 göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomiska område.
Samtidigt måste man fortsätta med att fullborda den inre marknaden. Jag vill här bara nämna två viktiga exempel: För det första måste man äntligen nå samförstånd om gemenskapspatentet. För det andra bör man i fråga om försvaret, såvida detta är motiverat, använda gemenskapens regler för offentlig upphandling.
(Applåder) Just vid den tidpunkt när Europeiska unionen syftar till att bygga upp en gemensam försvarspolitik, är isoleringen av de nationella försvarsmarknaderna ineffektiva, anakronistiska och helt enkelt för dyra.
Införandet av euron den 1 januari kommer att beröra alla medborgare som är bosatta på den europeiska hemmamarknaden. Om vi vill att den skall få en gynnsam effekt på medborgarna, behöver vi en ekonomisk politik som bygger på den sociala marknadsekonomins principer.
(Applåder)

Weiler
Herr talman, kära kolleger! Herr von Wogau, er sista mening kan jag bara understryka. Men jag tror att ert betänkande i sin helhet ändå inte är så balanserat som ni här har framställt det. Först vill jag för mitt utskotts del kritisera de bristande samarbetsmöjligheter vi haft för att kunna hålla ett ordentligt parlamentariskt samråd och avfatta ett yttrande. Herr von Wogau, acceptansen bland befolkningen av euron och den europeiska ekonomiska politiken beror inte enbart på ett nytt ord, på en "hemmamarknad" eller liknande. Det behövs lite mer. Detta påpekas också i yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, som antagits med stor majoritet. Jag vill nämna några exempel på nödvändig växelverkan och de nödvändiga bevisen på förtroende.
Naturligtvis behöver vi stabilitet, men - och det vet ni - vi behöver också mer omfattande investeringar inom utbildning och vetenskap. Vi kräver att sysselsättningen bland befolkningen, i synnerhet bland kvinnorna, skall höjas, men vi ställer inte alltid tillräckligt antal platser för barntillsyn till förfogande. Naturligtvis är vi realistiska när vi ser på den demografiska utvecklingen i alla 15 medlemsländerna, och nu också i kandidatländerna. Men utbyggnaden av hälsovård och åldringsvård lämnar fortfarande åtskilligt övrigt att önska. Enbart tillväxt, det har vårt utskott mycket klart konstaterat, är långtifrån någon garanti för arbetsplatsernas kvalitet. Allt detta behövs för att garantera en acceptans bland befolkningen och bland arbetstagarna.
Det gläder mig att ändå några medlemsstater - jag tror att även detta har underskattats i kommissionen och i dess ekonomiska kommitté - är på väg att förbättra och förstärka det deltagande i näringslivet som krävs från arbetstagarnas sida, vilket exempelvis sker i Frankrike och Tyskland genom de framlagda lagförslagen. Det är också intressant att en rad medlemsstater redan har reagerat på parlamentets och kommissionens förslag, som vi lagt fram under en tid, inte bara nu, exempelvis att kvalificeringsmöjligheterna för äldre arbetstagare nu äntligen genomförs, i stället för att man med hjälp av lagen under vissa förutsättningar tränger ut dem från arbetsmarknaden, som under de gångna åren.
Avslutningsvis vill jag också påpeka att det långsamma genomförandet av Lissabonstrategin på rådsnivå massivt kritiseras av vårt utskott. Vi behöver naturligtvis ha överensstämmelse mellan den ekonomiska politiken med dess sysselsättningspolitiska riktlinjer och den sociala agendan. Jag tackar kollegerna i mitt utskott för att de genomfört det ovanliga förfarandet med medbeslutande på ett så flexibelt och konstruktivt sätt.

Suominen
Herr talman! Von Wogau har med en sakkännedom som utmärker honom sammanställt ett välbalanserat betänkande om riktlinjerna för gemenskapens ekonomiska politik. Man kan bara tacka honom för att han konsekvent håller sig till den sociala marknadsekonomins läror som den mest lämpliga allmänna ekonomisk-sociala modellen för gemenskapen och instämma i hans tankar.
Social marknadsekonomi går dock inte ut på att hålla fast vid föråldrade strukturer och bygga upp ett reformmotstånd med svepskälet att skydda den sociala inställningen (andan) och arbetsplatserna. Detta påstår man inte heller i von Wogaus betänkande. Tvärtom måste man hela tiden ifrågasätta och modernisera strukturerna inom gemenskapen, om man vill infria det högtidliga löftet från Lissabon om att Europa skall bli världens mest konkurrenskraftiga informationsbaserade område.
Indicierna är trots allt dåliga och delvis på väg att försvagas. Jag godkänner inte att man inte i tid informerar personalen om strukturella förändringar och förlorade arbetsplatser, men om man tänker utveckla ett direktiv av fallet Marks & Spencer, vilket avsevärt bromsar upp omvandlingen av företag, är jag emot det. Jag har förundrat mig, visserligen bara genom det jag läst i tidningarna, över Tysklands negativa inställning gentemot fusions- och företagskapningsdirektivet och deras strävan att förse företagen med konstgjorda redskap som hindrar sammanslagning av företag som eftersträvar effektivitet.
Liksom von Wogau har jag talat mig trött om den alltför långsamma öppningen och konkurrensutsättningen av energisektorn, trafiksektorn och postväsendet i flera olika medlemsstater. Inte heller flygtrafiken ser ut att klarna på flera år och i de offentliga anskaffningarna finns för en ren konkurrens som omfattar hela Europa, inbyggda spärrar som är ägnade att hindra den verkliga effektivitet som ren konkurrens för med sig. UMTS-auktionerna var för sin del ett förargligt bra exempel på hur regeringarna lyckas göra Europa och sig själva en björntjänst, även när det gäller byggandet av eEuropa.
Herr talman! Stabila offentliga ekonomier, inflationskontroll och uppföljning av sysselsättningsindikatorer är visserligen viktiga, till och med nödvändiga, men lika nödvändigt är det att städa flera nationers garderober från benrangel och sluta med det ständiga sneglandet på väljarkårerna.

Katiforis
Herr kommissionär, kära kolleger! Von Wogaus betänkande innehåller en mycket positiv bedömning av den europeiska ekonomins framtidsutsikter med tanke på de något osäkra framtidsutsikter som föreligger för närvarande när det gäller hela världsekonomin. Föredraganden och utskottet för ekonomi och valutafrågor har arbetat med sedvanlig omsorg för att arbeta fram detta betänkande och jag skulle vilja tacka von Wogau för hans ansträngningar.
Kommissionens rekommendation för år 2001 har utformats vid en tidpunkt med särskilt ogynnsam utveckling i resten av världen. Vi har sett att valutakriserna i utvecklingsländerna, exempelvis Argentina och Turkiet, har återuppstått. Vi har sett den nya ekonomins tekniska luftslott rasera i Förenta staterna. Detta har berört även Europa eftersom många företag i Förenta staterna har minskat eller helt lagt ner sina europeiska företag i ett försök att minska sina allmänna kostnader. Rent allmänt har problemen inom världsekonomin betydligt försämrat utsikterna för den europeiska ekonomins tillväxt, till 2,8 procent för 2001 och 2,9 procent för 2002 enligt kommissionens senaste uppgifter.
De viktigaste frågeställningarna för den europeiska ekonomin, de europeiska institutionerna och medlemsstaterna förblir desamma trots att den internationella miljön har förändrats. Dessa frågeställningar gäller om förnyelsen och metoderna inom den ekonomiska politiken är utformade på ett sätt som är till fyllest för att ge Europas ekonomi det stöd som behövs när det gäller störningar utifrån och att ge möjlighet på medellång sikt och lång sikt att komma in på en bättre bana som leder till en bestående och stabil ekonomisk utveckling.
Utan tvivel är den ständigt ökade tillväxten ett oeftergivligt villkor för att minska den arbetslöshet som ännu inte kan godtas och stärka den europeiska konkurrenskraften. Förekommande arbetslöshet är inte orelaterad till frågan om konkurrenskraften utan det finns ett samband mellan dessa båda i det att en ekonomi som inte har full sysselsättning inte kan kallas konkurrenskraftig eftersom en stor del av dess kraft slösas bort.
Herr talman! Hur skall vi lyckas få en ökad tillväxt? I betänkandet får vi veta att vi bara kan lita på den valutastabilitet, budgetdisciplin och de rimliga lönekrav där hänsyn tas till prisstabiliteten. Majoriteten inom kommissionen anser att vi kommer att få ökade investeringar som resultat bara genom att aktivera marknaden med dess egna redskap.
Av den anledningen uppmanas medlemsstaterna i betänkandet att påskynda de strukturella reformerna på kapital-, produkt- och arbetsmarknaden och man beklagar att det inte finns någon konkret tidsplan beträffande avregleringen av el- och gasmarknaderna i Europa. Här skulle jag vilja tillägga att, om och när denna avreglering sker, så bör medlemsstaterna uppmärksamma den läxa vi har lärt oss genom turbulensen i Förenta staterna. Det är inte någon särskilt enkel sak att privatisera stora sektorer.
Därtill begär man i betänkandet att större ansträngningar skall göras på den inre marknaden. Naturligtvis bör större ansträngningar göras på den inre marknaden och framför allt bör den inre marknaden kompletteras när det gäller finansiella tjänster då vi absolut behöver en betydligt mer dynamisk börs i Europa. I alla händelser räcker inte något av detta för att förändra den europeiska ekonomin så att den får en ökad tillväxt. De strukturella reformerna är nödvändiga, försummandet av de offentliga investeringarna får inte fortsätta och för att lyckas med detta bör vi stimulera sektorn för offentliga investeringar då denna är mycket eftersatt.
Min uppgift var att inför kammaren lägga fram betänkandet om de ekonomiska riktlinjerna för år 2001. Jag förvarnade om att en kris i den amerikanska ekonomin skulle kunna försätta oss i fara och nu står vi här inför denna kris som en realitet och för att inte ge upp inför turbulensen inom den internationella ekonomin så är det rimligt att använda alla medel, alltså även de offentliga investeringarna.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, ärade kolleger! Som von Wogau påtalade när han lade fram sitt betänkande för oss - vilket vår grupp stöder helt och fullt - står vi inför ett historiskt ögonblick som är jämförbart med införandet av euron, men den europeiska ekonomin befinner sig även i en känslig tidpunkt, vilket redan har kommenterats. Trots att framtiden förutsågs vara ljusare för några månader sedan, har man nu blivit tvungen att omvärdera prognoserna och räkna lägre och det finns ett mycket kraftigt motstånd mot att fastställa inflationsnivån vid målet 2 procent. Det råder helt klart en tydlig oro för den nuvarande ekonomiska situationen.
Detta får oss naturligtvis att fundera över vilken metod som är den rätta för att försöka övervinna denna situation och säkerställa en stabil och hållbar tillväxt.
När det gäller denna fråga finns det många inslag i vår kollega von Wogaus betänkande som bör beaktas. Jag kommer särskilt att betona några av dessa, vilka vi särskilt har framhållit under en tid och som vi redan tidigare har kommenterat i ett flertal debatter.
Den första av dessa är behovet av att medlemsstaterna upprätthåller en sträng attityd och att de visar att de åtaganden som de fastställde i sina respektive stabilitetsprogram är vederhäftiga: det oroar oss att de skulle kunna finnas en flexibilitet - när det gäller underskotten och de offentliga skulderna - och när det gäller att säkerställa tillnärmningen av målen och att uppfylla dessa.
Vi vill även ta upp behovet av en bättre och bredare samordning av den ekonomiska politiken (som ni vet är vi inte nöjda med den nuvarande nivån, vilket parlamentet har framhållit vid många tillfällen) och vi vill även betona frågan om de strukturella reformerna och behovet av flexibilitet på vissa marknader som påverkar Europeiska unionens produktiva struktur, såsom arbetsmarknaden och naturligtvis även i avregleringsprocessen av några sektorer som även de anses ha en avgörande betydelse.

Ainardi
Herr talman! Kommissionens rekommendationer till medlemsstaterna är fyllda av unionens vanliga trossatser, där en minskning av skulden prioriteras. Det handlar framför allt om att minska de offentliga och sociala utgifterna. Betänkandet från von Wogau går i samma riktning. Det finns här en självtillfredsställelse som jag finner ganska förvirrande, inför den vikande konjunkturen och vägran att fundera över vilka villkor som bör uppfyllas för att ingå i en hållbar utveckling. Den aviserade ambitionen är att rätta sig efter stabilitetsprogrammet. Målsättning nr 1 för Europeiska centralbanken är prisinstabiliteten. Europeiska centralbanken vägrar fortfarande att sänka räntorna, eftersom den är besatt av faran med inflationen, som fortfarande är möjlig, och chefen för Bundesbank erinrade nyligen om att Europeiska centralbanken vare sig är ansvarig för tillväxten eller sysselsättningen.
Man erinrar om ambitionen med en mer konkurrenskraftig och mer dynamisk europeisk union, en lovvärd målsättning, men förslagen om de medel som skall utnyttjas för detta ligger fortfarande inom trossatsområdet: anpassa pensionssystemen genom att ta hänsyn till budgetrestriktioner, utnyttja möjligheterna att minska utgifterna inom alla områden, vilket anständigt innebär till förmån för den allmänna opinionen, skapa de mest gynnsamma investeringsvillkoren beträffande arbetsmarknaden. Och naturligtvis den eviga grädden på moset: avreglera de sektorer som ännu inte avreglerats. Ingenting om skyldigheten till tjänster i allmänhetens intresse på gemenskapsnivå. Kort sagt, man fortsätter att tillämpa samma recept vars konsekvenser man känner till, det är den antiinflationistiska trosbekännelsen, prioriteringarnas prioritet.
I betänkandet tvekar man inte att betona de framsteg som gjorts när det gäller att minska arbetslösheten i vissa medlemsstater, genom att understryka behovet av att fortsätta reformen av arbetsmarknaderna. Det skulle vara bra att titta på vilka slags nya arbetstillfällen det handlar om, oftast tillfälliga. Hur kan man eftersträva resultat när det gäller sysselsättningen och samtidigt fullständigt bortse från de stora europeiska koncernernas strategi; de gör stora vinster men avskedar samtidigt ett stort antal anställda i konkurrensens namn med blicken fäst vid de finansiella kriterierna. När det handlar om trovärdighet för den europeiska sociala modellen möter man stor tvekan att vidta nödvändiga åtgärder för att skydda de anställda.
Ingenting om den sociala politik som krävs för att öka tillväxten. Ingenting om företagens sociala ansvar. Inte heller denna gång ingår den ekonomiska politik som läggs fram på detta sätt i ambitionen med en hållbar utveckling, vilket skulle förutsätta dynamiska offentliga investeringar, en organisation av marknaden med starka industriella ambitioner. Kapital finns. Man måste snarast reglera verkligheten på finansmarknaden. Det är anledningen till att min grupp, i anslutning till detta betänkande, återkommer till unionens ekonomiska politik med förslaget att inrätta en skatt på spekulativa transaktioner för att kontrollera dem, för att minska deras volatilitet och framför allt för att ta fram resurser som kan investeras på det sociala och miljömässiga området.
Detta betänkande, och unionens situation i allmänhet, visar ännu en gång att unionens politiska, ekonomiska och sociala val skulle tjäna på att förberedas inom ramen för ett verkligt demokratiskt förfarande, som skulle upprättas i respektive land, efter ett omfattande medlingsförfarande i det civila europeiska samhället.

Blokland
Herr talman! I betänkandet av von Wogau kallas införandet av euron en milstolpe för en ny etapp av integrationen. En fas kom kommer att kosta medan fördelarna fortfarande är oklara.
Den nya etappen har två sidor, precis som euron. Å ena sidan behöver ekonomier som är föregångare i konjunkturrörelserna en räntehöjning för att begränsa inflationen. Det går inte nu. Å andra sidan behöver länder som hamnar på efterkälken stöd i form av en lägre ränta. Det går inte heller.
Hur man än vänder på det hela så innebär det en förlust av ett av de instrument som behövs för en sund ekonomisk statshushållning. En bättre samordning är inte det rätta botemedlet. Det behövs något annat för att kompensera förlusten av nationella monetära instrument: de välkända men ändå sällan förekommande strukturreformerna, såsom en anpassning av arbetsmarknaden och en ytterligare nedbrytning av statliga monopol. Dessa skulle kunna leda till ett återställande av eurons värde, snarare än en överraskande ränteändring. Europeiska centralbankens senaste räntesänkning kom en dag innan det tillkännagavs att den nederländska inflationen 5,3 procent hade nått den högsta nivån på nästan tjugo år. Det visar hur allvarligt problemet är.
De här reformerna måste göra Europa innovationsvänligare. Många subventioner och andra stimulansåtgärder stör däremot marknaden och är ofta skadliga för miljön. Om vi vill starta något på det viset så fruktar jag för Europas konkurrenskraft.
Min sista punkt gäller miljön. Trots den gynnsamma konjunkturen görs det mycket litet åt hållbarhetsstrategin. Ekonomisk tillväxt, bekämpande av arbetslösheten och integrering av miljön bör samordnas mycket bättre. Den ekonomiska tillväxten var starkare än väntat, så att det borde vara självklart med mer ambitioner på det området. Låt oss därför utropa detta till en prioritet. I slutet av maj får Europaparlamentet sin chans och i juni får Europeiska rådet sin chans i Göteborg.
En integreringsetapp gör ju skäl för sitt namn först när det är fråga om en verklig integrering av miljö och ekonomi.

de Gaulle
Mina kära kolleger! Detta betänkande från utskottet för ekonomi och valutafrågor kommer inte att gå till denna kammares historia vare sig som en symbol för tydlighet eller relevans, och det gäller både formen och innehållet.
Låt oss snabbt lägga formen åt sidan. Ni talar i punkt 5 om - jag citerar - "den politiska prioriteringen att förbättra kvaliteten av och hållbarheten i de offentliga finanserna". Skulle det alltså finnas offentliga finanser som är ohållbara för att de är kortlivade? I punkt 10 i er resolution betonar ni vikten - jag citerar - " vikten av utbildningssatsningar och offentliga investeringar, som dock måste vara riktade och bygga på strategiska målsättningar" - vilket stämmer - " och som inte får tränga undan viktiga privata investeringar" . Vilken motsättning för att inte misshaga någon och inte förespråka någonting alls!
I sakfrågan visar ni att ni fäster betydelse vid den sociala marknadsekonomin, som ligger CDU varmt om hjärtat. Det är inte den franska uppfattningen. Att döma av de relativt blygsamma resultaten i den tyska ekonomin sedan 40 år, varför skulle man anta den? Varför skulle exempelvis Frankrike avstå från en industripolitik som inom strategiska sektorer gjort landet till den största makten i Europa, och detta utan valutaknep som den tyska marken, som övervärderades med 15 procent när euron inrättades eller Östtyskland som värderades till 350 miljarder dollar trots att det var värt högst 100 miljarder vid enandet, och detta utan att drunkna i "allt europeiskt" på det sätt som slutligen hände med rymdsamhället - en av de gamla världsledande inom flyget och rymden - som köptes upp av Matra, som ändå bara var hälften så stort, och dessa två företag har sedan försvunnit i EADS-koncernen. Verkligen en lyckad framgång för Frankrike som, utifrån en verklig majoritetsplats, nu befinner sig i minoritetsställning!
Är det den frenetiska herr Chirac man skall lyckönska till detta resultat, eller pacifisten Jospin, eller minister Gayssot, som ändå försökt att reparera skadan som de två förstnämnda åstadkommit? Vad tjänar alltså detta betänkande till som inte innehåller någon som helst specifik kritik mot något som helst land inom euroområdet, som inte säger någonting om den faktiska devalveringen av den europeiska valutan vars nedgång fortsätter att oroa oss.

Berthu
Herr talman! I samband med betänkandet från von Wogau om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2001 försvarar han idén att de tolv länderna som deltar i den gemensamma valutan, efter införandet av sedlar och mynt i euro, skulle utgöra ett område med större integration som de skulle kalla den inhemska marknaden. Denna inhemska marknad skulle förvaltas enligt principerna för den sociala marknadsekonomin som, vilket också preciseras i motiveringen, tillämpats framgångsrikt av Tyskland efter kriget.
Jag tror faktiskt att det intresserar länderna i Europa gemensamt att försöka förena den sociala rättvisan och marknaden. Men det är bra att var och en är fri att följa den väg med ömsesidig samordning som bäst överensstämmer med respektive karaktär, och utan vilken man tvingas använda instrumentet från Bryssel för att påtvinga den ena eller den andra gemensamma formeln.
Det förefaller mig för övrigt som om det föreligger ett stort misstag när det gäller begreppet inhemsk marknad. Detta uttryck riskerar att få en tro att de europeiska ekonomierna förvaltas av en gemensam politisk myndighet. Men det är inte fallet i dag och för morgondagen föreskriver inte Maastrichtfördraget det heller. I Maastrichtmodellen existerar faktiskt den gemensamma valutan, som förvaltas av Europeiska centralbanken, parallellt med en rad nationella politiska myndigheter. Om vissa ser saken på annat sätt, skulle det vara bättre om de sade det tydligt till folket före årets slut och organiserade den folkomröstning som krävs.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande, mina damer och herrar! Jag vill i mitt referat komma med några klargöranden, som jag anser vara nödvändiga. För det första: Karl von Wogaus betänkande är inte något skolbetyg över tillståndet för medlemsstaternas ekonomiska politik. Karl von Wogaus betänkande är ett betänkande om de ekonomiska riktlinjerna för framtiden och en analys av status quo. Jag är därför mycket tacksam över att Karl von Wogau har valt begreppet hemmamarknad i samband med införandet av euromynt och eurosedlar, eftersom den gemensamma valutan är Europeiska unionens största samtida integrationsprojekt.
I och med införandet av mynt och sedlar i euro blir hemtrakten Europa klart märkbar, när sedan var och en inom euroområdet också har ett tydligt bevis på den i sina händer. Och det är bra att man genom detta hemmamarknadsbegrepp även gör det integrationspolitiska europrojektet så klart synligt för befolkningen, eftersom det kan ge enorma impulser åt den ekonomiska politiken, åt sysselsättningspolitiken och åt integrationspolitiken.
En andra punkt: Jag förstår inte utskottet för sysselsättning och socialfrågor när det i dag fortfarande försöker att spela ut kapital mot sysselsättning och tillväxt mot sysselsättning, så som det lite grand lät i Weilers inlägg. Det var därför nödvändigt att än en gång ställa begreppet med den sociala marknadsekonomin i centrum för detta betänkande. Jag skulle vilja utvidga den till en eko-social marknadsekonomi. Vad menar vi med detta? Vi är emot att man skiljer tillväxt och sysselsättning åt. Därför är vi positiva till stabilitetspakt, tillväxt och sysselsättning. Den sociala marknadsekonomin främjar det sociala ansvaret, den ekologiska hållbarheten och en utbildningspolitik, som innebär ett livslångt lärande.
Avslutningsvis vill jag vädja till rådet: De ekonomiska politiska riktlinjerna kräver allt vårt stöd. När det i betänkandet krävs att EU-marknaden måste integreras och bli effektiv för de finansiella tjänsterna, och när vi samtidigt alltid talar om att pensionerna och påskyndandet av förfarandet spelar en viktig roll, måste jag säga till rådet att det senaste Ekofin-rådet visserligen fortfarande avgav en läpparnas bekännelse, medan man i fråga om pensionsreformen, med avseende på åldringsvården och Lamfalussys rapport, agerade i motsats till denna läpparnas bekännelse. De ekonomiska politiska riktlinjerna kan genomföras med aktivt stöd från rådets sida. Det finns tid för detta!
(Applåder)

Berès
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Några kommentarer om betänkandet från vår kollega Karl von Wogau. Jag tror att när man talar om samordning av den ekonomiska politiken är den debatt vi i dag har, och den röst vi skall avge om detta betänkande, fortfarande hittills den huvudsakliga förankringspunkten för alla kommentarer. Ur den synvinkeln kan jag inte motstå nöjet att upprepa en varning. Dessa stora riktlinjer för ekonomisk politik är hittills vårt huvudsakliga analys- och arbetsverktyg för att organisera denna samordning av den ekonomiska politiken. Vi kan bara beklaga att dessa stora riktlinjer, när de väl antagits, inte förekommer mer i de nationella debatterna. Jag uppmanar alla våra kolleger i medlemsstaterna att ta hänsyn till dessa allmänna riktlinjer när de utarbetar de nationella riktlinjerna på budget- och skatteområdet, annars kommer det inte att finnas någon egentlig samordning av den ekonomiska politiken. Vi kommer snart att få tillfälle att återkomma dit, i samband med debatten om kommissionärens meddelande.
Tre kommentarer om sakfrågan i förslaget som vi i dag har fått från vår kollega Karl von Wogau. Den första, för att glädjas åt det som sägs om förstärkningen av detta verktyg och framtidsutsikten med en konvergens av skatte- och budgetpolitiken i medlemsstaterna, till att börja med bland dem som tillhör euroområdet. Jag noterar kommentaren där om att betydelsen av den ekonomiska inverkan bör beaktas när det gäller sanktioner mot en viss medlemsstat. Jag antar att det handlar om att hänvisa till debatten vi hade förra året om situationen på Irland. Jag anser att det beslut som fattats när det gäller Irland inte är exceptionellt. Det var väntat, det var berättigat och det var lyckat. Och ändå, om man skall ta hänsyn till betydelsen av den ekonomiska inverkan i de olika situationerna måste man titta på under vilka omständigheter Berlusconi kommer att tillämpa sin ekonomiska politik, och hur den överensstämmer med de allmänna riktlinjer vi i dag slår fast.
En kommentar, herr talman, med ert medgivande, beträffande reformen av arbetsmarknaderna. Om det handlar om att genomföra strukturreformer via en anpassning av direktivet om företagskommittéer, om information och samråd med arbetstagarna, kan vi bara vara positiva till det. När det gäller avregleringen slutligen förefaller det mig som om erfarenheten i och utanför Europa uppmanar oss till större försiktighet när det gäller att upprätthålla tillgången till offentlig service, parallellt med dessa rörelser.

Laguiller
Herr talman! Det räcker inte med att kombinera ordet "social" med ordet "marknad", som ni gör, för att ekonomin skall bli bättre. Arbetstagarna, den arbetande majoriteten av befolkningen, bedömer inte situationen efter era ord utan utifrån svårigheterna i sitt eget liv och de ser tydligt att det ni kallar den "sociala marknadsekonomin" dömer 15 miljoner kvinnor och män till arbetslöshet i en europeisk union som ändå är en av de rikaste regionerna i världen.
Er sociala marknadsekonomi innebär en allmän utbredning av fattigdomen, en ökning av antalet arbetstagare som får 4 000 - 5 000 francs per månad, till och med här i Frankrike, och betydligt mindre i andra europeiska länder, medan aktieägare som inte gör någonting sinsemellan delar på utdelningen från företagens enorma vinster.
Den marknadsekonomi som ni hyllar i ert betänkande är en idiotisk, orättvis och omänsklig ekonomi. Den fungerar genom att samla rikedomen i händerna på en liten minoritet och genom att göra levnadsvillkoren sämre för majoriteten.
Ni vågar påstå att konkurrensen utgör ett viktigt skydd mot maktmissbruk. Men det är genom att hänvisa till konkurrenskraft och konkurrens som styrelserna i stora företag som Danone, Michelin, Alsthom, Péchiney, Marks & Spencer och en rad andra kan begå detta maktmissbruk som är ovanligt motbjudande och som består i att kasta ut en del av sina arbetstagare på gatan, stänga hela fabriker och därmed ibland omvandla en hel stad till öken för att ge sina aktieägare ytterligare utdelning.
Ni påstår att ni vill överbrygga det demokratiska underskottet i den europeiska ekonomiska politiken, men det första steget för att fylla detta underskott skulle bestå i att frånta de stora arbetsgivarna deras heliga rätt att förfoga över tillvaron för alla dem vars arbete gör dem rikare, och detta genom att börja med att förbjuda kollektiva uppsägningar och genom att tvinga dem att använda tillräckligt stor del av vinsten och den utdelning som aktieägarna samlar på sig, för att rädda alla hotade jobb.

Della Vedova
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande! Låt mig först av allt svara den kollega som yttrade sig före mig och säga att inte heller jag är särskilt förtjust i definitionen "social marknadsekonomi". Jag anser nämligen inte att det finns behov av att lägga till ordet "social". För mig är nämligen marknadsekonomin med sina regler en förutsättning, inte bara för att garantera människors grundläggande ekonomiska friheter - friheten att sluta avtal och att bedriva handel - utan dessutom den ekonomiska miljö som skapar de bästa förutsättningarna för att producera välstånd och sysselsättning.
Vad sedan gäller von Wogaus betänkande, så skulle jag vilja kommentera ett par punkter: jag är positiv till punkt 12, där föredraganden gör en positiv bedömning av Europeiska centralbankens verksamhet. I det sammanhanget skulle jag vilja tillägga en sak. Utan att gå in på detaljer när det gäller att analysera valet av räntesatser eller penningpolitik, så tror jag att detta är ett av de forum där regeringarna och även många av de politiska krafter som är närvarande i detta parlament måste motstå frestelsen att utnyttja Europeiska centralbankens och ordföranden Duisenbergs verksamhet för syften som inte preciseras bättre än att de stöder den ekonomiska tillväxten. Det finns breda marginaler när det gäller att förbättra de europeiska ekonomiernas produktivitet och effektivitet och det är de marginalerna vi måste arbeta med om vi vill garantera en konkurrenskraftig framtid för ekonomierna i de viktigaste länderna, i stället för att ta den illusoriska genvägen över räntesänkningar.
En andra fråga som jag vill ta upp gäller punkt 8, som behandlar nödvändigheten av att anpassa pensionssystemen till de ändrade demografiska förhållandena. Här måste Europaparlamentet med kraft kräva att kommissionen tar ett större ansvar inom ramen för sin behörighet, och framför allt att medlemsstaterna gör det. Här gäller det att snabbt genomföra radikala reformer och komma fram till ett pensionssystem som är ekonomiskt hållbart och rättvist gentemot kommande generationer. I många länder - jag tänker bland annat på Italien - håller man för närvarande på att förbruka de anställdas pensionsmedel på ett ansvarslöst sätt, framför allt de unga anställdas, för att betala pensioner för personer som är 54 eller 55 år gamla och som dessutom kanske har dubbla jobb, illegala jobb eller svartjobb. Detta borde vara en prioriterad fråga för Europeiska unionen, en prioriterad fråga när det gäller ekonomisk effektivitet, men framför allt en prioriterad fråga när det gäller jämlikhet mellan olika generationer. Det finns länder, till exempel Italien, där de obligatoriska pensionsavgifterna överstiger 30 procent, men som sedan ger den som betalar hopp om en mycket låg pension.
När det sedan gäller en annan fråga, den om arbetsmarknaden, så tycker jag att man borde ta i kraftigare gentemot medlemsstaterna. Vi har i denna kammare fått höra att det finns en risk för arbetsbrist. Men jag tror i stället att just flexibiliteten och en ökande användning av olika instrument för att förbättra flexibiliteten på arbetsmarknaden, tillsammans med en översyn av reglerna för tillsvidareanställningar, skulle skapa den nya balans mellan otypiska arbeten, tillfälliga arbeten och tillsvidareanställningar som krävs eftersom det är enda sättet att skapa bättre balans vad gäller sysselsättningen.
Slutligen vill jag peka på ett problem - det är ingen kritik, även om det sannerligen rör ett problem - när det gäller kravet på en samordning av den ekonomiska politiken för att få till stånd en tillnärmning av skatte- och finanspolitiken. Jag tror att vi måste fundera ordentligt på om en tillnärmning av skatte- och finanspolitiken verkligen skall vara ett mål för Europeiska unionen. Jag vill påstå att det faktum att man har olika modeller som konfronteras med varandra, olika lösningar, för att, om man så säger, göra lite benchmarking - och fallet Irland är enligt min mening ett dåligt exempel - borde vara en tillgång och inte ett problem för Europeiska unionen.

Ilgenfritz
Herr talman, mina damer och herrar! Den ekonomiska tillväxten i unionen hotar uppenbarligen att somna in. Det avges visserligen fortfarande läpparnas bekännelser om att de små och medelstora företagen skall främjas; faktum är dock att vi ger dem alltför lite stöd, trots att de utgör motorn för vår ekonomi och säkrar våra europeiska arbetstillfällen.
Om vi verkligen vill hjälpa dem, måste vi arbeta för att de ekonomiska ramvillkoren ändras. Det innebär att våra förvaltningssystem och förvaltningslagar måste moderniseras och förenklas. De alltför höga avgifterna bör sänkas avsevärt. Dessa åtgärder bör garanteras genom att Maastrichtkriterierna för budgetunderskott och skuldsättning kompletteras med en begränsning av förvaltningsutgifterna.
Medlemsstaternas förvaltningsutgifter får inte i något fall utgöra mer än 8 procent av bruttonationalinkomsten. Med den utnyttjade besparingspotentialen skulle de absolut nödvändiga skattereformerna kunna finansieras, och motorn för vår ekonomi, de små och medelstora företagen, skulle kunna sättas i gång på ett hållbart sätt.

Tannock
Herr talman! I von Wogaus betänkande nämns förståeligt nog inte den kritik som kommissionen har riktat mot Labourregeringen i Förenade kungariket. Finansminister Brown har, utan tvivel med de allmänna valen den 7 juni i tankarna, utlovat en betydande ökning av de offentliga utgifterna, särskilt på hälso- och utbildningsområdet, vilket hotar, om inga skattehöjningar genomförs, att bryta stabilitets- och tillväxtpaktens överenskommelser och att öka den andel av BNP som går till den offentliga sektorn till över den önskvärda nuvarande nivån på 38 procent.
Även Berlusconis nya regering och utlovade ekonomiska paket kan vålla kommissionen problem, men det är synnerligen magstarkt av den brittiske finansministern att avfärda kritiken från kommissionen som inblandning i inre brittiska fiskala angelägenheter och på samma gång aktivt planera för en folkomröstning om anslutning till euron, med förbehåll för hans godtyckliga fem ekonomiska prov, i vilka ingenting sägs om de konstitutionella frågorna bakom EMU, vilka är viktiga för de brittiska konservativa.
När Förenade kungariket väl ingår i euroområdet, kommer vi att ha till och med ännu mindre fiskal självbestämmanderätt, och jag vet inte vad politiskt - i motsats till juridiskt - bindande riktlinjer egentligen betyder i praktiken, eftersom vi tvingas harmonisera våra skatter uppåt, för att undvika så kallad illojal skattekonkurrens och snedvridning på von Wogaus föreslagna "europeiska hemmamarknad". Det är ett namn som jag, som ledamot från Förenade kungariket, har invändningar mot, eftersom det antyder att de tre stater som står utanför euron - av vilka mitt land är ett - inte skulle vara hemma på Europas inre marknad; jag skulle följaktligen med eftertryck vilja föreslå "euroland" eller "euroområde" som gängse benämning, och jag önskar området all lycka i framtiden.
Även om jag personligen har svårt för uttrycket "social marknadsekonomi", eftersom vi i Storbritannien förknippar det med socialdemokrati, motsvarar beskrivningen i betänkandet med rätta visionen om en dynamisk, avreglerad, konkurrenskraftig marknadsekonomi som tar hänsyn till miljöns och arbetsmarknadernas behov, vilket jag helt klart välkomnar. Jag är dock inte helt säker på att kommentarerna om Europeiska centralbankens (ECB) två första år är fullt riktiga. De två åren har inte varit någon stor framgång. De fortsätter att krångla till saker och ting, och deras beslutsprocess är fortfarande ganska ogenomskinlig. Detta framgick mycket tydligt av räntesänkningen på en kvarts procent i förra veckan, som framstod som panikartad och som en reflexmässig reaktion på nedgången i den amerikanska ekonomin och som tycktes gå stick i stäv mot såväl deras egna penningmängds- och inflationsmål som många av Duisenbergs tal.
Beträffande en annan fråga, uppmanar även jag EU att snabbt genomföra den föreslagna avregleringen av energi-, post-, flygplats- och järnvägssektorerna. Jag stöder också personligen initiativet om ett gemensamt europeiskt luftrum. von Wogau har rätt: Europa kommer inte att bli en fästning, och kontinentens framtidsutsikter ter sig på det hela taget - trots alla problem i världen - förhållandevis ljusa i denna osäkra tid.

Randzio-Plath
Herr talman! Även jag anser att en social marknadsekonomi, som är ekologiskt godtagbar, är ett bra koncept för den ekonomiska politiken i Europeiska unionen, om den åstadkommer det som startades i och med Lissabonprocessen, nämligen att binda samman den ekonomiska politiken, social-, sysselsättnings- och finanspolitiken, så att ett bärkraftigt koncept faktiskt utvecklas, och en balanserad och lämplig policy mix äntligen kan genomföras i Europeiska unionen. Beklagligt nog innehåller grunddragen i den ekonomiska politiken fortfarande alltför få kvalitativa och kvantitativa målsättningar, som gör det möjligt att inte bara ensidigt tänka på skattesänkningar och nedskärningar av utgifterna. Jag tror att en ny debatt om kvaliteten i de offentliga finanserna i alla medlemsstater, så som kommissionen tacknämligt nog har initierat, kan bidra till att vi närmar oss en investeringsstödd tillväxt, med effekter för sysselsättningen.
Detta är nämligen också nödvändigt. Jag anser att grunddragen i den ekonomiska politiken i högre grad än tidigare bör inriktas på en investeringsstödd tillväxt och mobilisera de mänskliga resurserna för att öka möjligheten till anställning. Vi kan för ögonblicket märka en viss pessimism i Europeiska unionen. Jag anser inte att vi hotas av någon varaktig konjunkturnedgång; men vi måste göra allt för att inte utvecklingen i USA skall medföra risker för konjunkturen i Europa, som Europeiska unionen inte längre kan behärska.
Jag vill understryka att grunddragen i den ekonomiska politiken, våra ekonomisk-politiska inriktningar inte bara gäller euroområdet, utan hela den europeiska inre marknaden, Europeiska unionens europeiska hemmamarknad, och så bör det också förbli, eftersom vi inte vill skiljas åt, utan vill fortsätta att växa samman.
Men Europa bör inte på grund av bristande initiativ återigen hamna i en konjunktursvacka som förstör det som vi uppnått, nämligen den lägsta arbetslösheten på tio år. Därför vill jag än en gång betona: Vi har i förhållande till andra regioner i världen alltför låga investeringar i fråga om utveckling och forskning, vi har alltför låga investeringar i utbildning och vidareutbildning, och även i fråga om infrastrukturinvesteringarna, som detta parlament redan så ofta har talat positivt om och även krävt, har vi ett uppdämt behov. Vid sidan om penningstabilitet och budgetpolitisk soliditet behöver vi absolut också innovativa vägar för att nå en social och sysselsättningspolitisk stabilitet. Det krävs i Lissabonprocessen!
Jag beklagar att det under detta svenska ordförandeskap i rådet inte har kommit ännu fler impulser. Men jag beklagar också utomordentligt att vi inte har mer öppenhet och demokrati. Det är oeftergivligt att Europaparlamentet deltar i den makroekonomiska dialogen, i utarbetandet och godkännandet av grunddragen i den ekonomiska politiken samt i förberedandet av de andra processerna i samband med Lissabon och Stockholm. Eventuellt måste vi använda den nya regeringskonferensen år 2004 för att ge eftertryck åt våra krav.

Doyle
Herr talman! När vi diskuterar de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken tänker jag särskilt på mitt eget lands gräl med kommissionen under de senaste månaderna, en situation som enligt min mening har hanterats dåligt av både kommissionen och vår egen finansminister. Bäst som vi närmar oss en folkomröstning om Nicefördraget den 7 juni, är allmänheten i Irland bestört över svaret på det ekonomiska mirakel som har ägt rum. Det har gjort det möjligt för en av de fattigaste och mest underutvecklade regionerna i EU:s utkant att komma ikapp och gå förbi många av de starka ekonomierna och för oss som lever där att, jag citerar, "förverkliga vår ekonomiska och sociala potential och garantera vårt folks välfärd", som vår Taoiseach (premiärminister) sade när vi 1972 röstade om huruvida vi skulle gå med i dåvarande Europeiska ekonomiska gemenskapen (EEG) eller inte. Det är inte vad kommissionen gjorde utan sättet som den gjorde det på som jag ifrågasätter: man fattade beslut - som meddelades dåligt - bakom lyckta dörrar och bad aldrig om parlamentets åsikt. Vi måste lära av det. Jag är fullt medveten om skälen till att kommissionär Solbes oroade sig över vad som ansågs vara en inflationsbudget - och med en inflation på 5,6 procent finns det utan tvekan fog för oron. Men valet stod mellan att behålla vårt sociala partnerskap och ett visst sken av lönestabilitet genom skattesänkningar i en tidpunkt med starka finanser; och lönestabilitet är den viktigaste delen av det irländska stabilitetsprogrammet. Kort sagt, i ett land som håller på att komma ikapp passar den klassiska ekonomiska modellen - en ekonomisk modell av typen "en storlek passar alla" - illa.
Ekonomiska förhandsberäkningar blir sällan exakta. Beräkningarna påverkas av faktorer som ligger utanför EU:s kontroll. Vi ingår i en global ekonomi. Beräkningarna kan också påverkas av naturkrafter och av sjukdomar som drabbar djur och växter. Se på den förödelse som BSE-krisen och mul- och klövsjukan har orsakat, även i Irland, där vi bara har haft ett enda fall av mul- och klövsjuka. De framgångsrika insatserna för att inhägna sjukdomen beräknas ta i anspråk över 2 procent av vår tillväxt i år.
När det gäller ekonomiska förhandsberäkningar oroas jag i allt högre grad över Europeiska centralbankens (ECB) uppträdande; banken verkar nu helt ägna sig åt att spå i kaffesump. Är ECB en del av problemet eller är den lösningen? Jag stöder fullständigt den senaste räntesänkningen, som genomfördes för att stödja tillväxten, men vi måste fråga oss hur ECB fastställer politiken och informerar finansmarknaderna om denna. Till följd av uttalanden av höga tjänstemän under de senaste veckorna har ECB blottat sig för anklagelser om att den gav efter för trycket från Förenta staterna eller, ännu värre, drabbades av panik inför motstridiga ekonomiska modeller.
Det sätt på vilket den senaste sänkningen, som endast var den andra sedan ECB bildades 1998, hanterades har allvarligt skadat bankens trovärdighet. Det är inte första gången som jag kommer på mig själv med att ifrågasätta kompetensen hos höga tjänstemän i ECB, även då jag instämmer i det som de gör. För mycket megafondiplomati, för lite hänsyn till eller insikt i den inverkan som deras ord har på marknaderna. För mycket försvar i efterhand av sakförhållanden och för många helomvändningar i politiken. Vi förväntar oss och kräver mer. Kanske bör vi här tillämpa rekommendationsförfarandet, herr kommissionär, eller är de föremål för några kontroller och motkontroller? Kanske kan vi i stället för att vaccinera mot mul- och klövsjuka vaccinera mot klavertramp?

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden von Wogau och tacka alla talare för deras yttranden och deras bidrag till debatten.
Kommissionen har alltid uppskattat - sedan år 1993, när de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken sattes igång - det ständiga intresse som parlamentet har visat för den här debatten. Parlamentet har spelat en grundläggande roll när det gäller att bevara ett sammanhang mellan kommissionens rekommendationer och genom detta kan vi undvika att de senare tunnas ut i debatten i rådet.
Jag vill särskilt tacka för bidraget om de allmänna riktlinjerna för detta år. Resolutionen är mycket klar och konkret, den har inverkan på specifika aspekter, och jag har en känsla av att det finns en stort mått av samstämdhet mellan parlamentets rekommendation och kommissionens förslag även om - vilket jag kommer till senare - det även finns meningsskiljaktigheter om vissa konkreta punkter.
Det är sant att de allmänna riktlinjerna för detta år är de sista innan införandet av sedlar och mynt i euro, vilket också von Wogau betonade, men faktum är att när vi talar om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken talar vi inte enbart om euroområdet, som Randzio-Plath sade, utan om hela Europeiska unionen, vilket innebär att vissa saker kommer att förändras, större uppmärksamhet kommer att ägnas åt de länder som är direkt delaktiga i euron - och i det här sammanhanget spelar naturligtvis eurogruppen en grundläggande roll - men riktlinjerna tillämpas dock fortfarande övergripande för hela unionen.
När kommissionen lade fram sina rekommendationer om de allmänna riktlinjerna för år 2001, informerade jag utskottet för ekonomi och valutafrågor om den generella inriktningen för de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för detta år. Eftersom en del av dessa frågor har tagits upp igen under loppet av dagens debatt vill jag kommentera dem ännu en gång.
För det första, de nya allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken skiljer sig, enligt min mening, från de föregående i en grundläggande aspekt eftersom de svarar mot besluten från toppmötet i Lissabon.
När det gäller vissa av de aspekter som definierades vid toppmötet i Lissabon kan man diskutera om de bör vara mer balanserade eller inte. Weiler nämnde till exempel de sociala aspekterna och tog upp frågan om huruvida de är tillräckligt beaktade eller inte. Enligt min åsikt har de sociala aspekterna det utrymme som de bör ha i allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken.
De sociala aspekterna tas naturligtvis upp mer detaljerat i andra handlingar i Europeiska unionen, och enligt min åsikt hör inte dessa aspekter hemma i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, utan hör snarare till de allmänna riktlinjerna om sysselsättningen, till exempel.
Det är även sant att den nya modell som fastställdes vid toppmötet i Lissabon och debatten i Europeiska rådet om två nyckelfrågor för utarbetandet av den ekonomiska politiken har medfört att tidsfristerna för utarbetandet av denna handling förkortades, vilket även har drabbat Europaparlamentet. Von Wogau, och även den ansvarige för utskottet för sysselsättning, har uttryckt klagomål om att det inte finns tillräckligt med tid för att gå djupare in på vissa frågor. Det är sant, och vi kommer i den mån det är möjligt att försöka övervinna problemen med kalendariet, men det står klart att det kommer att bli svårt, på grund av de åtaganden som vi påtagit oss, eftersom de begränsar tidsmarginalerna för den senare debatten.
Vi kommer nu att gå in djupare på ämnet. Men innan vi gör det, vill jag kort kommentera samordningen av den ekonomiska politiken.
Gasòliba i Böhm och Berès nämnde samordningen, Doyle tog särskilt upp den, och ytterligare några talare. Enligt vår åsikt bör den ekonomiska politiken huvudsakligen samordnas genom de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som är nyckeldokumentet för denna samordning. Stabilitetspakten måste även beaktas i detta dokument, men den får inte under några förhållanden ses som den enda tillräckliga faktorn för att samordningen av den ekonomiska politiken skall kunna utvecklas och gå framåt på ett korrekt sätt.
Så viktig är den handling som vi diskuterar i dag.
Vi måste innefatta alla faktorer i de allmänna riktlinjerna. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och samordningen kommer naturligtvis att diskuteras - samordningen kommer att diskuteras mer ingående längre fram - och detta kommer att ge oss möjligheter att göra korrigeringar i framtiden. Jag vill emellertid särskilt ta upp en punkt som har gett upphov till vissa kommentarer från Berès och Doyle om det irländska problemet. För det första; att tala om sanktioner i det irländska fallet stämmer inte överens med verkligheten, även om jag förstår att detta språkbruk är attraktivt för pressen. Vad rådet har antagit (inte kommissionen) är ett beslut om en särskild rekommendation, eftersom det finns inkonsekvenser mellan den godtagna budgetpolitiken i jämförelse med den budgetpolitik som förs av en medlemsstat.
I sitt betänkande tar von Wogau upp den större eller mindre omfattning åtgärder som ett land som ingår i den monetära unionen kan vidta. Enligt min åsikt innebär en sådan valmöjlighet uppenbara risker. Om endast de stora länderna är skyldiga att uppfylla de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, tror jag att detta till slut kommer att leda till allvarliga motsägelser i vår modell. Den europeiska modellen kännetecknas just av att alla länder, stora som små, har samma rättigheter och skyldigheter, och jag anser att man måste agera sammanhängande med den allmänna principen.
När det gäller de stora utmaningarna har vi klargjort hur vi kommer att ta itu med dessa. Vi hänvisar till tre olika valmöjligheter: för det första vill vi på kort sikt upprätthålla den ekonomiska expansionen; vi vill öka vår tillväxtpotential på medellång sikt, och på lång sikt vill vi ta itu med problemet med den åldrande befolkningen. Jag kommer kort att ta upp dessa.
När det gäller den ekonomiska expansionen är våra framtidsprognoser mer optimistiska än andras. Vi vet hur den europeiska verkligheten ser ut och vi anser att den stabila utvecklingen av den inre efterfrågan gör att vi kan vara relativt optimistiska, vilket inte betyder att vi har slutat att oroa oss för den osäkerhet som råder i andra länders ekonomier, och då i synnerhet när det gäller vissa nya uppgifter - vilka ni har nämnt - om den ekonomiska situationen i Förenta staterna. Dessa frågor måste vi naturligtvis vara medvetna om.
Hur som helst var vår utgångspunkt en upphämtning, en "V", av Förenta staternas ekonomi och vi hoppas att vi kommer till den punkten.
Den stora frågan är om den europeiska ekonomins situation, vilken påverkas av den externa situationen, kan rättfärdiga att vi ändrar den politik vi har tillämpat hittills. Enligt kommissionens åsikt, nej.
Vi anser att den fortfarande höga tillväxten i Europa bör göra det möjligt för oss att även fortsättningsvis satsa på den grundläggande tanken att fortsätta arbetet med att konsolidera budgetunderskotten och minska de offentliga skulderna. Jag håller inte med dem som menar att dessa faktorer inte har positiva effekter för sysselsättningen, det räcker med att se hur sysselsättningen har utvecklats i Europeiska unionen under de senaste åren för att konstatera att denna politik har gett goda resultat; vilket även lönepolitiken, som har följt tillväxten och inflationen under dessa år, har gjort. Jag anser att vi under de senaste två åren har kommit långt när det gäller att minska arbetslösheten och vi måste fortsätta på samma väg.
När det gäller vårt mål på medellång sikt, att öka tillväxtpotentialen, är detta utan tvivel något som vi alla har som mål. När allt kommer omkring handlar det om att uppnå de bästa resultaten av den ekonomiska tillväxten i fråga om sysselsättning och tillväxt. I det fallet anser vi att den grundläggande frågan naturligtvis är att förbättra våra befolkningars arbetskapacitet och sysselsättningsnivå; men för kunna göra detta är det viktigt att vi fortsätter framåt med de strukturella reformprocesserna, såväl av marknaderna som av arbetsmarknadssystemet.
Vi får naturligtvis inte glömma bort - och några av er har tagit upp denna fråga - övergången till kunskapsekonomin och behovet av att investera i forskning och utveckling och i ny teknik, men det vi måste även investera i den offentliga sektorn. Kommissionens ståndpunkt har alltid varit mycket klar i den här frågan. Vi anser att investeringar i den offentliga sektorn är lämpligt och följdriktigt, men dessa måste vara förenliga med våra övergripande skyldigheter i fråga om budgeten.
Till sist vill jag särskilt nämna behovet av att ägna mer uppmärksamhet åt den hållbara utvecklingen och särskilt åt miljön. I de allmänna riktlinjerna för innevarande år finns det en konkret referens om den här punkten och nästa år efter toppmötet i Göteborg kommer vi säkert att innefatta ytterligare faktorer när det gäller de här punkterna.
Om de allmänna riktlinjerna i den sista delen, den som handlar om åtagandena på lång sikt, anser kommissionen fortfarande att problemet med den åldrande befolkningen är av absolut grundläggande vikt. Detta är ett problem som till slut kommer att drabba alla medlemsstater när det gäller skuldfrågan, och detta är följaktligen något som vi måste ta med i beräkningen.
Vi är medvetna om att problemet inte enbart kan lösas med en minskning av de offentliga skulderna och detta är ett positivt steg. Vi anser att man måste göra fler saker, såväl när det gäller pensionssystemen som att öka sysselsättningsnivån i de olika länderna. Enligt vår åsikt handlar det naturligtvis inte om ett problem om allmänna riktlinjer från år till år, utan om ett problem på lång sikt; men vi måste ändå innefatta det i de särskilda hänvisningarna i de olika årliga rapporterna.
Dessa var de frågor jag ville kommentera i dag. Jag tackar parlamentet och von Wogau för deras bidrag och hoppas att slutresultatet blir att de allmänna ekonomiska riktlinjerna tillför det vi alla har som mål: en högre tillväxt i Europa, en högre hållbar tillväxt, en tillväxt som dessutom sker genom en samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik, i vilken medlemsstaternas nationella ansvarsbefogenheter naturligtvis respekteras i enlighet med vad som fastställs i fördraget.

Talmannen
Tack, kommissionär Solbes.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Elektriska och elektroniska produkter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om två betänkanden av Florenz för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor:
(A5-0146/2001) om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter
(KOM(2000) 347 - C5-0415/2000 - 2000/0159(COD)),
(A5-0148/2001) om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (KOM(2000) 347 - C5-0414/2000 - 2000/0158(COD)).

Florenz
Herr talman, fru kommissionär! Under de senaste frågorna har man ofta frågat mig: Varför behöver vi egentligen ett direktiv? Är det resultatet av en EU-tjänsteman som är arbetsnarkoman eller en isolerad ledamot, som här vill ha ett direktiv, eller är det konsumtionen hos befolkningen i Europa, som under de senaste åren har ådagalagt ett utomordentligt engagemang när det gäller att köpa elektronisk utrustning? Det är just det som är orsaken! Vi har sex miljoner ton elektronikavfall i Europa varje år. Ökningstakten ligger på mer än 3-4 procent, jag tror rentav den nu är 5 procent. Vi förväntar oss om ungefär tio år exakt en fördubbling av elektronikavfallet.
Elektronikavfallet spökar runt i Europa, ligger på åkrar, ängar, i skogar, i diken och var det nu kan vara. Det utgör inte bara en miljöfaktor, utan också en råvarufaktor, ty vi vet alla att det finns värdefulla beståndsdelar i datorer, som egentligen borde samlas in och på sikt införlivas i ett ordnat kretslopp och en återvinningskvot. Därför tror jag att det är rätt att detta direktiv ser dagens ljus.
Detta är också särskilt viktigt därför att vi redan har tagit de första stegen i och med förordningen om gamla bilar, som skiljer sig från förordningen om elektronikavfall såtillvida som vi i fråga om förordningen om elektronikavfall har hundratusentals berörda företag. I fråga om förordningen om gamla bilar rör det sig däremot bara om 50 eller 60 företag. Därför är det mycket viktigt att vi när det gäller detta direktiv har en samstämmighet i kammaren och även med kommissionen, ty detta direktiv får effekter. Och om det får effekter, då måste det också ha en styrande verkan. Miljöpolitik får inte vara något självändamål, miljöpolitik måste ha ett mål. Ett mål för miljön, men även för företagen, ty företagen är en beståndsdel av detta samhälle,
Vi arbetar i flera kategorier, inte minst därför att vi har tio olika materialströmmar, med olika kvoter som måste uppnås i återvinningen. Men låt mig först säga något om de punkter där utskottet har gått på min linje, exempelvis i fråga om när detta direktiv skall träda i kraft, vilket inte bör ske först år 2005 eller 2006. Mina barn skulle fråga mig varför jag egentligen åker till Bryssel, när resultaten av det jag gör uppnås först år 2006 eller när det nu blir. Vi har sagt att medlemsländerna - när det parlamentariska förfarandet är avslutat - efter 30 månader skall låta orden följas av handling och låta detta direktiv träda i kraft. Företagen skall 30 månader senare arbeta i enlighet med detta direktiv. Jag tror att det är en riktig anvisning, som jag antar att kommissionen också kommer att hörsamma.
Kommissionen var aningen vag när det gällde målsättningen: Hur många kilo skall vi samla in varje år? Vi kräver ett principiellt förbud mot att kasta sådant. Några deltagare i diskussionen, i synnerhet från industrin, påstår att detta är ett vansinnigt förslag. Jag vill påstå motsatsen. Vi måste komma fram till att det är förbjudet att kasta en rakapparat i soptunnan, ty den hör inte dit. Även om det är mycket enkelt, så har många inte begripit det. Även de sjunkande styckpriserna förbjuder att vi i framtiden fortfarande skall ha mängder på drift. Vi måste koncentrera dem för att sänka kostnaderna för återvinning. Därför har vi föreslagit ett förbud mot att kasta sådant avfall och en bindande kvot om sex kilo per person och år, och inte en icke-bindande kvot, som kommissionen föreslagit.
Jag tror att detta är ett steg i rätt riktning. Vi har också utarbetat preferenser för handeln. Vi är alla helt införstådda med att man inom handeln, när man säljer en apparat, också måste ta tillbaka den. Men vi vet också - åtminstone de som någon gång har arbetat inom kommunfullmäktige någonstans - att handeln har mycket begränsat utrymme i städerna och inte har kapacitet att bygga en liten, eventuellt också explosionsskyddad hall, för att där lagra gamla tv-apparater. Vi föreslår att slutförbrukaren får lämna in sin apparat helt utan kostnader. Men apparaten måste inte automatiskt hamna hos handeln. Inom handeln är man visserligen ansvarig, men konsumenten kan också gå direkt till den allmänna insamlingsanläggningen. Jag tror att detta är ett bra alternativ för att skydda handeln, ty om vi betungar den med höga byggkostnader, kommer man mycket snart att flytta ut på landsbygden. Men det är just där som vi inte vill ha den, om vi vill att våra städer skall vara attraktiva. Det är en viktig punkt, som tyvärr alltför ofta förbises.
Vi tror att producenternas ansvar och direktivets ikraftträdande inte skall få effekt först efter fem år, utan redan trettio månader efter ikraftträdandet, tillsammans med en frivillig kostnadsöverföring för historiska produkter. Yrkesmän vet vad historiska produkter är: Det handlar om utrustning som redan nu är i omlopp, delvis "föräldralösa produkter", där vi inte längre vet var de kommer från, om företagen gått i konkurs eller om några stora koncerner har släppt ut apparaterna på marknaderna kort före jul, för att därigenom försvåra livet för de medelstora företagen.
Mina damer och herrar, dessa historiska produkter måste finansieras kollektivt. Det går inte på annat sätt. Den som tror att man skulle kunna finansiera även historiska produkter individuellt, han drömmer. Jag tror ändå att det när det gäller ny utrustning är klokt att räkna med individuell finansiering. Naturligtvis kan det finnas undantag på vissa områden, där detta inte är möjligt. Men jag skulle gärna vilja belöna dem som anstränger sig och utvecklar produkter som senare kan återvinnas ekologiskt. Detta är de styrinstrument vi har. Det handlar alltså inte om bestraffning, utan om belöning. Och här skulle jag också vilja komma med ett önskemål till rådet, som sitter framför mig. Ta upp denna idé och arbeta i rådet för en preferens med individuell finansiering.
Det finns naturligtvis också några punkter som inte antogs av mina vänner i utskottet, eller som jag är negativ till. Jag tror att utskottet har siktat för högt när det gäller återvinningskvoten.
Fru kollega, det är en enkel sak att i parlamentet höja en kvot från 40 till 50 procent. Det är ungefär det lättaste som finns. Men att organisera de faktiska avfallsströmmarna, att gå in på marknaden för avfallsströmmar och ge företagen marknadsekonomiskt tillträde till dessa avfallsströmmar, där ligger det helt avgörande problemet. Därför är kommissionens förslag till en initial kvot helt förnuftiga. Jag tror att vi bör bibehålla kommissionens kvot och inte tillämpa de överdrivna kvoter som vi fick majoritet för i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
I fråga om armaturer har vi en tvist. Den som har hand om detta talar just med andra inblandade om det. Jag tror att armaturer bör ingå i detta direktiv, men utan kvotering. Ty det finns inte något enda dokument som handlar om hur isärmonterade och finfördelade lampor kan återvinnas och, framför allt, återanvändas. Jag vill inte initiera ett direktiv, utan att veta vilka effekter det får. När vi efter tre år har erfarenhet av det, bör vi sätta en kvot för armaturer. Här har kommissionen enligt min åsikt kommit med ett bra förslag. Vi skall gärna följa detta förslag.
Ett tvisteämne i kammaren är frågan från och med när producenten skall överta kostnaderna. Kommissionen har föreslagit - och rådet har samma åsikt - att producenten måste ta tillbaka sina produkter från och med insamlingsanläggningen och bära kostnaderna för det. Jag stöder detta initiativ.
Jag stöder det också därför att det finns vissa kolleger som anser att företagen snart också borde hämta tandborsten i badrummet. Jag har tre barn, och mina barn har också ett moraliskt ansvar att ta en apparat, en dator, en radio eller vad det nu kan vara till ett särskilt ställe när de slutat fungera, och lämna dem där i vederbörlig ordning. Jag tror inte att vi får bedriva en politik där alltid en tredje part är ansvarig, och aldrig man själv.
Slutförbrukaren skall alltså gratis kunna lämna apparaten hos sin handlare, när han köper nytt skall han rent av kunna låta hämta den. Men han har också ett ansvar när det bara skall lämnas bort. Då måste han åka in till stadens centrum med det. Det håller jag fast vid. Ni kan kalla det konservativt. Jag tror att det här är fråga om en viss uppfostringsaspekt. Jag kan erinra mig att vi här i kammaren passionerat diskuterade slit-och-släng-mentaliteten. De som då ropade högst, är inte kvar längre, eller de är här men säger ingenting längre. Slit-och-släng-mentaliteten är en viktig faktor, som i fråga om finansieringen dock också måste spela en viss roll.
Vi har hört en mängd intressanta förslag på detta område. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är ett heterogent utskott. Men det bidrar på ett värdefullt sätt till att detta parlament, som inte är något "normalt" parlament, spelar en allt större och viktigare roll som ett "normalt" parlament. För detta vill jag tacka alla kolleger och deltagare så hjärtligt.
(Applåder)

Ahern
 - (EN) Herr talman! Avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter är nu en av de snabbast växande avfallsströmmarna i Europeiska unionen. Man uppskattar att denna avfallsström, som i dag utgör 4 procent av det kommunala avfallet, kommer att öka med minst 3 till 5 procent varje år. Elektroniska och elektriska produkter är en av de största kända källorna till tungmetaller och organiska föroreningar i avfallsströmmen. Om de mycket giftiga beståndsdelarna inte omhändertas på lämpligt sätt, kan de såväl smutsa ned marken och grundvattnet som förorena luften.
Detta direktiv kan därför ses som ett av de grundläggande instrumenten för en enhetlig produktpolitik, i vilken en produkts hela livscykel beaktas och miljövänlig konstruktion främjas. Behovet av att företagen anpassar sig till en föränderlig dagordning och tar större miljöhänsyn är allmänt erkänt; det är också erkänt att länder och industrier som snabbt finner nya vägar kommer att vinna i konkurrenskraft jämfört med dem som dröjer med att göra det.
Den vägledande principen bakom direktivet är det utökade tillverkaransvaret. Målet är att genom att göra tillverkarna ekonomiskt ansvariga för sina produkter när dessa blir avfall skapa en effekt längre bak i produktionskedjan som leder till att företagen konstruerar mer miljövänligt och tar hänsyn till produktens hållbarhet liksom till möjligheterna att reparera eller uppgradera, demontera och återvinna produkten. Genom miljövänlig konstruktion, återanvändning och separat insamling förhindrar man dessutom att farliga ämnen i avfallsströmmen kommer ut i miljön på ett okontrollerat sätt.
I direktivet tillämpas också principen att externa kostnader skall tas med i priset. Kostnaden för kvittblivning - som hittills har burits av lokala myndigheter, vanligtvis inom ramen för avfallshanteringen - kommer att återspeglas i priset och att bestämmelser kommer att fastställas för återanvändning, återvinning och demontering av produkterna. Slutmålet är att förebygga avfall.
Principen om tillverkaransvar för uttjänta elektriska och elektroniska produkter är inte omtvistad. Tillverkarna måste ansvara för de produkter som de saluför. De kan emellertid bara ansvara för sina egna produkter. Vi har diskuterat kollektiva och enskilda system - en fråga som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har gått in på i detalj.
Vi i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har lagt fram några ändringsförslag som gäller tillgång på reservdelar samt distansförsäljning och märkning, vilka vi skulle vilja be kommissionen att beakta. Vi oroar oss också mycket över hälsan och säkerheten för personer som arbetar med att återvinna avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter, och det här är någonting som man måste ta större hänsyn till än tidigare när direktivet införlivas.
När det gäller begränsningar av farliga ämnen säger vissa personer inom industrin att vi bör inrikta oss på stora produkter och inte på små. Men koncentrationen av farliga ämnen i små produkter är upp till fyra gånger högre än i stora produkter. Dessutom är det de små produkterna som verkligen måste samlas in separat för att förhindra att de hamnar i det kommunala avfallet, där de farliga kemikalierna inte kontrolleras.
I princip välkomnas förslaget om att ersätta bly, kvicksilver, kadmium och så vidare. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har emellertid begärt en strukturerad översynsprocess, och jag anser att kommissionen bör se mycket noga på detta. Alla intressenter bör beredas möjlighet att lämna in uppgifter som sedan får ligga till grund för en tidig översyn, inklusive miljö- och konsumentföreningar, eftersom det ligger i allas vårt intresse att detta direktiv fungerar effektivt. Jag skulle verkligen vilja be kommissionen att godta detta.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har också bett om ett undantag för bly i lödmaterial som används vid höga temperaturer och för bly i glas och elektroniska komponenter. Detta på grund av de tekniska svårigheter som är förknippade med att få fram alternativ. Jag har i utskottet diskuterat saken med kommissionen, och, ännu en gång, vi måste noga undersöka de tekniska möjligheterna när det gäller detta.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman! När vi skall bygga upp ett miljövänligt Europa är det en politisk och rättslig prioritering att företagsvärlden integreras i miljöskyddet. I det här sammanhanget är de direktiv som vi diskuterar i dag grundläggande lagstiftningsinstrument som bidrar till att bevara vår miljö och driver på företagen i sektorn att internalisera kostnaderna för vissa miljöeffekter och att engagera sig utan att för den skull överge sina marknadsmål.
Florenz arbete är lovvärt och jag gratulerar honom till detta, han har lyckats med uppgiften att utarbeta förslag till direktiv i vilka det finns jämvikt mellan konsumenternas intressen, miljöintresset och de intressen företagen i den sektorn har och det är mycket svårt att förena dessa.
Jag vill ta upp medlemsstaternas skyldighet att uppnå en insamlingskvot på sex kilo per invånare, eftersom man enligt min uppfattning måste ta hänsyn till de skillnader som finns mellan olika medlemsstater. Det står till exempel klart att det i Tyskland inte produceras samma mängd avfall som i andra länder, som till exempel Grekland, Portugal eller Spanien. Men varje apparats livslängd skiljer sig påtagligt i de olika medlemsstaterna, vilket förvärrar problemet. Jag upprepar att det är lämpligt att tillämpa en utvecklingskvot för insamlingen för att på så vis kunna balansera och harmonisera insamlingsskyldigheten, beroende på vilken medlemsstat det gäller.
Jag vill även peka på vikten av artikel 7, som handlar om det finansiella ansvaret. Ett individuellt ekonomiskt ansvar förefaller vara mer logiskt för att systemet skall vara rättvist, men enligt min åsikt är den lösning som ges i betänkandet mycket lyckad, nämligen ett beslut om individuellt ansvar utan att för den skull stänga dörren för att ett kollektivt ansvar tillämpas i vissa fall.
När det gäller undantagen för blylödningar, anser jag att de bör behållas, eftersom användning av ersättningsmaterial skulle kunna skapa större miljöproblem eller större risker för konsumentens säkerhet.

Van Brempt
Herr talman, kolleger, herr föredragande! Ett antal personer kommer att understryka - och det kommer de att göra flera gånger - hur viktigt det här direktivet är. Man frågar mig inte varför vi skall rösta om det här direktivet, men många människor ber mig att göra det så snabbt och så bra som möjligt. Jag kommer själv från ett land där det redan finns ett antal regler för det här ämnet. Jag vill uttryckligen tacka föredraganden för det fina arbete han presterat och de goda förbättringar som han gjort i kommissionens förslag. Det allra viktigaste i det här sammanhanget - det har han själv tagit upp - är skyldigheten att samla in alla elektriska och elektroniska apparater och införa högre och mer tvingande insamlingsmål före år 2006.
Det grundläggande målet med det här direktivet framförs i artikel 1. Först förebyggande, sedan återanvändning, sedan återvinning och i sista hand energiåtervinning. Det är den här hierarkin som inte respekteras i kommissionens förslag eftersom de förebyggande åtgärderna flyttas till ett annat direktiv och återanvändningen av hela apparater erkänns inte. Föredraganden har också flyttat flera saker till energiåtervinningen i stället för återvinning. Det bästa för att förebygga avfall, bästa kolleger, är en ändrad ekologisk utformning av de här produkterna. Därför är instrumentet enskilt tillverkaransvar, det ekonomiska ansvaret, så väldigt viktigt. Återanvändning av hela apparater är också viktigt, inte bara för miljön utan även ur social synpunkt. Social, eftersom lågutbildade på det sättet får fler möjligheter till arbete men även eftersom produkterna blir lättare att få tag på och billigare. Det är också självklart att det här direktivet måste ge garantier för att avfallet inte exporteras till tredje land, om det inte rör sig om återanvändning och endast om det kan garanteras att samma höga målsättningar och normer respekteras i dessa länder. Den allra bästa förebyggande åtgärd som vi kan vidta är ett förbud mot farliga ämnen. Dessutom är det viktigt för hälsan på arbetsplatserna. Egentligen är direktivet om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter en del av den förebyggande målsättning som anges i artikel 1 i direktivet om uttjänta elektriska och elektroniska apparater. Därför var jag en så varm förespråkare för att de två direktiven skulle sammankopplas.
Vi är sedan länge medvetna om problemet med tungmetaller. För de flesta finns det väl rimliga alternativ och för några av dem har kommissionen gjort undantag. Jag tror inte att det är Europaparlamentets sak att snabbt, snabbt och bara på några dagar se till att det görs undantag. Nackdelen med det är också att det ofta blir allt för inspirerat av lobbyverksamheten. Låt kommissionen göra sitt jobb i det avseendet och om två år lägga fram en anpassad version av undantagen för tungmetaller.
Slutligen vill jag absolut ta upp diskussionen om bromerade flamskyddsmedel. Det har blivit en diskussion mellan "believers", som jag själv, övertygade om effekterna för miljö och hälsa, och "non-believers". Det jag tycker är viktigt är att den här diskussionen hos många har lett till en större insikt om hur skadliga de här produkterna är. Ett förbud år 2006 är omöjligt. I det ändringsförslag som lämnats in av min partigrupp begärs att tillverkarna år 2003 skall kunna påvisa att de här produkterna är ofarliga och jag hoppas att det skall gå att klara.

Davies
Herr talman! För mer än trettio år sedan bildades en organisation som kallades Jordens Vänner i mitt land. Jag har ett minne av en aktion med ett enormt berg av flaskor som inte längre skulle återlämnas för påfyllning utan helt enkelt skulle grävas ned på en soptipp. Jag var, tolv eller tretton vid den tidpunkten, och aktionen och TV-bilderna väckte hos många av oss det miljöintresse som vi fortfarande har, liksom det fäste vår uppmärksamhet på det resursslöseri som så mycket i vår livsstil och våra tillverkningsmetoder leder till.
Jag beklagar att mitt eget land, så många år senare, är ett av de länder som halkar efter föredragandens och kommissionärens länder på återvinningsområdet. Jag gläder mig följaktligen över den här europeiska lagstiftningen och, förvisso, över hela kommissionens avfallsstrategi, som driver enskilda länder, som mitt eget, vilka är motsträviga och alltför lätt ger efter för industrins påtryckningar på hemmaplan att erkänna och tillämpa principerna för hållbar utveckling. Dessa länder talar gärna om de här principerna mer allmänt, men tillämpar dem ogärna själva. Principen här, att tillverkaren bör ta ansvar för produktens hela livscykel och se till att de problem som har samband med produkten inte lämnas över till framtida generationer, är en princip som vi bör stödja mycket starkt.
Jag välkomnar således denna lagstiftning och anser att det är viktigt att industrin i mitt land och kanske i andra länder inser att de, om de inte tar tillfället i akt att modernisera sina metoder och leva upp till de högt ställda miljönormerna, kommer att förlora marknadsmöjligheter över hela Europa.
Två dilemman, som gäller bly och bromerade flamskyddsmedel, har lyfts fram. Jag ställer en enda fråga till kommissionären, om billiga lågenergilampor: Är det bättre att återvinna dem men höja priset, eller är det bättre att hålla nere priset, uppmuntra användningen och kanske angripa det allvarliga miljöproblemet med global uppvärmning lite snabbare än vi annars skulle kunna?

De Roo
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Allra först mina gratulationer till föredragande Florenz. Han har förstått det här. Enskilt, ekonomiskt ansvar för tillverkarna av nya televisionsapparater och kylskåp. Inte skyffla över kostnaderna på konsumenterna. Bara om tillverkarna själva betalar de extra kostnaderna för återanvändning och återvinning får de en ekonomisk stimulans att utforma sina elektriska och elektroniska produkter så att blir lättare och miljövänligare att använda på nytt. Hela parlamentet står bakom den här principen om enskilt ekonomiskt ansvar. På det sättet får vi en ekologisk inriktning på marknadsekonomin. Därför vänder jag mig till det svenska ordförandeskapet: ta med den här principen i den gemensamma ståndpunkten, annars blir ett förlikningsförfarande oundvikligt. Ännu en gång vill jag gratulera föredragande Florenz. Om det skulle finnas fler personer som Florenz bland kristdemokraterna så skulle vi ha svart-gröna koalitioner i Europa. Bara en punkt av kritik: de bromerade flamskyddsmedlen. Kommissionen och en majoritet av parlamentet vill endast förbjuda två av de 70 bromerade flamskyddsmedlen. De två försvinner nu från marknaden i alla fall. Alla 70 måste dock försvinna. De är giftiga och kan inte brytas ned i naturen. I modersmjölken påträffas vart femte år dubbelt så mycket av de här skadliga ämnena och det har pågått i 25 år nu. Anställda inom återvinningsindustrin har 70 gånger så mycket av de här ämnena i sina kroppar. Det finns säkra alternativ: aluminiumhydroxid, fosfatestrar. Japanska företag som Sony har redan beslutat att sluta med bromerade flamskyddsmedel. Nu är det politikens tur.

Sjöstedt
Herr talman! Genom de två förslag som vi nu diskuterar tas ett viktigt steg för att minska mängderna av avfall från elektroniska produkter. I stället för att hushållsmaskiner och datordelar skall hamna i soporna, som nu ofta sker, lägger vi grunden för att de i alla EU:s medlemsländer skall kunna samlas in separat och återvinnas.
Grundtanken med förslaget om återvinning är att förorenaren skall betala. Det är inte tillräckligt att kostnaden för att samla in och återvinna produkter inte ligger konsumenten till last. Kostnaden skall vara en del av produktens helhetskostnad och pris. Därför är det viktigt att kostnaden för insamlande och återvinning blir en integrerad del av produktens pris, inte en separat synlig avgift. Först när kostnaden integreras får man in den verkliga miljökostnaden i priset.
Det är också viktigt att varje företag får betala kostnaderna för sina produkter. En sådan ordning hindrar inte att man samarbetar praktiskt om insamlande och återvinning. Individuellt ekonomiskt ansvar för företagen är dock både effektivare och rättvisare än gemensamt ekonomiskt ansvar. Genom ett individuellt system för nytt avfall gynnas de tillverkare som använder de bästa materialen och gör de konstruktioner som är enklast att återvinna. Detta kommer att gynna mer miljövänliga produkter och vara en stark drivkraft för produktutveckling.
Föredraganden har arbetat för att på ett tidigt stadium försöka samla de olika politiska grupperna till gemensamma kompromisser på flera viktiga områden. Detta är någonting som vi verkligen uppskattar, och vi anser även att det gör parlamentet starkare i det fortsatta arbetet gentemot ministerrådet. Vi stödjer självklart målen om en ökning av såväl andelen insamlade produkter som av andelen av de insamlade produkterna som skall kunna återvinnas.
När det gäller det andra förslaget till direktiv, om en begränsning av användningen av farliga ämnen i elektronisk utrustning, anser vi att man kunnat gå längre än vad som föreslås av utskottet. Det gäller inte minst möjligheten att förbjuda olika flamskyddsmedel. Under den senaste tiden har det kommit flera alarmerande rapporter om hur dessa ämnen ackumuleras och om vilka farliga hälsoeffekter de kan ge upphov till.
Vi menar också att det redan nu måste vara möjligt för enskilda länder att ställa hårdare krav på den här typen av produkter. Kommissionen har nyligen invänt mot att den svenska staten har velat ställa hårdare miljökrav när det gäller farliga ämnen vid inköp av 400 000 datorer. Vi menar att det är helt oacceptabelt att kommissionen och EU:s upphandlingsregler på det här viset i dag hindrar länder att ställa hårdare miljökrav och på så sätt också understödja produktutveckling på området.

Blokland
Herr talman! I dag deponeras eller förbränns 90 procent av det elektroniska avfallet i Europeiska unionen utan att förbehandlas. Det betyder att 36 ton kvicksilver, 16 ton kadmium och mycket dioxin och furan okontrollerat släpps ut i miljön. Dessutom har apparater med mycket glas, som televisionsapparater, en negativ energiavkastning vid förbränning. Farliga ämnen avdunstar eller läcker dessutom bort när elektroniskt avfall deponeras. Därför är det bra att de nämnda problemen behandlas i två europeiska direktiv.
Det är också positivt att ambitiösa återvinningsmål ställs upp. I det sammanhanget måste man dock tänka på att återvinning endast är miljövänligare om avfallet förbehandlas också. Dessutom står och faller direktivets framgång med hur insamlingen av elektroniskt avfall genomförs. Bland annat genom att mängden elektroniskt avfall bara ökar så måste vi också så snabbt som möjligt fastställa en andel för det också. Inlämning av elektroniskt avfall utan kostnad vore en bra stimulans i det sammanhanget.
Utgångspunkten med tillverkaransvar är av avgörande betydelse. På det sättet ordnas bland annat att det vid framställningen av elektriska apparater tas hänsyn till återanvändning och återvinning mot slutet av livslängden.
Naturligtvis håller jag helt med föredraganden om att det skall vara möjligt med fullständig återanvändning. Risken att elektroniskt avfall under täckmantel av återanvändning dumpas i länder utanför Europeiska unionen är dock knappast inbillad. Medlemsstaterna bör därför se till att endast användbara elektriska och elektroniska apparater som verkligen kommer att återanvändas exporteras till länder utanför EU, vilket jag föreslagit i ett av mina ändringsförslag.
Ett annat ändringsförslag gäller de undantag som föredraganden strukit i bilaga 1 i direktivet om begränsning av farliga ämnen. Dessa undantag bör vara kvar eftersom de inte bara gäller den medicinska sektorn utan även är oumbärliga och oersättliga för vetenskaplig forskning i den kemiska och fysiska sektorn.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Jag vill ansluta mig till de gratulationer som så många kolleger har givit till Florenz. Det direktiv som vi behandlar i dag är ett viktigt sådant. Varför? Jo, för att avfallsströmmen av uttjänta elektriska och elektroniska apparater blir allt större. Det betyder alltså att det verkligen är nödvändigt med en gedigen och miljövänlig lösning för återvinning och behandling av det här materialet. Det sätt på vilket Florenz har ordnat alla dessa sektorer och alla dessa intressen i sitt betänkande kan jag verkligen godkänna.
Låt mig ta upp direktivet litet. För det första så är det i användarens intresse att gratis kunna lämna in elektroniskt och elektriskt avfall. Tillverkarna bör därför finansiera insamling, behandling, nyttig tillämpning och bortskaffande av material. Därför stöder jag också tanken att låta det här i stor utsträckning som möjligt skötas av de enskilda tillverkarna. Enskilt ansvar är nämligen också en drivfjäder för tillverkare att konstruera produkter som är bättre lämpade för återvinning och jag håller samtidigt med om tanken att det historiska avfallet inte kan överlåtas på den enskilde tillverkaren. Det har vi sett i Nederländerna också. Det där historiska avfallet måste finansieras gemensamt.
Jag stöder en frivillig insamling, behandling och bortskaffning som skonar miljön, för att vid försäljningen av nya produkter visa användaren att tillverkarna verkligen har tagit sitt ansvar. Sedan 1999 har vi i Nederländerna ett kollektivt system med ett synligt bortskaffningsbidrag och det fungerar mycket bra. Insamlingen av 4 till 6 kilo stöder jag. Om jag inte skulle göra det så skulle det betyda att väldigt mycket elektriskt material skulle hamna på skroten.
Avslutningsvis, så hoppas jag att ändringsförslagen angående belysningsapparater också blir antagna.

Hulthén
Herr talman! Jag vill också sälla mig till kören av gratulanter, men möjligtvis sprida gratulationerna också till vår egen skuggrapportör Van Brempt, som har gjort ett alldeles utmärkt arbete och ett slitsamt sådant.
Jag tycker att vi har kommit till en ganska bra slutsats, även om det naturligtvis finns vissa punkter där man skulle kunna ställa ytterligare krav. Det viktigaste är dock att vi slår fast producentansvaret, vilket jag kanske ser som den största miljövinsten i detta arbete. Jag ser det också som en framgång för alla de progressiva och miljömedvetna företag som faktiskt redan i dag arbetar på det här sättet. De får möjlighet att fortsätta att utveckla sin ekodesign och producera sina produkter på ett sätt som bättre överensstämmer med miljöhänsyn än de sätt som används vid många andra företag.
Både De Roo och Sjöstedt har talat om de farliga ämnena, men jag tänkte ändå nämna de bromerade flamskyddsmedlen. Det är litet tråkigt att vi inte lyckats gå längre i den frågan. Det är vetenskapligt bevisat att dessa ämnen är farliga, och hälsoaspekterna är vetenskapligt belagda. Flamskyddsmedel och rester av dem kan hittas i modersmjölk på sådana avlägsna platser som Grönland, hos inuiterna, där nivåerna oftast är mycket högre än de som är rekommenderade av WHO. Det är märkligt att vi då är så tveksamma och rädda för att göra någonting åt problemet att vi begränsar oss till två stycken flamskyddsmedel. Vi vet att ämnena är farliga. Vi vet att barn får koncentrationsstörningar. Vi vet också att man kan få andra typer av störningar, som till exempel viktminskningar, för att man har fått i sig dessa ämnen, trots att man aldrig har bett om att få dem i sin kropp.
Direktivet om farliga ämnen är baserat på artikel 95, och direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter grundas på artikel 175. Det kan jag inte förstå. När vi behandlade ett liknande direktiv för uttjänta fordon såg de flesta det direktivet som en mall för det fortsatta arbetet, men minnet är tydligen ganska kort. Jag tycker detta rimmar oerhört illa med det som vi skall diskutera i eftermiddag, dvs. hållbar utveckling. Här är det återigen den inre marknaden som lägger fast ramarna för vad vi skall uppnå på miljöområdet, och länder straffas för att de går före. Jag tycker att det är fel.

Sterckx
Herr talman! Vi behandlar här ett viktigt direktiv och ett bra direktiv. Om alla medlemsstater bygger upp ett sådant system som vi beskriver här så tror jag att vi redan har kommit en bra bit på vägen. Medlemsstater som har utarbetat ett system som nu fungerar måste kunna behålla det, tycker jag. Jag tycker det är bra att det går. Bland annat i det område jag kommer från tycker jag det är viktigt. Jag tycker alltså att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor lagt fram en bra kompromiss, tack vare föredragandens och ett par andra personers envishet. Jag tycker det är synd - alla kan inte vara hundraprocentigt nöjda med en kompromiss - att det synliga bortskaffningsbidraget måste försvinna. Vi ber konsumenterna ta sitt ansvar och därför måste de också kunna få stöd. Jag har lämnat in ett ändringsförslag med avseende på återanvändning, vilket jag tycker är utmärkt utom när det finns nya produkter som är positivare när det gäller miljöbalansen. Jag hoppas alltså att jag får kammarens stöd för det ändringsförslaget. Återvinningscentrum, något som jag också tycker är utmärkt och som helt riktigt får bidrag till sitt arbete, skall inte bara få ta russinen ur kakan utan måste också se till att de som återvinner inte bara får det värdelösa materialet. Jag antar att jag får kammarens stöd även för det.

Hautala
Herr talman! Jag skulle vilja instämma i allt det beröm som föredraganden fått här. Man kunde faktiskt kalla honom för herr Producentansvar, eftersom detta redan var det andra historiska direktivet, den andra historiska bragden där producentens ansvar på ett betydande sätt får en plats i Europeiska unionens miljö- och produktlagstiftning.
Sålunda är vi alltså på väg att övergå till ett nytt skede i miljöpolitiken. Det är fråga om att man redan vid produktplaneringen kan ta hänsyn till miljökraven. Jag har lagt märke till att man i stora företag på grund av detta direktiv redan diskuterar hur GSM-telefonerna kunde göras lättare - och det är de ju redan - hur de kunde vara lättare att demontera, och på vilket sätt alla dessa skadliga ämnen kunde separeras och sedan levereras för ansvarsfull hantering som avfall.
Jag vill ännu återgå till dessa skadliga, farliga ämnen. Vår grupp hade velat se något målmedvetnare aktioner i försöket att göra sig av med särskilt farliga kemiska ämnen. Jag nämner ett exempel. Man har pratat mycket om produkternas säkerhet, vilket också är en mycket viktig fråga, särskilt till exempel brandsäkerheten. Man har diskuterat huruvida man i fortsättningen borde förbjuda dylika halogenade flamskyddsmedel. Vi anser att de helt klart är giftiga, eftersom de bland annat har lett till att modersmjölken vart femte år innehåller den dubbla mängden halogenade kromföreningar. Det finns alternativ till dem och vi skulle vilja se att de förbjöds snabbare och att företag på detta sätt sporras att använda mindre skadliga alternativ utan att ändå pruta på produktens säkerhet.

Korhola
Herr talman! Jag vill också på det varmaste lyckönska föredraganden av betänkandet, Florenz. Det kommer att bli ett välbalanserat och bra betänkande om ett ämne som, tillsammans med bilskrotsdirektivet som Florenz tidigare föredrog, hädanefter måste utgöra modell för annan motsvarande lagstiftning. Därför är besluten som nu fattas särskilt viktiga.
Jag är speciellt nöjd över att mina ändringsförslag, som klarlägger producentens ansvar, godkändes i utskottet. Det har stor inverkan på mängden av och kvaliteten på el- och elektronikskrot, större än något annat eventuellt beslut som parlamentet kunde fatta beträffande skrot. Det skapar incitament för mera ekologisk planering och ekologiska nyheter redan innan produkterna har kommit ut på marknaden och minskar på så sätt produktens ekologiska belastning under hela dess livstid. Detta innebär en stor förändring från det tidigare sättet att tänka, där man koncentrerade sig på att reparera och bekämpa miljöskador först då produkten hade nått avfallsstadiet.
Precis på samma sätt borde man granska bilaga II som behandlar kraven på hanteringen av avfall. Om direktivet förutsätter att man alltid skall avlägsna till exempel kretskorten, skapar det inga incitament att utveckla materialen i kretskorten, eftersom de ju i vilket fall som helst måste avlägsnas enligt kraven i direktivet. Om man å andra sidan uppger det ämne i en komponent vilket måste avlägsnas, skapar man incitament att utveckla sådana komponenter som inte innehåller dessa farliga ämnen. Det är inte förrän man närmar sig saken på ett sådant sätt som man verkligen sporrar till ekologisk planering. Detta är vad ändringsförslag 77 innebär.
På motsvarande sätt måste man skapa incitament för utvecklingen av alternativa metoder för avfallshantering, så att även den ekologiska belastning som uppstår därav är så liten som möjligt. Mitt ändringsförslag om detta godkändes redan för bilagans del i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, men motsvarande ändring av artikeln ingår i ändringsförslag 76 som lämnats till plenum.
Herr talman! Europeiska unionen är på väg att stifta lagar som klart visar för den övriga världen att konflikten mellan miljöhänsyn och ekonomi inte är oundviklig utan att den kan lösas med genomtänkt lagstiftning. Här uppstår den faktiska möjligheten till hållbar utveckling, där EU kan utgöra global föregångare.

Lund
Herr talman! Jag vill också gärna ansluta mig till dem som tackar Florenz och övriga föredragande. Jag anser att de har gjort ett utmärkt arbete.
När det gäller förbudet mot farliga ämnen är jag glad för att ett förslag om att tidigarelägga förbudet nu läggs fram. Jag skulle personligen gärna ha sett att vi hade fått alla flamskyddsmedel med från början, men jag anser att det är en fråga som vi måste försöka arbeta vidare med. Vad gäller hanteringen av avfall anser jag att det finns tre avgörande punkter. Den ena är att vi så snart som möjligt får avfallet i dessa sammanhang åtskilda från annat osorterat avfall. Detta kräver en strategiplan i de enskilda länderna, och det kräver i hög grad också att vi har en effektiv märkning, så att vi kan identifiera ifrågavarande produkter. Den andra centrala punkten är självklart producentansvaret, och jag kan inte säga någonting annat än att jag instämmer i vad många av talarna har sagt angående denna punkt. Det är viktigt att vi kan få denna fråga löst för produktens hela livscykel, och att vi också får bestämmelser antagna om finansiering av producentansvaret. Finansieringen bör i så stor utsträckning som möjligt ske på individuell basis, så att man kan använda den i utvecklingen av renare teknik som en konkurrensparameter. Det tror jag kan bli något av det allra viktigaste.
Jag vill avsluta med att ställa en fråga till kommissionären. Jag kommer ju från ett land där man redan har genomfört mer restriktiva regler i fråga om farliga ämnen. Då det här handlar om ett direktiv om farliga ämnen som avser den inre marknaden, vill jag gärna fråga om ett land som Danmark skulle bli tvunget att avskaffa sina mer restriktiva regler till dess att de restriktiva reglerna träder i kraft 2008 eller 2006, beroende på vilket år man till slut kommer att fastställa för denna utfasning av de farliga ämnena. Det skulle naturligtvis vara djupt olyckligt för oss om vi blev tvungna att under en period återgå till sämre regler, och sedan införs förbuden igen vid en senare tidpunkt.

Rübig
Herr talman! Först vill jag tacka Karl-Heinz Florenz. Han har ändå genomarbetat, utvärderat och diskuterat 334 tättskrivna sidor, 70 sidor om farliga ämnen och 264 sidor om gamla produkter. Man ser att det är en mycket komplex, men också en mycket viktig fråga, eftersom det rör alla medborgare i Europeiska unionen.
För vår del handlar det om att driva på sopsorteringen och att lämna bort elektrisk och elektronisk utrustning avskilt från hushållsavfallet. Det är en mycket viktig fråga. Vi vet att vi nu har ungefär två miljarder apparater i Europeiska unionen, och att varje år ungefär 210 miljoner apparater lämnas som avfall. Det är hur som helst 6 miljoner ton. Detta orsakar kostnader om cirka 40 miljarder euro. När det gäller en sådan summa måste man tänka på vem som skall ta på sig dessa kostnader, och framför allt hur de kan styras på ett effektivt och optimalt sätt, enligt marknadsekonomiska principer, så att man väljer det prismässigt och ekologiskt bästa konceptet för medborgaren.
Vi vet att det historiska avfallet uppgår till enorma mängder. 66 procent av alla dessa apparater är äldre än 10 år, och cirka 50 procent kommer från hushållen. Därför är det mycket viktigt med bindande insamlingsmål. Därför har vi också satsat på 6 kg. Vi vill att återvinningen skall genomföras verkligt ordentligt och i en skala som när allt kommer omkring är vettig för näringslivet och för hushållen.
Det jag anser är viktigt när det gäller förbjudna ämnen är att vi ersätter dem med alternativ som bevisligen är bättre, mer hållbara och framför allt vetenskapligt testade. Här måste kommissionen skrida till verket, nämligen för att å ena sidan avvärja skador och å andra sidan välja den ekonomiskt mer optimala varianten.

Corbey
Herr talman! Allra först vill jag gratulera herr Florenz och vår skuggföredragande Van Brempt. Jag skall i den här debatten ta upp tre saker som jag tycker är särskilt viktiga, nämligen: förebyggande, medlemsstaternas roll och brandskyddet.
Målet med direktivet är att förebygga miljöproblem. Meningen är att ekologisk utformning skall stimuleras. Eget ansvar för tillverkarna är ett nyckelord i sammanhanget. Tillverkare kan göra mycket: ta fram hållbara produkter och se till att apparater är enkla att reparera, till exempel på en halvtimme. De kan jobba med särskilda färger på farliga delar så att dessa alltid är väl synliga vid bortskaffandet. För att även göra användaren medveten om avfallsproblematiken så yrkar jag på att det införs ett stapeldiagram som anger återvinningsmöjligheten.
Medlemsstaternas roll har diskuterats mycket. I det här förslaget anges huvuddragen för insamlingen av uttjänta apparater och för hur återvinningen skall finansieras. Med hänsyn till subsidiariteten får inte Europa vilja fastställa alla detaljer för hur grundprinciperna skall införlivas i medlemsstaterna. Det gäller dock inte för produktnormerna och användningen av farliga ämnen. I dessa fall är det viktigt att vi hanterar den inre marknaden. Jag tycker det vore oacceptabelt om vi uppmanade alla medlemsstater att själva upprätta de här normerna. Den inre marknaden är en viktig grund för det europeiska samarbetet. Det är vår uppgift att se till att de produkter som hanteras på den inre marknaden alla uppfyller de högsta normerna för miljö och säkerhet.
Slutligen vill jag även ta upp en viktig punkt: brandsäkerhet. Det är år skyldighet att se till att människors säkerhet kan garanteras. Även om det tyvärr innebär att skadliga ämnen måste användas. Vi måste dock begränsa flamskyddsmedlens negativa miljöeffekter så mycket som möjligt. Om det finns rena alternativ så måste vi använda dem. Ur miljösynpunkt yrkar jag därför för ett förbud mot vissa bromerade flamskyddsmedel. Vi måste satsa allt för att, när det är möjligt, utveckla och använda miljövänliga alternativ.

Liese
Herr talman! Jag vill också ansluta mig till tacket till Karl-Heinz Florenz. Han har lagt fram ett mycket bra betänkande. Målet för våra ansträngningar är en mer miljövänlig hantering av avfall från gamla elektriska och elektroniska produkter och - om möjligt - en återvinning av råmaterialet. För parlamentet är principen om att förorenaren betalar mycket viktig, och det uttrycks också mycket tydligt i detta betänkande. Men jag tror - och även här skapar Florenz i sitt betänkande de riktiga förutsättningarna - att man alltid mycket noga måste överväga hur dessa principer kan genomföras på de enskilda områdena.
Även insamlingen av apparater eller komponenter kostar energi och kan därmed orsaka miljöskador. Därför är det viktigt att vi när det gäller komponenter som inte innehåller några farliga ämnen, exempelvis glödlampor, skapar ett undantag, att vi alltid tittar på den totala ekologiska översynen och sedan överväger om det är meningsfullt att genomföra separat insamling och återvinning, eller om det miljöpolitiskt kanske inte är försvarbart. Därför tror jag att ändringsförslag 65 går åt rätt håll.
Vi måste på rätt sätt tillämpa principen om att förorenaren betalar. Här ser jag ett problem i vissa fall, ty just när det gäller historiskt avfall handlar det ju inte om principen att förorenaren betalar, när vi säger att alla som nu är verksamma på marknaden måste stå för kostnaderna för det som kanske tillverkats av någon för tjugo år sedan. Här måste man passa sig, ty det finns inte en marknadsinsyn inom alla områden. I utskottet har man förstått det. Jag har - som exempel på detta problem - särskilt ägnat mig åt taklampor, eftersom de tillverkas i stort antal i min valkrets. Tillverkarna säger med viss rätt att det ändå inte är fråga om någon princip om att förorenaren betalar, när en takkrona som hänger i vardagsrummet och för tjugo år sedan tillverkades av en firma som i dag inte längre finns på marknaden, måste betalas av dem som är verksamma i dag. Det är inte principen om att förorenaren betalar, tvärtom! Om man dessutom betänker att det finns mycket illegal import häribland från företag som inte håller sig till de höga miljönormerna i Europa, exempelvis från Kina, då ställs principen om att förorenaren betalar på huvudet, när vi bestraffar de företag som här agerar förnuftigt för att de gör detta och för att de registrerar sig. Därför ber jag om stöd för ändringsförslag 65 och 88.

Lange
Herr talman, fru kommissionär! Jag tror att vi vid sidan av de upprepade gånger diskuterade ämnesområdena än en gång bör titta närmare på två eller tre andra aspekter - som Karl-Heinz Florenz också redan har påpekat. För det första tror jag att det i fråga om direktivet inte bara handlar om att göra produkterna återvinningsvänliga och införa kvoter för återvinningen. Även de aspekter som gäller konsumenter och konsumentansvar måste beaktas i högre utsträckning, eftersom konsumenternas förhållande till elektronik och elektronikavfall ännu inte är så inövat att man vänder sig till tillåtna återvinningsanläggningar och lämnar delarna där. När det gäller bilar är det en annan sak. De lämnas för återvinning. Men detta sker inte obetingat när det gäller elektriska tandborstar eller rakapparater. Här tror jag att vi måste engagera oss mera. Jag anser också att det är riktigt att medlemsstaterna klargör konsumenternas ansvar när det gäller sortering av sådant avfall, rent av inklusive möjligheten med sanktioner.
En andra synpunkt är att man bör tänka på att vi här gör något helt nytt. Denna lagstiftning kommer att föra med sig avfallsströmmar, materialströmmar som vi hittills aldrig har sett. Därför vet vi inte alls hur de kommer att bearbetas, vilka materialströmmar som kommer att utvecklas och vad som sker med dem. I fråga om ändringsförslag 56 handlar det visserligen bara om ett litet förslag. Men därigenom främjas en kontroll så att man inte bara kan konstatera vilka kvoter som föreskrivs och vad som skall uppnås, utan så att man också exakt vet vad som sker med dem och vilka konsekvenser den lagstiftning vi här har föreslagit får i det verkliga materiella livet. Därför bör vi noga ge akt på utvecklingen och efter en viss tid dra slutsatser av den och besluta om de materialströmmar som har utvecklats verkligen motsvarar våra målsättningar.

Doyle
Herr talman! Direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter ökar tillverkarens ansvar för dagens och gårdagens hushållsavfall som utgörs av eller innehåller elektriska och elektroniska produkter, från mobiltelefoner, brödrostar och persondatorer till tvättmaskiner. Detta avfall ökar, beroende på den tekniska utvecklingen och den växande marknaden, med upp till 5 procent per år och innehåller en andel farliga ämnen som för närvarande hamnar på kommunala soptippar, där de självklart utgör en miljöfara. Härav behovet av det andra föreslagna direktivet för att minska risken för att människors hälsa och miljön påverkas av produktionen, användningen, omhändertagandet och hanteringen av avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter.
I direktivet behandlas tillverkaransvar, separat insamling, bättre omhändertagande, återanvändning, återvinning, kostnader, mål, märkning, alternativ till farliga ämnen som bly, kvicksilver, polybromerade bifenyler (PBB) och så vidare, på samma gång som vissa undantag medges. Men låt oss vara säkra på att alternativen, med en vederbörlig tillämpning av den stötta och blötta försiktighetsprincipen, verkligen är säkrare ur giftighets- och risksynvinkel, i alla avseenden, även när det gäller de flamskyddande egenskaperna.
Har vi, till exempel, ett godtagbart ersättningsmaterial för blylod? På samma gång som jag stöder båda direktiven har jag lagt fram ett ändringsförslag till artikel 15.4 i direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter. Ändringsförslaget syftar till att införa ett nytt stycke, som grundar sig på en liknande klausul i artikel 52 i det förhållandevis nya direktiv (EG) 99/31 om deponering av avfall. Jag anser att detta är en lika god grund som någon annan för att beakta vissa medlemsstaters verkliga och praktiska svårigheter med att klara de ambitiösa mål för insamling och återvinning som föreslås i artiklarna 44 respektive 62 i direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter.
I viktiga förslag som dessa måste man på ett balanserat sätt ta hänsyn till de betydande avvikelser beträffande återvinningsinfrastruktur, stordriftsfördelar, befolkningsstatistik och geografiska omständigheter som förekommer i vissa medlemsstater. Det är orealistiskt och orättvist att kräva att medlemsstater som har erkända brister i fråga om återvinningsinfrastruktur och upparbetningsförmåga - oavsett vilka skälen till detta är - och som saknar pålitliga uppgifter när det gäller avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter inom angivna snäva tidsramar skall uppfylla samma ambitiösa mål som andra medlemsstater som redan har all eller större delen av den behövliga infrastrukturen på plats.
Man bör hålla i minnet att de föreslagna målen grundar sig på den toppmoderna pilotstudie om återvinning som utförts i Eindhoven i Nederländerna, där man har den behövliga infrastrukturen och befolkningstätheten. Irland, Grekland och Portugal - för att inte tala om kandidatländerna - kommer att få stora problem med de nuvarande förslagen, om dessa inte ändras.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka herr Florenz för hans arbete i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och för det utmärkta samarbete som han har upprättat mellan alla grupperna och med kommissionen.
Vi angriper det specifika problemet med avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter av följande skäl. Vi har hört dem tidigare, men jag upprepar att detta är den snabbast växande delen av avfallsströmmen - den växer i själva verket tre gånger så snabbt som andra avfallsströmmar. Var och en av oss producerar i medeltal omkring 14 kilo sådant avfall per år. År 2010, när detta direktiv kommer att tillämpas fullt ut, kommer det avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter att motsvara över 8 procent av den totala kommunala avfallsströmmen.
För närvarande deponeras eller förbränns nittio procent av detta avfall utan att först omhändertas. Detta innebär resursslöseri, både när det gäller hanteringskostnaderna och den dåliga användningen av naturresurser.
Elektriska och elektroniska produkter är en stor källa till vissa farliga ämnen i avfallsströmmen. Det räcker med ett exempel för att belysa detta: 40 procent av det bly som finns i deponier och 50 procent av det bly som frigörs vid förbränning kommer från detta slags produkter.
Slutligen finns det, eftersom medlemsstaterna redan handlar på det här området, starka argument för samordning på gemenskapsnivå.
Huvudsyftet med förslagen till direktiv är att förhindra att elektriska och elektroniska produkter deponeras eller förbränns. För att detta syfte skall uppnås, fastställs i direktivet en rad krav.
Medlemsstaterna skall upprätta separata ordningar för insamling från hushållen; konsumenterna har rätt att kostnadsfritt bli av med sitt avfall, och tillverkarna ansvarar för att forsla bort avfallet från centrala insamlingsplatser och se till att det omhändertas på lämpligt sätt genom återvinning och återanvändning. Dessutom finns det i direktivet krav på att vissa farliga ämnen, som bly och kvicksilver, skall ersättas till år 2008.
Låt mig svara på några av era frågor. Jag skall börja med Davies fråga. Som jag förstod honom menade han att det, om dessa lampor undantogs, skulle innebära att de blev något billigare. Det ligger emellertid egentligen ingen motsägelse i att samla in dessa lampor. Det är mycket viktigt att de ingår i detta slags system. Det kommer ändå att vara billigare att tillverka en miljövänlig lampa. Vi har inte ställt upp specifika återvinningsmål för lampor, enbart för lysrör. Jag tror att tillverkarna av dessa lampor skulle vilja ingå i denna ordning.
Vi är alla oroliga över de bromerade flamskyddsmedlen. Kommissionen anser att det finns tillräckliga bevis för att förbjuda användningen av två kategorier av bromerade flamskyddsmedel, polybromerade bifenyler (PBB) och polybromerade difenyletrar (PBDE) - det mot bakgrund av de riskbedömningar som utförs om dem. Vi har tillräckligt med bevis för att kunna förbjuda dem.
Vi håller med om att en mekanism för att förbjuda nya ämnen bör upprättas. Det är naturligtvis viktigt - och i linje med strategin för den framtida kemikaliepolitiken - att vi tillåter en sådan utveckling och lägger till nya ämnen. Vi erkänner att vi i dag inte förfogar över tillräckliga riskbedömningar och bevis för att sammanställa en fullständig förteckning över alla befintliga flamskyddsmedel, vilken även måste inbegripa de risker som är förknippade med att ta bort dem från vissa ämnen där de kan förhindra brand och så vidare. Översynen bör omfatta alla potentiellt farliga ämnen.
Jag övergår nu till Lunds fråga om Danmark. Kom ihåg att direktivens syfte är att få till stånd en hög gemensam skyddsnivå. Dessa produkter saluförs över hela Europeiska unionen, och det är anledningen till att det är nödvändigt att ha en hög skyddsnivå i hela EU. Samtidigt vet vi att Sverige, Danmark och andra länder som har gällande lagstiftning på området inte har tvingats överge sin lagstiftning. Detta är vad man var rädd för i Sverige och Danmark, men det har inte skett. Det måste undersökas i varje enskilt fall. Detsamma gäller för dessa ämnen. Vi vill få till stånd en hög skyddsnivå för hela Europeiska unionen.
Flera ledamöter har nämnt den "synliga avgiften". Kommissionen anser att detta ändringsförslag är onödigt. En "synlig avgift" är möjlig förutsatt att den inte leder till snedvridningar i handeln. Ingenstans sägs att tillverkarna inte kan upplysa konsumenterna om kostnaderna för avfallshantering. Jag tror att dessa var de viktigaste frågorna som ställts.
Nu över till de sammanlagt 136 ändringsförslagen: 100 om förslaget som gäller avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter och 36 om förslaget som gäller begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter.
När det gäller det första förslaget kan kommissionen på det hela taget godta 36 ändringsförslag till fullo, 11 delvis och 22 i princip.
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 3, 4, 10, 15, 16, 18 till 25, 27 till 29, 36, 39, 42, 43, 45, 47 till 50, 51, 52, 54, 56, 59 till 61, 64 samt 66 till 68.
Tjugotvå ändringsförslag kan godtas i princip: 2, 8, 9, 30, 32, 38, 41, 44, 53, 55, 57, 58, 62, 63, 75, 77, 83 till 86, 95 och 100. När det gäller ändringsförslagen 9 och 35 kan kommissionen i synnerhet godta att medlemsstaterna vidtar åtgärder för att uppnå en separat insamlingsandel på sex kilo per person och år. I fråga om ändringsförslag 44 är det viktigt att låta medlemsstaterna själva bestämma hur de skall anordna insamlingen, i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Ändringsförslag 52 kan ge upphov till praktiska svårigheter, men kan också godtas i princip.
Elva ändringsförslag kan godtas delvis: ändringsförslag 6 (andra delen, i princip), ändringsförslag 11 (andra delen, utom orden inom parentes), ändringsförslag 13 (texten måste kortas och förenklas), ändringsförslag 17 (andra och tredje delen, i princip), ändringsförslag 26 (utom termen "förbrukningsvaror"), ändringsförslag 35 (första stycket, andra stycket i princip, fjärde stycket, sjunde stycket i princip, åttonde stycket, nionde stycket i princip), ändringsförslag 37 (utom femte stycket), ändringsförslag 46 (andra och tredje delen, i princip), ändringsförslag 70 (utom den del som gäller kretskort; punkten om kondensatorer kan godtas i princip) ändringsförslagen 71 och 80 (hänvisningen till förordning 2037/2000 kan godtas).
När det gäller det andra förslaget kan kommissionen på det hela taget godta fem ändringsförslag till fullo, två delvis och tolv i princip.
De ändringsförslag som kan godtas till fullo är ändringsförslagen 1, 9, 12, 13 och 17.
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 4, 7, 10, 14, 18, 19, 20, 21, 22, 25, 26 och 35 i princip. I fråga om ändringsförslagen 4 och 10 håller kommissionen med om att räckvidden för direktivet när det gäller begränsningar av ämnen kan utvidgas på grundval av ett förslag från kommissionen. Detta bör emellertid ske i enlighet med vissa principer, inte minst med dem som fastställs i strategin för den framtida kemikaliepolitiken. Kommissionen kan gå med på att flytta fram avvecklingen från 2008 till 2006.
Ändringsförslag 11 kan godtas när det gäller den del som avser konsumentsäkerhet, liksom ändringsförslag 23 (införande av kategori 10 i tillämpningsområdet).

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Margot Wallström.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Prioriterade ämnen på vattenpolitikens område
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5­0135/2001) av Breyer för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om upprättande av en lista över prioriterade ämnen på vattenpolitikens område (KOM(2000) 47 - KOM(2001) 17 - C5-0079/2000 - C5-0021/2001 - 2000/0035(COD)).

Breyer
Herr talman, kära kolleger! Kommissionens förslag är baserat på rådets gemensamma ståndpunkt för ett ramdirektiv om vatten. I den gemensamma ståndpunkten förutsågs varken att man skulle identifiera prioriterade farliga ämnen eller att man så småningom skulle avskaffa föroreningen av vattnen med farliga ämnen. Vi måste än en gång betona att det är parlamentets förtjänst att man ser till att OSPAR-strategin integreras. Parlamentet har insisterat på att detta skulle bli en kärnpunkt i förlikningsförfarandet.
Målet är att så småningom avskaffa föroreningen av vattnen genom att fortlöpande minska utsläpp, spill och läckage av prioriterade farliga ämnen med målet att fullständigt eliminera dem inom 20 år. Enligt ramdirektivet om vatten skall identifikationen uppfylla två kriterier. För det första skall dess inneboende egenskaper och för det andra de befintliga listorna, exempelvis internationella, FN-listor, OSPAR-listor osv. inkluderas.
Av de 32 ämnen som har klassats som prioriterade föreskrivs det i förslaget att 11 klassas som prioriterade farliga ämnen, ytterligare 11 som prioriterade ämnen i översynen och de övriga 10 som reguljära prioriterade ämnen. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor föreslår att kommissionen redan nästa år placerar dessa 11 ämnen i på prioriteringslistan. Därigenom vill utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor undvika att kommissionen skjuter upp beslutet huruvida dessa 11 ämnen är prioriterade farliga ämnen eller bara prioriterade fram till år 2004, när listan med prioriterade ämnen skall revideras i enlighet med artikel 16 i ramdirektivet om vatten i enlighet med artikel 16 i ramdirektivet om vatten.
Därigenom vill utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor också se till att artikel 16 genomdrivs och att detta beslut om placering av ämnena på prioriteringslistan inte dras i långbänk på grund av industriintressen eller andra intressen. Jag tror att det är mycket viktigt att vi från Europaparlamentet också utövar lämpligt tryck på kommissionen.
En sak måste vi alltid komma ihåg, nämligen att detta betänkande bara tjänar till att förbereda åtgärderna och att det i ramdirektivet om vatten föreskrivs 20 år för att uppnå miljömålen i fråga om vattenskyddet.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor vill också att man ändrar COMMPS-förfarandet. Det skall kunna vidareutvecklas och förbättras kontinuerligt. Det skall i framtiden inte bara inskränkas till vissa ämnen. Exempelvis har hittills bara ämnen tagits med, för vilka man på gemenskapsnivå inte haft några uppgifter till hands från gemenskapens övervakningsprogram. Det gäller exempelvis 60 procent av de bekämpningsmedel som finns i dag. Dessa svåra brister och även andra brister som finns i detta COMMPS-förfarandet vill parlamentet åtgärda så att alla ämnen registreras i framtiden. Många av dagens luckor beror på att de uppgifter som behövs inte finns inom kemikaliepolitiken. Om vi vill skydda vattnet effektivt mot farliga kemikalier, behöver vi också ändra kemikaliepolitiken. Detta har kommissionen nu också tagit itu med.
Ni ser alltså att vi bemödar oss om att även med rådet och kommissionen uppnå en samförståndslösning. Kärnpunkten i denna diskussion blir hur placeringen av de ämnen som finns med på prioriteringslistan går. Utskottet vill så snart som möjligt komma fram till denna placering, det har jag redan sagt. Kommissionen och rådet förutser här problem med genomförandet. Därför har jag som föredragande än en gång försökt att genom ändringsförslag 27 föreskriva ett sätt att lösa detta. Förslaget är att åtgärderna inte får äventyras genom denna prioriteringslista, som kommissionen inför. Detta är, tror jag, vårt gemensamma mål. Det får inte vara så att detta förslag skjuts längre nedåt i åtgärdslistan och att vi på så vis inte kan uppnå de miljömål vi skall för skyddet av vattnen.
Med tanke på de samtal som ägt rum mellan rådet, kommissionen och parlamentet hoppas jag att vi nu har kommit fram till en bra kompromiss som gör det möjligt att avsluta ärendet under den första behandlingen. Nu åligger det alltså rådet och kommissionen att besluta om de godtar parlamentets omröstning, så att vi här så snart som möjligt kan börja inleda verkliga åtgärder för att skydda vattnet.

Adam
Herr talman! Ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling värdesätter den stora betydelse som vi tillskriver kontrollen av de ämnen som används inom jordbruket för att skydda växter och främja tillväxt, särskilt när det gäller dessa ämnens inverkan på våra vattentäkter. Vi är emellertid besvikna över att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor inte godtog våra ändringsförslag om att ämnen som ingår i naturliga näringsämnen inom jordbruket inte bör klassificeras vare sig som prioriterade eller prioriterade farliga ämnen. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor godtog heller inte vårt ändringsförslag 3, som gällde översynen av förfarandet för prioriterade farliga ämnen. I direktiv 91/414/EEG om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden finns det redan ett fastställt förfarande för att utvärdera dessa ämnen och besluta om huruvida de bör användas i gemenskapen eller inte. Jag skulle vilja hävda att besluten inom ramen för det direktivet bör slutföras i enlighet med dess överenskomna tidsschema innan ett väl grundat beslut kan fattas inom ramen för dessa nya förslag. Det finns inte, mot bakgrund av att vi talar om en potentiell avvecklingsperiod på tjugo år, något tungt vägande skäl för att försöka korta tidsschemat, och detta var innebörden i förslaget från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Vi ville att tillräckligt med tid skulle anslås för att tillåta en grundlig undersökning och säkerställa att misstag undviks. Kommissionens ursprungliga förslag låg nätt och jämnt i linje. Ändringsförslag 20 av utskottet och ändringsförslag 27 av Breyer omöjliggör en vederbörlig undersökning och bör motarbetas. När Breyer talade om ändringsförslag 27 borde hon ha nämnt att hon talade om ett ändringsförslag som lagts fram av henne själv för hennes grupps räkning och inte för utskottets för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor räkning.

Dehousse
Herr talman! Jag skulle vilja betona fyra ändringsförslag till det ursprungliga förslaget som överlämnats av Europaparlamentet såväl med stöd av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vilket för övrigt var enigt, som med stöd av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Det första av dessa ändringsförslag, ändringsförslag 3, rör en av de stora innovationerna i kommissionens förslag, nämligen förvaltning av det europeiska vattenarvet på grundval av floders och vattendrags avrinningsbassänger som konstbevattnar unionens territorium. I det hänseendet insisterar parlamentet på att kommissionen skall ta hänsyn till att ett stort antal vattendrag, och till och med floder, såväl i södra Europa, Tejo, som i mellersta Europa, Rhen, eller Oder i norr, är gränsfloder som berör en eller flera medlemsstater, men även intilliggande stater som inte är medlemmar, bl.a. kandidatländer. Parlamentet anser det grundläggande att dessa intilliggande stater som inte är medlemmar skall anslutas till förvaltningsförfarandet redan nu och utan att invänta en eventuell men oundviklig framtida anslutning.
I ett annat ändringsförslag, ändringsförslag 8, begärs att kommissionen skall främja samordningen av den forskning som genomförs och slutsatser som utformas inom ramen för de två stora systemen för att hejda miljöförstöringen som redan inletts. Den första, OSPAR-konventionen, är inriktad på havsvatten, men omfattar en inte försumbar del av inre vattenvägar. Den andra, kallad COMMPS-förfarandet, utgår i stället från inre vattenvägar. Under sådana förhållanden är det lätt att förstå att man är på väg mot oordning om kommissionen inte säkerställer den samordning som krävs.
I ett tredje ändringsförslag slutligen, ändringsförslag 11, uttrycks strävan efter att kommissionen, samtidigt som den i första hand hänvisar till COMMPS-förfarandet, inte utesluter hänvisning till teknik för bedömning av vissa ämnens farlighet som redan tagits fram, eller till och med används i samband med andra åtgärder mot miljöförstöringen. Exempelvis bör mekanismer som visat sig användbara i system som tagits fram för att rena luften kunna användas eller överföras för att rena vatten.
Min sista kommentar syftar till att betona den exceptionella totala betydelsen av texter som överlämnats för omröstning i parlamentet. En av orsakerna till Europas globalt exemplariska utveckling, balansen i denna utveckling, liksom kvaliteten i den kultur som hela tiden åtföljt den ekonomiska utvecklingen på vår kontinent ligger just i det faktum att Europa alltid förfogat över outsinliga resurser, eftersom de hela tiden är förnybara, av den värdefulla vätska som vi har att tacka livet för. Såväl kvaliteten som kvantiteten vatten ifrågasätts i dag genom en vansinnig, galopperande och praktiskt taget okontrollerad miljöförstöring under de senaste århundradena. Ingen av våra stater eller regioner kan undvika åtgärder på detta område.

Schleicher
Herr talman! Med vårt arbete i dag konkretiseras ramdirektivet om vatten som trädde i kraft i december 2000 i sin bilaga X med 32 ämnen. PPE-gruppen är införstådd med kommissionens förslag. Alla ändringsförslag, som vår grupp stöder, hjälper till att anpassa texten till ramdirektivet om vatten. Ett snabbt godkännande av denna lista har förtur för vår grupp, ty först då kan kommissionen påbörja sitt egentliga arbete och utarbeta förslag för hanteringen av vart och ett av dessa enskilda ämnen.
Det kan då betyda förbud, s.k. phasing out, eller fortsatt villkorad användning. Men man strävar alltid efter att se till att dessa ämnen om möjligt i framtiden inte alls eller bara i svag koncentration hamnar i vattnet. Begreppet vatten omfattar därvid allt, nämligen grund- och ytvatten, floder och sjöar ända till minsta bäck, ja kanske till minsta pöl, och naturligtvis havet. Att detta kommer att kräva mycket olika bestämmelser, är klart. När allt kommer omkring börjar vi i Europa inte från noll, ty åtskilliga av dessa 32 ämnen kontrolleras redan inom ramen för direktivet om växtskydd, direktivet om biocider och direktivet om kemiskt avfall. Vi kommer också att tvingas att vid den nya utformningen av hela lagstiftningen om kemikalier i Europeiska unionen än en gång noggrant kontrollera allting. Därför bör vi noga se till att det inte sker något dubbelarbete som orsakar onödiga kostnader. Dessa pengar kan vi satsa på miljön på ett förnuftigare sätt någon annanstans. Här handlar det om att klarlägga den effekt dessa ämnen har på vattnen.
Vi har erfarit att det svenska ordförandeskapet är intresserat av en snabb avveckling. Där vill vi också stödja dem. Det skall inte bero på vår grupp om det misslyckas. Den som menar allvar med skyddet av vattnen i Europa, bör också betänka detta. Breyer har tidigare redan betonat det som jag nu än en gång vill påpeka, nämligen att parlamentet när ramdirektivet om vatten skapades lyckades vinna en stor framgång, och frukterna av detta skördar vi redan i dag. Hur som helst har 11 ämnen av 32 betecknats som särskilt farliga, så att de inom överskådlig tid inte kommer att få ledas ut i vattnen. Men jag tackar också kommissionen för dess noggranna arbete och omfattande information, som för mig som medföredragande varit till stor hjälp.
Hjärtligt tack också för de ansträngningar som vår föredragande Breyer gjort!

Bowe
Herr talman! Jag måste först av allt välkomna detta betänkande. Det har tagit ganska lång tid att få det till plenarbehandlingen. Breyer har dock varit ihärdig och arbetat mycket hårt med betänkandet. Så jag anser att vi nu kan ge det vårt allmänna stöd och helt ställa oss bakom principerna i det som föreslås här i dag.
Denna prioriteringslista över trettiotvå föreslagna ämnen, rangordnade efter deras kända farliga egenskaper, är rätt väg för att börja försöka angripa problemet med vattenföroreningar. Emellertid måste vi också fundera över möjligheten att göra tillägg till denna lista eller helt enkelt ändra den genom att använda COMMPS-förfarandet eller genom att använda annan, ny information som vi kan få tillgång till under de kommande åren.
Vi måste överväga denna lista mycket noga innan vi handlar, men det är ingen ursäkt för att inte handla eller för att handla långsamt. Det är likväl i mina ögon bisarrt att nickel står med på listan och att vi genom vårt synsätt på kemikaliefamiljer orättvist har gjort fluoranten till måltavla, vid sidan av de andra polycykliska aromatiska kolvätena. Det behövs följaktligen helt klart ytterligare arbete när det gäller denna första lista. Tidtabellen för åtgärder är inte särskilt ambitiös. År 2020? Jag tycker faktiskt att vi kanske kan gå framåt lite snabbare än så.
Tanken att komma nära nollutsläpp av dessa ämnen är ett ganska vagt mål, och jag anser att en del av Europaparlamentets förslag i dag hjälper till att klargöra denna fråga. Men jag tvivlar inte en minut på att detta är vägen framåt, att det här är de åtgärder som vi måste vidta för att skydda en allt viktigare resurs, vars kvalitet är avgörande för framtida generationer. Detta är en gudsgåva som man inte har i andra delar av världen. Vi i Europa bör vara tacksamma över våra gudsgåvor och vårda dem; våra vattenresurser är en av dessa mycket viktiga gudsgåvor.

Davies
Herr talman! När vi ser på världens miljöproblem tycks vi inför några av dem, som förlusten av naturliga miljöer och den biologiska mångfalden, vara oförmögna att finna någon lösning. Men allt är inte jämmer och elände, och vi kan inom Europa förbjuda användningen av kemikalier som är toxiska, beständiga och har benägenhet för bioackumulering och använda vetenskapen för att utveckla säkrare alternativ, och det här direktivet är av den anledningen goda nyheter.
Ramdirektivet om vatten var min första erfarenhet av dynamiken i förlikningsprocessen mellan parlamentet och rådet med kommissionens bistånd, och jag anser att parlamentet kan ta åt sig äran av att ha infört kategorin med prioriterade farliga ämnen, som nu tillämpas i praktiken i och med detta direktiv, men det är förvisso ett första steg på en lång väg. Jag vet att kommissionären själv många gånger har nämnt det antal kemikalier som fortfarande utvecklas och släpps ut på marknaden, och det finns misstankar förknippade med många ämnen - hittills inte identifierade - och identifierings- och elimineringsprocessen måste gå framåt snabbt.
Kan jag avslutningsvis nämna det institutionella förhållandet? Ordförandeskapet har antytt för gruppernas talesmän att det skulle vilja se denna process på ett snabbspår för att nå en snabb lösning, och jag tror att det välkomnas av alla parter. Vi skulle självfallet vilja se handling förr hellre än senare, men skyndsamt anordnade möten utan tid för vederbörlig diskussion och samordning mellan parterna är inte det bästa sättet för att stifta lagar och nå enighet, så jag hoppas att vi i dag lyckas fatta ett beslut som rådet kan ställa sig bakom inom loppet av veckor snarare än år; men om vi gör det, misstänker jag att det mer kommer att vara fråga mer tur än om utformning, och jag hoppas att vi kan hålla detta i minnet om vi kan arbeta tillsammans med Europeiska unionens övriga institutioner och göra framsteg effektivare och snabbare i framtiden.

Blokland
Herr talman! I ett yttrande från rådets rättstjänst angående ramdirektivet för vatten betraktas en sänkning av utsläpp till nästan noll inte som något juridiskt bindande. När det gäller bakgrundsutsläpp är det mycket riktigt omöjligt. Förutom detta så släpps till exempel vid gasutvinning alltid en liten mängd kvicksilver ut i vattnet. Om kvicksilver alltså anges som prioriterat farligt ämne, så kan inte någon naturgas utvinnas längre.
Jag tycker det verkar bättre med en lista över farliga prioriterade ämnen, av vilka utsläppen kan minskas med 95 till 99 procent, än en med bara ett ämne av vilket utsläppet kan minskas med 100 procent. Om man håller fast vid resultatskyldigheten för en minskning till 100 procent, så kommer det egentligen att bli omöjligt att ange prioriterade farliga ämnen.
I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har jag redan tidigare kritiserat den metod som används för att upprätta listan över prioriterade ämnen i vatten. Fördelen med metoden är att den är snabb, nackdelen är dock att det saknades många uppgifter vid bedömningen.
Särskilt för metaller är resultatet av den använda metoden diskutabelt. Nickel finns upptaget på listan, eftersom nickel i januari 1990 angavs vara cancerframkallande om det inandas i pulverform. För nickel i vatten har den risken dock aldrig påvisats. Det vore bättre om vi först avvaktade resultaten av den omfattande undersökning om nickel i vatten som just nu genomförs i Danmark. Dessutom är det så att det för andra metaller finns anvisningar om att de bör tas med på listan över prioriterade ämnen, till exempel koppar och arsenik.
Jag inser att det är mycket svårt att göra en bra bedömning av metallerna eftersom de förhållanden som har ett viktigt inflytande på metallerna, till exempel hårdhet och surhetsgrad, kan skilja sig avsevärt mellan de olika länderna i Europeiska unionen. När det gäller metaller borde vi kanske vi kanske därför välja en regional taktik i stället för en europeisk.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Jag är fast övertygad om att ramdirektivet för vattenpolitiken, och det har flera kolleger också sagt, är en av de allra viktigaste miljörättsakterna som parlamentet antagit på senare år.
För att uppfylla resultatskyldigheten med avseende på en bra vattenkvalitet räcker dock inte det här ramdirektivet till och därför har kommissionen lagt fram ett förslag för fastställande av en lista med prioriterade ämnen.
Jag skall till att börja med säga att jag verkligen välkomnar kommissionens förslag och även betänkandet av Breyer. Listan kommer att bli ett första, goda steg mot en förstklassig kvalitet på vårt vatten. Jag håller därför också med Breyer om att vi av socialekonomiska skäl, om vi vill hålla fast vid skyldigheten i direktivet, inte får göra några eftergifter. Lika litet får vi låta oss förledas av det faktum att vissa farliga ämnen inte är naturligt förekommande i de europeiska vattnen.
Jag skall kommentera tre olika ämnen. Det gör jag som nederländare, en nederländare som också vill fundera över att vårt ytvatten, till exempel floden Maas, samtidigt också måste förvandlas till dricksvatten. Tre ämnen som jag ber om extra uppmärksamhet för och som jag vill skall ingå i listan över prioriterade ämnen som skall utvärderas: det är dyron, isoprothyron och symosyne. En nyligen utförd undersökning av de europeiska vatten- och avloppsreningsföretagen har nämligen visat att det förekommer för höga koncentrationer av dessa ämnen i våra vatten på grund av förorening genom bekämpningsmedel i dricksvattenbrunnar och det är ett allvarligt hot mot dricksvattenförsörjningen. I vårt land är det då ofta så att brunnarna eller upplagen i Biesbosch måste stängas.
Jag hoppas att kommissionen vill godta de ändringsförslag som vi lagt fram och jag uppmanar även rådet att göra samma sak.

Lange
Herr talman! Fru kommissionär, när ert förslag kom upp tänkte jag att detta alltså är genomförandet av artikel 16 i ramdirektivet om vatten, definitionen av "prioriterade farliga ämnen". Det tar vi så snart som möjligt, så att genomförandet också kan sätta i gång så snart som möjligt. När jag tittade närmare på förslaget konstaterade jag dock att det finns en tredje kategori, inte bara "prioriterade farliga ämnen" och "farliga ämnen", utan också kategorin "tre asterisker". Uppenbarligen har kommissionen här indicier för att de kanske prioriterade är farliga, men man är inte säker på om man redan borde räkna dem dit. Fru kommissionär, att vi inför en kategori "tre asterisker", det motsvarar nu inte ramdirektivet om vatten.
Därför menar jag att vi måste insistera på att denna kategori "tre asterisker" skall upplösas så snart som möjligt. Antingen är det prioriterade farliga ämnen, då hör de också till phasing out, eller också är det inte det. En sådan "tre asterisker"kategori kan vi inte acceptera. Det är ju ämnen, där det verkligen finns indikationer, exempelvis bly och blyföreningar eller vissa herbicider och pesticider. Uppenbarligen har kommissionen, fru kommissionär, vissa indikationer på att de kanske hör till de prioriterade farliga ämnena. Alltså måste kommissionen snarast upplösa denna "tre asterisker"kategori. Därför anser jag att detta måste ske redan före den normala tidsrymden för översyn. Om detta, som vi slagit fast i beslutet som tagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, måste ske före den 1 juli 2002, eller om kommissionen så snart som möjligt måste lägga fram ett kompletterande förslag, det vill jag lämna därhän. Men för dessa "tre asterisker"kategori måste något ske snabbare.
Därför, fru kommissionär, frågar jag er också helt konkret: Kan ni garantera att kommissionen för denna "tre asterisker"kategori så snart som möjligt - redan under er ämbetstid - lägger fram ett slutgiltigt beslut, och att rådet och parlamentet till sist bekräftar det juridiskt?

García-Orcoyen Tormo
Herr talman! Förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv som vi diskuterar nu bör ses i en mycket vid ram som omfattar ramdirektivet om vatten, eftersom det omedelbart förestående målet är att begränsa och minska föroreningen av vattenmiljösystemet genom att klassificera 32 ämnen i gruppen för prioriterade ämnen, av vilka endast 11 stycken innefattas i den juridiska kategorin prioriterade farliga ämnen.
Enligt min åsikt bör den lista över prioriterade farliga ämnen som finns i bilagan till kommissionens förslag inte ändras, och det är nödvändigt att bibehålla den precis som kommissionen har utarbetat den. För att nå ett samförstånd i fråga om klassificeringen är det absolut nödvändigt att kommissionen, Europaparlamentet och rådet samarbetar. Enligt min uppfattning är det endast på grundval av de arbeten som har utförts av kommissionen på det här området som vi kan utforma ett klassificeringssystem med tydliga, klara och förståeliga kriterier för att identifiera och fastställa dessa ämnen.
Vi vill alla få slut på vattenföroreningarna snarast möjligt och för att uppnå detta är det nödvändigt att använda en dubbel strategi på det internationella området, särskilt OSPAR-strategin och COMMPS-förfarandet, även om vi inte för den skull anser att det är lämpligt att uttryckligen nämna besluten i förslagets text. När det gäller medlemsstaterna är det viktigt att se till att de förser kommissionen med tillräckliga medel för att kommissionen skall kunna få exakt information om situationen för våra vattenmassor. Detta måste ske på ett sådant sätt att det är möjligt att genomföra en detaljerad, fortgående och jämförbar uppföljning och jämförelse mellan medlemsstaterna om hur kvaliteten på våra vatten utvecklas. Dessutom är det viktigt att sporra unionens framtida medlemsstater att bekämpa föroreningarna genom att närma sig de europeiska målen, särskilt i de länder som delar floder med Europeiska unionen.
Slutligen vill jag framhålla de exceptionella omständigheterna för vissa substanser, såsom kadmium och merkurium. I nuläget är det inte möjligt att fullständigt eliminera utsläpp och spill av ämnen som till exempel kadmium, och merkurium, vilket framgår av ändringsförslag 2 i det betänkande som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har utarbetat.

Goodwill
Herr talman! Även i det utvecklade Väst är de resurser som kan användas till miljöförbättring begränsade. Pengarna måste läggas där de gör störst miljömässig nytta. Jag välkomnar därför detta försök att prioritera ämnen.
Provteknikerna blir allt känsligare. Mycket låga föroreningsnivåer kan upptäckas. Det är därför orealistiskt att tala om eliminering eller upphörande, eller ens "nära noll". Vad betyder "nära noll"? Ett? Två? Vem vet. Vi måste fastställa tröskelnivåer med hänsyn till folkhälsan, i stället för att använda abstrakta begrepp. För det andra medför kategoriseringen av fluoranten, som hör till familjen polycykliska aromatiska kolväten och som återfinns i den högsta kategorin, ett specifikt problem för Förenade kungariket. Det finns i Förenade kungariket etthundratusen kilometer vattenledningsrör i gjutjärn som är fodrade med stenkolstjära, som innehåller en liten andel fluoranten. Det finns ingen som påstår att de nuvarande nivåerna utgör en hälsorisk, men dessa rör måste fodras om, såvida inte fluoranten kan flyttas till den grupp av ämnen "som bör bli föremål för översyn", där de andra polycykliska aromatiska kolvätena, som naftalen och antracen, vilka enligt COMMPS-förfarandet, tillfälligtvis, har befunnits vara mindre giftiga än fluoranten, återfinns.
Det skulle vara ett resursslöseri att behöva byta ut eller fodra om alla dessa vattenledningsrör på grundval av den här prioriteringslistan, när resurserna skulle kunna utnyttjas bättre på verkligt angelägna områden.

Redondo Jiménez
Herr talman, fru kommissionär! På vattenpolitikens område föreskrivs det i det slutliga avtalet från juni år 2000 att kommissionen identifierar och fastställer vilka ämnen som hör till de prioriterade farliga ämnena, vars utsläpp och spill måste upphöra eller stegvis elimineras inom 20 år.
Europeiska kommissionen har infört ändringar i sitt förslag: de prioriterade farliga ämnena skall i första hand identifieras av expertgrupper; för det andra införs en översynssklausul som tillämpas, och för det tredje, att terminologin anpassas till den slutgiltiga texten. I enlighet med ramdirektivet föreslås 32 prioriterade ämnen eller ämnesgrupper, varav 11 är prioriterade farliga ämnen och 11 är prioriterade ämnen som bör bli föremål för en översyn - detta under en period på fyra år efter att ramdirektivet har trätt i kraft. Vad beträffar de 10 återstående ämnena finns det, såvitt man i dag känner till, inga belägg för att de är toxiska, beständiga eller har benägenhet för bioackumulering.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vars tre ändringsförslag bör stödjas, framhåller att de naturliga näringsämnena inte bör ses som prioriterade farliga ämnen och vad angår den fytosanitära frågan finns det redan ett fastställt förfarande: direktiv 91/414, som måste respekteras. Det är även viktigt att beslutet anpassas samtidigt, varken före eller efter.
Slutligen måste de olika definitionerna omordnas, till exempel vattendistrikt och förvaltningen av dessa, eftersom vi på det sättet undviker att normerna inverkar på olika sätt på dessa territorier och problem, vilket skulle kunna hända om DMA, COMMPS-förfarandet och OSPAR-strategin tillämpas.

Jeggle
Herr talman! Fru kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionen har här reagerat snabbt. Och jag vill också tacka herr Adams; han har gjort ett mycket bra arbete i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Mitt tack går också till utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. I kemikalielagen, i ramdirektivet om vatten och i direktivet om växtskydd har ju redan ämnen berörts som innebär vissa risker, de är beskrivna och inordnade.
Detta förslag till beslut och även den lista som framgår av det måste slutligen jämkas samman med dessa redan fastställda direktiv. På grund av de långtgående ekonomiska och rättsliga följderna för jordbruket, men även för alla andra ekonomiska områden, bör kommissionen därför utforma den nödvändiga processen med urval av dessa prioriterade farliga ämnen på så vis att den baseras på vetenskapliga fakta. Det är ovillkorligt att man här agerar inte på misstankar, utan på en klar vetenskaplig grundval. Med ramdirektivet om vatten har vi nu en tidsram till 2004. Nu har vi enighet här i hela EU. Vi har inte behov av några emotioner. Målet med noll-utsläpp kan inte vara något mål. Vi behöver ha klarhet på en säker vetenskaplig grund, för att kunna handla på lämpligt sätt.
Vatten - mina damer och herrar - här till våra viktigaste och ömtåligaste ägodelar. Låt oss inte glömma det!

Wallström
. (EN) Ärade ledamöter! Första av allt tackar jag fru Breyer för hennes arbete med det här viktiga förslaget. Det är mindre än ett år sedan vi nådde en överenskommelse om en ny europeisk vattenpolitik, och det beslut som vi diskuterar i dag är ett viktigt första steg i riktning mot att ge konkret form åt ramdirektivet om vatten. Jag är övertygad om att vi kan enas om att en av de stora landvinningarna i fråga om detta direktiv under förlikningen var att de centrala politiska åtagandena i OSPAR-konventionen för skydd av den marina miljön i Nordostatlanten gjordes juridiskt bindande och funktionsdugliga. Genom denna stora framgång har Europaparlamentet på mycket kort tid infört det visionära målet om ett långsiktigt skydd av känsliga marina ekosystem i vår gemenskapspolitik. Det har alltid varit min ståndpunkt att kommissionen är förpliktad att lägga fram specifika förslag om åtgärder för prioriterade och prioriterade farliga ämnen, och jag har gjort allt som står i min makt för att få det här förslaget på plats så snabbt som möjligt.
Den 16 januari i år lade kommissionen fram sitt förslag om listan över prioriterade ämnen, omfattande prioriterade farliga ämnen, vilket var bara tre veckor efter det att ramdirektivet om vatten hade trätt i kraft. Jag anser att kommissionen, trots den snäva tidsramen, åstadkom ett ändrat förslag som är ambitiöst och balanserat.
Detta leder mig direkt till den kärnfråga som diskuterades i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Identifieringen av de prioriterade farliga ämnena och införandet av en översynsklausul har diskuterats intensivt.
Tillåt mig också tala om denna lista i mer allmänna ordalag, utan att gå in på enskilda ämnen. Den föreslagna listan är inte tänkt att gälla i evighet. I ramdirektivet om vatten talas det faktiskt om en dynamisk process med en översyn av listan, omfattande identifieringen av prioriterade farliga ämnen, minst vart fjärde år. Detta innebär att urvalsförfarandet kommer att förbättras fortlöpande och att de vetenskapliga rönen såväl som den vidare utvecklingen kommer att beaktas. De riktlinjer som ni har föreslagit i flera av ändringsförslagen kommer utan tvekan att hjälpa oss att röra oss i rätt riktning. Vi kommer naturligtvis att ta hänsyn till de vetenskapliga bedömningar som för närvarande håller på att utarbetas inom ramen för olika gemenskapsinstrument. Vi måste följaktligen se till att de ämnen som vi identifierar som prioriterade farliga identifieras som sådana på grundval av samma kriterier och trösklar i både vatten- och kemikaliepolitiken.
Jag har noterat att man i ändringsförslagen 20 och 27 föreslår att tidsgränsen för den specifika översynen skall flyttas fram till den 1 juli år 2002, eller till ett år efter antagandet av denna lista. Detta är en mycket snäv tidsram, som kommer att innebära en enorm utmaning, särskilt med tanke på att några av de vetenskapliga bedömningarna kanske inte kommer att vara helt slutförda till dess, och jag vill inte binda mig vid orealistiska tidsgränser. Lange frågade mig om jag skulle kunna garantera en översyn av listan under min mandattid. Ja, jag upprepar mitt åtagande i fråga om detta, men de tolv månaderna kan vara för kort tid, vilket kan leda till att denna första översyn blir av otillräcklig kvalitet, och det är jag inte intresserad av.
Kort sagt, jag har åtagit mig att förbättra det dynamiska instrumentet för att fastställa prioriteringar och identifiera prioriterade farliga ämnen, särskilt ämnen av intresse som kan komma fram inom ramen för andra relevanta gemenskapsinitiativ och internationella överenskommelser i framtiden.
(Applåder) Kommissionen är likväl obenägen att godta ändringsförslagen 17, 18 och 19, eftersom dessa tre ämnen inte skulle uppfylla alla kriterier. På samma gång kommer det föreslagna valet av dessa växtskyddsmedel som prioriterade ämnen att garantera ett hållbart skydd för våra dricksvattentäkter.
När det gäller tidsgränsen för en översyn av vissa prioriterade ämnen, upprepar jag mitt åtagande att se över listan så snart som möjligt. I sin nuvarande form innebär emellertid ändringsförslagen 20 och 27 att en ram införs som är alltför snäv för att den kvalitet på arbetet som jag anser vara absolut nödvändig skall kunna uppnås.
Man har frågat mig om kandidatländernas deltagande, och detta är en central fråga för mig. På mitt initiativ enades medlemsstaterna och kommissionen för två veckor sedan om en gemensam genomförandestrategi för ramdirektivet om vatten. Arbetet med att genomföra direktivet kommer inte bara att omfatta alla intressenter utan även kandidatländerna, på samma sätt som mötet för två veckor sedan inte bara omfattade medlemsstaternas vattendirektörer och kommissionen utan även vattendirektörerna från kandidatländerna.
Låt mig övergå till de andra framlagda ändringsförslagen, om skälen och artiklarna. Jag kan godta de ändringsförslag som ligger i linje med ramdirektivet om vatten. Jag kan godta ändringsförslagen 2 till 6, 8 till 11, 13, 15, 21 till 23 och 26. Jag kan dessutom godta ändringsförslagen 12, 16 och 25 delvis och ändringsförslagen 1, 7, 24, 28 och 29 i princip. Jag godtar inte ändringsförslag 14, då samma sak omfattas fullständigt och mer exakt av ändringsförslag 13.
Jag skulle slutligen vilja säga att det ligger i kommissionens intresse att åtgärder i fråga om dessa ämnen vidtas snabbt. Jag kommer, efter det att denna lista har antagits, att se till att det påföljande arbetet i fråga om åtgärder för att avveckla utsläpp och spill av prioriterade farliga ämnen utförs i enlighet med de miljömål och den tidtabell som föreskrivs i direktivet. Mina tjänsteenheter har redan påbörjat det förberedande arbetet med detta.
Jag begär ert stöd för det här arbetet, och jag hoppas uppriktigt att vi visar samma snabbhet och beslutsamhet i genomförandet av det nya ramdirektivet för vatten till förmån för vattenmiljön i Europa.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Margot Wallström.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

OMRÖSTNING
Paulsen
. Herr talman! Det har smugit sig in ett fel i den tryckta svenska versionen av ändringsförslag 5. I frasen "skall ge experterna all nödvändig hjälp" har ordet "ge" fallit bort. I den engelska versionen är texten rätt. Det skulle därför vara värdefullt om den engelska texten utgjorde underlag i den här omröstningen.

Talmannen
Vi kommer att se till att alla språkversioner bringas i överensstämmelse med den engelska versionen.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag kan bekräfta att kommissionen, som Byrne antydde i går kväll, kan godta ändringsförslagen 1 till 5. Vi noterar att det finns ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 6. Kommissionen kunde inte godta det ändringsförslagets ursprungliga text. Kommissionen kan emellertid godta detta ändringsförslag i dess muntligt ändrade form framför ändringsförslag 5.

Staes
Herr talman, kolleger! Det är egentligen mycket enkelt och kommissionären har just tagit upp det. Jag hade lämnat in ett ändringsförslag å min partigrupps vägnar, i vilket jag även ville att Europaparlamentet skulle få sig tillskickat information om officiella kontroller. Jag skulle genom ett muntligt ändringsförslag vilja utöka det så att informationen inte enbart skickas till de behöriga myndigheterna och Europaparlamentet, som det stod i mitt ändringsförslag, utan även till medlemsstaterna. Om vi godkänner det här muntliga ändringsförslaget så är kommissionen beredd att godta hela ändringsförslaget, och jag tror att jag kan ge er ett råd om positiv röstning i det avseendet.
(Parlamentet godtog det muntliga ändringsförslaget.)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0115/2001) från för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om rådets gemensamma ståndpunkt (13258/1/2000 - C5-0029/2001 - 2000/0021(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets rekommendation om rörlighet inom gemenskapen för studerande, personer som genomgår yrkesinriktad utbildning, volontärer, lärare och utbildare (föredragande Robert Evans)
Före omröstningen:

Wallström
. (EN) Herr talman! Kommissionen godtar de sex ändringsförslagen, förutsatt att en mindre omformulering görs, så att hänvisningen till toppmötet i Nice i ändringsförslag 3 görs i skäl 4a, ändringsförslag 1.

Evans, Robert J
Herr talman! Med er tillåtelse skulle jag vilja framställa ett tekniskt muntligt ändringsförslag, som just har nämnts av kommissionären och som innebär att slutet på ändringsförslag 1 lyder "den handlingsplan för rörlighet som antogs av rådet den 14 december 2000 och som även godkändes vid Europeiska rådets toppmöte i Nice" och att "som antogs vid toppmötet i Nice" stryks i ändringsförslag 3, eftersom den hänvisningen återfinns i ändringsförslag 1.
(Parlamentet godtog de muntliga ändringsförslagen.)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0146/2001) av Florenz för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter(KOM(2000) 347 - C5-0415/2000 - 2000/0159(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0148/2001) av Florenz för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (KOM(2000) 347 - C5-0414/2000 - 2000/0158(COD))
Ändringsförslag 44:

Florenz
Herr talman! Jag vill i fråga om ändringsförslag 44 begära separat omröstning, eftersom den första delen av ändringsförslag 44 består av en kompromiss, och den andra delen av ett individuellt beslut. Därför vill jag begära en split vote (delad omröstning) mellan det första och andra förslaget.

Talmannen
Ni sätter mig i en svår sits, herr Florenz. Arbetsordningen är mycket tydlig i fråga om tidpunkten för en begäran om delad omröstning. Vi har vid andra tillfällen gett avslag när delad omröstning har begärts. Att ni är föredragande gör det hela svårt, men jag kan inte godta er begäran. Den skulle ha lämnats in senast kl. 9.00 i förmiddags. Vi måste följaktligen rösta som texten står.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0135/2001) av Breyer för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om upprättande av en lista över prioriterade ämnen på vattenpolitikens område (KOM(2001) 17 - C5-0021/2001 - 2000/0035(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0299/2000) av Alavanos för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet: " Att bana väg för framtidens utbildning - Att främja innovation med hjälp av ny teknik" (KOM(2000) 23 - C5-0147/2000 - 2000/2090(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0302/2000) av Perry för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kommissionens rapport om genomförandet av vitboken: " Lära och lära ut - på väg mot kunskapssamhället " (KOM(1999) 750 - C5-0145/2000 - 2000/2088(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0152/2001) av Mauro för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kommissionens meddelanden om initiativet och handlingsplanen 2001-2004 - "eLearning - Att planera morgondagens utbildning" (KOM(2000) 318 - C5-0741/2000 och KOM(2001) 172 - C5-0151/2001 - 2000/2337(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0165/2001) av von Wogau för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik år 2001 (KOM(2001) 224 - C5-0169/2001 - 2001/2081(COS))
Ändringsförslag 7:

Lipietz
Vårt ändringsförslag gäller frågan om vi godkänner eller underkänner Centralbankens politik.
Den förändrades den senaste veckan mellan Wogaus betänkande och våra ändringsförslag. Det står klart för oss att det handlade om att underkänna centralbankens politik föregående vecka och inte den senaste veckan. Jag skulle vilja att von Wogau preciserar om han godkänner denna veckas politik eller den föregående veckans.

von Wogau
Herr talman! Jag vill gärna säga till herr Liepitz att jag fortfarande är av den uppfattning som röstats om i dessa båda delar. Men jag är inte säker på om räntesänkningen under den senaste veckan passar exakt in i denna politik. Där vill jag anmäla mina personliga tvivel.
(Parlamentet antog resolutionen.)
RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-008/2001) av Kessler och Perry

Gemelli
. (IT) Låt mig tacka Perry och Kessler, övriga kolleger i utskottet för framställningar, rättstjänsten och hela sekretariatet som med sitt arbete har bidragit till att utarbeta detta berömvärda dokument om framställningarnas framtid.
Framställningar är det enda rättsliga instrument som tillåter de europeiska medborgarna att komma i direktkontakt med de europeiska institutionerna och det är därmed det enda sättet för att förverkliga ett medborgarnas Europa, ett Europa för de medborgare som vill förstå värdet av denna process som till syvende och sist tjänar till att ytterligare förbättra deras livskvalitet.
Grunden för medborgarnas inbördes relationer är rätten. Därmed blir definitionen av ett institutionellt område som skyddar de europeiska medborgarnas rättigheter viktigt om man skall kunna utnyttja de skillnader som är Europeiska unionens rikedom. Utskottet för framställningar har inte bara privilegiet att få ta emot medborgarnas klagomål och höra dem direkt, om de är närvarande, utan också att vara en symbol för det parlamentariska system som utgör själva kärnan i demokratibegreppet.
Jag anser att vi under denna valperiod måste garantera de europeiska medborgare som skickar sina frågor till parlamentet en parlamentarisk lösning som inte bara har ett moraliskt värde, utan som är effektiv när det gäller en korrekt tolkning av gemenskapsrätten från alla institutioners sida, centrala och perifera.
Med undantag av den specifika och viktiga kompetens som hör till Förstainstansrättens och EG-domstolens behörighet skall Europaparlamentet i framtiden fullt ut fullgöra sin uppgift som politisk lagstiftare genom att skapa effektiva rättsliga instrument, bland annat genom förslag som upptas i fördragen.
Ett ytterligare framsteg kunde vara att engagera utskotten för rättsliga frågor, för konstitutionella frågor och för medborgerliga fri- och rättigheter för att komma fram till en konkret utformning av detta nya instrument, en utformning som är effektivare när det gäller att skydda medborgarna och deras rättigheter.

Perry
. (EN) Den vanlige medborgarens rättighet att inge framställningar till Europaparlamentet är en rättighet som har bedömts vara tillräckligt viktig för att ingå i fördragen, och jag anser att den är värd en sådan ställning. Det är ett ytterst effektivt sätt för vem som helst att komma i direkt kontakt med de europeiska institutionernas hjärta i ärenden som kanske inte är av politisk betydelse, men som är av vikt för personer som är medborgare eller bosatta i Europa. Somliga ifrågasätter kanske nyttan av att inge framställningar till parlamentet, men framgången nyligen i de italienska domstolarna för David Petrie, som hade fått stöd från utskottet för framställningar och från Europaparlamentet som helhet för sin framställning, som innebar lika erkännande för icke-italienska lektorer, belyser vad en framställning kan åstadkomma.
Min medföredragande och jag har tänkt på detta i vårt betänkande. Vi har verkat för att denna rättighet skall bli mer lättillgänglig och enklare att utöva, inte bara genom utnyttjande av nya tekniker och medier, utan även genom en reform av det förfarande som styr framställningarna när de väl har tagits emot av parlamentet och vidarebefordrats till andra institutioner.
Det nuvarande systemet medger att framställningar inges elektroniskt, men det gäller bara den första kontakten. Uppföljningen sker per post, vilket självklart kan leda till förseningar i processens inledande skede, långt innan framställningen hamnar i utskottet. Alternativ som elektroniska signaturer och elektronisk brevväxling måste undersökas, om parlamentet vill hålla jämna steg med det ökande antal framställningar som inges.
Dessutom behövs det omgående tydligare regler för behandlingen av framställningar när dessa väl har ansetts tillåtliga. Utskottet för framställningar kan för närvarande be kommissionen om information om ett visst ärende, men har mycket lite att säga till om när det gäller den tid som kommissionen eller en annan institution kan behöva för att få fram svar på utskottets frågor, och det är inte ens säkert att Europaparlamentets ledamöter får tillgång till dessa svar när de väl har inkommit. Till exempel behandlar vi i utskottet för framställningar just nu framställningar som gäller Lloyds organisation men får inte ta del av det svar som Förenade kungarikets regering har lämnat på kommissionens frågeformulär om ärendet. Om de europeiska institutionerna och medlemsstaternas regeringar menar allvar med öppenhet i sina arbetsmetoder, måste de se över sitt sätt att behandla framställningar. Det är inte till stor hjälp att se det uppträdande som en framställning avser reproduceras i behandlingen av den. Särskilt medlemsstaterna måste ta medborgare som hävdar sina europeiska rättigheter på större allvar.
Syftet med rättigheten att inge framställningar bör vara att stärka begreppet europeiskt medborgarskap, att skydda de fyra rättigheterna för dem som lever i unionen och att garantera att den europeiska lagstiftningen genomförs riktigt och effektivt. När vi rör oss in i det tjugoförsta århundradet, med en union på upp till 28 medlemmar och med en allt omfångsrikare lagsamling på europeisk nivå, måste framställningarnas roll och behandling förändras för att deras betydelse och användbarhet skall bestå.
Betänkande (A5-0162/2001) av Maaten

Beysen
Herr talman! Förlikningen har lett till ett antal anpassningar i betänkandet som kan betraktas som positiva sådana, till exempel sänkningen av den tillåtna tjärhalten och fastställandet av takvärden för nikotin- och kolmonoxidhalten. Däremot finns det ingen rättslig grund för det här direktivet, vilket måste beklagas. Framhållas skall även den inkonsekvens som innebär att kommersialiseringen av en i lagen tillåten produkt hindras medan man fortsätter att ge kraftiga subventioner till tobaksodlingen. Målet med det här direktivet, nämligen att skydda den mänskliga hälsan, kan inte uppnås genom att vidta omåttliga skyddsåtgärder av vilka effekterna för konsumenten inte på något sätt kunnat bevisas. Som politiskt ansvarig får man inte nöja sig med vackra ord.

Fatuzzo
Herr talman! Jag har inte sovit mycket de senaste nätterna på grund av valet i Italien och för att kunna följa utgången, men jag lyckades i alla fall drömma en scen ur en westernfilm. De två duellanter som möttes, den ene mot den andre, var Maaten och Blokland som, precis som hjältar typ John Wayne eller Pecos Bill, utmanat varandra på duell. Mitt på dagen - naturligtvis! - drar de sina pistoler, men alldeles innan de börjar skjuta bryts scenen och någon säger till Maaten: "Släck cigaretten innan du börjar skjuta!" Maaten släcker sin cigarett och säger: "Helt rätt, eftersom jag lägger fram ett dokument där jag försöker få de europeiska medborgarna att röka mindre". Och det var då jag bestämde mig för att rösta för Maatens betänkande.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Jag anser att de bestämmelser som skall undanröja missvisande märkning av tobaksprodukter är synnerligen viktiga. Det måste stå klart för konsumenten att han genom användning av tobak medvetet utsätter sig för en hälsorisk. Förskönande tillägg som "mild" eller "light" lugnar bara samvetet och döljer att dessa produkter inte på något vis är mer hälsosamma än alla andra. Men tyvärr är unionens politik motsägelsefull. Å ena sidan engagerar man sig - bland annat genom föreliggande direktiv - i hälsoskydd, å andra sidan subventionerar unionen gemenskapens tobaksodling med en miljard euro per år. Unionen måste sikta på att bedriva en begriplig politik. Denna motsägelse kan väl knappast förklaras för medborgarna.

Bonde
. Förbehåll görs för rättsgrundlaget i detta betänkande. Jag röstar dock för betänkandet, då jag anser innehållet vara förnuftigt.
Bowis, Bushill-Matthews, Callanan, Chichester, Dover, Elles, Evans, Jonathan, Goodwill, Harbour, Helmer, Jackson, Parish, Perry, Provan, Sturdy och Tannock (PPE-DE), skriftlig. (EN) Vi stöder föresatsen i den gemensamma ståndpunkten, att få till stånd en gradvis minskad rökning inom EU, och välkomnar förbudet mot vilseledande märkning.
Vi välkomnar särskilt utfästelsen om att se över bidragen till EU:s tobaksodlare: vi kräver att denna översyn, som Europaparlamentets konservativa ledamöter ligger bakom, skall leda till att dessa bidrag avvecklas mycket snabbt.
Vi är emellertid emot beslutet att förbjuda tillverkningen av cigaretter med hög tjärhalt som är avsedda för export till länder utanför EU. Det är inte EU:s sak att försöka diktera hälsopolitiken i världens länder; den enda följden av ett sådant förbud kommer att bli att vi exporterar de arbetstillfällen som går förlorade här - nämnas kan 1 000 arbetstillfällen i Southampton, 500 arbetstillfällen i Darlington och 200 i Nottingham - utan att uppnå någonting på hälsoområdet.
En fotnot: vi skulle vilja se att EU:s institutioner förgick med gott exempel och begär att ett rökförbud skall genomdrivas i alla institutionernas byggnader.

Fitzsimons
. (EN) När det gäller cigarettrökning i allmänhet anser jag att det är mycket viktigt att EU lägger fram lagstiftning som förbjuder att tobaksvaror marknadsförs och riktas till minderåriga. Det är helt klart så, att ju tidigare man börjar röka, desto svårare är det att sluta när man blir äldre.
Vi känner alla till den skada som cigarettrökning varje år gör på människors hälsa i Europeiska unionen. Det är anledningen till att det är så viktigt att det finns varningar på cigarettpaketen som redogör för folkhälsokonsekvenserna för en persons hälsa till följd av cigarettrökning. Det är anledningen till att jag i dag stöder huvudbestämmelserna i detta direktiv om tillverkning, presentation och försäljning av tobaksvaror, däribland följande:
Trettio procent av cigarettpaketens framsida och fyrtio procent av paketens baksida kommer i framtiden att täckas av folkhälsovarningar.
Även vilseledande benämningar, som "Light" eller "Mild", som på ett eller annat sätt är avsedda att ge intryck av att en cigarett är mindre skadlig än en annan, kommer att förbjudas.
Europeiska unionen kommer även att ålägga tillverkarna juridiska skyldigheter att redovisa alla ingredienser som ingår i särskilda cigaretter.
Detta är emellertid bara en del av ett större lagstiftningspaket som Europeiska unionen kommer att lägga fram och som gäller cigarettrökning. Europeiska unionen måste emellertid ännu en gång vara aggressiv i den lagstiftning som den lägger fram i syfte att främja en antirökkampanj bland vuxna. Jag stöder starkt genomförandet av breda utbildningsprogram som är utformade för att förhindra att ungdomar börjar röka.
Enligt Amsterdamfördraget har Europaparlamentet medbeslutanderätt i frågor som gäller konsumentskydd och folkhälsa. Jag är fullt övertygad om att Europaparlamentet kommer att åberopa våra befogenheter enligt detta fördrag för att garantera ett strängt genomförande av reglerande förslag som syftar till att minska cigarettrökningen i Europa på kort till medellång sikt.

Klaß
. (DE) Föreliggande gemensamma förslag till direktiv kan jag inte rösta för. I artikel 3 fastslås cigaretternas maximihalt. På grund av det faktum att dessa maximivärden skall gälla för alla cigaretter som tillverkas i EU kommer senast från och med den 1 januari 2007 inte heller de varor som skall exporteras att få överskrida dessa maximivärden.
Detta direktiv skjuter förbi målet. Den produktion som skall exporteras till tredje land bör inte regleras av EU i denna utsträckning. Enbart i Rheinland-Pfalz har tobaksbranschen en årlig omsättning om cirka 1,5 miljarder DM. I den största staden i min region är 1 250 människor direkt sysselsätta i ett tobaksföretag. Underleverantörerna i regionen, exempelvis tryckerier och förpackningsföretag, är alla små och medelstora företag.
Om direktivet skulle träda i kraft och maximibestämmelserna också skulle tillämpas för de cigaretter som skall exporteras, skulle tusentals arbetstillfällen gå förlorade enbart i denna struktursvaga region.
Cigarettindustrin har visserligen informations- och upplysningsplikt, men produkter som är avsedda för export och har högre gränsvärden, för att därigenom motsvara kraven i bestämmelselandet, måste kunna fortsätta att exporteras.
De graverande exporthinder, som uppstår genom det nya direktivet, kommer att avsevärt inkräkta på den europeiska ekonomin.

Lulling
. (DE) Rökare utsätter sig säkert för större risk att drabbas av lungcancer än icke-rökare. Detta faktum är välbekant, och alla rökare har på bästa sätt informerats om detta. Cancerbekämpning är också en av de viktiga uppgifterna i dagens samhälle. Jag är själv, bland annat i detta parlament, aktiv när det gäller bekämpning av bröstcancer.
Som jag dock redan påpekat i mitt yttrande om betänkandet under den första och andra behandlingen, innebär de förbudsmetoder som nämns i det gemensamma förslaget orimliga pålagor på den europeiska tobaksindustrin, utan hänsyn till att arbetstillfällen kan gå förlorade och utan att, som motdrag, särskilt många fler EU-medborgare kommer att sluta röka. Rent av perverst är förslaget att i fråga om tjära, nikotin och kolmonoxid ålägga fabrikanterna i EU att de skall iaktta samma föreskrifter för de cigaretter som skall exporteras till tredje land. Avsikten är säkert god, man vill också känna sig ansvarig för rökarnas hälsa i tredje land. Men om denna medvetenhet leder till att tobaksindustrin flyttar ut den del av produktionen som är avsedd för export till tredje land, så har vi endast uppnått att antalet arbetstillfällen minskar. Enbart i det lilla storhertigdömet Luxemburg skulle en sådan åtgärd innebära att 12 procent av cigarettproduktionen skulle försvinna från landet. Så får det dock inte vara.
För att bekämpa lungcancer är jag positiv till en målinriktad informationskampanj med hjälp av nödvändiga budgetmedel, som riktar sig i synnerhet till ungdomen, för att göra dem uppmärksamma på hälsoriskerna med rökningen. Men jag är emot alla överdrifter som finns i detta gemensamma förslag och kan därför inte rösta för betänkandet i föreliggande form.

Raschhofer
. (DE) Jag anser att de bestämmelser som skall undanröja missvisande märkning av tobaksprodukter är synnerligen viktiga. Det måste stå klart för konsumenten att han genom användning av tobak medvetet utsätter sig för en hälsorisk. Förskönande tillägg som "mild" eller "light" lugnar bara samvetet och döljer att dessa produkter inte på något vis är mer hälsosamma än alla andra.
Men tyvärr är unionens politik motsägelsefull. Å ena sidan engagerar man sig - bland annat genom föreliggande direktiv - i hälsoskydd, å andra sidan subventionerar unionen gemenskapens tobaksodling med en miljard euro per år. Unionen måste sikta på att bedriva en begriplig politik. Denna motsägelse kan väl knappast förklaras för medborgarna.

Titley
. (EN) Jag stöder fullständigt kompromissöverenskommelsen om utkastet till direktiv om tillverkning, presentation och försäljning av tobaksvaror.
Denna tuffa nya antiröklagstiftning omfattar alla tobaksvaror och fastställer högsta tillåtna halter av tjära, kolmonoxid och nikotin. Jag ställer mig helt bakom dessa nya lagar, vilka kommer att förändra sättet att sälja cigaretter i Europa och ändra den allmänna uppfattningen om rökning.
Jag välkomnar helhjärtat användningen av bildvarningar på paketen, som innebär att de skadliga följder som långvarig rökning får på hälsan illustreras grafiskt, på samma sätt som i Kanada. En bild säger mer än tusen ord. Om den typen av skrämseltaktik hjälper till att föra fram budskapet och spara liv, då är jag för.
På det hela taget kommer denna banbrytande lagstiftning att öka allmänhetens medvetenhet om de hälsorisker som är förknippade med rökning och slutgiltigt slå hål på myten om att en typ av cigarett är mindre skadlig för hälsan än en annan.
Tobaksjättarna hyrde några av de bästa lobbyister som gick att köpa för pengar för att bekämpa denna lagstiftning i varje skede av processen, men Europaparlamentet gick inte att påverka. Efter det att industrin hade lyckats stjälpa Europas förbud mot tobaksreklam på en juridisk teknikalitet, var vi mer beslutsamma än någonsin att se till att denna senaste lagstiftning slutligen nådde lagboken, för att uppenbara rökningens risker och spara tusentals liv.

Wuermeling
. (DE) Av följande skäl har jag röstat emot förlikningsresultatet som rör tobaksdirektivet:
Enligt förlikningsresultatet skall export av cigaretter till tredje land med över 10 mg kondensat, över 1 mg nikotin och över 10 mg kolmonoxid förbjudas. Följden skulle bli en massiv nedgång i EU:s export av cigaretter och därmed innebära en förlust av flera tiotusentals arbetstillfällen i EU.
Ett sådant förbud är inte till fördel för någon. Ty cigaretterna skulle då produceras utanför EU. Men arbetstillfällena går förlorade för oss. EU har överhuvud taget inte befogenhet att utfärda ett sådant förbud. Det handlar inte om den inre marknaden. Anti-tobaksivrarna bör inte uppträda som om exporten av tobak kunde jämföras med att ge någon cyankalium. EU agerar motsägelsefullt, om man samtidigt subventionerar odling och export av tobak med 1 miljard euro.
Med sitt exportförbud uppträder EU som en hälsoprofet för hela världen. Det är nedlåtande gentemot seder och bruk i andra länder. Det rätta sättet vore att driva på arbetet med enhetliga globala produktnormer som redan påbörjats inom Världshälsoorganisationen. En ensidig åtgärd från EU:s sida kommer att bli resultatlös.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0136/2001) av Paulsen

Fatuzzo
Herr talman! För att bestämma hur jag skulle rösta om denna rekommendation som gäller djurfoder, var jag tvungen att hämta inspiration från de två djur jag har hemma, dvs. mina två katter. Som ni vet har jag två tamkatter hemma - den ena heter Lulù och den andra heter Frifri - som jag matar regelbundet. Jag visste inte hur jag skulle tala med dem eller om de skulle svara, men i det här fallet fick jag hjälp. För att göra deras måltid bättre hade jag köpt andra burkar än de vanliga, och jag ställde dem framför katterna för att de skulle äta. Och, jag svär herr talman, trots att de var hungriga ville ingen av Fatuzzos båda katter äta ur någon av de båda burkarna: vare sig Lulù eller Frifri. Det var ett sätt att säga till mig: "Du, det är faktiskt viktigt vad vi äter! Det är bra att ni kontrollerar djurens foder, så rösta för!" Och då gjorde jag det!
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0115/2001) av Evans

Fatuzzo
Herr talman! När jag tog en liten tupplur för en stund sedan under omröstningen, fick jag se vetenskapsmannen Fatuzzo. Jo, i stället för att kasta sig in i politiken som företrädare för pensionärerna hade Fatuzzo blivit kärnfysiker, för ni skall veta att en gång var jag mycket intresserad av matematik och fysik. Så jag frågade honom: "Hur har du haft det som vetenskapsman?" "Ah", sade han, "jag reste till USA, de betalar jättemycket, jag har uppfunnit en massa saker och jag fick Nobelpriset." "Jag avundas dig verkligen, Nobelpristagare Fatuzzo!" svarade jag. "Jag är i stället en enkel ledamot av Europaparlamentet. Men säg mig, hur bar du dig åt för att få Nobelpriset?" Och han: "Genom att jag inte stannade kvar i Italien, där jag inte kunde studera som jag ville, utan jag reste till USA. Om jag hade kunnat röra mig fritt och cirkulera i Europa, så skulle jag ha stannat kvar i Europa i stället för att emigrera till USA. Så rösta för forskarnas rörlighet i Europa!"

Caudron
. (FR) I den text vi diskuterat och röstat om uppmanas medlemsstaterna att uppmuntra rörligheten för personer när det gäller utbildning, kurser och frivilligt arbete samt för lärare och utbildare som befinner sig i en annan medlemsstat, vare sig det sker inom ramen för ett europeiskt program eller ej. Europaparlamentet mottog självfallet med tillfredsställelse ett sådant förslag. Parlamentet ansåg emellertid att det krävdes förändringar för att förbättra textens kvalitet och framför allt, en extremt viktig punkt i mina ögon, att tillämpningsområdet för förslaget skulle utvidgas till att även innefatta forskare. Ändringsförslag i den riktningen har lämnats och antagits vid den första behandlingen. Tyvärr förkastade Europeiska kommissionen av rättsliga skäl de som gällde forskare.
I min egenskap av föredragande för det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling kan jag naturligtvis inte göra annat än beklaga det. Jag hoppas att konferensen om rörlighet för forskare och vetenskapsmän, som arrangeras inom ramen för det belgiska ordförandeskapet, kommer att möjliggöra framsteg på detta område. Byggandet av ett europeiskt forskningsområde innebär faktiskt att forskare och vetenskapsmän från alla geografiska områden kan samarbeta för att få forskningen att göra framsteg, i alla medborgares intresse. Det är därför grundläggande att angripa de olika hindren för deras rörlighet. Eftersom det inte kunde göras inom ramen för detta förslag måste vi hitta en annan lösning. Jag åtar mig att arbeta i den riktningen.
I likhet med föredraganden vill jag också välkomna de stora ansträngningarna från det franska ordförandeskapet för att uppnå ett så ambitiöst gemensamt förslag som möjligt, som alla kunde ansluta sig till. De ändringsförslag som godkändes täcker därför grundläggande aspekter på rörligheten och syftar till att förbättra eller undanröja administrativa, finansiella eller sociala svårigheter.
När det gäller de praktiska åtgärder som skall vidtas av medlemsstaterna föreslås exempelvis språkliga och kulturella initiativ för att förbereda de framtida resenärerna för det kommande sättet att leva, förbättrad tillgång till information om rörlighet och de praktiska svårigheterna, ekonomiskt stöd i form av stipendier, bidrag eller lån. Medborgare i kandidatländerna och medborgare i tredje land, som är lagligt bosatta inom Europeiska unionen, kan också åtnjuta bestämmelserna i rekommendationen.
Jag är nöjd med att man betonar det nödvändiga erkännandet av alla slags kvalifikationer som erhållits i en annan medlemsstat. Alltför ofta visar medlemsstaterna prov på bristande vilja och skapar oacceptabla svårigheter i ett område för fri rörlighet för personer, och hindrar därmed dessa personer från att göra sina erfarenheter gällande!
Såsom Evans också påpekar har rådet, alltsedan den första behandlingen i parlamentet, antagit en handlingsplan till förmån för rörligheten - "en verktygslåda" med 40 åtgärder - som kompletterar rekommendationen. Ändringsförslag lämnades alltså vid den andra behandlingen för att ta hänsyn till denna utveckling. Jag hoppas uppriktigt att dessa åtgärder snabbt kommer att leda till handling!

Titley
. (EN) Fru talman! Jag stöder starkt detta utmärkta betänkande av min Labourkollega Robert Evans. Det utgör ett ytterligare bevis på Labourpartiets vilja att skapa ett Europa för våra medborgare.
Syftet med programmet är att göra det enklare för människor att utnyttja möjligheten att röra sig i Europa genom att öka rörligheten inom EU för studerande, volontärer och lärare. Detta medför utbildningsmöjligheter och uppmuntrar människor att spela en aktiv roll i det europeiska samhället. Det är en avgörande utveckling, som är en följd av förra årets handlingsplan om konkreta åtgärder för att fastställa hinder för rörlighet.
Det är också en viktig åtgärd för att få den europeiska inre marknaden att fungera effektivt. Labourregeringen är fast besluten att göra den inre marknaden till en marknad för det brittiska folket, inte bara till en marknad för företagen. Genom att åtgärder vidtas som ökar rörligheten för studerande och volontärer, kommer människorna att bli mer benägna att arbeta och resa, inte bara i Storbritannien, utan i hela Europa.
Ett sådant system kan inspirera medborgerliga värderingar, är mycket bildande och utgör enastående reklam för Europeiska unionen bland dess viktigaste medborgare: ungdomarna. Detta är ytterst viktigt, särskilt med tanke på att valdeltagandet bland unga människor i det senaste Europavalet var mycket lågt, åtminstone i Storbritannien, där det var bland de lägsta i EU.
Praktisk erfarenhet av Europa - inte mediernas pladder om Europa - är den pålitligaste och mest inspirerande källan till kunskap om Europa för unga människor.
Betänkande (A5-0146/2001) av Florenz

Fatuzzo
Herr talman! Avsikten med detta betänkande är att försöka begränsa användningen av farliga ämnen, bland annat bly, i elektriska och elektroniska apparater. Man låt mig ändå säga till Florenz att när det gäller bly - som man brukar säga med ett italienska talesätt - är det bättre att gå fram "med bly i skorna", dvs. långsamt. Och detta säger jag också eftersom många europeiska politiker och ministrar har fickorna fulla av bly: de verkar i själva verket inte kunna lyfta sig från sina stolar! Oavsett liknelsen, så anser jag att det vore lämpligt att inte ha för bråttom när det gäller att omedelbart eliminera alla skadliga ämnen i elektriska och elektroniska apparater om det inte finns säkrare ämnen som kan ersätta dem. Jag stöder med andra ord betänkandet under förutsättning att man gradvis inför förbud mot de ämnen som anges.
Betänkande (A5-0148/2001) av Florenz

Isler Béguin
Herr talman! Genom att införa normer för återvinning av avfall från elektriska och elektroniska produkter bidrar Europaparlamentet till stor del till att "ekologisera" denna industri.
I slutändan är det miljön som vunnit kraftmätningen där anhängarna av en innovativ industri inom elektriska och elektroniska produkter stod i motsatsställning till den traditionella industrin som bromsade med all kraft, för att senarelägga tidsfristen för återvinningen av detta avfall.
Även om man kan lyckönska föredraganden till att ha valt vägen med rena produkter, kan man beklaga att kommissionen inte samtidigt behandlat elektriskt och elektroniskt avfall och kemiska ämnen som hör ihop. När det gäller detta andra betänkande beklagar De gröna verkligen att endast två av 70 ämnen kommer att förbjudas, trots att modersmjölk i vissa fall är smittad av kemiska ämnen från dessa produkter, över WTO:s gränser, exempelvis bromerade produkter.
Trots denna falska ton blir den stora innovationen i detta betänkande producenternas individuella ansvar, där var och en blir ekonomiskt ansvarig för sin produkt, såväl när det gäller produkter som redan finns på marknaden som framtida produkter. Miljöhänseendet vinner terräng tack vare detta betänkande och visar på en ökande politisk medvetenhet inför faran med spridning av industriavfall, särskilt elektriskt och elektroniskt avfall.
I slutändan blir alla vinnare genom denna oundvikliga övergång: industrin, konsumenterna och miljön. Florenz betänkande om avfall från elektrisk och elektronisk utrustning har alltså dragit nytta av betydande miljögarantier som innebär att den europeiska industrin måste utformas för medborgarna och politiken i strävan efter en miljökultur.

Fatuzzo
Herr talman! Under natten när resultatet kom från det italienska valet lyckades jag inte hålla mig vaken från ett resultat till nästa och därför somnade jag flera gånger. Efter att ha drömt om Maaten, som jag berättade om för ett tag sedan, och eftersom jag just läst igenom Florenz betänkande - eftersom jag ville förbereda mig - såg jag just Florenz när jag slumrade in. Florenz hade placerat sig personligen på en plattform för att omhänderta de elektriska och elektroniska avfallsprodukter som hans dokument handlar om, och han var alldeles svettig och uttröttad. "Nu har jag hållit på i tre dygn med att sortera avfall för återvinning", sade han till mig i drömmen. "Lugn, bara lugn", sade jag till honom, "jag kommer att rösta för ditt betänkande för jag är övertygad om att det är rätt att återvinna elektriska och elektroniska avfallsprodukter. Men kom med mig till Pensionärspartiet, där skall vi dansa, resa och träffa änkor som vi kan ha trevligare dagar tillsammans med än dem som du haft här!"

Lulling
. (FR) Europaparlamentet diskuterade i Strasbourg ett betänkande från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter. Enligt det föreslagna direktivet skall antingen producenten eller importören ansvara för det elektriska och elektroniska avfallet, som är i storleksordningen 16 kilo per invånare i de femton medlemsstaterna i Europeiska unionen, en mängd som, enligt prognoserna, kommer att fördubblas under de kommande tolv åren.
På grund av sin speciella situation har Luxemburg praktiskt taget inte några egentliga producenter, utan huvudsakligen importörer.
Distributionen av produkter är ofta organiserad så att en generalimportör är ansvarig för regionen Belgien-Luxemburg. Denna importör befinner sig i allmänhet i Belgien och inte i Luxemburg. Om Belgien skall göra en enda generalimportör ansvarig blir Luxemburg tvunget att göra en rad handlare ansvariga som denna generalimportör levererar till. Parallellimport av produkter utanför de etablerade distributionsvägarna uppgår för övrigt till en betydligt högre andel i Luxemburg än i andra länder.
Härav följer att i Luxemburg är de handelsföretag som blir ansvariga i allmänhet små företag, och i vilket fall som helst företag av mindre storlek än i utlandet.
Denna speciella situation för Luxemburg innebär att särskild uppmärksamhet måste fästas vid att administrativt förenkla förvaltningen av de system för återvinning och förädling som skall genomföras. Inom vissa områden är det därför att föredra att direktivet ger medlemsstaterna tillräcklig frihet för att genomföra anpassade lösningar.
Handeln, framför allt i stadsmiljö, förfogar ofta inte över lagerplatser för att lagra stora mängder avfall. Det bör därför inte bli obligatoriskt att handeln skall ta tillbaka avfall, utan det bör förbli frivilligt. Om handeln inte kan ta tillbaka avfallet måste andra system, exempelvis återvinningsstationer, stå till konsumenternas förfogande. Kostnaderna för den obligatoriska återtagningen skulle för övrigt bli orimliga för ett stort antal handlare.
Direktivet gäller även finansiering av elektriska och elektroniska produkter som redan finns på marknaden när direktivet träder i kraft, och för vissa av dem existerar inte längre producenten. Vissa apparater, som exempelvis kylskåp eller TV-apparater, har faktiskt en livslängd på i medeltal 20 år. I direktivet bör det finnas möjlighet att låta medlemsstaterna välja vilka medel som skall användas för att finansiera återvinningen av dessa apparater. Det skulle därmed bli möjligt att komma överens med staten om åtgärder för att exempelvis förmå konsumenten att kostnadsfritt lämna ifrån sig avfall som i dag ligger på vinden. Denna typ av åtgärd har genomförts i länder som redan förfogar över ett system med kostnadsfritt återtagande.
(Inlägget kortades av i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Arvidsson, Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck
. Vi moderater finner föreliggande direktiv angeläget till skydd för miljön. Dessutom är direktivets grundprinciper om producentansvar för framtida produkter och konsumenternas möjligheter att välja miljömässigt bra produkter viktiga.
I artikel 7 är skrivningen något oklar. Vi har gjort följande tolkning: Finansieringen som avses i punkt 2 gäller för skrotning i största allmänhet. Medlemsstaterna ges därvid möjlighet att under en tioårsperiod välja kollektiv finansiering, t.ex. skatter, som alternativ. Detta måste även omfatta s.k. historiskt skrot. Efter denna tidsperiod kan avvikelser endast förekomma om de blivit godkända av kommissionen.
Med ovanstående tolkning röstade vi för betänkandet.

Titley
. (EN) Jag stöder dessa åtgärder för att införa tuffa nya återvinningsregler, som gör det möjligt för konsumenterna och återförsäljarna att kostnadsfritt återlämna avfall som utgörs av eller innehåller elektriska och elektroniska produkter och som uppmuntrar tillverkarna att ta ansvar.
Syftet med dessa regler är att uppmuntra konsumenter som vill bli av med gamla, uttjänta elektriska och elektroniska produkter att lämna tillbaka dem genom att utnyttja de nya lokala allmänna insamlingsplatserna eller återförsäljarnas system för återlämnande, i stället för att slänga bort sina gamla hårtorkar, kylskåp och TV-apparater.
Vi lever i ett slit-och-slängsamhälle, i vilket uttjänta datorer, vattenkokare, kylskåp och frysar fyller på avfallsströmmen i en aldrig förut skådad takt. Konsumenterna i Europa måste göra sitt för att hejda flodvågen av avfall som består av elektroniska produkter. Detta innebär en liten ändring i människornas dagliga vanor. Att återlämna gamla radioapparater och dammsugare för återvinning kommer att bli som att gå till glasigloon eller som att samla ihop gamla dagstidningar, i stället för att slänga dessa i soptunnan.
För tillverkarna innebär detta att de skall finansiera återvinningssystem med allmänna insamlingsplatser, återförsäljarnas system för återtagande samt system för omhändertagande, återvinning och hantering. Ansvaret börjar och slutar inte i och med produktionen av elektroniska produkter; tillverkarna bör ta ansvar för sina produkter även när dessa har tjänat ut.
Ett sådant system är ett viktigt steg i riktning mot att göra Europeiska unionen miljövänligare. Återigen, detta är ett bevis på Europas åtagande att skapa en hälsosammare och säkrare miljö för våra medborgare.
Betänkande (A5-0135/2001) av Breyer

Dehousse
Herr talman! Utöver de juridiska beaktanden jag lämnat under den allmänna diskussionen om Breyers betänkande skulle jag vilja betona att min och min grupps röst till förmån för betänkandet också beror på den exceptionella totala betydelsen av de texter som överlämnats till parlamentet för omröstning. En av anledningarna till Europas fullständigt exemplariska utveckling, den balanserade karaktären i denna utveckling, liksom kulturens kvalitet, som hela tiden åtföljt den ekonomiska utvecklingen av vår kontinent, ligger just i det faktum att Europa alltid förfogat över outsinliga resurser, eftersom de är förnybara i all oändlighet, av den värdefulla vätska som vi har livet att tacka för. Såväl vattnets kvalitet som kvantitet ifrågasätts i dag genom en orimlig, galopperande och praktiskt taget okontrollerad miljöförstöring under de senaste århundradena. Detta farliga slöseri äger rum samtidigt som den demografiska utvecklingen av jordens befolkning gör det problematiskt att förfoga över tillräckligt med vatten för de sex miljarder människor som i dag befolkar världen och desto mer för de åtta miljarder som kan komma att finnas, hur det än går om trettio år, dvs. om bara ytterligare en generation. Ingen av våra stater eller regioner kan räkna med att undgå denna dubbla press, och det visar hur viktiga kommissionens initiativ, parlamentets omröstning och rådets samtycke är för att förbereda framtiden i allmänhet och Europas framtid i synnerhet.

Fatuzzo
Jag är övertygad om att ni känner till den romerska fabeln, herr talman. "Uppe på höjden stod vargen och betydligt längre ner stod lammet, som drack i en bäck." Varför citerar jag ur denna romerska fabel? Jo, för jag tycker det är rätt att vi undviker att kasta skadliga ämnen i floderna och eftersom, på samma sätt som vattnet rinner från vargen till lammet, så rinner även de europeiska vattendragen från områden långt borta till Medelhavet och våra andra hav och därför är det viktigt, som man begär i detta betänkande, att engagera kandidatländerna så att de inte förorenar källorna och tillflödena för de floder som rinner genom Europa.
Betänkande (A5-0299/2000) av Alavanos

Fatuzzo
Herr talman! Detta betänkande avser innovation med hjälp av ny teknik. Som jag redan har sagt flera gånger är jag mycket positiv till datorer och Internet, alla dessa moderna mojänger som de unga är så förtjusta i. Synd bara att jag har varit tvungen att tillbringa så många påsk- och julhelger med att kopiera elektroniska bibliotek som jag lyckats radera genom att trycka på fel knapp. Detta har gjort att jag fått en viss aversion mot den nya tekniken. Men min dotter Elisabetta har övertygat mig om att den är mycket användbar efter att ha utnyttjat den i politisk verksamhet. Därför instämmer jag i detta betänkande, även om jag hoppas att barnen skall uppfostras till bra medborgare och inte bara till att bli bra på att använda datorer.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Om det bara hade gällt uttalandena om goda avsikter som garanterar behovet av att på ett omfattande sätt sprida den nya tekniken, särskilt i utbildningssystemet, skulle vi ha kunnat rösta för detta betänkande, även om de goda avsikterna ännu inte garanterar att det finns medel för en politik.
Men bakom dessa uttalanden syns, i flera punkter, avsikten att "ge företagen adekvat tekniskt och ekonomiskt stöd". Eftersom vi inte vill garantera anslag till privata företag, även om de är dolda, har vi avstått från att rösta om betänkandet.

Meijer
. Ny teknik får inte på nytt i det europeiska skolväsendet ge upphov till en delning mellan folkspråken och ett främjat kommunikationsspråk. Europa består av en samling relativt små och övervägande enspråkiga områden. Det här är inte Amerika, där migranter med olika ursprungsspråk bor sammanblandade med varandra och måste överta det officiella styrelsespråket för att kunna tala med varandra. Här sammanfaller språkskillnaderna inom ett område ofta med skillnaderna mellan fattig och rik, makthavare och maktlös, vinnare och förlorare. I flera sekel försökte stora stater med flera befolkningsgrupper påtvinga sina invånare ett annat språk. Det var det språk som talades i rikets huvudstad som utanför staden även talades av patroner, tjänstemän och militärer. Medan de privilegierade övertog det av myndigheterna skyddade språket fortsatte arbetare och bönder tala sitt eget folkspråk. Det är främst därigenom som språkstriden uppstått och stora stater splittrats. Fortfarande ställs krav på undervisning och administration på det egna språket i alla områden där språkgränsen inte sammanfaller med statsgränsen eller med självstyrande områdens inre gränser. Om vi vill att en ung generation inte på ett konstgjort sätt delas upp i gynnade och missgynnade så måste vi försvara språkjämlikheten.
Betänkande (A5-0302/2000) av Perry

Fatuzzo
Herr talman! På sidan 21 i Perrys betänkande om vitboken om användning av elektronik läser man i slutsatserna från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, att det " anser ... skulle uppskattas mer om arbetsgivare visade sig mer villiga att anställa äldre människor som har dragit nytta av denna process,", personer som under ett helt liv har tillägnat sig de nyheter som det moderna samhället lär ut varje dag. Jag instämmer naturligtvis i denna slutsats. Jag hoppas verkligen att de äldre personer som har studerat och förbättrat sina kunskaper skall kunna hitta ett arbete enklare tack vare detta betänkande.
Betänkande (A5-0152/2001) av Mauro

Fatuzzo
Herr talman! Mauro är, som ni vet, italienare som jag och tillhör PPE-DE-gruppen, som jag. Därför var det med glädje jag gick för att lyssna på en konferens om detta betänkande. Plötsligt sade han: "Ser ni detta dricksglas som jag har framför mig?" Och alla tänkte vi: "Ja, det gör vi." "Detta dricksglas" fortsatte Mauro, "är till för att dricka vatten ur. Man jag skulle också kunna använda det till att slå Fatuzzo i huvudet med, och det skulle vara en olämplig användning." Precis så sade han - det är så det fortfarande gör ont i huvudet - och han förklarade varför. För även den nya tekniken, datorerna och Internet, skulle kunna missbrukas, precis som - enligt hans exempel - man skulle kunna missbruka dricksglaset. Man jag skulle vilja be er att inte slå mig i huvudet med en dator, för då skulle jag inte kunna avge några fler röstförklaringar.

Krivine och Vachetta
. (FR) Behörigheten när det gäller utbildning faller under staterna. Vi förkastar alla försök att kringgå detta faktum. Ifrågasättandet av denna delade behörighet går faktiskt hand i hand med ytterligare framsteg för marknadsliberala möjligheter när det gäller utbildningsfrågor.
I betänkandena inleds därför diskussionen tydligt i den riktningen, särskilt med övergången från "innehåll" till "kunskaper". Vad det handlar om här är ifrågasättandet av kvalifikationer i anslutning till examina till förmån för "flexibla" sammanställningar över kompetens, enbart under företagens ansvar. Allt detta hör till logiken med liberala motreformer, som inletts i olika länder. På samma sätt kombineras "livslångt lärande", i detta syfte, med den drastiska minskningen av den inledande utbildningen och rollen för de offentliga utbildningsinstitutionerna (till förmån för "virtuell" undervisning på distans som är alltmer affärsmässig).
Informations- och kommunikationstekniken skall i stället öka rätten till gemensam och offentlig utbildning för alla, på hög nivå och av god kvalitet.
Den ekonomiska investeringen på området har inte denna innebörd om den åtföljs av en mycket stor relativ minskning av alla budgetar för utbildning sedan 15 år. Vi kan därför inte rösta för betänkandet.

Figueiredo
. (PT) Frågan om den nya tekniken och dess användning i undervisningen väcker naturligtvis stort intresse och har stor betydelse. Men det räcker som bekant inte med att ge varje skola en dator för att lösa denna fråga. Det är viktigt att inte bara göra det möjligt för skolorna att använda en adekvat teknisk infrastruktur, både när det gäller program och utrustning, utan att även ägna mer uppmärksamhet åt vidareutbildningen av lärarna och skapa förutsättningarna för att alla elever skall få tillgång till tekniken och kan använda den.
Det är dock viktigt att påpeka att kommissionens meddelande är mycket vagt och i praktiken beroende av andra redan befintliga program med egna mål, varför detta initiativ begränsas till förslaget om att följa framstegen i varje medlemsstat, och lägger inte fram några åtgärder för att faktiskt kunna ändra den nuvarande situationen och få inflytande på det framtida målet för en allmän användning av Internet. För ett land som Portugal kommer få barn och ungdomar att ha lika möjligheter när det gäller tillgång till den nya tekniken, om det inte sker en betydande förändring av kostnaderna för tillgång till denna nya teknik och en påtaglig förbättring av de fattigaste familjernas levnadsnivå sker.
Betänkande (A5-0165/2001) av von Wogau

Berthu
. (FR) Den debatt som just ägt rum om riktlinjerna för den ekonomiska politiken under 2001 kännetecknades av den största osäkerhet, vilket när allt kommer omkring inte är förvånande, eftersom syftet med övningen är praktiskt taget omöjligt att uppnå: det handlar egentligen om att på europeisk nivå fastställa gemensamma ekonomiska riktlinjer, trots att länderna har olika behov.
Denna osäkerhet förstärktes av Europeiska centralbankens sänkning av styrräntan med en fjärdedels procentenhet den 10 maj. Trots att vice ordföranden i ECB, Christian Noyer, den 2 maj inför vårt parlaments utskott för ekonomi och valutafrågor visade sig optimistisk om prisstabiliteten i euroområdet, trots att ECB:s ordförande Wim Duisenberg just lagt fram en lugnande rapport om tillväxtperspektiven, trots att alla dessa beståndsdelar tillsammans ledde till att man kunde räkna med en stabil ränta, har ECB genom att sänka den på sätt och vis bestridit de resonemang banken förde kvällen innan. De första effekterna av denna åtgärd kommer att ha varit sänkningen av euron - ännu en - och en mekanisk höjning av börsmarknaderna, utan att man kan förutspå att det skulle vara mer känsligt för tillväxten.
ECB lever i en rad permanenta paradoxer, som den inte är nära att ta sig ur. Det är faktiskt omöjligt att vidta någon som helst åtgärd som inte är missanpassad till situationen i åtminstone en del av medlemsländerna. Vår kollega Blokland har exempelvis just förklarat för oss att den senaste sänkningen av räntan möttes med bryderi i Nederländerna, där inflationen just nått en nivå den inte haft på 20 år, och där alla anser att det i stället skulle ha behövts en höjning av räntan. Detsamma gäller också andra länder i området.
Under sådana förhållanden visar ECB:s alla åtgärder på skillnader, som genast tolkas av internationella aktörer som att de kan påverka livskraften i en gemensam valutapolitik, utan något allmänt enande av alla andra variabler. Tack vare euron känner man sig hela tiden på gränsen till en förtroendekris.

Fatuzzo
Herr talman! I punkt 8 i slutsatserna till von Wogaus betänkande uppmanas medlemsstaterna i Europeiska unionen att anpassa sina pensionssystem till den europeiska ekonomin. När det gäller denna fråga, som är själva syftet med mitt politiska liv, skulle jag vilja understryka det faktum att man måste komma fram till en balans mellan kravet att spara på statens utgifter och skyldigheten att se till att samtliga medborgare får ett värdigt liv, inte bara de äldre och pensionärerna, utan även de unga. Jag protesterar mot alla förslag om att ge ett månatligt minimibidrag till de äldre - i övrigt något som är rätt och riktigt - om man inte också ger till de unga som inte har någon möjlighet att försörja sig och leva, och man måste ge det även till dem som har betalat bidragen. Det måste, med andra ord, vara en rättvis balans mellan pengarna och det samhällsliv som vi alla har rätt till.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi röstade emot detta betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken i medlemsländerna och gemenskapen, eftersom dessa riktlinjer helt och hållet är underställda intressen och villkor från de stora arbetsgivarna, på arbetstagarnas bekostnad.
Även tillsammans med ändringsförslag som det som uttrycker oro för miljön eller det där man föreslår att en skatt av Tobintyp skall införas på kapitaltransaktioner, är texten fortfarande en glorifiering av en arbetsgivarvänlig och arbetarfientlig politik som bedrivs av staterna, och ett godkännande av hur ekonomin för närvarande fungerar.
Vi avstod från detta sista ändringsförslag för att inte blanda ihop våra röster med dem från de mest envisa anhängarna av den kapitalistiska ordningen som röstat emot, eftersom de inte ens accepterar en så futtig beskattning som Tobinskatten.
Men att påstå sig "kontrollera" spekulativa kapitalrörelser genom denna skatt eller "minska finansmarknadernas volatilitet" är att slå blå dunster i ögonen på folk.
Lavinen av avskaffade jobb i några av de största företagen inom Europeiska unionen visar att det inte bara är den spekulativa användningen av storkapitalet som är skadligt för de arbetande klasserna och för samhället, utan helt enkelt kapitalet och det ekonomiska systemet, vars motor är vinsten och det kapitalistiska berikandet. Vad arbetstagarna behöver är åtgärder som skyddar dem mot arbetsgivarnas girighet - inte symboliska gester som dessutom motiverar ekonomins kapitalistiska funktion.

Krivine och Vachetta
. (FR) Vi kommer att rösta emot denna nya liberala lovsång. "Strukturreformen" av arbetsmarknaden som den förespråkar innebär en ökad osäkerhet för anställningsavtalen. Det är faktiskt den politik som bedrivs överallt i Europa, och långtifrån att vilja "fortsätta och påskynda den" vill vi i stället få den att upphöra. Vi skulle inte vara emot att "allmänna villkor som gynnar investeringar" skapas, om de inte innebar ytterligare vinster, när det är de anställdas konsumtion som gör det möjligt att hållbart stödja investeringarna.
När det gäller pensionärerna kommer vi alltid att befinna oss i första ledet för att säga nej till dessa s.k. "reformer", som i verkligheten innebär att man öppnar för privata försäkringar. Vi är på samma sätt definitivt emot avregleringen av el- och gasmarknaden och förespråkar i stället att en stor allmän europeisk tjänst inrättas.
Vi röstar också emot detta betänkande eftersom det är skrivet på ett hycklande och antidemokratiskt politikerspråk och kännetecknas av en "okunnighetens ekonomi". Hur kan man, efter de brittiska tågen och den kaliforniska elektriciteten, egentligen glömma att privatisering inte rimmar med effektivitet?

Figueiredo
. (PT) Inte ens med perspektivet om en försvagning av den europeiska och globala ekonomin, bekräftad i vårens makroekonomiska prognoser, ändrar kommissionen sina rekommendationer om ekonomiska riktlinjer för 2001. Det recept som läggs fram är oföränderligt genom åren: minskade offentliga utgifter, måttliga löneökningar och snabbare strukturella reformer enligt Lissabonstrategin, främst när det gäller avreglering och en mer flexibel arbetsmarknad.
Kommissionen är inte intresserad av något annat än prisstabilitet och uppfyllandet av stabilitetspakten. I Portugal är perspektivet större skillnader i förhållande till den europeiska tillväxten och en sämre sysselsättningssituation, framför allt för kvinnor och ungdomar, där arbetstagarna drabbas genom den ökade inflationen och den förlorade köpkraften, trots att de har de lägsta lönerna i Europeiska unionen. Även för Portugal är receptet likadant: måttliga löneökningar, lättare att säga upp anställda och tidigareläggning av stabilitetspaktens mål, med större nedskärningar av de offentliga utgifterna i budgeten för år 2002.
Von Wogaus betänkande bekräftar de riktlinjer kommissionen har dragit upp, och vi vill framhålla det särskilda förslaget om att byta namnet på den "europeiska hemmamarknaden" till "Euroområdet". Föredraganden bekräftar det blinda målet om prisstabilitet på bekostnad av den ekonomiska tillväxten. Han försummar de betydelsefulla offentliga investeringarna och anser att "alla (offentliga) möjligheter till minskade utgifter" måste "utnyttjas inom alla områden". Han beklagar att toppmötet i Stockholm inte gjorde några framsteg när det gäller gas- och elektricitetssektorerna och "betonar att det är viktigt att avreglera de återstående sektorerna". Han betonar vikten av "att fortsätta med arbetsmarknadsreformerna". Han säger också att det är nödvändigt att reformera pensions- medan hälsovårdssystemen och sysselsättningsfrågorna är helt bortglömda.
Vi kunde helt enkelt bara rösta emot detta betänkande.

Markov
. (DE) I föreliggande betänkande om kommissionens rekommendation för grunddragen i medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik för år 2001 ställer man som första mål upp att fram till år 2010 göra Europeiska unionen till det mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomiska området i världen. Det finns principiellt inte något att invända mot detta, men föredraganden förtiger, säkert inte omedvetet, att vid toppmötet i Lissabon denna mening fortsatte, nämligen med: "ett ekonomiskt område med fler och bättre arbetstillfällen och en större social sammanhållning". Det är just det som är den springande punkten. Helt riktigt konstateras en vikande ekonomisk konjunktur, och som en metod för att övervinna den tar man på nytt upp de nyliberala idéerna: utbudsinriktad ekonomisk politik, avreglering, minskning av statsskulden, krav på att arbetstagarna skall vara återhållsamma vid löneförhandlingarna.
Även om några viktiga punkter nu tagits med, vilka inte fanns med i samma föredragandes betänkande om det europeiska ekonomiska läget, exempelvis nödvändighet av viss harmonisering beträffande skatterätten, särskild betoning av vikten av att stärka de små och medelstora företagen samt hänsyn till miljöpolitiska aspekter, saknas det fortfarande viktiga beståndsdelar.
Utan att stärka den inre efterfrågan, dvs. höja köpkraften, kommer man inte att lyckas få till stånd något varaktigt uppsving. Därför måste bevarandet och skapandet av nya arbetstillfällen få högsta prioritet. Det finns ett stort behov av att omfördela arbetet genom arbetstidsförkortningar i alla former, att i försäkrings- och pensionskassor på ett rättvist sätt inbegripa alla som får sin inkomst genom förvärvsarbete, ökat intresse för utbildning och yrkesutbildning, en omstyrning av det allmännas investeringspolitik. Så länge dessa nödvändigheter inte finns med i den europeiska näringspolitiska strategin, kan vi inte lämna vårt samtycke.

Patakis
. (EL) Europaparlamentets betänkande antar kommissionens rekommendationer om tillämpningen av stabilitetspakten med riktlinjer för den ekonomiska politiken i ett ännu hårdare paket riktat mot arbetstagarna.
I kommissionens rekommendation betecknas en "varaktigt återhållsam löneutveckling" och att "öka arbetsmarknadens flexibilitet" som positiva inslag och samtidigt införs hårdare åtgärder för arbetstagarna, på grund av att den europeiska ekonomin är försvagad och understimulerad, och att tillväxten inom EU omvärderats från beräknade 3 procent till 2,7 procent i genomsnitt under 2001.
Kommissionen anser att förfarandet för att främja en mer flexibel arbetsorganisation bör uppmuntras och att " ansträngningarna för en mer flexibel rättslig ram beträffande anställningsskydd än den nuvarande begränsande bör fortsätta" , det vill säga att de okontrollerade mer "ekonomiska" massuppsägningarna skall tillåtas. Stora företag har redan tillämpat sådana åtgärder och under förevändning att dämpa ekonomins tillväxt har massuppsägningar gjorts för att omstrukturera produktion och personal med varsel om mer än 250 000 uppsägningar under de senaste veckorna. Då tecknen på en ekonomisk nedgång i USA är påtagliga kommer vågen av uppsägningar att öka, eftersom företagen kommer att försöka behålla sina höga vinstandelar genom personalminskning.
Detta är den politik som förs av EU och som för att skydda storfinansens vinster ger klartecken för massuppsägningar. Därför är det skenheligt och hycklande varje gång EU tar upp så kallat intresse för arbetstagarna och bekämpande av arbetslösheten.
I betänkandet pläderas också för ett påskyndande av den genomgripande omvandlingen av det nuvarande försäkrings- och pensionssystemet och för en översyn av detta under år 2001 för att möta " de problem som en åldrande befolkning ger upphov till" !
Där föreslås också en ökad takt beträffande privatiseringarna och där nämns specifikt att det goda exemplet med avregleringen av telekommunikationssektorn bör få en fortsättning inom sektorerna för energi, post, flygplatser, järnvägar och sjöfart enligt vad som har avtalats.
Det är uppenbart att arbetstagarna har framför sig ännu svårare och tyngre dagar. Socialförsäkringen kommer att vara beroende av storleken på löner och avgifter, och inkomsternas köpkraft. Att deltidsarbetet görs allmänt förekommande åtföljt av deltidspension och dyr privat sociala omsorg liksom kommersialisering av pensionssystemet och systemet för hälso- och sjukvård leder de omfattande lägre samhällsskikten in i arbetslöshet, fattigdom, otrygghet och social utslagning.
De åtgärder som är avsedda för arbetstagarna tar sikte på en garanterad fattigdomsnivå. Välfärden är naturligtvis avsedd för de stora kapitalägarna vilka blir allt starkare.
Greklands kommunistiska partis Europaparlamentariker röstar nej till detta betänkande som utlovar ännu större fattigdom för arbetstagarna och nya supervinster för storfinansen och syftar till att riva ner det arbetstagarna erövrat. Arbetstagarna, vilka fördömer och bekämpar denna grymma och omänskliga politik genom att genomföra stora, enande demonstrationer och strejker i stor skala i de olika europeiska länderna, även i Grekland, kommer att försöka förhindra den förödande skada som är på väg och vi kommer att stå vid deras sida, tillsammans med dem i kampen.

Talmannen
Jag förklarar punkten röstförklaringar avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.39 och återupptogs kl. 15.00.)

Barns och ungdomars alkoholkonsumtion
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0150/2001) av Stihler för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets rekommendation om barns och ungdomars alkoholkonsumtion (KOM(2000) 736 - C5-0020/2001 - 2001/0801(CNS)).

Stihler
. (EN) Herr talman! Detta betänkande gäller förslaget till rådets rekommendation om barns och ungdomars alkoholkonsumtion. Parlamentet har ombetts att yttra sig i frågan. Vårt betänkande kommer inte att bli en bindande del av den europeiska lagstiftningen men kommer bokstavligen att fungera som en rekommendation till medlemsstaterna.
Jag skulle i det här skedet vilja tacka det svenska ordförandeskapet för dess intresse för denna fråga och för att det anordnade den framgångsrika Stockholmskonferensen. Upplägget att låta unga människor framföra sina åsikter på jämlik fot med hälsovårdsministrarna gjorde dialogen än mer intressant.
Vi vet att det finns allt starkare bevis för att barn och ungdomar börjar dricka allt längre ned i åldrarna och att de dricker i en oroväckande omfattning allt längre ned i åldrarna. Det är ett växande problem, inte bara i de nordliga länderna utan även i de sydliga länderna. I Frankrike och Spanien rapporteras om växande problem med ungdomsfylleri, i förening med bråk, våld, skolk, stöld och olagliga droger. I färska undersökningar rapporterar Förenade kungariket, Danmark, Finland, Frankrike och Sverige den högsta andelen pojkar och flickor som har varit berusade vid 13 års ålder. Skottland, som jag företräder i det här parlamentet, uppvisar den högsta siffran av omåttlig alkoholkonsumtion bland 15-åringar. Dessutom minskar klyftan mellan könen, och flest flickor rapporteras ha varit berusade vid 15 års ålder i Danmark, Finland, England, Skottland och Wales. Faktum kvarstår dock, att barn och ungdomar helt enkelt är mer sårbara för alkoholens verkningar än vuxna.
Ökningen av barns och ungdomars omåttliga drickande har allvarliga konsekvenser för den framtida hälsan. De alkoholvanor som förvärvas i unga år kan bestå upp i mogen ålder. Det finns säkert många kolleger här som känner till följderna av omåttligt drickande. Men när det gäller ungdomars alkoholmissbruk kan den koppling som finns mellan omåttlig alkoholkonsumtion, oplanerad graviditet, sexuellt överförbara sjukdomar, brottslighet och trafikolyckor inte förnekas. Det räcker med att ni besöker polisstationen eller sjukhuset i er hemstad för att se bevisen på det.
Vad är lösningen? Upplysning, undervisning och utbildning om hälsa är av avgörande betydelse i kampen mot omåttlig alkoholkonsumtion bland minderåriga, liksom hälsofrämjande strategier inriktade på barn, föräldrar, lärare och vårdare, bättre märkning av alkoholvaror samt integrering av ungdomsstrategier.
Under utarbetandet av detta betänkande kontaktade jag över etthundra skolor och femtio ungdomsorganisationer i Skottland. Vid primärskolan Townhill i Dunfermline, där jag bor, underströk man behovet av mer utbildning; man hade upptäckt att de flesta barnen i klassen inte var medvetna om de hälsoproblem och sociala problem som var förknippade med alkoholmissbruk.
Detta leder mig in på min andra punkt, som är viktig. Det behövs mer forskning om arten och omfattningen av samt orsakerna till den växande trenden med omåttlig alkoholkonsumtion bland barn och ungdomar. Vi måste förbättra insamlingen av uppgifter och dela på informationen. Vid primärskolan Kinghorn i Fife ansåg man att forskningsfrågan är viktig och att ett e-postnätverk mellan elever, i vilket de skulle kunna diskutera och utforska dessa frågor, är mycket angeläget.
För det tredje är även frågan om försäljning till minderåriga viktig. I många länder finns det befintliga lagar som borde förhindra denna försäljning. Men som vi alla känner till, fortsätter den. Den ökande mängden smuggelsprit i många medlemsstater är också en faktor. Ett riktigt genomförande av befintliga lagar i medlemsstaterna skulle kunna hjälpa till att förhindra försäljning till barn och ungdomar.
När det gäller etiska regler har stora delar av alkoholindustrin åtagit sig att följa frivilliga etiska regler och infört självreglerande kontroller. Stora delar av industrin har försökt att anlägga ett ansvarsfullt synsätt på denna fråga. Det finns emellertid en stor oro bland föräldrar, lärare och ungdomarna själva för att det inte görs tillräckligt när det gäller reklam. När man ser bilder på spädbarn i babykläder med en logotyp för ett ölmärke, blir man inte förvånad över att folk oroar sig. I primärskolan Powrie i Dundee tyckte man att alkohol bör göras "ohäftigt"; TV-reklamen bör visa spyor och baksmälla. Många av ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har stött förslaget om fler tvingande bestämmelser, och debatten fortsätter.
Slutligen är behovet av gemensamma insatser i fråga om utbildning och forskning av avgörande betydelse i kampen mot barns och ungdomars omåttliga alkoholkonsumtion.
Vid primärskolan St Elizabeth i Hamilton påpekade man att det finns mer i livet än ambitionen att bli så berusad som möjligt på så kort tid som möjligt, med en så stor publik som möjligt.
Till sist, i Världshälsoorganisationens " European Charter on Alcohol" (Europadeklarationen om alkohol) har fastslagits att alla barn och ungdomar har rätt att växa upp i en miljö som är skyddad från alkoholkonsumtionens negativa följder, och som i möjligaste mån är fredad mot marknadsföring av alkoholhaltiga drycker. Jag hoppas att mina kolleger kommer att stödja det här betänkandet.

Zissener
, föredragande av yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. (DE) Herr talman, kära kolleger! När det gäller ungdomens förhållande till alkohol handlar det inte om en problematik som vi haft bara sedan i går. Alkohol hör till vuxenvärldens samhällsliv. Därför är det logiskt att ungdomar kommer i beröring med alkohol när de växer upp. Oftast är barn och ungdomar inte medvetna om riskerna med omåttlig alkoholkonsumtion. Nyfikenheten på nya saker kan snabbt bli till en vana. Åldern när barn och ungdomar först kommer i kontakt med alkohol har inte sjunkit. Fortfarande kommer den europeiska ungdomen i beröring med alkohol i ungefär samma ålder som tidigare, nämligen under de tidiga tonåren. Den regelbundna alkoholkonsumtionen startar dock allt tidigare.
Frågan om barns och ungdomars alkoholkonsumtion är ytterst allvarlig, eftersom det handlar om den kommande generationen europeiska medborgare. Av den livliga diskussionen hos oss i utskottet kunde jag sluta mig till hur viktig denna fråga är för oss alla. Jag vill här också tacka alla kolleger för deras bidrag. Vi var till övervägande del av den åsikten att ansvaret på detta område inte enbart kan överlåtas på föräldrarna, utan att det måste skapas ramvillkor som hjälper ungdomen att lära sig allt som erfordras för kontakten med alkohol.
Jag vill därför än en gång påpeka att mitt yttrande särskilt rör området med barn och ungdomar och deras kontakt med alkohol, och inte hälsoriskerna med alkoholmissbruk i allmänhet. I februari i år - föredraganden har redan gått in på det - ägde en konferens om ungdom och alkohol rum. I den förklaring som antogs anser jag att en punkt var en av de viktigaste, och jag har också har tagit hänsyn till den i mitt yttrande, nämligen att man måste se till att ungdomar i större utsträckning inbegrips i dessa program och åtgärder. I synnerhet bör åtgärderna stödjas och främjas av ungdom för ungdom.
När det gäller problematik som rör barn och ungdom, måste barn och ungdom inbegripas i lösningen av problemet. Endast på så sätt kan vi uppnå att ungdomen också engagerar sig. Enbart med förbud och föreskrifter hjälper vi inte ungdomarna att bli myndiga medborgare. Tvärtom. Det uppnår vi bara om vi låter dem lära sig att själva ta ansvar.
(Applåder)

Klaß
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka kommissionen för att den har tagit sig an den alltmer allvarliga frågan om alkoholmissbruk hos barn och ungdom. Jag vill också säga att kommissionen har utarbetat ett bra förslag för en rekommendation till rådet.
Att våra barn och ungdomar får en ostörd uppväxt och får vara friska ligger oss alla varmt om hjärtat. Stihler och även Sabine Zissener har visat på problematiken i Europa. För de vuxna människorna i Europeiska unionen är alkoholkonsumtionen en ofta vanlig, men inte alls överallt utbredd beståndsdel av samhällslivet. Ungdomen präglas dock av samhällets dryckesvanor, och tar efter dem. Att använda alkohol betraktas därför ofta också som en del av att bli vuxen.
I ungdomarnas dryckesvanor kommer i stor utsträckning vuxenvärldens inställningar och vanor till uttryck. Det krävs alltså förebilder. Det handlar om en bra och förnuftig hantering av njutningsmedlet alkohol, där familjen och hela samhället borde gå före med gott exempel. Missbrukstendenserna måste bekämpas på ett tidigt stadium. Här bör målinriktade upplysningskampanjer motverka dem.
Följderna av missbruket drabbar oss alla. De drabbar familjerna och samhället. Jag vill bara nämna några exempel: Trafikoffer på grund av rattonykterhet, förlust av arbete och till sist också splittring av familjer. På nationell nivå finns det redan många förnuftiga lagar för att skydda barn och ungdom, exempelvis förbud mot att lämna ut alkohol till minderåriga. Vi måste se till att de befintliga bestämmelserna genomförs på ett bättre sätt på nationell nivå.
Märkning med varningar - rent av jämförande uppgifter, t.ex. ett glas brännvin är lika med tre glas öl, så har jag förstått Stihlers ändringsförslag - anser jag vara av föga hjälp. Dessa jämförelser medför förvirring eller förmedlar rent av intrycket att en särskild sort alkoholhaltiga drycker får drickas i större mängder. Denna jämförelse säger inget om den faktiska effekten och om vad de enskilda personerna tål. Det skulle snarare kunna leda till en felaktig personlig bedömning. Det skulle snarare göra konsumenten osäker än ge honom upplysningar, ja rent av vilseleda honom.
Producenter och försäljare av alkoholhaltiga drycker engagerar sig starkt när det gäller att stödja sport- och kulturföreningar och deras arrangemang. Ett sponsorsförbud i fråga om ungdomsarrangemang skulle få till följd att föreningarna till slut också saknar pengar. Varför skall inte ett bryggeri, som sponsrar sportarrangemang för det vuxna laget, också ställa sitt tält till förfogande för ett ungdomsarrangemang? Huruvida ett sponsorförbud verkligen skulle ha något pedagogiskt resultat, vet vi inte. Snarare kommer föreningarna i fråga om de då dyrare ungdomsarrangemangen att dra sig tillbaka, och då skulle i slutändan ungdomarna drabbas.
Alkohol, tobak och narkotika är olika saker. De behöver också bearbetas på olika sätt. Jag hoppas - det gör vi ju alltid - att vi också skall bearbeta de enskilda frågorna. Jag ber om att man låter bli att blanda ihop dessa tre mycket viktiga frågor på detta område.

Malliori
Herr talman! Tyvärr känner vi alla till att alkoholen då den kombineras med bilkörning utgör den främsta dödsorsaken bland unga i åldern 15-25 år och låt oss inte glömma att lägga till det antal handikappade vars skador orsakats av trafikolyckor på grund av användning av alkohol. Denna konsumtion, särskilt i låg ålder, är något som mer och mer engagerar både folkopinionen och experterna. Problemet tycks vara mer överhängande i norra Europa där det kombineras med det ökande antalet bilar.
En annan oroande aspekt är att den systematiska konsumtionen gäller allt lägre åldrar, oavsett kön och samhällsklass. Eftersom de begrepp som används är många och oklara, exempelvis konsumtion, beroende, missbruk, överdrivet bruk, anser jag att det är lämpligt att använda Världshälsoorganisationens begrepp, nämligen skadlig konsumtion som hänför sig till i vilken mängd, hur ofta, på vilket sätt, med vilka konsekvenser och under vilka omständigheter alkohol konsumeras av ungdomarna.
Rådets rekommendation borde vara mer exakt och vi skulle finna det tillfredsställande om det fanns en gemensam europeisk lagstiftning på detta område. Till att börja med bör understrykas att det krävs förebyggande insatser med en målsättning att begränsa konsumtionen och jag anser att det är mycket viktigt att hänvisa till åtgärder angående begränsning av efterfrågan, vilket bör utgöra kärnpunkten i vår politik. Ungdomars tillträde till platser där alkoholhaltiga drycker är lättåtkomliga för konsumtion bör ha en speciell reglering liksom alla andra åtgärder som syftar till en kontroll av utbudet. Det är ett faktum att ett kraftfullt agerande krävs för att informera ungdomar på rätt sätt beträffande biverkningarna av tillvänjning när det gäller konsumtion av alkohol på samma sätt som sker även med andra medel som påverkar psyket, lagliga eller olagliga. Särskilt bör också reklamens roll beaktas. De reklamkampanjer som genomförs av företag som producerar alkoholhaltiga drycker är inte godtagbara och de har ungdomar som målgrupp vilka utgör en grupp konsumenter som inte kan värja sig mot budskapen de tar emot. Det är alltså nödvändigt att, inom ramarna för Europeiska unionen, organisera kampanjer med riktig information och seminarier med speciell utbildning för de personer som kommer i kontakt med de unga konsumenterna.
Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk kan, i och med att det har utökat sin roll till att omfatta även andra medel som påverkar psyket, spela en avgörande roll i denna riktning men också när det gäller att samla tillförlitlig och jämförbar epidemiologisk information.
Slutligen, herr talman, vill jag tro att Europeiska kommissionen uppfattar frågans allvar, och tydligt, konkret och effektivt kommer att ta itu med och reglera denna allvarliga fråga som rör våra ungdomars hälsa och trygghet.

Maaten
Herr talman! Jag måste säga att den liberala gruppen har haft det litet kämpigt med det här ämnet och har litet svårigheter med kommissionens förslag. Frågan är hur moderligt måste Europeiska unionen skydda sina medborgare mot sig själv. Vi ser nämligen ändå viktiga skillnader jämfört med till exempel tobakskontrollen. Tobak är alltid skadligt, alkohol är det oftast inte. Beroendeaspekterna är helt olika. Tobak är omedelbart beroendeframkallande, det är inte alkohol. För övrigt är allvaret i tobaksproblemet av ett helt annat slag än alkoholen. Det finns visst problem och en del av dem är skriande. Tänk till exempel på de trafikoffer som orsakats av alkoholmissbruk, såsom Malliori nyss sade, eller den roll alkoholen spelar vid familjedramer. I det sammanhanget handlar det dock i första hand om straffrättsliga problem och de bör i första hand behandlas av den nationella lagstiftande myndigheten, inte den europeiska. Av innehållsskäl är det också bättre. Kulturskillnaderna är i det avseendet enorma och en lagstiftare som befinner sig närmare medborgarna kan därför handla effektivare och när allt kommer omkring så är det den effektiviteten det handlar om. Vidare har skillnaderna mellan ansvarsfull alkoholkonsumtion och alkoholmissbruk urvattnats i förslaget, om ni ursäktar mig den metaforen. I det avseendet anser vi att de förslag som lagts fram ändå hugger litet i sten. Den undervisande tonen i flera av ändringsförslagen tilltalar oss absolut inte. Vi kände mycket mer samhörighet med föredragandens ursprungliga betänkande, vilket vi också vill gratulera honom till. Till medlemsstaterna skulle jag vilja säga: var så stränga ni vill när det gäller att bekämpa alkoholmissbruket och särskilt alkoholmissbruk bland ungdomar men göm er i det sammanhanget inte bakom Europeiska unionen och bakom det som ni inom kort kommer att fixa ihop tillsammans bakom stängda dörrar i rådet (hälso- och sjukvård). För övrigt ser vi visst en europeisk, gränsöverskridande dimension i alkoholproblematiken men den tas inte upp i de här förslagen. Där handlar det i första hand om ingredienser i alkoholhaltiga produkter. Vi anser att europeiska regler om märkning i alla fall måste diskuteras eller utredas. I det sammanhanget finns då även möjlighet till varningstexter, såsom de förekommer i till exempel Förenta staterna, åtminstone om det kan påvisas att dessa varningstexter är meningsfulla. Reklamproblematiken skulle då också kunna behandlas. För det andra handlar det om skatter, punktskatter, avgifter och liknande. Skillnaderna är i det avseendet enorma i Europeiska unionen. Vi undrar vilka konsekvenser det har för den inre marknaden och vilka hälsokonsekvenser det här har och på båda punkter har min partigrupp därför lämnat in ett ändringsförslag.

Evans, Jillian
Herr talman! All statistik visar att det antal barn och ungdomar som dricker har nått alarmerande nivåer under det senaste årtiondet. Jag gratulerar följaktligen kommissionen till detta välkomna initiativ och föredraganden, Stihler, till att hon stärker och förbättrar kommissionens rekommendation.
Barn och ungdomar dricker alkohol oftare och börjar inte bara att dricka utan också att bli druckna vid allt lägre ålder. I min egen valkrets i Wales dricker hälften av alla femtonåringar öl varje vecka. På samma gång som jag vanligen skulle vara den förste att välkomna jämlikhet mellan könen, kan vi i det här fallet bara beklaga att det antal flickor som dricker omåttligt under det senaste årtiondet har blivit nästan lika stort som det antal pojkar som gör det i så gott som varje medlemsstat.
Ungdomar måste, som tidigare sagts, kunna fatta sina egna väl grundade beslut om alkohol. I betänkandet talas det om vikten av att få ungdomarna själva att delta i kampanjen för att förhindra alkoholmissbruk, så att de rätta, positiva bilderna och de rätta budskapen, som når fram till och påverkar ungdomarna, används. Vi måste stoppa bruket att rikta alkoholvaror till ungdomar Vi måste ha en verkningsfull märkning och annonsering om alkoholens skador, men även lättillgänglig information för ungdomar, föräldrar och alla dem som deltar i ungdomsarbete för att främja en sund livsföring. På det här sättet kan vi kanske hejda det ökande bruket av alkohol, som spelar en så negativ roll i ungdomars liv.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kolleger! De senaste åren har mycket uppmärksamhet ägnats åt problemet med narkotikamissbruket när det gäller drogkonsumtion. Men paradoxalt nog har mycket litet eller ingenting gjorts när det gäller en överdriven alkoholkonsumtion och alkoholberoendet. Det paradoxala är också att verkligheten är mycket långt ifrån vad man normalt tror. Alkoholberoendet är ett mycket större och djupare problem både socialt och för folkhälsan, eftersom många länders statistik avslöjar att nära tio procent av befolkningen kan betecknas som alkoholister. Alkoholismen är ett av dagens tysta dramer, det är som om samhället upprepar det förnekande som är ett av alkoholismens och andra drogberoendens mest markanta kännetecken och karakteristik, och som bekant är det största hindret för att rehabilitera de sjuka. Betänkandet och rekommendationen går emot denna tidigare likgiltighet, därför gläds vi åt det och röstar för det. Den särskilda uppmärksamheten som riktas mot barn och ungdomar är bra. Å ena sidan därför att det är känt hur alkoholkonsumtionen har ökat mycket bland den yngre delen av befolkningen, och det är i dag vanligt med fall av ungdomsalkoholism, något som var praktiskt taget okänt eller mycket sällsynt för några decennier sedan. Å andra sidan därför att information och hälsoutbildning riktad till ungdomen, också kommer att få långsiktiga effekter i ett allmänt alkoholförebyggande arbete. Många av dagens äldre alkoholister kommer från generationer som inte visste något, som inte trodde att det var farligt eftersom det alltid hade varit på det sättet. Det är nu viktigt att informera framför allt ungdomarna. Att informera, förebygga, kontrollera, förekomma och undvika de mänskliga och sociala tragedierna. I dag har vi för övrigt nya utmaningar med en situation där marknaden översvämmas av produkter som framställs som ofarliga, som alkoholhaltiga kylda drycker eller syntetiska drycker riktade främst till de yngre, och dessa kan vara en inkörsport till missbruk och alltså en öppning mot avgrunden och informationen om dess faror måste komma ut. Vi hoppas att denna rekommendation och den uppföljning som krävs i alla medlemsstater får framgång.

Vanhecke
Herr talman! Det betänkande som vi behandlar i dag godkändes, så vitt vi vet, enhälligt i det ansvariga utskottet, vilket ändå tyder på att det råder en ganska stor enhällighet i det här ämnet över alla ideologiska gränser. Om ni skulle be mig ge någon kritik så skulle det alltså inte handla om huvuddragen i det här betänkandet utan jag skulle endast vilja komma med betänkandet att det när man läser den här handlingen ibland verkar som att det i undervisande ton slås in flera öppna dörrar, att ett antal ståndpunkter anges som alla ändå är överens om. Man kan också undra om det nu verkligen är nödvändigt att behandla ett problem igen på europeisk nivå, vilket alla medlemsstater ändå är mycket väl medvetna om och som alla medlemsstater redan vidtagit åtgärder för.
Jag vill dock uttrycka min förvåning över att jag bland de entusiastiska godkännarna av detta betänkande, nämligen i parlamentsutskottet, upptäcker namn på EU-parlamentariker, bland annat från olika belgiska regeringspartier, vilka i sitt eget land egentligen förespråkar en legalisering av lätt narkotika, genomför en sådan politik genom en mycket långtgående toleranspolitik å ena sidan och för det andra genom olika bokstavliga propagandakampanjer för användande av lätt narkotika, till och med sittande ministrar från regeringspartier som via massmedia öppet erkänner att de använder lätt narkotika och som till och med tänder en joint i TV.
Ärligt tala så irriterar jag mig makalöst på den här formen av hyckleri varvid alkohol helt riktigt bekämpas, men varvid en viss sorts progressiv intelligentia å andra sidan propagerar för användande av marijuana och andra farliga droger som en sorts politiskt riktig narkotika. Det var vad jag ville säga, herr talman!

Thomas-Mauro
Herr talman, kära kolleger! I min egenskap av folkvald från en vinregion skall jag utan svårighet stödja den text som lagts fram för oss för omröstning. Ja, alkoholism hos ungdomar är en farsot som vi måste bekämpa, och denna text betonar tydligt den roll som familjer, lärare, producenter och distributörer måste spela på området. Detta dokument kommer verkligen att utgöra en klok rekommendation för medlemsstaterna och jag uppskattar att den inte är tvingande utan försöker göra oss ansvariga.
Låt oss emellertid understryka att vinet, när det konsumeras med måtta vid måltider, alltsedan vår civilisations begynnelse varit en fullständig del av vår kultur, vårt sätt att leva, vårt sällskapsliv. Det är i familjen man lär sig att dricka det och dricka det med måtta. Och denna naturprodukt som är lika mångfaldig och varierad som de marker där vinstockarna växer har en välgörande inverkan på hälsan och leendet hos folken i Medelhavskulturen, vilket också erinras om i det ändringsförslag vi lämnat.

Bowis
Herr talman! Jag var hälsovårdsminister när rådet kom att det nya rättesnöret borde vara att lite alkohol är bättre än ingen, men att lite också är bättre än för mycket, och på sätt och vis är det vad vi måste göra genom detta betänkande: hjälpa unga människor att inse att det går att hitta en balans mellan glädjen i och behållningen av att dricka alkohol på ett förståndigt sätt och det farliga i alkoholmissbruk. En av de saker som det var nödvändigt att lära ut var att de enheter per dag som man dricker inte kan koncentreras till omåttlig konsumtion i veckosluten, eftersom mängden alkohol i blodet nästa dag då blir katastrofalt stor. Unga människor måste inse det farliga i missbruk, de måste också inse de verkningar som drickandet har på deras studier, på deras koncentrationsförmåga, på deras arbete - särskilt om de arbetar med maskiner -, på deras ledighet och idrottsutövande, och vi har införlivat en varning om drunkningsrisken om man badar efter att ha druckit för mycket alkohol. Allvarligast av allt är den roll som alkoholmissbruk spelar för att utlösa eller förvärra psykiska störningar och - särskilt när det gäller unga män - som föregångare till självmordsförsök.
Det här är ett bra betänkande. Det måste dock granskas ytterligare i vissa hänseenden, inte minst när det gäller enhetsmärkningen, eftersom enheten är åtta gram alkohol i Storbritannien, tio i Spanien och Danmark, tolv i Frankrike och fjorton i Portugal. Vi måste dessutom se noga på de föreslagna inskränkningarna för tävlingsplatser, för det är en enorm skillnad mellan en nittiominuters fotbollsmatch, plus pausvilan på ungefär en halvtimme - och det finns naturligtvis många klubbar som inte tillåter alkohol på sina arenor -, och en cricketmatch som pågår hela dagen, med flera lunch- och teraster. Vi måste tänka oss noga för innan vi förbjuder kioskförsäljningen, eftersom det skulle leda till förlorade intäkter för idrotten, och möjligheten att ta sig ett glas i styrelserummet, eftersom det skulle innebära att klubbdirektörernas mentala hälsa sattes på spel. På det hela taget välkomnar jag dock detta som en åtgärd som kommissionen bör överväga.

Andreasen
Herr talman! Barns och ungdomars missbruk av alkohol är ett allvarligt problem, och det är ett växande problem, men för mig är det inte ett EU-problem. Romano Prodi sade förra året, här i denna kammare, att parlamentet och EU inte skulle blanda sig i alla möjliga meningslösa frågor med hänsyn till EU:s legitimitet bland befolkningen. Barns och ungas missbruk av alkohol är inte en bagatellartad fråga, tvärtom, men problemet hör hemma i familjen, i lokalsamhället, i medlemsstaterna. Vi talar om närhetsprincipen.
Det som föreslås är förnuftiga saker. Vi behandlar information till ungdomaroch om riskerna med alkohol, men det förslaget innehåller också så mycket förmynderi och så många höjda pekfingrar, och det kan jag inte samtycka till. EU skall inte fastställa ramarna för medlemsstaternas kulturella skillnader. EU skall endast säkerställa att skillnaderna respekteras, och det skall då vara tillåtet att visa en viss ölreklam i engelsk TV, även om denna inte kan godtas i spansk TV. Vi skall respektera skillnaderna och stärka närhetsprincipen, även med hänsyn till EU:s legitimitet.

Rod
Herr talman! Nyss röstade vi om Maatens betänkande om tobak, vilket innehåller utmärkta åtgärder. Men när det gäller alkoholen har vi exakt samma problem, dvs. vi har åtminstone lika många döda, och inte bara genom trafikolyckor, som man tycks fokusera på, utan också genom cirros, magcancer, cancer i matstrupen, för att inte tala om de olika sociala problemen.
Liksom när det gäller tobaken vet vi att det inte är farligare att röka en cigarett än att dricka ett glas vin. Men precis som när det gäller tobaken vet vi också att alkoholkonsumtion och vanor börjar redan i ungdomen, särskilt på grund av de förebilder som de vuxna är och den positiva bild som reklamen förmedlar.
Vi borde egentligen anta samma typ av åtgärder för alkoholen som för tobaken, och ur den synvinkeln går kommissionens rapport, även om den är bra, inte alls lika långt, kanske för att alkohollobbyn fortfarande är starkare än tobakslobbyn, eller kanske på grund av våra kulturvanor. Vi borde faktiskt kräva en etikett på alla alkoholdrycker, som täcker 30 procent av förpackningens yta, där det står att alkoholen dödar och att alkoholen är farlig för hälsan. Vi borde förbjuda reklam, även förtäckt sådan, för alkohol. Vi borde förbjuda sponsring av all verksamhet, särskilt sportverksamhet, från tillverkare av alkoholdrycker. Jag vill inte moralisera, men precis som när det gäller tobaken är det inte de repressiva åtgärderna mot konsumenterna som kommer att ge resultat, utan förebyggandet. Därför måste vi redan i dag ge oss på allt det som kan få ungdomarna att dricka alkohol.

Hyland
Herr talman! Jag anser att det är uppmuntrande att det nu råder ett betydande samförstånd i fråga om problemet med unga människors alkoholmissbruk, och jag anser verkligen att de åsikter som uttryckts här denna eftermiddag bör stärka kommissionär Byrne i arbetet med att ta itu med problemet. Det är beklagligt att vi i vår förståeliga iver att angripa narkotikan och narkotikahandeln i stort sett har förbisett vad som för många människor - unga och gamla - är en allvarlig form av missbruk, som har enorma konsekvenser för samhället och, i synnerhet, för enskilda människor och deras familjer. Statens kostnader uttryckt i hälsovårdskostnader, förlorade arbetsdagar och förlorad produktion är enligt min mening större än de intäkter som alkoholförsäljningen genererar. Den undersökning som föredraganden hänvisar till i sitt betänkande är skrämmande, och det gläder mig inte det minsta att se Irland överst på listan. Undersökningar som genomförts i Irland ger vid handen en liknande och oroande utveckling, som har följder för välfärden för en generation unga människor med enorm potential och enorma möjligheter. På samma gång som det när allt kommer omkring är den enskilda människan som måste ta ansvar för den egna inställningen till alkohol, finns det enligt min mening ett behov av att medlemsstaternas regeringar och kommissionen, liksom även detta parlament, vidtar mycket kraftfullare åtgärder.
Vissa tillverkares bruk att rikta så kallad alkoläsk till unga människor är ett typexempel. Detta måste upphöra, och parlamentet bör, tillsammans med rådet, ta initiativ till kraftfulla åtgärder för att ta itu med saken.

Lulling
Herr talman! Som alla andra är jag oroad över alkoholmissbruket bland ungdomarna och den kulturförändring som gör att ungdomarna, bl.a. i vissa länder, tror att de måste dricka sig berusade under helgen för att vara "coola". Jag anser därför att kommissionens initiativ är välgrundat.
Tyvärr har våra behöriga utskott, som tillsammans utarbetat ett femtiotal ändringsförslag, på nytt varit alltför nitiska. I stället för att bekämpa en oanständig alkoholism skulle de, om deras idéer slog igenom, lyckas att bl.a. skada en hel sektor, nämligen vinsektorn. Det är lämpligt att skilja mellan måttlig och ansvarig konsumtion av alkoholdrycker - särskilt vin som är en del av vår kultur - och missbruk av alkohol och drogkonsumtion. Man bekämpar inte alkoholismen genom att kräva att utbudet skall begränsas. Vill ni till exempel att man förbjuder produktionen av vin, öl och sprit, och i vilken omfattning? De flesta av våra länder förbjuder försäljning av alkohol till minderåriga och de borde tillämpa denna lagstiftning strängt. Men varför vill man förbjuda försäljning av alkoholdrycker i samband med tävlingar och annat? Evin-lagen i Frankrike, vilken för övrigt är oförenlig med den gemensamma marknaden, förbjuder all reklam för alkoholdrycker vid sportevenemang, men inte själva försäljningen.
Vi har också haft homeriska diskussioner om märkning av alkoholhaltiga drycker. Hittills har vi inte lyckats komma överens om ett direktiv. Det är förvisso inte genom en rekommendation om alkoholkonsumtion bland ungdomar som man kan köra över oss genom att föreslå att en varning om hälsofaror skall finnas på varje vinflaska exempelvis, oaktat det faktum att erfarenheten visat att sådana varningar är fullständigt ineffektiva i Förenta staterna. Det finns för övrigt en lagstiftning om märkning av vin, som bl.a. förbjuder påståenden om det välgörande i måttlig vinkonsumtion, trots att det är vetenskapligt bevisat att några glas per dag är ett utmärkt sätt att förebygga bl.a. cancer, kärlsjukdomar och Alzheimers sjukdom.
Jag kommer att rösta emot de ändringsförslag som innebär åtgärder som inte har någon koppling till kampen mot alkoholism bland ungdomar, och som fullständigt struntar i subsidiaritetsprincipen.

Lynne
Det finns i hela EU ett problem med unga människor som dricker för mycket. Vi talar här inte om vuxnas konsumtion, låt oss betona det. Några av mina kolleger har tagit upp frågan om subsidiaritet. Det rör sig här inte om en förordning eller ett direktiv. Vi talar helt enkelt om en rekommendation. Det handlar om att försöka ta itu med omåttlig och överdriven konsumtion bland ungdomar. Det är ett sätt för länder att lära av varandra. Det är till exempel viktigt att skolsköterskor och skolläkare lär sig känna igen problemet med överdriven konsumtion bland unga människor. Vi måste inse att kamrattryck är ett problem, liksom brist på självkänsla och föräldrars alkoholmissbruk: alla dessa är problem som vi bör ta hänsyn till. Vi bör också se till att vi rådfrågar de icke-statliga organisationerna, som redan har stor erfarenhet på detta område, och se till att tillverkare och återförsäljare hålls ansvariga för sina handlingar.
Jag skulle personligen vilja se ett förbud mot alkoholreklam vid unga människors idrottsevenemang, inte vid vuxnas evenemang, men vid unga människors idrottsevenemang, och jag anser verkligen att vi bör stödja denna rekommendation. Världshälsoorganisationen (WHO) stöder åtgärder på det här området, liksom National Society for the Prevention of Cruelty to Children (NSPCC), och jag hoppas verkligen att mina kolleger kommer att rösta för den.

Crowley
Herr talman! Jag vill instämma med mina kolleger och tacka utskottet och särskilt föredraganden för deras enorma arbete med detta betänkande.
När vi talar om unga människor är det viktigt att vi inser att vi kanske inte är de mest lämpade för att förstå vad de vill. Många av oss har lämnat ungdomens vår bakom oss, och vi är, följaktligen, kanske inte så välunderrättade om dagens ungdomskultur som några av oss skulle vilja tro.
En av de huvudpunkter eller rekommendationer som bör finnas med i betänkandet är kanske att unga människor bör tillfrågas om vad de vill, vilket tryck de är utsatta för och vad som driver dem till omåttlig alkoholkonsumtion och alkoholmissbruk. Kanske skulle vi upptäcka att några av de frågor som vi ser som problem inte alls är några problem och att många av svårigheterna i första hand beror på deras föräldrars och den äldre generationens exempel; för det andra, det faktum att unga människors alkoholkonsumtion godtas och, för det tredje, det sätt på vilket sociala evenemang kretsar kring alkohol.
Vi måste också se till att vi inte rör ihop budskapet i fråga om vad som är måttlig och vad som är omåttlig konsumtion. Vi bör särskilt se till att informationskampajer som riktas till unga människor är återverkande och framåtsyftande.
Antalet hälsoproblem - både psykologiska och fysiska - som drabbar unga människor till följd av alkoholmissbruk är enormt, liksom antalet oönskade graviditeter, graviditeter bland minderåriga, våldsbrott och självmord. Dödsfallsutredaren i County Mayo på Irlands västkust har sagt att sextio procent av självmorden och självmordsförsöken i det området har ett direkt samband med alkohol. Vi bör därför se till att lagen följs till punkt och pricka, att det finns ett identitetskortssystem på nationell nivå som garanterar att unga människor inte får tillgång till alkohol och att hårda straff utdöms till personer som förser unga människor med alkohol.

Byrne
. (EN) Herr talman! Att bekämpa alkoholrelaterade skador är en folkhälsoprioritet i många medlemsstater och även på EU-nivå. Detta speglas tydligt i utkastet till det framtida programmet för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet (2001-2006), i vilket man nämner olämpligt bruk av alkohol som en av de huvudfaktorer på hälsoområdet som måste angripas. Under de senaste åren har det framkommit allt starkare bevis på att unga människors alkoholkonsumtion och de sammanhörande hälsoproblemen och sociala problemen har ökat oroväckande. Det är anledningen till att kommissionen tog ett initiativ till att ta itu med de problem som orsakas av unga människors konsumtion av alkohol i form av en rådsrekommendation, som är ett giltigt instrument enligt fördragets folkhälsoartikel, nämligen artikel 152.
De allmänna diskussioner som vi har fört under de senaste tre åren med medlemsstaterna, sakkunniga och intressenter visar tydligt att unga människors alkoholvanor blir allt mer likriktade över hela Europeiska unionen och att det därför är motiverat och lämpligt med gemenskapsåtgärder. Det gläder mig mycket att medlemsstaterna har välkomnat detta initiativ mycket positivt i rådets arbetsgrupp och i Coreper. Jag tror därför att detta är en fråga för Europeiska unionen och den europeiska nivån och inte bara en fråga för medlemsstatsnivån.
Jag håller fullständigt med dem som säger att det här är en fråga som är olik tobaksfrågan. Den måste skiljas från tobaksfrågan och, förvisso, även från narkotikafrågan. Det har i anförandena denna eftermiddag sagts att vi behandlade detta i går i det direktiv som vi diskuterade och att det behandlas på en EU-omfattande basis. Men det finns också många frågor som har samband med alkoholkonsumtion som måste tas itu med på EU-omfattande basis. Jag tänker, till exempel, på reklamen. De etiska reglerna i lagstiftningen om television utan gränser: följs de till fullo och på ett riktigt sätt? Dessa etiska regler genomförs på en EU-omfattande basis. Reklamen genomförs på en EU-omfattande basis, och som en av de ärade ledamöterna redan har sagt är det här en rekommendation. Det är inte ett direktiv eller en förordning. Det gläder mig likaså att diskussionen i Europaparlamentet bekräftar våra farhågor och sättet att angripa dem. Jag välkomnar parlamentets avsikt att stödja kommissionens tillvägagångssätt och att stärka förslaget genom det stora antalet mycket konstruktiva ändringsförslag. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka föredraganden, Stihler, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för deras konstruktiva arbete.
Mot denna bakgrund kan kommissionen godta ändringsförslagen 1, 8, 10, 11, 18, 27, 30, 31 och 34. Det finns också ett antal ändringsförslag som innehåller tungt vägande idéer men som bara kan godtas av kommissionen i omarbetad form, så att de passar in i förslagets struktur och så att texten förblir konsekvent. Jag talar om ändringsförslagen 7, 13, 15, 17, 21, 22, 24, 33, 35, 38, 39, 40, 42, 49, 50, 51 och 52. I en rad av parlamentets ändringsförslag föreslår man en utvidgning av rekommendationens räckvidd i det att man förordar bredare aspekter av alkoholpolitik eller konkreta reglerande åtgärder. Jag anser att vi bör hålla oss till det föreslagna tillvägagångssättet, som i det här skedet går ut på att intensifiera ansträngningarna när det gäller undervisning och utbildning om hälsa och att få tillverkare och återförsäljare av uppträda ansvarsfullt. Under genomförandet av rekommendationen och inom ramen för de framtida debatterna om en gemenskapsstrategi för att minska de alkoholrelaterade skadorna kommer det att finnas utrymme att diskutera alla aspekter som skulle kunna vara av betydelse för en effektiv alkoholpolitik.
Följande ändringsförslag kan därför inte godtas för rekommendationen, men kommissionen kommer att ta hänsyn till deras innehåll i den framtida strategin, och det rör sig om ändringsförslagen 5, 6, 14, 26, 29, 41, 44, 45, 47, 48, 53, 54, 55 och 56. När det gäller ändringsförslag 53 skulle jag vilja fästa kammarens uppmärksamhet på direktiv 79/112/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel, som är ett stycke lagstiftning som ligger inom min behörighet och som naturligtvis kommer att ses över och granskas mot bakgrund av kollegernas kommentarer och mot bakgrund av övriga råd som jag får i fråga om märkning av alkoholvaror.
Några av ändringsförslagen kan inte godtas på grund av de innebär att citat från lagtexter ändras, och jag syftar på ändringsförslagen 2, 3 och 4. Andra är onödiga eftersom det som föreslås redan omfattas av förslaget, och jag syftar här på ändringsförslagen 19, 25, 32 och 46. Innehållet i ändringsförslagen 20 och 37 avser frågor som är för specificerade för att kunna godtas direkt, även om de i princip faller inom ramen för det tematiska synsättet i förslaget. När det gäller ändringsförslag 23, handlar hela rekommendationen om ungdomars alkoholkonsumtion. Kommissionen anser att det är mycket viktigt att nämna rattonykterhet uttryckligen. Ändringsförslaget är av den anledningen inte godtagbart. Ändringsförslag 36 kan inte godtas på grund av definitionsproblem i rekommendationen. Åldersförbudet har inte definierats genom användning av termen minderårig, och olika lagstiftning gäller i olika medlemsstater. Ändringsförslag 28 strider mot de medicinska råd som kommissionen har tagit emot. Ändringsförslag 43 skulle innebära att en viktig aspekt av framtida etiska regler avlägsnades och kan därför inte godtas. Kommissionen kan godta några ändringsförslag delvis. I ändringsförslag 9 kan de två första meningarna inte godtas på grund av att en bedömning måste omfatta alla aspekter och inte bara ett urval av åtgärder. Det verkar dock förståndigt att godta hänvisningen till den regionala och lokala nivån. De ändringar som föreslås i ändringsförslag 12 och som bara belyser några alkoholpolitiska aspekter och inte andra skulle vara vilseledande och kan därför inte godtas, med undantag för en hänvisning till ungdomars självaktning, som kommissionen naturligtvis kan godta. I ändringsförslag 16 kan kommissionen inte godta att bara vissa specificerade aspekter för utvärdering nämns, då detta skulle motverka sitt eget syfte. Hänvisningarna till bästa praxis och till de legitimerade läkarnas roll är emellertid godtagbara.
Jag ser fram emot att se rekommendationen genomföras, för det råder ingen tvekan om att det kommer att utgöra en utmärkt grund för att arbeta tillsammans mot ett gemensamt mål: att bättre skydda unga människor, särskilt barn och ungdomar.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Allmän produktsäkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0133/2001) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om allmän produktsäkerhet (14614/1/2000 - C5-0045/2001 - 2000/0073(COD)) (föredragande: González Álvarez).

González Álvarez
. (ES) Herr talman! Vi diskuterar översynen av direktiv 92/59/EEG, vilket handlar allmän produktsäkerhet och det finns en prioritering som vi har gemensamt med kommissionen, rådet och Europaparlamentet, vilken är att förbättra konsumenternas hälsoskydd och säkerhet. Denna önskan har alltid funnits, men den har nu förstärkts på grund av situationen.
Förslaget är ämnat att säkerställa säkerheten för de produkter som saluförs och att se till att tillverkare och distributörer uppfyller sina skyldigheter. Tillverkarna får endast saluföra produkter som är säkra, de måste ställa tillförlitlig information till konsumenternas förfogande, förebygga risker och om det skulle bli nödvändigt, till slut återkalla farliga produkter som redan har släppts ut på marknaden. Distributörerna får inte distribuera produkter om de inte är övertygade om att de är säkra, och de bör samarbeta med europeiska nätverk när det gäller marknadsövervakning. I detta nätverk ingår även de myndigheter som ansvarar för övervakningen av produktsäkerheten.
Arbetet med denna översyn har genomförts med hjälp av en metod som vi anser vara den rätta. Innan förslaget utarbetades rådfrågades icke-statliga organisationer, arbetsmarknadens parter, företag och övriga organisationer. Fler än femton av dessa organisationer rådfrågades innan förslaget sammanställdes och med avsikten med detta var att rätta till de luckor och brister som har upptäckts när direktivet har tillämpats i praktiken under de gångna åren. En del av dessa förslag finns framför allt med i det första förslaget som rådet lade fram inför kommissionen.
Vi höll med om de flesta ändringsförslagen som inkom. Emellertid lade vi fram trettio förslag som enligt vår åsikt skulle kunna förbättra detta förslag. Av dessa antogs fler än 21 stycken helt eller delvis under första behandlingen. I dessa ändringsförslag definieras konceptet "säker produkt" och "återkallande" bättre, och behovet av att regelbundna rapporter lämnas till Europaparlamentet om framgångar eller misslyckanden av tillämpningen av direktivet samt att produkterna märks på språket i det land där produkterna saluförs. Ett annat förslag var att Rapex-systemet (Systemet för snabbt informationsutbyte) skall vara öppet för kandidatländerna.
Det fanns emellertid vissa frågor som fortfarande oroade utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, de alternativa föredragande och själva kommissionen. I andra behandlingen lade vi endast fram elva ändringsförslag, vilka diskuterades i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och antogs vid det sista sammanträdet av en avsevärd majoritet samt under de olika informella mötena - vilka var många - och jag vill tacka för det intresse som kommissionen och rådet har visat för detta betänkande - och som vi försöker minska ner.
Jag tror att vi utan problem kan komma överens när det gäller fem av dessa ändringsförslag. De handlar om möjligheterna till en extern certifiering av säkra produkter, om möjligheten till att harmonisera övervakningsprogrammen i de olika medlemsstaterna, att införa en hänvisning till försiktighetsprincipen i en fråga som är så viktig som denna och om en förstärkning av bestämmelserna om upprättandet av ett europeiskt nätverk för produktsäkerhet.
Andra ändringsförslag är svårare att anta, som till exempel de som handlar om förbudet mot export av farliga produkter till tredje land och tjänstesäkerheten. Enligt vår åsikt är det mycket viktigt att det utarbetas en särskild lagstiftning för dessa aspekter. I mitt land - jag vet inte hur det ser ut i resten av Europa - diskuteras för närvarande tjänstesektorer som turismen, de privata undervisningsinstituten och telekommunikationer mycket, eftersom det i många fall sker flagranta övergrepp inom dessa sektorer. Därför vill vi försäkra oss om att lagstiftning utarbetas om denna fråga inom kort och även när det gäller kommittéernas utformning.
Herr talman, jag tror inte att det blir så svårt att komma fram till ett avtal om de elva ändringsförslag som antogs i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag betonar att vi anser att det bör vara Europas kännemärke. Detta handlar om en etikfråga, nämligen att farliga produkter inte exporteras. Vi anser att detta ändringsförslag är mycket viktigt. Om produkterna är farliga för européerna, är de naturligtvis farliga för alla människor i hela världen, även om andra länder har mer flexibla normer.
Om vi slår vakt om förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, värnar vi även om principer som är mycket viktiga för Europeiska unionen.

Oomen-Ruijten
Herr talman! I det direktiv som vi nu behandlar, om allmän produktsäkerhet, ges konsumenten ett utmärkt skydd mot farliga produkter. Det är dessutom ett mycket bra direktiv för att på ett bra sätt förverkliga den inre marknaden, den fria rörligheten och den harmonisering som behövs i sammanhanget.
Rådet har antagit flera av de ändringsförslag som parlamentet godkände i första behandlingen och det uppskattar jag verkligen. Direktivet ger i sitt nuvarande skick en bättre öppenhet, en aktivare övervakning av marknaderna, en bättre definition av tillverkares och konsumenters ansvar, det var nämligen ett problem vid första behandlingen, strängare kriterier avseende produktsäkerheten och strängare kriterier för att testa dessa. Det möjliggör ett bättre och effektivare agerande när produkter måste förbjudas på marknaden.
Nytt är också snabbt informationsutbyte och det är mycket bra att vi har det i Europa. Nu kommer jag dock till ett problem. Problemet är, som det lagts fram i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, exportförbudet i artikel 13. Det innebär att ett automatiskt exportförbud utfärdas för produkter från gemenskapen från det ögonblick då man bett kommissionen undersöka säkerheten. Det tycker vi inte är bra. Förslaget att bara en begäran om säkerhetskontroll skulle leda till ett absolut och automatiskt exportförbud kan knappast berättigas. Naturligtvis är Europeiska unionen för en hög skyddsnivå och mycket stränga säkerhetskrav men det måste göras åtskillnad mellan en säker och en farlig produkt. Min kollega, Marialiese Flemming som jag företräder här, har på den punkten lagt fram ett ändringsförslag om att endast låta automatismen, det automatiska exportförbudet, när den produkt som förbudet gäller här även måste förbjudas på grund av säkerhetsaspekter. För PPE-gruppen är den punkten av avgörande betydelse och jag hoppas att kollegerna vill stödja oss och anta det ändringsförslag som Flemming lämnat in å vår grupps vägnar.

Whitehead
Herr talman! Jag börjar med att gratulera föredraganden. Som skuggföredragande för min grupp har jag iakttagit hennes hårda arbete genom dessa förhandlingar och vi vill alla hedra hennes arbete.
Detta är ett relativt nytt tillstånd för parlamentsförhandlingarna, och vi måste välja våra ord med försiktighet medan vi ser fram emot en eventuell förlikning. Vid andra behandlingen lägger vi medvetet fram endast några få ändringsförslag som inriktas på några mycket viktiga principer, och för merparten av dessa kommer vi att uppnå en mer omfattande överenskommelse.
Som González Álvarez sade antog utskottet med en betydande majoritet samtliga ändringsförslag, och vi föreslår en omröstning om dessa i dag. Vi behöver - vi tror att vi kommer att få - en tydlig försäkran om att vi skall gå vidare från dessa förslag till tjänstesäkerhet och tjänsteleverantörers ansvar och det borde inte finnas några principiella meningsskiljaktigheter om det.
Vi måste göra det ytterst klart att vi, inte bara hos oss själva, utan över hela världen, också måste kunna ta bort de produkter från marknaden som medför en allvarlig risk inte bara för den nationella konsumtionen, utan också på den globala marknaden, eftersom sådana produkter enkelt kan återvinnas, som González Álvarez säger i sitt nya ändringsförslag 13. Vi framhåller den principen i dag genom att avsluta Maatenbetänkandet om tobak, och det är exakt samma princip som vi åberopar här.
Det kommer givetvis att uppstå vissa kompromisser och diskussioner, men vi måste titta mycket noga på innebörden hos ordet "undantag", om det skall befästas som en begränsning på vägen mot ett avlägsnande. Det finns en vilja att komma överens och en vilja att kompromissa, men vi måste göra det utifrån den grunden att försiktighetsprincipen alltid finns i bakgrunden i våra diskussioner och att detta är förenligt med andra åtgärder som kommissionären och kommissionen har genomfört när det gäller att förbjuda farliga produkter inom andra områden.
Jag skulle slutligen vilja säga att trots att jag är övertygad om att vi kan harmonisera de riktlinjer för säkerhet som kommer att användas över hela det utvidgade EU, och att vi kan komma överens om en extern certifiering, måste vi vara försiktiga när det gäller andra formuleringar som jag hör nämnas som möjliga kompromisser. En av dessa är "där det är lämpligt". När är det inte lämpligt när vi tillämpar försiktighetsprincipen? Den måste finnas där hela vägen, inte nödvändigtvis som huvudprincip, men förvisso som något som vi påminner oss om när vi utarbetar lagstiftningen. Så jag kan tyvärr inte stödja Flemmings ändringsförslag, och jag vill som de flesta i utskottet att dessa ändringsförslag antas.

Maaten
Herr talman! Det här direktivet från Europaparlamentet och rådet om allmän produktsäkerhet är viktigt för konsumentsäkerheten. Målet är att även införa produkter som ännu inte ingår i någon sektoriell lagstiftning och produkter där den sektoriella lagstiftningen inte ger tillräckligt skydd med avseende på säkerhetsaspekterna. Det är viktigt för den inre marknaden och det är också viktigt att konsumenter kan lita på att produkter på den europeiska marknaden har en hög säkerhetsgrad. Naturligtvis måste konsumenterna sedan även själva hantera produkterna på att ansvarsfullt sätt. I det avseendet skapas mer klarhet i det här direktivet genom att definitioner förtydligas och förfaranden förenklas, varigenom medlemsstater snabbare kan skaffa fram information. Fortfarande avlider människor till följd av farliga produkter. Jag anser för övrigt att det är oförsvarbart att man för EU-medborgare verkligen följer de säkra produktionsnormerna medan medborgare utanför unionen måste nöja sig med produkter som är mindre säkra. Om vi tar bort dem från hyllorna här så bör de inte heller få exporteras. Det är naturligtvis förresten ett ämne som går mycket längre än det här betänkandet, och jag tror att vi kommer att få höra mycket mer om det. Vi stöder verkligen det här betänkandet.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag vill uttrycka mitt och min grupps stöd för föredraganden och de ändringsförslag som åter lagts fram av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Rådets gemensamma ståndpunkt förbättrade spårbarhetsmetoderna för konsumentprodukter, och samarbetet mellan myndigheter, producenter och distributörer genom att åtgärder vidtogs för att avlägsna och återkalla farliga produkter, och genom att systemet för snabbt informationsutbyte öppnades upp till att omfatta ansökarländerna. Jag är mycket glad att det nu har klargjorts att välgörenhetsbutiker, försäljare av begagnade bilar samt loppmarknadsstånd inte kommer att skadas av detta direktiv, eftersom dessa verksamheter på grund av själva sin karaktär inte kan ge upplysningar om produktrisker och produkters ursprung när det gäller begagnade varor.
Jag stöder ändringsförslaget från utskottet för miljö som åter lagts fram, i synnerhet den specifika hänvisningen till försiktighetsprincipen, marknadsövervakning och europeiska nätverk för produktsäkerhet.
Jag motsätter mig starkt att tillfälligt förbjudna produkter skall undantas från exportförbudet. Detta skulle innebära dubbelmoral och gå emot själva syftet med direktivet. Om det finns en oro angående en produkts säkerhet, hur kan vi då motivera exporten av denna produkt till tredje land? Som föredraganden tidigare sade: säkerhet skall garanteras för alla konsumenter, inte bara för dem inom Europeiska unionen.
Jag instämmer i att det finns ett behov av en rättvis jämvikt mellan garantin att produkter som förs in på marknaden är säkra och att de åtgärder som föreslagits kan tillämpas i praktiken - med detta direktiv kan vi uppnå det.

Rübig
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Direktivet om produktionssäkerhet är så viktigt för oss därför att det inkluderar ett kärnområde, nämligen de produkter som inte omfattas av CE-märkningen. Här berör jag en öm punkt i detta produktsäkerhetsdirektiv. För konsumenten är det nämligen inte längre uppenbart, när en produkt verkligen är säker. Därför är vårt ändringsförslag 3 mycket viktigt, där det helt enkelt föreskrivs en extern certifiering vid behöriga testanläggningar. Kommissionen bör absolut fundera på om man skall införa granskningsmärkning. Granskningsmärkning som intygar för konsumenten att det handlar om en säker produkt, och granskningsmärkning som eventuellt intygar att det handlar om en produkt som ligger över genomsnittet.
En produkt skulle då anses vara säker, när detta har styrkts av en behörig testanläggning. Det är särskilt viktigt för små och medelstora företag. Ty när vi tänker på försiktighetsprincipen och på förebyggande åtgärder, måste man skapa en sporre så att företagen förklarar sig vara beredda att få sina produkter kontrollerade. Jag tror att just kontrollen genom tredje part, vid en neutral anläggning, skulle vara ett viktigt instrument för att avlasta marknadsövervakningen. Och genom att avlasta marknadsövervakningen och genom förutseende vid kontrollen och certifieringen skulle konsumenten helt klart kunna konstatera var det finns möjlighet att köpa produkter som är garanterat säkra.
Beträffande exportförbudet vill jag säga att det naturligtvis finns många länder där normerna är helt andra än i Europa. Jag tror inte vi skall vara så högfärdiga så att vi betraktar andra länders normer som dåliga, och bara anser att våra egna är bra och giltiga.

Byrne
. (EN) Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, González Álvarez, samt Whitehead och Lange för deras mycket omfattande bidrag till förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om allmän produktsäkerhet. Det ursprungliga direktivet innehåller en formell bestämmelse om omarbetning. Denna omarbetning sammanföll med kommissionens ökade engagemang för att skydda konsumenternas hälsa och säkerhet. Det omarbetade direktivet kommer gradvis att leda till en betydande förbättring när det gäller möjligheten att hantera säkerhetsproblem för produkter som inte hör till livsmedelsområdet.
I rådets gemensamma ståndpunkt tas det hänsyn till de grundläggande punkterna i det ändrade förslaget som antogs av kommissionen mot bakgrund av yttrandet om första behandlingen. 21 av 30 ändringsförslag från första behandlingen har införlivats delvis eller på alla väsentliga punkter i den gemensamma ståndpunkten. Många av de ändringsförslag som lagts fram i González Álvarez rekommendation är en förbättring av texten och kommissionen kan därför godkänna dem.
Låt mig ta upp de ändringsförslag som kommissionen inte kan ställa sig bakom. I ändringsförslag 2 och 9 återinförs för det första texten från kommissionens ursprungliga förslag om ett förbud för export av farliga produkter som avlägsnats från EU-marknaden till följd av ett nödåtgärdsbeslut. I ändringsförslag 13 motiveras detta med att det finns en risk för att sådana produkter som har exporterats åter importeras till gemenskapens marknad. Kompromissen i den gemensamma ståndpunkten skulle göra det möjligt för kommissionen att tillåta undantag från ett fullständigt förbud för exporten av sådana produkter. Kommissionen godkände detta, eftersom många medlemsstater ansåg att det var en nödvändig garanti för att de skulle godkänna själva principen med ett förbud; dessutom är det med kompromissen upp till kommissionen att bestämma huruvida det är motiverat att upphäva förbudet. Risken för att exporterade varor skulle återimporteras kan hållas under kontroll med den vanliga mekanismen för tullar och marknadsövervakning. På det stora hela anser jag att effekten av detta undantag skulle bli mycket begränsad, att undantaget skulle kontrolleras och övervakas mycket noga av själva kommissionen, och givetvis att det endast skulle användas under omständigheter där det var motiverat, klart genomtänkt och tydligt godtagbart, och inte bara för mig, utan för hela kommissionen.
För det andra införs i ändringsförslag 3 ett krav i en artikel på att extern certifiering skall ses som ett bevis på överensstämmelse med direktivet. Kommissionen kan endast godkänna en hänvisning i ett skäl om att en sådan certifiering kan göra det enklare att bevisa en sådan överensstämmelse. För det tredje uppmanas kommissionen i ändringsförslag 11 att lägga fram förslag om tjänstesäkerhet före ett visst datum. Kommissionen undersöker och beaktar faktiskt redan denna fråga, liksom den meddelat i ett uttalande. Skäl 1 skulle innefatta en hänvisning till dessa initiativ, enligt förslaget i ändringsförslag 1.
Slutligen vill man i ändringsförslag 12 begränsa exportförbudet så att det inte skall tillämpas när en produkt tillfälligt har förbjudits på gemenskapens marknad under den period som krävs för att ytterligare undersökningar av säkerheten skall kunna genomföras. Det kan inte vara motiverat att tillåta export av produkter som förbjudits på gemenskapens marknad på grundval av en eventuellt allvarlig risk. Enligt min åsikt måste denna åtgärd skydda konsumenterna utanför Europeiska unionen på samma sätt som den skyddar konsumenterna inom Europeiska unionen, och det slår mig att om ett nödåtgärdspaket vidtas på det här sättet, är det troligt att det är ett nödåtgärdspaket på grund av karaktären hos den fara som det gäller, och mycket ofta tillämpas de mest allvarliga nödåtgärderna för de största farorna.
Om detta är fallet och om min bedömning är korrekt betyder det att det finns ett större behov av att detta förslag om nödåtgärder tillämpas, inte bara för konsumenterna inom Europeiska unionen, utan också för konsumenterna utanför Europeiska unionen. Dessutom framgår det tydligt i denna lagstiftning att bedömningen av huruvida den skall tillämpas på detta sätt eller inte kommer att göras av lämpligt utskott, som kommer att få ansvaret för denna typ av uppgifter, som kommer att ha erfarenhet av denna typ av uppgifter, och som inte kommer att agera förhastat eller på ett sätt som inte fullt ut skulle skydda konsumenternas intressen. Utskottet kommer endast att ingripa när det finns en tydlig och allvarlig fara för konsumenterna. Efter att ha förklarat varför kommissionen inte kan godkänna ändringsförslag 2, 3, 9, 11, 12 och 13, kan jag informera er om att kommissionen, i princip eller i omformulerade versioner, kan godkänna ändringsförslag 1, 4 till 8 och 10, eftersom dessa ändringsförslag utgör en förbättring och ett förtydligande av förslaget.
Sammanfattningsvis vill jag återigen tacka fru González Álvarez för det utmärkta betänkandet som kommissionen kan ge sitt breda stöd, och när det gäller de ändringsförslag som kommissionen inte kan ställa sig bakom är jag övertygad om att ett tillfredsställande slutresultat kan uppnås, såsom noterats och angetts av Whitehead. Jag hoppas att detta kommer att uppnås så snart som möjligt inom nästa skede av regleringsförfarandet.

Talmannen
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0142/2001) av Robert William Sturdy för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) 1254/1999 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött (KOM(2001)0087 - C5-0082/2001 - 2001/0042(CNS)).

Sturdy
. (EN) Herr talman! Det är ett nöje att se kommissionären här. Min åsikt må avvika från den som han uttrycker i sina förslag, men jag vill börja med att säga att vi tycker att kommissionär Fischler är en utmärkt jordbrukskommissionär, även om han nu misslyckats något med detta betänkande. Detta är ingen kritik mot Fischler själv. Det är ett välkänt faktum att vi måste ta itu med de allvarliga problem som nötköttsindustrin står inför, och det var säkerligen vad som gjorde att kommissionen lade fram ett förslag.
Jag vill säga till kommissionären att det finns ett bysantinskt talesätt: den som har mat har många problem, och den som inte har mat har bara ett problem, och det är förstås ett stort problem när det finns för mycket nötkött på marknaden. Detta är precis vad kommissionären försöker ta itu med. Enligt min åsikt som föredragande har han dock misslyckats.
Det är lätt för mig att stå här och kritisera, men vad jag försökte göra i mitt betänkande var att vara konstruktiv och föra situationen framåt - jag förstår att kommissionären inte instämmer i vissa av åtgärderna. När kommissionären talar till oss kanske han kan svara på en fråga: kommer rådets femton medlemsstater att instämma i kommissionens förslag? Jag tror att de kanske inte kommer att göra det. Jag skulle vilja veta huruvida kommissionens åsikt är att de kommer att instämma i kommissionens förslag eller inte.
För det första var den enda sak som röstades ut i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling som jag anser var ett misstag var taket med 90 djur per anläggning. Ett av våra stora problem - och kommissionären har rätt i att vi har ett problem med överproduktion, och vi har utvidgat förslagen till att tillåta en höjning av interventionsgränserna - är att det, genom att man ändrar taket med 90 djur per anläggning, finns en verklig risk att vi stoppar vissa av producenterna när de är i det mest gynnsamma skedet i sin utvecklingsfas. Till de ledamöter som inte är kunniga inom jordbruk vill jag säga att det tar ca tre år att föra ett nötkreatur från födsel till själva marknaden. Det är en mycket lång process. Man kan inte stänga av något sådant över natten och bara säga: vänta litet här nu, de här djuren kan inte få något stöd för vi har plötsligt ändrat åsikt. Om kommissionären inte åtminstone kan ändra detta tak med 90 djur - och vi hoppas att ett av ändringsförslagen kan hjälpa oss; vi undersöker det just nu - så bör han i alla fall undersöka möjligheten att hjälpa de jordbrukare som påverkas av taket med 90 djur, så att de kan anpassa sig, för jordbruk är en långsiktig och inte en kortsiktig process.
Vi har sett följderna av BSE. Detta är återigen varför betänkandet oroar mig en aning. Som kommissionären vet har BSE varit ett stort problem i Förenade kungariket, som har varit typexemplet för BSE-krisen. Vi tog oss igenom den och med ett noggrant uppbyggnadsarbete återtog vi vår marknad. Det var ganska olyckligt att mul- och klövsjukan spelade en roll i förstörandet av just det arbete som hade utförts för att återfå marknaden, med tanke på att mul- och klövsjukan inte har något att göra med livsmedel, liksom den inte innebär några faror för allmänheten.
Jag vill be kommissionären att inte komma med några reflexartade reaktioner, för jag anser att detta är en reflexartad reaktion. För tillfället kan jag inte godkänna de nya ändringsförslag som lagts fram. Jag är mycket oroad över att vi försöker komma bort från de verkliga frågorna här. Som jag sade är det lätt att stå här och kritisera, och jag hoppas att kommissionären antar ändringsförslagen. Frågan vi ställer är huruvida förslagen uppfyller kraven eller inte: jag anser att ett fåtal av kommissionens förslag gör det, men merparten gör det inte. Jag lämnar kommissionären med en sista tanke: om han anser att det är omöjligt att godkänna parlamentets förslag, så kanske han vill att betänkandet skall återförvisas till utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Då skulle vi kunna ta upp det till diskussion igen, för vi har lagt fram några bra förslag, och om det är denna ärade kammares åsikt att betänkandet skall återförvisas, så må det ske.

Hortefeux
Herr talman! Man har alltså vänt sig till budgetutskottet beträffande de ekonomiska konsekvenserna av den brådskande plan som föreslagits av kommissionen för att bemöta oron på nötköttsmarknaden efter BSE-krisen.
Planen offentliggjordes den 13 februari och man kunde därför i den inte ta hänsyn till den kris som orsakades av uppkomsten av mul- och klövsjukan, där två sjukdomshärdar upptäcktes i Förenade kungariket i februari. I detta sammanhang förefaller det mig lämpligt att betona för kammaren att de nuvarande härdarna redan motsvarar en möjlig kostnad på över 170 miljoner euro och att kommissionen den 8 maj, med rätta, föreslog att en reserv om 1 miljard euro skulle inrättas.
Denna nya kris som drabbar de europeiska uppfödarna har därför tre stora återverkningar: en direkt kostnad för gemenskapsbudgeten, som alltså ännu inte fastställts men som regelbundet ökar, en negativ inverkan på exporten för konsumtion av nötkött och slutligen en inverkan på programmen för destruktion av djur och därmed kostnaden för slakt.
Utöver kommissionens förslag måste man alltså vara väl medveten om att vi står inför ett stort problem. Alla ekonomiska bedömningar, av konsumtion och export av nötkött, är osäkra eftersom de inte tar hänsyn till konsekvenserna av den nyligen uppkomna mul- och klövsjukeepidemin.
Det förefaller mig därför tyvärr som om konsumtionen kommer att notera en större minskning under 2001 än de 10,8 procent som kommissionen räknat med. Det är dessutom föga troligt att exporten under 2001 når upp till de 60 procent av den gräns som fastställts av GATT.
Det är därför inte omöjligt att de ekonomiska behoven överskrider kommissionens prognos. Var och en har förstått att den bristande ekonomiska precisionen i normala fall skulle ha räckt för att motivera detta förkastande, men med tanke på den akuta situationen har budgetutskottet beslutat att stödja kommissionens förslag och önskat att parlamentet antar ändringsförslag, såsom budgetutskottet och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling gjort, tack vare det utmärkta arbete som utförts av Robert Sturdy, genom att kräva samråd med budgetutskottet i förväg om att de uppkomna kostnaderna skulle ses över.

Goepel
Herr talman, herr kommissionär! Att begränsa de stödberättigande tjurarna till nittio djur per jordbruksföretag, en punkt i ert sjupunktsprogram, är inte någon lämplig lösning för att anpassa nötköttsproduktionen i Europeiska unionen till efterfrågan. Det är oomtvistligt att boskapsuppfödningen på grund av konsumtionsminskningen i fråga om nötkött inte kan fortsätta som vanligt. Men detta, herr kommissionär, får inte ensidigt belasta enskilda regioner.
Ty om vi på nytt vill tala om stödrättigheter kan detta inte - som föreslagits av kommissionen - ske genom en absolut begränsning, utan man måste finna en lösning som man kan begära av jordbruken. Sturdy har redan påpekat detta. Denna lösning kan man bara finna i samband med befintlig betesmark eller, vilket möjligen vore ännu bättre, kopplat till den arbetstid som används, alltså antalet anställda som motsvarar normen - jag vill betona anställda som motsvarar normen.
För övrigt hade vi denna diskussion - som ni kan erinra er - redan vid behandlingen av Agenda 2000 när det gällde organisationen av marknaden för nötkött. Men när ni, kommissionär Fischler, i ett svarsbrev till ordföranden i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling skrev - jag citerar ordagrant: "Det fanns bara en avvikelse från 90-bestämmelserna när det gällde tjurar i de nya delstaterna i Förbundsrepubliken Tyskland, och bortfallet torde nu också där leda till en strukturomvandling" - då misstolkar ni det faktum att enbart i dessa regioner antalet sysselsatta inom jordbruket under de senaste tio åren har gått tillbaka från 800 000 till dagens siffra 115 000". Det, kära kommission, är en tillräcklig strukturomvandling! Eller vill ni, sarkastiskt påpekat, kanske slutligen rent av lösa problematiken med nötkött i EU på bekostnad av dessa nya delstater i Östtyskland, varigenom dessa företag oundvikligen måste stängas? Varför kan man egentligen inte tänka sig någon starkare begränsning av stödet som relaterar sig till djurtäthetsfaktorn räknat på grovfoderarealen? Ni har räknat med en sänkning från 2,0 till 1,8. Men jag skulle vilja ha något annat, varigenom även begränsningen av stödet till 90 djur skulle bli överflödig.
Föreställ er att man skulle överlåta det till jordbrukarens fria bedömning, hur mycket han vill minska sin besättning av nötboskap till ett maximalt bidragsberättigat tröskelvärde per hektar grovfoderareal. För detta måste man dock garantera denna jordbrukare ytterligare en kompensationsbetalning som motsvarar sänkningen. Det kunde man, analogt med vad som gäller frukt och grönsaker, kalla för träda i fråga om nötkött. Ty även här betalar vi bidrag för icke-produktion, och detta i avsevärd omfattning. Om vi på så sätt skulle kunna åstadkomma en minskning av nötköttssektorn, borde vi också belöna de företag som minskar sin djurbesättning på sådant naturligt sätt, i stället för att producera överskott, som man sedan inte skulle få någon avsättning för, utan eventuellt rent av måste behandla som avfall.
Herr kommissionär, kanske skulle ni kunna vänja er vid denna tanke. Det måste ju inte ske genast!

Rodríguez Ramos
Herr talman! Som det redan har sagts, måste kommissionens förslag till ändring av förordning (EG) nr 1254/1999 som kommissionen lade fram för oss den 13 februari 2001, vilket är ett paket med sju åtgärder för att övervinna de problem som BSE-krisen har medfört för på marknaden för nötkött, granskas noga av vår grupp.
För det första, gemenskapens marknad för nötkött väntar på åtgärder för att komma till rätta med krisen i sektorn. Endast två åtgärder i detta paket verkar kunna lösa krisen, eftersom kommissionen även har budgetproblem när det gäller den här frågan. Den enda åtgärd som verkar vara en krisåtgärd är att det övre taket för interventionsköp, som uppgår till 350 000 ton nötkött per år för hela året, höjs i syfte att undvika att det kostsamma "skyddsnätet" måste utnyttjas. Samtidigt som en höjning av taket vid interventionsköp, liksom den åtgärd - som redan har godkänts efter omröstning i förvaltningskommittén för nötkött den 16 mars i år - om att inrätta en "särskild uppköpsordning" som går ut på att medlemsstaterna kan välja om de vill köpa in och lagra kött från nötkreatur som är över 30 månader gamla till dess att det kan saluföras på marknaden.
Jag vill även passa på att säga, herr kommissionär, att denna åtgärd inte tjänar mycket till för att förbättra konsumenternas förtroende och lösa marknadens problem, eftersom vi lagrar kött som borde ha släppts ut tidigare på marknaden, vilket naturligtvis leder till en ökad obalans på nötköttsmarknaden.
De andra fem åtgärderna riktas verkligen mot sektorn, men de är inte brådskande och kan träda i kraft och ha verkan på kort och medellång sikt. Dessa åtgärder borde sannerligen ha föreslagits i lugn och ro, vilket krävs för alla reformer i sektorer som påverkas av en sådan här djup kris.
Jag ställer mig emellertid mycket kritisk till två av dessa åtgärder. Den ena är avskaffandet av systemet med individuella bidragsrättigheter för nötkreatur av hankön. Enligt min åsikt är denna åtgärd inte alls lyckad. Den kommer inte att öka öppenheten och förenkla den gemensamma jordbrukspolitiken och kommer inte heller att bidra till den framtida reformen av denna sektor. Den andra är den produktionsbegränsning som man vill genomföra genom att minska bidragsrättigheterna för nötkreatur av honkön.
Herr kommissionär, enligt detta förslag måste mellan 20 procent och 40 procent av de kor för vilka bidragsanspråk framställs vara kvigor för att en producent skall vara berättigad till am- och dikobidraget. Tillåt mig att säga er att vad som föreslås är att mängden tillgängligt kött minskas; men vad som händer är att kvalitetskött som kommer från hjordar med am- och dikor, vilka föds upp under mycket strikta metoder inte kan utnyttjas. Därför är denna åtgärd felriktad och den innehåller tydliga motsägelser gentemot det så många gånger upprepade målet att främja ett extensivt jordbruk genom den gemensamma jordbrukspolitiken.

Busk
Herr talman! Jag vill gärna tacka kommissionären, men först och främst vill jag säga tack till föredragaren, Robert Studdy, för ett utmärkt betänkande, som jag i mångt och mycket kan stödja. Det är naturligtvis nödvändigt att företa vissa ingrepp för att motverka de problem som råder inom nötköttssektorn, men jag vill gärna understryka att konsumenternas misstro ju inte har något att göra med om det handlar om kött från intensiv produktion eller från extensiv produktion.
Jag vill gärna understryka att ett återinförande av taket på 90 djur kommer att få mycket allvarliga följder för speciellt vissa länder. Det kommer att medföra mer byråkrati, och det ger inte några som helst lättnader för att öka förbrukningen av nötkött, som vi ju behöver just nu. Vad gäller inköpsbestämmelsen vill jag gärna säga att det ju inte är ett mål i sig självt att köpa in kött för att antingen frysa ned det eller senare förstöra det. Därför har vi föreslagit att vi donerar det friska, testade nötköttet till områden som behöver katastrofhjälp. Det kan vi mycket enkelt göra för de omkostnader som hör samman med interventionsinköp.
Så vill jag gärna rikta uppmärksamheten på att förslaget om att strama åt foderarealkravet, dvs. att gå ned från 2 till 1,8 djurenheter per hektar, inte heller kommer att ge önskad effekt. Vi instämmer däremot i att interventionstaket skall avskaffas för år 2001 och 2002. Men med dessa få, men - hoppas jag, herr kommissionär - tydliga kommentarer, vill vi gärna stödja ert förslag, men samtidigt också uppmärksamma er på att vi med de nya beslut som vi fattar inte bör bidra till att upprätthålla den konkurrenssnedvridning som ju i dag förekommer mellan vissa av medlemsstaterna.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman! Herr kommissionär, i er krisplan rörande efterfrågan inom nötköttsområdet har ju redan några punkter klarats av. Slaktprogrammet genomfördes genom förvaltningen. Klövern har vi behandlat här i det brådskande förfarandet. Alltså koncentrerar vi oss nu på det som återstår att diskutera.
Jag vill i huvudsak ta upp gränsvärdet om 90 djur. Man bör klargöra att detta gränsvärde ju fortsätter att gälla i Europa, men inte är obligatoriskt. Det var syndafallet i Berlin. Det hade varit bättre att man i parlamentet hade lyssnat till oss, när vi ju på sin tid föreslog att det i fråga om en gradering av stödet skulle finnas en ytterligare möjlighet att tillgodoräkna sig arbete. Detta har nu åter tagits upp. Även talarna från de andra grupperna har klargjort det. Jag hoppas att kommissionen tar över detta förslag, så att vi kan ge de företag, som arbetar med större antal djur, en möjlighet att åtminstone modifiera detta gränsvärde om 90 djur. Därigenom skulle också företag som arbetar med artanpassad djurhållning i större företag och lägger ned extra arbete få möjlighet att kalkylera sina kostnader. Jag tror att vi då skulle ha mildrat dessa gränser och funnit en förnuftig social faktor. Jag hoppas att kammaren i morgon också kommer att rösta på så vis!

Fiebiger
Herr talman! I Agenda 2000 fastslogs grunduppgifterna för jordbruks-, struktur- och finanspolitiken i EU för perioden 2000-2006. Syftet var att skilja den från marknadsinkomstpolitiken i produktområdena, detta skulle förvisso göras med förtecken av en strukturomvandling som förlöpt någorlunda okomplicerat, för att hålla förlusten av inkomster och arbetstillfällen inom de nödvändiga gränserna.
Efter att mul- och klövsjukan och BSE bröt ut har nötköttsmarknaderna brutit samman, och detta utan utsikter till en snabb stabilisering. Jordbrukarna räknar nu med att de extra medlen ställs till förfogande och inte sipprar bort under de långa byråkratiska vägarna. De första veckornas löften om särskilda uppköpsregler måste först uppfyllas. Att blanda ihop detta med en på lång sikt förändrad organisation av marknaden för nötkött leder till en skärpning av det ekonomiska läget för nötköttsproducenterna.
I föreliggande förslag till ändring av organisationen av marknaden för nötkött har kommissionens önskemål att minska på överskottet av utbud huvudsakligen uppfyllts. Vissa förslag har dock ingenting alls att göra med följderna av BSE och mul- och klövsjuka. Produkternas kvalitet har inte något absolut samband med företagens storlek eller företagsformen. För närvarande inbjuder utvecklingen på marknaden inte till investeringar i nötköttsproduktion. Därför är varje övre gräns man anger som förutsättning för erhållande av bidrag samtidigt en orättfärdig kostnadshöjning för investeringar som redan gjorts. Jordbrukarna räknar med dessa intäkter, den övre gränsen om 90 djur kommer säkert inte att kunna genomföras.

Berlato
Herr talman! Vi har flera gånger sagt att det bästa sättet för att åter lyfta upp den zootekniska sektorn i Europa är att återställa förtroendet bland konsumenterna och operatörerna. För att uppnå det målet är det framför allt nödvändigt att institutionerna ger en korrekt information och att man använder lämpliga termer när man ger allmänheten information om BSE. Att tala om smitta, galna ko-viruset eller infekterat kött bidrar inte till att öka konsumenternas vilja att använda nötkött. Det är vare sig ett virus eller en bakterie som orsakar BSE, och därför är det viktigt att förhindra att användningen av olämpliga termer leder till fobier eller psykoser bland konsumenterna. Dessa mina påpekanden i diskussionen syftar till att garantera en komplett och korrekt information till konsumenterna, utan att skapa onödig panik. Att garantera en korrekt information är det effektivaste sättet att få konsumenterna att börja köpa nötkött och detta är mycket viktigare än något ekonomiskt stöd från Europeiska unionen och alla former av bidrag till uppfödarna.

Van Dam
Herr talman, herr kommissionär! De europeiska uppfödarna av nötboskap är de som får ta de största smällarna. Den stora minskningen av nötköttskonsumtionen till följd av BSE-krisen har satt stor press på priserna och konsumtionen och exporten har sedan minskat ytterligare på grund av mul- och klövsjukan. Det är tydligt att sektorn behöver hjälp. Den nödplan som kommissionen lägger fram visar sig dock vara en plan som först på lång sikt begränsar nötköttsproduktionen. En förändring av den gemensamma organisationen av marknaden för att få effekt på lång sikt kallar vi en reform, inte en nödplan, herr kommissionär!
Föredraganden Sturdy har som tur är tagit upp ett antal ändringsförslag i sitt betänkande som kan fungera som nödplan, nämligen genom att uppmana boskapsuppfödare att slakta tjurar och kalvar. Åtgärden att begränsa djurbidragen per nötkreatursuppfödare till högst 90 djur, om djurtäthetsfaktorn sänks från 2 till 1,8 djurenheter per hektar, kommer på sikt att minska produktionen. Det är dock så att boskapsuppfödarna på det sättet drabbas ekonomiskt, inte bara genom de nuvarande kriserna utan även genom kommissionen.
Därför stöder jag de ändringsförslag i vilka förslås att bidraget för djur höjs lika mycket som sänkningen av djurtäthetsfaktorn, så att lantbrukarna verkligen fråntas den ekonomiska stimulansen att producera mer.
Ett avskaffande av den maximala slaktvikten för intervention, en köpordning som medlemsstaterna också betalar för, ger kommissionen möjlighet att påverka marknadspriserna så mycket som möjligt. Det håller den dyra skyddsnätsprincip som till 100 procent betalades ur EU-budgeten på avstånd ett tag.
I motsats till kollega Sturdy yrkar jag för att det uppköpta köttet inte förintas utan förvaras. Jag vill påminna parlamentet om den resolution om mul- och klövsjukan som antogs i april och i vilken det yrkas för att inte förinta friska djur.
Jordbruk har allt att göra med det som Gud har skapat åt oss. Det överstiger de ekonomiska intressena och har allt att göra med etik och ett ansvarsfullt förvaltarskap.

Cunha
Europeiska kommissionens förslag syftar till att kompensera nötköttsproducenterna för de stora obalanser på marknaden som de har råkat ut för de senaste månaderna på grund av de successiva kriser som har drabbat branschen. Jag förstår skälen till förslaget och särskilt vid denna tidpunkt, men jag tycker det är högst otillräckligt, och jag vill framhålla följande punkter: för det första anser jag det oacceptabelt att man, om än tillfälligt, minskar på det speciella bidraget till nötkreatur av hankön, och därmed straffar sådana medlemsstater som min, vilka fortsätter att importera köttvätskor, i syfte att minska produktionen, för det andra går det inte att förstå skapandet av ett specialsystem för interventionsuppköp för kött från djur som är äldre än 30 månader, varken för konsumentförtroendets skull, eller kostnadernas, eftersom det säkert ännu inte kommer att finnas möjligheter att om några månader ta hand om det kött som har lagrats. Det vore klokare att köpa upp dessa djur och destruera köttet. För det tredje är det meningsfullt att gynna en extensiv produktion, men detta måste åtföljas av ett särskilt bidragstillägg för småjordbruken som inte med sina små markägor kommer i åtnjutande av dessa stimulanser. Än en gång insisterar man på att tillämpa samma recept för alla, som om alla jordbruk hade samma anpassnings- och överlevnadsmöjligheter. Slutligen, när det gäller tillstånd till att använda jord som ligger i träda till foder, som när det gäller ekologiska producenter, vilket behandlas i betänkandet av vår kollega Auroi, kan detta bara bli symboliskt, och vid en tidpunkt när producenterna möter ökade priser på djurfodret. Av vilka skäl får inte jordbrukarna använda den jord som ligger i träda till proteinproduktion?

Garot
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Också jag skulle först av allt vilja välkomna vår kollega Sturdys arbete i denna fråga om ändringar i den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött, till följd av BSE-krisen.
Vi står inför flera problem. Det handlar både om att återupprätta balansen på marknaden, stödja jordbrukarnas inkomster och återupprätta konsumenternas förtroende.
När det gäller att återupprätta balansen mellan utbud och efterfrågan skulle jag till att börja med vilja påpeka en intressant sak, nämligen att ingen - vare sig kommissionen, föredraganden eller utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling - här förespråkar att man skall lösa detta enbart med hjälp av effekterna med den fria marknaden. Jag vill hoppas att det krav, som ställs på oss i dag, att utnyttja regleringen av utbudet, också kommer att finnas i våra tankar när vi går mot en ny och mer global reform av den gemensamma jordbrukspolitiken.
För att återkomma till den fråga som sysselsätter oss nu, och inför behovet av att minska produktionen, skulle jag vilja betona hur grundläggande det är att eftersträva balans i fördelningen av de ansträngningar som krävs mellan dels uppfödning av köttraser och mjölkkor, dels uppfödning av industriell typ och de som använder bete. Det skulle faktiskt vara paradoxalt om det är den traditionella uppfödningen av am- och dikor som i första hand åstadkommer kostnader för nya anpassningar av denna gemensamma organisation av marknaden, när det visar sig nödvändigt att producera kvalitet genom att främja användning av gräs.
Jag förespråkar därför, och instämmer därmed i kommissionens synvinkel, att man skall återgå till taket med 90 djur när det gäller tilldelning av PSBN. Jag är medveten om att de stater som gjort undantag från denna begränsning inom ramen för Agenda 2000 kan få problem. Men eftersom ändringförslag 12 i artikel 1 innehåller möjligheten att hänvisa till sysselsättningsfaktorn förefaller mig åtgärden vara rättvis.
På samma sätt anser jag att de uppfödare som redan straffats genom sänkta marknadspriser inte skall straffas ytterligare genom att det offentliga stödet sänks som är knutet till minskningen av antalet kor/ha. Och jag skulle också vilja fästa kommissionens och rådets uppmärksamhet på denna punkt så att premienivån förblir densamma per hektar foderareal.
För övrigt vill jag också självfallet visa på mitt stöd för att under 2001-2002 inte tillämpa taket för ingripande vid 350 000 ton per år och jag stöder även de åtgärder som förespråkas av föredraganden när det gäller att främja nötköttet.

Wyn
Herr talman! Planen med sju punkter föreslogs, som vi alla vet, som svar på en allvarlig oro om konsumenternas sjunkande förtroende för nötkött och det därav följande trycket på interventionstaket. Vi förstår att denna oro har avtagit något under de senaste veckorna och att konsumtionsutsikterna nu har förbättrats avsevärt.
Om kommissionen fortfarande anser att ett nödåtgärdspaket bör införas för att hindra ett alltför stort utbud inom nötköttssektorn, så torde dessa förändringar inte sätta den långsiktiga framtiden för den kvalitativa gräsätande nötkreaturssektorn på spel. Av denna anledning kommer vi att invända mot alla ändringar av de befintliga reglerna för am- och dikobidrag och särskilda nötköttsbidrag. Enligt vår åsikt borde uppmärksamheten i stället riktas mot avlägsnandet av överskottskalvar från systemet.
Samtidigt som vi respekterar syftet med Agenda 2000 skulle vi därför vilja ha en förnyad motivering från kommissionen för behovet av så radikala förslag, och vi vill uppmana till en ny bedömning av dessa åtgärder.

Patakis
Herr talman! Rådets förslag till förordning och parlamentets betänkande begränsar sig helt till rent förvaltningsmässiga aspekter av problemet med BSE och föreskriver inte något egentligt förfarande för att klarlägga och ta itu med orsakerna bakom detta. De multinationella företagens roll förtigs alltså helt vilka för att maximera sina vinster är likgiltiga för de följder som de framkallar med sina metoder för djuruppfödning vilka inte kan godtas och det enda som intresserar dem är att neutralisera krisen och de oundvikliga svängningarna på nötköttsmarknaden.
Med de åtgärder som föreslås för en allmän sänkning av tillväxten inom djuruppfödningen likställs samtidigt Europeiska unionens handlande med vissa medlemsstaters på ett sätt som inte kan godtas. Förhållningssättet visavi produktionen i länderna med en utvecklad kreatursuppfödning är alltså samma som när det gäller sådana länder som Grekland, där man både är självförsörjande i liten utsträckning och där det är mindre troligt att produktionssystemet har gynnat uppkomsten av denna sjukdom.
Om Europeiska unionen verkligen ville ta itu med problemet, så skulle man ha ett annat sätt att se på produktionen i länder som Grekland och man skulle avskaffa alla kvoter för kommande kostnader och täcka dem med en minskning av stödet till köttproduktionen i de länder som bär ansvaret för uppkomsten av dessa problem när det gäller livsmedelshygien.
Förbudet mot användning av kött- och benmjöl bör göras definitivt och åtgärder bör vidtas för en ändring av pris- och stödsystemet med inriktning på att uppmuntra odling av foderväxter som kan ersätta kött- och benmjöl.

Hyland
Herr talman! Jag gratulerar herr Sturdy till hans arbete. Reformen av Europas nötköttssystem är nödvändigt för balansen på marknaden och för återupprättandet av konsumenternas förtroende. Den måste emellertid göras på ett sätt som skyddar familjejordbrukets intressen till skillnad från den intensiva produktionen. Rimliga marginaler för jordbrukare måste vara kärnan i alla omstruktureringsförslag. Utan jordbrukare kommer vi inte att ha någon nötköttssektor. Redan nu lämnar många jordbrukare sektorn. Det är riktigt att planera framtiden för Europas nötköttssektor utifrån bredd och spårbarhet. Vad gäller avregleringen av handeln undrar jag vilka åtgärder som kommer att vidtas för att skydda de europeiska producenterna från orättvis konkurrens från import från tredje land där samma regler inte är tillämpliga.
Jag har starka förbehåll när de gäller individualiseringen av bidrag till handjur av nötkreatur. Det är komplicerat och administrativt besvärligt. När det gäller kontrollen av utbudet är det också fel att rikta in sig på am- och dikobeståndet, som utgör grunden till produktionen av kvalitetsnötkött. Förslaget att inrätta en nationell uppköpsordning bör enligt min åsikt ses över igen. I det nuvarande läget kommer lagringen av nötkött för försäljning vid ett senare tillfälle inte att bidra till att minska volymen, och det kommer att göra litet för konsumentförtroendet.
Slutligen vore det - som Sturdy redan sagt - felaktigt att dra panikartade slutsatser om den långsiktiga hållbarheten inom Europas nötköttssektor under denna mycket nedslående period som följt på kriserna med BSE och mul- och klövsjukan.

Fiori
Herr talman, herr kommissionär! Vi har behandlat nötkött och krissituationen i den sektorn många gånger under de senaste månaderna. Det är viktigt att våra institutioner arbetar på att bygga upp en europeisk produktionsmodell, en modell som naturligtvis samtidigt måste inrymma många olika nationella lösningar som, för vissa delar av Europa, omfattar olika produktionsegenskaper.
Låt mig som hastigast kommentera ett par saker i Sturdys betänkande. För det första anser vi det vara absolut nödvändigt att mildra de effekter som skulle kunna uppkomma på grund av att medlemsstaterna fått en möjlighet att ändra eller göra undantag från gränsen på nittio djur per gård. Denna produktionsökning är i själva verket inte särskilt betydelsefull, medan undantaget verkar vara av avgörande betydelse i vissa produktionssammanhang och inte i sig utgör en faktor som intensifierar produktionen. På samma sätt verkar tanken att införa individuella rättigheter inom ramen för de särskilda bidragen inte ta hänsyn till de normala produktionsförhållanden som råder inom större delen av gemenskapen och som utmärks av förekomsten av specialiserade gårdar som inte hanterar hela uppfödningscykeln utan bara slutfasen.
För det andra: även när det gäller det absoluta förbudet mot ben- och köttmjöl och kravet på att enbart använda vegetabiliska proteiner, så är det nödvändigt att få en genomträngande diskussion om Blair House-avtalet och att revidera det i ljuset av den europeiska produktionens behov.
Slutligen anser vi att det sektorövergripande stödet och åtgärderna för att utnyttja och marknadsföra nya produkter är extremt viktiga. Det borde vara lika viktigt att försöka skapa dessa stödformer inte bara på nationell nivå, utan framför allt på gemenskapsnivå, för det är bara på europeisk nivå vi kan uppfylla konsumenternas krav och behov.

Auroi
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Betänkandet från vår kollega Sturdy är, det har vi redan sagt, en del av det dramatiska sammanhanget för såväl jordbrukare som konsumenter, det bör man komma ihåg, liksom BSE-krisen och de medel som tagits fram för att utrota den.
Herr kommissionär! En av de sju åtgärder ni föreslog för några månader sedan föreslår man i dag genomföras. Tillsammans med nyodling av trädor för proteinväxter går detta i rätt riktning även om det enligt vår uppfattning, De grönas, fortfarande är blygsamt.
Sturdy har försökt att flytta kommissionens ståndpunkt till förmån för jordbrukarna längre fram, genom att behandla andra aspekter av produktionen av nötkreatur. Han har emellertid inte tänkt på ett allvarligt problem, nämligen bedrägerier när det gäller BSE-krisen. Och, herr kommissionär, jag antar att ni precis som jag har sett att den senaste mycket dokumenterade rapporten från det franska livsmedelsverket är katastrofal på den punkten. Den visar att fallen med s.k. naiva djur och särskilt supernaiva som drabbas av BSE beror på detta bedrägeri med att använda kött- och benmjöl i djurfodret. Vi måste därför snarast vidta åtgärder som gör det möjligt att förstärka kontroll- och sanktionsverktygen. Konsumenternas hälsa är beroende av det, liksom deras förtroende.
Den andra punkt jag skulle vilja fästa allas er uppmärksamhet på är att de åtgärder som föreslås av kommissionen går i riktning mot lite mer extensivt jordbruk, samtidigt som man rensar upp en överfull marknad, men det särskilda bidraget för att minska antalet stora nötkreatur per hektar riskerar att bli ineffektiv om den inte åtföljs av ett tak när det gäller ytan. De som strävar efter att förbättra eller öka produktiviteten kan försöka att få detta bidrag, som inte är till för dem, genom att öka ytan, som i deras fall redan är mycket stor. Vi måste därför i den här frågan verkligen främja de små känsliga jordbruken som hotas av de senaste livsmedelskriserna, och jag hoppas att det är vad ni snart kommer att göra.

Alavanos
Herr talman! Jag har en fråga att ställa till kommissionär Fischler. Då kommissionär Fischler, liksom vi andra, går till de sälla jaktmarkerna - jag hoppas att det skall dröja länge än - och han träffar den helige Fransiscus av Assisi som frågar: "Herr kommissionär, varför sådant slaktande till ingen nytta? Varför skapa sådana reservlager med djur som aldrig skall komma ut på marknaden?" Vad skall han svara?
Jag säger detta för att uttrycka var vi befinner oss. Vi befinner oss i en tid av kris. Naturligtvis bör det ges skadestånd till och med åt företag som är ansvariga för krisen så att de inte helt går under. Men samtidigt bör vi göra oss av med den föråldrade företeelse som den industriella och intensiva djuruppfödningen är.
Av den anledningen anser jag att kommissionens åtgärder bör, samtidigt som de inriktas på att bemästra krisen, leda bort från denna modell. Åtgärderna bör också vara olika för länder som är ansvariga för krisen, i vilka BSE har utvecklats, och länder som skyddade sig själva och skyddade Europeiska unionen, för länder som importerar och länder som exporterar i övermått och har ödelagt budgeten, liksom för små och stora företag så att vi kan komma fram till en modell med små ekologiska företag för kreatursuppfödning.

Keppelhoff-Wiechert
Herr talman, herr kommissionär! Jag tror att BSE och mul- och klövsjukan för närvarande - tack och lov - av goda skäl i någon mån har försvunnit från förstasidorna. Jag tror att detta helt enkelt är det bästa bidraget till att återvinna konsumenternas förtroende.
Kommissionär Fischler, jag vill gärna vädja till er att ändå ta upp ändringsförslagen i Sturdys betänkande, eftersom en återförvisning efter omröstningen enligt min åsikt bara leder till förseningar. Det skulle jag inte kunna förklara för mina jordbrukare, inte heller för konsumenterna eller väljarna. Vad kräver vi då i huvudsak? Vi ber till att börja med om att man inte ändrar spelreglerna mitt i spelet. I Berlin slogs spelreglerna fast. Vi kräver att man återinför gränsvärdet om nittio djur. Jag tror att vi från alla olika regioner för närvarande verkligen måste insistera på det. Inte heller planerna att minska djurtäthetsfaktorn från och med den 1 januari 2002 till 1,8 djurenheter per hektar - det måste jag säga helt öppet - kan jag förklara för jordbrukarna i min region.
Ytterligare en lärdom som vi måste dra: Man hänvisar hela tiden till alternativ produktion. Jag anser att ekologiska jordbruk är bra, men de är inte något universalmedel, eftersom vi redan nu kan konstatera att det finns begränsad köpkraft, begränsade marknader. Jag anser att ändringsförslagen - jag vill inte upprepa dem alla, tiden räcker helt enkelt inte till - enligt min åsikt och kanske också enligt er åsikt skulle kunna antas ordagrant.
Och sist men inte minst: Vi bör inom hela området helt enkelt säga att vi måste producera säkerhet, säkerhet kan man inte kontrollera. Bara på så vis kommer vi att finna vägen tillbaka till stabiliteten på nötköttsmarknaden.

Parish
Jag skulle vilja gratulera Robert Sturdy till att han här lagt fram ett betänkande med sunt förnuft. Jag vill också uppmana kommissionen att godkänna rekommendationerna. Annars bör betänkandet återförvisas till utskottet, eftersom nyckeln till europeisk nötköttsproduktion är kvalitet, och det är vad vi kan sälja till konsumenten. Jag tror att vi måste sålla bort de svaga kalvar som föds, så att vi på lång sikt kan producera nötkött med kvalitet. Att angripa am- och dikor och deras antal är precis fel väg att gå, eftersom de är kvalitativa, gräsuppfödda nötkreatur som konsumenterna har stort förtroende för.
Vi måste inta en mycket mer positiv inställning till att sälja nötkött igen. Jag tycker att Förenade kungariket har visat detta. Vi har nu återgått till en konsumtion som ligger över 1996 års nivå, och därför måste vi gå framåt. Taket med 90 djur är felaktigt, och att införa krav på en individualisering skulle leda till en byråkratisk mardröm. Vi måste verkligen gå framåt. Destruering är också en nyckel. Om vi skall ha en uppköpsordning för boskap över 30 månader, så för Guds skull destruera dem, och för inte in dem på marknaden vid ett senare tillfälle, för det handlar om nötkött med lägre kvalitet, och om man inte är tillräckligt försiktig skulle detta faktiskt kunna förstöra marknadens framtida återhämtning.
Busk tog upp en intressant fråga. Om denna boskap över 30 månader testas och man finner att de inte har BSE, varför kan de då inte användas som hjälp i framtiden? Varför skall vi då destruera dem? Vad vi inte kan göra är att föra in dem på den europeiska marknaden. Så jag tror att den långsiktiga lösningen är att anta Robert Sturdys betänkande. Låt oss gå ut och sälja högkvalitativt europeiskt nötkött till konsumenterna.

Ebner
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Jag har särskilt uppmärksammat en punkt, som vissa kolleger i någon mån har kritiserat, nämligen införandet av bestämmelserna om 90 djur.
Jag anser att det är mycket positivt att dessa bestämmelser införs, och detta av två skäl: För det första eftersom vi därigenom frigör medel och om möjligt kan överföra dem till mindre företag och familjeföretag; för det andra och framför allt också därför att det motsvarar en bestämd jämlikhetsprincip.
Vi har inom näringslivet bestämmelser om stöd till företag med upp till 50 medarbetare, företag med upp till 250 medarbetare, och företag med över 250 medarbetare. Jag kan inte inse varför storföretagen inom jordbruket skall utgöra ett undantag. Det förefaller mig som om vi bara kan bedriva en framtidsorienterad politik om vi ordentligt stöder de små företagen och familjeföretagen, samt stöder skyddsverksamheten, bearbetningen av marken också i form av en miljöskyddsprestation - framför allt i ömtåliga ekologiska områden - och inte lämnar en avsevärd del av vår finansiering till storföretag.
Jag anser att det på sikt inte längre kan försvaras och inte heller accepteras av befolkningen att vi har företag med tusentals djur, som tar åt sig den största delen av detta stöd. Därför hoppas jag att kommissionens förslag kommer att antas. Jag vet att jag avviker från idéerna inom gruppen och inom utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, men jag hoppas trots detta att vi kan bibehålla bestämmelserna om 90 djur, vilket motsvarar kommissionens förslag.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Först en god nyhet: Nötköttsmarknaden har börjat repa sig. Enligt de uppskattningar vi fått från medlemsstaterna uppgår tillbakagången i konsumtionen fortfarande till cirka 10 procent. Även vissa tredje länder har delvis åter upphävt sina importförbud.
Dessa positiva signaler får dock inte dölja att även 10 procent konsumtionsminskning utgör en enorm utmaning, och att det dessutom fortfarande finns en avsevärd kö med slaktdjur på grund av de lägre slaktsiffrorna. Vidare måste man komma till rätta med de köttmängder som redan lagrats och som skall lagras. För att inte nämna de skador som uppstått på jordbrukarnas inkomster. Vi måste därför fortfarande anstränga oss och göra allt för att åter hitta tillbaka till en marknadsjämvikt inom boskapsuppfödningen. Vi kan inte heller avstå från genomgripande åtgärder, så som föreslagits av kommissionen.
Men det bör påpekas än en gång att det i föreliggande förslag handlar om att bemästra en kris, och att det inte är fråga om en jordbruksreform som tas ut i förväg. Genom de omedelbara åtgärder som kommissionen vidtagit har under de första fyra månaderna i år redan mer än 400 000 ton nötkött tagits bort från marknaden. Något mer än hälften av dessa har lagrats. Nu handlar det om fortsatta åtgärder för de kommande åren.
Jag vill här framför allt tacka er, föredragande Sturdy, för ert utmärkta arbete, som ni dessutom tvingades utföra under största tidspress. Ni sade "I tried to be constructive." I would say, you were constructive! Ändringsförslagen innehåller flera uppgifter, som jag helt och fullt instämmer i. Hit hör det i ändringsförslag 5 formulerade konstaterandet att våra uppköp kan tillföras livsmedelshjälpen, och kravet i ändringsförslag 9 att det tak som fastslogs i Berlin inte får överskridas. Då vi redan tagit hänsyn till optionen med livsmedelshjälp, och den övre gränsen från Berlin utgör en conditio sine qua non, är det dock inte nödvändigt att ta upp dessa punkter i skälen i förslaget till förordning.
Jag beklagar att ni, som ändringsförslag 1, 2 och 10 visar, lika lite godtar mitt förslag att införa individuella övre gränser för det särskilda bidraget som förslaget att sänka det totala beloppet för dessa bidrag. Men jag noterar med stort intresse ändringsförslag 12, nämligen det förslag som formuleras där för företag med mer än 90 djur, att tillåta bidragsutbetalningar till ett belopp av upp till 50 procent av lönekostnaderna. Det tekniska genomförandet av detta förslag skulle visserligen bli mycket komplicerat, men jag kommer trots detta att hålla det i minnet, och i rådet arbeta för en avvikelse från maximiantalet om 90 djur, dock på villkor att man därigenom tar hänsyn till miljö- och sysselsättningsaspekter. Även idén i ändringsförslag 11 kan jag samtycka till.
Där föreslås att man tillfälligt skall garantera det andra särskilda bidraget för nötkreatur också för djur, för vilka redan ett tjurbidrag betalats, under förutsättning att det totala beloppet av de bidrag som betalas för dessa djur inte överstiger det belopp som i normala fall totalt betalas för en stut.
Jag ser mig dock inte i stånd att godkänna ändringsförslag 3, 13 och 17, som går ut på att man som kompensation för sänkningen av djurtäthetsfaktorn höjer bidragen. En sådan åtgärd skulle motverka det eftersträvade målet med en produktionsminskning, eftersom jordbrukarna skulle få lika höga bidrag per hektar som tidigare.
De höjningar av bidragen som krävs i ändringsförslag 14, 15 och 18 är de facto redan avklarade genom det nuvarande extensifieringsbidraget. Förslaget i ändringsförslag 14, att höja bidraget för stutar för att gynna denna mer långsamma produktionsform, förefaller vara intressant. En sådan åtgärd skulle dock fundamentalt ändra den jämvikt som uppnåtts genom Agenda 2000. Detta gäller också ändringsförslag 27, som syftar till att tillämpa djurtäthetsfaktorn för slaktbidraget. Därför vill jag helst inte ta upp dessa ändringar i det aktuella paketet för att bemästra krisen, utan komma tillbaka till dem inom ramen för översynen efter halva tiden.
Bestämmandet av minimiantal kvigor i besättningen med am- och dikor syftar till att bidrag skall kunna garanteras även för icke reproducerande djur. Det handlar alltså om ett slags bidrag för att avstå från att producera. Med andra ord om en betalning som entydigt är oberoende av produktionen. Men denna betalning är bara meningsfull om minimitariffen överstiger den normala reproduktionssiffran för kor. Därför föredrar jag att hålla fast vid den andel kvigor som jag föreslagit, minst 20 procent. Därför måste jag tyvärr avvisa ändringsförslag 16.
Det i ändringsförslag 19 föreslagna avskaffandet av minimiålder när det gäller slaktbidrag för kalvar kan se attraktivt ut för dem som tidigare har försvarat Herodesbidraget. Med hänsyn till den djurskyddsmedvetna konsumenten anser jag dock inte att denna punkt är försvarbar. Den i ändringsförslag 21 föreslagna idén att höja slaktbidraget för kalvar förefaller logisk vid första anblicken, eftersom man strävar efter att öka produktionen av kalvkött och producera mindre nötkött.
Jag tvivlar dock på effekten av en sådan åtgärd, eftersom kalvköttsproduktionen normalt motsvarar kalvköttskonsumtionen, och man enligt min åsikt inte kan förvänta sig att kalvköttskonsumtionen kommer att öka till följd av att man höjer bidraget. Härtill kommer att detta förslag skulle vara förenat med avsevärda belastningar för EU:s budget.
Ändringsförslag 28, där man försöker begränsa höjningen av slaktbidraget för kalvar till de djur som uppfötts med standardmjölk och som gått på bete under sin uppväxt, anser jag inte går att genomföra tekniskt. Slutligen välkomnar jag förslaget i ändringsförslag 6, 7, 8 och 22, nämligen att försöka återvinna konsumenternas förtroende med hjälp av ett informationsprogram och på så sätt öka konsumtionen.
Härvidlag förefaller det viktigt att så snart som möjligt inleda ett lämpligt program. Jag tror därför inte att skapandet av en ny rättslig grund från och med den 1 januari 2002 kan motsvara målet med ett snabbt agerande. Mina medarbetare har redan arbetat mycket hårt för att på grundval av den nu gällande lagstiftningen sammanställa ett sådant program och genomföra det så snabbt som möjligt.
Som ni märker av mina reaktioner har detta betänkande och tankeutbytet kring det visat sig vara synnerligen fruktbart. Även om jag inte kan anta många av era ändringsförslag i den aktuella versionen är kommissionen helt och hållet ense med er beträffande innehållet på många punkter. Nästa vecka kommer jag att överlämna dessa impulser till rådet, som jag hoppas kommer att fatta ett politiskt beslut om detta paket.
Avslutningsvis vill jag besvara Alavanos fråga; han undrade vad jag kommer att säga till mitt skyddshelgon, när jag, om Gud vill, en gång kommer till himlen. Nå, jag kommer att säga honom att det stämmer att många djur måste slaktas under denna krisperiod, men att det också stämmer att jag inom ramen för kommissionen och med Europaparlamentets hjälp har arbetat för att djuren i denna värld också i fortsättningen skall behandlas så bra som möjligt.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen
Kära kolleger! Innan vi går vidare till kommissionens meddelande, och innan vi välkomnar ordförande Prodi, har jag ett obehagligt meddelande till er: Gorka Landaburu, en mycket känd journalist i Baskien, föll i förmiddags offer för ett fruktansvärt attentat som begicks med hjälp av en bomb i ett paket, som skadade honom mycket allvarligt. Skadorna är inte livshotande, men jag vill i allas vårt namn önska honom ett snabbt tillfrisknande. Jag ville bara säga att dagen efter valet i Baskien, då den stora majoriteten av den baskiska befolkningen sade nej till våldet, kan detta nya attentat, som syftar till att angripa yttrandefriheten, inte annat än beröra oss och uppröra oss djupt.

Strategi för en hållbar utveckling
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelande från kommissionen om strategin för en hållbar utveckling.
Jag ger genast ordet till Prodi.

Prodi
. (IT) Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Utvecklingen är hållbar om den tillfredsställer den nuvarande generationens behov utan att äventyra kommande generationers möjligheter att tillfredsställa sina egna behov. Denna definition formulerades av Bruntlandkommissionen 1987 och ligger till grund för Rioförklaringen. Europeiska unionen lovade att överföra detta begrepp till konkreta strategier i tid för världstoppmötet om en hållbar utveckling 2002.
Vi har med andra ord en lång historia bakom oss och det gläder mig att kunna meddela att kommissionen i dag har röstat om - och godkänt - sitt förslag till Europeiska unionens strategi för en hållbar utveckling inom ramen för våra förberedelser inför detta världstoppmöte. En hållbar utveckling är ett av unionens viktigaste mål och det har faktiskt varit ett av huvudsyftena med den europeiska integrationen sedan det infördes i Amsterdamfördraget genom den nya artikel 2.
Det var således ett gott val att ge den hållbara utvecklingen en så framträdande plats. Om en hållbar utveckling tidigare betraktades som en lyx, så växer i dag medvetenheten om en hel serie oroande och viktiga trender som vi måste ta itu med nu, innan det blir för sent. En del av dessa trender, som växthuseffekten eller förlusten av den biologiska mångfalden, är av grundläggande betydelse för jordens ekologiska funktion och därmed av avgörande betydelse för människans framtida öde. Men det skulle vara ett misstag att koppla samman idén om en hållbar utveckling med elände och ödeläggelse. Den verkliga utmaningen för en politik för hållbar utveckling är i själva verket att se till att den ekonomiska utvecklingen, den sociala sammanhållningen och miljöskyddet går att förena. För att detta skall lyckas krävs ytterligare tekniska framsteg och ekonomiska instrument som är effektiva och uthärdliga. Lyckas vi bara strukturera våra politiska program på ett intelligent sätt och i god tid ange våra långsiktiga mål, kommer våra ekonomier inte att stöta på några problem när det gäller att gå den hållbara utvecklingens väg.
Det dokument som i dag godkänts av kommissionen är avsett att utgöra grunden för den strategi som Europeiska unionen borde - och skall - anta den 15-16 juni vid Europeiska rådet i Göteborg. Dokumentet är vårt svar på uppmaningen som framfördes i december 1999 i Helsingfors att utarbeta ett förslag till strategi på lång sikt för att samordna olika politiska program i syfte att uppnå ekonomisk, social och ekologisk hållbarhet. Jag kan föreställa mig att denna fråga inte enbart kommer att bli aktuell vid toppmötet i Göteborg utan även när det gäller de punkter som skall diskuteras med president Bush i det bilaterala möte som äger rum före toppmötet.
Vilken är då den strategi som vi föreslår och som vi dag har fattat beslut om? För det första är denna strategi inledningsfasen i en plan i två steg. Framför allt är vi beredda att ta vårt fulla ansvar på internationell nivå, dvs. att visa en total solidaritet inom detta område. Vi vill se till att alla våra politiska beslut bidrar till att främja en globalt hållbar utveckling. När vi väl har ställt vårt eget hus i ordning kommer vi att insistera på att även andra länder tar sitt ansvar. Vi vill dessutom föra upp den hållbara utvecklingen på agendan i samtliga internationella institutioner.
För det andra: att främja en hållbar utveckling innebär att koppla samman och inbördes integrera de ekonomiska, sociala och ekologiska målen i det samhälle vi lever i. Om inte våra politiska beslut blir konsekventare kommer framstegen mot en hållbar utveckling att bli mycket begränsade. För att strategin skall fungera måste vi lämna de abstrakta diskussionerna om tolkningar och definitioner när det gäller hållbarhet: vi måste omsätta det begrepp som beskrevs av Bruntlandkommissionen i konkret handling.
För att övervinna motståndet från olika sektorer och bestämma mål som motsvarar våra intressen på lång sikt föreslår vi kraftfulla politiska åtgärder och ambitiösa beslut och vi kräver naturligtvis att medborgarna engagerar sig i processen på individuell och kollektiv nivå. Regeringar kan bestämma ramarna men i slutändan kan det inte bli någon hållbar utveckling om personer och företag inte fattar de rätta besluten i samband med konsumtion och investeringar.
Kommissionen har för avsikt att anta denna utmaning och föreslå horisontella åtgärder för att stärka den totala effekten av våra politiska beslut. Åtgärderna syftar till att garantera att vi uppnår fyra resultat. För det första: om man skall formulera en politik inom något område, så måste man identifiera de eventuella sideffekterna, positiva eller negativa, inom alla andra områden.
För det andra måste alla politiska beslut göra den hållbara utvecklingen till sin främsta inspirationskälla. Framför allt bör de konkreta kriterierna för en hållbar utveckling bli till viktiga ledande principer för framtida revideringar av gemenskapspolitiken, även inom områden som jordbruk, fiske och transporter samt inom övriga sektorer.
För det tredje måste vi avskaffa alla subventioner som uppmuntrar till ett oreflekterat utnyttjande av naturresurser. Detta är ett område där vi måste fatta modiga beslut.
För det fjärde är den hållbara utvecklingen beroende av alla de dagliga beslut som fattas av miljontals företag och konsumenter i samband med investeringar, konsumtion och rörlighet. Det är därför viktigt med en pedagogisk och aktivt stödjande attityd till förmån för en hållbar utveckling. Vi vill med andra ord uppmuntra företagen att utforma planer i detta avseende och uppmanar till exempel alla de börsnoterade företagen med minst 500 anställda att i sina årsrapporter redogöra för i vilken mån man uppfyllt de ekonomiska, miljömässiga och sociala målen.
Den tredje aspekten fokuserar på ett mycket tydligt sätt de risker vi möter i denna vår aktivitet till förmån för en hållbar utveckling. Förutom de horisontella åtgärderna föreslår vi en serie tydliga mål och kriterier på unionsnivå för att bemöta det vi uppfattar som risker om man skall genomföra principen om en hållbar utveckling.
Som ni kanske minns pekade vi i mars på ett antal oroväckande tecken på irreversibla försämringar inom sex områden: klimatförändring, fattigdom och social utstötning, befolkningens åldrande, trafik, minskning av naturresurser och förlust av biologisk mångfald samt riskerna för folkhälsan. Dessa tendenser berör oss alla. För att hindra utvecklingen måste vi vidta kraftfulla och riktade åtgärder och vi måste göra det genast, med tanke på att vi redan nått gränsen i många fall.
De senaste europeiska råden i Lissabon, Nice och Stockholm har redan fattat beslut om ambitiösa åtgärder för att bekämpa fattigdomen och den sociala utstötningen och för att ta itu med de sociala konsekvenserna av att befolkningen blir äldre. Vi föreslår därför inga nya initiativ på dessa båda områden. Men låt mig understryka att dessa - de sociala sektorerna - utgör en integrerad del av Europeiska unionens strategi för en hållbar utveckling, på jämbördig fot med miljön och folkhälsan.
Inom de övriga fyra sektorerna förslår vi däremot nya, ambitiösa mål. Naturligtvis är de mest ambitiösa målen även de mest kontroversiella. För att bekämpa klimatförändringen föreslår vi till exempel, förutom åtagandena från Kyoto, ytterligare minskningar av utsläppen av växthusgaser med en procent av den nivå som gällde 1990, och detta till och med år 2020. Vi föreslår ambitiösare mål när det gäller energiskatten och vi förslår att alla bidrag för produktion och konsumtion av fossila bränslen gradvis avskaffas före 2010.
Allt detta är förslag som medför ganska kraftiga politiska och ekonomiska förändringar. Naturligtvis måste vi vidta åtgärder för att skapa alternativa sysselsättningar för de anställda i de gruvor som stängs, eller inom de övriga sektorer som drabbas, och i samband med utvidgningsförhandlingarna måste vi dessutom granska den speciella situationen för kol i några av kandidatländerna. Slutligen finns bland de åtgärder som vi föreslår ett förslag om att senast 2010 höja den procentuella andelen alternativa bränslen, bland annat biobränslen, till minst 7 procent av den totala mängd bränsle som förbrukas av bilar och lastbilar.
För att bemöta hälsoriskerna föreslår vi att alla kemiska ämnen senast år 2020 tillverkas eller används enbart på sätt som inte innebär betydande risker för människors hälsa och för miljön, och att bidragssystemet för den gemensamma jordbrukspolitiken läggs om för att garantera nyttiga produkter och främja kvalitet och inte kvantitet. Detta kommer till exempel att medföra att bidragen för tobaksodling gradvis avskaffas. Även inom detta område måste vi hitta alternativa försörjningsmöjligheter, bland annat på grund av att dessa typer av produktion i vissa fall sker i verkligt fattiga regioner. Det rör sig med andra ord om en politik som måste samordnas.
För att förbättra transportsystemen föreslår vi bland annat att man skall frikoppla ökningen inom transportsektorn från ökningen av BNP och att agera så att andelen transporter på landsväg år 2010 inte överstiger den andel som gällde för 1998, det sista år från vilket vi har exakta uppgifter. Detta är ett mål som kan verka blygsamt, men det kommer att medföra mycket kraftiga förändringar och investeringar.
Detta är ett par exempel - även om jag verkligen inte redovisat alla de beslut som fattades - på våra förslag till rådet i Göteborg som tydligt visar att det kommer att krävas ett starkt politiskt ledarskap om dessa mål skall kunna omvandlas till konkret lagstiftning.
Det fjärde och sista elementet, slutligen: en strategis trovärdighet är beroende av att det sker en effektiv granskning av genomförandet och att det förekommer kontrollmekanismer. Vid Europeiska rådets sammanträde i Stockholm bestämdes att alla den hållbara utvecklingens aspekter skall granskas under det årliga Europeiska rådet på våren. Att det sker en sådan återkommande granskning av detta område varje vår innebär att man lägger till en serie indikatorer till dem som redan överenskommits i Lissabon. De indikatorerna blir naturligtvis en konsekvens av de långsiktiga mål och delmål som kommissionen kommer att föreslå i sitt strategidokument för Göteborg.
För att strategierna skall fungera anser kommissionen dessutom att man måste ändra arbetssätt inom samtliga Europeiska unionens institutioner, och i första hand gäller detta kommissionen själv. I alla faser av gemenskapens lagstiftningsprocess finns det i själva verket en obehaglig tendens att formulera och diskutera politiska förslag utan tillräcklig hänsyn till kopplingen mellan olika sektorer. Det sätt på vilket kommissionen och, tror jag, även rådet och parlamentet, för närvarande är organiserade, förstärker denna inskränkta och sektoriella strategi. Vi måste därför fråga oss vilka åtgärder som skall vidtas för att avskaffa de institutionella hinder som förhindrar oss att formulera politiska program som generellt är uppbyggda kring idén om en hållbar utveckling.
För kommissionens del kommer vi att starta en rundabordsgrupp för ett hållbart samhälle, dvs. ett organ sammansatt av fristående konsulter som svarar direkt inför kommissionens ordförande. Vi kommer att ta hänsyn till deras arbete när vi utarbetar den sammanfattande rapporten i december varje år. Dessa konsulter skall dessutom ge rekommendationer om hur gemenskapspolitiken som helhet kan bli mer sammanhängande. Enligt vår mening - men detta är bara ett förslag - kunde det vara nyttigt om rådet och parlamentet inför liknande instrument som hjälper oss att föra en kontinuerlig och konstruktiv dialog.
Fru talman, ärade ledamöter! Jag är övertygad om att om vi lyckas omvandla de konkreta förslag som jag har beskrivit i dag till lagar, så har Europeiska unionen goda förutsättningar att på lång sikt bli ett mycket rättvisare samhälle och ett samhälle som visar mycket större respekt för miljön och för människan. För att garantera en bättre livskvalitet för oss själva och våra barn måste vi se till att den hållbara utvecklingen blir något intressant och stimulerande för alla européer, och inte bara för dem som direkt deltar i arbetet. Detta kommer utan tvivel att innebära uppoffringar på kort sikt, men på lång sikt kommer det att ge stora fördelar. Det vi inte kan göra är att låta de nuvarande tendenserna fortsätta utan att reagera. Vi inbillar oss inte att vi kan förändra världen i Göteborg, men vi kommer sannerligen att ge en signal som blir startskottet för att förändra vanor och beteenden. Europa måste bli ett föredöme på detta område, och vi kommer att göra vårt bästa för att denna nya utveckling skall få en lycklig start.
(Applåder)

Gutiérrez-Cortines
Fru talman! Den prioritet som Prodi och kommissionen ger den hållbara utvecklingen gläder mig oerhört mycket. Jag vill emellertid peka på att det finns ett område inom strategin för den hållbara utvecklingen som det aldrig talas om och som, enligt min åsikt, hör till den europeiska traditionen och som vi bör ta hänsyn till: människan.
Vi talar alltid om den biologiska mångfalden, men vi tänker aldrig på att det i våra program i allmänhet saknas projekt och riktlinjer för arbete med människans omgivning: den naturliga omgivningen, men framför allt den urbana, där människan lever.
När det gäller hållbarhetsfrågor måste vi tänka på det inte går att göra åtskillnad mellan konstgjorda miljöer och naturliga miljöer i dagens värld. Stadsområdena är konstgjorda miljöer som är lika viktiga som de naturliga miljöerna och vi kan inte tillåta att vårt arv förstörs, att städerna och miljön förstörs, utan att räkna med de konsekvenser som detta får för människan.
I stadsområdena finns det större orättvisor och vi måste vi vara vaksamma för att undvika marginalisering. Om vi inte beaktar stadsmiljön och den historiska miljön, vilka har bidragit till uppbyggandet av den europeiska identiteten, kommer vi att förlora en stor del av vår personlighet.
Salvador de Madariaga sade att människan är det enda träd som plockar upp sina rötter och börjar gå. Jag anser att det är mycket viktigt att vi tar hänsyn till att det finns en rotlöshet i vårt samhälle, för det är på grund av detta som de största miljöproblemen och kulturella problemen uppstår.
Vi måste därför värna om denna miljö och jag anser att Europeiska unionen för närvarande är på väg att avlägsna sig i stor utsträckning från hållbarheten, eftersom endast gigantiska projekt som Urban finansieras i stor skala, även om det naturligtvis är viktigt med en mångfald av livsmodeller och miljöer.
En av hållbarhetsprinciperna är att ta hand om det lilla, det minimala. Detta, ärade kolleger, är vad jag vill att strategin för en hållbar utveckling skall stå för.

Prodi
Ledamot Gutiérrez! I er kritik - som jag inte kan påstå att jag instämmer i till 100 procent - berör ni något som är extremt viktigt. Naturligtvis kan jag inte hålla med om att man inte märker någon reaktion från de europeiska institutionerna. Vi har gjort omfattande förändringar i strategin när det gäller att främja en regional utveckling som minskar de ekonomiska skillnaderna mellan olika regioner, som bevarar balansen mellan stad och landsbygd, och i det sammanhanget har vi följt de rekommendationer för den framtida fysiska utvecklingen av Europa som har lagts fram. Naturligtvis är utgångspunkten den som ni beskrev, men jag tror att det man gör för närvarande kommer att bli en korrigering i rätt riktning även om det förmodligen inte får den omfattning som vi hade önskat. Toppmötet i Göteborg bör emellertid ge oss mer kraft att marschera i den riktning som ni har angett.

De Roo
Fru talman, kommissionär Prodi! Ni talade om en hållbar utveckling som måste ske över hela världen. Ni nämnde särskilt ett antal initiativ som gäller för Europa. Det är utmärkt. Det diskuteras också kring frågan om europeiska företag kanske inte bara skulle meddela vilka social- och miljönormer de följer inom Europa utan även vilka social- och miljönormer de följer när de investerar i utlandet. Om de nu investerar i Asien, Afrika eller Latinamerika? Vore det då inte en bra idé att inleda en diskussion med de stora förtagen om frågan huruvida de måste följa de europeiska miljönormerna, även om de investerar i Taiwan, i Namibia eller i Brasilien. Ett stort företag som Volkswagen följer redan den strategin. På det sättet kan vi i Europa även göra något för miljön utanför Europa och det är ett konkret initiativ. Kanske borde vi efter ett antal år göra den strategin obligatorisk, men i första hand måste vi starta en dialog med det stora näringslivet.

Prodi
Jag håller med om det ni säger, men vi måste vara realister och först förverkliga det ni kräver i vårt eget hus, med stor omsorg och kraft, och därefter begära detta när företag investerar utanför Europa. Ni har helt rätt: om det finns en omedelbar konsekvens av globaliseringen, så är det att vi måste ha gemensamma regler i dessa frågor över hela världen. Men jag tror att för tillfället måste vi lägga ner mycket energi på att se till att dessa regler åtminstone respekteras på europeisk nivå. Det är emellertid under alla omständigheter långt kvar till en sådan situation.

Bowe
Fru talman! Jag lyssnade med intresse på vad Prodi sade. Han har några mycket goda idéer. Mycket kan uppnås, men givetvis måste det göras steg för steg. Och den ganska så spridda listan med frågor som han ställt upp - för vilka resultatet fortfarande inte är klart - går i samma riktning.
En sak som emellertid inte kräver någon ny lagstiftning, som han föreslog, och som kommer att föra oss några viktiga steg närmare en hållbarhet, är helt enkelt tillämpningen och genomförandet av den befintliga miljölagstiftningen inom unionen. Om detta sker inom de närmaste fem åren kommer vi inte att behöva några nya studier eller någon ny lagstiftning, och det skulle vara ett strålande exempel för kandidatländerna på vad de måste göra för att bli medlemmar i unionen.
Kan kommissionären tala om för mig vad han kommer att göra åt detta?

Prodi
I det svar jag precis gav ingick just det som ni kräver: vi måste först tillämpa lagstiftningen inom Europeiska unionen och därefter internationellt. Men ni frågade mig om något annat och hänvisade även till kandidatländerna. Jag kan försäkra er om att miljökapitlet är ett av de fyra svåraste kapitlen. När jag får frågan om vilka som är de mest komplicerade kapitlen i utvidgningen så svarar jag: jordbruket, miljön, strukturfonderna, problemen i samband med arbetskraftens rörlighet. Det är med andra ord frågor där vi i varje enskilt fall måste diskutera mycket komplicerade förhållanden. Vi har slutligen, när det gäller miljöfrågorna, kommit fram till att rösta för undantag för vissa ingripanden från Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) vad gäller hjälpinsatser i dramatiska situationer även utanför unionen och vi har godkänt investeringar från Europeiska investeringsbanken (EIB) i Sankt Petersburg och i Kaliningrad, och detta just därför att vi försöker föra fram miljöfrågorna i första ledet. Jag måste säga att i vissa fall är vi tvingade att införa, om inte totalstopp så i alla fall övergångsperioder i dessa frågor, på grund av investeringarnas komplexitet och med tanke på att dessa länders kraftiga underutveckling förhindrar en utjämning av situationen på mycket kort sikt.

Thors
Fru talman! Ni nämnde Sankt Petersburg och toppmötet i juni, men ni har faktiskt denna vecka ett annat toppmöte - med Ryssland.
Hur kommer ni att ta upp frågan om hållbar utveckling i diskussionerna på toppmötet med Putin? Kommer ni att beröra frågan om energibesparing? Kommer ni att ta upp frågan om den känsliga nya energiutvinningen i arktiska områden? Kommer ni att följa upp med en redogörelse över hur Ryssland har levt upp till de tidigare åtagandena från det förra toppmötet mellan EU och Ryssland, där man bland annat lovade att skydda miljön i Finska viken vid byggandet av hamnen i Primorsk?
Kommer ni att kräva att Ryssland ratificerar Esbo-konventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöverskridande sammanhang? Jag bara nämner några av de områden som ni berörde vid det senaste toppmötet.
Situationen i Finska viken är mycket känslig på grund av att man håller på att anlägga en hamn i Primorsk.

Prodi
Jag skall just resa till Moskva, där toppmötet kommer att äga rum i morgon. En av de viktigaste punkterna gäller - och jag måste medge att det är tack vare seriösa och konstruktiva påtryckningar från Finland och de övriga nordiska länderna - just de ekologiska problemen i Finska viken. Det är i detta sammanhang som - som jag sade nyss - EIB har fått tillstånd att bevilja lån, men enbart och uteslutande på det ekologiska området. Vi har med andra ord gjort ett undantag just på grund av att vi anser situationen vara så dramatisk.
I morgon kommer vi också att ta upp mer övergripande energiproblem, framför allt föroreningar, spillover, slöseri och alla övriga frågor i samband med energisamarbetet där vi redan under den senaste månaderna har haft flera tekniska möten som har lett till stora framsteg.
Slutligen - och detta är den fråga som oroar mig mest - har vi det stora problemet med radioaktivt avfall som vi diskuterade under vårt senaste sammanträde: avfall som består av u-båtar, men som även kommer från industrianläggningar och kärnkraftverk. Här arbetar vi mycket aktivt, men problemet har enorma ekonomiska dimensioner och det kan naturligtvis inte lösas enbart med Europeiska unionens ekonomiska resurser. Jag hoppas att vi skall kunna skapa en gemensam hållning i dessa frågor för att ta itu med ett problem som verkligen antar dramatiska dimensioner i ekonomiskt hänseende, men som samtidigt kräver ett kraftfullt ingripande.

González Álvarez
Fru talman! För det första vill jag tacka er för det engagemang och den omedelbara reaktion som ni har visat när det gäller det senaste terroristattentatet mot en person och dennes integritet, en person som förmodligen är en av de mest respekterade i Baskien.
För det andra, herr Prodi, i går pågick omröstningen om det sjätte miljöprogrammet, vilket utgör Europeiska unionens miljöstrategi för de kommande tio åren, till klockan tolv på natten. Detta är något som oroar mig i egenskap av ledamot i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och som föredragande för utskottet för framställningar.
Det är inte avsaknaden av miljölagstiftning som är det stora problemet: vi har en mycket bra miljölagstiftning. Problemet är att den inte följs, och jag vet att Europeiska kommissionen redan har anmält en rad ärenden till domstolarna. Dessa processer är emellertid mycket långvariga.
Frågan är uppenbar: vilka tydliga och konkreta åtgärder kan vidtas för att tvinga medlemsstaterna att följa gemenskapens lagstiftning, och hur kan de juridiska processerna underlätta att gemenskapens lagstiftning följs?

Prodi
Detta är en fråga som i många fall ligger utanför vårt behörighetsområde. I de flesta av de fall som ni har anfört har vi inga andra vapen än envishet och övertalning i mötet med allmänheten, men det är medlemsstaterna som har ansvar för genomförandet. I vissa fall har vi kunnat villkora genomförandet av regler på miljöområdet, men som ni förstår kan detta bara vara enstaka undantag, liksom vi bara i undantagsfall kan vända oss till EG-domstolen, något som skett inom flera områden. Men detta gäller själva patologin: den fysiologiska aspekten är de nationella regeringarnas ansvar.

Rübig
Fru talman! Ordförande Prodi, det skulle intressera mig att veta om ni tror att det vore meningsfullt att någon gång systematiskt kontrollera Europeiska unionens budgetposter för att se med vilka budgetposter vi faktiskt får en hållbar utveckling? Skulle vi med hjälp av en best practice-metod kunna granska vilka budgetposter som egentligen substantiellt främjar en hållbar utveckling? Kanske skulle också vi kunna genomföra en benchmarking om detta, så att man ser hur budgetposterna utvecklar sig. Tror ni att best practice-metoden skulle kunna ge ett optimalt resultat?

Prodi
Det är just vad vi försöker göra på varje område. I dag till exempel, under diskussionen i kommissionen, kom denna fråga hela tiden upp; tänk bara, Rübig, på diskussionen vi hade om stödet till tobaksodlingen. Det är klart att om man utgår från ett resonemang som bygger på jordbrukets bärkraft och det faktum att tobaken i många fall odlas i fattiga områden, framför allt i regionerna som gränsar till Grekland, har vi tvingats granska denna typ av stöd ur just hållbarhetssynpunkt, dvs. i strid mot andra principer, andra problem, som t.ex. hälsan; vi har emellertid, å vår sida, ställt oss frågan hur man skall kunna bedriva en politik som omfattar inkomststöd för dem som i dag livnär sig på denna produkt. Detta är ett typiskt exempel på behovet av att skapa en konfrontation mellan jordbrukspolitiken och dess hållbarhet inom andra områden, i detta fallet folkhälsan. Jag hoppas att denna princip alltid kommer att tillämpas.

Hulthén
Fru talman, herr kommissionsordförande! Detta är en dag som jag har väntat på länge såsom föredragande för parlamentets betänkande om en hållbar utveckling. Jag är glatt överraskad över att kommissionsordföranden nämner både det politiska ledarskapet, vilket jag anser vara en av de viktigaste delarna, och den lokala nivån. Har vi de två nivåerna med har vi vunnit mycket.
Den globala nivån nämndes också, och jag tycker det är bra att vi tydligt pekar ut även den. Jag skulle dock gärna vilja få en konkretisering. Vad innebär detta för unionens aktiviteter när det gäller hur vi handlar, hur vi upprättar investeringar m.m.? Slutligen, är detta att betrakta som ett övergripande styrinstrument för unionens alla aktiviteter eller hur skall vi betrakta en hållbarhetsstrategi?

Prodi
Om jag har förstått er fråga rätt, ledamot Hulthén, så kräver ni ett tvåfaldigt svar. Å ena sidan har vi sagt att vi måste införa en hel serie horisontella åtgärder inom Europeiska unionen, så att hållbarheten blir ett slags gemensam riktpunkt för alla våra beslut: på jordbruksområdet, industriområdet, transportområdet. Detta är ett komplicerat problem för det innebär att vi måste gå ett steg tillbaka även när det gäller flera beslut som redan fattats, inte minst vad gäller en analys av hållbarhetskriteriet. Å andra sidan ställer ni även frågan: hur skall vi tillämpa dessa regler i samband med globaliseringen och när det gäller icke-europeiska länder? Här måste vi naturligtvis understryka vår skyldighet att agera i alla internationella sammanhang och i alla internationella forum, men i många fall återstår inget annat än att föregå med gott exempel eftersom vi inte har någon möjlighet att driva igenom våra beslut. Detta gäller i högsta grad Kyoto. Vi kan inte påtvinga andra länder vår egen hållning, men med den styrka som vi nu har kan vårt exempel få en enorm betydelse även för beslut som fattas utanför Europeiska unionen, om vi agerar gemensamt.

Modrow
Fru talman, herr ordförande! När det handlar om hållbarheten och era ambitiösa mål, befinner vi oss egentligen i en ond cirkel. Marknadskrafterna med sin spontanitet och avregleringen med sina effekter motverkar dock era mycket ambitiösa mål i stor utsträckning.
Jag har två frågor. För det första: Vilken hävstång vill ni under dessa omständigheter verkligen använda? En av era föregångare, ordförande Delors, sammanfattade frågan med en förflyttning av transporterna från vägarna till järnvägarna i hela koncept. När ni i dag tittar på läget kommer ni att konstatera att nästan ingenting har förändrats. Tvärtom, situationen har snarast försämrats. Vi talar om alternativa energikällor och solenergi, vindenergi stöder man knappast. De stora energikoncernerna vill inte låta sådana saker bli delaktiga av nätet.
För det andra: Hur skall en debatt med medborgarna utformas? Vad skall vi tala om? Om fakta, eller om hur medborgare skall kunna inbegripas i utformningen på ett mer demokratiskt och aktivt sätt? Vilken information vill de ge oss, parlamentsledamöterna?

Prodi
För att besvara er fråga kan jag hänvisa till det jag sade nyss om att vår målsättning måste vara att skapa normer i energifrågor som reglerar själva energiförbrukningen, inte bara att återföra järnvägstransporterna till en nivå som inte understiger den från 1998. Med andra ord måste vi fatta konkreta beslut som låter oss uppnå de mål som ni, ledamot Modrow, har sagt fattas, men vi måste också ha som mål att använda en procentuell andel alternativa bränslen, inklusive biobränslen, motsvarande minst 7 procent av den totala förbrukningen före utgången av 2010. Det kan kanske vara så att ni anser att även dessa 7 procent är för lite; men av våra beräkningar framgår att detta är något viktigt. De två saker vi har föresatt oss att göra utgör helt klart en realistisk målsättning som medför vissa uppoffringar, även vad gäller beskattningen, men målen är möjliga att uppnå utan att ekonomin tar skada.
När det sedan gäller att mobilisera medborgarna krävs en mycket kraftfull upplysningskampanj. För att nå konkreta resultat hade vi tänkt börja med företagen: vårt förslag är att kräva ett slags hållbarhetsbudget från alla börsnoterade företag med över 500 anställda, för att sedan gradvis övergå till att medvetandegöra allmänheten. Det råder ingen tvekan om att de två sakerna kan förenas. Jag kan försäkra er om att för bara något år sedan hade vi aldrig kunnat inta den hållning vi gjorde i samband med Kyotoavtalet - som kraftfullt stöddes av samtliga länder - om inte, lyckligtvis, den allmänna opinionen hade svängt. Vi vet med andra ord att det är två saker som vi måste ha i åtanke samtidigt. Om det inte finns en medvetenhet från allmänhetens sida, så kommer vi med all sannolikhet inte att lyckas genomdriva de politiska förändringar som vi föreslagit.

Wijkman
Fru talman! Jag tackar kommissionens ordförande för ett välkommet förslag med långsiktig inriktning i ett politiskt landskap som alltför ofta är mycket kortsiktigt. Jag måste dock beklaga att förslaget kommer bara några veckor före mötet i Göteborg, varför en reell dialog med alla som är intresserade av denna fråga omöjliggörs.
Min första fråga gäller hur Prodi har tänkt sig att se till att uppföljningen och fortsättningen av processen efter mötet i Göteborg skall bli föremål för bredast möjliga dialog med olika stake holders.
Prodi gjorde en mycket värdefull markering mot omvärlden om att detta måste ses i ett globalt sammanhang. Min andra fråga gäller därför hur detta påverkar strategin på kort sikt. EU:s aktiviteter på en lång rad områden - handelspolitiken, fiskeripolitiken, energipolitiken etc. får naturligtvis konsekvenser för situationen i andra länder. Det går nämligen inte först att städa rent i det egna huset för att sedan ta hand om resten, utan det måste ske integrerat. Hur skall den processen se ut?

Prodi
När det gäller kontrollen - det jag anförde i slutet av mitt inlägg - så föreslår vi att det skall ingå en granskning av hållbarheten för de beslut som fattas i den rapport som vi lägger fram varje vår inför parlamentet. Detta är absolut nödvändigt, för annars kan besluten komma att strida mot varandra inbördes. Jag har också för kommissionens del föreslagit det jag har kallat en rundabordsgrupp: en granskning av experter som hela tiden förmanar oss när det gäller att uppnå dessa mål.
När det gäller globaliseringen vill jag hänvisa till mitt tidigare svar. De enda instrument som står till vårt förfogande är att göra vår röst hörd i de olika internationella instanser som sysslar med dessa frågor. Mer än så kan vi inte göra, men - jag upprepar - Europeiska unionen har ett stort ansvar i dessa frågor, för vi är den största ekonomiska aktören i världen för närvarande om man ser till produktionsapparatens fysiska dimensioner. Vi kan med andra ord inte förneka att vi sannerligen har ett stort ansvar och stora möjligheter att påverkan länder och strukturer utanför unionen, dessvärre utan att ha någon formell behörighet.

Marinos
Herr talman! Jag är bland dem som först begärde att få ställa en fråga till Prodi. Er kollega med den bruna kavajen nickade "OK" till mig men jag fick inte ordet för att ställa frågan. Jag förstår inte varför denna sorts åtskillnad görs. Fler än tio kolleger har talat men mig har ingen tagit hänsyn till. Vad betyder det? Finns det två sorters ledamöter i parlamentet? Dessutom anser jag inte att man anger vilka som begär ordet på ett godtagbart sätt. Det borde göras elektroniskt så att det i talarlistan finns turordning och säkerhet.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Herr Marinos, ni vet redan hur sådana här debatter går till. Debatten är oreglerad, men avsikten är även att det skall finnas en jämvikt mellan de olika nationaliteterna och grupperna. Jag har inte deltagit i debatten och jag är säker på att det inte har funnits någon diskriminering och att ni i morgon själv kommer att få tillfälle att ställa era frågor. Jag kan inte ge er något annat svar.

Talmannen
Nästa punkt på fördragningslistan är frågestunden (B5-0169/2001) med frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen
Eftersom frågorna 45, 94 och 95 handlar om samma ämne, kommer de att besvaras tillsammans.

Rodi Kratsa-Tsagaropoulou
Fråga nr 45 från (H-0432/01):
Angående: Barnhandel i Afrika Den europeiska allmänheten är skakad av fartyget som för en tid sedan, seglande under nigeriansk flagg, kom lastat med 250 barnslavar från Afrika, liksom över de upprörande uppgifter som Unicef lade fram i samband med detta, som avslöjade hur handeln med barn från Afrika ökar på ett skrämmande sätt och hur hårt dessa barn får arbeta.
Hur reagerar kommissionen inför sådana här fenomen som är en skam för vår civilisation? Hur bedömer den sin egen politik fram till dags dato för att skydda barnens rättigheter i dagens värld?
Har kommissionen för avsikt att kräva ytterligare och mera grundläggande information om barns livsvillkor i de afrikanska länder som kommissionen samarbetar med och som av kommissionen erhåller stöd och humanitärt bistånd? Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att trygga ett effektivt skydd av barnens rättigheter i dessa länder?

Claude Moraes
Fråga nr 94 från (H-0393/01):
Angående: Barnslaveri och barnarbete Kan kommissionen mot bakgrund av de senaste avslöjandena om barnslaveri i Västafrika, särskilt inom kakaoindustrin, garantera att den gör allt den kan för att sätta stopp för grymheterna? Hur långt har man kommit med planerna att införa frivillig märkning av produkter som inte tillverkats av barn? Vilka ytterligare åtgärder kommer kommissionen att vidta om dessa frivilliga överenskommelser inte är tillräckliga för att bekämpa barnarbete?

Myrsini Zorba
Fråga nr 95 från (H-0424/01):
Angående: Barn i slavarbete på kakaoodlingar och inom chokladindustrin Unicefs senaste rapport om barnens situation runtom i världen innehåller hårresande uppgifter om handel med och utnyttjande av barn i åldern 5-14 år. Antalet barn som säljs och utnyttjas i vår värld uppgår till inte mindre än 250 miljoner!
Jag önskar här fästa uppmärksamhet vid en särskild punkt som har att göra med den europeiska industrin. I Afrika utnyttjas en överväldigande majoritet av barnen inte bara av prostitutionskretsar utan även på kakaoodlingar, där råvarorna för den europeiska och internationella chokladindustrin framställs.
Vad ämnar kommissionen, inom ramarna för internationella avtal och för det europeiska förbindelserna med fattiga länder i tredje världen, göra för att sätta stopp för detta oacceptabla fenomen med utnyttjande av barn och slavarbete för minderåriga, ett fenomen som officiellt avskaffades 1880, men som fortfarande lever kvar på 2000-talet , tolererat av de utvecklade länderna i väst?

Patten
. (EN) Europeiska kommissionen stöder förstås starkt påtryckningarna från världssamfundet att bekämpa handel med barn och ofrivilligt barnarbete, särskilt i de länder i Väst- och Centralafrika där dessa metoder tyvärr är en väletablerad tradition och till och med tolereras av myndigheterna.
Europeiska unionen har gång på gång fördömt en sådan politik och försäkrar att främjandet av barns rättigheter är en prioritet i våra förbindelser med de berörda länderna. Cotonouavtalet stärker parternas engagemang för internationellt erkända och grundläggande arbetsnormer enligt Internationella arbetsorganisationens definition, däribland barnarbete.
Vad gäller handelsavtal vill Europeiska unionen frambringa stöd bland handelsparterna för de respektive grundläggande arbetsnormerna, däribland barnarbete. Kommissionen anser att ytterligare allmänna förmånstullar enligt allmänna preferenssystemet (GSP) bör övervägas för länder som faktiskt tillämpar dessa normer.
Kommissionen stöder också åtgärder som direkt inriktas på denna fråga. Över 1,2 miljoner euro avsattes för att främja barns rättigheter och skydda dem från våld och utnyttjande i Gabon, Benin, Togo och Nigeria. Kommissionen finansierar också ett projekt i Benin vars syfte är att stödja en brigad för att skydda minderåriga för att gynna en mer effektiv tillämpning av lagstiftningen och för att väcka allmänhetens medvetenhet i denna fråga.
Mycket annan verksamhet utförs av de berörda internationella organisationerna, särskilt Unicef och ILO. En aktuell positiv signal är att ILO-konventionen om ett förbud mot handel med barn troligen kommer att ratificeras. Flera västafrikanska länder, däribland Elfenbenskusten, bör ha ratificerat konventionen i slutet av månaden. Kommissionen stöder starkt dessa initiativ.

Kratsa-Tsagaropoulou
Herr kommissionär! Jag tackar er för ert svar. Vi känner till att Europeiska kommissionen upprättar åtgärdsprogram med idéer och finansiering för att skydda barnens rättigheter i tredje världens länder.
Jag skulle först vilja fråga er - hur bedömer ni inom Europeiska kommissionen denna politik? Har ni genomfört någon verklig utvärdering? Har ni för avsikt att genomföra en mer grundlig kontroll och inte bara på ytan såsom det hittills tycks ha varit?
För det andra - kommer ni att hålla jämna steg med Europaparlamentet som upprepade gånger har begärt politiska utfästelser med täckning i Europeiska unionens budget för en verkligt samordnad politik som skall skydda barnens rättigheter både inom Europeiska unionen och i övriga världen?
Kommer Europeiska unionen att lägga fram ett eget självständigt förslag inför toppmötet för barnens rättigheter som skall äga rum i september? Av parlamentets grupp bestående av parlamentsledamöter från olika partier förbereds en manifestation den 29 maj i detta syfte och det kommer att utgöra ett tillfälle för oss att formulera ett bindande förslag om barnens skydd.

Patten
. (EN) Vi vill självklart ta hänsyn till ledamotens och parlamentets åsikter när vi förbereder konferensen, som ledamoten med rätta hänvisar till som en viktig händelse när det gäller att mobilisera inte bara det internationella samvetet, utan också internationella åtgärder för att bekämpa de missförhållanden som vi alla fördömer.
Vad gäller översikten av de individuella ländernas metoder har vi förstås möjligheten att tillämpa klausulerna om väsentliga delar i våra avtal enligt Cotonouavtalet för att försöka hålla uppsikt över vad som händer.
Det är viktigt att vara medveten om problemets många orsaker och om komplexiteten hos vissa av de lösningar som krävs, som enligt min mening rör själva kärnan av vad vi i samband med fattigdomslindring ofta talar om som den centrala delen av våra biståndsprogram.
Jag vill till exempel fästa uppmärksamheten på den Unicefstrategi som är baserad på konventionen om barns rättigheter, som enligt min åsikt rör själva kärnan i denna diskussion. Unicefstrategin är inriktad på fyra huvudområden. För det första, på att höja medvetenheten om problemet, vilket vi försöker göra. För det andra, på att ge ekonomiskt stöd till familjer i riskzonen och lämplig socialvård. Detta är återigen en del av vår globala strategi för fattigdomslindring. Vi vill också förbättra tillgången till och kvaliteten på utbildningen, och slutligen föra talan för barns rättigheter och utbilda tjänstemän som upprätthåller lag och ordning samt utbilda rättsliga myndigheter. Unicef erbjuder en mycket övertygande analys och en övertygande väg framåt , och jag hoppas att det, tillsammans med bidragen från parlamentets ledamöter, kommer att ge oss intellektuella ramar för att förbereda konferensen senare i år.

Moraes
Jag har en liknande fråga. Jag tycker att svaret var tillfredsställande.

Zorba
Herr talman! Jag skulle vilja understryka det problem som gäller den europeiska chokladindustrin. Kommissionären talade i sitt svar om den hjälp som ges till länderna i Afrika. Emellertid sammanträffade företrädarna själva för den europeiska chokladindustrin den 2 maj, enligt vad jag har läst i "Le Monde", för att med oro för det problem som finns diskutera frågan om barns slavarbete. Jag anser att vi bör se på frågan om etik och funktionsvillkor när det gäller den industri som befinner sig i Europa och vars produktion av varor baseras på dessa former av slavarbete som inte kan godtas. Följde ni det samtal, herr kommissionär, som organiserades av Internationella kakaoorganisationen, Europeiska kakaoorganisationen, den brittiska chokladindustrins fackförbund och den belgiska organisationen Caobisco? Vad har ni för åsikt om detta? Vilka konkreta åtgärder bör vidtas?

Patten
. (EN) Ja, jag såg den artikel som ledamoten hänvisar till. Det måste sägas att om man tittar på problemet globalt så finns det andra industrier som man förutom kakao och choklad bör ta hänsyn till. Jag är säker på att ledamoten håller med om att det inte vore förnuftigt för oss att försöka bojkotta vissa produkter. Att bojkotta vissa varor eller produkter skulle helt enkelt öka problemen i vissa utvecklingsländer, som till mycket stor del är beroende av exporten av råvaror, och det skulle skada många människor som redan är förfärligt fattiga.
Men något som jag verkligen välkomnar är privata och frivilliga märkningsinitiativ, som kan bidra till att skapa tillgångsmöjligheter till råvarumarknaden för producenter från utvecklingsländer på grundval av respekten för EG:s internationella förpliktelser, och som inriktas på det specifika främjandet av grundläggande arbetsnormer. Märkningsprogram som är objektiva, som är öppna och som inte är diskriminerande kan främja precis den typ av högre arbetsnormer som ledamoten och också jag stöder.
Denna typ av märkningsprogram, som utökats med tekniskt bistånd från Europeiska unionen, är ett mycket effektivt sätt att hantera frågan med arbetsnormer, inte bara när det gäller de varor som vi diskuterar i dag, utan även när det gäller andra varor.

Thors
Som vanligt har vi ingenting att invända mot kommissionär Pattens svar. Vi vill betona att bojkotter inte är det rätta - särskilt eftersom vi vet att de flesta fall där barn utnyttjats för slavarbete de facto äger rum i privata hem och inom små jordbruk.
Jag är också tacksam över det stöd han ger åt UNICEF:s arbete. På UNICEF:s himmel ser vi dock stora moln på grund av beslutet att inte välja in USA i Kommissionen för mänskliga rättigheter. Kan kommissionären avslöja någonting om möjligheten att stödja UNICEF:s arbete i dessa områden? Vi vet också att frågan om sanktioner mot vissa andra länder i denna region, t. ex. mot Liberia, är högaktuell. Kan kommissionären försäkra oss om att detta inte kommer att innebära minskat stöd till UNICEF och till barninriktat arbete? Vi måste ha intelligenta sanktioner. Vi måste stödja just utbildning och den rättsbaserade inställningen, som ni talade om.

Patten
. (EN) Unicef är en mycket viktig global organisation, som jag har haft nöjet att arbeta med tidigare. Unicef är förstås bara en av organisationerna på fältet. Det arbete som Unicef har gjort tillsammans med ILO för att främja en gemensam plattform för åtgärder i detta ämne är mycket viktigt.
Men om ledamoten säger att vi behöver ett större engagemang när det gäller multilateralitet och multinationella institutioner för att ta itu med dessa globala problem; om hon säger att det bör utgå ett budskap från detta parlament till den amerikanska regeringen och till andra regeringar i världen, då får hon se mig i täten för en stående ovation för hennes yttrande, eftersom hon har fullständigt rätt.
Vad är det vi försöker göra? Vi försöker bekämpa fattigdom, otillräcklig utbildning och yrkesutbildning, otillräckligt institutionellt utrymme att tillämpa lagar till och med när de finns. Vi talar om att samarbeta när det gäller gränsöverskridande brott, eftersom detta är en förfärlig kriminell verksamhet, som driver unga pojkar till arbetslöshet och unga flickor till prostitution. För att ta itu med alla dessa problem behöver vi effektiva multilaterala institutioner, och jag hoppas att Europeiska unionen kommer att fortsätta att stå i främsta ledet för dem som internationellt stöder multilaterala lösningar för dessa problem.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 46 från (H-0360/01):
Angående: Associeringsavtal med Algeriet och kvinnornas situation Kommer kommissionen, i samband med förhandlingarna om associeringsavtalet mellan EU och Algeriet, att arbeta för att förbättra kvinnornas situation? Kommer man att fatta beslut om åtgärder som möjliggör grund- och yrkesutbildning för unga som bor i landsbygdsområden? Vilka framsteg räknar man med för att förbättra kvinnornas familjeställning?

Andra delen
Frågor till herr Solbes
Patten
. (EN) I det associeringsavtal som för tillfället förhandlas fram med Algeriet fastställs främjandet av kvinnors roll i den ekonomiska och sociala utvecklingen, och en förbättring av kvinnors tillgång till utbildning och yrkesutbildning bland de viktigaste frågorna inom det sociala och kulturella området. Frågor om kön finns också med bland de viktigaste tvärsnittsfrågorna i det nationella vägledande Meda-programmet för Algeriet. En eventuell påverkan på kvinnors situation utvärderas innan ett beslut fattas om hur varje program skall finansieras.
Kvinnor finns bland de främsta målgrupperna i stödprojekt för utvecklingen av icke-statliga organisationer. De hade i slutet av 1999 tagit emot ca 5 miljoner euro från Meda. Ett viktigt program inom Europeiska socialfonden befinner sig i sista förberedelsestadiet. Detta program kommer att finansiera verksamhet för fattiga kvinnor i landsbygdsområden genom utbildning och mikrolåneordningar. För 2001 förbereder vi ett återuppbyggnadsprojekt för utbildnings- och hälsoinfrastrukturen och ett reformprogram för yrkesutbildning. Dessa projekt kommer att få direkta och positiva följder för kvinnors levnadsvillkor och sysselsättningssituation.
Inom programmet Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter har flera seminarier och projekt sedan 1996 startats om mänskliga och ekonomiska rättigheter för kvinnor i Algeriet. Under år 2000 sattes till exempel ett regionalt program igång med 1,4 miljoner euro i de tre Maghreb-länderna. Syftet med programmet är att främja verksamhet som stärker kvinnors deltagande i det politiska och ekonomiska livet.

Izquierdo Rojo
Herr kommissionär, ert svar på min fråga är både otillräckligt och mycket kort. Var mer konkret och korrekt och tala om för mig hur ni ser på att dödandet av algeriska berber, vilket blev följden av det polisiära trycket i slutet av april i Algeriet. Vilka effekter kommer detta få för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Algeriet och förbindelserna mellan kommissionen och Algeriet?

Patten
. (EN) Ledamoten anklagar mig för att vara för kortfattad. Jag försöker att inte svara för långrandigt på frågorna, så att man skall få större möjlighet att ställa fler frågor, men givetvis kan jag läsa upp sida efter sida med välment och välmenande prosa, om hon skulle föredra det.
Vi fördömer givetvis allt våld, och det har skett alltför många våldsdåd i Algeriet, och vi förespråkar också starkt främjandet av kvinnors rättigheter och individuella rättigheter allmänt i Algeriet. Vi har följt utvecklingen inom detta känsliga område med avsevärd uppmärksamhet. Jag kan konstatera att president Bouteflika själv nyligen till exempel har kritiserat den befintliga algeriska familjelagstiftningen. Europeiska unionen kan inom vissa gränser förvisso ha för avsikt att agera som en katalysator för förändring, genom finansieringen av projekt och positiva åtgärder, såväl som genom dess regelbundna politiska dialog med myndigheterna. Slutandet av ett associeringsavtal kommer att förenkla denna process genom att vår bilaterala politiska dialog institutionaliseras.
Jag kanske kan få upprepa en annan sak. Vi har just haft den årliga debatten i kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève. Det är en aning beklagligt att vi argumentmässigt så ofta befann oss på den motsatta sidan från Algeriet i vårt hyllande av de mänskliga rättigheternas allmänna giltighet. Jag hoppas att associeringsavtalet och den dialog som avtalet kommer att främja kommer att innebära att vi får färre sådana meningsskiljaktigheter i framtiden, eftersom vi stöder utvecklingen av befolkningars mänskliga rättigheter och skyddet av deras civila friheter överallt i världen.

Talmannen
Tack så mycket, herr Patten.
Fråga nr 47 bortfaller eftersom frågeställaren inte är närvarande.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 48 från (H-0322/01):
Angående: Bekämpande av fattigdomen i Grekland Enligt kommissionens meddelande KOM(2000) 0594 är klyftan mellan fattiga och rika stor i Grekland och man har den näst högsta fattigdomsnivån, något som även bekräftas i den rapport om den sociala sammanhållningen som kommissionen nyligen lade fram. I del 2.2, som handlar om fattigdom, framhålls att 21-22 procent av befolkningen i Portugal och Grekland har inkomster som ligger under fattigdomsgränsen, och att 10 procent av befolkningen i Grekland lever i ständig fattigdom. Har den grekiska regeringen informerat kommissionen och när kommer man att inleda konkreta program och handlingsplaner för att bekämpa fattigdomen, med tanke på att utnyttjandegraden för det tidigare grekiska handlingsprogrammet var mycket låg? Anser kommissionen - mot bakgrund av att Grekland även har hög arbetslöshet, nästan obefintlig vidareutbildning och de lägsta utbildningskostnaderna, faktorer som alla indirekt är förbundna med fattigdom - att de grundläggande orsakerna till fattigdom kan bekämpas i någon större omfattning bara genom att man erbjuder socialbidrag till de fattiga?

Solbes
. (ES) Kommissionens meddelande om strukturella indikatorer i vilket de senaste uppgifterna om social uteslutning och fattigdom läggs fram visar klart att de ihållande indikatorerna på fattigdom i Grekland år 1995, inklusive den sociala transfereringen och sambandet mellan befolkningens inkomst, vilket innebär 20 procent högre än medelinkomsten och 20 procent lägre än denna, låg på en nivå som var högre än gemenskapens genomsnitt. Detta visar i sin tur klart och tydligt att situationen i Grekland är sämre än i resten av länderna i Europeiska unionen.
Det är emellertid mycket viktigt att vi tänker på att vi endast talar om siffrorna för år 1995. När vi får tillgång till uppgifter av annat slag eller från andra tidsperioder, kanske situationen blir annorlunda.
Att föröka koppla ihop sysselsättningsproblemen och fattigdomen med en enda faktor är kanske inte helt korrekt. Enligt vår åsikt måste flera olika dimensioner beaktas när det gäller problemen med sysselsättning och fattigdom; ekonomin i allmänhet, de nödvändiga strukturella reformerna för att förbättra tillväxtnivån och levnadsstandarden, och även en korrekt användning av strukturfonderna och igångsättandet av särskilda politiska projekt som möjliggör en förbättring av sysselsättningen. I det här sammanhanget kan sysselsättningsstrategierna vara en bidragande faktor i kampen mot fattigdomen. Detsamma kan sägas om politik för socialhjälp eller särskilda åtgärder som riktas konkret mot problemet med fattigdom, vilket även betonades vid Europiska rådet i Nice.
Den grekiska regeringen lovat att lägga fram en nationell åtgärdsplan för att bekämpa fattigdomen och den sociala uteslutningen innan den första juli 2001, och den planen kommer att vara i kraft i en period av två år. Planen bör även innefatta upplysningar om konkreta politiska åtgärder för att bekämpa fattigdomen, inklusive de den grekiska regeringen nyligen har aviserat.
Dessutom är det viktigt att komma ihåg att det inom tillämpningsområdet för strukturfonderna, särskilt den europeiska sociala fonden, även finns vissa särskilda åtgärder som gör det möjligt att bekämpa fattigdomen och den sociala uteslutningen, och i vissa av de operativa programmen för Grekland och även vissa av de regionala programmen innefattas åtgärder för sysselsättning, utbildning, hälsa och välfärd. Allt detta kommer säkerligen att ge positiva effekter och kommer att bidra till att den situation som ni har påtalat kommer att förändras, vilken logiskt nog gäller indikatorerna för år 1995.

Papayannakis
Tack, herr kommissionär för ert svar. Jag skulle vilja säga att i stort sett instämmer jag med det ni sade, om ni undantar anmärkningen att fattigdomen kan minska med en ökad tillväxt. I Grekland märker vi, anser jag, liksom i andra länder, att just med tillväxten som sker ökar inkomstklyftan mellan 20 procent av inkomsttagarna och nästa 20 procent, och där ligger problemet. Det är kanske bra att ni och inte kommissionären för sociala frågor skall svara eftersom frågan om tillväxten verkligen är problematisk.
Jag anser att kommissionen bör inta en mer genomtänkt hållning i denna fråga. Eftersom den grekiska regeringen ännu inte har skickat sin plan till er kan vi naturligtvis inte kommentera den. Jag skall emellertid påminna er om, herr kommissionär, att regeringens tidigare plan för bekämpande av fattigdomen har tillämpas i mycket liten utsträckning och har haft ett mycket klent resultat. Följaktligen hoppas jag att vi kommer att talas vid igen om denna plan då även er roll är mycket betydelsefull. Jag förmodar att förutom det ni sade så spelar frågorna om beskattningen och socialförsäkringen en mycket stor roll när det gäller att minska klyftan mellan fattigdom och rikedom, för att uttrycka det så.
Och jag är verkligen rädd för - jag vet inte säkert om jag förstod rätt - att kommissionens uppfattning inte är särskilt tydlig.

Solbes
. (ES) Enligt min åsikt är det inte så stor skillnad mellan min ståndpunkt, som jag klargjorde i början, och de kommentarer ni har gjort. Jag har sagt att den ekonomiska tillväxten bidrar till att förbättra situationen och ni drar slutsatsen att detta inte nödvändigtvis minskar skillnaderna. Ert uttalande är korrekt och jag tror inte att den här debatten kommer att leda någonstans. Det stämmer att skillnaderna mellan de 20 procent av befolkningen som har inkomster över medelinkomsten och de 20 procent som ligger under medelinkomsten är mycket stora jämfört med medelvärdet i Greklands fall.
Vad har kommissionen för ståndpunkt? Jag anser att kommissionen har uttryckt sig mycket klart. För det första menar jag att tillväxten är viktig. Inom det området är det mycket viktigt att öka sysselsättningen. För att öka sysselsättningen räcker det inte med att sätta igång strukturella åtgärder, såsom minskat skattetryck och sociala kostnader.
För att kunna bekämpa fattigdomen anser vi även att det är mycket viktigt att vi anpassar arbetsmarknaderna på ett sådant sätt att det är möjligt att skapa fler arbetstillfällen, men vi anser inte att de särskilda åtgärderna för kampen mot fattigdomen som togs upp vid rådet i Nice, och som ni uppenbarligen känner till mycket väl, skall innefattas här. De nödvändiga åtgärderna berör en rad områden som är mycket väl samlade. Jag tror att detta är såväl Europeiska unionens ståndpunkt som kommissionens.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 49 från (H-0361/01):
Angående: Efter Ekofins varning till Irland Ekofin-rådet har tidigare i år riktat kritik mot Irlands statsbudget och hävdat att landets ekonomiska politik leder till alltför hög inflation. Hur ämnar kommissionen gå vidare med ärendet? Överväger kommissionen några nya åtgärder gentemot Irland då de ej hörsammat Ekofins varning?

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort i mitt första inlägg. Vad som står i rekommendationens andra stycke och jag kommer att försöka förklara detta, är att kommissionen uppmanas att under loppet av år 2001 informera om den ekonomiska utvecklingen och budgetutvecklingen i Irland, att rådet kommer att följa denna utveckling och i synnerhet utvärdera hur pass stadig utvecklingen är vad gäller de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Vi har nu kommit till maj månad och vi har för tillfället tillgång till en rad uppgifter om ekonomi och budget, men jag vågar mig dock inte på att dra några definitiva slutsatser. Kommissionen kommer med tiden att kunna sätta sig in i hur rekommendationerna uppfylls, jag skall inte säga mer noggrant, men mer ingående, för att sedan lägga fram sin utvärdering för rådet.
Att arbeta med uppgifter som endast rör de första månaderna av budgetgenomförandet, vilket innebär eftersläpningar från föregående års budget, anser vi inte vara den bästa metoden.

Sjöstedt
Jag tackar kommissionären för svaret. Jag menar att överhettningen i den irländska ekonomin visar på problemen med att ha en valuta och en ekonomisk politik i länder med mycket olika ekonomiska förutsättningar.
Jag har nu en följdfråga till kommissionären. Anser ni att den irländska ekonomin skulle ha en fördel av en högre ränta och av en starkare, högre värderad valuta? Menar ni att detta skulle vara en fördel för den irländska ekonomin i den situation som råder i dag?

Solbes
. (ES) Jag kommer att börja med att ge ett indirekt svar på er första fråga. Det är uppenbart att de olika växelkurser som tillämpas i unionen som medelvärde inte är de samma som för unionens medlemsstater. Om vi tillämpar den klassiska monetära teorin är det uppenbart att de länder som har en högre inflationsnivå och högre tillväxt behöver en restriktivare penningpolitik för att undvika överhettning av ekonomin. Det är inte svårt att dra slutsatser av de kommentarer jag just gjort.
Problemet med växelkurserna har gett upphov till många debatter och diskussioner eftersom de är oåterkalleliga och alltså inte kan ändras. Situationen i Irland skulle kunna lösas med en ändring av växelkursen. De här problemen kan inte lösas genom högre inflationsnivå eller genom en omvärdering av växelkursen i viss utsträckning, genom att uppnå en större jämvikt än i balansen för kontokuranter.
Denna debatt har utan tvivel mycket att göra med den grundläggande debatten om expansiv eller icke expansiv budgetpolitik. Det ligger dock mycket i det resonemang som vissa ekonomiska teoriker för, nämligen att en expansiv budgetpolitik obönhörligen skulle leda till att den verkliga omvärderingen av växelkursen skulle bli ännu mer kraftig än den skulle bli under andra omständigheter.
Jag kan bara säga att enligt den information vi har tillgång till kommer tillväxten för tillfället att vara klart lägre. Inflationen är fortfarande hög, även om den är lägre än i november förra året, och de budgetåtgärder som kommer att vara mest intressanta för oss för när vi skall utvärdera vad som kommer att hända i Irland i framtiden, är utan tvivel den besparingsplan som den irländska regeringen har fattat beslut om, effekterna av mul- och klövsjukan i Irland, vilken har mycket stor betydelse, och naturligtvis inkomst- och utgiftsutvecklingen, som hittills inte stämmer överens med vad som budgeterats.
Men som jag sade förut, att dra slutsatser om siffrorna för årsslutet redan i april förefaller mig vara allt för riskfyllt.

Kauppi
Ärade kommissionär! Det ser ut som om de allmänna valen i Italien förra söndagen är på väg att leda till centerhögerpartiet Forza Italias seger, och att Silvio Berlusconi blir Italiens nästa premiärminister. I sin valkampanj lovade Berlusconi sina anhängare omfattande skattelättnader och även satsningar på offentliga byggnadsprojekt. Vad anser ni om dessa vallöften? Ser ni det som möjligt att kommissionen även för Italiens del överväger att utfärda en sådan varning, om Italien idkar eller bedriver expansiv ekonomisk politik i en situation där euroområdet verkligen är utsatt för inflationstryck, eller gäller sådana varningar endast små medlemsländer inom euroområdet, såsom Irland?

Talmannen
I egenskap av talman för sammanträdet förklarar jag att frågan inte är tillåtlig eftersom den inte är kompletterande. Den handlar om andra saker. Det kommer säkert andra tillfällen att ställa denna fråga och få ett svar.
Fru McKenna har ordet för att ställa en kompletterande fråga.

McKenna
Oroar sig kommissionen över att dess påtryckningar mot Irland och dess finansminister skulle kunna påverka den kommande folkomröstningen om Nicefördraget? Jag anser att kommissionen bör ta ett steg tillbaka så att detta inte leder till skadlig publicitet.
Vad är meningen med att Irlands medborgare väljer en regering om dess finansminister inte har rätt att göra ett eget val? Vad är meningen med att vi har en regering?
Hur långt kommer EU att gå i sina påtryckningar mot Irland när det gäller offentliga utgifter, när de allmänna tjänsterna på Irland är i ett så förskräckligt tillstånd? Om vi följer EU:s riktlinjer skulle det förvärra saker och ting. Vi måste också titta på EU:s ekonomiska politik och dess påverkan på Irland i förhållande till räntenivåerna, som vi inte längre har någon kontroll över.
Det är odemokratiskt att försöka besluta om den ekonomiska politiken för en enskild medlemsstat, med tanke på att det är medborgarna i denna medlemsstat som väljer landets regering för att göra detta.

Solbes
. (ES) Ni säger att kommissionen bekymrar sig för att EG-domstolen fäller ett visst domslut i en riktning eller en annan för överträdelser av gemenskapsnormerna.
Jag tycker att vi har fastställt spelreglerna sinsemellan och jag anser att den grundläggande regeln är att vi måste hålla våra överenskommelser. Kommissionen har till uppgift, vilket inte alltid är så tacksamt, att påtala fall där dessa överenskommelser bryts.
I det här konkreta fallet har kommissionen påtalat detta faktum och detta har även stötts enhälligt av Ekofin-rådet. Jag har förståelse för att det uppstår störningar av det här slaget, men enligt min åsikt kan vi inte låta detta hindra oss i situationer som denna.
För det andra har kommissionen sagt att den skall ta irländarna som gisslan när det gäller de beslut de fattar? Nej, spelreglerna fastställs mycket klart i fördraget. Det finns vissa allmänna riktlinjer och dessa innefattar en rad sammanhängande faktorer i fråga om den allmänna politiken.
Irland ingår, precis som andra länder gör, i den monetära unionen och utvecklingen av räntesatserna och växelkurserna är ett problem som rör alla medlemsstaterna. Följaktligen måste vi alla agera i enlighet med den nationella ekonomiska politik som vi är skyldiga att anta i enlighet med fördraget, men som även skall samordnas i enlighet med fördraget.
Vi har redan diskuterat Irlands relativa vikt här i kammaren vid andra tillfällen. Jag underströk följande: enligt kommissionens åsikt har alla medlemsstater samma rättigheter och skyldigheter, och därför har inte den vikt - ur ekonomiskt perspektiv - som en eller annan medlemsstat så stor betydelse ur juridiskt eller normativt perspektiv.
Den irländska regeringens manöverutrymme för att öka de offentliga investeringarna i den mån de anser vara lämpligt och för att genomföra åtgärder för att förbättra sina offentliga tjänster är därför obegränsat. Problemet är att detta måste vara möjligt att kombinera med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och med stabilitetspakten.
Det tillkommer naturligtvis den irländska regeringen att bestämma vilka utgifter de vill prioritera.

Sacrédeus
Jag skall fatta mig mycket kort. Min fråga gäller om det irländska fallet hade varit mer allvarligt om det gällt ett land inom EMU, inom den gemensamma valutan, med större ekonomisk tyngd? Menar ni att fallet Irland är mindre allvarligt därför att det är ett land med mindre ekonomisk vikt?

Solbes
. (ES) Ur ekonomisk synvinkel är, vilket jag just sade, är ert uttalande utan tvivel helt korrekt. Men ur rättslig synvinkel, när det gäller våra juridiska åtaganden, är situationen den samma i alla länder, vare sig de är små eller stora.
I fördraget föreskrivs inte att länder skall behandlas på olika sätt i en situation eller annan. Vilket beslut bör vi fatta om ett litet land agerar helt och hållet som free-rider och kan dra nytta av alla fördelar med unionen men slipper nackdelarna? Vad skulle hända om det handlade om två, tre eller fyra små länder i stället för ett? Hur stort skall ett land vara för att ha betydelse?
Enligt min åsikt är det argumentet tyvärr inte godtagbart ur politisk och rättslig synpunkt, även om det är attraktivt ur ekonomisk synvinkel.

Talmannen


Astrid Thors
Fråga nr 50 från (H-0385/01):
Angående: Koordinering av EU:s åsikter i IMF och Världsbanken Vid informella diskussioner med européer som verkar i Världsbanken och Internationella Valutafonden har det kommit fram att EU:s agerande i dessa organ inte koordineras. Har kommissionen tagit något initiativ för att åtgärda denna brist som betyder att EU:s inflytande inte används maximalt?

Frågor till herr Fischler
Solbes
. (ES) Kommissionen har upprepade gånger försökt förbättra samordningen mellan Europeiska unionen och den monetära unionen för att lösa problemet med den externa representationen i Internationella valutafonden.
I slutet av år 1998 nåddes ett avtal i Wien på grundval av ett förslag från kommissionen. Medlemsstaterna har emellertid inte följt detta. Kommissonens förslag gick ut på att i enlighet med avsnitt 4 i artikel 111 i EG-fördraget skulle ett beslut fattas om att gemenskapen i början skulle företrädas av ordförandeskapet för euroområdet, Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken.
Medlemsstaterna slöt emellertid ett annorlunda avtal som minskar giltigheten av detta förslag, i synnerhet avseende ordförandeskapet för euroområdet. Men dessa förslag, som redan är begränsade, tillämpas inte i praktiken.
Vad som för tillfället har uppnåtts i praktiken är att samordningen av den ekonomiska politiken förbättras något och att åsikter om de ståndpunkter som har antagits i Internationella valutafonden utbyts genom den ekonomiska och finansiella kommittén.
Denna samordning finns såväl i Bryssel som i Washington, och jag anser att detta har gjort det möjligt att avancera något i samordningsprocessen.
Men om ni frågar mig om kommissionen är nöjd med denna process, måste jag svara er att vi varken är nöjda med processen eller med den nivå av samordning som har uppnåtts, även om vi är medvetna om att det finns två begränsningar: för det första att Internationella valutafonden utgörs av stater. Unionen är inte medlem som sådan i fonden - och detta ger oss vissa tänkvärda svårigheter. För det andra omarbetas fondens stadgar för tillfället, och detta måste vi också ta hänsyn till om vi skall kunna nå framsteg i processen av extern representation.

Thors
Tack, herr kommissionär, för det ärliga svaret. Jag tror att det ger oss möjlighet att tillsammans fortsätta arbetet. Jag tycker det var uppenbart att små länder, som normalt försvarar kommissionen, inte försvarade kommissionens ståndpunkt vid mötena i Wien.
Jag menar också att det är uppenbart att vi vid framtidsdiskussionen måste beakta detta när vi ser på behoven av att utveckla European governance-diskussionen. Jag hoppas att kommissionären i de sammanhang där vi skall se över EU:s globala roll tar upp att detta kunde lyftas fram.
Vidare hoppas jag att kommissionen i alla händelser kan ha informella kontakter med de personer som representerar medlemsstaterna i t.ex. IMF:s direktion. Jag tror att de skulle uppfatta det som ytterst värdefullt att kunna sammanträda, att tillsammans kunna gå igenom IMF:s föredragningslista för att se behovet av samordning för att våra intressen skall tryggas där.
I Världsbanken tror jag att det finns andra system, men just IMF-direktionens ledamöter borde kunna sammanträda och samordna.

Solbes
. (ES) Det är sant att det finna andra kanaler och för tillfället har vi åtminstone tre användbara instrument. Kommissionen är naturligtvis närvarande vid den ekonomiska och finansiella kommitténs sammanträden. Där förs diskussioner om de ståndpunkter som skall antas och om de reella regler som beaktas för ståndpunkterna för de olika constituencies i Washington - och vi får inte glömma bort att de utgörs av länder som inte är medlemmar i unionen. En företrädare för kommissionen är likaså närvarande i Washington vid de sammanträden som de verkställande direktörerna för Europeiska unionens områden håller och vid constituencies som påverkar Europeiska unionens roll i IMF.
För det andra har den kommissionär som närvarar vid Internationella valutafondens sammanträden, vilket brukar äga rum varje halvår, vid dessa tillfällen en bilateral kontakt med den verkställande direktören för fonden, och vi har dessutom ett mycket välutvecklat samarbete med denna person, inte bara när det gäller euroområdet, utan även andra områden utanför Europeiska unionen.
I euroområdet har vi närvarande godtagit att den analys, som IMF benämner artikel 4, tillämpas. Denna analys genomförs varje år i samarbete med Internationella valutafonden. När det gäller länderna utanför euroområdet har vi en brett samarbete med IMF, inte enbart med kandidatländerna, utan med alla länder där vi tillämpar system för makroekonomiskt stöd, vilket vi alltid gör i samarbete med IMF.
Slutligen, stämmer det att ordföranden för eurogruppen agerar som företrädare för euroområdet i den monetära och finansiella kommittén och i den tidigare tillfälliga kommittén, Det stämmer även att talen av ordföranden för eurogruppen är avtalade, vilket innesluter de faktorer som är gemensamma för alla länder i euroområdet och att de är en början på något som i framtiden får ett större innehåll och mer precision. Vi anser att det är ett bra början som man kan bygga vidare på.

Talmannen


Josu Ortuondo Larrea
Fråga nr 51 från (H-0326/01):
Angående: Kummelfiske med trål Enligt bestämmelserna om kummelfiske med trål i Biscayabukten är den minsta tillåtna maskstorleken 70 millimeter. Med tanke på beståndets tillstånd och för att förbättra tillgången till kummel föreslås nu att den minsta tillåtna maskstorleken skall ändras till 100 millimeter. På så sätt skulle fiskarnas fångster minska med 50 procent utan att minska deras arbete, vilket innebär högre fartygskostnader eftersom det kommer att krävas mer arbete för att uppnå samma fångst och eftersom man kommer att behöva köpa helt nya nät.
Har kommissionen gjort en beräkning över den avkastning som fiskarna kan tänkas få på lång sikt? Har kommissionen beaktat att det vid fiske av andra torskarter är vanligt att fisken dör efter att ha slunkit igenom nätet, och att detta även gäller kummeln? Har kommissionen beaktat att större nätmaskor innebär att det krävs mer arbete för att uppnå samma fångstmängd, samtidigt som fler fiskar kommer att dö efter att ha slunkit genom näten och fiskarnas kostnader kommer att öka? Har kommissionen tänkt på vad de nya näten kommer att kosta och vilka åtgärder man skulle kunna vidta för att göra det lättare för fiskarna att gå över till dessa nya nät? Vore det inte lämpligare att se till att de nuvarande bestämmelserna verkligen följs, innan man ändrar några bestämmelser om tekniska åtgärder?

Fischler
Herr talman! Kommissionen kommer redan i slutet av maj att utfärda den brådskande åtgärd som Ortuondo Larrea tog upp i sin muntliga fråga. Det finns en rad vetenskapliga utlåtanden, i synnerhet från Internationella havsforskningsrådet från november, som bekräftades i början av detta år av kommissionens vetenskapliga, tekniska och ekonomiska fiskerikommitté. Alla dessa utlåtanden pekar på att beståndet av kummel i Biscayabukten och sydväst om den irländska kusten står inför sitt sammanbrott. Huvudproblemet för detta bestånd är det stora antalet fångad ungfisk. Antalet vuxna fiskar sjunker hela tiden, och man kan befara att återväxten inte längre är tillräcklig för att fylla på beståndet.
En möjlighet att minska fångsten av ungfisk är att man använder nät med större maskor. Med en maskstorlek om 70 mm fångas kummel från och med cirka 25 cm längd. En maskstorlek om 100 mm däremot gör att kummel från och med 40 cm fastnar i näten. I den planerade förordningen krävs inte att all kummel måste fångas med nät som har en masköppning om 100 mm eller mer. Vi har medvetet inom klart utvisade områden föreskrivit undantagsbestämmelser för fartyg under 12 meter, som befinner sig på dagsturer, och även för fartyg som fångar languster. Detta undantag gäller ungefär 1 500 eller totalt sett omkring två tredjedelar av alla fartyg, som fångar kummel m.m.
Jag är klar över att en ökning av maskstorleken medför förluster i fråga om fångstvikten på kort sikt. Men utan en sådan åtgärd kommer beståndet inte att växa till så att man återfår en storlek som medger ett varaktigt fiske. Vetenskapliga undersökningar har dessutom visat att om man ökar maskstorleken till 100 mm och bibehåller hittillsvarande fiskeriinsatser, så stiger avkastningen på lång sikt med minst 70 procent. Naturligtvis behöver yrkesfiskarna en viss tid för att ändra sina nät, och vi kommer därför att ge dem tid fram till den 1 augusti i år.
De fiskare som även i fortsättningen vill använda sig av en maskstorlek som är mindre än 100 mm - även detta är möjligt - får sedan inte uppvisa mer än 20 procents fångst av kummel. Därigenom vill vi uppmuntra till fiske med större, mer selektiva nät.
Nu till er fråga om det är möjligt att få bidrag till nyanskaffning av nät. Senare i år kommer vi att lägga fram en långsiktig återuppbyggnadsplan för Europaparlamentet och rådet. Så snart som detta förslag antagits i rådet kan medlemsstaterna i enlighet med bestämmelsen i artikel 16.2 i strukturförordningen i efterskott betala bidrag för nyanskaffning av näten. En sådan möjlighet finns tyvärr inte inom ramen för förordningen om brådskande förfarande. Jag betraktar det också som en stor brist, och jag har ordnat det så att vi så snart som möjligt skall anpassa strukturförordningen i denna riktning.
Nu till argumentet att kummel är mycket ömtålig och att en del av den ungfisk som slipper undan ur näten till slut ändå dör. Jag vill vara helt uppriktig här. Våra erfarenheter visar att större maskstorlekar över en längre tidsperiod leder till fler vuxna fiskar. Detta är vad det i första hand handlar om, nämligen att reproduktionsbeståndet åter kan fyllas på. Det är väl när allt kommer omkring det bästa beviset för att denna åtgärd är meningsfull.

Ortuondo Larrea
Herr kommissionär! Jag tackar er för det utförliga svar som ni har gett i fråga om problemet med kummelfisket, men om jag inte har missförstått er, sade ni att man funderar på ett undantag för fartyg med en längd som understiger 12 meter. Bland dessa finns fartyg för fångst av languster och de så kallade havskräftorna. Även om fartygen är små fiskar de med nät med stora maskor, och i fångsterna av havskräftor förekommer även ungkummel i hög grad, eftersom fiskevattnen för havskräftor och ungkummel är mycket svårfiskade.
Min fråga lyder som följer: har ni undersökt den stora förekomsten av havskräftor i de vatten där det finns ungkummel?

Fischler
Herr ledamot! Kanske har det uppstått ett problem i tolkningen. Låt mig alltså klargöra: Det som jag har sagt är att det för det första för fartyg som är kortare än 12 m - och inte som är längre än 12 m - skall finnas en undantagsbestämmelse beträffande näten med 100 mm maskor. Ett villkor som tillkommer är att det handlar om små fartyg, som befinner sig på dagsturer. För det andra skall det finnas ett undantag för fartyg som fiskar languster.
Som svar på er fråga om de mycket långa näten vill jag säga att jag inte anser att just dessa mindre fartyg använder mycket långa nät. Jag tror att man kan leva med denna kompromiss - jag måste medge att det är en kompromiss - som vi här har kommit överens om.
Vi anser att vi å ena sidan absolut måste prioritera att bestånden av kummel åter kommer i ordning. Vi kan emellertid inte bortse från alla sociala implikationer som orsakas av den av oss föreslagna, säkert mycket stränga åtgärden. Därför anser vi att vi bäst tar ansvar för det genom att föreskriva ett undantag, i synnerhet för ägarna av mycket små fartyg, som ju är direkt beroende av dessa ekonomiska aktiviteter och inte heller har några alternativ. Vi kan dock inte gå längre, eftersom det skulle leda till att åtgärden de facto blir verkningslös.

Talmannen


Camilo Nogueira Román
Fråga från 52 av (H-0331/01):
Angående: Reform av förvaltningsstrukturerna vid generaldirektoratet för fiske Varför har kommissionen ändrat strukturerna vid generaldirektoratet för fiske? Den undervärderar den internationella avtalspolitiken med tredje länder i syd och gynnar de nordeuropeiska ländernas ställning i de europeiska vattnen som om dessa länder ägde vattnen. Detta sker ständigt i strid mot de sydliga medlemsstaternas åsikter och intressen. Det förefaller som om man anser att de sydliga länderna gör intrång i gemenskapsvattnen och EU:s internationella fiskepolitik.

Fischler
Herr ledamot! Först vill jag beträffande texten i er fråga klargöra att ert påstående att vi skulle ringakta södra delen av gemenskapen helt enkelt inte stämmer, och jag tillbakavisar det därför liksom er insinuation att kommissionen betraktar det som om de södra medlemsstaterna gör intrång - som ni har kallat det.
Kommissionen låter sig inte styras av sådana motiv när det gäller att garantera en optimal hantering för Generaldirektoratet för fiske, utan det är uteslutande fråga om att optimera arbetet. Här handlar det inte om söder eller norr, utan om att sammanfatta i ett avsnitt de bilaterala avtal, där det krävs en ekonomisk motprestation för att få tillgång till fiskebankarna. Därigenom säkerställer vi att dessa förvaltas på ett enhetligt och sammanhållet sätt. Därigenom tillmötesgår vi både rådets slutsatser från år 1997, revisionsrättens ståndpunkt som lagts fram i en särskild rapport, samt anspråken i grönboken om den gemensamma fiskeripolitikens framtid.
Att däremot placera avtalen med tredje land, där det huvudsakligen handlar om utbyte av fångsträttigheter, i det avsnitt som samtidigt behandlar TUCs och kvoter, är meningsfullt därför att fångsträttigheterna i detta avtal redan tidigare utgör en del av TUCs och kvoterna. Just när det gäller Norge blir fördelen med denna nya struktur tydlig redan när vi nu förhandlar om de långsiktiga tekniska åtgärderna för att återskapa torskbeståndet i Nordsjön.
Ni ser att det här inte är fråga om någon ojämlik behandling från kommissionens sida, utan här handlar det om att finna den mest passande lösningen.

Nogueira Román
Herr kommissionär Fischler! Enligt mina uppgifter har Danmark 44 procent av fiskekvoterna i gemenskapsvattnen, Förenade kungariket 16 procent och Spanien bara 6 procent. Precis det motsatta gäller för utnyttjandegraden, där den spanska andelen, främst den galiciska, kommer upp i 35 procent. Dessa uppgifter visar på den djupa diskriminering och ländernas egoism som stabilitetsprincipen baseras på och som ni inte vill ifrågasätta. Nu tillämpas samma diskriminering inom strukturen för generaldirektoratet för fiske, vilket gynnar Danmark och Förenade kungariket. Anser ni inte, herr kommissionär, att det är dags att börja tillämpa Europeiska unionens grundläggande likhetsprinciper på fiskerisektorn som ni har hand om? Anser ni inte att man borde tillerkänna de södra länderna, som Spanien, deras rättmätiga plats i unionens fiskesektor?

Fischler
Herr talman! Jag måste nog säga att om man vrider ned strukturen inom Generaldirektoratet för fiske till denna nivå och påstår att vi har en tendens att alltid föredra Danmark och andra nordliga länder, är detta för det första inte befogat och för det andra en insinuation som jag helt enkelt inte kan acceptera, herr ledamot! Om ni hör er för lite grand, så skulle ni säkert märka att sedan jag fick ansvaret för fisket så har just antalet spanska medarbetare inom GD Fiske ökat oproportionerligt. I förhållande till den andel Spanien utgör av gemenskapens befolkning, är Spanien överrepresenterat i GD Fiske. Alltså, om ni vill att era kriterier skall tillämpas, då måste vi minska antalet spanska medarbetare i GD Fiske. Jag hoppas att ni inte vill detta!

Ortuondo Larrea
Herr kommissionär! Jag gör ett inlägg eftersom det talas om internationella avtal med tredje länder i syd och jag har nyheter om baskiska och galiciska skeppsredare som även de fiskar tillsammans med andalusierna, eller gjorde det under det tidigare fiskeavtalet med Marocko. Man har sagt mig att det fördes samtal med kommissionen i syfte att studera vissa åtgärder för att gynna omstruktureringen av den spanska statens fiskeflotta i de marockanska fiskevattnen.
Skulle ni kunna säga oss om dessa muntliga avtal kan tänkas leda till bra resultat, om ni tror att rådet kommer att godta dessa och om kommissionen kommer att sätta igång dem?

Fischler
Herr talman! Jag vill påpeka att just denna fråga finns med bland de muntliga frågorna i dag, nummer 57; den gäller omstruktureringsåtgärderna beträffande Marocko, och har egentligen inte någonting att göra med den inre strukturen i GD Fiske.

Talmannen
Ni har alldeles rätt, herr kommissionär, men ni måste förstå att ledamöterna tar tillfället i akt för att ställa frågor. Men ni har alldeles rätt i vad ni säger.

Talmannen


Stavros Xarchakos
Fråga från 53 av (H-0336/01):
Angående: Bränder och återplantering av skog i Grekland Grekland drabbas hårt och ofta av stora bränder som skövlar landets skogsmarker. Återplanteringen av skog är begränsad och detta leder till ständig förstörelse av den naturliga miljön samt till ökenspridning och brist på livskraftiga lungor av grönska, särskilt runt de stora grekiska städerna. Det är värt att notera att fenomenet med personer som illegalt lägger beslag på mark inom brända skogsområden är ett inhemskt grekiskt fenomen. Situationen underlättas dessutom av att det inte finns något fastighetsregister. Detta är ett EU-finansierat projekt som den grekiska regeringen fått stöd till i åratal, men ändå inte slutfört ens till en fjärdedel.
Kan kommissionen uppge i vilken takt återplantering av skog sker i Grekland och i övriga EU-länder? Vilka EU-länder har störst andel bränder och brända skogsområden? Hur ser kommissionen på återställningstakten för de brända skogsområdena i Grekland?

Frågor till fru Diamantopoulou
Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Kommissionen är helt medveten om vilka skador som orsakas av de skogsbränder som varje år förekommer i Europeiska unionens skogar och i synnerhet i Grekland. I det sammanhanget vill jag meddela er, herr ledamot, att kommissionen under de närmaste veckorna inom ramen för förordning 2158/92 kommer att anta ett skyddsprogram mot skogsbränder i Grekland, där anslaget för år 2001 uppgår till 1,7 miljoner euro.
Nu till era andra frågor. För det första: Den genomsnittliga återplanteringsarealen i Grekland uppgår för perioden 1994 - 1999 till 2 750 hektar per år. Det motsvarar 15 procent av den nedbrunna skogsarealen i denna medlemsstat. På grundval av den information som kommissionen har till förfogande kan man bara göra en jämförelse med Portugal, där inom samma tidsperiod ungefär 5 000 hektar årligen åter har återplanterats; det motsvarar 14 procent av den nedbrunna skogsarealen.
För det andra: De skogsarealer som årligen förstörs i de enskilda medlemsstaterna på grund av bränder uppgår till 73 500 hektar i Spanien, cirka 50 000 hektar i Italien, 36 500 hektar i Portugal och 19 000 hektar i Grekland.
För det tredje: Det är mycket svårt för kommissionen att göra en utvärdering av ansträngningarna i Grekland för att återställa de nedbrunna skogsytornas tidigare tillstånd, eftersom det naturligtvis är många faktorer som spelar in här. Återplanteringen på ifrågavarande ytor är - som ni vet - en integrerad beståndsdel av den nationella skogspolitiken, och framgången med ansträngningarna för att återställa områdena hänger i synnerhet samman med olika huvudfaktorer, nämligen med Greklands årliga potential för att genomföra återplanteringen, med chansen också till en naturlig skogsföryngring på de brandskadade ytorna och slutligen med skogsplantering på nya arealer, alltså exempelvis på ytor som utnyttjats inom jordbruket. I vissa fall skapas härigenom en ersättning för de ytor som förstörts genom brand. Slutligen hänger framgången naturligtvis i synnerhet samman med kvaliteten på åtgärderna för att förebygga skogsbränder, liksom brandbekämpningssystemens prestationsförmåga. Härigenom kan man under kommande år minska omfattningen av de skogsarealer som förstörs genom brand.

Xarchakos
Herr kommissionär! För tillfället skall jag försöka att vara nöjd med era svar, tills jag - om jag inhämtar några nya uppgifter, naturligtvis - tar upp frågan igen vilket jag tror är absolut nödvändigt för en mer grundlig, fullständig och uppbygglig diskussion.

Talmannen
Frågorna 54 - 58 kommer att besvaras skriftligen.

Talmannen


Glyn Ford
Fråga nr 59 från (H-0349/01):
Angående: Religiös diskriminering Kan kommissionen bekräfta att artikel 13 i Amsterdamfördraget förbjuder diskriminering av religiösa skäl?

Diamantopoulou
. (EL) Enligt artikel 13 i fördraget utgör bekämpandet av diskriminering självklart grunden för politiken för bekämpandet av diskriminering. Med utgångspunkt från artikel 13 är det emellertid inte möjligt att få ett omedelbart resultat och inga individuella rättigheter skapas därigenom. Möjligheten för någon att vända sig till domstolen men också att vi tillämpar politiken mot diskriminering fullt ut betyder tillämpning på nationell nivå av direktiv 2000/78, det vill säga direktivet mot diskriminering som röstades igenom av rådet.
I detta direktiv föreskrivs en allmän ram för all slag indirekt diskriminering bland annat även på grund av religion och övertygelse. Särskilt finns artikel 4.2 som just tar upp kyrkorna men också andra offentliga och privata samfund vilka grundar sig på religion och övertygelse. Denna bestämmelse ger möjlighet åt religiösa arbetsgivare att rättfärdiga annan behandling på grund av religion eller övertygelse men detta förbehåll skall alltid granskas i samband med arbetets natur och de allmänna förhållandena. Sådana fall som utgör undantag från regeln berör i regel val av arbetstagare vilkas arbete, eftersom arbetets art är sådan, påverkar etiken eller moralen hos organisationen i fråga. Det kan emellertid inte under några omständigheter utgöra en regel.

Ford
Det gläder mig att kommissionären har bekräftat icke-diskrimineringsprincipen på grund av religion. Jag är bekymrad över praxisen i vissa medlemsstater. Som kommissionären kanske vet finns det en präst - pastor Raymond Owen - som har nekats tillåtelse att gå till arbetsdomstol för att lösa ouppklarade frågor i samband med att kyrkomyndigheterna avskedat honom. Detta skulle inte ha inträffat i flera andra medlemsstater, eller om han hade varit en troende präst från en icke-kristen organisation.
Detta fall tycks exemplifiera den befintliga diskrimineringen mot kristna religionsutövare i vissa medlemsstater inom unionen när de hamnar i dispyt med sina kyrkliga myndigheter. Förenade kungariket underlåter i sin lagstiftning att införliva rådets direktiv av den 14 oktober 1991 ordentligt - särskilt artikel 8, där det står att medlemsstaterna har tillåtelse att undanta vissa begränsade anställningsfall. I Förenade kungarikets Employment Rights Act (lag för sysselsättningsrättigheter) från 1996, i del 13, kapitel 1, specificeras emellertid särskilda typer av sysselsättning som undantas från denna lag, men ingen hänvisning görs till prästerskapet, vilket därmed antyder att prästerskapet omfattas av lagstiftningen, vilket faktiskt inte är fallet.
Jag hoppas att kommissionären går med på att titta på detta fall i detalj och träffa pastor Owen och företrädare från hans fackförening, så att vi kan göra ett formellt klagomål.

Diamantopoulou
. (EL) Jag skall gärna titta på organisationer som kan komma i fråga och diskutera frågan, men jag skulle vilja klarlägga att medlemsstaterna bör har överfört detta direktiv till nationell nivå senast under december 2003 och det specifika fall som ni tar upp gäller 1990-talet och omfattas inte av en retroaktiv giltighet av detta direktiv. I alla händelser skall jag emellertid gärna titta ytterligare på frågan och fallet om diskriminering av pastorn.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 60 från (H-0350/01):
Angående: Försäkringskassor i Grekland Försäkringskassornas framtid är en fråga som Europeiska unionens institutioner ägnat sig åt under senare tid. Liknande diskussioner förs också i medlemsstaterna. I Grekland har man upptäckt att de uppgifter som används som analysmaterial för utredningarna om de grekiska försäkringskassornas framtid inte alls är särskilt verklighetsbaserat, eftersom kassorna inte har avvecklat sina register, vilket gör det omöjligt att fastställa det exakta antalet försäkrade. Vad anser kommissionen om detta? Är de statistiska uppgifter som kommissionen erhåller från Grekland, och som kommissionen själv sedan bearbetar, underställda någon form av statistisk korrigering? Varför avslutades inte maskinskrivningen av försäkringskassorna i Grekland inom programmet Klisthenis som sorterade under gemenskapens andra stödram för Grekland? Vilka planer finns inom gemenskapens tredje stödram?

Diamantopoulou
. (EL) Den fråga som Alavanos ställde, särskilt beträffande frågan om uppgifterna, förmodar jag gäller den försäkringsutredning som den grekiska regeringen beställde och inte några uppgifter som Europeiska kommissionens institutionella organ har till sitt förfogande.
Enligt information från kommissionen var målet för denna undersökning utökningen av försäkringskassornas budgetplan och följaktligen de förändringar som kommer att behövas för att säkerställa kassornas finansiella hållbarhet. Att genomföra denna undersökning innebar betydande problem på grund av det mycket stora antal kassor som landet har, samt på grund av hjälpkassorna, och problemen med hjälpkassor men huvudsakligen på grund av bristande datorisering. Naturligtvis är medlemsstaterna ansvariga för sammanställandet av denna undersökning. På så vis är inte kommissionen i stånd att kontrollera riktigheten av de uppgifter som denna inrättning använde eller den metod som användes då undersökningen genomfördes.
När det gäller den andra frågan angående de statistiska uppgifterna i samband med försäkringskassorna: Grekland är sedan 1994 skyldig att förse kommissionen med dessa statistiska uppgifter och det naturligtvis inom ramarna för de förfaranden som berör Europeiska unionen. Det finns svårigheter beträffande flödet av dessa uppgifter från de grekiska myndigheternas sida när det gäller att samla in detaljuppgifter och att hålla dem aktuella. Efter 1996 har det gjorts framsteg när det gäller detta både på grund av lagstiftning och rationalisering samt bättre kontroll av direkta kostnader inom hela den offentliga sektorn, men vi bör säga att det finns problem med informationen som Europeiska unionen får vilka beror på bristande detaljinformation, framför allt från vissa kassor.
Er tredje fråga gäller moderniseringen av den offentliga förvaltningen, särskilt av försäkringskassorna genom programmet Kleisthenis. Enligt programmet Kleisthenis har det funnits ett åtagande om datorisering av IKA, som är den viktigaste socialförsäkringsinstitutionen, men också om datorisering av politikområdet som gäller det gemensamma socialförsäkringsnumret för alla försäkrade i Grekland. Enligt det andra gemenskapsstödprogrammet och programmet Kleisthenis borde konkreta projekt som gäller dessa två områden ha slutförts. På IKA påbörjades omorganisationen och moderniseringen, men förseningar har inträffat vilka huvudsakligen beror på rättsliga meningsskiljaktigheter beträffande resultatet av anbudsgivningen, tyvärr gäller detta den viktigaste handlingsplanen rörande det fullständiga informationssystemet. Det programmet borde ha slutförts 2001 och förlängning har givits till 2002. Vi bör alltså säga att slutförandet av moderniseringen av både IKA och någon av de övriga kassorna bör ske genom en omorganisation av dem inom ramarna för det tredje gemenskapsstödprogrammet och genom programmet för informationssamhället.

Alavanos
Jag tackar kommissionären för hennes svar som var omfattande och nog så analytiskt. Jag skulle bara vilja att hon kanske var, om hon kan, mer precis beträffande framtidsutsikterna och de bestämda kassor som ingår i det tredje gemenskapsstödprogrammet. Det framgår tydligt, både av kommissionärens svar och av den verklighet som vi känner till, att det finns en mycket stor oklarhet beträffande antalet pensionärer i Grekland och deras situation och på detta kan varken nationell politik eller gemenskapspolitik grundas i frågor beträffande exempelvis försäkringar och pensioner.

Diamantopoulou
. (EL) Det jag kan vara tydlig över är att omorganisationen och moderniseringen, det vill säga datoriseringen av IKA, enligt utfästelserna inom gemenskapsstödprogrammet bör finansieras och slutföras genom programmet för informationssamhället. För de övriga kassorna kan jag inte hänvisa till utfästelser som gäller det europeiska verksamhetsprogrammet.

Talmannen


Richard Howitt
Fråga nr 61 från (H-0363/01):
Angående: Kommande grönbok från kommissionen om socialt ansvarstagande inom företag Stöder kommissionen fortfarande uppfattningen som Anna Diamantopoulou gav uttryck för när hon talade inför Amerikanska handelskammarens EU-kommitté den 30 oktober år 2000, nämligen att behovet av lagstiftning ökar när frivilliga åtgärder inte fungerar, och att det finns vissa typer av missbruk av grundläggande rättigheter som det inte kan förväntas att man frivilligt skall ta itu med? Hur kommer denna uppfattning fram i grönboken om socialt ansvarstagande inom företag som för närvarande utarbetas av GD Sysselsättning och socialfrågor? Vilken sorts övervakningssystem tänker sig kommissionen för att göra det möjligt att använda såväl frivilliga åtgärder som lagstiftning?

Diamantopoulou
. (EL) Kommissionen förbereder ett meddelande om socialt ansvar inom partnerskap vilket i själva verket är en grönbok, och dialogen kommer att börja i juni. Jag måste emellertid klargöra att den princip som grönboken baseras på är att oavsett vilken den verksamhet är som berör företagens sociala ansvar och företagens sociala verksamhet så berörs inte deras efterlevnad av gällande lagstiftning vilken är given. Då vi talar om företagens sociala ansvar och nya verksamheter menar vi en större investering i mänsklig kraft, i miljön, i den sociala miljön och platsen där de befinner sig och naturligtvis utöver de åtaganden och skyldigheter som de åläggs genom lagstiftningen. Jag skulle vilja klargöra beträffande lagstiftningen att den fastslår det minimum av rättesnören som företagen har att rätta sig efter. Beträffande det sociala ansvarets logik hos företagen gäller dessa rättesnören på en högre nivå, vilka utgör en grund för utvecklingen av företagens funktion.

Howitt
Jag önskar att jag vore lika säker som kommissionären på att vi tar det faktum för givet att företag följer den nuvarande lagstiftningen. Tyvärr har vi under senare år alltför ofta sett att vissa företag - inte merparten - varit ansvariga för missförhållanden i tredje land, däribland för problemet med barnarbete som kommissionären talade så väl om när vi talade tillsammans vid EU-utskottet i USA:s handelskammare, som jag hänvisar till i frågan.
Jag vill be henne om en försäkran om att parlamentets uppmaning om en rättslig grund för övervakning av europeiska företags verksamhet i tredje land kommer att införlivas som ett av alternativen i grönboken. Jag delar hennes åsikt om att frivilligarbete är viktigt. Jag vill dock säga till kommissionären att hon måste införliva alternativet med en reglering. När vi tittar på åtgärderna mot mutor och sexturism, och när vi tittar på det aktuella och mycket intressanta förslaget till rapport från " International Council on Human Rights" (Internationella rådet för mänskliga rättigheter) om företags rättsliga ansvar, ser vi att världsinstitutionerna överväger rättsliga åtgärder och rättsligt ansvar. Jag vill ha en försäkran om att detta kommer att tas upp till diskussion och därför utgöra grunden för rådfrågning i hennes grönbok.

Diamantopoulou
. (EL) Jag skulle vilja betona två grundläggande aspekter i grönboken. Den ena gäller den europeiska politiken och den andra gäller den internationella aspekten av problemet med företagens ansvar. På europeisk nivå berör givetvis lagöverträdelserna medlemsstaterna och vi har möjligheten, både genom Europaparlamentet och genom kommissionen, att besluta om sanktioner även för medlemsstater som inte ser till att lagstiftningen tillämpas. Beträffande den internationella aspekten och frågor som barnarbete vilket ni hänvisade till, finns det förslag som gäller antingen social oskriven lag eller företagens etikkodex vilka vi dock vill förena med en oberoende bedömning av dessa företags funktion på global nivå. I det offentliga samtal som kommer att påbörjas i och med grönboken i juni kommer bland annat den frågan att ställas hur vi kan aktivera internationella bemärktheter samt internationella och oberoende organ i samarbete även med de statliga organen och under vilka förutsättningar, så att vi kan ta upp en utvärdering på internationell nivå och på ett objektivt sätt. Bara då kommer sociala oskrivna lagar, etikkoder och listorna över företag med positiv verksamhet på global nivå att ha ett verkligt värde.

Rübig
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill fråga er om man i grönboken också tar hänsyn till att 18 miljoner företag i Europeiska unionen har mindre än 250 anställda. Det utgör två tredjedelar av de anställda och omfattar mer än 60 miljoner arbetstagare. De flesta av dessa företag är familjeföretag. Många företag har också en livscykel. Vi talar alltid om start-ups, men vi bör också tänka på de företag som stängs av åldersskäl eller olika andra skäl.
Jag anser att man bör se till att deras existens inte hotas, eftersom det naturligtvis för arbetstagarna i dessa företag, men även för de företagare som vill upphöra, utgör en enorm belastning. Hur hanterar man dessa frågor i grönboken?

Diamantopoulou
. (EL) Företagens verksamhet för bästa praxis på det sociala området hänför sig naturligtvis i hög grad till de stora företagen. Och det befintliga nätverket för socialt ansvar för företagen utgörs av stora företag. Vi bör emellertid uppmärksamma att ett av kapitlen i grönboken berör samarbetet mellan stora och små företag och bästa praxis, något vi redan kan se exempel på i flera länder i Europa där storföretagen skapar nätverk med de små och medelstora företagen, både för att stödja dem och för att utbilda personalen, men också för att hålla dem informerade om nya rön. Jag tror, och jag kommer att instämma med er, att grönboken och företagens nya roll kan vara mycket positiv särskilt för stödet åt småföretagen.

Talmannen


Maj Britt Theorin
Fråga nr 62 från (H-0365/01):
Angående: Likabehandling i fråga om löner Jag har förstått att kommissionen nästa år inleder en kampanj om principen om likabehandling i fråga om löner, vilket gläder mig eftersom det är kommissionens uppgift att övervaka tillämpningen av direktivet om lika lön.
Trots att direktivet varit i kraft sedan 1975 har resultaten lyst med sin frånvaro. Löneskillnaderna ligger alltjämt på 1980-talets nivå - inom unionen tjänar heltidsarbetande män i genomsnitt 27 procent mer än heltidsarbetande kvinnor. I vissa länder är skillnaden så stor som 30 procent. Det är viktigt att klargöra bakgrunden till medlemsstaternas svårigheter att bekämpa lönediskrimineringen samt huruvida en översyn av direktivet är nödvändig.
Är kommissionen beredd att undersöka hur direktivet och EG-domstolens rättspraxis har tillämpats i medlemsstaterna samt om en uppdatering av direktivet är nödvändig?

Diamantopoulou
. (EL) Som Theorin tar upp i sin fråga fortsätter frågan om löneskillnader mellan könen inom Europeiska unionen att vara ett av de stora problemen trots lagstiftning och rättspraxis sedan många år, både på nationell nivå och på gemenskapsnivå. Principen om jämställdhet är en av de första vi möter i Romfördraget, en av de första lagarna som instiftades efter 1975 gäller jämställdheten och detta upprepas och förstärks i Amsterdamfördraget. Trots detta är situationen densamma som i början av 80-talet.
Förutom att lagstifta om dess tillämpning vilket är en huvudfråga som är ytterst problematisk, har kommissionen hittills - jag måste betona att regeringarna inte har lyckats införa metoder för en riktig tillämpning av den lagstiftning som finns - framfört förslag och inom riktlinjerna för 2001 utreds detta problem med stort allvar, frågan utgör en av riktlinjerna och i utvärderingen av de nationella handlingsplanerna kommer vi att få en fullständigare bild, inte bara av situationen i medlemsstaterna utan av de åtgärder och initiativ som de har vidtagit för att ta itu med denna fråga. Vi måste alltså säga att kommissionen vid rådets möte i Stockholm i år åtog sig att utveckla index för att säkerställa att dessa skillnader mellan män och kvinnor på grund av diskriminering avskaffas.
Därtill ingår verksamhet i femte ramprogrammet för kvinnor genom vilken man efterfrågar förslag, initiativ och nya idéer från mellanstatligt samarbete för att hjälpa fram en bättre förståelse av fenomenet, men också förslag till regeringarna och företagen så att vi får snabbare och mer väsentliga resultat än under förra årtiondet. På grundval av dessa resultat och dessa initiativ som jag hänvisat till kommer kommissionen att göra en bedömning, naturligtvis med hjälp av parlamentet, av behovet av att ytterligare uppdatera direktivet om lika lön mellan män och kvinnor.

Theorin
Den avgörande faktorn för förändringen är att lönegapet synliggörs - inte bara på nationell nivå utan även på varje arbetsplats och inom varje näringsgren, dvs. på den nivå som löneförhandlingarna sker. Det är på den nivån som analyserna av kvinnors och mäns löner behövs som en bas för att åtgärda diskriminerande lönesättningar.
I Sverige och Finland har vi redan en lagstiftning som kräver att alla arbetsgivare utarbetar årliga jämställdhetsplaner, inklusive planer för att uppnå lika lön för likvärdigt arbete. Jämställdhetsutskottet röstade i går kväll igenom ett förslag om att genomföra detta inom hela unionen. Min fråga till kommissionären gäller om kommissionären är beredd att ge sitt stöd till detta förslag.

Diamantopoulou
. (EL) Den politik som tillämpas i Sverige i denna fråga om likalön anser jag vara både banbrytande och särdeles effektiv, eftersom det är enda land som har lyckats minska löneskillnaderna till ett minimum. Jag skulle vilja säga att den som modell är idealisk och jag instämmer fullständigt i att det skulle vara mycket positivt om den genomfördes av de andra länderna och därför anser jag att den i ett första skede skulle kunna användas som en bästa praxis mellan regeringarna, vilka skulle kunna anta den på frivillig grund och på ett vägledande sätt till en början. En sådan europeisk dimension av den svenska modellen skulle senare kunna leda till bindande beslut.

Talmannen
Jag tackar er för ert samarbete med parlamentet här i kväll, fru Diamantopoulou.
Eftersom tiden för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna 63 - 93 och 96 - 112 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden med frågor till kommissionen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.30 och återupptogs kl. 21.00.)

Fiskeavtal mellan EEG och Danmark/Grönland
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0129/2001) av Langenhagen, för fiskeriutskottet, om förslaget till rådets förordning om slutande av det fjärde protokollet om villkor för fiske enligt fiskeavtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen å ena sidan och Danmarks regering och Grönlands lokala regering å andra sidan (KOM(2000)0865 - C5-0028/2001 - 2000/0348(CNS)).
Kommissionären är inte närvarande, men jag är säker på att han är på väg. För att inte förlora tid bör vi sätta igång med debatten.

Langenhagen
Herr talman! Fischler är just i fiskeriutskottet, där arbetet egentligen borde ha slutat klockan 21.00. Men det var så viktigt att han där talade med oss om den planerade reformen. Därför har jag förståelse för om han för ögonblicket ännu inte är här, och han känner oss ju nu också ganska väl.
Det är verkligen en invecklad fråga: Grönland ligger bara några få kilometer öster om Kanada, men mer än fyra flygtimmar från Köpenhamn, och utgör ändå en del av Danmark. Danmark är också medlem av Europeiska unionen, men Grönland utträdde för mer än 15 år sedan ur gemenskapen efter en folkomröstning.
Var inte oroliga, jag vill inte hålla något brandtal om att Grönland skall återinträda i EU, även om det säkert skulle vara en intressant debatt. Jag vill bara klargöra vilka svåra förhållanden vi har. Sedan Grönlands utträde 1985 har man fiskeavtal med gemenskapen. Dessa var nödvändiga för att reglera fisket i grönländska vatten och slå fast fångstkvoter för europeiska fartyg.
Det tredje fiskeriprotokollet löpte ut den 31 december 2000 och ersattes av ett nytt, som trädde i kraft den 1 januari 2001. Ja, redan från och med januari 2001 gäller nu det fjärde protokollet. Om man ser på dagens datum måste man konstatera att vi, parlamentet, ligger några månader efter i utveckling. Men - och det bör betonas än en gång med anledning av denna debatt - orsaken till denna försening beror inte på parlamentet! Protokollet undertecknades redan i september 2000. Men kommissionen översände protokollet först i slutet av december 2000 till parlamentet för godkännande, alltså precis innan det skulle träda i kraft officiellt.
Om vi tar vår roll som budgetinstans på allvar och också vill bli tagna på allvar, kan vi inte acceptera ett sådant handlande från kommissionens sida. För att ett bra förhållande skall kunna råda mellan kommissionen och Europaparlamentet gäller överenskommelsen att parlamentet skall få en sexmånaders frist mellan överlämnandet och ikraftträdandet för att kunna avge ett yttrande. I förbigående kan nämnas att man även från grönländsk sida, där man fyra månader förgäves väntade på betalning, var - milt uttryckt - föga tillfreds. Den förskottsbetalning som kommissionen på egen hand initierade ändrade här ingenting i sak.
Kommissionen bör när det gäller kommande avtal hålla tidsfrister och löften på ett bättre sätt, för att undvika sådan irritation som framkallar interinstitutionell misstämning och skadar EU:s internationella anseende.
Varför behöver vi överhuvud taget ett sådant protokoll, som ändå kostar EU 42,8 miljoner euro per år? För det första kommer det naturligtvis direkt yrkesfiskarna i EU till godo, som lägger ut sina nät i grönländska vatten. Dessa fångstmöjligheter kan inte ersättas. För det andra är just avtalet med Grönland av enorm betydelse för fiskeavtalen med andra nationer, exempelvis Norge eller Island. Ty genom utbytet av fångstkvoter blir dessa avtal med Norge eller Island överhuvud taget möjliga.
Fångstkvoterna har i det fjärde protokollet nu äntligen sänkts till en realistisk nivå. Bibehållande av beståndet och hållbar ransonering är avgörande faktorer när man slår fast kvoterna. Och det är bra så, ty vi vill inte fiska ut haven, utan också göra det möjligt för barn och barnbarn att få sin utkomst genom fisket.
En avgörande, om än inte den mest avgörande frågan kommer i fråga om Grönland att vara: Kommer torsken tillbaka? Trots vissa indicier saknas fortfarande ett sista positivt undersökningsresultat från yrkesfiskarnas och forskarnas sida. Med detta är naturligtvis den problematik förknippad, som vi så träffande kallar "pappersfisk". Ty vad gagnar det våra fiskare, om de på papperet får fiska så och så många ton, men det inte finns någon fisk? Här behövs mer realism. Det inkluderar fisket av alternativa arter, som uttryckligen omfattas av det nya protokollet, liksom årlig kontroll och bekräftelse av kvoterna samt stöd till joint venture-projekt som hittills saknats.
Vi behöver alltså en mer realistisk fiskeripolitik tillsammans med Grönland. Därför vädjar jag om en analys av förhållandet mellan kostnader och intäkter innan avtalet förnyas, och en kontroll i halvtid, med aktivt deltagande av parlamentet.
Där kommer det naturligtvis också att handla om hur den ekonomiska kompensationen för rena fångstmöjligheter kan skiljas från det totala beloppet, som även innehåller utvecklingsprojekt och utvecklingsmål. Ni ser att vi fortfarande har mycket att göra. Jag hoppas att vi får igenom föreliggande ändringsförslag i parlamentet. Men om det här skall införas en relativ stabilitet, ber jag om att man avvisar detta förslag. Vi utarbetar dock för ögonblicket en kompromiss, för att visa vilka enhälliga ansträngningar vi gör när det gäller fisket.

Talmannen
Jag hälsar kommissionären välkommen. Vi förstår de problem ni har haft i kväll, men vi tyckte att det var lämpligt - och föredraganden instämde - att vi gick vidare, eftersom vi visste att ni kände till situationen.

Fraga Estévez
Herr talman! Jag kommer inte att lägga ut texten om det stora antal oegentligheter som finns i detta protokoll. Det räcker med att läsa texten och jämföra den med rådets mandat för att man skall lägga märke till den nivå av godtycklighet som kommissionen har lyckats med. Om man dessutom jämför protokollet med vilket annat avtal med syd som helst, är det skrämmande att tänka sig hur säkra vissa höga tjänstemän vid generaldirektoratet för fiske måste känna sig på sina platser. Detta är kärnpunkten i den här frågan. Inte att det inte finns 300 miljoner euro för att lösa krisen för de flottor som drabbas av misslyckandet i förhandlingarna med Marocko, och inte heller att det finns mer än dubbelt så mycket för att betala fiskemöjligheter i Grönland som inte ens kostar så mycket som det som har slösats på att förhandla fram dem, och ännu mindre de prestigeförluster och den låga trovärdighet för kommissionen som blir resultatet. Det viktigaste är inte heller att det inte finns en klausul som möjliggör tillträde för nya medlemsstater, tvärtemot vad som görs med avtalen i syd, eller att det är skeppsredarna från syd måste bidra till finansieringen av den externa fiskepolitiken, och inte heller att det är omöjligt att kontrollera hur den stora summan pengar från skattebetalarna används.
Det viktiga, herr kommissionär, är att det i detta protokoll på få sidor sammanfattas till vilken grad den gemensamma fiskepolitiken kan vara godtycklig och orättvis. Dessutom skulle de försök till förklaringar som generaldirektören för fiske har gjort inför vårt utskott ha varit patetiska om ärendets allvarliga karaktär inte hade gjort att de blev förolämpade. För honom är det fullt normalt att ha dubbelmoral allt efter om avtalen gynnar norr eller syd. Han tillade ursäktande att rådet till slut godkände detta protokoll. Naturligtvis, vi kommer också att göra det, eftersom vi mycket väl vet hur svårt det är att vara utan ett avtal.
Vi hyser inte heller mycket hopp om att det skall förbättras i översynen efter halva tiden, eftersom det mycket klart framgår av protokollet att om det finns frågor som man inte vill ta upp, inbegrips dessa inte i översynen. Om det inte skulle vara på det viset, om vi har missuppfattat detta, ber vi er, herr kommissionär, att ni gör något för att lugna fiskerisektorn, för att man inte skall kunna fortsätta att säga att den gemensamma fiskepolitiken alltid gynnar vissa på bekostnad av andra.
Det återstår nu bara för mig att tacka Langenhagen för det arbete hon har utfört i fiskeriutskottet.

Miguélez Ramos
Herr talman! Även jag vill gratulera föredraganden Langenhagen till hennes goda arbete och för att hon har utarbetat sitt betänkande snabbt och med varsamhet. Genom att göra detta har hon svarat emot den brådska som såväl kommissionen som rådet har påtvingat oss.
Jag anser dock att den här debatten koncentreras på ett fiskeavtal som på grund av många olika skäl inte är typiskt. För det första på grund av att detta är det enda fiskeavtal som inte är internationellt, eftersom gemenskapen förhandlar om det och undertecknar det med en medlemsstat, förutom med de grönländska myndigheterna. Detta internationella avtal är inte alls "internationellt" och det har nästan inte något med fiske att göra heller, eftersom det inte har varit möjligt att göra en distinktion mellan den ekonomiska ersättningen för fiskeri och de belopp som är avsatta för stöd till utvecklingsbehov - trots att såväl parlamentet som rådet har framfört klagomål om detta.
Det här är ett avtal som bara är förklätt till ett fiskeavtal. I grund och botten handlar det om utvecklingssamarbete. Ett belopp på 14 miljoner euro öronmärks för utvecklingssamarbete, men dessutom gör de mycket begränsade möjligheterna att utnyttja fiskemöjligheterna att även den största delen av de resterande 28 miljonerna euro går till Grönlands skattekistor, utan några kompensationer för gemenskapens fiskesektor.
En annan egendomlig detalj i detta avtal är att det är det enda avtal enligt vilket skeppsredarna inte är skyldiga att betala några avgifter överhuvudtaget för att bedriva sin verksamhet. Vi beklagar att möjligheten att skapa samriskföretag och att utnyttjandekampanjerna knappt har utvecklats överhuvudtaget. Herr kommissionär, fiskerisektorn betvivlar de siffror som kommissionen har gett om det verkliga utnyttjandet av fiskemöjligheterna.
Enligt vissa betänkanden har 12 procent av fiskemöjligheterna i enlighet med det gamla avtalet utnyttjats, och det avtal som kommissionen har förhandlat fram gör det omöjligt för andra gemenskapsflottor att utnyttja de fiskevatten som gemenskapens skattebetalare betalar för. Allt är ett stort slöseri.
På grund av en orimlig tolkning av principen om relativ stabilitet och femton år efter att de gått med i unionen lämnas de iberiska flottorna - den spanska och den portugisiska - som fiskade i dessa vatten innan de gick med i gemenskapen - fortfarande utanför tillämpningsområdet för detta avtal.
Eftersom finansieringsbeloppet för det här avtalet är så stort, det är det andra i storleksordning efter avtalet med Mauretanien, är det nödvändigt att gemenskapen genomför en verklig utvärdering och inte en fiktiv sådan. Dessutom skulle parlamentet ha rådfrågats under förhandlingarna.
Den socialistiska gruppen kommer att rösta ja till de ändringsförslag som har antagits av fiskeriutskottet och även till det ändringsförslag som Figueiredo har lagt fram.

Busk
Herr talman! Jag vill inledningsvis tacka Langenhagen, som med detta betänkande ännu en gång har presterat ett utmärkt och grundligt arbete. Grönlandsavtalet är viktigt för unionen, inte minst eftersom det ger gemenskapen möjlighet att ingå andra, mycket viktiga fiskeavtal, t.ex. med Norge och Island. Det finns fyra länder som drar nytta av Grönlandsavtalet, men det finns ännu fler medlemsländer som drar nytta av avtalen med Norge och Island. De avtal med tredje land som unionen har med länderna i norr, i väst och i syd medför kort sagt många fördelar. Med hänvisning till respekt för principen om relativ stabilitet är vi därför emot Figueiredos ändringsförslag 9. Jag stöder också här de tankar, som Langenhagen redogjorde för under sitt inlägg.
Jag gläder mig åt att de fiskemöjligheter, som vi köper tillgång till, är mer realistiska än i föregående avtal. Jag är ense med Langenhagen vad beträffar önskemålet om att tillämpa principen "pengar för fisk", dvs. en åtskillnad mellan den ekonomiska ersättningen för fiskemöjligheterna å ena sidan och medlen till utvecklingsbehov å andra sidan. Jag vill gärna uppmana kommissionen till att söka en lösningsmodell som det grönländska självstyret kan godta, och som skiljer mellan värden av fiskerättigheter och en mer utvecklingsorienterad finansiering, som det ju faktiskt tas hänsyn till i budgetposterna, vilket avspeglas i deras rubriker. Jag har på den liberala gruppens vägnar lagt fram ett ändringsförslag om att de fiskare som drar nytta av avtalet också skall vara med och finansiera avtalet. Det är ett förslag som vi alltid framför, eftersom vi anser att användarna i större utsträckning skall vara med och finansiera. Denna princip bör enligt vår uppfattning gälla för alla EU:s fiskeavtal.

McKenna
Herr talman! För De gröna skiljer sig detta argument ganska mycket från andra argument. Som vi har sagt här många gånger går vår ståndpunkt inte emot fiskeavtal av princip, utan mer emot det sätt på vilket de förhandlas fram och de villkor som man fastställer. Alltför ofta finns det en mycket dålig - om någon alls - vetenskaplig förståelse för beståndens tillstånd. Kontrollen och genomförandet av EU:s fiskeriverksamhet brister också. Förhandlingar äger inte rum i ett regionalt sammanhang. Därför har vi allmänhet röstat emot dem.
Avtalet med Grönland är annorlunda. Det faller inom det geografiska området med tre internationella fiskeriorganisationer: " International Council for the exploration of the Sea (Internationella havsforskningsrådet), Organisationen för fisket i nordvästra Atlanten (NAFO), och Nordostatlantiska fiskerikommissionen (NEAFC). Dessa är bland de mest vetenskapliga regionala organ som finns. Det finns därför vetenskaplig information om tillståndet i de bestånd som fiskas och vi konstaterar med gillande att de allmänna fiskemängderna har minskats dramatiskt och mer ligger i linje med ansvarsfulla fiskerimöjligheter. Både NAFO och NEAFC har också bland de bästa och mest omfattande programmen för kontroll och övervakning. Därför kommer vi denna gång att stödja avtalet. Vi vill också stödja den liberala gruppens ändringsförslag om att kommissionen skall täcka kostnaderna i avtalet för de skeppsredare som är berättigade till det. Detta är en mycket viktig princip som bör följas.

Figueiredo
Det tidigare fiskeprotokollet mellan Europeiska unionen och Grönland tjänade framför allt Tyskland, som fick nära 80 procent av kvoten trots att man i genomsnitt bara har utnyttjat knappt 12 procent av sina kvoter. Det nya protokollet ger mindre fiskemöjligheter med argumentet om att man närmar sig verkligheten för effektiva fångster. Det återstår dock fortfarande att lösa den viktiga frågan om att garantera fiskemöjligheterna för de flottor från andra medlemsstater som har kapacitet att utnyttja de förutsedda fångstmöjligheterna, en fråga som står i vägen för att anpassa kostnaderna för protokollet bättre till dess ekonomiska och sociala fördelar och för att följa slutsatserna från rådet (fiske), från oktober 1997, om fiskeavtal och underutnyttjande av kvoterna. Därav det ändringsförslag vi har ingivit för att garantera att alla medlemsstater får tillgång till de fiskemöjligheter som ges. Den nuvarande situationen är framför allt orättvis för flottor som den portugisiska som redan sedan 30-talet har fiskat i detta område, och som hamnade utanför protokollet vid Portugals anslutning till Europeiska unionen 1986. En liten kvot för Portugal skulle kunna minska verksamhetsunderskottet med 12 000 ton, vilket skulle göra det möjligt att hjälpa det som är kvar av dess fjärrfiskeflotta. Notera att av de 52 fiskberedningsfartyg som fanns 1990 finns bara 14 kvar.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman! Fiskeavtalet med Grönland är fortfarande polemiskt och detta beror på att de fiskemöjligheter som tilldelas Europeiska unionen inte används fullt ut, och att andra medlemsstater inte heller tillåts göra det.
Europeiska unionen betalar därför ett mycket högt pris. Man måste komma ihåg att det handlar om det mest kostsamma avtalet tillsammans med avtalet med Mauretanien, eftersom det inte längre finns något avtal med Marocko, och det handlar enbart om vad som benämns "fiske på pappret".
Det faktum att flottor från andra medlemsstater än de som traditionellt har gynnats inte kan utnyttja fiskemöjligheterna utlöser polemik. Det faktum att de skeppsredare som omfattas av de så kallade sydliga avtalen bidrar till finansieringen av dessa avtal i allt högre grad med de avgifter de betalar, medan skeppsredarna i Grönlandsavtalet inte alls behöver betala dessa avgifter, är ett annat tungt vägande skäl för att kritisera detta avtal som faktiskt är diskriminerande.
Som ordförande för fiskeriutskottet vill jag även påtala att den delbetalning som Europeiska kommissionen har betalat ut i förskott, innan parlamentet hade uttalat sig, har kritiserats starkt i vårt utskott, eftersom det inte är politiskt godtagbart att göra detta, även om det är juridiskt möjligt.
Jag hoppas att översynen efter halva tiden av detta avtal - och av den gemensamma fiskeripolitiken i sig - kan vara till nytta för att överväga och övervinna denna kritik som inte har något med Grönland att göra - och detta vill jag betona - de erbjuder ju oss sina fiskevatten. Avtalet bör tjäna till att verkligen främja fiskesamarbetet och öppna nya vägar för nya medlemsstater för att vi tillsammans skall kunna utveckla fiskemöjligheterna i Grönland för ömsesidig nytta, det vill säga, för dem och för Europeiska unionen, för de medlemsstater som fiskar i vattnen för närvarande och för de övriga som inte gör det.
Herr kommissionär, det är just i dessa svåra tider för de så kallade sydliga avtalen, efter misslyckandet med förhandlingarna med Marocko, som jag vill ta tillfället i akt att för andra gången i denna debatt erinra er om den politiska prioritering och den brådskande behandling som den europeiska solidariteten är i behov av, vilken måste ta sig uttryck i en särskild ekonomisk och generöst tilltagen plan för dem som drabbas av effekterna från det här avtalet, såsom det beslutades vid toppmötet i Nice.

Casaca
Herr kommissionär! Vi har framför oss det andra stora fiskeavtalet mellan Europeiska unionen och en annan part. I detta fiskeavtal som faktiskt har mycket viktiga dimensioner, är den första frågan att ta upp det faktum att man på ett oacceptabelt sätt blandar ihop fiskeavtalet med utvecklingsstödet till en region som är en del av en medlemsstat i Europeiska unionen, men som har beslutat att inte vara med i Europeiska unionen. Vi har inget emot detta utvecklingsstöd, vi anser att det är helt försvarbart, men vi förstår inte skälet till att man maskerar detta utvecklingsavtal som ett fiskeavtal. Ett fiskeavtal som återspeglar och kräver principen om relativ stabilitet, vilken baseras på tidigare fångster, men där man nonchalerar den tidigare verkligheten! Portugal kommer snart att fira sitt 500-årsjubileum för fisket i det "nya landet". I Grönland är fisket faktiskt litet färskare, det har inte pågått i 500 år. Det är alltså svårt att hitta ett mer historiskt fiske i de grönländska vattnen än det portugisiska. Det vill säga, om inte Portugal får plats i detta fiskeavtal är det något vi inte kan acceptera, det är något som går helt emot verkligheten, och därför kan vi inte stödja denna tolkning av principen om relativ stabilitet.

Nogueira Román
Kära kolleger! Vi som tror på Europeiska unionen och på ett gemensamt europeiskt land- och havsområde kan inte acceptera eller godkänna de diskrimineringar och privilegier som förekommer i detta fiskeavtal med Grönland. Vi kan inte förstå att man ger privilegier till de tyska, franska, engelska och danska flottorna, och ännu mindre att man inte ens är kapabla att uppnå de i det tidigare protokollets tillåtna fångstnivåerna, eller att utnyttja möjligheten att skapa gemensamma företag till ömsesidig nytta. Vi kan inte acceptera att man diskriminerar flottor från andra medlemsstater, som de spanska och portugisiska (och inom den spanska, den galiciska), som försöker fiska i grönländska vatten och har den nödvändiga kapaciteten att genomföra företagsavtal med lokala aktörer, enligt möjligheterna i avtalet. Vi vill ha en hållbar utveckling och ett bevarande av resurserna, det skall inte vara nödvändigt att säga det än en gång. Vi vill slutligen också att Europeiska unionen verkligen skall existera på gemenskapshaven, som den existerar på marknaderna.

Cunha
Herr kommissionär! Som föredraganden har understrukit är erfarenheterna från tidigare fiskeavtal med Grönland en ganska stor besvikelse, med mycket låga procent fångstnivåer i förhållande till de ursprungligen fastställda kvoterna. Fast man inte har fiskat betalade ändå Europeiska unionen ett årligt genomsnitt på 38 miljoner euro under förra avtalets tidsperiod. Det som är ännu mer förskräckligt med detta tredje avtal är att det minskar fiskemöjligheterna för den period det gäller, men ökar ersättningen från Europeiska unionen till 43 miljoner euro om året. Vi kommer alltså att betala mer för att fiska mindre. Vad beror då Europeiska unionens beslut att skriva under fiskeavtalet på, trots de negativa erfarenheterna från det förra avtalet? Föredraganden framhåller framför allt två saker: Den första är avtalets betydelse för andra avtal i regionen, främst med Norge och Island, och det senare är oumbärligt för de flottor som fiskar där.
Av dessa skäl och trots all inkonsekvens föreslår föredraganden att man skall skriva avtalet. Jag förstår dessa skäl, och därför opponerar jag mig inte heller mot föredragandens förslag, även om ändringsförslag från flera kolleger har godkänts. Det är dock viktigt att tänka på att avtalet, i enlighet med de två främsta argument som föredragens anförde för att vi skulle stödja detta avtal, bör följas av andra fiskeavtal, vilket vi vet inte har skett när det gäller Marocko, trots att det var oumbärligt för två medlemsstater som fiskade där och att det var en viktig signal för att också sluta andra fiskeavtal i regionen, som när det gäller Mauretanien och andra länder söder om Mauretanien. Det råder ingen tvekan om att vi ser en obegriplig politik där man väger olika och använder två olika måttstockar, och jag hoppas att regeringarna i de medlemsstater det gäller - Portugal och Spanien - beaktar det som har skett och som håller på att ske med avtalet med Grönland, för att få igenom ett liknande förfarande i rådet.

McCartin
Herr talman! Jag skulle vilja tacka fru Langenhagen för hennes arbete i denna fråga. Hon gjorde verkligen mer än tjänsten krävde och ansträngde sig verkligen till det yttersta när det gäller problemen med Grönland och de europeiska problemen. Detta sagt borde detta avtal vara grundat på ekonomiska kriterier. Vi borde utvärdera vad vi köper, överväga kostnaden för att fånga det och överväga om det är värt mödan. Vi borde inte ta oss in i verksamheten med att ge stöd och köpa fisk på en och samma gång. Det är inte vår fiskekommissionärs ansvar att hantera stöd till Grönland. För det första var Grönland en gång medlem i denna union. De valde att lämna den. Vi är inte skyldiga Grönland något ekonomiskt stöd. Om Grönland är fattigt och hungrigt, så låt de människor i kommissionen som hanterar sådana problem ta itu med det. Vi hanterar fisk. Detta bör vara en kommersiell verksamhet. Vi borde köpa fisken och se till att vi får full utdelning.
Vi måste också ta hänsyn till att vi har att göra med länder som normalt är svagare än vi är. Vi måste försäkra oss om att vi inte utnyttjar dessa länder och inte tillåter våra flottor att skada eller utnyttja deras fiskebestånd. Jag accepterar inte att vi tar ut en avgift för de skepp som särskilt går i dessa farvatten. När vi köper denna fisk tillhör den Europeiska unionen och borde delas bland fiskarna på samma grunder som all annan fisk som unionen kontrollerar, för att upprätta en balans. Det behöver inte nödvändigtvis inte verka förnuftigt för portugisiska fiskare att inte åka till Grönland. I förhållande till historiska rättigheter åkte baskiska fiskare till Newfoundland för 500 år sedan. Fiskare från Bristol åkte också dit, och fiskade också runt Island. I dag skulle de inte göra det, eftersom dessa länders flottor inte skulle tillåta det. Historiska rättigheter är inte nödvändigtvis riktiga. I allmänna termer borde vi använda sunt förnuft när det gäller dagens problem.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Först vill jag tacka er, fru Langenhagen, så hjärtligt för ert utmärkta betänkande om slutandet av det fjärde protokollet till fiskeavtalet mellan gemenskapen och Grönland. Det gläder mig också att ni som föredragande rekommenderar att förslaget antas.
Det fjärde protokollet, mina damer och herrar, som paraferades den 13 september 2000 i Köpenhamn, skapar bland annat också en grundval för en ny utvärdering av förbindelserna mellan gemenskapen och Grönland. Den viktigaste åtgärden för denna nya utvärdering beskrivs i artikel 14 i protokollet. En enhetsövergripande arbetsgrupp från kommissionen kommer att granska åtgärder som skall skapa mer öppenhet och ansvar i förbindelserna med Grönland. Denna granskning skall äga rum senast den 30 juni 2003.
Syftet med denna översyn efter halva tiden är att skapa en ny grundval för det kommande samarbetet mellan gemenskapen och Grönland. Parlamentet kommer inom ramen för gällande bestämmelser naturligtvis att inbegripas i utarbetandet av en sådan uppgörelse.
Vilka är de viktigaste aspekterna i det fjärde protokollet? Låt oss börja med fångstkvoterna. De har minskats i jämförelse med det tredje protokollet, för att slå fast fångstmöjligheter som också verkligen kan uppnås. Det gäller framför allt för torsk, som minskats från 31 000 ton till 2 000 ton; kungsfisken minskades från 52 000 till 31 000 och skolästen från 8 000 till 3 350 ton. Det infördes en ny artikel med syftet att intensifiera samarbetet inom ramen för regionala fiskeriorganisationer, särskilt när det gäller genomförandet av övervaknings- och kontrollbestämmelser samt i fråga om forskning. Den ekonomiska kompensationen fastslogs till 42,8 miljoner euro, varvid man beaktade önskemålet från båda parter om nära och stabila förbindelser och också tog hänsyn till Grönlands utvecklingskrav samt till inflationen.
Mina damer och herrar, jag vill påpeka att kommissionen stöder de överväganden som ligger till grund för de flesta ändringsförslagen, och i dessa frågor kommer att arbeta konstruktivt tillsammans med parlamentet.
Av formella skäl måste kommissionen dock distansera sig från ändringsförslagen i deras nuvarande form. Beträffande ändringsförslag 1 och 2: Kommissionen stöder parlamentets önskemål att i rimlig utsträckning underrättas om budgetfrågor eller om andra aspekter i samband med genomförandet av protokollet, och detta i förväg. Kommissionen ställer dock redan nu motsvarande uppgifter till förfogande, i överensstämmelse med de interinstitutionella avtalen. Därför anser kommissionen inte att förslaget är nödvändigt.
Beträffande ändringsförslag 3: Kommissionen anser också här att detta ändringsförslag i stor utsträckning täcks av interinstitutionella avtal, i synnerhet ramavtalet av den 5 juli 2000. Analysen av förhållandet mellan kostnader och intäkter som berörts här är en del av den information som ställs till förfogande för parlamentet innan ett protokoll förnyas. En årlig analys av förhållandet mellan kostnader och intäkter anser kommissionen vara föga meningsfull. Kommissionen kan därför inte heller godkänna detta förslag. Ändringsförslag 4 avvisar kommissionen principiellt, eftersom det motsäger gängse praxis i protokollen till fiskeavtalet och berör kommissionens behörighet att förhandla. Eftersom protokollet utgör en bilaga till ramavtalet, krävs det inte något nytt mandat för att förnya det. Det är dock självklart att kommissionen, som leder förhandlingarna, ser till att man beaktar de förhandlingsdirektiv som rådet lagt fram för förhandlingarna.
När det gäller det fjärde protokollet med Grönland har kommissionen därför föreslagit förhandlingsdirektiv - som antagits av rådet ­, eftersom man vill infoga flera genomgripande ändringar jämfört med föregående protokoll, framför allt just bestämmelsen om en översyn efter halva tiden. Beträffande denna kommer kommissionen att bemöda sig om att ge parlamentet och framför allt fiskeriutskottet skälig information. Därför är de föreslagna ändringsförslagen 5, 6 och 7 inte godtagbara för kommissionen, eftersom de ingriper i kommissionens behörighet.
Innehållet i ändringsförslag 8 håller kommissionen med om, men förslaget skulle föregripa översynen efter halva tiden, och det anser vi inte vara klokt. Ändringsförslag 9 och 10 kan kommissionen inte godkänna, eftersom de inte överensstämmer med vissa principer i den gemensamma fiskeripolitiken. I ändringsförslag 9 tar man inte hänsyn till principen med den relativa stabiliteten, som tillförsäkrar vissa medlemsstater bestämda fångstkvoter även i grönländska vatten. Jag vill tillfoga att kommissionen alltid uppmuntrar medlemsstaterna att utnyttja sina fiskerättigheter så mycket som möjligt, och därvid också alltid har hänvisat till möjligheterna med byte av kvoter.
Ändringsförslag 10 skulle medföra att yrkesfiskarna övertar kostnaderna för avtalet till 100 procent, vilket hittills aldrig varit fallet i något avtal. Ett sådant förslag skapar också avsevärda juridiska och praktiska problem, och jag tror att det därför inte är antagbart.

Talmannen
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Utsträckande av tullfriheten utan någon kvantitativ begränsning till produkter med ursprung i de minst utvecklade länderna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0128/2001) av Miranda, för utskottet för utveckling och samarbete, om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) 2820/98 om tillämpning av en flerårig ordning med allmänna tullförmåner under tiden 1 juli 1999-31 december 2001 i syfte att utsträcka tullfriheten utan någon kvantitativ begränsning till produkter med ursprung i de minst utvecklade länderna (KOM(2000)0561 - C5-0136/2001 - 2000/0239(COS)).

Miranda
. (PT) Herr kommissionär! Jag vill börja med att välkomna att detta betänkande har tagits upp på dagens sammanträde, precis när den tredje FN-konferensen för de minst utvecklade länderna pågår i Bryssel, i Europeiska unionens lokaler. Det är ett bra tillfälle för att diskutera denna åtgärd som är specifikt inriktad på dessa länder, men också för att än en gång diskutera de problem som drabbar dem och metoder för att komma förbi dessa, även om vi redan har haft tillfälle att diskutera och godkänna ett allmänt förslag om denna fråga.
Men vi måste nu ändå beklaga oss djupt över att rådet har beslutat att inte ansluta Europaparlamentet till fastställandet och bedömningen av denna åtgärd, och även beklaga att det inte är här hos oss i dag. Det är en inställning vi anser är oacceptabel och vi hoppas att detta inte blir en regel. För övrigt och eftersom det handlar om en åtgärd som inriktas på en grupp om 49 länder, varav de flesta är AVS-länder, hade det varit önskvärt att vid respektive definition också faktisk höra våra partner, även om, eller just därför, de som främst blir befriade från tull på produkter från de minst utvecklade länderna är främst de som inte ingår i AVS-gruppen.
När det gäller åtgärderna i sig själv vill jag säga att jag anser att de i allmänhet är positiva även om de är av begränsad omfattning. Av begränsad omfattning eftersom exporten från dessa länder som vi vet inte utgör mer än 0,4 procent av världshandeln och 1 procent av Europeiska unionens import. Också därför att mer än 99 procent av gemenskapens handel med dessa länder redan åtnjuter tullbefrielse. Positivt därför att vi ser det som ett första steg, men bara ett första steg, i ett djupare och mer allmänt arbete som är både nödvändigt och möjligt och som är inriktat på att möta de många svårigheter som världens fattigaste länder har att brottas med. Och inte bara när det gäller handel. Jag anser för övrigt att det är extremt negativt om man får för sig att problemen i dessa länder skall lösas med åtgärder som främst är inriktade på det man ofta på ett förenklat sätt kallar en "integrering i globaliseringsprocessen". Vi måste tänka på att avregleringsprocessen, snarare än att lösa ländernas problem, har blivit ett verkligt problem för dem, så svaga är deras respektive ekonomier och så stor är den avgrund som skiljer dem från industriländerna. Vi får emellertid inte glömma att det är lika viktigt eller viktigare att dessa länders tillgång till marknaden beror på deras respektive förmåga att försörja befolkningen, som ofta inte har tillgång ens till baslivsmedlen för sin överlevnad, vilket bör göra självförsörjning, livsmedelssäkerhet och även familjejordbrukens överlevnad till den viktigaste angelägenheten.
Dessutom finns det andra aspekter, även när det gäller handelsutbytet, förutom att underlätta exporten som förutses i denna åtgärd, som är viktiga att tänka på: detta är fallet med priserna på de varor som dessa länder normalt sett exporterar och som drabbad av betydande och ständiga sänkningar, det gäller också det ensidiga varuutbudet och därmed att exporten koncentreras till ett begränsat antal produkter, som dessutom inte är specialiserade, för att inte tala om till exempel den känsliga frågan om ursprungsreglerna. I grunden väcker ändå slutversionen för åtgärden, så som rådet har godkänt den och bortsett från den allmänna bedömningen enligt de termer jag nämnt, också vissa speciella frågor i grunden. Den första handlar just om övergångsperioderna som till slut antagits för socker, ris och bananer, men vi är fullt medvetna om de svårigheter som frågan väcker och därför anser jag inte att frågan bör bli föremål för ytterligare kontroverser, för det andra anser jag att det är nödvändigt att garantera en lämplig kontroll över tillämpningen av åtgärden för att garantera att de minst utvecklade länderna och deras respektive befolkningar verkligen blir de definitiva slutmottagarna, liksom det är nödvändigt att se till att tillämpningen av åtgärden inte blir till nackdel för AVS-länderna. Enligt min åsikt skulle en adekvat och en bred exportkvot kunna underlätta effektiviteten och disciplinen i dess tillämpning. Jag avslutar med att säga att hur som helst anser vi att det är nödvändigt och väsentligt med en uppföljning av de faktiska effekterna av åtgärdens tillämpning.

Kreissl-Dörfler
, föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. (DE) Herr talman, ärade kolleger, kommissionär Lamy! Joaquim Miranda, tack så mycket för ert utmärkta betänkande! Även jag gläder mig, trots all kritik som jag ändå har mot detta initiativ från kommissionen. Det är för mig ett första steg i rätt riktning att vi ger just de fattigaste länderna bättre tillgång till våra marknader. Naturligtvis hade också vi från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling önskat få vara med från början i beslutsprocessen, för att inte behöva besluta om ett förslag, som när allt kommer omkring redan är antaget. Här hoppas vi ändå att det i framtiden kommer att ordnas på annat sätt.
Principiellt välkomnar även utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling detta initiativ, även om man naturligtvis alltid formulerat en hel rad med betänkligheter. Till exempel finns det en berättigad rädsla för att det genom trepartsaffärer skulle kunna levereras mer varor - exempelvis socker - till Europeiska unionen, än dessa länder överhuvud taget producerar. Detta kan man dock förebygga genom att ge de enskilda länderna en kvot för hur mycket socker de får leverera. Det är överskådligt och genomförbart med dagens metoder.
Man har också upprepade gånger yttrat farhågor för att det nu kommer in varor i landet, som inte skulle motsvara våra hygieniska och sanitära direktiv. Härtill kan jag bara säga att vi i dag redan har mycket klara direktiv i Europeiska unionen beträffande vad som överhuvud taget får komma in i EU. Enligt min åsikt - och här kommer jag till en något mer personlig del - var det - även för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling - rätt att anta detta betänkande. Men den inställning som man har inom utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är dock för mig i många delar alltför protektionistisk.
Man kan titta på hur liten del som handeln med dessa länder utgör för Europeiska unionen! Dessa länder är beroende av några få produkter, som de kan exportera. Med all rätt sägs det i detta betänkande "allt utom vapen". Det är just det som vi levererar till dessa länder och kommer att importera minst från dessa länder, eftersom man överhuvud taget inte producerar dem med den kvalitet som är nödvändig för oss.
Jag tror också att vi här hos oss inte behöver vara ängsliga för att vi nu kommer att översvämmas av varor. Jag skulle ha önskat att kommissionen hos rådet hade fått igenom sitt förslag att hålla fast vid de treåriga övergångsfristerna. Men för mig är det också viktigt att vi nu stöder länderna när de skall producera för sina regionala marknader. Där anser jag dock att ett förslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är lätt cyniskt, där det sägs: Man måste hålla ett öga på att det i dessa utvecklingsländer nu inte odlas för export i överdriven omfattning. Det har ju hittills knappast någon verkligen bekymrat sig om.
Jag har i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling också sett förslag där man vill stryka meningen om att vi överhuvud taget välkomnar detta initiativ. Det anser jag vara mycket beklagligt, särskilt när man betänker att Europeiska unionen utgör en solidarisk gemenskap med stora medelöverföringar. Varför skall vi då inte erbjuda en viss överföring till de fattigaste i denna värld? Som sagt, jag skulle ha önskat mig en betydligt mindre protektionistisk hållning från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag vill låta det vara vid det.

Ferrer, Concepció
Herr talman, herr kommissionär! Även jag vill betona lämpligheten av denna debatt inom ramen för den tredje FN-konferensen om utvecklingsländer, vilken nu äger rum i Bryssel. Och det är just därför som jag anser att vi måste komma ihåg att vi diskuterar en värld som utgörs av de 49 länder och som den åtgärd vi diskuterar är riktad till. Det är en värld där livslängden knappt överstiger 50 år, där 10 procent av barnen dör innan de har fyllt ett år, där 50 procent av barnen under 5 år lider av undernäring och där BNP per capita är något högre än 282 euro per år och per person. Även om vi har hört dessa siffror förut blir vi ändå tagna av dem.
För det första för att dessa uppgifter inte är bara är abstrakta siffror, utan för att de är en röst för dem som inte själva kan tala, eftersom vi vet att varje siffra återspeglar en konkret verklighet som drabbar konkreta personer. Dessa personer har samma rättigheter och samma värdighet som vi har och de sitter fast i fattigdomen och underutvecklingen av den enkla anledningen att de har fötts in i den. För det andra är dessa siffror slående på grund av det faktum att trots Europeiska unionens och medlemsstaternas stöd till politik för utvecklingssamarbete för att bekämpa fattigdomen och underutvecklingen i världen minskar inte siffrorna. Den avgrund som skiljer de rika länderna från de fattiga blir även den allt större.
Om vi skall kunna ändra på den verklighet som dessa siffror återspeglar kan vi inte fortsätta att förneka dem, utan vi måste agera och genomföra konkreta åtgärder. Därför vill jag å min grupps vägnar gratulera er, herr kommissionär, till initiativet "allt utom vapen". Detta initiativ är ett steg i rätt riktning, även om kompletterande åtgärder måste vidtas inom ytterligare områden för att optimera de resultat som detta initiativ kan ge. Just därför beklagar jag att rådet, på grund av påtryckningar från vissa medlemsstater, vilka jag föredrar att inte nämna vid namn, har infört förlängda övergångsperioder, vilket redan har kritiserats. Detta kan nämligen leda till att de effekter som detta initiativ får på dessa länders ekonomi minskas, och de kommer hur som helst att försenas.
Jag beklagar även de punkter i förslaget till resolution i det betänkande som vi diskuterar som företrädaren från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, Kreissl-Dörfler, har betonat och som återspeglar en vilja, vare sig det är att skydda medlemsstaternas intressen eller att tillvarata fördelar för AVS-länderna. Såväl det första som det andra skälet kan vara berättigat. Men enligt kristdemokraterna får detta inte i något fall ta överhanden över Europeiska unionens plikt att främja en hållbar ekonomisk och social utveckling i utvecklingsländerna och särskilt de mest missgynnade i enlighet med vad som fastställs i fördraget.

Martínez Martínez
Herr talman! Kommissionär Lamys intiativ "allt utom vapen", vilket ger utvecklingsländerna möjligheter att få ut sina produkter på Europeiska unionens marknader utan någon kvantitativ begränsning, varken kvantiteter eller tullar, förefaller oss vara positivt. I denna allmänna utvärdering håller vi med Joaquím Miranda och vad han säger i sitt betänkande som har antagits av utskottet för samarbete och utveckling. Vi instämmer även i den oro och den kritik som föredraganden ger uttryck för i fråga om de föreslagna ändringarna av regelverket, vilket är vad vi diskuterar här.
Vi anser även att det är onödigt, fegt och till och med patetiskt att unionens marknad inte öppnas fullständigt för produkter som till exempel socker, ris och bananer förrän år 2009, vilket är vad förslaget går ut på. Enligt vår åsikt är inte de skäl som har gett upphov till denna försiktighetsåtgärd berättigade. Man kunde ha använt andra mekanismer för att skydda gemenskapens produktion av dessa produkter, utan att med denna gest minska värdet av det initiativ som vi nu diskuterar.
Vi anser även att det förslag som Miranda gör om att hela den här frågan skall diskutera med våra samarbetspartners, länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS) inom ramen för Cotonouavtalet är mycket bra.
Initiativet "allt utom vapen" är framför allt en politisk gest, vars grundläggande värde är ett uttryck för solidaritet från Europeiska unionens sida gentemot de allra mest behövande i utvecklingsländerna. Som en gest är den intressant och viktig, men det finns varken någon anledning att överdriva dess konsekvenser - som vissa har definierats som ett hot för vissa sektorer inom Europeiska unionen - eller överdriva de positiva effekterna av denna, eftersom effekterna av detta initiativ är mycket begränsade för de drabbade ländernas ekonomier.
Även om den nu bara är en politisk gest, är det i alla fall ett litet steg i rätt riktning. Det som är mest diskutabelt kanske är den diskriminering som blir följden inom utvecklingsländerna mellan mindre utvecklade och något mer utvecklade länder; det handlar om en godtycklig uppdelning och den är därför orättvis, och det måste vi rätta till på medellång sikt.
Till sist vill jag ta upp en närmare precisering som vi anser vara oumbärlig. Detta finns redan med i regelverket som det här initiativet hänför sig till, och det är behovet av att upprätta en strikt kontroll i syfte att undvika bedrägerier, vilket skulle innebära att produkter kommer till Europa från andra länder som till och med är välutvecklade och inte deltar i initiativet. Dessa mer utvecklade länder kan då dra nytta av de nya villkor som fastställs här. Detta skulle verkligen kunna bli farligt och skulle dessutom innebära ett bedrägeri mot den generösa avsikten som ligger bakom åtgärden som skulle vändas mot de länders intressen som vi vill hjälpa om den skulle utnyttjas av andra mer utvecklade länder.

Dybkjær
Herr talman! Det var ett bra förslag som kom från kommissionen - i varje fall sett utifrån en strategisk synvinkel - och under alla omständigheter är det ett steg i rätt riktning. Efter att ha manglats av rådet ser det ju onekligen mindre imponerande ut. Industrin har gjort ett bra lobbyarbete i den bemärkelsen att den har lyckats överbevisa vissa medlemsstater om att EU-systemet bryter ihop om utvecklingsländerna skulle få möjlighet att exportera bara en bråkdel mer socker och ris än de exporterar i dag. Bananer skall jag helt låta bli att gå in på. Detta trots att EU-länderna gärna använder stora ord om att vara den fria marknadens förespråkare, utvecklingsländernas beskyddare, en region med ett ansvar i världen och med höga sociala ideal etc. etc., men det är uppenbarligen mest vid festliga tillfällen som dessa kan användas. Det är av och till lite långt mellan ord och handling, och om det är något utvecklingsländerna har användning för, så är det just handling.
Som andra föredragande har varit inne på är det en slags tragikomisk situation att man just nu i Bryssel diskuterar de minst utvecklade och fattigaste ländernas möjligheter, samtidigt som vi nu för samma debatt. Vi kan frukta att det på båda ställena slutar med att det återigen blir många ord och mycket lite handling i verkligheten. Men okay, det är ett litet steg i rätt riktning, och man kan då endast önska kommissionen lycka till med det nya förslaget och det nya meddelandet om hållbarhet, där ju också jordbruket omnämns, och så får vi hoppas att kommissionen har den styrka som behövs för att göra upp med jordbruksorganisationerna i de olika länderna. Under alla omständigheter är det helt nödvändigt att vi tar itu med problemen vad gäller de fattigaste länderna, vars antal ju har vuxit från 25 till 49 under de senaste 30 åren - bara ett enda land har försvunnit från listan. Utvecklingsländerna behöver fri handel, skuldsanering och bistånd, såväl tekniskt som ekonomiskt, och det är bråttom med alla tre delarna.

Lucas
Herr talman! Samtidigt som vissa av motiveringarna bakom detta initiativ givetvis är mycket bra, har Gruppen De gröna ett antal frågor om initiativet, både när det gäller detaljer och den allmänna huvudinriktningen.
När det gäller detaljerna förs, som man redan sagt, ca 99 procent av exporten från de minst utvecklade länderna redan in på EU-marknaderna tullfritt. Problemet handlar inte så mycket om tillgång som om begränsningar på utbudssidan, och som om frågor som rör infrastruktur, utbildning och yrkesutbildning. Jordbruket är det kärnområde som de minst utvecklade länderna för tillfället inte har tillgång till, ändå är det precis det område där vi ser förseningar när det gäller socker, ris och bananer.
Andra har tagit upp en berättigad oro om livsmedelssäkerhet i fattigare länder. Snarare än att använda sin jord för en ständigt ökande export av jordbruksvaror norrut, finns det viktiga frågor som måste ställas om att föda sin egen befolkning.
Jag vill ta upp frågan om den allmänna principen bakom detta initiativ. När jag var på AVS-mötet i Gabon tidigare i år, lovordade kommissionär Nielson initiativet och sade att det var ett stort tecken på framsteg att fattiga länder nu drivs in i konkurrens med varandra. För mig är det inte ett tecken på framsteg, utan ett tecken på galenskap. Om de fattigare länderna konkurrerar med varandra för ett litet antal varor kan detta enbart dra ner de internationella priserna, och vinnarna blir de i norr, inte de i söder.
Marknaderna i norr är tyvärr inte obegränsade. Vi ser redan hur "Allt utom vapen"initiativet riskerar att undergräva Cotonouavtalet, och hur förmånstillträdet som redan har garanterats AVS-länder nu hotas. I vissa avseenden anklagas EU för att ta från de fattiga för att hjälpa de fattigaste.
Slutligen oroar det mig att de öppna marknaderna och den globala integrationen håller på att ersätta utvecklingspolitiken. Vi måste tänka i mer kreativa banor när det gäller att stödja de fattigare länderna i deras egna regionala utvecklingsstrategier.

Boudjenah
Kommissionär Lamy! Ni betraktade initiativet "allt utom vapen" som en världspremiär. Om det inom en snar framtid konkretiseras genom en kvalitativ och effektiv förbättring av levnadsvillkoren för de berörda befolkningarna, då blir det en premiär. Tillåt mig emellertid att till att börja med ifrågasätta tidsplanen för detta initiativ, som äger rum några månader efter att förhandlingarna inom WTO tagits upp på nytt. Det skulle vara beklagligt om detta förslag framför allt utnyttjas för att försöka ansluta samtliga utvecklingsländer till den europeiska ståndpunkten inom WTO.
Men jag återkommer till sakfrågan: Europa importerar sex gånger mer jordbruksprodukter från de minst utvecklade länderna än Förenta staterna. Det motsvarar ändå bara 1 procent av all import till unionen. Det säger något om omfattningen av den ansträngning som de rika länderna måste göra för att försöka återupprätta balansen i detta handelssystem i världen, som är mer än gynnsamt för dem. Flera aspekter av detta initiativ oroar mig emellertid, och till att börja med avsaknaden av samråd med parlamentet och AVS-länderna vilka, på samma sätt som de gjorde i den partssammansatta församlingen, betonar att preferenssystemet till förmån för sockret exempelvis, och därutöver alla gemenskapsprotokoll, skulle kunna äventyras. Det gäller även behovet av att samla påverkansstudierna för att bättra ringa in och ta hänsyn till den berättigade oro som uttrycks när det gäller möjlig negativ inverkan. Vidare bör produkterna som är avsedda för industriländerna kunna garanteras minimipriser, som inte påverkas av kursförändringar, medan ekonomierna i de minst utvecklade länderna alltför ofta är beroende av den internationella miljön och beroende av en eller två basprodukter för sin export. Diversifiering av produktionen måste slutligen aktivt uppmuntras särskilt som, och experterna inom FN bekräftar det, produktionskapaciteten försvagats under det senaste decenniet och industrier eliminerats på grund av konkurrensen från importen.
I Frankrike betonar exempelvis det högre rådet för internationellt samarbete erkännandet av de minst utvecklade ländernas rätt att skydda och stödja sin känsliga sektor, särskilt när det gäller livsmedelssäkerhet. Men för att garantera denna livsmedelssuveränitet, uppnå avsevärda framsteg när det gäller att tillfredsställa befolkningarnas prioriterade behov och få tillgång till tekniken har de minst utvecklade länderna ett farofyllt och grundläggande behov av omfattande finansiering utifrån, och detta i en anda av samarbete som utvecklar deras produktionskapacitet. Om det faktum att vi öppnar våra marknader för deras produkter alltså kan vara till hjälp för dem kan avregleringen av handeln bara utgöra en utvecklingspolitik. Hur kan man egentligen klara av de grundläggande behoven när den ökande skuldbelastningen fortsätter att göra varje försök från dessa länder att investera i framtiden till ett misslyckande. Skulden motsvarade 10 procent av BNP i utvecklingsländerna 1970 och den utgör nu över 40 procent, när det offentliga stöd som erhålls är lägre än det som betalas för skuldlättnaden. Frankrike åtog sig därför vid den andra konferensen om de minst utvecklade länderna att betala 0,20 procent av sin BNP, men betalade i verkligheten endast 0,08 procent under 1999. Man kan aldrig nog upprepa allvaret i den verklighet som uttrycks i siffrorna: hälften av alla människor överlever med mindre än två euro per dag, en av tre har inte tillgång till el, ett av tre barn lider av undernäring. Det är alltså dags att lyssna på...
(Talmannen avbröt talaren.)

Belder
Herr talman! I den kommissionsrapport om unionens utvecklingspolitik som lades fram förra året anmärktes att EU:s handelspolitik har större effekt på länders utveckling än hela biståndspolitiken sammantaget. Kommissionens "allt utom vapen"initiativ är därför ett lovvärt initiativ. För de minst utvecklade länderna räcker det dock inte endast med marknadstillträde. De saknar den infrastruktur som behövs för att utnyttja marknadstillträdet. Dessutom är övergångsperioderna långa för ris, socker och bananer och därefter kan ett skyddsinstrument användas godtyckligt. Dessutom är Europeiska unionens produktkrav höga.
För att göra initiativet till ett riktigt framsteg är det viktigt att hjälpa de minst utvecklade länderna att utnyttja marknadstillträdet. Det behövs tekniskt stöd för att kunna uppfylla de krav som den europeiska konsumenten ställer på sin mat. Endast då kan livsmedelssäkerhet tjäna som utgångspunkt. Annars behåller den europeiska marknaden sin protektionistiska karaktär.
Jag stöder verkligen föredragandens yrkande på en undersökning om vilka följder initiativet verkligen kommer att få. Tidigare har den inhemska befolkningen i mindre utvecklade länder ofta inte kunnat dra nytta av marknader som öppnats. Det visade sig tydligt i utvärderingen av Lomé-avtalen på nittiotalet.
I betänkandet av Miranda hittar jag tyvärr flera motstridigheter. Texten i vår resolution verkar vara en kompromiss. De europeiska lantbrukarna, AVS-gruppen, konsumenterna, de verkar alla få sitt. Även om jag har förståelse för alla parters ståndpunkter i och utanför Europeiska unionen så anser jag ändå att vi måste välja. Antingen väljer vi att förbättra situationen för 600 miljoner människor i de minst utvecklade länderna eller också gör vi det inte.
Avslutningsvis, herr talman, skulle jag vilja uppmana kommissionen att vid den konferens om de minst utvecklade länderna som just nu pågår i Bryssel, även vilja engagera USA och Japan i "Everything but Arms"initiativet (Allt-utom-vapeninitiativet).

Howitt
Herr talman! Som socialistisk skuggföredragande för "Allt utom vapen" välkomnar jag detta avtal som ett betydande steg mot en utveckling av en mer rättvis tillgång till handel för att få världens fattigaste länder att utvecklas.
Kommissionär Lamy anklagades för många saker när han lade fram detta förslag: för ett cyniskt försök att köpa röster i Världshandelsorganisationen; för att locka utvecklingsländer till oinskränkt fri handel; för att försöka splittra AVS-ländernas solidaritet; för att stjäla från de fattiga för att betala de fattigaste. Vart och ett av dessa kritiska påståenden har någon slags giltighet, och vi måste behålla dem som ett av våra främsta bekymmer när vi för denna fråga framåt. Men Lamy borde efter år av overksamhet gratuleras för att han hjälper oss att ta ett enormt steg framåt för att montera ned jordbruksprotektionismen som - enligt Förenta nationerna - stjäl ungefär 100 miljarder amerikanska dollar från utvecklingsländerna varje år, mer än det dubbla beloppet för det internationella biståndsflödet.
Låt mig få be kommissionären att i sitt svar ta upp några viktiga frågor. När Ingo Feustal från GD Handel den 6 mars informerade vårt utskott för utveckling och samarbete om att rådfrågningsförfarandena för Cotonou hade följts upp och att gemensamma resultatbedömningar skulle genomföras, borde kommissionären ärligen i kväll acceptera att förklaring XXIII i Cotonouavtalet, som kräver en rekommendation från den gemensamma ministerkommittén för handel, inte iakttogs och att inga sådana bedömningar ännu genomförts. Lamy borde se till att EU ger det bistånd som de minst utvecklade länderna behöver för att utnyttja nya möjligheter, och som andra AVS-länder behöver för att uppnå en övergång. Han borde erkänna att EU för närvarande grovt brister i att fullfölja sitt löfte till de romproducerande länderna.
Lamy borde garantera att administrativa arrangemang förhindrar att hygienregler används som ett slags förklädd form av protektionism, och samtidigt tillämpa ursprungsregler som förhindrar bedrägerier men som gör det möjligt för de minst utvecklade länderna att ge sina råvaror ett mervärde.
Slutligen kommer både Lamy och jag från sockerproducerande regioner. I likhet med honom motsatte jag mig starkt dem som försökte skrämma våra jordbrukare och vår industri med fullständigt missvisande påståenden om följderna för förslaget. Vi vet alla att dessa följder i praktiken ställs i skuggan av följderna av sockerprotokollet inom den gemensamma jordbrukspolitiken.

Van den Bos
Herr talman! Efter Berlinmuren måste även murarna runt Europa rivas. Överbeskyddandet av våra marknader sker på bekostnad av de fattiga länderna och främst de allra fattigaste. Därför välkomnar min grupp "Allt utom vapen"initiativet. Fritt marknadstillträde kommer dock inte automatiskt att leda till större export från de minst utvecklade länderna. Dessutom måste framför allt utbudet bli bättre, mer blandat och konkurrenskraftigare. Exporten skall inte heller få ske på bekostnad av den lokala marknaden. Det nuvarande initiativet kommer inte att kunna förbättra den ekonomiska situationen i de minst utvecklade länderna i någon väsentlig omfattning.
Vad betyder förresten fritt tillträde utan medel och kunskap för att höja industrin till västvärldens nivå? Vad betyder det här vackra initiativet om det nu inte gäller för socker, bananer och ris. Just de produkter där flera länder har konkurrenskraft. Europa måste hjälpa de minst utvecklade länderna att klara av globaliseringen. Dessutom måste alla murar rivas.

Rod
Europeiska unionen öppnar på detta sätt sina gränser för produkter från de minst utvecklade länderna, utom när det gäller vapen, som om Mali eller Bangladesh exporterade vapen till Europa. Allt utom vapen, men även bananer, socker, ris, dvs. sektorer som är känsliga för de europeiska länderna men avgörande för de minst utvecklade länderna. Fyrtio av de fyrtioåtta minst utvecklade länderna åtnjöt för övrigt redan sådana preferenser inom ramen för handelssystemet från Lomé. Denna åtgärd kommer därför inte att ändra någonting för dem. Däremot kommer situationen för de länder som inte hör till de minst utvecklade att förändras, i och med att icke ömsesidiga handelspreferenser enligt Cotonouavtalet avskaffas och frihandelsområden inrättas före slutet av 2008. Denna åtgärd kommer faktiskt att leda till konkurrens mellan de minst utvecklade länderna och de som inte hör till denna kategori inom samma AVS-grupp, och de har inte ens tillfrågats. Vi befinner oss fortfarande i den logik enligt vilken endast avreglering och konkurrens kan leda till utveckling. I utbyte, det har man redan betonat, förväntar sig kommissionär Lamy sannolikt stöd från de minst utvecklade länderna i förhandlingarna i Quatar och i ännu större utsträckning WTO:s anslutning.
Under förevändningar som vid första anblicken verkar sympatiska riskerar dessa förslag att låsa de minst utvecklade länderna i rollen som exportör av råvaror, på bekostnad av den egna befolkningens livsmedelsbehov.

Lamy
. (FR) Herr talman! Jag vill först av allt tacka föredraganden, Miranda, för hans värdefulla stöd till kommissionens initiativ, som nu är unionens. Denna öppning av våra marknader för de fattigaste länderna - en fullständig öppning denna gång - har i allmänhet mottagits väl, men det är sant och normalt att detta förslag givit upphov till viss oro och viss kritik i både kammaren och rådet.
Jag skall alltså försöka att mycket kort besvara de olika punkterna som givit upphov till debatt, och börja med effekten av det förslag om vilket man sagt att det ibland skulle öppna dörrarna till ett massivt inflöde av jordbruksprodukter från de minst utvecklade länderna till gemenskapsmarknaden; själva ert betänkande återupplivar eftergifterna som gjorts när det gäller volym.
Det stämmer - som ni sagt - att dessa länder bara står för 0,4 procent av världshandeln och 1 procent av Europeiska unionens import. Dessa siffror kan därför inte notera en plötslig och spektakulär ökning, särskilt när man känner till dessa länders exportkapacitet, vi försöker för övrigt att öka den, bl.a. genom hälsonormer - vilket Kreissl-Dörfler erinrade om -, men också och mer allmänt genom att förbättra infrastrukturen. Det handlar alltså inte i våra tankar, kommissionens eller Poul Nielsons eller mina tankar, om att ersätta stödet, och jag svarar på den punkten Lucas.
När det gäller tidsfristerna stämmer det att kommissionen granskat sitt ursprungliga förslag på nytt, i ljuset av de diskussioner vi haft om effekten av detta förslag. Det stämmer att vi anpassat tidsplanen för att genomföra en successiv men på sikt komplett öppning när det gäller bananer, socker och ris. Det är på denna grund som rådet slutgiltigt uttalat sig. Vissa beklagar dessa eftergifter; jag skulle själv sannolikt ha föredragit att vara utan dem, men kvalificerad majoritet är vår gemensamma lag och vi måste samla en kvalificerad majoritet.
När det gäller respekten för Cotonouavtalen erinrar jag om att ministrarna från de minst utvecklade länderna mottog detta förslag med tillfredsställelse i december förra året, de erinrade om behovet av att respektera detta avtal, vilket vi också gjorde. Kommissionen samrådde med Boudjenah och Rod liksom AVS-länderna om förslaget, och medlar för närvarande med AVS-länderna om de bestämmelser som krävs för att upprätthålla konkurrenskraften i dessa länder, i enlighet med förklaring 23 som med rätta citerades av Howitt.
När det gäller önskemålet från vissa av er att gå längre visar betänkandet tydligt att alla inte är överens om vare sig tidsplanen eller medlen. Vi tar ett steg i rätt riktning. Vi försöker harmonisera våra uttalanden och handlingar. Låt oss börja med att genomföra detta förslag och få andra handelspartner att också gå framåt i den riktningen, vilket även föreslagits av Belder.
När det gäller samråd med parlamentet instämmer kommissionen i föredragandens åsikt. Det är ett beslut som skulle ha underställts medbeslutandeförfarandet, om kommissionens och parlamentets förslag vid regeringskonferensen när det gäller artikel 133 hade godkänts av medlemsstaterna. Vi vet nu att det inte var fallet och att vi därför måste hålla oss till fördragets regler som, på denna punkt av inblandning av Europaparlamentet, tyvärr inte ändrats. Vi har därför, och jag har personligen i enlighet med mina åtaganden när jag tillträdde mitt ämbete, arbetat direkt med de olika behöriga utskotten i er kammare, med utskottet för utveckling och samarbete i januari, med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling i slutet av januari och med utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi i februari och jag har definitivt för avsikt att, tyvärr med otillräckliga fördragstexter, fortsätta denna praxis som består i att arbeta kring alla viktiga meningar i vår handelspolitik med er kammare.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Detta betänkande är, tror jag, ett värdefullt bidrag till våra ansträngningar, som syftar till att undvika marginalisering av de minst utvecklade länderna i ett allt mer internationellt handelssystem. Dagens diskussion är snarare välkommen - vilket Ferrer också erinrade om - med tanke på den konferens som äger rum just nu i Bryssel. Detta betänkande bekräftar, tror jag, den höga grad av samstämmighet som råder mellan våra två institutioner när det gäller våra huvudsakliga målsättningar för förvaltning av det multilaterala handelssystemet. Det handlar - som Martínez Martínez sade - om ett litet och inte så stort steg, men ett steg som ändå är av politisk betydelse, vare sig mer eller mindre. Det återstår nu för oss att ägna oss åt att konkretisera det. Tack för er uppmärksamhet.

Talmannen
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Sjösäkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om två andrabehandlingsrekommendationer:
(A5-0140/2001) av Watts, för utskottet för regionalpolitik, transport och turism, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 95/21/EG om tillämpning av internationella normer för säkerhet på fartyg, förhindrande av förorening samt boende- och arbetsförhållanden ombord på fartyg som anlöper gemenskapens hamnar och framförs i medlemsstaternas territorialvatten (hamnstatskontroll) (5179/1/2001 - C5-0074/2001 - 2000/0065(COD));
(A5-0144/2001) av Ortuondo Larrea, för utskottet för regionalpolitik, transport och turism, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 94/57/EG om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed
(5178/1/2001 - C5-0075/2001 - 2000/0066(COD)).

Watts
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att hylla rådet och kommissionen för de ansträngningar som de båda har gjort för att uppnå en överenskommelse om en text som jag tror kommer att förbättra sjösäkerheten avsevärt. Men den fråga som fortfarande måste få ett tillfredsställande svar är varför Erika var tvungen att skrotas för att de uppenbara bristerna inom sjöfartssäkerheten skulle bli påtagliga? Vi behöver faktiskt inte göra mer än att titta på den statistik som tagits fram av MOU-organisationen i Paris (MOU - Memorandum of Understanding - det samförståndsavtal om hamnstatskontroll som undertecknades i Paris) för att se vilket förfärligt tillstånd som alltför många av världens skepp befinner sig i. Denna statistik fanns tillgänglig långt före Erika och fortsätter att visa att standarden nu försämras. Som föredragande vidhåller jag min ståndpunkt att Erika -paketet kommer att bidra till att förbättra sjöfartssäkerheten, men tyvärr inte förhindra ytterligare en Erika. Jag tar inte lätt på denna punkt. Paketet kommer endast att vara effektivt, som en ändring av ett befintligt direktiv, om de berörda medlemsstaterna har viljan att genomföra det med effektivitet. Om man tittar på den befintliga kontrollen underlåter helt enkelt flera medlemsstater att fullfölja sina lagstadgade förpliktelser. Jag är mycket nöjd med att kommissionären har vidtagit snabba och beslutsamma åtgärder för att garantera att detta inte längre sker.
Jag välkomnar den gemensamma beslutsamheten från institutionernas sida att skärpa dessa åtgärder. Jag rekommenderar särskilt att vi stöder förslagen om att rikta in våra kontroller på de svartlistade flaggstaterna och om att införa en regel om att "tredje gången gillt åker man ut", varigenom ett skepp som kvarhålls för tredje gången inom en specifik period blir portad i Europas hamnar.
Jag beklagar bristen på framsteg i frågan om färdskrivare, eller "svarta lådor". Vi anser som ett parlament - och vi har sagt detta många gånger redan - att detta är absolut nödvändigt av både miljö- och säkerhetsskäl. Det gläder oss att kommissionen i princip är för att en "svart låda" skall installeras på alla skepp. Det gläder oss att rådet har engagerat sig politiskt för detta. Men vad vi behöver är inte ett politiskt engagemang, utan en lagligt bindande förpliktelse att se till att färdskrivare installeras på gamla och nya skepp inom fem år. Argumentet att installera färdskrivare har framförts mycket ofta. Internationella sjöfartsorganisationen har faktiskt själva i princip gått med på att de skall installeras. Fartyg med färdskrivare har en bättre säkerhetsmedvetenhet och är historiskt sett säkrare. Färdskrivare är med andra ord inte bara användbart efter en incident, utan bidrar - enligt min åsikt - till en förändring av säkerhetskulturen för varje skepp som utrustas med en "svart låda", eller färdskrivare.
Enligt Marine Accident Investigation Branch i Förenade kungariket (avdelningen för utredning av sjöfartsolyckor), är motviljan att acceptera vikten av färdskrivare och att vidta positiva åtgärder för att installera dem på handelsskepp "en bidragande faktor till den dåliga säkerheten på vissa havsgående skepp i dag ". Ett skepp som är utrustat med en "svart låda" är ett säkrare skepp.
Jag vet att kommissionären och kommissionen har arbetat hårt med att försöka uppnå en kompromiss inom detta mycket komplicerade och komplexa område. Jag vill i kväll åter välkomna ett betänkande om framsteg när det gäller att uppnå en tillfredsställande kompromiss i den specifika frågan med "svarta lådor". Allmänheten kommer helt enkelt inte att förstå varför vi, efter så många tragiska incidenter till havs - Herald of Free Enterprise, Scandinavian Star, Estonia, Erika och många andra - inte bara kan installera "svarta lådor" eller färdskrivare.
Jag vill slutligen tacka mina kolleger i parlamentet för den hjälp jag fått under de senaste månaderna med att utarbeta detta betänkande. Det säger jag till kolleger från alla politiska partier och från alla medlemsstater. Jag vänder mig också till dem för fortsatt stöd genom medbeslutandeförfarandet. Jag tror att detta kommer att bli första gången inom sjösäkerhetsområdet som vi som en institution kommer att använda de nya befogenheter som vi fick genom Amsterdamfördraget. Låt oss använda dem så att vi kan möta de familjer som har mist närstående till havs, och säga till dem att vi inte kommer att kompromissa när det gäller säkerheten.

Ortuondo Larrea
- Herr talman, fru kommissionär! Det har nu gått ett år sedan fartyget Erikas olyckliga förlisning, vilken utlöste en verklig miljökatastrof vid de franska kusterna nära Calaissundet. Under tiden har Europaparlamentet arbetat med ett förslag som kommissionen lade fram, vilket kallas Erikapaketet I. Detta förslag innehåller två, tre viktiga betänkanden. Ett av dessa antogs. Det andra, som Watts har författat, vilket han har kommenterat; och det tredje som handlar om klassificeringsorganisationerna, vilka är de organisationer som utför säkerhetsinspektioner av fartygen, anser vi vara särskilt viktiga, eftersom det kommer att inträffa många olyckor som den med Erika om vi inte lyckas utöva tillsyn av de fartyg som seglar under unionens medlemsstaters flagg, och även övriga fartyg, och se till att de har lämpliga säkerhetsförhållanden ombord.
Som jag sade i början har det olyckligtvis gått ett och ett halvt år sedan Erikas olycka i december år 1999, och vi diskuterar fortfarande andra behandlingen av kommissionens förslag. Det förefaller mig som om vi kommer att vara tvungna att fortsätta att diskutera i parlamentet.
Enligt min åsikt svarar inte de europeiska institutionerna mot medborgarnas krav. Jag anser att de vill ha mer smidiga och mer effektiva svar på de frågor som inte endast drabbar personer utan även miljön, djur- och växtlivet, vilket var fallet med Erikas olycka.
Den 30 november år 2000 antog Europaparlamentet arton ändringsförslag till kommissionens förslag vid första behandlingen, och i sitt ändrade förslag av den 12 december 2000 antog kommissionen parlamentets ändringar till vissa delar. På grundval av den politiska överenskommelse som nåddes i december år 2000, antog rådet sin gemensamma ståndpunkt den 28 februari 2001, i vilken det godtog fjorton av parlamentets ändringsförslag.
När denna fråga åter behandlades i Europaparlamentets utskott för regionalpolitik, transport och turism, fördes vissa frågor åter fram, och jag kommer att konkret ta upp vissa av dessa i storleksordning. För det första bör de erkända organisationerna varken godkännas eller kontrakteras om dessa eller de anställda inom organisationen har personliga kopplingar till redaren eller den som är ansvarig för fartygets drift. Utskottet har även antagit punkten om sällskapens skyldighet att rapportera utvärderingsresultaten rörande deras kvalitetssystem. Detta skall ske regelbundet. Klassificeringssällskapen förbinder sig även att rapportera regelbundet till kommissionen och de måste även vara beredda att samarbeta med hamnstaternas kontrollmyndigheter.
Jag drog självmant tillbaka ett ändringsförslag efter påtryckningar från kommissionen och rådet. Det handlade om de fall där ett klassificeringssällskap inte har sitt säte eller huvudkontor inom Europeiska unionen. Enligt min åsikt är även denna fråga viktig, eftersom vi kommer att utöva kontroll över klassificeringssällskap som har sin verksamhet i våra länder, men inte andra erkända sällskap som dock har sitt säte utanför våra länder.
Men det viktigaste, och det är här som de största meningsskiljaktigheterna finns, handlar om klassificeringssällskapens ekonomiska ansvar i händelse av försumlighet eller underlåtenhet från sällskapets sida när de utför inspektioner av fartyg. Inför kommissionens förslag om att fastställa tak för de belopp ett klassificeringssällskap kan åläggas att betala, har parlamentet försökt finna en ståndpunkt som ligger i linje med rådets inställning, och har därför föredragit att ha kvar en liten öppning i syfte att taket inte skall vara fast, utan att det kan tillämpas i intervaller och att varje medlemsstat själv skall kunna välja det tak som passar bäst för dem. Rådet avvisar emellertid denna ståndpunkt, och vill inte höra talas om tak.
Jag anser att vi måste gå djupare in på detta för att så snabbt som möjligt nå ett avtal.

Jarzembowski
Herr talman, fru vice ordförande, kära kolleger! Jag vill tacka de båda föredragandena. Både kollegan Mark Watts och kollegan Ortuondo Larrea har lyckats att under flera månaders arbete skapa ett gemensamt samförstånd i utskottet för de båda betänkandena. Vi hade en enhetlig hållning under den första behandlingen, och det kommer vi i morgon under den andra behandlingen också att ha.
Därför vill jag inte alls säga mycket om det som ni har anfört i sak, utan genast komma fram till förfarandet. Härvid beklagar jag att rådet återigen avvisat vårt anbud att genomföra ett informellt förlikningsförfarande för att under de närmaste dagarna kunna slutföra Erika-I-paketet med tanke på dessa båda direktiv. Vårt anbud var att före parlamentets officiella behandling i en andra behandling söka en kompromiss och sedan gemensamt avsluta ärendet med rådets bekräftelse under de närmaste dagarna. Jag beklagar att det inte kunde uppnås. Härtill finns det två påpekanden: För det första vill jag nämna att jag liksom mina kolleger när det gäller järnvägspaketet visserligen förhandlade hårt med kollegan Gayssot, den franske transportministern, men han stod till förfogande, och vi kunde diskutera. Det svenska ordförandeskapet var inte där.
Vi bör som europeiskt parlament besluta att inofficiella trepartssamtal bara skall godkännas, om ministern deltar. Vi skickar ju inte heller våra conseillers till ett informellt förlikningsförfarande, utan vi lägger vår egen personliga tyngd i vågskålen.
Den andra praktiska punkten gäller det som rådet två gånger har erbjudit oss som kompromiss, och som egentligen var en förolämpning mot vår intelligens, ty det var inte någon kompromiss. Därför hoppas jag bara att rådet och även det svenska ordförandeskapet kommer på bättre tankar. Vi är beredda att efter detta beslut och efter rådets beslut i saken fram till slutet av juni fortsätta att förhandla, för att i ett förlikningsförfarande snabbt komma fram till ett resultat.
Jag har en vädjan till vice ordföranden: vi som Europaparlament företräder kommissionens önskemål i saken, ty även kommissionen skulle vilja införa en manöverskrivare. Nu befarar vi som parlament verkligen, nej vi är säkra på att rådet alltid bromsar oss och försenar frågan, så att vi inte kan avvakta till Erika II. Om kommissionen är för manöverskrivare, bör den vara så vänlig och stödja oss när det gäller Watts betänkande.
Samma sak gäller för Ortuondo Larreas betänkande. Vi är på kommissionens sida, som har föreslagit maximigränser. Om vi som kompromiss nu hos klassificeringssällskapen föreslår minimi- och maximibelopp för ansvaret, så är det en rättvis kompromiss. Herr talman, jag hoppas att kommissionen inte bara bevakar rådet, utan håller sitt löfte och betänker att kommissionen och parlamentet är naturliga bundsförvanter!

Piecyk
Herr talman! Det finns ett tyskt ordstäv som lyder: "Inför domstolen och i hög sjö befinner man sig i Guds hand". Inför domstolen är det väl med säkerhet alltid så, men i hög sjö kan vi ju hjälpa den gode Guden lite grand, och jag tror att kommissionen gjorde det när den lade fram Erika-I-paketet, varvid vi bör komma ihåg att dit hörde hamnstatskontroll, klassificeringssällskap och även förslagen om tankfartyg med dubbelt skrov.
Jag tackar också kollegerna Ortuondo och Watts så hjärtligt för deras arbete. Kollegan Ortuondo har tidigare påpekat att det nu tagit ett och ett halvt år, och jag tror att befolkningen någon gång också kommer att säga: Hur lång tid behöver ni egentligen i Europa för att reglera någonting, när det har en hänt en katastrof som den med Erika? Det är önskvärt att rådet - som kollegan Jarzembowski redan sagt - äntligen tar sig samman. Ty kommissionen och parlamentet är beredda. Det är bara rådet som saknas för att vi skall komma fram till ordentliga bestämmelser.
Jag tror att det är uppenbart att - som kollegan Watts sade - det nu bara är frågan om manöverskrivare som måste diskuteras. Här måste man kunna finna en lösning. Jag vill inte förtiga att jag personligen inte är hundraprocentigt övertygad när det gäller klassificeringssällskapens tak för ansvaret. Men jag tror att om vi vill hålla ihop som parlament, så måste vi också enhetligt gå in i ett förlikningsförfarande. Därför måste man av och till också kunna åsidosätta sina egna betänkligheter. Men att avstå från att rösta är också en möjlighet att visa på en gemensam enhällighet i parlamentet.
Fru kommissionär, jag har en liten bön till er: Skulle ni, oberoende av de båda ämnena, kanske kunna avge en värdering av det som i slutet av april beslutades hos IMO när det gäller tankfartyg med dubbla skrov, och hur kommissionen bedömer det? Det vore bra, då skulle vi nämligen ha hela paketet. Vi tvingas uppenbarligen gå in i ett förlikningsförfarande med rådet. Men det kommer då kanske inte att dröja så länge. Ty - och kollegan Jarzembowski har rätt - det är hög tid att vi avslutar detta och även kan säga till allmänheten att vi nu har handlat politiskt. Allmänheten förväntar sig det, och därför måste det också ske.

Pohjamo
Herr talman, ärade kommissionär, bästa vänner! Jag tackar föredragandena av betänkandena för lyckade betänkanden och ett bra arbete. I dessa betänkanden har man fäst uppmärksamhet vid betydelsefulla aspekter för ökandet av sjösäkerheten.
Det finns trots allt ännu mycket att göra för att förbättra sjösäkerheten. Förutom att ytterligare skärpa reglerna måste man se till att lösningarna som görs är realistiska och genomförbara.
Rådet har i sitt gemensamma ställningstagande inkluderat största delen av de ändringsförslag som parlamentet godkänt i den första behandlingen. För klassificeringssällskapens del utgörs problemet av ändringen av ansvarsartikeln så att där, utöver en minimigräns även fastställs en maximigräns. Många medlemsstater kommer dock inte att godkänna utsättandet av en maximigräns.
För hamnövervakningsdirektivets del utgörs problemet av de svarta lådorna, där installationerna i fartygen måste påskyndas. Alla fartyg måste ha en svart låda, men med beaktande av de ekonomiska realiteterna måste man söka lösningar där de nuvarande fraktfartygen kunde utrustas med en tekniskt sett förenklad svart låda.
Jag anser att klassificeringssällskapens godkännanden och övervakningen av dem måste skärpas. De utvidgade granskningarna måste riktas uttryckligen mot riskfartygen. För de fartyg med högre risk som finns med på den svarta listan bör kriterierna för att fartyget skall få anlöpa hamn vara strängare.
Vår grupp anser det viktigt att man finner en lösning på problemet och att båda förslagen snabbt kan godkännas och att man kan avancera i säkerhetsfrågorna. Jag vill dock ännu fästa uppmärksamhet vid det faktum att enbart lösningar inom unionen för ökandet av sjösäkerheten inte är tillräckliga, eftersom till exempel ansvarsfrågor måste behandlas globalt.

Bouwman
Herr talman! För det första vill jag tacka de föredragande så hjärtligt för allt det arbete som de lagt ned. För det andra vill jag gärna ansluta till det som Jarzembowski sade. Jag tror att det rymmer mycket sanning. Det handlar nu om förfarandet. Jag irriterar mig sakta men säkert allt mer på det sätt på vilket vi sakta men säkert varje gång drivs i riktning mot medbeslutande. Jag skulle vilja att det gick snabbare och det borde också kunna gå snabbare. Var och en är egentligen övertygad om att en sådan där färdskrivare till exempel är nyttig, om det nu är IMO eller kommissionen. Vi har ju ändå gått igenom mycket besvärliga förfaranden, bland annat med Gayssot. Jag tycker att vi på ett eller annat sätt måste få ett snabbare resultat, inte bara nu utan även andra gånger. Det är det första. För det andra tycker jag att vi helt riktigt tar tillbaka färdskrivare (VDR) genom ett ändringsförslag och för det tredje att det fortfarande är viktigare att särskilt se till utvärderingen av hamnstatskontrollen, det är nämligen mycket viktigt. Även kvaliteten på den hamnstatskontrollen, inte bara med avseende på den tekniska sidan av saken utan även den mänskliga sidan. Hur bemanningen är sammanställd. Jag lutar starkt åt att, när det gäller det andra Erika-paketet, ändå be om extra uppmärksamhet för bemanningen, antalet bemanningsmedlemmar, typen av bemanning, och så vidare. Jag tror att vi i det avseendet helt enkelt måste lägga fram ett nytt förslag eftersom det är i det avseendet som vi brister och det kommer allmänheten inte att ha någon förståelse för.

Meijer
Herr talman! Det fanns en tid då stora europeiska företag regerade över transporten över världshaven. De gjorde det med egna fartyg som var registrerade i det land där ägaren var etablerad och jobbade med till största delen inhemska bemanningar. De ämnen som de transporterade var mindre skadliga än nu och de hade fortfarande mycket litet besvär med ytterst billig konkurrens, särskilt från tredje världen. Dessutom kunde de inför allmänheten i hemlandet inte tillåta sig några stora skandaler. Just under dessa omständigheter var arbetsförhållandena och säkerheten i sjöfarten långt ifrån idealiska. De nationella myndigheterna och fackförbunden hade då bättre möjligheter att kontrollera verksamheten än nu.
Om företag vill dra sig undan inblandning från myndigheternas sida så lyckas det bäst i den sjöfart som delvis utspelar sig utanför staters territorialvatten. Där försöker man segla med skeppsvrak och underbetalade bemanningar. De båtarna registreras i ett annat land än ägarens och helst i ett land med låg skatt och dålig kontroll. Bemanningen rekryteras där arbetslösheten är stor och lönen för arbete är låg. Många fartyg är föråldrade och försummade och då är risken stor att avfall och last hamnar i havet. Säkerheten för personalen är ofta dålig och miljöriskerna är stora. Egentligen anser jag att det inte borde vara enskilda klassificeringskontor som kontrollerar fartyg utan myndigheterna i gott samarbete med fackförbunden och miljörörelsen. Så länge det inte är fallet, så är det nödvändigt att se till att klassificeringskontoren inte är beroende av dem som de måste kontrollera, utan en sådan garanti är nämligen varje kontroll meningslös.
Jag stöder gärna förslag om uteslutande av klassificeringskontor som har band till fartygsägaren och om bättre regelbundna kontroller av de här kontoren. Det är ett steg i rätt riktning, precis som förbudet mot tankfartyg med enkelt skrov och vägrandet av tillträde för båtar från stater med så kallad "bekvämlighetsflagg".

Musumeci
Herr talman, ärade kolleger! Det är med tillfredsställelse vi kan konstatera att rådet beslutat ta upp de viktigaste inslagen i de ändringsförslag som godkänts i denna församling i sin gemensamma ståndpunkt. Vi inom UEN-gruppen anser det vara särskilt viktigt att även rådet, liksom Europaparlamentet, har accepterat principen om obligatoriska kontroller, snarare än frivillighet, när det gäller systemet med en omfattande, årlig inspektion av vissa fartyg som betraktas som potentiellt farliga. Vem vet hur många miljökatastrofer vi hade kunnat bespara vår maritima flora och fauna, våra kuster, våra fiskeflottor och våra operatörer inom turismen! Vem vet hur många förlista oljetankers, hur många offer, hur mycket allvarliga föroreningar vi hade kunnat undvika på vår kontinent om man hade utfört tillräckliga inspektioner! Dessa inspektioner - det måste sägas klart - får inte enbart avse fartygens tekniska aspekter, utan också respekten för sociala normer vad gäller besättningarnas levnads- och arbetsförhållanden, samt deras utbildningsnivå. Vi får inte glömma att 70-75 procent av olyckorna orsakas av den mänskliga faktorn
Det gläder oss slutligen att även rådet har insett värdet av att man använder anordningar som registrerar färddata ombord, bättre kända som "svarta lådor". Detta borde inte bara vara ett viktigt villkor för att få tillträde till hamnarna inom Europeiska unionen, utan också ett effektivt sätt att tillämpa en av de principer som ligger till grund för gemenskapens miljöpolitik: "förorenaren betalar".

Souchet
Herr talman! Det konkreta huvudsakliga konstaterandet som jag i egenskap av folkvald från Atlantkusten vid detta tillfälle bör göra, är att 18 månader efter Erikas förlisning befinner sig det stora antalet offer för detta förskräckliga oljeutsläpp på kant med ett ersättningssystem som är mycket långsamt, mycket komplext och mycket orättvist. Av 1 200 inlämnade krav på ersättning har endast 200 behandlats av FIPOL och de begärda och motiverade beloppen minskas systematiskt och godtyckligt. Det långsamma förfarandet äventyrar den ekonomiska balansen i ett stort antal kustföretag, bl.a. för ostron- och musselodlare, vattenbruk, fiske- eller turistföretag. FIPOL fungerar som ett system för självbegränsning av ansvaret för oljeföretagen, som på så sätt undandrar sig en stor del av ansvaret för de skador de ändå orsakat. Man förstår bättre varför Förenta staterna hållit sig undan från denna anordning; man skulle aldrig genom dem ha erhållit reglering via företaget Exon, av alla skador som orsakats av katastrofen med Exon Valdez, nämligen 50 miljarder francs. De skador som orsakades av Erika är förvisso blygsammare. De uppskattas för närvarande till 5 miljarder francs, men FIPOL kommer att begränsa sin ersättning till 1,2 miljarder, inte en francs till, eftersom ersättningen från FIPOL motsvarar de belopp som fonden förfogar över, inte beloppet för de skador som offren fått. Staten och de lokala myndigheterna måste därför skjuta till pengar, vilket innebär att det är skattebetalarna som står för en del av det ansvar som åligger förorenarna. Det är denna allvarliga orimlighet som vi absolut måste undanröja. Vi tar vägen med Erikapaketet I som vi granskar här i natt vid den andra behandlingen och vi godkänner för vår del den ökning som föreslås av föredragandena av ansvaret för de företag som godkänner fartygen. Men i samband med att kammaren granskar Erikapaketet II måste vi se till att ett verkligt system med tydligt, rättvist och avvärjande ansvar upprättas också för det avgörande paret redare/befraktare.

Langenhagen
Herr talman! Att vi när det gäller fartygssäkerheten snabbt måste komma fram till något resultat, säger man åt oss varje dag. Senast denna vecka har återigen ett fraktfartyg med cementlast havererat i den s.k. Kadettrinne i Östersjön mellan Danmark och Tyskland. De väna namnen på skeppen, vare sig det nu är Erika eller Ievoli Sun får inte dölja det faktum att det flyter omkring alltför mycket sjöodugligt skrot i europeiska vatten. Som boende på den tyska kusten kan jag bara säga: Nu räcker det!
Föreliggande förslag, som vi nu ägnar oss åt i den andra behandlingen, är en del av det s.k. Erika-I-paketet, uppkallat efter de första, så kompetenta förslagen från kommissionen som reaktion på tankfartyget Erikas haveri utanför kusten i Bretagne. När vi hade avslutat den första behandlingen, var vi alla fulla av optimism, eftersom vi var begeistrade över kommissionens nya gnista och vi trodde att våra ändringsförslag skulle vinna bifall även i rådet - måste vinna bifall - eftersom detta också snabbt skulle genomföras. Men för det mesta går det inte som man tror.
I dag har vi tyvärr fortfarande inte kommit mycket längre. Ändå var parlamentets rekommendationer helt tillämpbara och de kom också delvis till uttryck i den gemensamma ståndpunkten. Tyvärr var det då inte heller möjligt för oss att inom ramen för trepartssamtalet i förväg komma fram till ett positivt resultat. Vad säger jag, i förväg, naturligtvis i logisk ordningsföljd! Jag beklagar detta mycket, ty om man undvikit förlikningsförfarandet så skulle ikraftträdandet ha påskyndats. Vem kan förstå rådets blockad? Vi behöver utan tvivel en mer genomförbar, rättvis och konkurrensmässig lösning när det gäller klassifikationssällskapens ansvar. Vi behöver maximala och försäkringsbara belopp för ansvaret. Jag välkomnar därför motsvarande förslag. Vi får inte glömma: Ansvarsfrågan innebär inte att skulden enbart läggs på den ena parten. Alla aktörer måste bära sin del av ansvaret, där talan kan väckas.
Det tar sig naturligtvis uttryck i en större plikt i fråga om noggrannheten än tidigare - hos alla ifrån skeppsbyggaren till redaren - och även i konkreta penningbelopp. Jag vill säga att vi i säkerhetens intresse äntligen skulle vilja gå ett steg framåt. Jag uppmanar rådet att stödja kommissionen och oss och aktivt och synligt bidra med sin beskärda del i säkerhetens intresse.

Thors
Herr talman! Ärade kommissionär! Jag understöder det som föredraganden har sagt om vikten av att snabbt få detta paket godkänt. Samtidigt riktas mina tankar mot hur viktigt även det kommande Erika 2-paketet är för att råda bot på den största enskilda miljöfaran som hotar Finska viken, nämligen bygget i Primorsk.
Bästa vänner! Vi håller på att få en väldigt svår situation där kanske Europas sämsta tankfartyg används för att transportera stora mängder olja i den känsliga Östersjön. Värderade kommissionär, jag vädjar om att ni i samband med behandlingen av detta paket snabbt vidtar åtgärder så att vi får den "blackbox" som Watts talar om, men även ett rapporteringssystem för Finska viken. Isklassificeringen skall också beaktas i sammanhanget.
Samtidigt måste vi notera att även om olyckorna väcker uppmärksamhet utgör tyvärr avsiktliga utsläpp den största föroreningskällan. Mycket tyder på att åklagarna i Europeiska unionen inom ramen för Eurojust måste börja samarbeta bättre för att våga ta upp denna företeelse. Vi får tyvärr många rapporter, men åklagarna skrider väldigt sällan till verket.

Stenmarck
Herr talman! När oljefartyget Erika havererade utlöstes en lång rad aktiviteter från kommissionens sida. Det är bra. Det hade dock varit bättre att agera före en olycka än efteråt.
Två saker är intressanta i sammanhanget. Den ena är att Erika var Maltaregistrerat. Maltaregistrerade fartyg har varit inblandade i flera haverier. Det finns därför skäl att i de pågående medlemskapsförhandlingarna ställa omfattande krav när det gäller sjösäkerhet och miljö.
Den andra är att Erika hade godkänts av ett italienskt klassificeringssällskap. Kontrollen av klassificeringssällskapen har brustit. Inte minst visas detta av att samma klassificeringssällskap också godkände Levoli Sun som sjönk mindre än ett år efter Erika. Hårdare krav på klassificeringssällskapen är därför en av de viktigaste beståndsdelarna i det förslag vi skall ta ställning till. En sådan ordning hade rest en rad frågetecken kring just detta klassificeringssällskap och säkert även kring vissa andra.
Även andra insatser är nödvändiga. Det är viktigt att reglerna gällande dubbelskrov får samma nivå här som i USA. Det räcker dock inte med bara regler. Levoli Sun var bara elva år och försett med dubbelskrov. Fartyget var emellertid dåligt underhållet, hade dåligt utbildad besättning och hade tre gånger kvarhållits i nederländsk hamn innan olyckan inträffade. Det är således av största betydelse att också skärpa hamnstatskontrollen och tydligt höja miniminivån på både fartyg och klassificeringssällskap.
Det förslag som kommissionen har lagt fram är avgörande och ett viktigt steg i rätt riktning.

Ojeda Sanz
Herr talman, kommissionens vice ordförande! Det måste erkännas att Erikas skeppsbrott utlöste en våg av indignation inom den europeiska opinionen med anledning av de otillräckliga befintliga åtgärderna och att unionen inte är förmögen att undvika en katastrof av den här storleksordningen.
Denna olycka visade klart och tydligt på begränsningarna av att tillämpa en politisk inställning som går ut på att enbart behandla sjösäkerheten inom området för internationella organisationer som Internationella sjöfartsorganisationen. Jag vill därför gratulera kommissionen, och i synnerhet kommissionär De Palacio till det fantastiska arbete som har utförts under den här tiden. Under loppet av ett år har kommissionen lagt fram sex förslag som avser förbättringar av sjösäkerheten, vilket har visat att denna fråga anses vara mycket viktig, och jag vill även gratulera de föredragande, Ortuondo och Watts, för det mycket goda arbete de har utfört.
Hur som helst anser jag att vi ett år efter dessa händelser slutgiltigt borde ha antagit dessa åtgärder, även om vi kan vara relativt nöjda med det sätt som vi har svarat emot våra medborgares förväntningar. Med tanke på ärendets brådskande natur kan vi konstatera att parlamentet, kommissionen och rådet har vetat att reagera snabbt. Men faktum är att debatten om denna fråga har varat länge och om vi går till förlikning måste vi vänta ytterligare några månader för att detta åtgärdspaket skall antas slutgiltigt, vilket kommer att påverka trovärdigheten för de institutioner som vi företräder. Även om ett år kan förefalla vara en relativt kort tid för ta fram standarder inom gemenskapen, måste vi hålla med kommissionen om att vi riskerar Erikapaketets effektivitet genom att diskutera underordnade frågor.
Den mycket omfattande internationella säkerhetslagstiftning som i dagens läge reglerar transporter till havs har möjliggjort en drastisk minskning av olyckor som leder till miljöföroreningar och med de åtgärder som vi diskuterar för närvarande visas våra institutioners engagemang för att förstärka fartygens säkerhet och skydda miljön.
Slutligen skulle jag vilja att vi fortsätter att arbeta snabbt, utan att vila på lagrarna. Jag hyser tilltro till parlamentets vilja att driva Erikapaketet framåt med de tre nya åtgärder som kompletterar dem som vi diskuterar i dag och jag håller med om att även rådet snabbt bör visa sitt stöd till parlamentet.

Lisi
Herr talman! Uppriktigt sagt är det lite svårt att i det här läget lägga till flera synpunkter, bland annat eftersom situationen är en aning paradoxal. Som andra kolleger redan har påpekat instämmer vi till fullo i kommissionens förslag, vi reser tillsammans, som man säger, för att om möjligt gemensamt kunna slå till mot den verkliga huvudfienden, som undviker detta förslag så som det utformats. Det handlar om ett högst rimligt förslag som inte syftar till att riva upp den första ståndpunkt man kom fram till. I grunden begär vi bara detta instrument som är så viktigt - det uttrycktes väl av föredraganden Watts - mer på grund av säkerhetsaspekten än på grund av effektiviteten: denna svarta låda kan ändra beteendet, kan tvinga fram en uppfattning om att det finns ett säkerhetsproblem och att man måste rusta sig för att bemöta det. Det handlar med andra ord om att på något sätt få till stånd en ny säkerhetskultur och att definiera en annan marginal för de ekonomiska ersättningarna. Jag finner bland annat att i parlamentets förslag respekteras subsidiaritetsprincipen, den princip som överlåter åt varje medlemsstat att själv besluta, betydligt mer.
Vad gäller själva sakfrågan är vi med andra ord i stort sett överens. Det som verkligen är obegripligt är hur rådet har kunnat missa vikten och den politiska betydelsen av att fatta ett snabbt beslut i denna fråga. Det har redan sagts att det inte får förekomma att frågor, som när allt kommer omkring är så marginella, ytterligare tillåts försena ett initiativ som skulle få stor politisk betydelse, inte bara för att det skulle avsluta och sanera en situation som har skapat mycket oro, utan framför allt för att det för en gångs skull skulle få oss att verka mer förutseende. Vi vill inte att de olyckor med många små "Erikor" som dessvärre fortsätter att inträffa i våra vatten, en vacker dag, innan man ens lyckats sjösätta denna förordning, leder till en ny katastrof. Vi vill inte att detta skall ske och vi hoppas att rådet tar sitt förnuft till fånga.

Pérez Álvarez
Herr talman! Vi har talat om hur viktiga transporterna till havs är vid många tillfällen här i kammaren.
Eftersom de är miljövänligare, har det även talats om behovet eller lämpligheten av en modal överföring mot korta transporter till sjöss som skulle kunna vara en strategisk faktor för gemenskapen för att uppfylla kraven från Kyotoavtalet; de senaste undersökningarna ger vid handen att transporterna till havs endast står för 12 procent av de totala utsläppen i havet. Dessa transporter är även mest lönsamma energimässigt sett. Havets infrastruktur är fri och kostar ingenting, och den är fortfarande är långt ifrån mättad, till skillnad från landtransporterna, vilka är kraftigt mättade - särskilt i Europa.
Då och då tar media upp de tragedier som inträffar, ibland med förlorade människoliv som resultat.
Lyckligtvis har såväl det omfattande internationella säkerhetsregelverket som det ökade medvetande som i dag styr transporterna till havs minskat antalet olyckor och föroreningar i hög grad. Enligt min åsikt visar våra institutioner sitt engagemang för att påta sig ansvaret för att förstärka säkerheten ombord på fartygen och skyddet av den marina miljön, och därför vill jag gratulera kommissionen och dess vice ordförande, som har lagt fram sex lagstiftningsförslag på mindre än ett år. Kommissionen har reagerat på rätt sätt.
Som ledamot av utskottet för sysselsättning, tar jag inte upp fartyget enbart som arbetsplats, utan även som en plats där de anställda till havs lever, och därför anser jag vi måste göra en ansträngning för att förbättra livet för arbetstagarna till havs under deras vistelse ombord på fartyget, förutom att se till att arbetstagarna är säkra ombord och skydda deras integritet.

De Palacio
. (ES) Herr talman! För det första vill jag tacka de föredragande för det fantastiska arbete som de har utfört under denna tid med dessa två så viktiga förslag.
Jag erinrar om att Erika, paketet, som det redan har sagts, lades fram precis efter en verkligt beklaglig katastrof, som orsakade miljöproblem för fyra hundra kilometer europeisk kust; att vi agerade snabbt och att förslagen är lyckade, men tyvärr har vi inte lyckats uppnå ett avtal mellan de tre institutionerna i det informella trepartssamtalet. Och det som kommissionen beklagar allra mest är att vi var så nära att uppnå det. De aspekter som har gjort att vi inte kan komma överens är oviktiga, men jag fruktar att dessa aspekter kommer att tvinga oss att gå till förlikning och vi kommer att bli ytterligare tre eller fyra månader försenade med att nå en överenskommelse om förslagen.
Allt detta när vi - parlamentet, kommissionen och rådet - kan vara mycket stolta, eftersom tack vare vår fasthet, särskilt parlamentets och kommissionens och tack vare vårt gemensamma arbete har vi uppnått att Internationella sjöfartsorganisationen antar praktiskt taget alla våra krav på tillämpning av dubbla skrov in i minsta detalj i syfte att uppnå en ökad säkerhet ombord på oljefartygen genom att fastställa maximala tidsfrister för att underhålla dessa och möjliggöra att oljefartyg med enkelskrov kan anlöpa våra hamnar.
Vi måste acceptera det som har hänt, men kommissionen kommer naturligtvis att fortsätta att arbeta för att vi skall kunna uppnå ett avtal mellan de tre institutionerna så fort som möjligt i förlikningen. Främst mellan parlamentet och rådet, även om vi kommer att medla, vilket är vår uppgift.
De aspekter som har med besättningarna att göra har påtalats under debattens gång. Jag håller med de kolleger - och det har varit många som har påtalat detta - att problemet med besättningarna är en nyckelfråga. Vi har lagt fram ett meddelande om sjömansskap, besättningar, utbildning och fortbildning. Dessutom anser vi att det är nödvändigt att bidra med positiva förslag och vi utvärderar för närvarande hur man skall kunna utvidga fördelarna med de förslag som till exempel det som för närvarande gäller i Storbritannien om tonnageskatten och hur man skall kunna få andra medlemsstater i unionen att genomföra detta slags åtgärder, eftersom katastroferna ofta orsakas av mänskliga fel. Det är sant att det finns andra orsaker som beror på fartyg som är substandard, som det har sagts här, men det handlar allt för ofta om mänskliga fel, brist på utbildning, och i bland handlar det till och med om småsaker som att besättningen talar olika språk, vilket gör att de inte förstår varandra, och liknande saker. Därför är det viktigt att tänka på dessa faktorer, eftersom vissa av säkerhetsaspekterna har med sådana saker att göra.
Vi går vidare till förslagen. När det gäller ändringsförslag 1 av direktivet om hamnstatskontroll vill jag säga - vilket jag även har sagt tidigare - att kommissionen fullständigt håller med om vad föredraganden Watts säger om behovet av att obligatoriskt och successivt installera svarta lådor ombord på fartygen i de flottor som anlöper Europeiska unionens hamnar. Vi anser däremot att detta inte är det rätta tillfället, vilket vi har påtalat i paketet Erika II som parlamentet diskuterar för närvarande. Jag anser att den här frågan inte hör hemma i detta direktiv.
Vi anser dessutom att förslaget om automatiskt förbud för fartyg som saknar manöverskrivare är opraktiskt. Det är uppenbart att det är omöjligt att förbjuda ett fartyg att segla utan en föregående inspektion, och när det gäller principer kan inte förbudet användas som en lösning på alla problem som gäller säkerhet ombord på fartygen. I det statliga kontrollsystemet av hamnarna är den rätta metoden att komma till rätta med den här bristen att fartyget inspekteras och därefter beslagtas.
Ändringsförslaget omfattar dessutom fartyg med en bruttovikt på över tre hundra ton, vilket överskrider såväl det internationella systemet som kommissionens förslag med råge, vilket endast omfattar de fartyg som har en bruttovikt som överstiger mer än tre tusen ton.
Dessutom är det mycket möjligt att företagen på internationell nivå förses med en förenklad manöverskrivare, vilket skulle betyda en mycket lägre installationskostnad och som emellertid ger grundläggande fakta, vilka dessutom är viktiga eftersom de förenklar inspektionerna för hamnmyndigheterna.
Kommissionen anser även att detta ändringsförslag inte bör inkluderas i artikel 7, eftersom det handlar om sanktioner av de fartyg som inte respekterar miniminormerna eller för bekvämlighetsflagg, och här avser vi sanktioner mot en specifik brist ombord på ett fartyg. Men vi anser framför allt att dessa frågor snarare måste införlivas i det framtida ändringsförslaget som ingår i paketet Erika II.
Herr Watts, jag håller alltså med om - vilket jag har sagt vid upprepade tillfällen - detta behov. Det är absolut nödvändigt att installera svarta lådor. Problemet är var de skall installeras. Man måste även överväga manöverskrivare. Möjligheterna att kombinera dessa måste undersökas, eller helt enkelt ett eller annat system beroende på fartygstyp och den typ av last det transporterar.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 2 som handlar om översynsklausulen, men detta bör ske under en period av tre år efter det datum som direktivet tillämpas, och inte efter att direktivet har trätt i kraft, eftersom det är nödvändigt att utvärdera tillämpningen av direktivet efter att en avsevärd tidsperiod har passerat. Med denna partiella ändring har vi inga problem att godta det.
Vad gäller det direktiv som handlar om klassificeringssällskapen, vill jag understryka att jag fullständigt håller med om vad föredraganden Ortuondo Larrea och resten av parlamentets ledamöter säger. De anser att det är mycket enkelt för medlemsstaterna att helt enkelt lasta över allt ansvar på klassificeringssällskapen, och på så sätt slippa undan sitt eget ansvar vad gäller den kontroll som hamnmyndigheterna utför.
När det gäller ansvarsfrågan, vilket det mest kontroversiella ändringsförslaget handlar om, vill jag betona att det obegränsade ansvaret redan är en princip i fall av allvarliga brister. Jag beklagar att vi inte har lyckats att nå ett avtal om detta initiativ. I jämförelse med de stora förbättringar av säkerheten till havs som har uppnåtts i den allmänna texten, är det sant att vi till slut har trasslat in oss i en mindre viktig aspekt jämfört med helheten - och jag måste säga att detta smärtar mig en aning.
Om vi koncentrerar oss på ändringsförslagen till direktivet om klassificeringssällskapen, kan jag säga att kommissionen kan godta ändringsförslagen 2, 5, 6 och delar av 7 - förutsatt att den referens som är en kopia av resolution 847/20 från Internationella sjöfartsorganisationen tas bort. Vi kan dock inte godta ändringsförslag 1. Vi håller med parlamentet om att det inte bör finnas några yrkesmässiga, personliga eller familjerelaterade kopplingar mellan fartygets skeppsredare och klassificeringssällskapen, och det står redan i texten. Problemet är att det förslag de kommer med går ett steg längre, vilket medför att det blir praktiskt taget omöjligt att tillämpa det. Jag hoppas att de kan tänka om när det gäller detta ändringsförslag. Jag tror verkligen att det skulle vara till allas fördel.
Ändringsförslagen 3 och 4 handlar om den känsliga ansvarsfrågan. Parlamentet vill fastställa maximala ansvarskvoter, och jag håller med om att det är nödvändigt att upprätthålla ansvarsprincipen. Faktum är att kommissionen sökte en högre nivå av harmonisering genom förslaget om tak. Emellertid måste jag erinra er om att vi har kunnat enats om alla de andra frågorna.
Vi måste försöka sätta igång förslaget så fort som möjligt. Vi måste försöka nå överenskommelser om vi inte kan komma fram till en andra behandling. Kommissionen kommer alltid att finnas till hands för att föreslå olika metoder och för att medla, men jag vill hur som helst än en gång upprepa mitt tack för det fantastiska arbete som de två föredragande Watts och Ortuondo har utfört och jag vill även tacka kammaren i dess helhet, eftersom jag anser att den i hög grad har bidragit till att förbättra kvaliteten på förslagen, inte bara när det gäller kommissionens ståndpunkter, utan även i allmänhet.

Talmannen
Jag förklarar härmed den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Enhetligt förartillstånd
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0151/2001) av van Dam, för utskottet för regionalpolitik, transport och turism, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) 881/92 om tillträde till marknaden för godstransporter på väg inom gemenskapen till eller från en medlemsstats territorium eller genom en eller flera medlemsstaters territorier avseende ett enhetligt förartillstånd (KOM(2000)0751 - C5-0638/2000 - 2000/0297(COD)).

Van Dam
. (NL) Herr talman, fru kommissionär! Problemet med billig arbetskraft utifrån gentemot de dyrare EU-medborgarna har de senaste veckorna, i samband med den kommande utvidgningen, ofta varit på tapeten. Och det med rätta. Lönekostnaderna för icke-EU-medborgare ligger betydligt lägre än för EU-arbetstagare. Det kan, enligt vissa ledamöter i rådet, leda till spänningar på arbetsmarknaden.
Den oron är inte helt oberättigad. Åtminstone om vi ser till transportsektorn. Där använder vissa - internationellt verksamma - transportföretag förare från tredje land vid gränsöverskridande transporter i Europa. Dessa förare, företrädesvis från Östeuropa och längre bort, sätter mycket mindre press på företagets arbetskostnader än deras europeiska kolleger.
Det finns flera skäl till att förare som inte är EU-medborgare kan vara verksamma på gemenskapens transportmarknad. För det första finns det internationella avtal som till exempel CEMT (Europeiska transportministerkonferensen) och bilaterala avtal som ger östeuropeiska företag tillträde till den gemensamma marknaden. De här avtalen gör det möjligt för företag utanför Europeiska unionen - i begränsad utsträckning eller inte - att utföra internationella transporter inom Europeiska unionen. För det andra kan förare som inte är EU-medborgare köra fordon från gemenskapen om de har de tillstånd som behövs.
Det är särskilt det senare som diskuteras i betänkandet. I praktiken är det invecklat att i hela EU kontrollera att de handlingar som en förare från tredje land visar upp vid en vägkontroll verkligen är de rätta. Rättare sagt, om den här personen verkligen är anställd på ett lagenligt sätt och att alla sociala skyldigheter har uppfyllts. Den här möjligheten har gjort att det uppstått situationer varvid förare från tredje land illegalt - och på mycket sämre sociala villkor än sina EU-kolleger - arbetar för EU-företag. Det leder till konkurrenssnedvridning mellan EU-företag och förståeligt nog till protester från EU-förare.
Därför har kommissionen lagt fram ett förslag om att införa ett entydigt intyg för alla förare som kör lastbilar från EU-företag. Det här intyget - motsvarande ett gemenskapstillstånd för internationell transport inom EU - är då ett bevis på att den lagstiftning och de sociala villkor som gäller i det land där företaget är etablerat verkligen uppfyllts för den aktuella föraren. Intyget säger då inget om innehållet i de villkoren utan endast om tillämpningen av dem i arbetsvillkoren.
I kommissionens förslag skulle det intyget införas för alla förare som jobbar för EU-företag. Det betyder att vissa gångbara handlingar, speciellt användande av flera förare från olika medlemsstater i en lastbil under en och samma körning, skulle försvåras. Dessutom kommer ett införande i hela EU att innebära en avsevärd administrativ börda, eftersom ett mycket stort antal intyg behöver utfärdas inom en mycket kort tidsperiod. Om man tänker på att det viktigaste syftet med den här åtgärden är att hindra användningen av så kallade "illegala" förare från tredje land på lastbilar från EU-företag så verkar det här förslagets räckvidd vara i största laget.
Därför anser en majoritet i utskottet för regionalpolitik, transport och turism att reglerna i första hand måste begränsas till att gälla förare från tredje land. På det sättet åtgärdas själva kärnproblemet och begränsas den administrativa bördan, vilken annars skulle kunna försena genomförandet av förslaget.
Dessutom anser samma majoritet i utskottet att intyget - utan utvärdering -skall börja gälla för alla förare som kör lastbilar från EU-företag två år efter att det införts för förare från tredje land. Ett viktigt argument för det är de oegentligheter som förutsätts förekomma även i deras arbetsförhållanden.
När intyget börjar gälla även för EU-förare så innebär det att situationen blir mycket klar och tydlig och att nationella anställningsbevis kan ersättas helt av det nya intyget. Det gäller att motstå den ökande pressen på innehållet i arbetsvillkoren för att inte låta konkurrenstrycket hamna på förarnas axlar via andra omvägar.
Herr talman! Om vi godkänner det här förslaget så betyder det inte att alla problem med förare som inte är EU-medborgare tillhör det förflutna. Nuvarande CEMT-avtal och bilaterala avtal ger - även för EU-företag - fortfarande stort utrymme att använda förare från tredje länder för internationella transporter inom EU. Därför vill jag också avsluta det här anförandet med en uppmaning till medlemsstaterna att vid förhandlingarna om det här tillståndssystemet inte glömma bort grundtanken i förslaget.

Grosch
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill först tacka föredraganden för hans betänkande, men även kommissionen för förslaget som man lagt fram på relativt kort tid. Vi bör inte glömma att tre fjärdedelar av frakttransporterna i Europa även i fortsättningen sker på vägarna och att arbetsvillkoren förblir ett viktigt problem, eftersom de har direkta ekonomiska, men också säkerhetspolitiska effekter.
Genom s.k. social dumpning snedvrids marknaden. I en oreglerad konkurrens - så som vi tyvärr känner till från vägarna - har på medellång sikt nästan bara stora transportföretag en chans att överleva. I varje fall blir det allt svårare för de små transportföretagen, ty konkurrensen är mycket stor och sker delvis på bekostnad av säkerheten, på bekostad av körtider och pauser, men också på bekostnad av korrekta arbetsförhållanden. Det är det som man delvis berör och även löser här i detta förslag.
Införandet av förartillstånd är ett första svar, men hur som helst bara en dellösning. Ty vi bör inte glömma att många transportföretag från angränsande tredje land drar nytta av läget och även av vissa tillstånd - vare sig det är CEMT-tillstånd eller bilaterala transporttillstånd - för att arbeta med låga sociala normer och lönenormer.
Vi är därför, förutom genom detta betänkande, tvingade att även ta itu med denna fråga, om vi menar allvar med transporterna, med arbetsvillkoren och i synnerhet också med säkerheten i trafiken.
Föredraganden har föreslagit att man begränsar tillämpningsområdet för denna förordning till förare från tredje land. Kommissionen - och det tycker jag är mycket bra - ansåg att detta måste utvidgas till alla förare. Eventuellt utgör föreliggande ändringar en hälsosam kompromiss därför att vi i en första fas avser tredje land och i en andra fas alla förare, eftersom vi betraktar detta som en allmän och också nyttig åtgärd för alla förare.
Detta gör det också möjligt att fördela förvaltningsinsatsen på två nivåer. Jag personligen vet som invånare i en gränskommun att det också på inomeuropeisk nivå finns en del att kontrollera på detta område.
Och snart, när vi har den nya färdskrivaren och kortet skulle vi också kunna införa ett integrerat kontrollsystem, där man tar hänsyn till både sociala aspekter och säkerhetsaspekter. Därför föreslår vi att man arbetar i båda dessa faser, och hoppas också att man i medlemsländerna, liksom i fråga om all reglering, inser att sådan bara är effektiv, om också kontrollerna är effektiva.

Piecyk
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, herr van Dam. Jag tror att han har lagt fram ett mycket bra betänkande. När man än en gång tittar på motiveringen, kan man konstatera att den innehåller en hel mängd argument och material om det som sker på Europas vägar. På Europas vägar sker det sådant som man antingen måste beteckna som brottsligt eller svinaktigt eller som båda delarna, och som vanligen inte är i sin ordning! Att vi med dessa handlingar inte löser alla problem, har van Dam också mycket utförligt beskrivit i sitt betänkande. Men jag tror att vi åtminstone går till botten med en viktig sak, nämligen att man spärrar den sociala dumpningen för några svarta får i lastbilsbranschen. Man måste alltid konstatera att den stora majoriteten, efter vad jag tror, är ordentlig. Det handlar här om några få, men deras uppträdande får katastrofala verkningar. Kör- och paustiderna är det ena, de måste iakttas, naturligtvis, och de sociala villkoren för förarna är ju den andra aspekten.
Alla förare har rätt att anställas på de villkor som är vanliga i medlemsstaterna. Försöket att med två förare från Central- eller Östeuropa iaktta kör- och paustiderna, men samtidigt uppnå konkurrensfördelar genom lönedumpning, måste förhindras, ty om två förare tillsammans tjänar mindre än den förare som anställs i en medlemsstat på de vanliga villkoren, då är det helt enkelt inte i sin ordning. Det är den vidrighet, som man också måste brännmärka!
Därför är det bra att vi närmast börjar med tredje land, som vi nu har föreslagit. Om inte alltför lång tid bör vi också utvidga det till unionen, till medlemsstaterna, så att dessa bestämmelser gäller för alla. Jag hoppas att det inte skall dröja så länge som för Erika-paketet, utan att vi snabbt skall komma fram till en reglering. Utvidgningen österut står för dörren, och vi behöver här anständiga sociala, men också rättvisa konkurrensvillkor på våra vägar och i föraryrket.

Bouwman
herr talman, fru kommissionär, herr föredragande! Hjärtligt tack för ert arbete. Jag minns att det var mina första frågor i parlamentet, jag kände nämligen inte till mekanismen så väl när det gällde sådana här frågor. Under juluppehållet förra året så läste jag något om illegal användning av östeuropeiska förare, social dumping heter det, och så vidare. Det måste vi helt enkelt göra något åt, tänkte jag och antagligen många med mig. I alla fall var reaktionerna snabba och det är jag tacksam för.
Det är inte bara fackliga organisationer utan det var även arbetsgivarna som slog larm. Det var en gemensam åtgärd. Jag vill först av allt konstatera att vi är stora förespråkare för fri rörlighet för arbete. Det är naturligtvis en hel diskussion, särskilt också i Tyskland och Österrike med avseende på gränstrafiken, och det finns diverse problem men om arbete utförs i Europeiska unionen, en utvidgad sådan eller inte, så måste det utföras enligt de arbetsvillkor, arbetstidsregler som gäller här. Så enkelt måste det vara. Det betyder att vissa länder också måste fundera över frågan om de inte sakta men säkert måste införa minimilöner och minimivillkor, annars blir det svårt att kontrollera.
Jag tycker det är synd att vi inte i en första etapp begränsar oss till tredje land. Argumenten för det har angivits. Jag vill främst peka på vikten av utvärdering, det är nämligen inte enbart den här konstruktionen utan vi har också flytten till Luxemburg och det finns flera andra åtgärder som ger anledning till detta. Vi måste se upp så att vi inte är för sena varje gång.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill först och främst tacka föredraganden för det utförda arbetet. Enligt min åsikt är detta ett av de tillfällen där institutionerna visar sitt stöd för en ny åtgärd som är avsedd att få slut på de vanor som medför risker i yrkesförarnas arbetsförhållanden och säkerheten på våra vägar.
Parlamentet, kommissionen och rådet är ense om att det finns ett stort behov av att utfärda ett enhetligt dokument, ett förartillstånd, vilket gör det lättare för de behöriga myndigheterna att kontrollera om en förare är anställd på regelbunden basis i staten där transportören har sitt huvudkontor.
En sådan åtgärd kan uppenbarligen bidra till att säkerställa att arbetsförhållandena inom Europiska unionen respekteras, att uppnå den säkerhetsnivå på vägarna som medborgarna kräver och kan även bidra till att få slut på den illojala konkurrensen och på så sätt verkligen säkerställa att den inre marknaden fungerar korrekt.
De grundläggande meningsskiljaktigheterna mellan våra tre institutioner handlar om tillämpningsområdet för denna nya åtgärd. Kommissionen föreslog att alla förare som arbetar med internationella transporter, oberoende av nationalitet, skulle vara skyldiga att inneha detta tillstånd. På så sätt skulle förarna fortfarande behandlas likvärdigt och man skulle undvika social dumping .
Rådet oroar sig för den administrativa börda som utfärdandet av dessa dokument skulle innebära för medlemsstaternas myndigheter, och föredrar att först och främst tillämpa regelverket för medborgare från tredje land och lämna en utvidgning av direktivets tillämpningsområde till senare. Jag anser att det vid detta plenarsammanträde görs ett mycket konstruktivt förslag när det gäller den frågan - och jag vill tacka föredraganden Van Dam och resten av utskottet. Tack vare det förslaget tror jag att vi kanske kan tillgodose behovet av snabba förslag för förare från tredje land, och samtidigt ta itu med de svårigheter som unionens medlemsstater har och att dessa på så sätt kan de omedelbart förbinda sig att axla den avsevärda ytterligare administrativa börda som tillämpningen av förordningen skulle medföra, även för dem som kommer från unionen.
Kommissionen anser att snabba framsteg i den här frågan avsevärt skulle öka värdet av själva åtgärden. Därför har kommissionen redan meddelat att den principiellt instämmer i rådets åsikt, även om denna skiljer sig en aning från kommissionens ursprungliga förslag. Parlamentets ståndpunkt till fördel för att tillämpa förordningen för förare från medlemsstaterna efter en övergångsperiod är intressant. Jag är framför allt övertygad om att det är viktigt att rådet och parlamentet antar denna så nödvändiga lagstiftning så fort som möjligt.
Därför anser jag - och jag vill att detta skall stå mycket klart - att parlamentets förslag om att införa en övergångsperiod skulle kunna tillföra de grundläggande faktorerna för en kompromiss i rådet. Detta förslag skulle kunna tillföra mycket, och därför kan jag godta ändringsförslag 6, som jag tror kan göra det lättare att kombinera de två problemen.
När det gäller parlamentets övriga förslag, kan jag säga att jag fullständigt håller med om det mycket värdefulla förslag som läggs fram i ändringsförslag 7, vilket handlar om att införa vissa kompletterande uppgifter om föraren i tillståndet, eftersom detta enligt min åsikt skulle medföra att tillståndet blir klarare och mer preciserat. På så sätt skulle möjligheterna till missbruk kunna undvikas, eller åtminstone minskas.
Jag kan emellertid inte godta ändringsförslagen 1, 2, 3 och 4, eftersom de inte har någon effekt för genomförandet av denna förordning. Jag kan inte heller godta ändringsförslag 5, eftersom det enligt min åsikt skulle kunna orsaka förvirring i stället för att förbättra förordningens text.
Jag vill tacka er alla för ert produktiva samarbete i den här frågan. Jag hoppas att ni kan godta den ståndpunkt som jag föreslår här, där jag godtar ändringsförslagen 6 och 7, och att vi på grundval av detta kan nå en gemensam ståndpunkt redan vid första behandlingen vid nästa rådsmöte med transportministrarna, om det är så att parlamentet godtar kommissionens ståndpunkt.

Talmannen
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.25.)

