Erkännande och övervakning av uppskjutna påföljder, alternativa påföljder och villkorliga påföljder - Tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om
betänkandet av Maria da Assunção Esteves, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om initiativet från Förbundsrepubliken Tyskland och Republiken Frankrike inför rådets antagande av ett rambeslut om erkännande och övervakning av uppskjutna påföljder och alternativa och villkorliga påföljder (06480/2007 - C6-0129/2007 - 2007/0807 (CNS)), och
betänkandet av Ioannis Varvitsiotis, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om förslaget inför antagandet av rådets rambeslut om tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende frihetsstraff eller frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa domar i Europeiska unionen (09688/2007 - C6-0209/2007 -.
Franco Frattini
vice ordförande för kommissionen. - (EN) Fru talman! Jag stöder båda initiativen som enligt min mening kompletterar varandra och som båda skulle kunna möjliggöra en ökad återintegrering i samhället för personer som har tilldömts icke frihetsberövande straff eller frihetsstraff i en annan medlemsstat än den de är bosatt i.
Vi stöder också initiativ som dessa som genomför principen om ömsesidigt erkännande. Förslagstexterna i båda initiativen har utvecklats mycket under diskussionerna i arbetsgruppen för straffrättsligt samarbete. Många av de ändringsförslag som Maria da Assunção Esteves och Ioannis Varvitsiotis föreslog under det första parlamentssamrådet har redan antagits under de följande diskussionerna. Jag tackar båda föredragandena för deras intressanta betänkanden och när det gäller framför allt det första initiativet har Maria da Assunção Esteves genomfört en mycket noggrann rättslig analys av den tyska/franska texten. Hon har fastställt att de största problemen är skillnaderna när det gäller tillgängliga påföljder mellan olika medlemsstater och svårigheten med att tillämpa ömsesidigt erkännande när en exakt motsvarighet saknas i det egna systemet.
Det andra problemet hon som föredragande har betonat är hur en överträdelse av ett påföljdsvillkor för icke frihetsberövande straff ska hanteras och vilken medlemsstat - den utfärdande medlemsstaten eller den verkställande medlemsstaten - som bör ansvara för påföljden för överträdelsen.
Några kommentarer om några av de viktigaste ändringsförslagen. Jag har en kommentar om ändringsförslag 1 i det första betänkandet. Rubriken måste ändras när det gäller antagande eftersom villkorliga påföljder har tagits bort från tillämpningsområdet. Detta gäller även ett antal olika ändringsförslag som gäller villkorliga påföljder.
I ändringsförslag 12 hänvisas till definitionen av ”juridisk hemvist”. Detta diskuteras för närvarande i rådet, liksom möjligheten att resa till en annan medlemsstat för att arbeta eller studera. Jag vill även hänvisa till ändringsförslag 16. Jag kan informera er om att diskussionerna av texten i rådet går mycket bra och att det portugisiska ordförandeskapet, med kommissionens helhjärtade stöd, hoppas nå en politisk överenskommelse till slutet av december 2007, före slutet av det portugisiska ordförandeskapet.
När det gäller det andra initiativet, initiativet om ett europeiskt verkställighetsbeslut och överföring av dömda personer, välkomnar jag det andra betänkandet av Ioannis Varvitsiotis där det framkommer att de frågor som Europaparlamentet tog upp i det första betänkandet har beaktats. Detta är sant. Vi beaktade ändringsförslagen och förslagen från parlamentet.
När det gäller föredragandens enda ändringsförslag beträffande det nya skäl 2a instämmer jag helt med påståendet att rättssäkerhetsgarantier i brottmål är av avgörande betydelse för att säkra det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna och jag instämmer också med att det är mycket beklagligt att instrumentet för rättssäkerhetsgarantierna inte antogs, trots stödet från parlamentet och trots vårt arbete med att göra en överenskommelse möjlig. Detta var dessvärre inte möjligt.
Maria da Assunção Esteves
Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag måste först tacka de ledamöter som samarbetade mycket nära mig i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och som hjälpte mig med sina kritiska bidrag, framför allt Ignasi Guardans, Panayiotis Demetriou och sist men inte minst, Fausto Correia. Vi saknar alla Fausto Correia som var ledamot av Europaparlamentets socialdemokratiska grupp och en portugisisk kollega i Europaparlamentet. Han avled efter att ha hjälpt mig med detta betänkande. Jag tror att det bästa sättet för mig att hedra honom är ett slags offentligt löfte om att jag, genom min närvaro i Europaparlamentet, ska försöka förverkliga hans idéer om EU som ett ambitiöst och visionärt projekt och som en jätte som kan skänka världen sin rättighetskultur. Det är så jag vill hedra vår vän och kollega Fausto Correia här i dag.
Jag vill i korthet sammanfatta de frågor som har väckts genom detta betänkande. Jag måste först och främst betona att det, liksom alla andra, är ett öppet betänkande det är öppet när det gäller att söka och finna de bästa lösningarna. Det finns två grundläggande fördelar med detta initiativ som har tagits av Frankrike och Tyskland, vilket kommissionsledamoten understryker. Den första är att vi, genom att uppmuntra erkännandet och övervakningen av alternativa åtgärder till fängelsestraff, främjar en politisk kultur som kommer att göra det mer sannolikt att domstolarna tillämpar dessa åtgärder. Vi främjar en humanisering av straffrätten i medlemsstaterna och kvaliteten hos den europeiska straffrätten. Den andra fördelen är att detta initiativ kommer att bidra till att göra straffrätten alltmer europeisk, genom att den blir mer harmoniserad och mindre ”feodaliserad” inom det europeiska området med frihet, säkerhet och rättvisa.
I verkligheten befinner sig den europeiska integrationen, som man gjorde ett grundläggande framsteg med i det senaste fördraget om vilket en överenskommelse nåddes i Lissabon förra helgen, på en nivå som straffrätten inom det europeiska området ännu inte har kunnat anpassa sig till. Det är viktigt att vi i allt högre grad främjar en kultur som inte bara utmärks av ömsesidigt erkännande utan också av harmonisering av straffrätten när det gäller utformandet av domar, metoden för deras genomförande, relationen mellan lagbrytarna och samhället och ännu större överensstämmelse mellan medlemsstaternas materiella och förfarandemässiga straffrättssystem.
Av artikel 6 i EU-fördraget framgår det tydligt, genom att man hänvisar till en rad grundläggande principer som utgör Europeiska unionens gemensamma principer, att detta bara blir meningsfullt om vi i allt större utsträckning får en europeisk strafflagstiftning. De flesta av dessa principer skyddas genom strafflagstiftning. Jag vill göra några kommentarer om detta betänkande som jag anser vara av grundläggande betydelse. För det första har man genom parlamentets bidrag särskilt understrukit behovet av en fördelning av befogenheterna mellan den utfärdande och den verkställande staten. Det finns en tydlig logik med staten som utövar en given befogenhet genom att tillämpa sina egna lagar. För det andra finns principen om att vägran är ett undantag, så att det framtida rambeslutet kan bli så effektivt som möjligt. För det tredje finns logiken enligt vilken det är omöjligt att anpassa åtgärdernas karaktär utan att principen om ett strikt rättsystem ifrågasätts. Slutligen finns det också ett behov av att skydda principen om att förhöra svarande i mål som innebär återkallande av en uppskjuten påföljd eller föreläggande av en villkorlig dom.
Avslutningsvis vill jag säga att alla dessa framgångar inom den europeiska strafflagstiftningen trots allt snart kommer att förefalla oss mycket begränsade. EU kan bara genomföras som ett projekt när vi kan stifta antropocentriska och kosmopolitiska lagar som måste innefatta straffrättsliga lagar som är mer harmoniserade och mindre åtskilda av gränser.
Ioannis Varvitsiotis  
föredragande. - (EL) Fru talman! Jag vill börja med att hedra vår avlidne kollega Fausto Correia, som i hög grad bidrog till sammanställningen av det korrekta och omfattande betänkande som har kommenterats av kommissionens vice ordförande.
Jag vill påpeka att den fråga vi diskuterar i dag har en mycket lång historia. Det började 1983 med en Europarådskonvention som godkändes av alla medlemsstater. I konventionen föreskrevs emellertid att en fånge endast kunde överföras från ett land till ett annat om fången gick med på det. Konventionen var därför ineffektiv. En andra konvention utarbetades där det föreskrevs att något medgivande av fången inte behövdes, men denna konvention undertecknades inte av alla medlemsstater i Europarådet och därför misslyckades försöket.
På initiativ av tre EU-medlemsstater - Österrike, Finland och Sverige - lades ett förslag fram som var väl förberett av rådet och utfärdat som en ramkonvention. Vad föreskrivs i detta rambeslut? Där föreskrivs att en medborgare som är dömd i en EU-medlemsstat måste överföras till den medlemsstat där personen är medborgare eller där han eller hon är permanent bosatt eller har alla sina intressen. Detta är mycket rimligt, eftersom vi kan se att det kommer att bli mycket lättare att återanpassa personen när han eller hon kommer ut från fängelset: En person som överförs till sin egen medlemsstat kommer att ha mycket lättare tillgång till språket, sina vänner och släktingar och kommer att befinna sig i en bekant miljö.
Som ni minns godkändes detta betänkande i juni 2006 av en stor majoritet i parlamentet. Tyvärr möttes det av en byråkratisk invändning från Polen, som genom olika förfarandemässiga knep gjorde att genomförandet av detta rambeslut fördröjdes. Därför har vi nu tagit upp frågan för förnyat övervägande. Lyckligtvis har problemet, med en eftergift till Polens krav, slutligen lösts på ett tillfredsställande sätt.
Jag vill emellertid påpeka att det är omöjligt att tala om ett förenat Europa om vi tänker på detta sätt. Vi kan inte tala om ett europeiskt samförstånd när varje medlemsstat, av egna småaktiga skäl, underminerar en så förnuftig åtgärd. Vilket slags förenat Europa talar vi i så fall om?
Jag vill understryka att i det konstitutionella fördrag som för två dagar sedan lades fram av Portugals premiärminister föreskrivs en ökad majoritet även på detta område och därför kommer vetot slutligen att upphävas.
Låt mig avslutningsvis tacka kommissionens vice ordförande Franco Frattini för hans bidrag och uttrycka en önskan om att detta välformulerade initiativ slutligen, efter 25 år, kommer att genomföras så snart som möjligt.
Panayotis Dimitriou
för PPE-DE-gruppen. - (EL) Fru talman! Frihet, säkerhet och rättvisa är tre ord som vi ofta hör i EU. De är de tre delarna i Haagprogrammet som, tillsammans och individuellt, åberopades till förmån för alla medlemsstater i unionen.
Principen om ömsesidigt erkännande och verkställande av domstolsutslag, som för åtta år sedan, 1999, av Europeiska rådet i Tammerfors beskrevs som hörnstenen för det rättsliga samarbetet gör inga framsteg. De få steg som krävs för att genomföra denna princip tas mycket långsamt. Ioannis Varvitsiotis har på ett korrekt sätt identifierat och tagit itu med orsaken till problemet: de individuella, nationalistiska ståndpunkter som olika stater intar. Ämnet för Ioannis Varvitsiotis betänkande är rådets rambeslut om erkännande och verkställande av brottmålsdomar avseende frihetsstraff eller frihetsberövande åtgärder utfärdade i andra EU-medlemsstater. Beslutet visar hur långsam och sporadisk åtgärden har varit när det gäller att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, eftersom detta beslut bara är en av många åtgärder som redan borde ha vidtagits och eftersom det tog så lång tid att utarbeta beslutet.
Vi välkomnar emellertid slutförandet av samrådsförfarandet och antagandet av en gemensam ståndpunkt om frågan om erkännandet av brottmålsdomar.
Ioannis Varvitsiotis förtjänar beröm för sitt bidrag till det gynnsamma resultatet av det förslag som vi har antagit och som vi kommer att rösta för.
Erkännandet och övervakningen av uppskjutna påföljder, alternativa och villkorliga, som är ämnet för Maria da Assunção Esteves betänkande, är förvisso ytterligare en av de många åtgärder som måste vidtas för att genomföra principen om ömsesidigt erkännande och verkställande av domstolsutslag.
Det fransk-tyska förslaget är ett försök att återanpassa dömda personer till samhället. Där föreslås att dessa personer ska avtjäna uppskjutna påföljder, alternativa och villkorliga, som har utdömts av domstolarna i andra medlemsstater i sin hemmedlemsstat.
Föredraganden har gjort ett utmärkt arbete och jag gratulerar henne. Emellertid anser jag att den definition som ges för ”medlemsstat där den dömda personen normalt och juridiskt sett är bosatt” är felaktig. Dessutom är användningen av ordet ”otillåtlig” för kränkning av mänskliga rättigheter onödig, eftersom det inte finns några tillåtliga kränkningar. Jag inser emellertid att översättningen av dessa båda termer innebär ett problem och jag uppmanar därför Maria da Assunção Esteves att göra de nödvändiga språkliga ändringarna så att texten kan återges korrekt på alla språk.
Andrzej Jan Szejna
för PSE-gruppen. - (PL) Fru talman, herr kommissionsledamot! EU är inte bara ett gemensamt ekonomiskt område. Den europeiska dimensionen måste nu också förstås i termer av intensiv politisk och rättslig integration inom unionen.
Unionen är ett exempel på en politisk organisation där enskilda medlemsstaters intressen sammanförs inom ramen för ett globalt rättssystem som är under utveckling. Ett antal av medlemsstaternas straffrättsliga bestämmelser befinner sig fortfarande i ett inledningsskede när det gäller harmonisering. Ändå bör vi glädjas åt att förbindelserna mellan medlemsstaterna präglas av förtroende för varandras rättssystem. Detta underlättar samarbetet och gör det möjligt för den verkställande staten att erkänna ett beslut som har fattats av myndigheterna i den utfärdande staten.
Det bör noteras att humaniseringen av strafflagstiftningen genomsyrar det europeiska rättssystemet. Humaniseringen baseras naturligtvis på värdet av den grundläggande enheten, nämligen människan. EU-politiken måste vara konsekvent i alla avseenden när det gäller att fastställa och verkställa domar och de allmänna banden mellan de dömda personerna och samhället. Om man gör det lättare att utdöma alternativa straff kommer det att bidra till att främja en humanitär inställning till strafflagstiftningen och dömandet och följaktligen till EU-lagstiftningen. Särskild uppmärksamhet måste ägnas den dömda personens rättighet och möjlighet att återanpassas till samhället. Ett bredare urval av alternativa domar som ersättning för frihetsstraff bör övervägas. Det är viktigt att komma ihåg att, enligt internationella standarder, en dömd persons status är grundvalen för att bedöma i vilken utsträckning rättssystemet i varje politisk gemenskap kan anses vara civiliserat.
Därför är de rambeslut om utökat samarbete inom strafflagstiftningen som har lagts fram i dag värda att stödjas. När allt kommer omkring är den pågående harmoniseringen av strafflagbestämmelserna i alla medlemsstater ett grundläggande villkor för skapandet av ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa.
John Attard-Montalto
(EN) Fru talman! Jag vill koncentrera mig på en aspekt av det som föreslås. Det är uppenbart att just denna lags existensberättigande är ett humanistiskt grundvärde. Om man tittar närmare på varför brottmålsdomar i ett land kan verkställas i ett annat land inser man att det vi i grunden gör är att erbjuda den dömda personen ett bättre liv: att kanske få vara närmare sin familj eller sin hemort.
Jag är faktiskt förvånad över att trots att denna lag behandlas ur humanitär synvinkel så är ett av de kriterier som saknas när det handlar om att överföra en person från en medlemsstat till en annan för att avtjäna sitt straff enligt min mening den humanitära aspekten. Vi baserar i stort sett kriterierna på nationalitet, medborgarskap eller juridisk permanent hemvist. Å andra sidan talar vi i form av förslag och motförslag om ”familjeband”, men den humanitära aspekten som kriterium saknas.
Låt oss tala om ett särskilt fall. Det vore till exempel inte möjligt för en person som inte är medborgare i ett EU-land och som avtjänar ett fängelsestraff i ett EU-land att avtjäna straffet närmare sitt hemland eftersom den här aspekten - den humanitära aspekten - saknas.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
