Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Schierhuber
Fru ordförande! Jag skulle vilja be att också stå med i protokollet som föredragande av yttrandet från jordbruksutskottet under punkten om det femte ramprogrammet.

Ordföranden
Det skall vi se till, fru Schierhuber.

Apolinário
Fru ordförande! Mitt namn finns inte med på närvarolistan för omröstningarna kl. 09.00 på morgonen, fastän jag meddelade presidiet att jag var närvarande och att jag röstade för ett brådskande förfarande för den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja. Jag skulle därför vilja att vederbörlig korrigering sker.

Ordföranden
Detta kommer att noteras och korrigeras.

Izquierdo Collado
Fru ordförande! Då jag såg gårdagens protokoll kunde jag konstatera att det, vad gäller ändringsförslag 4 av Berend, står att min röst är för, men min röst är emot. Jag ber om att detta ändras.

Ordföranden
Vi skall korrigera detta.

Puerta
Fru ordförande! Jag vill att min närvaro under gårdagen protokollförs.

Ordföranden
Även detta kommer att korrigeras.
(Protokollet justerades.)

Wurtz
Fru ordförande! Jag skulle vilja fråga om presidiet har låtit sig utnyttjas eller om man är medveten om den utställning om sudettyskarna som finns framför sal 100?
Det är en revanschistisk utställning som sammanfaller med en kampanj som för närvarande förs av extremhögern i Tyskland, särskilt i Bayern.
Jag anser att det är helt oacceptabelt att det inom våra väggar får finnas en utställning som refererar till längtan efter gränserna från 1938. Jag önskar en förklaring till detta.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Wurtz, om jag har förstått det rätt så har man gjort följande misstag vid förberedelserna inför denna utställning: De som byggde upp utställningen lade dit broschyrer på tyska och franska som härstammar från 80-talet. På den punkten har ni rätt, detta borde inte ha fått hända. Detta korrigerades emellertid så snart det upptäcktes. Jag var själv närvarande i går när utställningen öppnade. Den tidigare ordföranden Hänsch yttrade följande tankar kring denna utställning: Han sade att vi ser på denna utställning i beaktande av att även tyskar och tjecker blir vänner igen i ett förenat Europa. På så vis tycker jag att det är acceptabelt att denna utställning även visas i vårt parlament.
(Applåder) Jag hoppas att ni godtar denna förklaring och att vi nu kan övergå till föredragningslistan.

Müller
Fru ordförande! Jag var också på öppningen av utställningen i går, och jag skulle vilja betona att Hänsch inte bara sade det som ni sade nu, utan han sade dessutom någonting annat, som jag tycker är mycket viktigare för den aktuella diskussionen, nämligen att diskussionen om frågan om Benes-dekretet inte på något sätt kan vara någon förutsättning för de anslutningsförhandlingar som vi för närvarande för med Tjeckien. Detta tycker jag är den allra viktigaste punkten, politiskt sett!
(Applåder)

Green
Fru ordförande! Eftersom frågan om utställningar har tagits upp kanske jag skulle kunna få be om, genom er, att kvestorskollegiet och presidiet granskar det sätt som detta parlament, både här och i Bryssel, används för en del av de mest skrattretande utställningar - kommersiella evenemang som får oss att framstå mer som en basar än ett parlament.
Min grupp avbryts regelbundet, inte bara av utställningar alldeles utanför sal 100, utan av de åtföljande högljudda mottagningar. I går var det trumpeter och tromboner utanför vårt sammanträdesrum. Stället börjar likna en cirkus och det måste få ett slut.

Ordföranden
Visserligen har vi stränga regler, men vi bör trots det kontrollera dem. Även detta kommer jag att föra vidare, och sedan kommer vi att kontrollera om nya bestämmelser måste införas här.

De Vries
Fru ordförande! En annan sak, jag måste be om er hjälp och via er även om Gil-Robles hjälp.
I mitt land råder stor uppståndelse i media om ett felaktigt nyhetsmeddelande om Europaparlamentet. I nederländsk media cirkulerar meddelandet om att Europaparlamentet skulle ha föreslagit att ledamöterna borde ha en lön på mellan 9 000 och 13 000 ecu. I går kväll frågade nederländsk TV flera ledamöter av andra kammaren om vad de tyckte om detta och de sa alla att det är en skandal att Europaparlamentet begär en sådan lön.
Fru ordförande! Vi vet alla att vårt parlament inte har föreslagit något sådant och att det inte har lagts fram något förslag till något organ. Jag är mycket bekymrad över den negativa nyhetsbevakningen i mitt land, den grundar sig inte alltid på uppgifter som kontrollerats ordentligt.
Jag vill genom er be ordföranden att han riktar en officiell dementi till nederländsk media så att den här sortens negativa och skadliga nyhetsbevakning uteblir i fortsättningen. Jag tackar så mycket för er hjälp.

Ordföranden
Herr de Vries, jag skall framföra detta. För övrigt sade ni ju själv att det inte står någonting om det i förslaget.

Martens
I anslutning till det som De Vries sagt står det i ett telex från den officiella belgiska nyhetsbyrån Belga att en lön på mellan 9 000 och 12 000 ecu, 366 000 till 488 000 BEF, i månaden hör till möjligheterna, så står det i en skrivelse från arbetsgruppens ordförande till parlamentets ordförande, José María Gil-Robles. Skrivelsens innehåll läckte ut redan innan ärendet kunde tas upp av parlamentets presidium. Jag ber er, fru ordförande, att presidiet utan dröjsmål dementerar nyhetsmeddelandet och bekräftar att det inte fattats något som helst beslut i denna fråga och att det bara förekommer i en rapport från en arbetsgrupp och att parlamentets presidium inte lagt fram något enda förslag om detta.

Ordföranden
Herr Martens, denna punkt står på presidiets föredragningslista. Jag skall ta upp det då.

Anastassopoulos
Fru ordförande! Både ni och alla vi kolleger som är ledamöter av presidiet vet mycket väl att inget beslut har fattats och inget förslag har framförts hittills. Följaktligen är allt detta bara rykten.

Maij-Weggen
Fru ordförande! I princip ansluter jag mig fullständigt till det som De Vries och Martens har sagt. Jag vill dock varna för en sak. Det gick tre dagar från det att detta felaktiga nyhetsmeddelande läckte ut tills presidiet reagerade. I tre dagar spreds i nederländsk TV och i nederländska medier felaktiga nyhetsmeddelanden som inte längre går att rätta till i dagens mediacirkus. Det är vårt stora problem. Jag tycker att parlamentets informationstjänst måste reagera direkt på sådana här saker och inte lämna det vind för våg i en vecka så att vi förföljs av alla möjliga påståenden som inte är sanningsenliga.
(Applåder)

Aelvoet
Fru ordförande, kolleger! Det är sant att det inte i något av Europaparlamentets organ har fattats något beslut om Europaparlamentarikernas stadga och hur mycket lönen eventuellt skulle kunna ligga på. Det visar sig dock vara så att, och i det avseendet är nyhetsmeddelandet från Belga helt riktigt, det finns en kompletterande skrivelse där siffrorna för en eventuell lön mellan 9 000 och 12 000 ecu nämns. De siffrorna står alltså i en kompletterande skrivelse och det har tydligen läckt ut. Vi måste alltså vad det anbelangar klara ut det hela, det har inte fattats ett enda beslut. Det finns dock förslag och det finns en kompletterande skrivelse som kan ge anledning till den här typen av tolkning.

Green
Fru ordförande! Rykten som dessa är till stor skada för detta parlament. De siffror som Aelvoet åberopar är verkligen inte något löneförslag och hon har helt fel i att insinuera att någon i detta parlament lägger fram dem på dessa grunder. Jag beklagar verkligen att David Martin, som satt som ordförande för presidiets arbetsgrupp, inte är här för att förklara detta förhållande offentligt. Det är verkligen en tendentiös uppfattning som Aelvoet just har lagt fram och det är exakt sådant som gör så stor skada i medierna över hela Europeiska unionen.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, fru Green. Om detta kan man säga följande: Aelvoet sade att det inte finns något beslut från parlamentets sida. Det finns inget aktuellt beslut. Det finns ett gammalt beslut från parlamentet om att upprätta en stadga, och vi har, som ni vet, uppdraget i Amsterdamfördraget, som ännu inte är helt ratificerat. I presidiets har en arbetsgrupp satts in, där även ledamöter från olika utskott ingår. Denna arbetsgrupp har lagt fram ett förslag som har gått till presidiet denna vecka. Det har fram tills nu inte funnits några beslut, och i detta förslag står det ingenting sådant, alltså ingenting av vad som har sagts om traktamentenas storlek. Det finns verkligen ingen anledning att göra intryck av att så är fallet.
Vi kommer att ta den tid som behövs för att förbereda en stadga i presidiet och naturligtvis även i de ansvariga utskotten samt i plenum på ett tillbörligt sätt, nämligen på en solid grund. Här hafsar vi inte ifrån oss något, utan vi går igenom det grundligt. Jag tror inte att det finns någon i kammaren som inte anser att en enhetlig stadga hör till det enhetliga valsystem som vi skall besluta om i nästa sammanträdesvecka i juli.
Vad som sedan har sipprat ut i förberedelsestadiet, eller om det citerades ur en skrivelse, vad som inte stod i skrivelserna...
... det är tyvärr sådant som händer. Jag skall framföra detta i eftermiddag på presidiets sammanträde, och jag skall se till att vi då avger en godtagbar förklaring, som gör detta tydligt och klarar upp missförstånden.

Sammanträdeskalender 1999
Ordföranden
Vad gäller sammanträdeskalendern för 1999 föreslår jag att vi skjuter upp omröstningen till på torsdag kl. 12.00 - som ni vet debatterade vi detta redan i går - i väntan på rättstjänstens yttrande om de ändringsförslag som avsåg att tidigarelägga sammanträdesperioden i juli. Det handlar om att sammanträdet måste läggas en vecka tidigare. Eftersom det är ett konstituerande sammanträde, så måste det kontrolleras, om det är rättsligt tillåtet.
Finns det några invändningar mot detta förslag?
(Parlamentet godkände förslaget.)

Fredsprocessen i Mellanöstern
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om fredsprocessen i Mellanöstern följda av debatt.

Henderson
Herr ordförande! Tack för att ni ger mig möjlighet att inleda debatten om fredsprocessen i Mellanöstern.
Europeiska unionen fortsätter att vara djupt oroat över den fortsatta låsningen av fredsprocessen i Mellanöstern och över hotet mot regional stabilitet som ett sådant dödläge utgör, och detta reflekteras i hög grad av slutsatserna från toppmötet i Cardiff som avslutades i går. Parterna måste visa mod och framsynthet i sökandet efter fred, baserat på principerna som man enades om i Madrid och Oslo, i synnerhet den viktiga principen om land för fred som innesluts i FN: s säkerhetsråds resolutioner 242 och 338.
Unionen står fast vid sina principiella ståndpunkter när det gäller fredsprocessen, som dessa har ställts upp i dess tidigare deklarationer, i synnerhet uppmaningen till fred i Mellanöstern, utfärdad i Amsterdam i juni 1997. Dessa principer bekräftades återigen i Luxemburg i december 1997 som de grundläggande riktlinjerna för en politik för Europeiska unionen i syfte att underlätta framsteg och återställa förtroendet mellan parterna.
Europeiska unionen har intensifierat sina ansträngningar för att hjälpa parterna att komma över detta dödläge genom att spela en allt större roll i fredsprocessen. Den brittiske premiärministern, i egenskap av ordförande för Europeiska rådet, var involverad i samtalen mellan premiärminister Netanyahu, president Arafat och Madeleine Albright i London i maj. Europeiska unionen deltog i förhandlingarna om ekonomiska interimsfrågor innan och under premiärministerns besök i regionen från den 17 till 21 april. Den brittiske utrikesministern, i egenskap av rådets ordförande, besökte också regionen från den 15 till den 18 mars. Europeiska unionen har också kommit fram till en gemensam deklaration med palestinierna om säkerhetssamarbete och håller på att genomföra ett hjälpprogram mot terror för att hjälpa palestinierna. Vårt specielle sändebud, ambassadör Moratinos, har spelat en nyckelroll i dessa ansträngningar och fortsätter med sina ansträngningar för att minska avståndet mellan parterna och föra fredsprocessen framåt.
Europeiska unionen har fördjupat sitt samarbete med USA när det gäller fredsprocessen. Den stöder i hög grad USA: s ansträngningar för att få parterna att gå med på ett idépaket som, om det antas, skulle bana väg för återupptagande av förhandlingarna om slutstatus. Europeiska unionen har välkomnat det palestinska accepterandet av dessa förslag och uppmanat Israels regering att ge ett tydligt och positivt svar.
Unionens djupgående engagemang i verkan för fred i området reflekteras av det omfattande ekonomiska stödet till fredsprocessen. Från 1993 till 1997 har unionen och dess medlemsstater tillhandahållit omkring 1, 68 miljarder ecu i stöd till palestinierna och till UNRWA (FN: s biståndsorgan för palestinska flyktingar). Unionens utrikesministrar enades vid allmänna rådets möte den 23 februari om att förnya Europeiska gemenskapens stödpaket till palestinierna efter dess utgång vid slutet av året.
Tomlinsons betänkande om en ny förordning från rådet för att utöka detta stödprogram, utarbetat av Tomlinson, reflekterar en förståelse av hur viktig detta stöd har varit, och kommer att fortsätta att vara, för att upprätthålla fredsprocessen. Det klargör den rättsliga grunden för stödets olika aspekter, och reflekterar behovet av att se behoven efter de två år för vilka stödet har förlängts.
Unionen har också arbetat hårt, genom sin formella dialog med Israel i frågan, för att förbättra den palestinska ekonomin, i synnerhet för att öppna upp rörligheten för varor och personer. Ordförandeskapet och ambassadör Moratinos har tagit initiativ till att intensifiera denna dialog. I ett nyligen utkommet meddelande från Europeiska kommissionen föreslås ursrpungsackumulation mellan Israel och dess grannar, inbegripet Västbanken och Gaza, för produkter exporterade till Europeiska unionen, vilket kommer att ge alla parter ekonomiska fördelar.
Ett andra meddelande från kommissionen om genomförande av Europeiska unionen-Israel överenskommelsen har också publicerats. Det tar upp komplexa rättsliga, politiska och tekniska frågor, inklusive statusen på produkter från israeliska bosättningar. Dessa frågor kommer att diskuteras med Israel och övervägas av rådet under kommande veckor.
Medan vi har fokuserat oss på att få den palestinsk-israeliska delen i fredsprocessen att göra framsteg, är Europeiska unionen även fortsatt oroat över bristen på framsteg när den gäller det syriska och libanesiska delen. Det finns ett behov av fortsatta ansträngningar för att ingjuta nytt mod hos dem, och av tillräckligt med flexibilitet från parterna för att samtalen skall kunna återupptas, och det kommer att vara vårt huvudsakliga mål under den kommande perioden.

Marín
Fru ordförande, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Trots ständiga ansträngningar på alla nivåer från Förenta staternas och Europeiska unionens sida är fredsprocessen i Mellanöstern fortsatt helt blockerad. Det stämmer, som Henderson påpekade, att Europeiska unionen, under det brittiska ordförandeskapet, har intensifierat sitt stöd till USA: s medlingsansträngningar.
Trots att Förenta staterna och Europeiska unionen ibland har haft olika ståndpunkter vad gäller några viktiga frågor i fredsprocessen, så är de överens på en avgörande punkt: I detta krisläge är det nödvändigt att förena alla ansträngningar för att lyckas komma ur det blockerade läget. I detta avseende gjorde den brittiske premiärministern Blairs besök i regionen ingenting annat än att bekräfta allvaret i krisen kring fredsprocessen. Det konkreta resultatet av detta besök var det möte som ägde rum i London den 4 och 5 maj mellan amerikaner, palestinier, israeler och Europeiska unionens ordförandeskap. Olyckligtvis lyckades man inte under detta möte hitta en lösning på de aktuella tekniska frågorna: flygplatsen och hamnen i Gaza, den fria rörligheten mellan Västbanken och Gaza och, slutligen, hela joint dialogue agendan som detta parlament väl känner till.
Som ni vet är situationen fortfarande blockerad, och efter mötet i London fick till och med president Clinton själv ställa in treparts toppmötet i Washington på grund av bristen på acceptans, från israelisk sida, för det USA: s kompromissförslag.
I detta avseende delar vi till fullo den ståndpunkt som uttrycktes av Henderson. Det är inte möjligt att åstadkomma verkliga och trovärdiga framsteg utan att uppfylla alla de avtal som förhandlats fram och undertecknats fritt av parterna och utan att respektera de principer som fredsprocessen vilar på, framförallt principen om " fred i utbyte mot land" .
De senaste våldsamma händelserna och Israels senaste initiativ, återigen vad gäller bosättningar, illustrerar situationens instabilitet och hur brådskande det är att parterna accepterar USA: s förslag, som i sig är ett minimiförslag vad gäller det israeliska tillbakadragandet från Västbanken.
Trots sina reservationer har det palestinska lagstiftande rådet formellt uttryckt sitt principiella godtagande av det amerikanska förslaget. Enligt kommissionens åsikt åligger det premiärminister Netanyahu att visa den nödvändiga flexibiliteten för att återuppliva fredsprocessen så fort som möjligt, genom att acceptera Förenta staternas förslag, som - jag understryker - är ett minimiförslag men som, i dagsläget, är det enda realistiska förslaget för att kunna återuppta fredsarbetet.
Slutligen, den europeiska ståndpunkten vad gäller fredsprocessen har inte förändrats och ni kommer, i slutsatserna från det Europeiska rådet i Cardiff, att kunna konstatera, när resolutionen som antogs av statscheferna och premiärministrarna delas ut till parlamentet, att unionen, som rimligt är, återigen, punkt för punkt, bekräftat det som varit tradition sedan Venedig, Luxemburg, Amsterdam och som självfallet bekräftats också av det Europeiska rådet i Cardiff.

Swoboda
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja lägga fram min grupps inställning till detta svåra och känsliga ämne i tio punkter. För det första: Vi bekänner oss helt och fullt till fredsprocessen i Oslo. Det skall stå fullständigt klart. Den skall följas, och - vilket även rådsordföranden nämnde - vi vill se framsteg vad gäller Syrien och Libanon och fredsfördrag med dessa båda länder. Tyvärr förlorade återigen den israeliska regeringen modet, den som hade börjat inta en fredlig inställning, i synnerhet gentemot Libanon.
För det andra: Europeiska unionen är en del av denna fredsprocess. Därför låter vi oss inte trängas undan, för genom vårt politiska, moraliska och ekonomiska engagemang är vi en del av denna fredsprocess. Vi vill inte gå in i detta engagemang eller uppfylla detta engagemang i Förenta staternas ställe, utan tillsammans med Förenta staterna som en absolut nödvändig partner i denna fredsprocess.
För det tredje: Europa förebrås ibland för att det blandar sig i angelägenheter, som inte angår Europa. Nej, vi blandar oss inte i främmande angelägenheter, vi blandar oss i våra egna angelägenheter! Genom att den israeliska regeringen har avbrutit fredsprocessen är den goda grannsämjan mellan Europa och de andra kuststaterna i Medelhavsområdet förstört. Detta värjer vi oss mot med all rätt, för Barcelonaprocessen är en oerhört viktig process för hela Medelhavsområdet, också för Europa, och den för inte störas.
För det fjärde: Vi erkänner helt och fullt och utan förbehåll Israels rätt att existera och Israels rätt till maximal säkerhet. Vi har ingen som helst förståelse för terrorn. Terrorn måste bekämpas vid dess politiska, ekonomiska och sociala rötter, och säkerheten får inte vara någon förevändning för att inte fortsätta med fredsprocessen. Tvärtom, vi uppmanar den israeliska regeringen att göra allt, så att de inte till och med gynnar terror- eller radikala grupper i Mellanöstern med sitt agerande.
För det femte: Europeiska unionen måste fortsätta med sin politik för att stärka den ekonomiska infrastrukturen i de palestinska områdena. Flygplatsen är färdig, de palestinska myndigheterna har lovat och sagt ja till att inbegripa Israel i säkerhetsdiskussionerna. Flygplatsen kunde planeras, och snart kunde man börja bygga. Det är absolut nödvändigt, och det europeiska engagemanget står här fast.
För det sjätte: Vi vill alla - framför allt genom ekonomiskt stöd, men även genom politiskt och moraliskt stöd - hjälpa dem som kämpar för de mänskliga rättigheterna i Palestina, som kämpar för att det inte skall finnas någon ekonomisk brottslighet i Palestina, ingen korruption, och som också kämpar för att det skall skapas goda relationer till Israels folk. Vi vill ge vårt klara stöd till dem. Det är ett engagemang som Europa bekänner sig till, och måste bekänna sig till.
På samma sätt - och detta är punkt nummer sju - vill vi även stödja alla fredsälskande krafter i Israel, som vill bygga broar mellan den palestinska och den arabiska befolkningen, som erkänner allas rättigheter i Israel - även den arabiska befolkningens - och som framför allt gynnar religiös tolerans. Jag blev vid mitt senaste besök synnerligen imponerad av de människor, som genom judiskt-religiösa diskussioner kämpade för freden och stod upp mot fanatismen, mot den religiösa intoleransen i det egna landet.
För det åttonde: Vi vet att Jerusalem är en särskilt känslig punkt. Vi har förståelse för känslorna hos många israeler, men vi har även förståelse för den arabiska befolkningens känslor. Därför vänder vi oss mot sådana åtgärder som enbart vill förändra äganderättsläget före förhandlingarna om Jerusalem. Vi vänder oss mot alla radikala grupper och mot den tolerans, som visas gentemot radikala grupper från stadsförvaltningen i Jerusalem eller från den israeliska regeringens sida.
För det nionde: Vi är absolut emot sanktioner som medel för att reglera det bilaterala förhållandet mellan EU och Israel. Vi är emellertid lika absolut och entydigt för respekterandet av fördragsenliga överenskommelser och vi stöder kommissionen i dess ansträngningar för att åstadkomma detta.
För det tionde: Vi erkänner palestiniernas rätt till en egen stat, och vi hoppas att Israel hjälper till vid grundandet av denna stat, så att denna stat kan grundas med och inte mot Israel. Detta betonar Simon Peres om och om igen: Israels existens kräver existerandet av en suverän palestinsk stat i en fredlig samvaro, och detta Europa bör och måste medverka till denna fredliga samvaro!
(Applåder)

Oostlander
Fru ordförande! De israelisk-palestinska frågorna, Mellanösternfrågorna, är utomordentligt invecklade och därför är vi tvungna att vara mycket försiktiga när vi tar upp dem. De är invecklade på grund av det inbördes förhållandet mellan Israel och palestinierna, båda kan göra anspråk, anspråk som ibland står i vägen för varandra. Sedan har vi även Förenta staternas medling, en process som i sig också kräver ytterst stor försiktighet. Om vi tillkommer som part måste vi göra vårt allra bästa att uttala oss mycket klokt. Ändå är det bra att Europeiska unionen är verksam även här eftersom vi - och jag håller fullständigt med Swoboda - har ett stort historiskt och även aktuellt ansvar i området. Det kommer vi inte ifrån. Vi kan inte säga: Låt de andra hålla på med det där, Europa är neutralt. Därför är det också viktigt att vi har någon, Moratinos, som har mandat att se efter på vilket sätt Europeiska unionen kan bidra till en lösning på problemen i området. Det kräver naturligtvis också att rådet har en tydlig ståndpunkt, eftersom den förvirrade beslutsprocessen i rådet när det gäller utrikespolitik bara, det vet vi bara allt för väl, leder till mer elände. Rådets beslutsprocess borde också stå under rimlig kontroll av parlamentet. I vems namn uttalar man sig egentligen? Talar man verkligen för den europeiske medborgaren eller är det oklart?
Fru ordförande! Vi ser allt för ofta hur medlemsstaternas regeringar vidtar åtgärder på egen hand. Det har varit så tidigare och det verkar bli så även nu. Naturligtvis hjälper det inte särskilt mycket för att lösa problemen. Man kan inte åka dit och ena gången uttala sig utifrån en fransk hållning, den andra gången utifrån en tysk eller nederländsk eller engelsk hållning. Vi måste ersätta det med ett agerande i Europas namn. Som det nu är kan ju varje medlemsstat hålla sin egen dubbla dagordning i kontakterna med Israel och med palestinierna. Ibland är det därför bättre att tiga om man inte verkligen kan tala för hela Europa.
Det invecklade i situationen kommer sig naturligtvis också av det faktum att den politik som kretsen runt Netanyahu för har fått ett så stort inflytande. Det är inte bra för Israel heller. Det förstärker radikalismen på alla håll, både i Israel och hos palestinierna, och man skulle ibland själv kunna känna dig benägen att göra radikala uttalanden. Då är det bättre att vara klok. Det är dock ett stort problem att de politiska löften som den förra regeringen gjorde en gång i tiden inte efterlevs.
Fru ordförande! Europeiska folkpartiets grupp stöder därför denna resolution med kraft. Det är bra att Israels bosättningspolitik ändras med tanke på frustrationen i den ekonomiska utvecklingen och att den byts mot ett förtroendeingivande agerande som ger utrymme för uppbyggnad av samhället på båda sidor och utrymme för kontakter mellan människor, vilket främjar freden i området.

Bertens
Fru ordförande! Fredsprocessen har hamnat i en återvändsgränd och allt det tryck som går att uppbåda behövs för att få i gång processen igen. Det behövs påtagliga resultat för att återfå lite dynamik i fredsprocessen. Ytterligare utarmning av palestinierna och brist på framtidsutsikter för dem ökar inte möjligheterna till säkerhet för staten Israel. Därför är det i premiärminister Netanyahus intresse att nu äntligen träffa avtal om tillbakadragande från de ockuperade områdena. Amerikanska planer i det avseendet skulle kunna bryta dödläget och förtjänar därför allt stöd men också några varnande ord.
Hotet från israeliska företrädare om att göra Europas roll i fredsprocessen beroende av lösningen av handelstvister kan inte accepteras. Bosättningarna hör för övrigt enligt internationell rätt inte till staten Israel. Unionen får inte ge några handelsförmåner till produkter från dessa bosättningar. Vi får inte ge någon bonus för den rättsvidriga utvidgningen av bosättningarna.
Netanyahu och Arafat måste prata med varandra igen. Så mycket hade vunnits som vi nu inte får ge upp. Dessutom står och faller hela vår Barcelonaprocess om Medelhavet med det. Unionen måste som ett komplement till USA plädera för en öppning av flygplatsen i Gaza, ackumulering av de ursprungliga reglerna för regional handel och främjande av samhällskontakterna mellan båda länderna.
Jag hoppas att det österrikiska ordförandeskapet skall visa lite mer taktfullhet än den brittiske ministern Robin Cook. Utan ett avtal om tillbakadragande från de ockuperade områdena kommer det aldrig att finnas någon grund för de så kallade final status -förhandlingarna som skall inledas i maj nästa år. Jag önskar Arafat och Netanyahu, palestinier och israeler klokhet, mod och politiska visioner.

Van Bladel
Fru ordförande! De senaste åren har jag tre gånger haft förmånen att kunna besöka palestinierna i de palestinska områdena. Jag har kunnat konstatera att det skett väldiga framsteg: bättre infrastruktur, Gazas allmänna anseende har förändrats och förbättrats. På Västbanken sker det en explosion i byggande och vi talade också nyligen med en palestinsk entreprenör som påbörjat bygget av en stor hangar som skall ge form åt industriområdet vid gränsen med Gaza. Allt är alltså inte längre negativt. Ändå känner jag en underliggande spänning och missnöje hos palestinierna och det med rätta. Processen håller nämligen på att stagnera. Jag känner också en ökande missnöje hos palestinierna med avseende på den rättsliga gången i de egna områdena. Därför tycker jag att det skulle varit bättre om det i punkt 4 i vår resolution inte talas om en gemensam säkerhetskommitté mellan EU och palestinierna utan ett gemensamt EU-palestinskt rättsstöd.
Mötet med Hamas-ledarna lovade inte särskilt gott. De kunde inte uttala sig bekräftande om Israels existens på medellång sikt. Det har jag ändå stora svårigheter med. Inte heller i den palestinska stadgan har den punkten tagits bort.
Vi gjorde också ett besök vid flygplatsen. Jag tyckte det var uppmuntrande att se att flygplatsen i arkitektoniskt avseende passar i den arabiska kulturen, men det saknas utrustning. Det kan inte fungera, det tas upp i vår resolution. Ärligt talat har dock Israel rätt till säkerhet. Palestinierna har rätt till utveckling. Så vitt jag kan se gäller det paketet hela regionen. Om Israel kan göra framsteg med Syrien och Libanon kan de det med palestinierna också. Låt oss därför framför allt yrka på att Libanon och Syrien sluter fred med Israel, då kan det hända något i samtalen med palestinierna. Jag hoppas att det även från socialdemokratiskt håll i Israel kommer lite positiva tongångar, det brister nämligen lite på den punkten just nu. Det tycker jag är synd.

Wurtz
Fru ordförande! Jag är övertygad om att om varje Europaparlamentariker hade tillfälle att fara till de palestinska områdena, och om han eller hon såg och hörde det som vår delegation just har sett och hört där, skulle den tanken bemäktiga sig oss att Europa inte kan bli kvar i sin försiktiga och avvaktande attityd som är den europeiska i dag på det politiska planet i relation till fredsprocessen i Mellanöstern.
I mina ögon bör en sak vara klar: efter Madrid och Oslo går skiljelinjen inte mellan israeler och palestinier och araber i allmänhet, utan mellan dem som stöder och dem som omintetgör fredsprocessen. De som omintetgör den finns bland de två folken, med den skillnaden att efter Yitzhak Rabins tragiska död sitter de vid makten i Israel. Det är emellertid ett gemensamt intresse för de fredssträvande krafterna inom de två folken som är varaktigt beroende av varandra att medan tid är hindra Netanyahu och ultrahögern som han stöder sig på för att begrava den avgörande principen om land för fred. Det är deras gemensamma intresse att resa sig upp mot varje åtgärd som förstör det nödvändiga klimatet av förtroende för en fredlig samexistens, och med ännu större skäl ett långsiktigt samarbete. Jag tänker på utvisningar, förstörelse av hus, blockering av landområden och framför allt av utvidgningen och mångfaldigandet av bosättningar, däribland i östra Jerusalem. Det är inte att straffa Israel utan att hjälpa de israeler som engagerar sig för freden att försvaga Netanyahu när man uppmanar Europa att - som man har gjort med framgång i det förgångna på initiativ av vårt parlament - använda sina ekonomiska, vetenskapliga och tekniska relationer med staten Israel för att väga över till förmån för ett återupptagande av fredsprocessen. Jag vill lägga till att denna bestämda attityd från Europas sida skulle skapa gynnsammare villkor för USA: s ingripande och skulle inte alls störa USA i dess roll som fadder för processen.

Tamino
Fru ordförande! Det besök som nyligen genomfördes av Europaparlamentets delegation för förbindelser med det palestinska lagstiftande rådet avslöjade en verkligt dramatisk situation. Vi står inför en allvarlig låsning när det gäller fredsprocessen och vi har kunnat konstatera att nya territorier som ockuperas av bosättare har blivit svaret på de krav som framfördes i Osloavtalet, dvs. " fred i utbyte mot land" . I stället för " fred i utbyte mot land" fick vi veta att den israeliska regeringen den 9 juni beslutade om nya bosättningar på Olivberget, mitt i östra Jerusalem.
Mot den bakgrunden är det uppenbart att palestiniernas livsvillkor är dramatiska, framför allt på grund av bristen på arbete och framför allt i Gaza. Situationen kännetecknas av, å ena sidan, de palestinska myndigheternas vilja att respektera Osloavtalet och, å andra sidan, regeringen Netanyahus avsikter att inte hålla vad de lovade i avtalet.
Ställda inför denna situation är det nödvändigt att åtminstone se till att kommunikationerna mellan Västbanken och Gaza garanteras, att den redan färdiga flygplatsen öppnas, att arbetena med att bygga hamnen påbörjas. Man måste också inse att om ett år måste Arafat, även om det sker ensidigt, utropa den palestinska självständigheten i enlighet med Osloavtalet.
Det är med andra ord uppenbart att vi måste göra allt vi kan för att de nationella palestinska myndigheterna skall kunna spela sin roll och få möjlighet, även ekonomiskt, att fortsätta sin verksamhet. Därför är godkännandet av Tomlinsons betänkande mycket viktigt. I det dödläge som råder kan man inte undvika att extremisterna på båda sidor växer sig starkare och därmed risken för militära lösningar. Om vi vill undvika en så katastrofal lösning måste vi agera skyndsamt för att få i gång fredsprocessen igen genom att använda alla påtryckningsmedel och alla diplomatiska medel som står till vårt förfogande. Vi stöder därför det som framförts av kommissionär Marín och av rådet, men vi begär ännu mer beslutsamma åtgärder.

Pradier
Fru ordförande! Vi har alla hört för mycket gnäll om villkoren för befolkningen i de områden som ockuperas av den israeliska armén. Det får vara slut med ömkandet och den hycklande jämmern. Låt oss hålla oss till försvaret av rättvisan, av lagen och i första hand de resolutioner som har röstats fram i Förenta nationerna, eller till försvaret av texter som har undertecknats gemensamt av parterna.
En uppförandekodex har antagits, en tidsplan har fastställts. Dessa beslut, denna tidsplan och denna uppförandekodex bör respekteras. Även om de inte är helt obsoleta, är fredsavtalen i alla fall skadade och fredsprocessen verkar genomgå en dödskamp. Förhalningarna, fördröjningstaktiken, de halvkvädna orden från de israeliska myndigheterna har ett tydligt syfte.
Extremisterna på båda sidorna motsätter sig återupptagandet av seriösa förhandlingar. I främsta rummet måste man placera de religiösa fundamentalisterna som läser Koranen eller Toran för minsta tvist. När det gäller dessa extremisters inflytande på makten är det uppenbart att den israeliska regeringen är helt utlämnad. De uppseendeväckande uttalandena om en evig huvudstad och den larmande ankomsten av beväpnade nybyggare till de ockuperade områdena, återkallandet av uppehållstillstånd i Jerusalem, det faktum att de arabiska medborgarna i denna stad ser sin rätt att bo där bestridas, blockeringen i Ashdool av utrustning som skulle medge öppnandet av flygplatsen i Gaza, dessa är faktorer som ganska allvarligt äventyrar varje nytt framsteg.
Man måste dock även räkna med säkerhetsproblemen och terrorismen. Det är sant att ingen är skyddad i detta hänseende, inte Israel och dessvärre inte heller, kanske på kort sikt, Palestina. Hur som helst, terrorismen kan komma från vilket håll som helst, och Israel har förlorat sin premiärminister på det sättet. Kampen mot terrorismen och mot dem som frambringar den är klart och tydligt en tvingande nödvändighet. Vi måste se till att stödja den amerikanska diplomatins ansträngningar utan vilka ingenting skulle vara möjligt. Fram till nu och sedan åratal tillbaka utvecklar den stor uppfinningsrikedom och påhittighet. Vi har en viktig roll att spela för att få tidigare avtal att respekteras och i detta hänseende finns det anledning att välkomna kommissionens förslag beträffande produkter från bosättningarna utanför Israel. Genom att dra nytta av dessa produkter som tydligt kommer från arabiska områden till förmån för Israel gör man en gest som verkligen inte kommer att förstöra den israeliska ekonomin, men som ändå kommer att få en tydlig politisk betydelse. Man behöver bara se det mottagande som detta förslag fick i den israeliska pressen och av hela den israeliska regeringskretsen för att förstå att kravet på respekt för avtalen, i detta fall artikel 38, finns där, vilket kanske är en fingervisning för vår egen väg för framtiden.

Van Dam
Fru ordförande! Det inflytande som Europeiska unionen kan ha på fredsprocessen i Mellanöstern är främst indirekt och kan vara både gynnsamt och ogynnsamt. Risken är framförallt att vi måste konstatera att det är ett ogynnsamt inflytande. Hur kan unionen främja freden när den samtidigt avfärdar en parts politik och agerar allt annat än diplomatiskt? Ett talande exempel är Europeiska kommissionens initiativ att undanta produkter som kommer från de judiska bosättningarna från gällande handelsfömåner för Israel. Kommissionen gör analysen att bosättningarna på den västbanken inte hör till Israel. Kommissionen vill också låta utföra specialkontroll på importen av varor från Israel för att landet skulle fiffla med ursprungscertifikat och även exportera varor från palestinskt område som " Made in Israel" .
Jag skulle vilja fråga rådets ordförande om han står bakom Europeiska kommissionens hållning. Är den inte mycket oklokt med tanke på de pågående förhandlingarna? Om parlamentet konstaterar att Israel inte efterlever fredsavtalen så är det både ofullständigt och förhastat. Även på den palestinska sidan bryts det mot Osloavtalet och efterlevs de alltså inte. Dessutom är det frågan om man redan nu kan bedöma om avtalen efterlevs eller inte då den tidsfrist som fastställts ännu inte gått ut.
I Osloavtalet och interimsavtalet begärs en omgruppering i tre steg enligt ensidiga beslut av Israel. Landets regering har genom en viss omgruppering av sina trupper i alla fall formellt handlat i enlighet med avtalen, i vilka det inte står något alls om förhållandet mellan de tre etapperna.
Undervisande uttalanden för oss inte närmare en fred. I stället för att vilja spela en huvudroll i Mellanöstern skulle Europeiska unionen kunna lära av Förenta staterna som endast erkänner fredsprocessen och försöker stötta den.

Muscardini
Fru ordförande! Freden är något omistligt och den riskerar att bli bara en principdeklaration om regeringarna, den allmänna opinionen och det internationella samfundet inte anstränger sig. När det gäller freden i Mellanöstern måste vi uppriktigt fråga oss om Europeiska unionen verkligen har gjort allt som krävs för att få den avbrutna processen att starta på nytt. När de goda avsikterna havererar, när ett avtal upplöses i tomma intet kan man aldrig lägga skulden på enbart den ena parten. Det finns en massa samverkande orsaker som påverkar den politiska dialektiken som, i sin tur, riskerar att radikalisera de positioner som intagits och att omintetgöra ansträngningarna från alla de personer av god vilja på båda sidor som försöker nå fram till en balans som kan göra att dialogen återupptas. För det är detta som är den avgörande frågan när det gäller spänningen mellan Israel och Palestina. Oavsett vad som var den direkta orsaken till att processen avbröts är det utan tvekan så att en nystartad dialog skulle kunna ge konflikterna deras rätta proportioner och ge båda parter en möjlighet att betrakta situationen med blicken riktad mot framtiden.
Ett folk som har decimerats av förintelsen kan inte fortsätta leva i ett permanent tillstånd av spänning. Freden är dess primära mål, ett vitalt mål. Genom att hjälpa Israel att återfinna freden hjälper man också det palestinska folket att förbereda en dräglig framtid för hela regionen, vilken är i behov av ekonomisk och social utveckling. Många av Europeiska unionens ansträngningar omintetgörs av frånvaron av en politisk union, en gemensam utrikespolitik. Vi har nyligen nämnt avsättningar till förmån för palestinierna. Varför visar då TV bilder på fattiga och desperata människor? Vart har pengarna tagit vägen? Jag skulle också vilja att när vi ägnar oss åt vårt en aning byråkratiska och likgiltiga arbete kunde vi på näthinnan ha ansiktena på de israeliska barn som, när de kommer sjungande ut från sina skolor, övervakas av beväpnade människor som skall försvara dem mot nya terrordåd och tragedier. Vi får inte glömma att Europeiska unionen måste spela en annan roll än att bara vara en byråkratisk eller ekonomisk union. Vi måste också göra moraliska val.

Colajanni
Fru ordförande! Jag måste säga att efter flera besök från vår delegation under de senaste fyra åren har vi på senare tid funnit en situation som är svårare än tidigare. För första gången sedan Osloprocessen inleddes ser man en allmän hopplöshet. Detta är mycket farligt, och vi måste tyvärr räkna med möjligheten av en negativ utveckling. Ingen av knutarna har lösts upp, från korridoren mellan Västbanken och Gaza till stoppet för nya bosättningar, från fångarna som fortfarande finns i fängelserna, till vetot mot hamnen och flygplatsen i Gaza, färdig och funktionsduglig, till konsolideringen av den israeliska närvaron i östra Jerusalem, etc.
När det gäller den andra etappen av Osloavtalet väntar fortfarande USA: s förslag om ett partiellt tillbakadragande från 13 procent av territoriet, accepterat av palestinierna - även om vi inte instämmer - efter många förseningar på ett svar från israelerna. Tiden går och förstärker alla de extremistiska tendenserna i det israeliska och palestinska samhället. Framför allt Arafat har stora svårigheter och den som till äventyrs tror att en försvagning av hans position skulle underlätta processen begår ett allvarligt misstag! Vad göra? Tiden fram till en ensidig självständighetsförklaring från palestinsk sida och till dess att Osloavtalet löper ut, är kort och markerar en bortre gräns för alla dem som är för en fredlig utveckling.
Europeiska unionen bör intensifiera sin politiska närvaro i området genom en serie initiativ. För det första måste vi insistera på att USA gör en officiell framställan om ett israeliskt svar. Man kan inte längre bara avvakta detta överlämnande, som är nödvändigt, och man kan inte hoppa över det och föreslå en fredskonferens, vilket har gjorts nyligen. Visst kan man föreslå en fredskonferens, men först när man har fått ett svar på den reträttplan som föreslagits av USA, om det skulle vara negativt, för att inte lämna ett farligt politiskt vakuum. Initiativet till den konferensen bör för övrigt komma från Europeiska unionen, inte en enskild europeisk stat, utan unionen bör ta initiativet tillsammans med USA och övriga partners. Att göra det nu är dock för tidigt!
För det andra måste unionen säkra fonderna för Palestina. Vi kan inte nu ta bort det nödvändiga stödet för den palestinska självständigheten. För det tredje måste vi stödja - jag avser rådet och parlamentet, och den senare institutionen gör det, i och med den kompromissresolution som vi skall rösta om i dag - kommissionens båda initiativ om att tillämpa associationsavtalet med Israel och inrätta en ursprungskumulation för produkterna från regionen. Detta är inte en teknisk fråga, det är ett förslag som grundas i internationell rätt och associationsavtalen och också politiskt mycket viktigt. För det fjärde måste det till nya impulser och en ny utveckling av politiken Europa-Medelhavet och Meda-programmet.
I Palermo fick Barcelonaprocessen en ny inriktning och en ny trovärdighet. Det var tidigare en process i kris. Det finns en vilja att gå vidare, ny regional och interregional utveckling har signalerats och beslutet att avsätta en klumpsumma för finansieringen motsvarande den tidigare har bekräftats. Allt detta skall beslutats i Stuttgart. Även detta är ett viktigt bidrag från unionens sida när det gäller att bevara hoppet och att hålla vägarna mot freden öppna.
Slutligen vill jag nämna det initiativ som lanserades av Europaparlamentet. I Malta, tillsammans med parlamenten i Medelhavsområdet beslutades att inrätta ett forum för Medelhavsparlamenten i Bryssel i oktober. Även detta är fruktbart. Europa-Medelhavsrådet i Palermo såg detta som något positivt. Det är en del av detta parlaments arbete som är inriktat mot att utveckla kontakterna, om man säger så, mellan folken på olika nivå. Vi har främjat och vi fortsätter att främja möten och dialog mellan de israeliska parlamentarikerna och ledamöterna i det palestinska lagstiftande rådet, vi försöker förmedla kontakter mellan borgmästarna i de israeliska städerna och de palestinska och att få till stånd samverkan och samarbete mellan dem. Även detta forum för parlamenten runt Medelhavet kan visa sig fruktbart.
Detta är vad Europaparlamentet kan göra och jag tror att det vore bra om även parlamentet kunde intensifiera sin verksamhet.

Dimitrakopoulos
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tycker att dagens debatt tydligt visar att vi alla är överens om var problemet ligger. Problemet är inte vad som händer i området och inte vilka förslag som framförts eller kommer att framföras, utan det är hur de hittillsvarande förslagen och initiativen skall genomföras och leda till resultat. Och jag tror att nyckeln till en lösning är att vi ändrar formerna för Europas närvaro i Mellanöstern, vilket jag främst vill framföra till rådet, som jag också tackar för dess betydelsefulla insatser.
Hittills har vi haft en medlare och väldigt många regeringar, och kommissionen har ett kontor, och detta är den första fråga vi måste lösa. Det skulle vara mycket mera effektivt, om vi i stället för medlare och i stället för en mångfald åsikter kunde inrätta ett organ, där alla berörda organisationer medverkade. Detta organ skulle ledas av en person med omvittnat goda kunskaper om utrikespolitik och om problemen i området. Då skulle vi få mycket bättre resultat.
De flesta av de ekonomiska frågorna har nämligen i viss utsträckning behandlats. Kommissionen har gjort ett utmärkt arbete, även om det behövs vissa kompletteringar i synnerhet när det gäller hanteringen av resurserna. Det som är viktigt är förutsättningarna för en lösning. Förutsättningarna för en fredlig lösning handlar inte bara om relationerna mellan Israel och Palestina. De går mycket längre, i synnerhet efter den nya politiska verkligheten. Jag tänker på kärnvapenproven men också på vissa länder som t.ex. Iran. Vi talar ju väldigt mycket om Syrien och Libanon, med all rätt, men det finns också andra länder, som t.ex. Iran, som påverkar eller försöker påverka denna situation.
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Förutom alla seriösa förslag, idéer och initiativ är det viktigt att vi bygger upp en bra organisation. Vi behöver en ny struktur, som garanterar Europas ständiga närvaro i området och samtidigt insatserna i samarbete med USA. Jag vill dock gå längre - kanske det finns andra krafter i världen som är intresserade - för att vi skall kunna uppnå resultat.

De Clercq
Fru ordförande! Under de senaste 16 månaderna har det knappast eller inte alls gjorts några framsteg i fredsprocessen i Mellanöstern. Lyckligtvis verkar det sedan förra veckan börja hända lite i förhandlingarna efter de senaste amerikanska förslagen. Ett konstaterande: Europeiska unionen har inte heller den senaste tiden lyckats spela en framträdande eller övertygande roll i denna för oss så viktiga fråga. Initiativet till och regin av de pågående förhandlingarna ligger helt i amerikanernas händer. Europeiska unionens magra politiska roll står inte i proportion till vårt stora finansiella bidrag, våra ekonomiska intressen och vår säkerhet. Det måste snabbt bli ett jämviktsförhållande i detta.
Europa får inte längre bara vara den som bidrar med kapital, världens största givare, utan måste mer än någonsin ge ett politiskt bidrag till en lösning för en varaktig fred. För att göra det måste dock unionen naturligtvis inför omvärlden kunna tala med en röst och föra en europeisk diplomati.
Så över till Europaparlamentets roll. Jag tror att vårt parlament på ett konkret sätt verkligen kan bidra till att förbättra den ömsesidiga förståelsen och kunskapen mellan israeler och palestinier. Inte genom diktat, genom resolutioner, med ett höjt finger, utan genom att stödja de så kallade people to people -projekten och framför allt genom att bidra till en dialog mellan medborgarna på båda sidor. Verklig fred växer fram bland medborgarna, bland de människor som varje dag lever sida vid sida med varandra, bland barnen, bland studenterna i området självt. Verklig fred kommer inte till stånd i toppen utan den växer fram bland gräsrötterna. Där måste vi odla fram ömsesidig respekt och fruktbar mark för en hoppfull och fredlig framtid. Det är vår roll som Europaparlament.

Caccavale
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Vi måste se till att detta parlament inte inskränker sig till att spela en sekreterarroll, inte begränsar sig till att bara notera vad som sker.
För det första vill jag opponera mig mot uppfattningen att fredsprocessen har stannat upp. Jag tycker tvärtom att fredsprocessen i Mellanöstern går bakåt, snabbt och farligt. Det är alltså inte sant att vi står stilla. Situationen förvärras märkbart. Det förekommer i dag en radikalisering, klart märkbar på båda sidor - såväl den israeliska som den palestinska - som bereder stora svårigheter för dem som fortfarande tror att freden är det enda instrumentet, den enda grunden, den enda fasta punkten för att kunna åstadkomma effektiv utveckling, dvs. samarbete mellan Israel och palestinierna. Det måste sägas att Arafat är den som riskerar mest och ett slutligt sammanbrott för fredsprocessen skulle oundvikligen hjälpa dem som tror på den religiösa extremismen, fundamentalismen och därmed fullständigt omintetgöra deras ansträngningar som har arbetet för freden, först och främst Arafat. Men Netanyahu, å andra sidan, har samma problem. Hans radikala extremister i de religiösa partierna blockerar alla framsteg i fredsprocessen. Men detta, det måste sägas, är ett alibi från israelisk sida. Personligen anser jag det vara oacceptabelt att Israel ännu inte har svarat på det amerikanska förslaget, som redan var en kompromiss, om det partiella, mycket partiella tillbakadragandet - de berömda 12, 13 eller 11 procenten - från de ockuperade områdena.
Det har också sagts i kammaren att Europa har varit frånvarande. Även detta vill jag dock invända mot. Tyvärr har Europa inte varit frånvarande, utan har gjort sig skyldigt till att skapa ytterligare förvirring. Fredsprocessen i Mellanöstern är en återspegling av Europas impotens och oförmåga. Ena dagen reser Chirac dit och säger något, nästa dag reser Cook dit och säger något annat, sedan reser Kohl dit och säger ytterligare något annat. Detta är ett tecken och en signal som säger att Europa inte bara inte har någon roll att spela, utan att Europa för tillfället spelar en negativ roll. Vi fortsätter att vara femton politiska dvärgar som inte lyckas tala med en gemensam röst i någon fredsprocess, i någon utrikespolitisk process i världen för närvarande.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Vi står ännu en gång inför en debatt om krissituationen i Mellanöstern.
Återigen kränker den israeliske premiärministern, Netanyahu, de avtal som fritt accepterats och ratificerats av hans parlament och han blockerar, dessutom, varje försök till förhandling, såsom det visat sig under mötet den 4 och 5 maj i London. Till och med Förenta staternas försök att inleda nya förhandlingar genom ett minimiförslag har blockerats av Israel, som Marín konstaterat.
Det är uppenbart att Israel inte vill uppfylla avtalen. Israel drar sig inte tillbaka från territorierna, de fortsätter att ockupera territorier och hålla tusentals palestinier i fängelse. Förenta staterna har förlorat sin medlarroll, och Europeiska unionen måste utöva påtryckningar mot Israel genom att sätta upp villkor för dess avtal med denna stat.
Den enda lösningen är uppfyllandet av de internationella avtalen, där Europeiska unionen och dess medlare måste ha en framträdande roll.
Vi måste, från unionens sida, blockera de gällande avtalen med Israel och uppmuntra alla ansträngningar för att hjälpa det palestinska lagstiftande rådet. Hamnen och flygplatsen i Gaza och återlämnandet av territorierna är krav som inte är förhandlingsbara och om Netanyahu vill ha säkerhet, måste han förstå att säkerheten bara är möjlig genom avtalen.

Gahrton
Fru ordförande! Vi vet ju alla att israelerna fullständigt struntar i om vi talar med en röst eller femton röster eller hundra röster. Vad det handlar om är om vi talar eller om vi agerar. Israelerna sade ända fram till Camp David: " Vi vill ingenting annat än fred" . Sedan fick de fred med Egypten, med PLO och med Jordanien. De skulle kunna ha haft fred också med Syrien och Libanon om de hade hållit fast vid det som de sade: " Vi vill ingenting annat än fred" . Men vi vet ju att de i 31 år har byggt nya kolonier, har dödat barn som kastar sten, har spottat på FN: s resolutioner och struntat i ingångna avtal. De bygger " Stor-Israel" helt enligt de intentioner som Netanyahus lärofader Jabotinsky levererade redan på 1920-talet. Vi vet ju detta allihop. Vi vet att de struntar i prat och resolutioner. Varför är vi då inte beredda att gå från ord till handling?
I dag finns en intressant artikel i Libération som ställer just den frågan. Varför agera och intervenera bara i Kosovo? Är det bara europeiska massakrer som får Europeiska unionen att gå från ord till handling? Nu menar jag inte att vi skall skicka trupper till Israel - självklart inte! Men det brukar sägas att EU är en ekonomisk stormakt, men en politisk dvärg. Låt oss då använda oss av att EU är en ekonomisk stormakt! Låt oss använda den ekonomiska makten! Låt oss gå från ord till handling och verkligen sätta in ordentliga ekonomiska sanktioner! Jag är övertygad om att det skulle kunna påverka Israel. Om vi inte gör någonting, så är jag bombsäker på att 90-talet också kommer att få sitt krig i Mellanöstern, precis som alla de andra årtiondena. Här borde EU nu i alla fall göra någonting och gå från ord till handling genom fredliga, icke-våldsliga men kraftiga sanktioner mot Israel som bryter mot alla internationella lagar.

Antony
Fru ordförande, kära kolleger! I de områden där tio Guds bud uppenbarades, evangeliernas områden, har det sällan rått fred, ännu mer sällan respekt för värdigheten och rättigheterna hos alla samhällen som i sekler har gränsat till dem. Vid slutet av 1900-talet är allas vår önskan att en verklig fredsprocess inleds och förs till ett lyckligt slut.
Detta är svårt att förverkliga. Villkoren är emellertid klara. Israel bör definitivt ha rätt till en fred med säkra och garanterade gränser, och palestinierna har rätt till respekt för sin rättigheter, sin värdighet och sin frihet. Det är avskyvärt att fortsätta att placera dem i townships i en oacceptabel apartheid, och det är illusoriskt att tro att detta skulle kunna fortgå utan en ny resning av en omfattning som inte kan förutses. Palestinierna finns där sedan urminnes tider precis som judarna, de har rätt till en fri, oberoende och suverän stat.
Men freden går även via Syrien och Libanon. Libanon har lidit av närvaron på sitt territorium av hundratusentals palestinier som har fördrivits av Israel och som uppförde sig inte som välkomnade flyktingar utan som erövrande revolutionärer i mottagarlandet.
Det är denna verklighet som min rörelse har funderat på, för Nationella fronten kämpar inte mot immigrationen på grund av vilken rasism som helst utan tvärtom för att undvika att man i morgon i Frankrike skall skapa oåterkalleliga situationer för sig som kan jämföras med situationen i Libanon, Bosnien eller Kosovo.
Visst bör Israel lämna Libanon, men Syrien bör göra det samtidigt, för om Israel i söder ockuperar den s.k. säkerhetszonen, ockuperar Syrien hela resten och, vad värre är, håller den libanesiska staten under något slags protektorat, där den politiska befogenheten förenas med militär närvaro och polisterror. De senaste förslagen av Jacques Chirac i Libanon är beklagansvärda, för de verkar endast rikta sig mot Israels närvaro.
Hur skall man tolerera att befälhavaren för de libanesiska styrkorna, Samir Geaga, i Beirut, på grund av att han varken har velat lämna Libanon eller acceptera att vara minister i en marionettstat efter veritabla Moskva-rättegångar, har hållits kvar i mer än fyra år i en verklig fängelsehåla i försvarsministeriets källare! Finns det emellertid inte ibland ett slags diskret och objektivt samförstånd mellan Hafez el-Assads Syrien och Israel att på libanesisk mark vidmakthålla ett krig som de båda regimerna kanske behöver för att säkra sin inre stabilitet eller för att begära allt mer internationell militär hjälp.
Judarna har makten, muhammedanerna har mängden. Orientens kristna befinner sig emellertid i detta tillstånd av dhimmi som den store israeliske historikern Bat Yeor har beskrivit i sitt märkliga verk " Les chrétiens d'Orient entre djihad et dhimmitude (De kristna i orienten mellan djihad och dhimmi)" . De kristna i Libanon bör återfå sitt lands oberoende, de bör kunna återfå den roll som var deras, att vara fria i det land där, enligt Béchir Gémayels uttryck, klockorna skall kunna ringa utan hinder, det land som inte bara gick i god för deras rätt till folkstyre, utan även erbjuder andra kristna gemenskaper i Mellanöstern hjälp, solidaritet, till och med en säker tillflykt.

Caudron
Fru ordförande, kommissionär, kolleger! Var och en är medveten om det: Denna morgon i den stund när vi för femtielfte gången diskuterar situationen i Mellanöstern i närvaro av fyra ledamöter av Knesset på vår åhörarläktare vilka jag vill hälsa välkomna, denna morgon står vi vid en vändpunkt och i ett ögonblick när allt kan hända, det värsta som det bästa.
Jag är en vän till Israel sedan länge, som så många andra var jag det för nästan fyrtio år sedan när det var på modet i Europa, och jag är det fortfarande, även om modet har växlat. Jag var det när Israel bestod av en handfull överlevande som hade beslutat sig för att existera. Jag är det ännu i dag när Israel har blivit en mäktig stat. Den konfessionslöse som jag är var jag redan när Israel byggdes upp i kibbutzerna till ljudet av en glad konfessionslöshet. Jag är det fortfarande trots att jag ibland hör våldsamma debatter som förs till och med inom det israeliska samhället.
I fem år har jag varit ordförande för delegationen för förbindelserna med Israel. I denna delegation har mina kolleger och jag arbetat och vi fortsätter att arbeta för freden och vänskapen mellan Israel och Europa. Vi har arbetat på alla områden: ekonomiskt, socialt, kulturellt samt på forskningens och teknikens områden. Vi knyter band som vi lagar när de repas upp. Vi stödde Yitzhak Rabin, vi begrät honom och efter de senaste valen arbetar vi med det nya team som har kommit till makten genom demokratiska val.
Kära kolleger! Om jag påminner om allt detta är det för att säga det klart och tydligt till alla i min vänskaps namn, vår vänskap till Israel, att vi är mycket oroliga vid åsynen av de inre och yttre faror och demoner som hotar Israel och regionen. Om jag påminner om detta är det även för att klart och tydligt säga att jag personligen i det stora hela ger mitt bifall till den gemensamma resolution som kommer att föreslås oss.
För en gångs skull är texten kort, klar och läsbar. Meddelandet är starkt utan att vara aggressivt. I vissa avseenden skulle jag emellertid ha önskat vissa viktiga preciseringar. I punkt 3 i resolutionen insisterar man inte tillräckligt enligt min uppfattning på Syriens tunga ansvar för säkerheten såväl i Libanon som omkring Libanon. Man har även glömt de länder i regionen som finansierar den fundamentalistiska terrorismen, och man framhäver inte tillräckligt den fundamentala roll som vår representant, Moratinos, spelar.
Beträffande mellanavtalet i punkt 9 måste man först beklaga att associationsavtalet egentligen inte har ratificerats, vilket för övrigt beror på Frankrike och Belgien. Framför allt måste man bekräfta att - om man kan diskutera villkoren för genomförande genom en debatt om produkternas ursprung - det inte skulle finnas anledning att det blev ett indirekt medel som besvärade de förhandlingar som förs, ja rent av att vidta sanktionsåtgärder mot Israel.
Slutligen förstår jag och accepterar jag Israels behov av säkerhet och palestiniernas förhoppningar om erkännande. För att förena de två behövs en rättvis fred som tillkommer genom en förhandling som garanterar Israels och palestiniernas säkerhet och samexistens. Att påminna om Yitzhak Rabin denna förmiddag det är för mig även ett sätt att hylla honom, soldaten, pionjären, Israels arkitekt, därefter initiativtagaren och första israeliska undertecknare av Osloavtalet med palestinierna. Att minnas honom är att fortsätta hans arbete.

Provan
Herr ordförande! Det är passande att vi debatterar detta denna förmiddag i närvaro av den israeliska delegationen från Knesset. Det är förmodligen ganska irriterande för dem att höra många av talarna denna morgon uppmana den israeliska regeringen till eftergifter.
Jag instämmer nog med rådets ordförande i hans uppmaning till mod och framsynthet. Det är den rätta inställningen som vi behöver för närvarande och kanske inte de övriga saker som han kunde ha nämnt: konfrontation och förvirring. Vi måste häva den blockering som vi har och den allt hårdare attityd som båda parter tycks ha antagit. Rådets ordförande sade helt riktigt att det var nödvändigt att förstå att ordförandeskapet hade tagit initiativet till att sammankalla Netanyahu och Arafat i London.
Men det var nödvändigt - om vi skall vara helt uppriktiga - beroende på rådsordförandens inkapacitet när han försökte besöka Har Homa, och åstadkom väsentligt hårdnande positioner och uppfattningar inom Israel och inom Palestina.
Det finns en hänvisning i resolutionen som jag stöder till fullo, vilken ber rådets ordförandeskap att uppmana medlemsländerna att avhålla sig från individuella initiativ och, i stället, arbeta genom lämpliga mekanismer i Europeiska unionen.
Utan tvivel stöder kollegerna och jag helt och fullt det Caccavale sade - det är inte till hjälp att enstaka ministrar försöker med sina egna lösningar i en situation som denna. Vi behöver mod och framsynthet. Jag tror också att vi behöver nya initiativ från Europeiska unionen, i samarbete med USA, för att försöka komma till någon typ av anständig lösning med syrierna, libaneserna, israelerna och palestinierna. Låt oss även på det området inkludera egyptierna, jordanierna och, förhoppningsvis, även iranierna och irakierna.

Barón Crespo
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Detta är en återkommande fråga i vilken det blandas kulturella, känslomässiga och politiska element hos alla européer, och jag vill här understryka att såsom det understrukits av såväl rådet som av kommissionen, har vår inblandning i fredsprocessen i Mellanöstern varit föregångare till utarbetandet av en gemensam utrikespolitik. Från Venedig till Oslo via Madrid, finns det en ovanlig samstämmighet - skulle jag säga - inom unionen, alla men till trots. Jag skulle i detta ögonblick, med anledning av det brittiska ordförandeskapet, vilja välkomna premiärminister Blairs ansträngningar och även utrikesministerns, Cook, som vad jag förstår inte behandlades som sig bör under sitt besök i Jerusalem.
Frågan som vi ställs inför är emellertid inte så mycket att göra en historisk reflexion och förklara vad som händer. Diagnosen har förklarats ingående i dag. Frågan är hur vi kan bidra till att lösa upp den kvalfyllda och dramatiska situation som fredsprocessen befinner sig i. Jag tycker att vi, förutom att komma med mer eller mindre briljanta förslag, måste försöka att se i vilken utsträckning vi, från parlamentets sida, kan bidra med positiva element. Och det finns ett som inte nämnts här under förmiddagen och jag vill göra det inför medlemmarna av delegationen från Knesset , och det är det att Israel har ett större moraliskt ansvar såtillvida att man just firat 50-årsdagen av skapandet av staten Israel, som är en stark och kraftfull demokrati i hjärtat av Mellanöstern. Detta ger Israel en mycket större styrka och ett mycket större ansvar.
Jag hade möjligheten, som ordförande för Europaparlamentet, att förklara vår syn i Knesset vid en mycket mer hoppingivande tidpunkt - det var samma dag som processen började i Madrid. Jag är också en gammal vän till såväl judar som araber - i min ungdom hade jag möjligheten att arbeta på en kibbutz -, och jag tror att vi måste fortsätta den dialogen även med de som kan ha en hårdare ståndpunkt - och bevis på detta är det nyligen avslutade besöket från ordföranden för Knesset , som vi hade en kritisk dialog med - därför att det är just - och det måste erkännas -, positiva erfarenheter på fredsområdet, inte bara den saknade premiärministern Rabins utan också premiärminister Begins, med Camp David avtalen, som bevisar att fred brukar slutas just med de som man inte är överens med.
Jag tror också att vi måste vända oss till våra israeliska vänner och säga att Masada-syndromet och skapandet av ett bantustan inte är lösningen på problemen i Mellanöstern. Jag skulle också, förutom uppmuntrandet av den kritiska dialogen, lägga till ytterligare två element: stödjandet av kommissionens förslag och en gemensam åtgärd med Förenta staterna, med tanke på den framträdande roll som vår medlare, Moratinos, måste ha.

Henderson
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga en eller två saker som svar på debatten vi har haft denna förmiddag. Debatten har tydligt visat att det finns en utbredd oro över situationen i Mellanöstern och det nyligen inträffande misslyckandet med att åstadkomma vidare framsteg. Vi känner alla fruktansvärd frustration varje gång vi tror att ett genombrott är nära och sedan händer något som innebär att situationen inte förs vidare i någon större utsträckning.
Jag håller i hög grad med om det som en av dem som bidrog till debatten sade, att det vi behöver är inte fler förslag för att försöka hantera de svåra frågor som ligger framför oss, det är genomförandet av en del av de existerande förslagen baserade på Osloavtalet. Rådets ståndpunkt är att vi ger starkt stöd till kommissionens initiativ att försöka att " anstifta" till steg mot förhandlingsbordet, och där det är möjligt att försöka att använda ekonomiska åtgärder likväl som politiska.
Vi är övertygade om att det finns ett behov av uppföljning efter London, där det fanns ett hopp om framsteg, och sätta i gång med att hantera situationen på det sätt som föreslås i det amerikanska förslaget. Det har tydligt framgått under debatten att denna syn stöds av många parter i denna kammare. Det är den uppenbara prioriteringen i tiden som ligger framför oss. Vi kommer också att be vårt sändebud, Moratinos, att göra vad han kan för att försöka övertala de olika parterna att anta det amerikanska erbjudandet om att föra förslagen ytterligare framåt. Denna ståndpunkt är inbegripen i slutsatserna vi enades om i Cardiff i går; om de inte redan har delats ut så kommer det att ske inom kort.

Ordföranden
Jag har tagit emot sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avbruten.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.30.

Ekonomiskt och tekniskt samarbete med de ockuperade områdena
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-180/98) av Tomlinson för budgetutskottet om förslag till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 1734/94 av den 11 juli 1994 om ekonomiskt och tekniskt samarbete med de ockuperade områdena (KOM(97)0552 - C4-0048/98-97/0316 (SYN).

Tomlinson
Herr ordförande! Först av allt skulle jag vilja välkomna rådsordförandens kommentarer om mitt betänkande under föregående debatt. Han identifierade mycket tydligt mina intentioner och budgetutskottets intentioner, å vars vägnar detta betänkande läggs fram.
Fredsprocessen är viktig och behöver skäliga resurser. Det är huvudsakligen det som det handlar om. Kommissionens förslag till en förordning från rådet som ändrar rådets förordning från den 11 juli 1994 måste ta itu med två frågor: frågan om den rättsliga grunden och frågan om förordningens varaktighet.
Den nuvarande förordningen från rådet måste därför ändras och där är vi överens med kommissionen, men vi tror att det nuvarande förslaget från kommissionen är för modest och i flera hänseenden därför inadekvat. Det existerande problemet är att det inte finns någon rättslig grund för de återkommande kostnaderna varken för de palestinska myndigheterna eller för EIB-aktiviteterna. Detta är allvarligt i alla händelser, men i ännu högre grad mot bakgrund av EG-domstolens utslag förra veckan. Kommissionens nuvarande förslag, på vilket mitt betänkande är baserat, klarar ut detta, men bara för återstoden av 1998. Det ger oss identiska problem under nästa och åren därefter. Parlamentets ändringsförslag, som det har utarbetats och enhälligt antagits av budgetutskottet, försöker att lösa detta och att göra andra saker, åtminstone för åren 1999 och 2000, och sålunda är deras enda syfte att försöka hjälpa kommissionen att etablera en långsiktig strategi för något som vi alla är överens om är absolut nödvändigt - korrekt inblandning och finansiering av Europeiska unionens bidrag till fredsprocessen i Mellanöstern.
Budgetkontrollutskottets ändringsförslag är tydliga. Jag kommer bara att gå igenom dem mycket kortfattat. Ändringsförslag 1, 3 och 4 är avsedda att förenkla stycken i ingresserna och att inbegripa ett omnämnande av förordningens varaktighet. Ändringsförslag 5 och 6 citerar rådets beslut, vilket går ut 2000 och i ändringsförslag 5 rättfärdigas det påföljande ändringsförslag 6. Det senare ändringsförslaget föreslår att en ändring av terminologin används i denna åtgärd. Vi kan alla enas om att termen " ockuperade områden" är förlegad, med tanke på utvecklingen sedan 1994, och att Västbanken och Gaza skulle tyckas vara en mer korrekt benämning att använda genomgående i förordningen. Emellertid måste vi även notera att det ekonomiska och tekniska samarbetet skulle kunna komma att koncentreras genom de palestinska myndigheterna på Västbanken och Gaza så det kan vara så att denna mer omfattande fras är mer riktig. Utskottet för utrikes-, säkerhets och försvarsfrågor har också övervägt denna aspekt. Det som är uppenbart är att benämningen " ockuperade områden" nu är förlegad.
Ändringsförslag 2, 7 och 8 införlivar till fullo i Tomlinsonbetänkandets text de ändringsförslag som föreslogs av utrikesutskottet, vilka klargör målen och formerna för denna åtgärd, och understryker åtgärdens bidrag till att befästa fredsprocessen.
Ändringsförslag 9 och 10 tar upp områden där vi kanske inser att kommissionen möjligen har en marginellt avvikande syn från parlamentet, beroende på att dessa gäller den erforderliga informationsnivån från kommissionen till budgetmyndigheten och kommittéförfarandet; detaljerna förklaras utförligt i motiveringsdelen.
Ändringsförslag 11 och tillägget till förslaget till lagstiftningsresolution uppmanar kommissionen att lägga fram förslag om en ny enhetlig, befästande rättsakt för att fortsätta stödet till fredsprocessen efter år 2000. De syftar till två saker: att reda ut den förvirrade situationen vad gäller det nuvarande förslagets rättsliga grund och skapa större konsekvens och öppenhet i framtiden.
Jag tror att alla dess ändringsförslag är avsedda att hjälpa kommissionen i det som den försöker att åstadkomma å Europeiska unionens vägnar i de ockuperade områdena. Jag säger " tror" , beroende på att kommunikationen med kommissionens enheter tyvärr, bortsett från kommissionären, har varit långt ifrån tillfredsställande under denna process. Faktiskt skulle jag kunna gå så långt som till att säga att de har uppfört sig illa i förhållande till Europaparlamentet. När jag utnämndes till föredragande å Europaparlamentets vägnar, bad jag om att få träffa en lämplig representant från kommissionen. Som svar på min förfrågan besökte han mig den 2 mars och jag ställde specifika frågor. Vid budgetutskottets diskussioner den 17 mars, 21 april och 30 april betonade jag återigen alla de frågor jag hade tagit upp med kommissionens representant och på vilka jag inte hade fått något svar. Jag hade ett mycket hjälpsamt och fruktbart möte med kommissionär Marín i andra frågor och jag nämnde för hans kabinett den 5 maj att jag fortfarande väntade på svar på frågor som jag hade ställt den 2 mars. Efter det tog ett flertal personer kontakt med mig: den första gruppen frågade vilka de ursprungliga frågorna var, bortsett från det faktum att de hade publicerats i mitt förslag till betänkande som hade gått till budgetutskottet några veckor tidigare. Slutligen fick jag ett svar den 8 juni, dvs. förra måndagen.
Jag tar inte upp detta för att jag vill skälla ut någon, utan för att visa vilka svårigheter som uppkommer när parlamentet försöker att hjälpa kommissionen. Till exempel ville vi veta hur kommissionen hade fullföljt sina skyldigheter att rapportera till budgetmyndigheten och jag citerar dessa två meningar från ett svar som jag fick " Jag är medveten om att kommissionen inte har rapporterat i enlighet med ordalydelsen i artikel 6.1" säger generaldirektören, Cioffi, och fortsätter sedan inte med att ursäkta detta utan att säga: " Med hänsyn till politiska svårigheter och frågans känslighet, har kommissionen ansett ovanstående som adekvat." Varken jag eller någon annan medlem i detta parlament anser detta adekvat. Vi har inte haft den fruktbara dialog som vi skulle ha velat ha och ändå, trots detta, producerar vi ändringsförslag som förbättrar ert förslag och hjälper kommissionen, rådet och hela Europeiska unionen att göra det vi alla vill - att ge ett meningsfullt och konstruktivt finansiellt och politiskt bidrag till lösandet av processen i Mellanöstern. Därför yrkar jag om kammarens bifall för alla 12 ändringsförslagen.

Graziani
Herr ordförande! Det skulle vara svårt att inte instämma i kommissionens förslag när det gäller det ekonomiska stöd som ges till de styrande på de palestinska områden som vi kallar Västbanken och Gaza.
Det skulle vara svårt, eftersom det under nuvarande förhållanden är naturligt att en stor del av det ekonomiska stödet går till den byråkratiapparaten. Vad kan man dessutom göra i en situation när den ekonomiska utvecklingen hindras inom just dessa områden. Inte ens den föreslagna hamnen har blivit verklighet, eller flygplatsen, som borde vara de mest elementära och enkla sakerna. Att i denna situation ge en rättslig grund åt ett faktiskt förhållande som har existerat till detta ögonblick - dvs. att ge även administrationen ekonomiskt stöd - blir en skyldighet, på samma sätt som det andra förslaget som rör överföring av räntan på de lån som givits av Europeiska investeringsbanken.
Kommissionen föreslår vissa ändringar när det gäller förordningen. Man understryker den grundläggande karaktär som det ekonomiska och tekniska samarbetet har när det gäller att utveckla fredsprocessen på samma sätt som man understryker det civila samhällets betydelse när det gäller den demokratiska utvecklingen i området. En annan viktig punkt är uppmaningen till kommissionen att ge parlamentet en årlig redovisning av vilken effekt samarbetet har.
Tillåt mig, herr ordförande, efter att ha sagt detta, mycket kortfattat men även tämligen rakt på sak, att göra ett par reflexioner i samband med den debatt som har förts hittills, framför allt när det gäller omöjligheten för Europeiska unionen att göra mer med de medel som står till förfogande. Europeiska unionen gör dessvärre vad den kan, eller snarare det den har förmågan till, dvs. den lämnar ekonomiskt stöd, eftersom den svårligen skulle kunna göra annat med tanke på att den är en ekonomisk maktfaktor och inte en politisk. Jag säger inte detta för att förminska värdet av de ansträngningar som kommissionärerna och rådets ordförande gör, utan för att understryka ett politiskt och institutionellt faktum, detta att vi har en Europeisk union utan politisk ledning. Man bör dessutom tänka på att inte ens USA, med all den betydelse som de har haft hittills i Mellanöstern, inte lyckas åstadkomma mer än mumlanden i mötet med en fredsprocess som vägrar gå framåt.
Herr ordförande! Låt mig därför avsluta med att påminna om den politiska intelligensen och kapaciteten hos en statsminister som tidigare fanns i Israel - Yitzhak Rabin.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi har ju redan tagit ställning på ett mycket utförligt sätt och uttryckt med all önskvärd tydlighet att kommissionens förslag går i rätt riktning och de kompletteringar, som framför allt Tomlinson har lagt ned så stor möda på, har förbättrat denna tendens ytterligare och förändrat den på lämpligt sätt. Tomlinson har riktat viss kritik, även mot medarbetarna i kommissionen. Jag skulle emellertid vilja uttryckligen lovorda två representanter för kommissionen som en positiv form av komplettering, eftersom de har gjort ett fantastiskt arbete: Det gäller Europeiska kommissionens representanter i Tel Aviv och i Jerusalem.
Jag har vid två besök lagt märke till att man här anstränger sig hårt för att representera Europa på ett bra sätt, med ett otroligt engagemang. Just därför är Tomlinsons betänkande också mycket viktigt i dag, eftersom det skall ge det nödvändiga ekonomiska stödet, men även annan backing , alltså uppbackning, så att Europeiska kommissionen verkligen på bästa sätt kan använda de pengar som den ger ut, och det politiska och moraliska engagemang som den visar. Våra representanter lider inte bara där, utan också på andra områden - vi har ju redan diskuterat detta i ett annat sammanhang - av att många beslut är för svåra att fatta och drar ut på tiden - ibland bidrar även parlamentet till detta, det medger jag - men vi måste fatta snabbare och mindre byråkratiska beslut, även vad gäller det ekonomiska stödet.
En andra punkt: Ni, herr kommissionär anser fortfarande - och jag och min grupp ger er vårt fulla stöd i detta - att vi inte får låta oss trängas ut ur fredsprocessen och vårt engagemang. Detta är helt riktigt! Emellertid kanske man kan se det på ett mera positivt sätt. Vi är en del av fredsprocessen, det kan ingen ändra på! Vi är en del av den genom vårt politiska, moraliska och ekonomiska engagemang. Kanske skulle vi behöva förbättra synligheten, the visibility , hos våra bemödanden och verksamheter. Det görs å ena sidan så mycket för den ekonomiska infrastrukturen, men även i frågor om demokrati, om de mänskliga rättigheterna, så att vi - och här har kommissionens representanter även lämpliga förslag - verkligen måste öka synligheten hos det som vi gör, för att bygga broar och för att skapa infrastrukturen.
Om vi bara använder en del av de här pengarna för att visa vad vi vill uppnå med dem, nämligen att vi har en europeisk förpliktelse för freden, vilket är inte bara viktigt för gruppkänslan, utan även rent allmänt för det offentliga och i Israel och Palestina, då skulle vår hjälp vara ännu mera effektiv. Får jag be er, herr kommissionär, att fortsätta med er politik, men verkligen tänka över hur vi kan utforma den politik som vi bedriver på ett ännu bättre sätt, just i kritiska faser, just i länder där kanske den officiella propagandan kanske betraktar vårt arbete något mera kritiskt än vad de breda befolkningslagren gör.

Banotti
Herr ordförande! Jag tror att jag har fem minuter beroende på att Elles tyvärr inte kan komma. Det jag vill säga är en fortsättning på det som Swoboda just har sagt.
På påskafton 1997 hade jag nöjet att besöka det europeiska sjukhuset i Gaza, den allra sista dagen innan hantverkarna slutligen lämnade det - ett sjukhus som man har hållit på att bygga sedan 1990. Som sjuksköterska måste jag säga att jag var oerhört imponerad av sjukhuset. Faktum är att jag aldrig har sett ett bättre utrustat sjukhus i ett land som är i desperat behov av hälsooch sjukvård. Jag återvände igen i år på långfredagen, och det sjukhuset har inte tagit emot en enda patient, har inte fått en enda praktikant, sköterska eller medicinsk assistent. Det står där, kanhända, som en grafisk symbol över vår sterila roll i fredsprocessen i Mellanöstern.
Swoboda efterlyste en mer tydlig allmän uppfattning av vår roll i området. Om detta är den allmänna uppfattningen anser jag att det är skandalöst. Jag minns en episod från Javisst herr minister , ett brittiskt TV-program som många av oss uppskattade, där sir Humphrey meddelar att även om de har ett sjukhus har de inte råd med några patienter. Det är, befarar jag, exakt det som sker i Gaza. Jag är också tacksam mot kommissionärens för hans långa svar på min fråga, daterad den 16 mars, i vilket han talar om för mig vilka summor som har spenderats på detta sjukhus: över 50 miljoner ecu, och inte en enda patient har behandlats på sjukhuset.
Byggföretaget väntar fortfarande på en ganska avsevärd summa pengar, och eftersom det är ett litet byggföretag från Nordirland, orsakar den mycket försenade utbetalningen också problem där. Viktigast av allt; kommer vi inte att få se något annat än elfenbenstorn som vårt bidrag till fredsprocessen i Mellanöstern? Vi har utmärkta ambassadörer där, men vi har helt enkelt inte strukturerna för att kunna åstadkomma den nödvändiga påverkan på den politiska situationen.
I Gaza har vi närapå den största koncentrationen av människor i världen, de går till små dammiga kliniker för medicinsk behandling, många av dem besökte jag när jag var där, där heroiska läkare gör sitt bästa för att klara situationen under extremt svåra förhållanden, medan detta sjukhus strax intill ligger helt öde. Grindarna var stängda. Jag tror att bara bevakningen av sjukhuset kostar cirka 100 000 dollar i månaden; men som sagt, inte en enda patient har behandlats där och det är nu femton månader sedan arbetarna lämnade det. Jag vet att vi har skickat ut ett anbud om ett internationellt ledningsteam, men vi håller på med struntsaker medan det brinner i knutarna. Hälso- och sjukvårdsstandarden i Gazaremsan är mycket låg. Förlossningsvården är skrämmande. Jag har även besökt det sjukhuset, och medan jag var där var de tvungna att ta bort en katt från ett av spädbarnens sängar när de gick ronden i sjukhusets yttre delar.
Eftersom vi diskuterar budgeten och vårt bidrag, måste vi rannsaka oss själva, och jag hoppas verkligen att kommissionären kommer att ge oss ett adekvat svar på den oro jag uttrycker i denna fråga. Många talare denna förmiddag har talat om sin oro när det gäller den desperata situation som råder i Mellanöstern. Vänner till både Israel och palestinierna återvänder alltmer nedstämda från det området, som jag själv gjorde efter mitt besök där för några månader sedan. Tyvärr har vi praktiskt taget inget att säga till om där, beroende på att vi inte har ställt upp strukturerna som behövs i den delen av världen för att maximera vårt bidrag till området.

Nordmann
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra ett inlägg för att samtidigt stödja Tomlinsons betänkande och principen om Europeiska unionens stöd av fredsprocessen, samtidigt som jag gör några kritiska reflexioner om det sätt på vilket detta stöd tas emot och uppfattas.
Vilken är dess avsikt? Det handlar om att bidra till utvecklingen av en fredlig samexistens mellan judar och araber i Mellanöstern. Genom omständigheternas makt har detta stöd mer och mer koncentrerats på utvecklingen av infrastrukturer till stöd för de palestinska myndigheterna, vilket tyvärr har tolkats som en sorts föregripande av fredsprocessen och godkännande redan nu av en fortfarande problematisk stat, vars konturer återstår att definiera, det är det minsta man kan säga. Resultatet blir att detta politiska föregripande som utgör underlaget för stödet uppfattas, särskilt i Israel, som en ensidig uppmuntran till en part och inte till båda parterna. Det är så mycket mer oroande, eftersom det i Israel finns ett parti för fred och samexistens, medan man kan fråga sig om det även på den palestinska sidan finns ett sådant parti för fred och judisk-arabisk samexistens.
Den försoningsmodell som Europa representerar och bör representera för Mellanöstern är en utmärkt sak. Det gick bra med den fransk-tyska försoningen, eftersom det på båda sidor, i de båda länderna, fanns ett parti för freden. Det skulle vara önskvärt att Europeiska unionens stöd koncentrerade sig mer på bildandet av partier för fred på ömse sidor om klyftan.

Antony
Herr ordförande, kolleger! Vi har med stort intresse lyssnat på Tomlinsons inlägg, och vi stöder helt hans betänkande. Jag tror att det är bra att faktiskt inte längre tala om ockuperade områden, men varför ersätta detta uttryck med Västbanken och Gazaremsan? Nej, jag tror att Europaparlaments roll är just att gå framåt, att föregripa freden, och jag tror att användningen av ordet " Palestina" skulle få saker och ting att gå framåt. Man måste tala om hjälp från Europeiska unionen till Palestina. Palestina måste byggas upp, och jag tror att man inte skall ge upp hoppet om palestinierna. Det finns ett stort parti för freden bland palestinierna, precis som det fanns ett stort parti för freden inom hemländerna vid tiden för apartheid i Sydafrika. Det är emellertied inte genom att vidmakthålla dessa hemländer, genom att upprätthålla denna apartheid som man kan bygga freden.
Vi måste bidra ekonomiskt till uppbyggnaden av Palestina, men vi måste även bidra politiskt. Jag tror att det är en av de punkter som länderna inom Europeiska unionen är överens om. De är alla överens om att bidra till utvecklingen i den meningen att man erkänner ett folks grundläggande rättigheter. USA lägger emellertid för tillfället beslag på allt s.k. östligt inflytande med en partiskhet som ständigt tar parti för staten Israel. Man kan inte längre acceptera denna partiskhet. Man måste komma framtill en mer balanserad syn på saker och ting. Det är så man kommer att bygga freden.

Cellai
Herr ordförande! Rådets förordning 1739/94/EG reglerar formerna för det ekonomiska och tekniska samarbetet mellan Europeiska unionen och de ockuperade områdena, i syfte att främja utvecklingen i området och skapa fördelaktiga villkor för att fredsprocessen skall lyckas, vilket den hittills tyvärr inte har gjort.
Vi inom Alleanza Nazionale är övertygade om att det ekonomiska och tekniska samarbetet med Gazaremsan och Västbanken är en viktig faktor när det gäller att konsolidera fredsprocessen. Vi måste emellertid medge att effekterna av unionens ekonomiska bidrag inom området ännu inte har motsvarat förväntningarna, trots de stora ansträngningar som gjorts. Det finns flera skäl till detta, till exempel svårigheterna i fredsprocessen som inte har lyckats skapa de stabila villkor som krävs för utvecklingen, blockeringen av de ockuperade områdena från de israeliska myndigheternas sida som svar på de terroristdåd som utförts, en viss oförmåga från de palestinska myndigheternas sida när det gäller administration, i kombination med misstanken om oegentligheter.
Det är därför lämpligt att presentera ändringsförslag till förslaget om förordning för att målen och åtgärderna skall bli tydligare, samtidigt som man understryker betydelsen av att fredsprocessen konsolideras och formulerar en mer detaljerad rättslig grund för det ekonomiska samarbetet. Man bör framhålla det ekonomiska och tekniska samarbetets fundamentala betydelse när det gäller fredsprocessen och framväxten av ett civilt samhälle, vars frånvaro fortfarande är ett stort hinder för den demokratiska utvecklingen i dessa områden.
Ett sista påpekande, och det är att vi anser det vara lämpligt att kommissionen varje år skickar en skriftlig rapport till Europaparlamentet över samarbetets resultat.

Marín
Herr ordförande! För det första skulle jag vilja tacka för det enastående och disciplinerade arbete som gjorts av budgetutskottet, särskilt av föredraganden, Tomlinson, såväl som för det värdefulla yttrandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor.
Den vikt som de ärade ledamöterna fäster vid palestiniernas situation och vid fredsprocessen gör att jag känner mig hoppfull inför att Europeiska unionen skall lyckas anta en gemensam ståndpunkt för att ge sig i kast med problemen i regionen.
För att kunna genomföra en positiv gärning i framtiden och för unionens trovärdighet är det, mycket riktigt, avgörande att vi har en solidarisk och gemensam strategi, och jag skulle kort vilja påminna om sammanhanget från vilket kommissionens förslag härrör.
Som ni mycket väl vet, antogs den gällande förordningen om stöd till palestinierna som en följd av den avsiktsförklaring som undertecknades av Israel och av palestinierna i september 1993, och som följdes av den internationella bidragsgivarkonferensen som hölls i Washington.
Olyckligtvis har försämringen av det politiska klimatet i Mellanöstern och fredsprocessens på varandra följande kriser starkt påverkat vårt biståndsprogram. I synnerhet har den svåra politiska situationen medfört allvarliga budgetproblem såväl för den palestinska myndigheten rådet som för andra offentliga palestinska institutioner.
På så sätt har de internationella bidragsgivarna - och bland dem den största, som är Europeiska unionen - sett sig tvingade att reservera en stor del av finansieringen av projekt till löpande utgifter och budgetstöd i stället.
Kommissionen har, vid ett flertal tillfällen - och detta har vi aldrig förnekat när vi framträtt inför detta parlament -, alltid på rådets begäran, fått anpassa sig till dessa omständigheter för att på ett grundläggande sätt säkra den palestinska myndighetens och själva fredsprocessens överlevnad.
Det är sant att gemenskapen inte kan bidra - eller inte brukar bidra - till den här typen av institutioners löpande utgifter, vilket är anledningen till att förordningen från 1994 - den ursprungliga som kommissionen presenterade - inte hade förutsett den här typen av budgetstöd. Vad detta anbelangar kan jag säga er att inte ens jag själv, som bevittnade mötet i Washington och mötet i Kairo, hade kunnat förutse, då förordningen för det speciella Palestina-programmet skapades, att fredsprocessen med tiden skulle stöta på de svårigheter som den har stött på och att det skulle vara nödvändigt, framförallt vid de första gränsstängningarna, att inleda en rad löpande utgifter, av administrativ karaktär, som, jag understryker, inte togs upp i programmet.
Därför har förslaget som diskuteras här i dag som mål att, om man så vill, tillåta finansieringen av löpande utgifter med gemenskapens medel. Detta har också sitt ursprung i att - det kan inte förnekas - revisionsrätten mycket riktigt har ansett, vilket är sant, att vissa finansiella utbetalningar som gjorts till den palestinska myndigheten inom ramen för fredsprocessen inte har en tillräcklig rättslig grundval och, dessutom, att de ägnas åt andra mål som har med administration och löpande utgifter att göra och som inte täcks av förordningen.
Det är helt sant och kan inte förnekas men, jag insisterar, vi har sett oss tvingade att göra det till följd av de politiska omständigheterna.
Vad gäller förslaget att kunna bevilja rabatter på låneräntor från EIB, syftar det också till att denna institution skall kunna genomföra sitt politiska mandat.
Således utgör dessa två modifikationer de väsentliga ändringar som kommissionen gjort i den förordning vi nu behandlar. I detta avseende är jag glad att kunna konstatera att vi är överens om de ändringar som utgör grunden i detta förslag.
Icke desto mindre vill jag förklara en avgörande detalj för parlamentet, budgetutskottet och utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Kommissionen står i dag inför följande paradoxala situation: Kommissionen delar helt och fullt syftet med de ändringsförslag som lagts har fram av Tomlinson och av utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som avser framtiden för biståndet till palestinierna. Vi har dock ett rent tidsmässigt problem. Kommissionen kommer inte att ha några svårigheter att, i efterhand, acceptera dessa ändringsförslag, deras anda och deras inriktning. Jag säger detta därför att kommissionen just skall presentera en ny förordning - enligt ministerrådets anvisningar från februari, och vi måste presentera den innan det brittiska ordförandeskapet är slut, förmodligen på nästa rådsmöte den 29 juni - där man, med en global vision, tar upp alla faktorer som har att göra med, såväl vad gäller politiska som ekonomiska villkor, den globala analysen av unionens framtid.
Följaktligen hoppas jag att ni skall förstå denna paradoxala ståndpunkt. Vi ber bara, såväl Tomlinson som utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, om att beslutet om dessa ändringsförslag skjuts upp tills dess att kommissionen presenterat den nya förordningen för ministerrådet.
När den väl presenterats kommer det att finnas en gemensam rättslig grundval, som kommer att vara artikel 130w, det kommer att finnas en hel rad politiska villkor, ett globaliseringsscenario och en framtidsvision vad gäller denna förordning.
Således hoppas jag att man kan ha förståelse för denna paradox, och jag påpekar ännu en gång att vi inte kommer att ha några svårigheter att godta parlamentets förslag och de förslag som finns i ändringsförslagen. Det är till och med så att vi öppet, utan några svårigheter, erkänner att det är en utmärkt idé att ansöka om ett tvåårigt uppskov för att avsluta budgetplanen och förlänga den ytterligare fem år. Vi anser att det är en utmärkt idé att ha en global vision. I dagsläget har kommissionen dock ett institutionellt problem: vi måste presentera en förordning för ministerrådet - eftersom detta är ett beslut från ministerrådet i februari.
För det andra, vi har ännu ett problem som jag hoppas att man skall ha förståelse för. De ändringsförslag som Tomlinson presenterat intresserar också såtillvida att det är ett listigt sätt att slippa den törnestig som kallas " kommittéförfarande" . Ännu en gång, måste jag emellertid säga att, efter Europeiska rådet i Cardiff, kommer kommissionen att presentera ett meddelande för att försöka ändra " kommittéförfarandet" , inte bara vad gäller förordningen om Palestina, utan om hela systemet, som det är i dag, taget ur Maastrichtfördraget. Följaktligen är det mycket viktigt för kommissionen att ha en övergripande vision för alla rättsliga grundvalar som finns i budgeten. Av den anledningen har vi i kommissionen tagit initiativ till ett övergripande reformprojekt. Den här dagen är ett bra exempel som kan bevisa att dagens " kommittéförfarande" är en törnestig som inte hjälper vare sig parlamentet, ministerrådet eller kommissionen.
Jag skulle nu vilja besvara de problem som till exempel Swoboda pekade på vad gäller Europeiska unionens deltagande i överenskommelsen mellan de internationella bidragsgivarna. Ni vet att vi anstränger oss för att Europeiska unionen skall spela en avgörande roll i den internationella bidragsgivarkonferensen. Det är en punkt som också skall tas med i den nya förordningen, en fråga som måste lösas av parlamentet och ministerrådet. Det är därför som vi vill basera denna förordning på artikel 130w, så att den skall ha en övergripande vision och därför ber vi er helt enkelt skjuta upp alla dessa frågor till oktober månad. Då, i oktober, när vi har den gemensamma debatten om denna nya förordning - jag hoppas att parlamentet och rådet antar den, för mig är nämligen denna punkt avgörande, herr Tomlinson -, då, med Tomlinsons ändringsförslag och kommissionens nya förordning, kommer ett enkelt mysterium att avslöjas: kommer rådet att godta era ändringsförslag? Kommer rådet att godta min förordning? Detta är det politiska problemet, eftersom jag ber om mycket pengar och Tomlinson ber om mycket pengar. Därför ber jag er om att vi skall ha denna övergripande vision i oktober. Eftersom vi ber om 1, 6 miljarder ecu. Efter det som hände i Cardiff måste Europaparlamentet och kommissionen, med era ändringsförslag eller med min nya förordning, ta reda på vad rådet kommer att säga. Därför förespråkar vi att vi skall vänta till oktober, efter det att rådet har givit oss det politiska spelrummet. Detta är vad vi tycker.
Några andra frågor. Fru Banotti, kommissionen har gjort en enorm ansträngning vad gäller sjukhuset i Gaza. Det är bara det att man skall ge Caesar det som är Caesars och kommissionen det som är kommissionens. Det vill säga att vi arbetar med UNWRA, och då kan jag inte göra annat än att tala om för er hur mycket vi har betalat, hur mycket vi har arbetat, vad vi vill göra på sjukhuset, de svårigheter som finns om huruvida man kan eller inte kan behandla sjuka och flyktingar. Är det då kommissionen som bär ansvaret för om sjukhuset i Gaza är öppet eller inte? Åk och besök flygplatsen. Flygplatsen är färdig. Kontrolltornet är färdigt, all elektronisk utrustning finns där. Jag har spenderat 15 miljoner ecu. Jag visste att det inte tjänade någonting till. Bär jag ansvaret för huruvida flygplatsen är öppen eller inte? Ni ställer mig inför en omöjlig situation. Självfallet är flygplatsen stängd, och självfallet har jag betalat många miljoner ecu. Bär jag då ansvaret för att de israeliska myndigheterna inte vill tillåta dess öppnande? Koncentrera er kritik där ansvaret ligger. Ni säger till mig: " Spendera pengarna" . Jag spenderar pengarna. Sedan visar det sig att man inte kan öppna flygplatsen, hamnen, sjukhuset, vad vet jag..., televisionen, radion. Sedan ber ni mig politiskt förklara för er varför det inte går. Min situation, försök förstå mig, är omöjlig. Det är inte jag som delar ut tillstånd, de tillstånden delas ut av de israeliska myndigheterna.
Nåväl, jag är verkligen ledsen. Min förmåga att övertyga är förmodligen lika med noll men, tro mig, kommissionen och denna kommissionär har genomlidit ett riktigt helvete i ett och ett halvt år på grund av denna situation, för vilken vi inte känner oss ansvariga eftersom kommissionen, självfallet, inte på grund av dessa bakslag kan fatta ett beslut om att sluta betala, det skulle vara en byråkratisk lösning.
Eftersom det inte finns någon rättslig grund betalar jag inte. Ni skulle säga: " Vilken byråkrat han är." Eftersom det inte finns någon rättslig grund men politiska beslut från rådet, betalar jag. " Ni är oansvarig som betalar utan att det finns en rättslig grund." Och för det tredje, när man genomfört bygget; sjukhuset, flygplatsen, etc. så säger de israeliska myndigheterna: " Det här får inte öppnas." Frågor i parlamentet: " Men, hur kunde ni spendera pengarna för att åstadkomma detta?"
Jag ber er, försök att visa lite solidaritet med kommissionen. Ni måste visa solidaritet gentemot oss, för att annars kommer ingen, till slut, att vilja ta ansvar för denna situation.
Nåväl, herr ordförande, detta är en mycket komplicerad situation - Henderson vet det, eftersom han sitter i rådet, Tomlinson vet det, Swoboda vet det, Banotti vet det eftersom hon har varit där. Jag skulle inte vilja något hellre än att sjukhuset var i gång! Men hur övertygar jag premiärministern, Netanyahu, om att man också skall ta emot flyktingar? Säg mig hur jag gör det.
Herr ordförande! Min slutsats är följande: kommissionen förnekar varken värdet och skarpsinnet bakom Tomlinsons ändringsförslag - vilka är sanna - eller Europaparlamentets bidrag. I februari bad rådet kommissionen att utarbeta en ny förordning som innehöll alla olika beslut som tagits under de senaste tre åren. Några av dem har ingen rättslig grund.
Kommissionens ståndpunkt är att presentera förordningen för rådet den 29: e. Måtte de ge oss det politiska och finansiella utrymmet och, när det väl har givit oss det, kommer jag inte att ha några invändningar mot att godta Tomlinsons ändringsförslag, när de presenteras i Europaparlamentet i oktober, under det österrikiska ordförandeskapet.
Just nu kan jag dock inte göra det, av rättsliga och institutionella skäl, och jag ber er vara så förstående ni kan gentemot kommissionen.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Jag har nöjet att på den officiella åhörarläktaren välkomna en delegation från det israeliska Knesset under ledning av Zeev Boim, ledamot av Knesset, som hedrar oss med ett besök i samband med det 23: e interparlamentariska sammanträdet med den behöriga delegationen i Europaparlamentet.
(Applåder) Jag önskar att detta 23: e sammanträde, som hålls vid en svår tid för fredsprocessen, blir en etapp som bidrar till den nödvändiga närmandet mellan de länder och folk som vi representerar, med syfte att uppnå en fredlig och fruktbringande samexistens runt Medelhavet, som nu liksom i det förflutna utgör en privilegierad och ofrånkomlig kontaktpunkt.
Jag önskar den israeliska delegationen fruktbringande samtal och en trevlig vistelse i Strasbourg.
Jag vill för övrigt även framhålla att den palestinska myndighetens representant vid unionen återfinns på vår åhörarläktare, vilken jag hälsar välkommen, liksom en delegation med ambassadörer från några arabiska länder.
(Applåder)
Ekonomiskt och tekniskt samarbete med de ockuperade områdena (fortsättning)
Tomlinson
Herr ordförande! Jag välkomnar kommissionär Maríns kommentarer. Det är till stor hjälp att han faktiskt har varit översvallande vänligt inställd till parlamentets synpunkter och faktiskt välkomnat dem. Han sade dock i sina kommentarer att vi måste förstå problemet med den paradox han står inför. Nåväl, det gör jag. Jag hoppas emellertid att han förstår den paradox han ställer parlamentet inför. Det Marín tycktes säga var att han samtyckte till budgetutskottets ändringsförslag. Det han gick vidare med att säga var att han delar målen i Tomlinsonbetänkandet. Han fortsatte med att säga " vi har inga problem med dem" - inga problem med att acceptera dessa ändringsförslag eller med åsidosättandet av dem. Och sedan dessa fyra ödesdigra ord, " vid en senare tidpunkt" .
Detta kan liknas vid ett barn som väntar på julafton. Han har gått igenom alla förberedelser och helt plötsligt kommer någon och kapar åt sig jultomtens säck med leksaker och säger " men du kan få dem nästa år" . Parlamentet är inte på särskilt bra humör för förhalningar. Marín står alltså inför ett problem med en paradox, men det är en paradox som ni ställer Tomlinson inför. Kanske vi, vid något tillfälle, skulle kunna sätta oss ned och dela våra erfarenheter av paradoxer.
Jag underrättar er helt enkelt om, kommissionär Martín, att jag verkligen välkomnar andemeningen i det ni har sagt. Jag kommer att klippa ur era ord ur förhandlingsreferatet och se till att vi spar dem som en referenspunkt för framtiden. Men likaså, när vi senare kommer till omröstningen om detta betänkande, kommer jag att fråga er ganska uttryckligen efter omröstningarna om ändringsförslagen om ni kan acceptera dem. Då kommer vi att fatta våra beslut på grundval av vad ni säger då.
För tillfället tackar jag er för era kommentarer men, utan tvivel, måste ni förstå att parlamentet även måste ta sin egen ståndpunkt med i beräkningen, likväl som att visa förståelse för andra institutioners ståndpunkter.

Marín
Herr Tomlinson, jag vill redan nu säga er vad kommissionen har för ståndpunkt, utan att jag behöver intervenera när ni röstar, så att de ärade ledamöterna känner till den med detsamma.
Kommissionen kommer, vilket jag sade, inte att ha några invändningar, så fort vi presenterat förordningen för ministerrådet, att acceptera andan och innehållet i era ändringsförslag. Just nu kan vi inte göra det. Vi ber bara parlamentet om flexibilitet och att det väntar ytterligare 3 eller 4 månader. Med tanke på att det är semester i augusti månad, tycker jag inte att det är så dramatiskt att vänta till september eller oktober för att ha en gemensam debatt med det österrikiska ordförandeskapet, eftersom vi har stora svårigheter och föredrar att ha en gemensam debatt i oktober.
Detta är vår ståndpunkt.

Ordföranden
Jag tackar kommissionären.
Denna ordväxling sätter punkt för vår debatt.
Omröstningen kommer att äga rum kl 11.30.
(Sammanträdet avbröts kl 11.25 och återupptogs kl 11.30.)

Omröstning
Thomas
Herr ordförande! Ändringsförslag 41 skiljer sig från ändringsförslag 42 och 43. Ändringsförslag 41, med årtalet 2002, stöddes inte i utskottet. Årtalet 2005 stöddes, därigenom ges producenterna en längre period att vänja sig vid ett nytt system. Den tidpunkt vi bör stödja är 2005, inte 2002.

Ordföranden
Herr Thomas, jag har noterat ert påpekande, och jag skall uppdra åt parlamentets språktjänst att göra en kontroll, så att texten återges korrekt, så som ni begär.

Ordföranden
Vill ni ha en särskild omröstning om ändringsförslag 41?

Thomas
Ja, herr ordförande! Jag vill ha en särskild omröstning om ändringsförslag 41 eftersom det skiljer sig från de andra.

Provan
Jag skulle vilja fråga föredraganden, för tydlighetens skull, huruvida det inte skulle vara enklare, under omständigheterna, att dra tillbaka ändringsförslaget och låta den ursprungliga texten från kommissionen ligga kvar.

Thomas
Det har jag ingenting emot att göra.

Ordföranden
Men det är ett ändringsförslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.

Thomas
Ja, det har skett ett misstag. Jag har kontrollerat med tjänstemännen. Utskottet röstade för att stödja 2005 och inte 2002. Därför, om ordföranden i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling går med på det, bör detta ändringsförslag dras tillbaka.

Aldo
Herr ordförande! Det finns faktiskt ett problem. Jag påminner helt enkelt föredraganden om att jordbruksutskottet i styckena i ingressen har antagit 2005. Detta ändringsförslag 41 har dock även varit föremål för omröstning i jordbruksutskottet. Å ena sidan har vi i stycket i ingressen uttalat oss för 2005, och i texten står 2002. Jag anser att man i dag inte har någon rätt att ta bort ändringen om 2002. Vi måste gå till omröstning.
(Parlamentet antog förslaget till lagstiftningsresolution.)

Ordföranden
Vi övergår till val av vice ordförande för parlamentet.
Till posten som vice ordförande kandiderar Bloch von Blottnitz och Gerard Collins.
Fyra rösträknare kommer att utses genom lottning.
(Till rösträknare utsågs genom lottning parlamentsledamöterna Mohamed Alí, Parodi, Marinucci och Frischenschlager.)

Martens
Herr ordförande! Jag skulle vilja motivera vår hållning i denna omröstning. Vår grupp har alltid förespråkat en korrekt tillämpning av det som vi anser vara en grundläggande regel för detta parlament, nämligen den proportionella fördelningen av presidiets ledamöter, ordförande, vice ordförande och kvestorer.
Under denna mandatperiod var de viktigaste grupperna eniga, den socialdemokratiska gruppen och vår grupp. Det fungerade bra i början av perioden. Vid den andra omröstningen fungerade det inte så bra med avseende på valet av kvestorer. Vi ser denna regel som en grundläggande regel för vårt parlament. Parlamentets position fortsätter att vara ytterst bräcklig. Vi talade senast i morse om de anfall mot vårt parlament som förekommer nästan dagligen. Vi anser alltså att vi måste ha kvar denna regel. Det är tydligt att UPE-gruppen har rätt till en vice ordförande i enlighet med d'Hondt-systemets beräkningar. Eftersom Podestà gått med i vår grupp har vi det antal vice-ordförande vi behöver. Därför har vi dragit tillbaka Cunhas kandidatur, av djup respekt för vad vi anser vara en grundläggande regel i detta parlament.
Jag skulle vilja hylla Cunha som ställt upp på detta, och jag har förstått att parlamentets större grupper är beredda att respektera denna regel, respektera d'Hondt-systemet. Vi har fått försäkringar om det och under dessa omständigheter har vi dragit tillbaka Cunhas kandidatur med avsikt att UPE, som har rätt till en vice ordförandepost, också skall få denna, trots att vi skadades i den föregående omröstningen när det handlade om kvestorer.

Cunha
Herr ordförande! Bara ett ord för att understryka det Martens sade. För min del, och rent personligen, tvekade jag inte på något sätt om att dra tillbaka min kandidatur, då jag anser att vi bör följa de regler som alltid har varit parlamentets arbetsregler, det vill säga att respektera d'Hondt-metoden.
(Applåder)

Roth
Herr ordförande! Jag skulle vilja påpeka att det naturligtvis är varje ledamots rättighet att kandidera till en post som vice ordförande. Det är också en demokratisk rättighet i detta parlament att grupper kan föreslå vice ordföranden. Martens påpekade att det visserligen finns en intern överenskommelse - mellan de stora grupperna, sade ni, men det finns naturligtvis även andra grupper i detta parlament - men det finns också överenskommelser, som detta parlament inte nödvändigtvis följer, vilket valet av Killilea till kvestor ju visade.
Då beslutade parlamentet i sin stora visdom något annat än vad avtalet möjligen hade velat. Därför har vi en demokratisk rätt att erbjuda parlamentet en kandidatur från gruppen De gröna i Europaparlamentet, för övrigt även med tanke på, att det verkar rimligt att tänka över, om det inte skulle vara rätt och riktigt och demokratiskt legitimerat att alla grupper var representerade i ett organ som Europaparlamentets presidium, och inte, som nu, att tre grupper över huvud taget inte är representerade! Tre grupper i detta parlament är inte representerade i presidiet, och inte heller de grupplösa!
(Applåder) Därför är denna kandidatur en kandidatur som kanske för med sig lite mera demokrati in i detta parlament, i tider då presidiet för mycket viktiga debatter!
(Applåder)
Ordföranden
I omröstningen deltog 544 kolleger.
För Bloch von Blottnitz: 141.
För Gerard Collins: 332.
Nedlagda röster: 71.
Således har Gerard Collins valts till vice ordförande. Jag gratulerar honom och tackar rösträknarna.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Jag skulle vilja tala om för parlamentet att vi i dag har besök av den grekiske oppositionsledaren och ledaren för Nea Dimokratia Kostas Karamanlis. Karamanlis besöker sedan i går Europaparlamentet för överläggningar med parlamentets ordförande och ordförandena för de politiska grupperna. Vi önskar honom en angenäm vistelse i Strasbourg.

Omröstning (fortsättning)
van Velzen, W.G.
Herr ordförande! Jag försöker på grund av de oklarheter som har uppstått i min egen grupp genom att omröstningsordningen ändrades, klargöra för dem att vi först skulle rösta om B och att vi sedan skulle gå tillbaka till A.

Ordföranden
Herr Van Velzen, vi skall genomföra en elektronisk kontroll, för att det inte skall råda någon oklarhet.

Green
Vi har redan röstat om A och det har antagits. Ni kan verkligen inte gå tillbaka och kontrollera det nu när den efterföljande omröstningen har genomförts. Det är fullständigt oacceptabelt.

Ordföranden
Fru Green, ni har rätt i följande bemärkelse: Vi röstade om punkt A och en majoritet röstade för. Sedan begärdes elektronisk kontroll, då det rådde oklarhet beträffande punkt A och punkt B, och jag upprepade båda omröstningarna. Jag kan upprepa den elektroniska kontrollen.

Green
Herr ordförande! Ni hade deklarerat det omröstningsresultatet och gick vidare till B. Ni antog sedan det registrerade omröstningsresultatet för B. Det är fullständigt oacceptabelt.

Ordföranden
Det är helt riktigt, Green, men jag har blivit ombedd att kontrollera A.

Green
Herr ordförande! Det strider mot varje omröstningsregel som jag någonsin hört talas om att acceptera en kontroll av ett omröstningsresultat som fastslagits, efter att påföljande omröstning har genomförts. Det är fullkomligt oacceptabelt.
(Applåder) De begick ett misstag vid omröstningen. Det är oacceptabelt att återkalla det.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Som alltid reagerade ni mycket snabbt. Vi bad er omedelbart efter stycke A i ingressen om en kontroll och då rättade ni till B. Jag tycker att omröstningen har skett helt riktigt, vi har nu röstat om A.

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande! Även om den andra sidan av denna kammare har en relativ majoritet för förslag A, så handlar det om en kvalificerad majoritet här. Vi måste helt enkelt kontrollera om de andra 314 rösterna räcker, om en stor grupp är emot det. Det är vad det handlar om.

Green
Herr ordförande! Jag kan acceptera att om en av majoritetsgrupperna i detta parlament är emot något med kvalificerad majoritet, så kommer de att vinna. Ni fastslog emellertid omröstningsresultatet och gick vidare. Det är oacceptabelt av dem att inse att de gjort ett misstag och be er gå tillbaka. Vi kan inte acceptera det. När ni väl börjar göra det, kommer vi att ha anarki i detta parlament.
(Applåder)

Provan
Herr ordförande! Jag kan mycket väl förstå den oro många människor känner i denna fråga, och jag förstår helt och fullt Greens ståndpunkt. Men låt det inte råda något tvivel om att det var tydliga rop om en kontroll av omröstningen om stycke A i ingressen omedelbart efter det att omröstningen genomförts. Tyvärr gick vi vidare ganska snabbt till omröstningen om B, medan det fortfarande fanns rop om en kontroll. När man ser sig om i kammaren, tror jag att ropen var helt berättigade, och jag uppmanar er, herr ordförande, att göra en kontroll av stycke A i ingressen vilket ni är skyldig att göra. Vi kan sedan genomföra en ny omröstning om stycke B i ingressen i vanlig ordning.

Ordföranden
Vi skall göra en elektronisk kontroll av stycke B i ingressen, såsom begärts.

Rack
Herr ordförande! Med all respekt för er ledning av arbetet. Provan påpekade med all önskvärd tydlighet hur det faktiskt var med förfarandet med omröstningen om förslag A. Ni ropade upp förslag A till omröstning, och omedelbart därpå kom de första ropen på " check " , ändå ropade ni genast upp förslag B. Ni fattade sedan med rätta, som jag ser det, ert beslut att låta rösta om förslag A i form av en " check " , och sedan lät ni er, som jag ser det, avrådas från denna omröstning genom ett argument som framfördes mycket högljutt från den andra sidan av kammaren. Detta anser jag inte vara korrekt. Jag deltog därför inte i den fortsatta omröstningen, och skulle vilja be er att ännu en gång förklara denna fråga mycket tydligt.

van Velzen, W.G.
Javisst, herr ordförande, ni måste ta en titt i texten. Under er ledning skedde nyss en omröstning om 1 c. I 1 c är den andra punkten, som omröstningen gällde, meningen: " härvid bör också texten i bilagan beaktas" . Den texten har fallit bort. Det är naturligtvis löjligt att nu rösta om en bilaga som vi har tagit bort ur lagstiftningsresolutionen. Vi är alltså klara med omröstningen.

Ordföranden
Herr van Velzen, presidiets tjänstemän har förklarat för mig att vi inte är skyldiga att rösta om en formulering som lyder: " Med hänsyn tagen till texten i bilagan..." Självfallet tar man hänsyn till texten i bilagan. Därför vore det en överloppsgärning att rösta om den.

Linkohr
Herr ordförande! Skulle jag i egenskap av föredragande för denna omröstning få säga ett par ord. Naturligtvis har vi nu strukit bisatsen, varefter kommissionen ville ta hänsyn till den bifogade texten; vi röstade emellertid samtidigt ja till att något skall beslutas på grundval av artikel 38b i fördraget och av artikel 50 i arbetsordningen - och dessa avser ett initiativ från parlamentet och inte en godtycklig förklaring.
Om ni inte beslutar det nu, så rentav förlöjligar ni det som ni beslutade om förut, nämligen artikel 38b och artikel 50. Vad sedan kommissionen gör av det är deras sak, om vi beslutar om det eller ej. Kommissionen kan också läsa, till och med på elva språk. Jag kräver att vi röstar om denna bilaga, så som det krävs av förfarandet.

Herman
Herr ordförande! För att spara tid för parlamentet och för att hålla föredraganden Linkohrs löfte, föreslår jag att ni företar en enda omröstning om bilagan, så att vi omedelbart får veta var vi står, för denna bilaga kräver också kvalificerad majoritet.

Ordföranden
Herr Herman, man kan rösta avsnitt för avsnitt. Hur kan jag då genomföra en omröstning om hela bilagan?

Robles Piquer
Herr ordförande! Om ni tillåter skall jag försöka införa lite sunt förnuft i den här frågan. Jag säger det på grund av mitt intresse för förnybara energikällor, något som Linkohr och andra i denna församling känner väl till.
Anledningen till att min grupp velat förkasta stycke A i ingressen är mycket enkel. Genom ett misstag står det i stycke A i ingressen att " det saknas gemenskapsbestämmelser om inmatning av el från förnybara energikällor" . Jag säger att det är genom ett misstag, eftersom det direktiv som publicerades i januari 1997 om elmarknaden, i vilket detta parlament - som jag sade i går under det förberedande sammanträdet inför debatten - arbetade mycket framförallt genom Desama, innehåller två förordningar avseende förnybara energikällor i ett stycke i ingressen och i en artikel.
Följaktligen hade man kunnat tala om otillräcklighet eller brist, men inte om att det saknas. Det är anledningen - som jag förklarade för Linkohr när det var aktuellt - till att vi inte kan acceptera denna text.
Det som kommer att hända nu, herr ordförande, är mycket enkelt. Vår grupp kommer, genom ett majoritetsbeslut, att rösta emot och, då vi röstar emot, kommer det inte att finnas en kvalificerad majoritet och dokumentet som helhet kommer inte att antas. Det skulle vara önskvärt att utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi granskade det på nytt, därför att vi tror att man kan förbättra texten och komma till denna församling längre fram med en text som kan antas av alla.
Detta är mitt förslag.

Linkohr
Herr ordförande! Vi hade tillräckligt med tid att ägna oss åt detta i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi. Även den andra sidan av denna kammare har lämnat in ändringsförslag, som nästan utan undantag har övertagits. Tills för en stund sedan trodde jag att det fanns en majoritet för att godkänna detta betänkande, precis som vi tidigare alltid har haft ett brett godkännande när det har gällt förnybara energikällor. Det är mig obegripligt varför man har ändrat sig i Europeiska folkpartiets grupp, men alla har denna rätt. Alla kan göra fel ibland, men jag anser inte att vi kommer framåt genom att ytterligare en gång gå tillbaka till utskottet. Vi har redan haft den här situationen, och vi blir inte klokare. Jag ber er att rösta ja. Sedan vet vi var vi är.

Ordföranden
Herr Linkohr, ni motsätter er en återförvisning. Då har vi alltså hört en person för och en mot återförvisning.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande! Jag pläderar för och jag vill särskilt plädera för av den anledningen att vi i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi länge har försökt ändra de modeller som förekommer i Linkohrs betänkande och som är mycket dirigistiska. Vi har inte lyckats, jag tror det är bäst att återförvisa det.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! För det första har två ledamöter talat för det här. Då skulle minst två kunna tala mot det. För övrigt vill jag påpeka att vi aldrig har återförvisat ett betänkande mitt under omröstningen. Detta förslag skulle ha gjorts redan innan, om det skulle ha gått korrekt till. För övrigt vill jag påpeka att vi har diskuterat det länge och väl i energiutskottet, och det har hittills alltid sagts i den offentliga debatten - åtminstone från denna sida av parlamentet - att vi absolut behöver en väg framåt för förnybara energikällor, och detta är grundstenen. Om ni vill ta bort grundstenen, OK, men då hittills har ni åtminstone sagt något annat. Jag vill inte gå så långt att jag säger att ni har ljugit, men sådana här spel kan vi inte spela. När ni märker att ni förlorar återförvisar ni ärendet till utskottet. I så fall kan vi arbeta här som i en lekskola i framtiden och kommer ingen vart. Herr ordförande, var vänlig och låt oss nu rösta i tur och ordning, vilket för övrigt är brukligt.

Ordföranden
Vi skall nu rösta om förslaget om återförvisning till utskottet.
(Parlamentet förkastade förslaget.)

Collins, Kenneth
Herr ordförande! Jag tar till orda för att fästa parlamentets och er uppmärksamhet på det faktum att en intervju har ägt rum på åhörarläktaren. Jag är inte alls säker på att genomförandet av TV-intervjuer under omröstningar är rätt sätt att nyttja åhörarläktaren på. Skulle ni kunna var så vänlig att vidta åtgärder för att förhindra att detta sker?

Ordföranden
Herr Kenneth Collins, jag har givit anvisningar om det.

Lataillade
Herr ordförande! Skulle jag kunna få ansluta mig till Hermans förslag? Det verkar som om alla röster fördelas på samma sätt hela tiden och att det varje gång är svårt att uppnå en majoritet. Hermans förslag om att företa en allmän omröstning verkar mycket rimligt, och vi skulle ha kunnat undvika att ägna så mycket tid för att uppnå samma resultat.

Ordföranden
Jag skulle vilja be parlamentet beakta att de politiska grupper som framlagt ändringsförslag bör dra tillbaka dessa och acceptera denna omröstning om hela ärendet. Jag har inga invändningar, och vi kan genomföra en sådan omröstning, om de politiska grupperna går med på det.

McNally
Herr ordförande! Vi håller inte med om det. Det finns ändringsförslag där vi har bett om omröstning med namnupprop. Vi vill att motståndarsidans inställning skall offentliggöras i dessa omröstningar med namnupprop och vi vill att man röstar om dem en i taget.
(Applåder från vänster)
Efter omröstningen

Linkohr
Herr ordförande! Problemet kvarstår, nämligen att vi återförvisar ett förslag som vi nu har röstat nej till. Jag vet inte hur vi skall hantera detta. Jag överlämnar det dock åt er visdom, om ni vill rösta om det ännu en gång eller inte. Det skulle säkert vara en unik händelse i Europaparlamentets historia.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag är rädd att ni begick ett fel vad beträffar förfarandet vid omröstningen, för övrigt till följd av ett fel i omröstningslistan. Slutomröstningen kunde givetvis inte genomföras innan man hade röstat om bilagan. Ni företog först en separat omröstning på begäran av en grupp den andra delen av c som krävde att man tog hänsyn till bilagan. Därefter företog ni slutomröstning och därpå omröstning om bilagan. Innan ni övergick till omröstningen om bilagan, men efter att slutomröstningen hade ägt rum, accepterade ni omröstning om en fråga som rör förfarandet, vilket krävde hänvisning till utskottet, medan det i enlighet med artikel 129 är tydligt att man inte kan begära återförvisning till utskottet efter slutomröstningen.
Jag tror faktiskt att den slutomröstning som ni lät vidta alldeles nyss inte var korrekt. Man kan inte förrätta slutomröstning innan man har avslutat omröstningen om texten, dvs. texten och dess bilaga. Jag tror alltså att ni bör vidta slutomröstning om texten, en slutomröstning som inte kan ha ägt rum nyss.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, ursäkta mig, men jag går inte med på er tolkning. Den första delen av omröstningen var tydligt skild från omröstningen om bilagan. Detta har redan givit upphov till en viss diskussion och har klarlagts väl. Vi kunde genomföra två omröstningar, så som det gjordes, en om förslaget till resolution och den andra för sig om bilagan. Vi avslutade med den första och nu återstår inget av bilagan. Jag kommer inte att genomföra en omröstning om bilagan. Där står vi. Innan jag avbryter omröstningen skall jag tillkännage röstförklaringarna och jag önskar er smaklig måltid.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vår åsikt är att det inte behövs kvotsystem för bananer, särskilt inte vad gäller import från tredje land. Detta system är onödigt.
Vi önskar en fri marknad för handeln med bananer. I övrigt är vi givetvis mycket positiva till att AVS-länderna bistås på olika sätt för att få möjlighet att utveckla handeln med egenproducerade varor på världsmarknaden.

Kirsten Jensen, Blak och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för ett betänkande om ändring av den gemensamma marknadsorganisationen för bananer. Det har varit nödvändigt att göra om marknadsorganisationen eftersom EU förlorat ett mål i WTO. Kommissionens förslag är ett rimligt försök för att uppnå en balans mellan olika intressen. Vi skall både följa WTO-bestämmelserna och Lomékonventionen, samtidigt som vi skall se till att konsumenterna får goda och billiga bananer.
Många av Europaparlamentets ändringsförslag rubbar denna balans. Vi har därför röstat emot en nedsättning av kontingenten dollarbananer, eftersom det strider mot WTO-bestämmelserna. Vi har röstat emot en höjning av tullsatserna, eftersom det gör bananerna för dyra. Vi har också röstat emot en höjning av tullsatserna för de icke-traditionella bananerna, eftersom det skulle vara oanständigt att lägga tull på bananer från några av de fattigaste länderna i världen.
Vi har röstat för betänkandet, eftersom den innehåller ett förslag om ett system för fair trade -bananer. Ett stöd för omläggning av produktionen till fair trade-bananer är ett bra sätt att hjälpa de små producenterna på, så att de kan bli konkurrenskraftiga i förhållande till dollarbananerna.
I betänkandet föreslås två skilda ordningar. Ett för fair trade -bananer och ett för ekologiska bananer. Det bör emellertid bara finnas en ordning som både innehåller miljömässiga och sociala krav. Det är orealistiskt att föreställa sig att producenterna i AVS-länderna kan producera helt utan bekämpningsmedel. En definition av fair trade skall därför utvecklas i samarbete mellan producenter och konsumenter. Systemet skall innehålla stöd till omläggning av produktionen, stöd till konsumentinformation, ett märkningssystem och ett kontrollsystem, så att konsumenterna kan vara helt säkra på att de får vad de betalar för.

Krarup, Bonde och Sandbæk
Förra veckan avslöjades det ännu en gång att den amerikanska bananfirman Chiquita struntar i såväl arbetarnas rättigheter som miljöhänsyn vid bananplantagen i Latinamerika. Produktionen av bananer är för många länder både inom och utanför AVS-gruppen en avgörande källa till utländsk valuta, och många människor är ekonomiskt beroende av denna export. Som fallet Chiquita avslöjar är emellertid bananproduktionen också en orsak till att plantagearbetarna i tredje världen utsätts för stora hälso- och sociala risker.
Vi har stött de ändringsförlag från både utskottet och andra ledamöter av Europaparlamentet som kräver att de gemensamma marknadsorganisationen tar hänsyn till och aktivt främjar produktionen och importen av så kallade fair trade -bananer. Vi hade helst sett att det upprättades en särskild fair trade-kvot, med det är inte förenligt med de nuvarande WTO-bestämmelserna. När förhandlingarna återigen startar i WTO måste det vara ett klart mål för EU att få till stånd en sådan kvot. Fram tills dess måste vi se till att fair trade -organisationer lätt får tillgång till import.
Att vi har avstått från att rösta om själva betänkandet om den gemensamma marknadsorganisationen, hänger detta samman med att förslaget okritiskt ger traditionella AVS-bananproducenter en fördel. Det finns länder utanför denna krets som är lika beroende av bananproduktionen, och vi har säkerhet för att plantagearbetarna i AVS-länderna behandlas bättre än i Latinamerika. Därtill kommer att det nuvarande förslaget inte ger de små bananproducenterna en säker inkomst. Världsbanken har beräknat att endast ca 12 procent av det merpris de europeiska konsumenterna betalar för bananerna hamnar hos producenterna - resten går till importörerna, och med det föreliggande förslaget finns det ingen garanti för att det inte också i framtiden kommer att bli så.

Lindqvist
Bananimporten till EU är omgärdad av mängder med regleringar, tullar, kvoter och strafftullar. EU måste själv föregå med gott exempel och minska regleringarna, följa WTO-utslaget och öka inriktningen mot fri handel.

Miranda
Detta förslag, som kommer som en följd av ett WTO-utslag, har en särskild symbolik och ett särskilt allvar och inför, om det godkänns som det är formulerat av kommissionen, djupa och negativa förändringar av den nuvarande situationen vad gäller den gemensamma organisationen av marknaden för bananer.
En symbolik därför att det handlar om, enligt kommissionens förslag, ett orimligt accepterande av att den gemensamma organisationen av marknaden är allestädes närvarande - och av USA: s intressen - med ett oundvikligt uppoffrande av de traditionella prioriterade relationerna mellan EU och AVS-länderna. Nu i frågan om bananer, senare utsträckt till andra områden.
Djupa och negativa förändringar eftersom en betydande ökning av importkvoten från tredje land (mer än 353 000 ton) - speciellt till förmån för dollarbananområdet -skulle sätta importnivåerna från AVS-ländernas på spel, liksom gemenskapsproducenternas plats på marknaden, som i det speciella fallet med Madeira.
Vi anser därför att ändringsförslagen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är positiva. De har, helt enkelt, en inriktning på att garantera och skydda gemenskapsproducenternas intressen och att, i det väsentliga, bibehålla preferensavtalen som etablerats med AVS-länderna. Det är vad som sker genom den nämnda extraordinära kvoten på 100 000 ton. Detta är också vad som sker med ett fastställande av en kvot för Portugal på 57 500 ton, 7 500 ton mer än den nuvarande.
En grundläggande fråga kvarstår: det är nödvändigt att granska vissa mekanismer inom den gemensamma organisationen av marknaden. EU får inte fångas i dem. Detta är innebörden av det ändringsförslag vi formulerat till betänkande Thomas.

Nicholson
Jag välkomnar detta betänkande som ett försök att gå så långt som möjligt i att hjälpa AVS-länder inom ramen för WTO-reglerna. Naturligtvis innebär WTO-reglerna att vi inte kan hjälpa dessa AVS-länder i lika hög grad som tidigare, men detta betänkande, i överensstämmelse med kommissionens förslag är det näst bästa alternativet.
Bananreformern är ett området där det moderna organiserandet av världshandeln tycks ha lite respekt för traditionella band mellan länder. Vi, i Förenade kungariket, har band som sträcker sig långt tillbaka i tiden med västindiska länder i synnerhet. Det är en skam att WTO inte tycks erkänna sådana band. Förenade kungariket är naturligtvis inte det enda medlemsland som erkänner sina skyldigheter gentemot traditionella producentländer.
Jag delar föredragandens oro över att avskaffandet av licenserna för individuella producentländer skulle kunna underminera en del länders ställning på EU-marknaden. Extra stödåtgärder för att balansera detta är uppenbarligen nödvändigt.
I ett större sammanhang visar den långvariga kontroversen att större flexibilitet är nödvändig i WTO om arbetstillfällen skall kunna skyddas i mindre välbeställda samhällen.

Souchet
Den gemensamma organisationen av marknaden för bananer har en särskild betydelse eftersom denna produktion berör direkt både vissa europeiska regioner (närmare bestämt de mycket perifera zonerna, däribland de franska utomeuropeiska departementen) och ett stort antal tredje länder med vilka vi har mycket starka och privilegierade band inom ramen för Lomékonventionen.
Inför denna brännande geopolitiska och ekonomiska fråga, både på europeisk nivå och AVS-nivå, är det nödvändigt att ha en gemensam marknadsordning som klart genomför gemenskapens preferens i enlighet med de förmånliga avtal som binder oss till AVS-länderna.
Vår grupp stöder Thomas betänkande som det ändrats av jordbruksutskottet. Men vi har lagt fram åtta ändringsförslag som alla syftar till att stärka produktionen i AVS-länderna och gemenskapen, och samtidigt handeln med bananer vars produktionssätt följer vissa sociala, miljömässiga och hygieniska normer.
När det gäller avtalen med AVS-länderna bör de kvarstå i sin helhet. När vi undertecknade GATT-avtalet tog vi upp problemet med våra traditionella band med dessa länder och man svarade oss då att de speciella intressena skulle bevaras. Resultatet av WTO-panelen visar oss att vår oro inte var obefogad. I själva verket erkänner inte WTO våra förmånsavtal med AVS-länderna. Frågan är hädanefter att veta om och hur det allvarliga förhandlingsfel som på så sätt har begåtts av kommissionen kan rättas till, särskilt vid nästa " Clinton Round" .
Beträffande gemenskapens produktion är det nödvändigt att upprätthålla produktionskvoterna på en nivå som medger bevarandet av och rentav utvecklingen i de utomeuropeiska produktionszonerna. Vi vet alla att dessa zoner är särskilt känsliga och drabbas av speciella kostnader till följd av att de ligger långt från den kontinentala delen av unionen. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag som bevarar garantin för avsättningen av gemenskapens produkter på den europeiska marknaden liksom en höjning av uttaget av tullavgifter för bananer från icke traditionella AVS-länder och en justering på 20 procent av beloppet för den schablonmåssiga normen som inte har höjts sedan 1991.
Inom ramen för WTO är det absolut nödvändigt att införa sociala, miljömässiga och hälsomässiga klausuler. Som vi har sagt vid många tillfällen kommer globaliseringen av handeln inte att kunna fungera harmoniskt förrän de sociala, miljömässiga och hygieniska normerna tillämpas av alla. I just detta fall önskar vi att varje medlemsstat kan motsätta sig importen av bananer från tredje land som inte respekterar dessa klausuler.
Vår grupp stöder alltså Thomas betänkande efter ändringarna i jordbruksutskottet vilket är ett gemensamt intresse för de europeiska bananproducenterna och producenterna i de AVS-länder som vi kallar " traditionella" . Europeiska unionen har undertecknat Lomékonventionen och har därmed gjort internationella åtaganden vars juridiska kraft inte är mindre än den som följer av åtaganden som ingåtts inom ramen för det avtal som slöts i Marrakech. Europeiska unionen och medlemsstaterna bör ovillkorligen respektera de förpliktelser som finns inskrivna i Lomékonventionen.

Titley
Som många människor i Storbritannien som är angelägna om att hjälpa de västindiska länderna att göra en hygglig förtjänst på deras huvudsakliga exportgröda, blev jag bestört när WTO fastslog att gynnsamma EU-regler för handel med dessa ö-nationer stred mot internationella handelsregler. Så jag är glad över att kommissionens experter snabbt har arbetat fram förslag som borde tillmötesgå våra internationella överenskommelser och samtidigt även i fortsättningen tillåta västindiska jordbrukare att sälja sina bananer på den Europeiska marknaden.
Jag inser att dessa ändringar av importlicenssystemet kommer att medföra ytterligare kostnader för EU-stödet till bananproducerande länder. Jag anser emellertid att det är ett lågt pris att betala i jämförelse med risken för att fattiga jordbrukare skulle frestas att odla droger i stället för bananer och bara bidra till att öka de drogproblem som våra egna länder står inför. Europa profiterade på sina många kolonier i sådana länder i det förflutna, så det är bara rätt att dagens Europa sträcker ut en hand till människor i de fattigaste delarna av världen som vill förtjäna sitt leverbröd på ett ärligt sätt.

Verwaerde
Sedan Europeiska unionens tillkomst sysselsätter sig vårt parlament lika mycket med gemenskapens traditionella bananproducenter (20 procent av de bananer som konsumeras i unionen kommer från Martinique, Guadeloupe, Madeira och Kanarieöarna) som med AVS.
Olika protokoll, särskilt protokoll nr 5, som är en bilaga till den fjärde Lomékonventionen, föregick den gemensamma organisation av marknaden som trädde i kraft 1993. Den var resultatet av en svår kompromiss med målet att tillåta avsättning på den inre marknaden av bananer som hade producerats på gemenskapens territorium och bananer från AVS-länderna till skäliga priser både för producenterna och konsumenterna utan att skada import av bananer från tredje land.
Med anledning av de åtgärder som vidtogs av ett multinationellt företag, Chiquita, och inlett av USA, Guatemala, Honduras, Equador och Mexiko anmodade den internationella handelsorganisationen EU att från den 1 januari 1999 ändra sin gemensamma organisation av marknaden inom banansektorn.
Jag är angelägen om att gratulera vår kollega, Thomas, till hans betänkande som antogs nästan enhälligt i jordbruksutskottet. Han ansträngde sig att hitta en kompromiss som är förenlig med den gemensamma organisation av marknadens, regler samtidigt som man accepterar tanken med den globala kvoten som upprätthåller preferenserna för AVS som åläggs av Lomékonventionen, som skyddar unionens producenter och garanterar konsumenterna ett rimligt pris.
Vid genomförandet av den gemensamma organisation av marknaden för bananer åtog sig gemenskapen att aldrig försätta de europeiska producenterna och AVS i ett mindre gynnat läge än det som de befann sig i tidigare. Ändringen av den gemensamma organisation av marknaden bör vägledas av samma princip. Av det skälet stöder jag jordbruksutskottets ställningstagande, och jag röstade för de ändringsförslag som det lade fram.
Betänkande: Valdivielso de Cué (A4-0223/98)

Cushnahan
Jag tror att förslaget om att skärpa gränskontrollerna för förfalskade varor kommer att visa sig vara en positiv åtgärd, genom att det stärker den redan existerande förordningen från 1994 om uppskjutande av tullåtgärder för misstänkta pirattillverkade varor eller varumärkesförfalskade varor.
Medan den ursprungliga förordningen täckte in varumärken och designrättigheter, skulle en utökning av tullskyddet till att omfatta patenterade uppfinningar, som det förordas i detta förslag, kunna räcka långt i förbättrandet av säkerheten för immateriella rättigheter. Vidare kommer den föreslagna utvidgningen av systemet till att omfatta varor i frizoner eller varor som redan är underkastade tullövervakning att utöka spännvidden av skyddet som ges till patent, varumärken och liknande.
Irland är ett av de ledande länderna när det gäller utveckling av mjukvara inom EU. Att slå ned på pirat- och förfalskningsförseelser, inklusive förseelser mot immateriella rättigheter, ligger därför inte enbart i EU: s intresse, utan i synnerhet i Irlands intresse, där det kommer att garantera bevarandet av arbetstillfällen inom mjukvaruindustrin.

Kirsten Jensen, Blak och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har valt att rösta för betänkandet. Syftet med EU: s nuvarande system är att det på grundval av en anmodan från rättighetsinnehavaren är möjligt att i tullen blockera varor som misstänks vara varumärkesförfalskade eller piratkopierade utgåvor av varor som är immaterielrättsligt skyddade (varumärke, mönster eller modell, upphovsrätt eller liknande rättigheter).
Vi stöder detta förslag som i praktiken bland annat innebär utestängning och eliminering av varumärkesförfalskade eller piratkopierade varor.
Betänkande: Aelvoet (A4-0194/98)

Deprez
Att upphäva förbindelserna och utbytet med en stat är alltid ett viktigt beslut. Det kan inte på något sätt göras lättvindigt eller utan övertygande och avgörande argument, desto mer när det handlar om hjälp som vi ger ett land och därmed en befolkning.
Den möjlighet som erbjuds med artikel 336b i den fjärde Lomékonventionen att helt eller delvis upphäva samarbetet på grund av allvarligt brott mot de mänskliga rättigheterna undgår inte denna regel.
Varje beslut om upphov eller återupptagande av samarbetet är verkligen en allvarlig åtgärd, som parlamentet bör ansluta sig till fullt ut till. Som jag ser det är det självklart att parlamentet inte kan nöja sig med att bara informeras. I likhet med mina kolleger från utskottet för utveckling och samarbete anser jag att det inte är önskvärt att rådet ensamt kan besluta om att helt eller delvis upphäva eller återuppta samarbetet.
I avsaknad av samtycke anser jag att parlamentet åtminstone bör rådfrågas i varje fall för att göra den allmänna opinionen medveten och att gradvis sätta den berörda staten under tryck.
Jag ställer mig följaktligen helt bakom begäran om att omedelbart inleda förlikningsförfarandet med rådet för att parlamentets samrådsförfarande skall kunna definieras snabbare i samförstånd.
Andrabehandlingsrekommendation: Berger (A4-0215/98)

Donnay
Det förslag som har lagts fram för oss syftar till att ändra direktivet om trätt att yrkesmässigt bedriva person- och godstransporter på väg. Målet är att skärpa de regler som är i kraft för att nå en mer långtgående harmonisering inom transportsektorn.
Detta ändringsförslag, med starkt stöd av endast några få länder, har som mål att reducera vissa skillnader i medlemsstaternas lagstiftningar som riskerar att skapar snedvridningar i konkurrensen och ett ojämlikt tillträde till vägtransportmarknaden.
För min del skulle jag vilja trycka på nödvändigheten av att inte bara harmonisera tillträdesvillkoren utan även villkoren för att yrkesmässigt bedriva person- och godstransporter.
Några länder inom unionen har upplevt allvarliga strejker bland långtradarchaufförerna under den senaste tiden. Var och en minns fortfarande de besvär som dessa aktioner orsakade. De avslöjade även det djupa missnöjet bland långtradarchaufförerna. Dessa strejker uppenbarade de stora skillnader i arbetsvillkoren mellan medlemsstaterna.
Jag tror alltså att det är nödvändigt att ta harmoniseringen av den sociala lagstiftningen inom unionen under fördjupat övervägande. Det skulle skapa likvärdiga förutsättningar för transportföretagen, vars åligganden gentemot de anställda varierar mycket starkt från land till land.
Andrabehandlingsrekommendation: Quisthoudt-Rowohl (A4-0226/98)

Caudron
Förslaget från vår kollega Quisthoudt-Rowohl är allvarligt och välgrundat. Sedan flera månader tillbaka talar faktiskt alla institutioner inom Europeiska unionen om behovet av ett forskningscentrum som är i nivå med våra ambitioner. Det råder inget tvivel om att man är långt från målet med det som man nu föreslår oss.
Om var och en är medveten om den framträdande strategiska roll som forskning och utveckling har för framtiden för vår konkurrenskraft i global skala, verkar många inte vilja ta sitt ansvar för de ekonomiska åtaganden som behövs för förnyelse och anpassning till de globala utmaningarna.
Jag skall bara ta ett exempel för att illustrera mitt påstående, nämligen varvsindustrin. Europeiska rådet beslöt upphöra med stödet till denna bransch efter år 2000 med rekommendationen att göra ansträngningar för att stärka konkurrenskraften genom att använda ny teknik. Samtidigt föreslog kommissionen att man skulle slå samman åtgärden " vägtransporter" och åtgärden " marin teknik" , en sammanslagning som åtföljs av en minskning av krediterna. Vad skall man tro?
Som ledamot av Europaparlamentet kan jag inte längre nöja mig med vackra och långa anföranden av vissa av de styrande som är helt i otakt med beslutens verklighet.
Man kommer inte i all oändlighet kunna söka skydd bakom gemenskapens teknokrati. Man kommer inte att kunna säga en sak en dag i Paris, Berlin och London för att därefter kräva ett annat i Bryssel. Tyvärr inger inte de senaste deklarationerna från vissa håll någon optimism.
Under de närmaste månaderna kommer det att åligga några av oss att försvara den europeiska tanken men även att återupprätta vissa sanningar med risk för att stöta sig med några. De kommande åren är avgörande. De brännande politiska frågorna. Det är Europaparlamentets sak att göra gällande sin politiska och förhoppningsvis beslutande karaktär.

Wibe
Då jag har en viss kännedom om forskarvärlden, kan jag uttala att EU: s forskningsprogram tyvärr bara skapar många onödiga omvägar för forskarvärlden.
Jag anser att forskningen skall grundas på ett frivilligt internationellt samarbete och inte på konstlade samarbetsregler, t.ex. att det skall vara forskare från tre länder inblandade och liknande. Jag anser att forskningsprogram ej hör hemma i EU-samarbetet. Det internationella forskarsamarbetet kan lösas ändå - det har det gjort tidigare.

Wolf
Jag skulle vilja föra mitt beklagande och min kritik till protokollet över att unionens forskningspolitik (och dess medlemsländers samt Eurekas forskningsförbunds) hittills inte har diskuterats som ett nyckelelement för en övergångsstrategi till en ny utvecklingsmodell. Förmodligen är det helt enkelt inte möjligt om vi fortsätter med vårt vanliga förfarande. Jag skulle därför vilja uppmana till att sätta i gång en bred samhällsdialog redan nu inom ramen för det sjätte ramprogrammet för forskning, på såväl Europeisk nivå som i de enskilda medlemsländerna, om vad forskningspolitiken kan bidra till i en övergångsstrategi, om en ekologisk hållbar och socialt sammanhållen utvecklingsmodell i Europa, och därutöver. Då skulle inbegripandet av kritiska grupper och röster vara av en utomordentlig betydelse.
Betänkande: Linkohr (A4-0199/98)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! I början av denna röstförklaring tillåter jag mig att påpeka att omröstningsförloppet i dag har varit minst sagt förvånande, och jag ber er att till presidiet framföra denna iakttagelse: När en president från någon medlemsstat, vilken det än vara månde, kommer på besök till oss, avbryter man inte sammanträdet för att låta ledamöterna gå och låta honom tala inför en kammare som till tre fjärdedelar står tomt jämfört med tidpunkten för omröstningen.
Jag vill göra två påpekanden om förfarandet vad gäller Linkohrs betänkande. Europaparlamentet har faktiskt givit sig hän åt en veritabel omkastning av arbetsordningen genom utskottet för forskning, teknisk utveckling och energi. Vi har faktiskt redan ett direktiv. Man har föreslagit oss ett betänkande som är ett initiativbetänkande i samma ämne och man föreslår oss att i detta betänkande införa en bilaga som vid närmare påseende i verkligheten visar sig vara ett lagförslag från Europaparlamentets sida. Naturligtvis förefaller oss detta tillvägagångssätt stå i motsättning till de texter som styr Europeiska unionens funktion och i motsättning till praxis. Parlamentet skall inte uppträda som lagstiftare.
I mitt andra påpekande skulle jag vilja återkomma till frågan om förfarandet för en stund sedan. Jag beklagar att jag då inte begärde att utskottet för arbetsordningen skulle ingripa, men jag är säker på att jag kan bekräfta att om det skall finnas en bilaga till ett betänkande kan inte slutomröstningen ske före omröstningen om denna bilaga. Det är absolut nonsens att tänka sig att en slutomröstning kan följas av andra omröstningar.
Den första omröstningen, som vi har uttalat oss om, gällde det faktum att kommissionen skulle beakta den text som inlämnats som bilaga. Därefter måste man självklart rösta om bilagan innan man gick till slutomröstning, eftersom denna del utgjorde en integrerad del av resolutionsförslaget. Herr ordförande! Jag tror framför allt att om omröstningen hade förberetts bättre, skulle man ha undvikit dessa incidenter, för man skulle genast ha sett att bilagan inte fick absolut majoritet av parlamentets ledamöter, och därmed att den kvalificerade majoritet som behövdes inte hade uppnåtts. Därefter skulle naturligtvis slutomröstningen om hela betänkandet sannolikt ha blivit negativ.
Genom att låta alla parlamentets ledamöter rösta om en bilaga efter slutomröstningen, genom att genomföra en omröstning om en motion om återförande till utskottet, när slutomröstningen redan hade skett tror jag att ett fel har begåtts vad gäller förfarandet, som det skulle vara lämpligt att utskottet för arbetsordningen uttalar sig om ännu en gång för att undvika det i framtiden. I grund och botten återkommer jag dock till det faktum att det inte är normalt att tillgripa en sådan förfarande som ger parlamentet möjligheten att få ett lagstiftningsinitativ, vilket det inte har.

Lindqvist
Betänkandet innehåller bra förslag om en ökning av den förnybara energins andel genom användning av biomassa, solenergi, vindkraft och jordvärme. Gemenskapsbestämmelserna om inmatningsmodellen kan också bidra till denna utveckling. Energipolitikens genomförande skall i huvudsak vara en nationell fråga och handhas av varje medlemsland med tillämpning av egna nationella regler.

Pinel
Linkohrs betänkande har en väsentlig förtjänst: det ställer den goda frågan om främjandet av förnybara energikällor. Det är uppenbart att det är de folkvaldas och regeringarnas uppgift, framför allt i mitt land, att tänka på våra nationers framtid när det gäller energin. En framtid som samtidigt tar hänsyn till miljöskyddet, en diversifiering av produktionssätten, de industriella eller individuella konsumenternas behov, men även försörjningssäkerheten och ett minskat beroende av omvärlden. De förnybara energikällorna, de som vi känner till och de som återstår att uppfinna, har en viktig roll att spela för att definiera denna politik för framtiden.
Kan man acceptera ett ultradirigistiskt direktiv som är skrivet i en juridisk stil som är mer än ungefärlig (särskilt med flagranta motsägelser av Rothes betänkande), som inte respekterar subsidiaritetsprincipen, som är totalt okunnig om staternas speciella villkor och deras energisituation, och som betraktar vattenkraften som en förnybar energikälla som inte förtjänar uppmärksamhet förrän under en viss produktionsnivå. Svaret är nej, och därför lägger vi ned vår röst.
Det åligger medlemsstaterna att gemensamt men oberoende av gemenskapens strukturer ställa upp mål, att anstränga sig att hålla sig till dem och att på nationell nivå definiera de medel som skall användas för att nå dit. Energin är ett alltför allvarligt och alltför strategiskt område för att lämna det i händerna på kommissionens teknokrater eller de besatta federalisterna i detta parlament.

Seppänen, Sjöstedt och Svensson
I betänkandet föreslås att EU skall utforma ett nytt direktiv om inmatning av el från förnybara energikällor. Vi motsätter oss detta. Vi anser att denna typ av frågor med fördel av görs på nationell nivå. Vi vill inte heller att EU utvecklar en gemensam detaljerad energipolitik. För denna ståndpunkt talar såväl demokratiska skäl som att de nationella förutsättningarna på området varierar starkt.
Vi har därför röstat emot uppmaningen om ett nytt direktiv och avstått i alla delomröstningar om det föreslagna direktivets utformning.

Wibe
I likhet med Helmut Kohl och Jacques Chirac anser jag att alltför många beslut som kunde ha tagits på nationell nivå nu har förts över till EU-nivå. Jag anser, precis som de två ovannämnda, att närhetsprincipen måste få ett verkligt innehåll.
Detta betänkande kräver att en rättsakt utarbetas som skall handla om inmatning i elnätet av el från förnybara energikällor. Målet för detta förslag må vara mycket gott, men om man ser förnuftsmässigt på den diskussion som detta utmynnat i om fond, särfond, investerare, nätoperatör, egenproducent, oberoende engergiproducent etc., så förstår man inte att sådana saker måste beslutas om på EU-nivå.
Jag anser att beslut som rör energipolitiken skall fattas på nationell nivå. Det finns inget att vinna på att energipolitiken görs överstatlig. Jag röstar därför mot detta betänkande.

Ordföranden
Eftersom det har uppstått så mycket diskussion skulle jag vilja säga att även jag ställde mig frågan om vi borde rösta om förslaget och bilagan var för sig. Jag personligen är inte säker på att det var det mest korrekta sättet. Också jag har mina frågetecken. När vi valde denna metod försökte jag åtminstone hålla de båda avsnitten åtskilda, och då blev det inget problem med de två omröstningarna. Det första avsnittet - förslaget - förblev ett separat förslag, åtskilt från bilagan.
Sedan måste jag också påpeka att pressen var stor vid omröstningen. Under den senaste tiden har vi brukat avbryta onsdagens omröstningar när ett anförande av en statschef kommer emellan. Detta har diskuterats både i presidiet och i ordförandekonferensen. Jag är medveten om att det finns reservationer. Jag tycker att det är mycket svårt att inleda en omröstning, att avbryta den, att vänta på att kollegerna skall återsamlas osv., men jag tycker inte att det är en lämplig tidpunkt nu att åter ta upp denna fråga. Jag skall i alla fall vidarebefordra Fabre-Aubrespys påpekande till ordföranden.
Den tredje punkten är att när vi går fort fram, så måste ju också de som deltar i omröstningarna vara lite snabba. Det går inte an att man efter 10 minuter upptäcker att man har röstat fel om en viss punkt. Det är detta som skapar det problem som har uppstått.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.45 och återupptogs kl. 15.00.)

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Kosovo.

Henderson
När jag senast talade inför parlamentet om Kosovofrågan under en av våra tidigare debatter, fick vi reda på nyheten att president Milosevic gått med på att träffa kosovoalbanernas ledare, dr Rugova. Som ledamöterna av detta parlament minns, välkomnade världssamfundet då nyheten som ett första steg på vägen mot en fredlig lösning av krisen. Vi blev alla därför bestörta över att detta, i stället för att resultera i en minskning av striderna i Kosovo, ledde till att vi fick bevittna en avsevärd upptrappning av våldet med odiskutabla bevis på urskillningslösa attacker på hela byar av serbiska säkerhetsstyrkor och den jugoslaviska armen, vilket orsakade omfattande förstörelse med alla typiska kännetecken för en ny etnisk rensningskampanj. Belgrads påstående om att de helt enkelt sysslar med legitim anti-terroristverksamhet är inte trovärdig. Rapporterna om attacker på oskyldiga i civilbefolkningen och den systematiska nedbränningen av hus är fullständigt oacceptabelt.
Som Europeiska rådet klargjorde den 15 juni kan ingen stat som använder brutalt militärt förtryck mot sina egna medborgare förvänta sig att bli en del av det moderna Europa. Den växande strömmen av flyktingar till grannländerna Albanien och Montenegro talar för sig själv, och åskådliggör det allvarliga hot mot den regionala säkerheten som den fortsatta konflikten utgör.
Det är särskilt viktigt att Europeiska unionen fortsätter att stå i nära kontakt med de hjälporgan som är verksamma i norra Albanien. Jag välkomnar kommissionens försäkringar om att dess kontor för humanitära frågor står i regelbunden kontakt med kontoret för FN: s höge komissionär för flyktingfrågor. Den humanitära krisen kommer att sätta en väldig press på Albanien, ett land som fortfarande kämpar för att klara sina egna allvarliga ekonomiska och sociala problem, vilket jag tror vi alla bör vara medvetna om.
Vi måste fortsätta att arbeta med den albanska regeringen; för att uppmuntra den att bibehålla sin konstruktiva hållning i Kosovofrågan. Vi måste också fundera över sätt att trappa upp vår hjälp både för att möjliggöra för dem att klara av den omedelbara flyktingkrisen, och att hjälpa dem att börja ta itu med sina egna större problem.
President Milosevic är personligen ansvarig för säkerhetsstyrkornas aktioner i Kosovo. Han borde få klart för sig att världssamfundet inte kommer att imponeras av prat om fred när verkligheten uppvisar ett förtryck som är värre än någonsin.
Det har funnits förväntningar på dialogen som ägde rum i Moskva tidigare denna vecka mellan president Jeltsin och president Milosevic. Vi välkomnar president Jeltsins ansträngningar att få till stånd en fredlig lösning. En del av åtagandena på den humanitära sidan utgör ett steg framåt, förutsatt att de verkställs. En del av huvudaspekterna i det president Milosevic har erbjudit ligger dock mycket långt från Europeiska unionens krav såsom de utformats i Cardiff-deklarationen.
I synnerhet har han inte visat något tydligt engagemang för tillbakadragandet av de säkerhetsstyrkor som ägnar sig åt förtryck. Europeiska unionen kommer nu att arbeta vidare med ryssarna, amerikanerna och andra för att fortsätta sätta press på Milosevic att göra allt som krävs av honom - och arbetet fortsätter i New York med ett förslag till en resolution från FN: s säkerhetsråd. Vi kan, vilket vi erfor i Bosnien, inte kosta på oss att lita på president Milosevics ord.
Jag hoppas att dialogen som ägde rum i Moskva kommer att leda till en ändring av situationen, en bättre situation, en situation där förtrycket upphör. Jag kan säga till president Milosevic att om så inte är fallet, och om inte dialogen resulterar i några större förändringar av situationen så står Europeiska unionen fast vid sin uppfattning - vi kommer att fortsätta försöka sätta press på president Milosevic, och inte utesluta någon handling i syfte att försöka åstadkomma en fredlig situation och en lösning på problemen i Kosovo.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag tror att Europeiska unionen kan säga att den i alla fall hittills har bedömt läget i Kosovo korrekt och inte som tidigare under dramat i Bosnien avvaktat utvecklingen utan att vidta nödvändiga förberedelser och vara beredd på det värsta. Det bästa sättet att försöka förhindra våld och massakrer i Kosovo är att för president Milosevic göra det otvetydigt klart att den internationella gemenskapen är beredd att ingripa för att förhindra en sådan utveckling och ge nödvändigt skydd åt oskyldiga medborgare, män, kvinnor och barn, som i sina byar beskjuts med artilleri eller andra vapen.
Jag säger inte det här utan känslor, i vetskapen om hur många debatter som har föregått denna och i vetskapen om att Europeiska unionen i det avseendet har valt en rak linje i nära överläggningar med de andra medlemmarna i kontaktgruppen och att även Europeiska rådet i Cardiff egentligen har bekräftat den inslagna vägen de senaste dagarna. Nu har vi de första resultaten av överläggningarna mellan president Jeltsin och president Milosevic. Jag instämmer med minister Doug Henderson och säger: Självklart är dialogen välkommen, men samtidigt upprepar jag också det han sagt om att president Milosevic ord även tidigare visat sig vara otillräckligt. Det är handlingarna som räknas och det är inte tillfredsställande att ett av de viktigaste av de fyra villkor som den internationella gemenskapen ställt till president Milosevic inte infriats, och då menar jag tillbakadragandet av säkerhetsstyrkorna från området. Det betyder att befolkningen där, på samma sätt som vi tidigare sett i Sarajevo, varje dag på nytt måste vara rädda för att bli anfallna igen. Det betyder samtidigt också att den internationella gemenskapen på nytt utmanas att tydligt klargöra att det allvarliga kravet ändå måste uppfyllas, och att man måste vara beredd att visa att man kommer att ingripa om det överdrivna våldet bryter ut igen.
I det avseendet håller vi i dag inte den sista debatten om Kosovo tillsammans. Det kommer att bli en av många och det kommer att ta sin tid innan man kan säga att stabiliteten och lugnet har återvänt till området.
Jag håller också med det brittiska ordförandeskapet om att vi naturligtvis måste använda vårt inflytande för att stödja dr Rugova, men även de i kretsen runt honom, så att de kan fortsätta sin återhållsamma hållning. Även hos albanerna har det naturligtvis skett en kraftig radikalisering som inte gör det lätt att föra en dialog utan extrema krav. Det måste stå klart att även den internationella gemenskapen dragit tydliga gränser och av goda och välmotiverade skäl tagit ställning för en lösning innanför Förbundsrepubliken Jugoslaviens gränser. Även på den punkten måste den internationella gemenskapen fortsätta vara konsekvent.
Europeiska kommissionen har via sin organisation för humanitär hjälp, ECHO inrättat de nödvändiga hjälpvägarna och nyligen avsatt 1, 5 miljoner ecu och är naturligtvis beredd att avsätta mer där det behövs. I det avseendet är det utomordentligt viktigt att president Milosevic löften verifieras och att internationella biståndsorganisationer får fritt tillträde till området, vilket för övrigt enligt hans löften till president Jeltsin även skulle gälla för ackrediterade diplomater från regeringar och andra internationella organisationer som till exempel OSSE.
Det är av allra största vikt, och det har egentligen Europeiska rådet i Cardiff redan beslutat om, att antalet observatörer på plats ökas avsevärt så att vi hela tiden även kan bilda oss en god uppfattning om utvecklingen ute på fältet. Hittills har det ofta varit brist på noggrann information på grund av de dåliga möjligheterna till tillträde till området. Ni vet att det talas om tiotusentals flyktingar och hemlösa och att även president Milosevic löfte om att dessa obehindrat skall kunna återvända hem måste verifieras.
Jag avslutar med att säga att det finns en liten gnutta hopp om att dialogen kan fortsätta, att allvarliga förhandlingar kan föras, men jag vill direkt tillägga att vi alla i alla fall skall vara säkra på att allra största försiktighet är påbjuden för att inte låta processen falla tillbaka i det blodiga våld som tidigare drabbat området.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja förse mitt huvudsakliga stöd och min grupps stöd till den aktuella politiken med några kritiska kommentarer.
För det första: Jag tycker att det är helt riktigt att ni inte låter det råda något tvivel om att kosovoalbanerna inte skall lämnas åt sitt öde, att vi stöder dem, och inte tillåter ett andra eller nytt Bosnien.
För det andra: Jag tycker också att det är rätt att vi skall fortsätta vara kritiska och pessimistiska gentemot Milosevic, och vi måste därför stödja alla alternativ som finns, i det egna landet och i grannskapet. Det är visserligen inte fallet i Serbien, men åtminstone i Montenegro och Republika Srpska - även om det inte bara är änglar som flyger omkring där - men vi måste stödja alternativ till Milosevic.
För det tredje: Vi måste stödja grannländerna så att de håller stånd i krissituationer, och inte faller offer för extremism; det gäller Albanien och Makedonien. Vi måste tala om för makedonierna att de trots eller kanske på grund av krisen måste beakta det albanska folkets minoritetsrättigheter i högre grad, och även göra framsteg på detta område. Vad de har gjort räcker inte!
För det fjärde: Jag tycker att det är rätt att undvika Nato-manövrar. Tyvärr, och det måste även jag som anti-militarist säga - är det i vissa fall nödvändigt att skramla med vapen.
För det femte: Jag tycker även att det är rätt att man förbereder sig på ett militärt ingripande om Milosevic inte ger efter, och jag anser att man måste göra allt för förbereda ett sådant ingripande inom FN.
För det sjätte: Jag vill även här uppmana Ryssland att ta sitt ansvar, och jag antar att rådet och kommissionen gör detta klart och tydligt. Om Ryssland vill spela en stor och större roll i den europeiska säkerhetspolitiken - och jag skulle tycka att det var bra om Ryssland gjorde det - då har de ett tillfälle, att visa det nu. För just om man är vänskapligt inställd till Serbien eller med Milosevic som president i Jugoslavien, så måste man bevisa denna vänskap genom att kämpa för freden.
Min sjunde och sista punkt: Herr kommissionär, ni menade att EU gör allt. Det kan vara, att unionen gör allt nu, men - vi har redan nämnt det ett par gånger - det är en kris som man visste skulle komma, eftersom Milosevic behöver en sådan kris.
När jag nu, herr rådsordförande, betraktar resultaten från toppmötet i Cardiff och läser punkt 47, där det står att framsteg har gjorts och man skall fatta ytterligare beslut vid toppmötet i Wien, då tycker jag ärligt talat att det låter för svagt. Just vad gäller planeringsenheten är det absolut nödvändigt att göra snabba framsteg i förberedelserna för en aktiv utrikespolitik.
Vi kan endast förhindra ett andra eller tredje Bosnien, eller ett andra Kosovo, om det finns en stark utrikes- och säkerhetspolitik. Och, det är min sista mening, herr ordförande, jag är helt och hållet för subsidiaritetsprincipen. Det vore dock bra om vi tänkte över var vi behöver ett starkare EU. I utrikes- och säkerhetspolitiken behöver vi en starkare Europeisk union.

Pack
Herr ordförande, kära kolleger! Det är en fatal déjà-vu som vi upplever nu, för resultatet av det som avlöpte under stort medialarm i Moskva är verkligen minimalt, för att inte säga lika med noll. Det som Jeltsin lovade har han redan lovat amerikanerna, för detta berömdes han rentav, därför upphävde man till och med sanktionerna, och jag är inte förvånad över att det avlöpte som det gjorde. Jag jublade inte då, för jag visste mycket väl att Milosevic inte har förändrats. Kanske ändrar man sig inte i hans ålder. Då måste vi emellertid ta med det i beräkningen, för han betedde sig så i Bosnien, och han beter sig så nu. Han säger ja till att förhandla, men utan någon internationell medlare, och samtidigt - så var det redan i Bosnien - låter han mörda och brandskatta. Faktum är ju att det redan nu i Kosovo ännu en gång finns koncentrationsläger och massgravar.
Vi visste det alla, vi såg det komma, och ändå gjorde vi ingenting. Vi, det vill säga Europeiska unionen. Tyvärr kan parlamentet inte handla, vi kan bara uppmana till handling. När Milosevic nu inte drar tillbaka den jugoslaviska armén och sina polistrupper, eftersom han säger att albanerna först måste ställa in sina terroristangrepp, då blandar han egentligen ihop hönan med ägget. Skulden till hela denna historia bär när allt kommer omkring han själv. I åtta år har albanerna uthärdat en apartheidregim. Vem kan bli förvånad när unga män säger, efter åtta års apartheidregim, att detta finner vi oss inte längre i. Vi finner oss inte i att våra kvinnor och barn mördas. Vi låter oss inte drivas bort. Därför behöver vi ett mycket starkare politiskt och militärt tryck på Belgrad. Vi måste ha FN-trupper mellan Serbien och Kosovo, för därifrån kommer det onda.
Milosevic leker med väst. Han drar oss vid näsan. Det vet vi, och det märker vi. Han vet precis att väst lägger mycket större värde vid den folkrättsliga aspekten av ett möjligt Nato-ingripande, än vid att verkligen få ett slut på aggressiviteten. FN-stadgan kom till 1945, vid en helt annorlunda tid, och den är i dag inte längre tidsenlig på denna punkt. Vi måste verkligen se till att den etniska konflikten inte får försiggå framför världens ögon. Om vi redan hade agerat i Sarajevo, som Nato-folket ville då, då skulle Sarajevo inte ha omringats, då skulle inte så många hundra tusentals ha fördrivits, så många skulle inte ha dött, och vi skulle inte ha haft de oändliga kostnader, som vi alla måste bära i dag.
Problemet är just att Milosevic vet vad han vill, och han gör precis vad han vill. Vi låter honom göra det med oss. Det är vårt problem. Nu har han också ett nytt Dayton för ögonen, och eftersom han har detta nya Dayton för ögonen, äger nu den etniska utrensningen rum i nordvästra Kosovo. Han driver bort de albaner som lever där, eftersom det tydligen är serbernas vagga och det finns flera naturrikedomar. När han har drivit bort alla, då blir han av nöden tvungen att till sist slå in på en lösning, som vi då kommer att föreslå för honom. Av denna anledning bör vi handla nu, och inte lämna människorna i Kosovo i sticket.

Frischenschlager
Herr ordförande! Herr kommissionär, inte heller jag kan ansluta mig till självberömmandet att Europa skulle ha handlat i rätt tid denna gång. Denna gång kan ingen verkligen prata sig ur det genom att säga att man aldrig kunde ana att något sådant skulle hända. Och etnisk rensning med militär terror händer verkligen. Det är ett faktum! Man handlade för sent, för i flera år har det albanska motståndet i Kosovo skett genom icke-våld. Denna tid utnyttjades inte för att pressa Milosevic med sanktioner, för att komma fram till en lösning vid den tiden. Denna tid slösades tyvärr bort.
En punkt som jag tycker är viktig är att nu måste pressen inte bara utföras, utan den måste dessutom hålla i sig tills en grundläggande rättighet erkänns, även från den serbiska ledningen, nämligen att det finns en rättighet att återvända. Han kan inte fördriva så många albaner, som han sedan åter igen måste ta tillbaka. Detta måste vi genomföra, det är en helt avgörande punkt!
Varför kan Milosevic över huvud taget handla på detta sätt? För att han som diktator förfogar över massmedia. Jag är av den uppfattningen att Europeiska unionen borde tänka över vad vi kan göra för serberna, för den serbiska befolkningen, som också bör omfattas av vårt medlidande och vår beklagan. Vår politik bör riktas mot ledningen, naturligtvis inte mot den serbiska befolkningen. De har emellertid blivit till gisslan, för att de inte vet något annat. Jag frågar mig om det inte finns ett instrument för att motverka det, till exempel genom att vi skapar en alternativ offentlighet i Serbien. Jag tänker då på modeller som radio Free Europe tidigare, som gav Serbiens befolkning möjlighet att faktiskt få information. Då, tror jag, kan ledningen i Belgrad inte handla som den gör, och vi kommer närmare vårt mål att skapa fred, demokrati och mänskliga rättigheter för alla i detta område, både albaner och serber.

Caccavale
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär Van den Brok, ärade kolleger! Kommissionären sade att Milosevic ord inte har varit tillräckligt. En mycket vacker eufemism för det vi Italien kallar en saga. Milosevic skulle kunna liknas vid den sagofigur som i Italien kallas Pinocchio, dvs. en lögnare, en patologisk lögnare, vilket har skett tidigare. Herr kommissionär, låt oss tala klarspråk!
I morse hörde jag från Milosevic själv, på engelska, att civilbefolkningen har lämnats i fred, att specialstyrkorna bara ingripit för att agera mot terrorister. Ytterligare ett bevis på att Milosevic är en Pinocchio, dvs. en lögnare, herr kommissionär! Det är inte bara sant som ni tidigare sade, att Milosevic ord inte är tillräckliga. Milosevic ord är inte värda ett ruttet lingon! Ni sade också att det fanns ett villkor som inte respekterats. Vilket villkor har inte respekterats? Det viktigaste, dvs. det omedelbara tillbakadragandet av specialstyrkorna. Den sköra kompromiss som uppnåddes mellan Milosevic och Jeltsin omfattar inte det viktigaste av allt, tillbakadragandet av specialstyrkorna. Sanningen är att Milosevic vill vinna tid, med det internationella samfundets tysta samtycke - om inte till och med dess applåder, vilket har skett tidigare. Vi har behandlat honom som den bästa förhandlaren i Bosnien, torteraren och diktatorn Milosevic. Nu säger vi till honom att det går bra att han också behåller sina specialstyrkor för att fortsätta med deportationer och etnisk resning mot albanerna, vilket får de stackars albanerna att med saknad tänka på den gamle, aldrig bortglömde marskalk Tito. Och det vill inte säga lite!

Alavanos
Herr ordförande! Jag vill säga att det fanns intressanta punkter i rådsordförandens och kommissionärens uttalanden. Jag anser att vi måste hålla fast vid två principer: gentemot den serbiska sidan är det frågan om självstyrelse för Kosovo och frågan om de demokratiska rättigheterna, vilket är mera än en nationell fråga och inte bara en fråga om Jugoslaviens gränser. Gentemot den albanska sidan: att gränserna skall respekteras av Europeiska unionen, Ryssland, USA och av de båda befolkningsgrupperna.
Utifrån dessa två principer kan gränserna tydligt markeras av världssamfundet och de båda sidorna får anpassa sig. Jag tror att överläggningarna i Ryssland ger ett positivt budskap, som skulle kunna anammas.
Jag vill emellertid göra tre påpekanden.
Det första påpekandet är att vi måste ägna uppmärksamhet åt Balkan. Vi kan inte dra upp gränser på Balkan efter varje befolkningsgrupps nationalitet, för det första eftersom själva nationaliteten kan ifrågasättas och, för det andra, eftersom gränserna är så små och situationen är så splittrad att vi i så fall riskerar att förvandla Balkan till något som liknar en mjölsikt. Skall vi dra upp gränser i Kosovo och sedan för den serbiska minoriteten som lever i Kosovo? Det är den första frågan. Vi måste förstå Balkan och dess särställning i Europa.
Den andra frågan är att man ju har hört så mycket om Milosevic. Jag håller med om att både Milosevic och Tudjman och Izetbegovic borde ställas inför internationell domstol. Men säg mig en politisk kraft i Serbien som intar en annan ståndpunkt. Inte heller Tsuganovic från Montenegro föreslår någon alternativ lösning av Kosovofrågan. Vi måste alltså uppfatta hela denna fråga som ett problem för det serbiska folket självt och ta ställning till farhågor och problem.
Den tredje punkten, herr ordförande, är att åtgärderna mot Jugoslavien innebär en risk, och det säger jag till Van den Broek: Det finns en risk för att de flyktingar från Krajina och andra platser som befinner sig i Jugoslavien kommer att fly till den bosnienserbiska republiken, och då kommer vi att få nya stora problem.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Om det finns en sak som praktiskt taget var och en här i parlamentet är överens om så är det väl att regimen i Belgrad uppträder så brutalt och repressivt att det måste till ett effektivt internationellt agerande. Därför stöder vi helt den internationella press som utövas mot regimen, både med avseende på diplomatiska, politiska och ekonomiska initiativ, och till och med om den internationella gemenskapen anser att det finns situationer, och här är verkligen fallet så, då ett militärt ingripande måste övervägas, så måste det ske med nödvändig noggrannhet och försiktighet.
Kolleger! I det sammanhanget har jag två allvarliga invändningar mot vår gemensamma resolution. Den första invändningen är att det inte alls hänvisas till den institutionella ram inom vilken man måste hitta en lösning, en politisk lösning, för Kosovo. Det sägs nämligen inte att en lösning måste hittas inom den befintliga Förbundsrepubliken Jugoslavien. De argument som har lagts fram om folks självbestämmanderätt eller i stil med " vi måste överlåta allt till förhandlingarna" är farliga och absolut inte övertygande eftersom det ger båda sidor intrycket av att ungefär allt är möjligt och att man vad som än händer och vilken typ av lösning som än kommer alltid står bakom albanerna. Att albanerna har rätt till internationellt stöd är för mig utom allt tvivel, men inte under alla omständigheter.
Den andra stora invändningen är att ett möjligt militärt ingripande inte görs beroende av ett beslut från säkerhetsrådet. Det, kolleger, blir ett farligt prejudikat. Om FN: s säkerhetsråd inte instämmer och länder uppträder på eget bevåg mot andra, så är det för det första ett tydligt brott mot FN: s stadga, för där går det inte, då har man egentligen en sorts krigsförklaring. För det andra måste man också tänka på vad man uppnår. För vår del är det absolut inte så att varje form av militärt ingripande utesluts, men att ett ingripande endast är acceptabelt som en conditio sine qua non inom ramen för FN.
Vi välkomnar slutligen det ryska initiativet. Vi är visserligen medvetna om att om inte pressen upprätthålls kan det lätt leda till ingenting och i det avseendet är vi verkligen inte naiva.

Pradier
Herr ordförande! Det är nu flera år sedan teckentydarna förutsade eländet, men ingen lyssnade på dem. Kosovo kommer att resa sig, sade man, men omvälvningen lät vänta på sig, och alla väntade. Slovenerna, kroaterna, bosnierna skakade i tur och ordning av sig det ok som hade lagts på dem. Den federala republiken Jugoslavien exploderade i en liten grupp av ministater vars livsduglighet är problematisk. Var det då mot serbernas diktatur? Inte alls, utan mot en mans diktatur, en ren produkt av totalitarismen som påtvingade först sina landsmän därefter de anslutna republikerna ett styrelseskick som var inspirerat av de sämsta styrelseskicken, som är bland de skamligaste som har funnits.
Doktrinen om etnisk överlägsenhet, den ideologiska tyngden hos en religion som avlöste det enda partiet - som formade denne despots ungdom - intolerans och förakt för grannarna, massakern av opponenter, i bästa fall avväpnade, som man transporterar i lastbilar till ett dike för att avrättas där, det är vad uppdelningen av en republik medförde, en republik som trots allt var en av de första att underteckna Förenta nationernas stadga.
Skall man då bara finna sig i att skriva på dess dödsattest? På kort sikt i varje fall är det orealistiskt att föreställa sig hoppas på en återupplivning. Inför den situation som tränger sig på oss i dag, måste vi åter vänta på att nya lager av lik skall täcka dem i Srebrenica. Visst, var och en av oss vet att Kosovos oberoende inte är en långsiktig lösning, att mångfaldigandet av stater som hatar sina grannar är en katastrof och även att rubba internationellt erkända gränser är likvärdigt med att ge en liten knuff åt en dominobricka som drar med sig många andra.
Man vad återstår? Maktmedel? För att göra vad? Endast för att hejda en diktators mördande arm? Operationer av typen " beslutsamma falken" som gör överflygningar över grannländerna med buller och bång? Till och med det. Hur som helst måste man reservera sig mot att skicka observatörer från Förenta nationerna som dagligen skriver massor av rapporter vars effektivitet alla känner. Att i dag nöja sig med att skicka observatörer skulle vara just den typen av halvhjärtad gest, vek attityd och en oförlåtlig feghet.
Om det som många här tror finns ett ursprung för alla dessa olyckor och om vi vill bespara det serbiska folket ytterligare ett nederlag efter de katastrofer som det har drabbats av i Kroatien och Bosnien, måste vi försöka vara tydliga i våra avsikter. Målet som vi bör eftersträva i dag är att störta en diktator som drar ned sitt folk och hela Balkan i en spiral av våld, att återge alla medborgare i dessa länder en värdighet och en politisk roll och att återföra Serbien till en verkligt demokratisk väg. Måste man för detta utfärda en internationell hämtningsorder, arrestera Milosevic och föra honom inför domstolen i Haag? Troligen.

Wiersma
Herr ordförande! Läget i Kosovo är ohållbart och oacceptabelt. Den så kallade beredvilligheten hos regimen i Belgrad att samtala med Kosovoalbanerna kanske låter vackert i Moskva, den hårda verkligheten är rent förtryck och ethnic cleansing . Milosevic vägrar fortfarande att dra tillbaka sina styrkor från Kosovo och under förevändning att bekämpa våldsamma terrorister attackeras hela befolkningen med en flyktingström som medveten följd av detta. Därigenom förstärks separatismen snarare än att den försvagas. De styrande i Belgrad verkar vara okänsliga för de internationella påtryckningarna. Sanktioner hindrar dem inte från att fortsätta våldet trots verbal retorik om politiska lösningar. Det behövs mer påtryckningar och ett militärt ingripande får för vår del inte uteslutas i det sammanhanget. Nato har i veckan redan givit en första militär varning. Vi stöder förberedelserna för ett eventuellt ingripande. Resultaten från förhandlingarna i Moskva är för ögonblicket inget skäl att låta bli. Målet med ingripandet borde vara att inte bara göra slut på våldet utan även åstadkomma verkliga förhandlingar varvid som förhandsvillkor, som sagt, specialenheterna skall dras tillbaka från Kosovo.
Jag tycker också att internationella observatörer måste få tillträde till området för att se efter vad som egentligen utspelat sig där, men också för att skapa kontakter med människorna där. Europeiska rådet - och det tror jag är en viktig punkt i vår Kosovopolitik - har gjort vad målet med sådana förhandlingar och samtal borde vara. Återupprättande av Kosovos självstyre eller mer exakt formulerat: en särskild status med hög grad av självstyre. Ett tydligt budskap, även för separatisterna. Det är för vår del inte aktuellt med självständighet för Kosovo. Det kommer att ge upphov till en hel diskussion i Kosovo självt för jag har nämligen fått intrycket att många människor, albaner som bor i Kosovo, på grund av våldsamheterna kommit att stå mycket närmare självständighetstanken än de var för några månader sedan.
Den sista punkt jag skulle vilja ta upp, en viktig punkt, är diskussionen om ett mandat för ett eventuellt militärt ingripande inom en ramen för Nato. Vissa anser att FN inte behövs för detta, andra tycker att det är ett absolut villkor. Min grupp vill i alla fall att FN skall vara med. Vi föredrar att ett eventuellt militärt ingripande legitimeras av FN och därför borde en sådan procedur påskyndas.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag tycker att det har fattats något i diskussionen fram tills nu, nämligen att man klart och tydligt nämner vilket beundransvärt folk albanerna från Kosovo var och fortfarande är. De har år efter år - och det går tillbaka till en tid som ligger mycket längre tillbaks än den som vi ägnar oss åt nu - med ett otroligt tålamod uthärdat - jag skulle vilja säga ett Gandhi-liknande tålamod - vad förtryckaren har gjort. Så har det varit i flera år. När man nu på vissa håll kritiserar de unga albanerna för att helt enkelt tappa huvudet och agera militärt, så får vi egentligen inte kritisera det, om man betänker, vad albanerna har presterat hittills. Detta är en mycket viktig punkt.
En andra punkt är det faktum att det talas alldeles för lite om något annat som också är i allra högsta grad väsentligt. De verkliga brotten har ju begåtts av Arkans så kallade frivilliga enheter och andra, som tidigare har mördat i Kroatien och sedan i Bosnien och som nu befinner sig i Kosovo. Det är en andra faktor där vi måste insistera. Det räcker inte om man nu har sagt i Moskva att man eventuellt skickar tillbaka några. Dessutom har Jeltsin inta alls tillåtit det. Men man måste säga, att vi måste också komma bort från de så kallade frikåristerna. För det är det riktigt onda i denna historia.
Vi diskuterar här Kosovos framtid. Jag skulle här vilja understryka: Vi är demokrater, och vi bör ge Kosovos invånare möjlighet att bestämma över sin egen framtid. Det har de inte kunnat göra på flera hundra år, och de har precis som andra folk rätt att säga hur de vill leva. Därför måste vi också våga att öppet säga, och kräva, att man äntligen griper in med kraft, för jag anser att det handlar om något som kan vara precis lika illa som det var i Bosnien.

Caccavale
Herr ordförande! Jag vill protestera ännu en gång. Kommissionen, och framför allt kommissionär Van den Brok, bestämmer sig alltså för att gå sin väg mitt under en debatt som är så viktig som den om Kosovo och därmed lämna frågan oavgjord. Detta är ett ovärdigt uppträdande som visar på ett djupt förakt för parlamentet.

Bangemann
Herr ordförande! Jag kan naturligtvis förstå att ledamöterna måste ogilla att den ansvarige kommissionären inte kan vara närvarande ända till slutet av debatten. Det är begripligt. Å andra sidan ber vi om förståelse för att resorna för ledamöterna i kommissionen måste bestämmas vid en tidpunkt, då man inte kan veta till hundra procent hur parlamentet lägger upp sin föredragningslista. Kollega Van den Broek tackade ja till en resa till Slovakien. Av denna anledning har han nu gått. Han talade dessförinnan och lade fram kommissionens åsikt.
Jag är här, vilket jag medger, enbart som representant för kommissionen, utan att jag har för avsikt att delta i diskussionen. Jag ber även om förståelse för att även kommissionen måste arbeta under försvårade omständigheter.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja tala om för min kollega att Van den Broek i dag direkt efter omröstningen beklagade att debatten skjutits upp, eftersom han hade det där mötet i Bratislava. Jag förstår Caccavales synpunkt, men vi måste väl ändå ha förståelse för de uppdrag som kommissionären måste utföra. Inte för att jag absolut vill försvara honom, men det är helt enkelt ett mycket verkligt uppdrag som kommissionären inte kan ställa in.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Varken presidiet eller parlamentet är ansvariga för hur kommissionen organiseras. Det är kommissionens egen behörighet. Vi begränsar oss till att notera detta och fortsätter debatten.

Cars
Herr ordförande! Det pågår ett krig i Kosovo. Det beror bland annat på den serbiska nationalromantiska föreställningen om Kosovo som ett slags serbiskt urhem. Trots att Kosovo till över 90 % bebos av kosovoalbaner, hävdar Serbien på denna grund sin absoluta överhöghet över området. Därför kan det inte uteslutas att ett mål för Milosevic är att få kosovoanerna på flykt. Det får han bara inte lyckas med!
För att förhindra detta måste EU och Nato få Milosevic att inse att fortsatta serbiska maktövergrepp inte kommer att tolereras; i detta sammanhang uppskattar jag Hendersons beslutsamhet. Det blir emellertid inte lätt. Milosevic har flera gånger tidigare visat att han synar sina medspelares kort, och att han förhandlar först när han har förlorat militärt.
Efter mötet med Jeltsin har Milosevic förklarat sig villig att förhandla. Men förhandlingar har inte tidigare hindrat Milosevic från att trappa upp sina militära insatser.
Även om ett ryskt veto blockerar säkerhetsrådet, kan EU och Nato stationera trupp vid gränserna till Kosovo. Men vad vinner man med det? Genom bra flyktingläger motverkar man en destabilisering, men riskerar samtidigt att människor uppmuntras att ge sig av från Kosovo. De som flyr vet ju att de får skydd, mat och husrum i de läger, dit de kommer.
En annan uppgift kunde vara att försöka förhindra smuggling av vapen till den kosovanska befrielsearmén. Det skulle snarare spela Milosevic i händerna och bli en parallell till den vapenblockad som länge försatte de bosniska muslimerna i militärt underläge. Min slutsats är således, att med enbart gränsövervakning tillförs inte mycket av värde.
Kanske är Moskvas hållning i säkerhetsrådet främst avsedd att uppnå fördelar för Ryssland i utbyte mot ett ryskt medgivande. Men under inga omständigheter kan EU och Nato acceptera att stå med händerna bakbundna. Övergreppen mot Kosovo måste stoppas! Skulle Milosevic lyckas krossa allt motstånd och all opposition där, blir alla förhandlingar om Kosovos framtida status meningslösa.
Europas medborgare förväntar sig, av EU och av Nato, att inget land i Europa kan ta sig rätten att kränka friheten i någon del av vår del av världen.

Andrews
Herr ordförande! Eftersom detta kommer att bli min sista möjlighet skulle jag först vilja gratulera det brittiska ordförandeskapet. Ert ordförandeskap har varit storartat. Bra gjort!
Det faktum att det inte har varit möjligt att ge humanitär hjälp på ett strukturerar sätt till människorna i Kosovoregionen ser inte bra ut för oss här i parlamentet. Jag är ledamot av utskottet för utveckling och samarbete, kommissionen garanterade utskottet att förvarningssystem hade ställts i ordning av Europeiska unionen för att hantera humanitära hjälpinsatser av detta slag. Uppenbarligen har detta inte varit fallet och måste ses som ett eländigt misslyckande för de så kallade humanitära hjälpprogram som EU antas att driva vid tillfällen som dessa.
Från ett irländskt perspektiv bör vi bidra med humanitära insatser i området. Vi borde inte behöva vänta på att FN i New York ger oss klarsignal i denna fråga. Detta är ett europeiskt problem som äger rum på gränsen till Europeiska unionens område och, om Europeiska unionens integritet skall förbli intakt, måste det lösas av unionens medlemsstater.
Neutralitet är inte möjligt när vi konfronteras med en brutal folkmördare och diktator som Slobodan Milosevic. Han måste tvingas att följa fredsavtalet i Dayton och internationell rätt, i praktiken likväl som i teorin. Vi får inte stå overksamma och obeslutsamma och se på när Slobodan Milosevic vilseleder de femton medlemsländerna som han tidigare har gjort.
Irland måste vara berett att spela en konstruktiv och positiv roll inom ramen för Europeiska unionen för att hjälpa till att lösa krisen i Kosovo, och att garantera att Slobodan Milosevic inte lyckas i sina föresatser att genomföra ett folkmord på de albanerna i Kosovo. Vi i detta parlament tittade på när mord och våldtäkt begicks i Bosnien. Vi tycks göra detsamma i Kosovo. Det är en skam för detta parlament.

Sjöstedt
Herr ordförande! Ansvariga för konflikten i Kosovo är självklart den jugoslaviska regimen och Milosevic. Det är inte speciellt underligt att människor efter åratal av djupt förtryck till slut tar till vapen för sina kulturella och demokratiska rättigheter.
Vad vi nu ser är ju ett scenario som är oroande likt det som var i Bosnien: civilbefolkningen fördrivs, människor föses samman i fångläger på vissa ställen och kriminella gangstergäng som terroriserar civilbefolkningen släpps lösa. Därför måste självklart all press sättas på den jugoslaviska regimen.
Det går inte i slutändan att utesluta att man också måste använda militära medel, även om det naturligtvis alltid är den sista utvägen. Det som jag tycker är viktigt då är att det finns ett klart och tydligt FN-mandat. Att gå till militär aktion utan ett mandat från FN tror jag kan vara en mycket farlig utveckling av två skäl: Det första är naturligtvis det rent principiella, dvs. att det är tveksamt om man också kan legitimera andra att agera militärt på egen hand i andra konflikter. Det andra är att den riktigt stora risken med denna konflikt är att den sprider sig till andra områden på Balkan, till angränsande länder. Risken för att den sprider sig är sannolikt betydligt större om någon part agerar utan stöd av FN. Därför måste man, trots alla svårigheter, nu söka ett klart och tydligt FN-mandat. Det är det som är huvuduppgiften.
Jag tycker vidare att huvudalternativet måste vara att de demokratiska rättigheterna och det albanska folkets rättigheter återupprättas inom ramen för Förbundsrepubliken Jugoslavien med ett återupprättat självstyre för Kosovo.

Cohn-Bendit
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att mycket har sagts, men en sak är en utmaning. Om det stämmer att självbestämmanderätten för folket i Kosovo inte är så lätt att realisera på grund av hela situationen i regionen, då har det en andra följd. Så länge Milosevic regerar är det naturligtvis otroligt svårt att säga till albanerna: Ni måste stanna kvar under Milosevic ok. Det är det som är problemet! Det vill säga, om vi menar allvar måste vi göra allt för att bli av med problemet Milosevic. Så länge Milosevic regerar kommer albanerna att vilja bort därifrån. Det är också normalt. Problemet är att det vi vill bara kan bli verklighet när Milosevic och Milosevic terror inte längre finns där. Det är punkt ett.
Punkt 2: Alltså, Doris, med all respekt, folkrätten är bindande för oss, utan den kan vi inte göra någonting! Det betyder att vi måste göra allt för att visa Ryssland och Kina att det inte går an, att de säger: Jaja, det som händer i Kosovo är väl inte så farligt, det har vi också gjort i Tjetjenien! Kineserna säger också, det där är inte så farligt, det gör vi i Tibet! Vi måste tala om för dem klart och tydligt: inget ekonomiskt samarbete, inget stöd i Ryssland, om de stöder Milosevic. Det betyder, vi måste se till att det finns en FN-resolution som möjliggör ett militärt ingripande, och vi får inte låta något tvivel råda på den punkten. Vi skall göra det genom FN, eftersom vi inte tillåter, att det händer samma sak i Kosovo som har hänt i Tjetjenien, i Tibet eller i Bosnien. Men det går bara genom FN. Vi måste emellertid ge oss själva medlen, så att vi kan tala om för ryssarna och kineserna att så här kan det inte fortsätta!

Titley
Herr ordförande! Vi får inte glömma bort det faktum att vi inte bara debatterar Kosovo här, beroende på, naturligtvis, att Milosevic har använt dessa konflikter som en möjlighet att stärka sitt grepp på hemmaplan och att dra in fri- och rättigheter för det serbiska folket. Uppenbarligen måste vår hållning i Kosovo utgöra en del av en konsekvent långsiktig strategi för hantering av f.d. Jugoslavien, för om vi tillåter Milosevic att slippa undan med det han gör i Kosovo, kommer han även att försöka att göra samma sak närmare Belgrad. Likaså kommer Tudjman att göra samma sak i Kroatien. Det måste således utgöra en del av en mer långsiktig strategi.
Efter att ha sagt det, måste vi vara medvetna om att om en militär intervention äger rum i Kosovo, betyder det att Nato kommer att förklara krig mot ett europeiskt land. Vi måste undvika det till varje pris, om det alls är möjligt. Konsekvenserna av det är alltför fasansfulla för att tas under övervägande.
Först av allt måste således vår strategi gå ut på att hålla samman världssamfundet för att försäkra att vi talar med en röst. Erfarenheterna från 1914-1918 har visat dårskapen i att försöka dela den internationella opinionen och, i synnerhet, vill vi inte ha ett ställföreträdande krig mellan Nato och Ryssland. Likaså måste vi försäkra att alla stater är ärliga i sin inställning till Kosovo. Det räcker inte att kräva militära aktioner om man inte är beredd att bistå med de nödvändiga styrkorna, eftersom vi måste dela bördorna fullt ut i händelse av en militär aktion. En del länder som talar vitt och brett är inte beredda att följa upp sina ord med handling.
För det andra får vi inte underminera budskapet: " Självstyre, men inte självständighet." Allt annat prat är oansvarigt dårskap: det kommer bara att förvärra situationen och orsaka blodsutgjutelse, inte stoppa det. Likaså, som en del av detta, måste vi erkänna att vi i Kosovo måste garantera serbernas likväl som albanernas rättigheter, beroende på att så länge skräcken dominerar Kosovo, kommer det att vara omöjligt att finna en lösning.
Förutom att kräva att UCK drar sig tillbaka, måste vi även kräva att säkerhetsstyrkorna drar sig tillbaka, men det måste gälla båda. Vi måste vara lika tuffa i både tal och handling med UCK som med säkerhetsstyrkorna.
Vi måste även ge större stöd till Albanien och Montenegro. Eftersom deras regeringar har stött detta måste vi säkra deras gränser.
Vårt första mål - och jag stöder slutsatserna från toppmötet i Cardiff - måste vara att få slut på fientligheterna så att internationella observatörer släpps in i Kosovo för att själva granska situationen. Vi får dock inte frångå en opartisk inställning, eftersom inget kommer att uppnås om vi får serberna i Kosovo att frukta lika mycket för sin framtid som albanerna.

Graziani
Herr ordförande! Det skulle vara ganska enkelt om parlamentet kunde räkna med de olika parternas goda vilja när det gäller att hitta en lösning på problemet. Tyvärr kan vi dock inte räkna med parternas vilja och vi har heller inga möjligheter att påtvinga dem vår egen vilja. Detta är det faktum som vi realistiskt måste utgå ifrån. Och därmed måste vi också lita till förhandlingar. Det är sant att Milosevic inte är pålitlig, det är sant att han inte har accepterat att dra tillbaka specialstyrkorna, men om det skulle vara möjligt att omsätta i praktisk handling det som har accepterats, dvs. närvaron av internationella observatörer och Röda korset och de resurser som finns på plats, så skulle det förmodligen räcka för att kyla ned situationen och göra det möjligt att komma fram till en lösning.
Detta är, enligt mitt sätt att se det, den enda möjliga hållningen, den enda förnuftiga lösning vi kan komma fram till: spes contra spem som någon sade. Vi har alltså åtminstone skyldigheten att sträva efter det målet, via förhandlingar. Det finns inga andra tänkbara vägar att gå för Europeiska unionen utan att lita på NATO när det gäller militära påtryckningar och att lita till FN när det gäller opinionstrycket. Vi måste hålla fast vid dessa båda utgångspunkter och försöka utöva tryck på parterna så att det leder till förhandlingar som är reella och internationellt garanterade.
Europa kan inte göra mer och inte göra något annat, för Europa saknar politisk ledning. Var finns den europeiska medlaren? Var finns det europeiska initiativet, var finns González? Jag menar inte González som person, jag menar Europa företrätt av González? Det finns inte, det existerar inte. Därför måste vi lita till FN, till internationella påtryckningar, till förhandlingar, men vi måste tyvärr också ha i åtanke ett för oss deprimerande förhållande, nämligen de mycket få resurser som står till vårt förfogande för att påverka situationen.

Van Bladel
Herr ordförande! På mindre än tre månader har sanktionerna mot Serbien upphävts och införts på nytt, en tråkig historia. UCK stämplar under tiden Rugova som en förrädare av den nationella albanska saken och missbrukar den förvirring som finns. I Albanien överfaller maffian vapenlagren under beskydd av den tvivelaktige Berisha och överlämnar vapnen till UCK. Den politiska grenen av UCK gör allt för att undergräva den återhållsamme Rugovas framtoning för att själva kvalificera sig till förhandlingsbordet och då komma med ett extremt krav på självständighet eller möjligen ett Storalbanien. Så långt får det inte gå, för då bidrar vi till ett Balkankrig.
Några konkreta frågor till rådet. Delar rådet uppfattningen att Serbien inte kommer att vara berett att förhandla förrän det fått säkerhet med avseende på sina gränser, inbegripet Kosovo, och att UCK försvinner? Kan rådet bekräfta att även det är ute efter en försvagning av UCK och vill förstärka Rugovas ställning? Van den Broek var mycket tydlig i det avseendet. Anser rådet att de nyligen genomförda NATO-aktionerna redan bidragit till att nå det målet? I mars bad jag här Henderson att skicka militära observatörer till gränsen mellan Albanien och Kosovo. Han svarade då inte på det. Är rådet nu berett att stationera ordentliga observatörer i det område där UCK smugglar vapen och lockar fram konflikter? Det finns mycket att säga i ämnet men jag inskränker mig till de här frågorna.

Ephremidis
Herr ordförande! I denna antiserbiska hetskampanj, där man för fram alla brottsliga gärningar som tillskrivs Milosevic, är det omöjligt att kallblodigt och uppmärksamt - som Van den Broek begärde - försöka lösa denna fruktansvärda kris som breder ut sig alltmer i Kosovo. Det måste vi klart inse.
Det finns krafter i Kosovo, utanför Kosovo, utanför Europa, som planerar att hota med ett militärt ingripande eller att genomföra ett militärt ingripande i syfte att stycka upp det nuvarande Jugoslavien. Och detta kan leda till att de över hela Balkanhalvön skapar små marionettstater som blir brickor i dessa krafters spel och tjänar deras intressen. Och något sådant, herr ordförande, önskar inte vare sig Europas folk, Balkanhalvöns folk eller albanerna i Kosovo. De vill alla ha en fredlig lösning som innebär respekt för gränserna, så som de har dragits upp efter krigen, så som de garanteras av FN-stadgan, så som de garanteras av Helsingforsavtalet. De vill ha en fredlig lösning med respekt för minoriteternas rättigheter, inklusive självstyrelse men utan utträde ur Jugoslavien, för i så fall blir det ingen ände på problemen i Europa.
Slutligen, herr ordförande, tycker jag det är märkligt att ingen uppmärksammar att man i dag ställer villkor på Serbien, på Milosevic, som självfallet inte kan acceptera dem. Varifrån skall han dra bort sina trupper? Från Kosovo. Men Kosovo ingår ju som en integrerad del av Förbundsrepubliken Jugoslavien. Vilken stat, vilken regering kan acceptera att den inte får ha militära styrkor inom en av sina egna provinser? Detta villkor är definitionsmässigt omöjligt att uppfylla. Man ställer detta villkor avsiktligen för att få en förevändning att genomföra ett militärt ingripande. Vi motsätter oss helt varje form av militärt ingripande, för det kommer att få förfärande följder. Jag tror att detta parlament kan utnyttja hela sin politiska tyngd för att åstadkomma en fredlig lösning. Endast då fullgör det sitt uppdrag...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Barón Crespo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Stunden är kommen att sända ut två klara budskap. Det första, ett budskap till rådet eftersom det för första gången under en vecka, förra måndagen, var ett ministerrådsmöte, som antog en gemensam ståndpunkt; ett kontaktgruppsmöte; ett möte med försvarsministrarna från Natoländerna; och ett möte med Europeiska rådet. Vi, som alltid har klagat, med rätta tycker jag, för att man inte har fattat besluten i tid, kan den här gången säga att det har funnits en samstämmighet bland alla och att det finns en bestämd vilja att säga: " Hit har vi kommit och det får inte gå längre." Jag tycker att man måste välkomna detta eftersom det är någonting som hjälper oss att utveckla något så viktigt som en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Jag binder ihop detta med det andra budskapet. Jag tror att det andra budskapet skall sändas till, framförallt, Milosevic. Här har det frågats var vår González är. Jag måste säga - inte för att försvara Felipe González, som uttryckt sitt intresse för denna resolution för mig - att problemet för Europeiska unionens och OSSE: s medlare är att Milosevic inte vill träffa honom. Och varför vill han inte träffa honom? Därför att när han var i Belgrad, precis efter det manipulerade jugoslaviska valet, lyckades han få till stånd en anklagelse och tvingade Milosevic att backa.
Dessa är skälen till att Milosevic inte accepterar. Det är inga skäl för att säga att vi inte är närvarande.
Jag tycker att det finns en viktig skillnad, förutom den passion vi har för att gissla oss själva. Jag tycker att man klart och tydligt måste säga till Milosevic att det inte finns någonting som berättigar en diktator, som vid en väl vald tidpunkt, bytt ut den kommunistiska nomenklaturen mot den nationalistiska, att döda sina egna medborgare, - detta finns inte upptaget i varken internationell rätt eller i folkrätten - förutom att han redan exploaterar dem genom en rad mekanismer. Man måste tala om för honom att det här är den sista chansen och att det inte är det serbiska folkets fel utan att det är, just precis, hans politiska ansvar.
Jag tycker att man måste uppmuntra rådet och kommissionen så att de fortsätter på den inslagna vägen.

Sarlis
Herr ordförande! Först måste även jag gratulera det brittiska ordförandeskapet till det välformulerade och innehållsrika uttalandet från toppmötet i Cardiff.
Jag anser att alla berörda parter i Kosovo, i synnerhet serberna, nu måste förstå att toppmötets beslut enhälligt stöds av de femton medlemsstaterna. Vidare att det finns en politisk vilja att genomföra de åtgärder som de femton beslutade om i Cardiff. Regimen i Belgrad måste besinna sitt tunga ansvar gentemot det hårt prövade serbiska folket. Den måste också tänka på vart den besinningslösa militära konfrontationspolitiken leder det serbiska folket och Montenegros folk. Ansvarig för denna politik är den nuvarande politiska och militära ledningen i Jugoslavien.
Vi hoppas alla att gårdagens Moskvaavtal skall tillämpas i praktiken. Inte bara Europa utan även Nato är fast beslutna att vidta nödvändiga åtgärder mot dem som kommer att undergräva avtalet. Vi har tagit lärdom av händelserna i Bosnien.
Vänd till Kosovos folk vill jag särskilt framhäva Europas vädjan om självbehärskning och uppslutning kring doktor Rugova. Jag vill också framhäva den gemensamma och enhälliga ståndpunkten i Cardiff, att Europeiska unionen även i fortsättningen konsekvent motsätter sig tanken på självständighet och i stället stöder tanken på en speciell status för Kosovo, som innebär vidsträckt autonomi inom Förbundsrepubliken Jugoslavien.
Slutligen måste vi förstå att såväl Albanien som FYROM behöver ordentligt stöd, i synnerhet FYROM, eftersom Jugoslavien försöker närma sig FYROM och utnyttjar denna stats problem med den albanska minoriteten, ett problem som alltså finns inom den f.d. Jugoslaviska Republiken Makedonien.

Spencer
Herr ordförande! Jag accepterar att mandatet är ett problem. Om det som sker i dag i Kosovo skedde strax innanför gränsen till Bosnien, skulle vi emellertid inte tveka att använda militär makt. Vi måste vara helt på det klara med att det som vi nu kallar Jugoslavien inte existerar. Det vi faktiskt talar om är Serbien och en provins, införlivad med Serbien under tveksamma omständigheter, som till 92 procent är albansk.
Vi måste vara tydliga och finna en snabb lösning på mandatproblemet, i annat fall kommer människorna i Kosovo att, för varje månad som vi tillbringar med att diskutera vår moraliska rätt att ingripa, få betala i blod. Därför är nyckeln till problemet att se detta, vilket Titley antydde, som ett serbiskt problem och ett problem för regimen. En sak som har varit uppenbar när det gäller hela krisen i f.d. Jugoslavien, är att Belgrad alltid har gjort uppskattningar av Europas villighet att agera och dragit slutsatsen att vi alltid agerar sent och svagt. Detta parlament borde mycket tydligt klargöra för Belgrad: " Tro inte att vi inte är kapabla att lära oss; tro inte att vi inte kan se skillnad mellan regimen och det serbiska folket; och tro inte att vi inte när allt kommer omkring är beredda att ingripa." Det skulle vara till hjälp om detta parlament nu eller vid något senare tillfälle talade klarspråk och skippade diplomatsnacket vilket är nödvändigt för rådet och kommissionen som är inställda på aktioner av ett annat slag. Världssamfundet kommer att ingripa. Vad vi menar är att om detta fortsätter kommer Europa att slåss och Europa kommer att få rätt, även om det innebär att våra egna soldaters liv kommer att offras i f.d. Jugoslavien. Milosevic och serberna måste förstå det, och om vi misslyckas med att klargöra detta kommer blodspriset för vår obeslutsamhet att betalas i Kosovo av oskyldiga människor på samma sätt som det betalades i Bosnien-Hercegovina.
(Applåder)

Oostlander
Herr ordförande! Jag har med stort intresse tagit del av rådets uttalanden i Cardiff, särskilt de fyra kraven, och jag tycker att deras ordningsföljd är mycket viktig. Jag skulle vilja fråga minister Henderson om han vill hålla fast vid den ordningsföljden eftersom vi i första hand måste se till att de serbiska styrkorna drar sig tillbaka till Belgrad innan vi kan uppmana Rugova att återuppta förhandlingarna. Om vi nu vill förstöra Rugovas rykte helt och hållet måste vi nu tvinga honom att villkorslöst och utan hänsyn till att styrkorna fortfarande är kvar inleda förhandlingar. Då förstör vi Rugovas rykte helt och hållet. Jag tror att vi måste vara oerhört noga med att villkoren upprätthålls i den ordningsföljd som rådet angivit.
Herr ordförande! Det talas om en dialog med Jeltsin. Frågan är om det kommer att leda till mer ryskt medverkande. Ministern gav det intrycket. Om det är så att Ryssland, efter misslyckandet med ett verkligt bidrag från det hållet under samtalen med Milosevic, skulle vara mer beredda att instämma i militärt ingripande om ett sådant skulle behövas tycker jag det låter bra. Det skulle dock behövas lite mer klarhet på den punkten.
I varje fall skulle även jag uppskatta om Förenta nationernas säkerhetsråd instämde, men inte bakom ryggen på hundratusentals offer. Vi kan säga att det är utmärkt att vi alltid skall respektera Kinas veto, men det handlar ändå inte om att där offra väldigt många människoliv. Då blir vi verkligen lite för teoretiska. Jag skulle förresten mycket gärna vilja veta vad de människor tänker som säger att Kosovos befrielsearmé måste dra sig tillbaka. Det tycker jag är månadens kommentar ungefär. Vart skall de dra sig tillbaka? De kommer inte från Albanien - kanske kommer de från Västeuropa, men till en stor del kommer de från själva området. Man kan väl i ärlighetens namn inte påstå att det är samma sak. Tillbakadragande av befrielsearmén och tillbakadragande av styrkorna?
Herr ordförande! Jag skulle vilja ge ministern rådet att ta hans föregångare Douglas Hurd som avskräckande förebild, som han gjorde med sin Realpolitik hoppas jag att han inte skall göra. Lyssna i det sammanhanget inte till vår kollega Titley, som i det avseendet egentligen förtjänar att vinna Douglas Hurd-priset.

Stenzel
Herr ordförande! Läget i Kosovo ställer Europa inför ett allvarligt säkerhetsproblem. Tragedin har redan tagit sin början enligt det mönster från serbisk politik som är så bekant för oss alla, så som vi känner igen det från Kroatien och Bosnien-Hercegovina: målmedvetet fördrivande av befolkningen, massiva flyktingströmmar, som flyttar över krisen till grannländerna i regionen. Natos luftmanövrar har hittills bara haft ett symboliskt värde. Flygförbudet för det jugoslaviska flygbolaget JAT, som Europeiska rådet bekräftade, är en svag gest. Att Europeiska rådet lämnade en militär möjlighet - försiktigt uttryckt - öppen i Cardiff, visar hur förlamad den internationella gemenskapen verkligen är inför krisen i Kosovo.
Krishanteringen påminner på ett fatalt sätt om reaktionerna gentemot Irak och Saddam Hussein. Genom att vänta på grönt ljus för ett militärt ingripande genom FN: s säkerhetsråd har man de facto satt ett instrument i händerna på Ryssland för att förhindra ett ingripande från Nato, och samtidigt givit den serbiska ledningen försprång genom förhandlingar mellan Jeltsin och Milosevic. Tillbakadragandet av den serbiska specialpolisen ur Kosovo gjordes beroende av den albanska underjordiska organisationen UCK: s beteende. EU: s interna konflikt om ett militärt ingripande av Nato med eller utan mandat från FN: s säkerhetsråd ger Milosevic gott om spelrum för att fortsätta med sin fördrivningspolitik.
Vädjan till den internationella gemenskapen, att med alla medel hålla tillbaka angrepp på civilbefolkningen, hotar under dessa omständigheter att bli utan verkan. Ett moratorium av krigshandlingar skulle vara en förutsättning för att förhandlingar skulle kunna upptas mellan Belgrad och representanter för kosovoalbanerna. Europaparlamentets viljeyttringar är en klen ersättning för den bristande politiska viljan i EU: s medlemsländer för att förhindra ytterligare en tragedi på Balkan.

Posselt
Herr ordförande! Inte heller jag pläderar för en förändring av gränserna. Jag måste dock säga, att mycket av det som har sagts här är historiskt och faktamässigt felaktigt. För om det som Ephremidis sade skulle stämma, då skulle den osmanska halvmånen vaja över Akropolis än i dag. Vi måste göra klart för oss, att det alltid har inträffat förändringar i historien, och även i dag är peaceful changes möjliga, genom vår folkrätt. 1878, för exakt 120 år sedan, samlades albanerna i Prizren i dagens Kosovo till Pritzrenligan, för att inför det osmanska rikets förbrytelser deklarera att de var tillbaka som gammalt europeiskt kulturfolk i européernas gemenskap. Man struntade helt enkelt i det på Berlinkongressen, som var ett fiasko för det dåvarande Europa. Man ignorerade deras självbestämmanderätt och deras existens. Man upptäckte dem först igen under balkankrigen, när man kunde använda dem som schackpjäser.
Så uppstod dessa gränser, som vi diskuterar i dag, och därför har Cohn-Bendit rätt. Vi måste se till att Serbien ändrar regimen och att Milosevic försvinner, för man kommer aldrig att kunna uppnå att en familj, där flera familjemedlemmar redan har mördats, fortsätter att bo i samma lägenhet som mördaren. Det är en helt absurd tanke, att den över huvud taget bara kan uppstå i huvudet på politiker och byråkrater. Detta måste jag säga klart och tydligt. Vi måste se hur det verkligen är. Man mördar och fördriver människor systematiskt där, och det sedan åtta år tillbaka. Detta har nu förvärrats, men i åtta år har detta fälttåg ägt rum, mot större delen av befolkningen i Kosovo.
När van Bladel talar om att det i första hand är motståndsrörelsen i Kosovo - jag är inte heller för våld - som skall bekämpas, så skulle jag vilja påminna henne om, att vi har lämnat Rugova ensam i flera år på hans fredliga väg, och i dag hycklande anklagar dem som försöker rädda sitt skinn.

Ordföranden
Jag har tagit emot sex resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Posselt
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja ställa en fråga: Har det vid rådets uttalanden blivit kutym att rådet gör ett förberedande uttalande i början, och visserligen deltar i debatten, vilket vi välkomnar, men sedan lämnar rummet utan någon vidare förklaring, eller utan att gå in i debatten? Det är ju helt vansinnigt!

Ordföranden
Herr Posselt, ni vet lika väl som jag att det är rådets uppgift att besluta om det vill göra ett inlägg eller inte i slutet av debatten. Om rådet inte visar någon vilja att tala kan vi bara notera detta faktum.

In vitro-diagnostik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0225/98) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik (C4-0178/98-95/0013(COD)) (föredragande: Pompidou).

Giansily
Herr ordförande! Som ni vet har ordförandekonferensen ändrat föredragningslistan för i dag, och Pompidous betänkande skulle ha behandlats i förmiddags.
Han hade accepterat att denna eftermiddag sitta ordförande för en betygsnämnd, och olyckligtvis kunde han inte lämna doktoranden åt sitt öde. Det är skälet till att jag ersätter honom, och jag skall framföra det som han skulle säga om han hade varit närvarande.
Med in vitro-diagnostik avser man reagenser, instrument eller utrustningar för undersökning, för medicinsk diagnostik, av vävnader eller ämnen som tagits från den mänskliga kroppen.
I motsats till mediciner används in vitro-diagnostikens tester utanför den mänskliga kroppen på prover som tagits från patienter. Sådana anordningar utgör omistliga verktyg för diagnos av sjukdomar, övervakning av behandlingen och i dag till och med undersökning av benägenheten för sjukdomar som är genetiskt betingade, tack vare den senaste utvecklingen av genetiska tester.
Dessa anordningar används huvudsakligen av laboratorier som genomför medicinska analyser, läkare och specialister inom patologin. Ett växande antal av dessa anordningar används även av patienterna själva, t.ex. för att kontrollera blodsockret hos diabetiker eller för havandeskapsdiagnoser.
I ett sådan sammanhang skulle varje misstag i diagnosen utgöra en allvarlig nackdel för patienten. Ni förstår det lätt, eftersom det rör sig särskilt om diagnos av aids eller gulsot.
Den gemensamma ståndpunkten fastställer de väsentliga krav som anordningarna måste uppfylla för att kunna föras ut på marknaden, liksom de procedurer för bedömning av överensstämmelse som tillverkarna måste följa.
Rådet har tagit med de flesta ändringar som föreslogs av parlamentet vid den första behandlingen. Därför medger den gemensamma ståndpunkten att man upprättar en jämvikt mellan målet med fri rörlighet av varor och skydd av folkhälsan. Den medger faktiskt kontroll och kvalitetsuppföljning av produkterna genom att stödja sig på åtgärder för vaksamhet mot ogynnsamma reaktioner.
Några skulle dock förtjäna en precisering. Det är de som är föremål för sex ändringar, nämligen de allra mest allmänna. Ändringsförslag 2 insisterar på behovet av att så snart som möjligt upprätta den obefintliga lagstiftningen om de anordningar som använder ämnen med mänskligt ursprung, som för ögonblicket inte berörs av direktivet. Ändringsförslag 3 syftar till att undvika varje snedvridning av konkurrensen som är förknippad med rättsregler som är speciella för vissa medlemsstater beträffande självdiagnostiska tester. Ändringsförslag 4 föreskriver översättning till slutanvändarens språk för samma självdiagnostiska tester. Utanför laboratoriet skall patienten faktiskt lätt kunna förstå bruksanvisningen för att undvika varje misstag vid tillämpningen av testet. Ändringsförslag 1 och 5 tillåter att man tar hänsyn till kvaliteten och säkerheten hos två typer av nya tester.
Ändringsförslag 5 har att göra med den diagnostiska test som medger en bedömning av risken för Downs syndrom under första havandeskapsveckorna, i medvetande om att det endast rör sig om en riskbedömning som gör det nödvändigt med kompletterande undersökningar som genomförs med de blivande föräldrarnas informerade medgivande. Ändringsförslag 1 avser genetiska tester. Särskilt användningen av mikrochips med hög DNA-densitet, som innehåller gener. Med dessa tester kan man mycket snabbt och med extremt hög tillförlitlighet identifiera inte bara genetiska sjukdomar utan även de genetiska anlagen för vissa sjukdomar.
Under dessa villkor kan vår föredragande, Pompidou, bara skriva under på principen i ändringsförslag 6 som framfördes av den gröna gruppen. Med stöd av Europarådets bioetiska konvention syftar detta ändringsförslag till att undvika varje diskriminering som grundar sig på genetiska tester. Han kommer därför att i morgon i samband med omröstningen att föreslå ett muntligt ändringsförslag som ordagrant återger formuleringen i Europarådets konvention.
Framstegen i diagnosmetoderna leder i dag till att man vidtar försiktighetsåtgärder vad gäller texternas kvalitet och tillförlitlighet, men även för att undvika varje orimlig användning som skulle kränka människans värdighet. Det är det mål som uppnås med den gemensamma ståndpunkten och eftersträvas av föredragandens ändringsförslag.

Gebhardt
Herr ordförande, kära kolleger! På förslag från Europaparlamentet har rådet gjort en rad viktiga förbättringar av den ursprungliga texten från Europeiska kommissionen. Det är mycket glädjande, eftersom det handlar om en mycket viktig fråga.
Två punkter vill jag emellertid lyfta fram, vilka är av särskild betydelse enligt min grupp, och som fortfarande fattas i texten enligt vår uppfattning, och som vi lade till redan vid den första behandlingen.
För det första, herr kommissionär, handlar det om en tvistefråga, som vi har haft med er upprepade gånger, nämligen märkning i dess vidaste bemärkelse. Det är nödvändigt att bruksanvisningar till produkter för egenanvändning översätts till de aktuella språken i medlemsländerna, där medicinen kommer ut på marknaden. Det är absolut nödvändigt, för denna produkt måste användas med största försiktighet. Feldiagnoser, som kan framkomma genom felanvändning, måste undvikas på alla sätt! Av denna anledning måste varje möjlig källa till fel avlägsnas. Till detta hör naturligtvis att man skall kunna läsa på sitt eget språk hur denna produkt skall användas, och vilka konsekvenserna blir om man använder den fel.
Den andra punkten som jag skulle vilja ta upp här är frågan som också togs upp som sista punkt i Pompidous närvaro. In vitro-diagnostiken använder mycket speciella material, nämligen vävnader, celler och material av mänskligt ursprung. Detta material kräver naturligtvis att vi handskas med det med största försiktighet och att vi vidtar mycket speciella åtgärder. Det gläder mig mycket att denna möjlighet finns. Genom de Grönas ändringsförslag säkerställs bevarandet av informationsskyddet och skyddet mot alla former av diskriminering, som kan uppstå ur kunskaper, som kan vinnas genom dessa diagnosmetoder och genom dessa undersökningar, eftersom det handlar om att erhålla grundläggande genetiska kännetecken och anlag för dessa personer. Därför är det mycket viktigt att vi får till stånd dessa förbättringar på detta område.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! I den aktuella fasen av den europeiska integrationen, och i synnerhet nu på toppmötet i Cardiff, talar vi återigen om ökad subsidiaritet. Subsidiaritet betyder till exempel att ekonomiska ramvillkor i huvudsak skall regleras av de enskilda medlemsländerna. Det betyder dock naturligtvis att sådana bestämmelser visserligen inte bestäms gemensamt, men måste erkännas ömsesidigt. Annars skulle nämligen vårt viktigaste mål, den inre marknaden, inte fungera. Såtillvida har man även passerat principen med fullständig teknisk harmonisering, som även lade grunden för direktivet från 1985. Detta betonades också särskilt av Donnelly från socialistgruppen i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik.
I sammanband med den tekniska lagstiftningen ökar den så kallade new approach alltmer i betydelse. Med detta menar vi inget annat än subsidiaritet. Den gemensamma inre marknaden skall inte hindras, men framför allt inte heller överregleras. Om det trots allt skulle visa sig att en angelägenhet inte skulle kunna regleras inom medlemsländerna själva, då måste vi på Europeisk nivå åtminstone dra upp grundlinjerna, och framför allt bara grundlinjerna, på ett enhetligt sätt. In vitro-diagnostiken är en sådan angelägenhet.
Det föreliggande förslaget till direktiv är ytterligare ett steg mot den inre marknadens fullbordande, i synnerhet även för medicinska produkter. Vi befinner oss här i ett spänningsfält. Å ena sidan gäller det att åstadkomma en fri tillgång till den europeiska hemmarknaden, å andra sidan måste man ta hänsyn till sådana medicinska prov från hälsoskyddsmyndigheterna, just vid självmedicinering. Detta får dock inte tjäna som förevändning för marknadshämning och konkurrenshämmande åtgärder.
Under den mycket långa förhandlingstiden för formulering av rådets gemensamma ståndpunkt var vi till exempel tvungna att ta hänsyn till att tendensen att utestänga in vitro-diagnostiken från den inre marknaden tilltog i några medlemsstater. Detta är också huvudorsaken för oss att skapa en gemensam marknad även för denna medicinprodukt.
Vi vet att tillverkaren otåligt väntar på en fri tillgång till marknaden. Av denna anledning är det viktigt att de ändringsförslag som nu föreligger accepteras av rådet och att direktivet kanske kan beslutas formellt redan före sommaruppehållet. Rådet har gått oss till mötes på många punkter. 36 av de 50 ändringsförslagen godkändes vid den första behandlingen. Emellertid vi vill också betona att den grundläggande ståndpunkten fortfarande kan förbättras. Av denna anledning har jag i utskottet för ekonomi, valutapolitik och industrifrågor lagt fram några ändringsförslag som kräver en reducering av de byråkratiska och för företagen kostsamma produkterna. Det är framför allt viktigt att statistiska krav inte fungerar som förutsättning för produktens introduktion. Detta tillägg i artikel 10.2 måste för övrigt även följdriktigt och logiskt gälla även för att bestämma artikel 21.2 c. I detta sammanhang har vi emellertid även att göra med ett principiellt problem. Diskussionen om omstridda direktiv för den inre marknaden drar ofta ut på tiden mycket länge. Kommer ärendet sedan till parlamentet, måste vi ofta fatta mycket snabba beslut, eftersom vi vill öppna den gemensamma marknaden för medborgarna. Vid en framtida fördragsreform bör även detta tas i beaktande.

de Rose
Herr ordförande, kolleger! I sin rekommendation för den andra behandlingen föreslår Pompidou att vi skall uttala oss i huvudsak om sex ändringsförslag, vilka antogs nästan enhälligt av ledamöterna av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik den 3 juni i år.
Den berörda föreskriften som i huvudsak ger specifika regler för metoderna för in vitro-diagnostik, med andra ord undersökning för medicinska syften av vävnader eller ämnen som hämtats från en människokropp, borde enligt min åsikt få ett brett samtycke. Medan kommissionens direktiv föreföll mycket tekniskt bör vi ge vårt stöd till föredraganden som har ansträngt sig för att å ena sidan visa prov på sunt förnuft - en sällsynt egenskap - och å andra sidan att bevara människans värdighet på ett mycket viktigt område, nämligen folkhälsans.
Efter att ha sökt och fått ett brett samförstånd i den första behandlingen nöjer sig Pompidou med att ändra den gemensamma ståndpunkten i några detaljer, och det med ett mål som vi delar: Avsluta behandlingen så snart som möjligt för att kunna sätta direktivet i verket.
Vi röstar alltså för sex ändringsförslag som föredraganden föreslår, samtidigt som det förefaller oss nödvändigt att till behöriga myndigheter anmäla varje gång nya produkter förs ut på marknaden, vilket medger en form av kontroll av produkterna, och att man kan bekämpa förfalskning och förfalskade produkter eller medicinska processer, vilket ger en kvalitetsgaranti och säkerhet för användarna. Behovet att snabbt lagstifta på området för medicinska anordningar tillverkade av ämnen med mänskligt ursprung är uppenbar om man vill undvika riskerna för övertramp.
När det gäller de anordningar som avses i bilaga II och dem som är avsedda för självdiagnos bör staternas möjlighet att begära meddelande om uppgifter för identifiering på bruksanvisningen inte vara ett förhandsvillkor för utförandet på marknaden och/eller användningen. Det skulle innebära dubbelt arbete och skulle utgöra en administrativ extra belastning i förhållande till beslutet om överensstämmelse med direktivet.
Det förefaller oss klokt att överlåta beslutet om att översätta anvisningarna till staterna, utom när det gäller självdiagnos. Även om diagnosen hör till de människor som är utbildade för det bör man inför utvecklingen av självdiagnostiken vara vaksam genom att begära att varje användare kan läsa anvisningarna på sitt modersmål, för att han/hon skall veta vad han/hon gör i medvetande om att varje misstag kan bli katastrofalt. Inför dramat med ett barn som bär på genen för Downs syndrom bör man lägga till på listan i bilaga II de procedurer som medger att man avslöjar varje risk för denna sjukdom.
Avslutningsvis verkar Pompidous framställning, som är ett försök att uppnå jämvikt mellan målen med fri rörlighet och målen för skydd av folkhälsan, välgrundad och perfekt genomförd, vilket gör att vi ger honom vårt oreserverade stöd.

Amadeo
Fru ordförande! Det här betänkandet har haft en ganska besvärlig väg att vandra, men slutligen, även tack vare föredragandens beslutsamhet, har det äntligen nått fram. Europaparlamentet presenterade en serie ändringsförslag till det ursprungliga förslaget för att specificera reglerna för den medicinska teknik som används vid in vitro -diagnostik och som tidigare inte fått marknadsföras. Framför allt i Italien har vi problem med HIV, HBSAG och HCV, dvs markörerna för hepatit och aids.
I den gemensamma ståndpunkten upptog rådet praktiskt taget samtliga våra ändringsförslag, varför vi kan anse oss vara tämligen nöjda. Nu är det nödvändigt att snabbt avsluta lagstiftningsprocessen eftersom användningen av dessa metoder är oundgänglig vid diagnosticering av sjukdomar och anlag för vissa genetiska skador eller för bedömning av patientens hälsotillstånd. Detta är därför mycket viktiga metoder för att undvika feldiagnoser och när det gäller att konkretisera hälsoskyddsprogrammet inom området in vitro -diagnostik.

Trakatellis
Fru ordförande! Det är allmänt erkänt att de medicintekniska produkterna på ett mycket betydelsefullt sätt har bidragit till kvaliteten på insatserna för att främja folkhälsan. Som exempel kan jag nämna de produkter som används vid blodgruppsbestämning inför blodtransfusioner, kontroll av blodgruppers förenlighet, laboratoriediagnostikens bidrag till forskningen om aids och gulsot. Vi förstår alltså hur viktiga dessa produkter är. Trots detta finns det, med vissa undantag, inga systematiska kontroller och regler i Europeiska unionens medlemsstater. Det direktiv som vi nu diskuterar täcker alltså detta område och kommer utan tvivel att vara till stor hjälp för de industrier som tillverkar dessa produkter.
Förslaget har uppfattats positivt, dels därför att det är värdefullt av ovannämnda orsaker, dels också därför att det har många inslag som skulle innebära en bättre kvalitetskontroll av produkter inom in vitro-diagnostiken. Det fanns vissa svagheter i direktivet, men genom ändringsförslag från Pompidou, mig själv och andra har de förbättrats avsevärt i den gemensamma ståndpunkten, och det finns ytterligare några ändringsförslag som kommer att innebära en ytterligare förbättring.
Först och främst har man klargjort innebörden i vissa otydligt formulerade inslag i direktivet samt direktivets förhållande till andra direktiv i liknande ämnen. Man har tydligt definierat de produkter av mänskligt ursprung som används inom in vitro-diagnostiken, man har utökat antalet reagenser i förteckning B i bilaga II, eftersom reagenserna i denna bilaga är föremål för en verklig kontroll. Dessutom har man lagt särskild vikt vid de reagenser som används i hemmet, eftersom användarna är personer utan specialkunskaper, och följaktligen måste bruksanvisningarna vara tydliga och skrivna på användarnas modersmål. Slutligen har man också infört strängare säkerhetsföreskrifter för diagnostikprodukterna såväl beträffande förpackning som beträffande användning, så att användaren skyddas mot de risker som vissa av reagenserna medför. Jag räknar med att användningsområdet kommer att utökas kraftigt i framtiden. Därför, fru ordförande, är detta direktiv till gagn såväl för industrierna som tillverkar produkterna som för användarna, som kommer att ha förtroende för produkterna, när de använder dem.

Bangemann
Fru ordförande! Vi hade gärna velat framföra vårt tack till Pompidou personligen, för samarbetet med honom var inte bara mycket trevligt, utan också väldigt produktivt, när man ser till resultatet. Av begripliga skäl kan han emellertid inte närvara här i dag. Med tanke på den förra debatten skulle jag vilja att parlamentet, som ju har lagt grundstenen till att Pompidou inte kan presentera sitt betänkande själv, ibland kunde visa lite förståelse för kommissionen, som är utsatt för detta ovett från parlamentet, utan att ha någon del i det. Det är dock bara en kommentar, som jag med fullt förtroende riktar till dem som bestämmer föredragningslistan.
Vi har ett direktiv framför oss - och jag skulle vilja tala om det för Rübig, så att det inte uppstår några missförstånd - som bestämmer ett minimum, som alla faktiskt måste hålla. Det är inte den gamla ansatsen till harmonisering, utan om man så vill den nya ansatsen, som fastställer minimivillkor genom gemenskapsrätten, och sedan möjligen kan spela en roll för det ömsesidiga erkännandet av andra saker. Det är emellertid också absolut nödvändigt, för vi kan naturligtvis inte arbeta med ömsesidigt erkännande om vi inte åtminstone bestämmer, vad som skall gälla i hela gemenskapen.
Men subsidiaritetsbegreppet kommer vi att bli tvungna att diskutera länge. Det var visserligen glädjande för kommissionen, att vi kunde hänvisa till olika saker vid diskussionen i rådet i Cardiff, där vi anser att subsidiariteten måste leda till andra resultat. Så bör till exempel enligt vår mening levnadsvillkoren för djur på zoo regleras nationellt, vilket går mot parlamentets och rådets åsikt. Där skulle man inte behöva någon europeisk reglering. Subsidiaritet går det dock förträffligt att bråka om.
Det framtida direktivet om in vitro-diagnostik kommer i alla fall att åstadkomma säkerheten och tillförlitligheten hos dessa produkter vad gäller deras användning i medicinen, och stärka den inre marknaden genom de enhetliga kraven. Vi välkomnar - eftersom vi redan vid den första behandlingen har övertagit en rad av parlamentets ändringsförslag, vilket ledde till en förbättring av texten - att vi är i stånd att även nu anta alla ändringsförslag, några kommer förmodligen att förbättras ytterligare muntligt. Dessa ändringar innehåller preciseringar och kompletteringar av direktivet, vilka vi välkomnar i högsta grad.
Vi måste hålla den snabba tekniska utvecklingen i minnet vid tillämpningen av direktivet. I varje fall kommer ramvillkor att fastställas, vilka industrin kan arbeta med. Man kan dock inte utesluta att vi måste återkomma till denna fråga. Därför kommer medlemsländernas marknadsövervakning att spela en betydande roll vid genomförandet av direktivet. Vi hoppas att inrättandet av en europeisk databas, vilket ju går tillbaka till ett initiativ från parlamentet, kan bidra till detta. Vi kommer i vilket fall att bemöda oss om att inrätta denna databas i samarbete med medlemsländerna före ikraftträdandet av detta direktiv.
Jag skulle vilja gå in på kanske inte alla, utan bara på ett ändringsförslag, nämligen ändringsförslag 2, som är ett särskilt bra exempel på hur det måste harmoniseras på gemenskapsnivå när medicinska produkter framställs genom användning av substanser av mänskligt ursprung.
Vi hoppas naturligtvis med parlamentet - och vi är så gott som säkra efter de nyheter som vi har fått - att vi lyckas att så snart som möjligt övertyga rådet om berättigandet av dessa nya ändringar, så att vi kan avsluta lagstiftningsförfarandet så fort som möjligt, för användningen av detta direktiv är inte bara ett intresse för den inre marknaden, utan först och främst för hälsoskyddet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Bekämpning av skattekonkurrensen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0228/98) av Secchi för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om reformering av skattepolitiken om kommissionens meddelande (KOM(97)0564 - C4-0333/98) om " Ett åtgärdspaket för att angripa skadlig skattekonkurrens i Europeiska unionen" .

Secchi
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det är min uppgift att beskriva ett förslag till resolution inom det ämne som angivits, dvs. ett åtgärdspaket för att bekämpa den skadliga skattekonkurrensen, ett paket som med stor majoritet godkänts av vårt parlaments utskott för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. I utskottet lyckades vi - tack vare ett långvarigt arbete - att komma fram till en bra kompromiss om de bärande principerna för den nya strategi som kommissionen har föreslagit i frågan, också tack vare möjligheten till kontinuerliga kontakter med kommissionär Monti och möjligheten att tack vare det delta i arbetet med att från början utveckla en fråga som är så känslig. Ämnet berör inte bara de ekonomiska aktörernas intressen utan också medborgarnas, och blir allt viktigare ju mer den ekonomiska och monetära unionens effekter blir märkbara.
Som alla säkert minns så godkände vårt parlament för cirka ett år sedan med stor majoritet en första resolution i ämnet, där vi gav fullt stöd åt idén att utarbeta en uppförandekod för olika skattefrågor och, framför allt, när det gällde företagsbeskattningen, en uppförandekod som sedan dess har förverkligats och som redan fungerar, men det kommer jag att återkomma till om ett ögonblick.
Alltsedan den nya strategin godkändes vid det informella Ekofin-rådet i Verona för två år sedan - i april 1996 - har stora framsteg gjorts. Jag tror att man lugnt kan säga att problemet är väl belyst, liksom de åtgärder som föreslagits för att ta itu med det med goda utsikter till framgång. Även Europeiska rådet i Cardiff som just avslutats underströk dessa frågor, i avsikt att uppmuntra till ett noggrant fortsatt arbete i frågan.
Det paket som vi debatterar i dag och som vi kommer att rösta om i morgon och som är ämnet för denna resolution lades fram förra året och presenterades vid Ekofin-rådet den 10 december, där det godkändes och man gav grönt ljus för dess tillämpning. När det gäller det paketet kunde vårt utskott - men inte parlamentet, tyvärr, på grund av den begränsade tid som stod till förfogande - avge ett positivt yttrande som innebar stöd och uppmuntran. I dag skall vi kommentera förslagets principinnehåll med speciell inriktning på grundfilosofin och, i andra hand, på ett av de tre element som det utgörs av, dvs. uppförandekoden för bolagsbeskattning, en kod som redan gäller och som redan har alla möjligheter att avsätta de första resultaten. De övriga två inslagen är förslaget till direktiv för att undvika dubbelbeskattning av ränteavkastning, royaltyer, som uppkommer mellan två anslutna företag i olika medlemsstater, ett förslag som redan behandlas i vårt utskott. Slutligen kommer den tredje komponenten att börja behandlas, förslaget till direktiv om beskattning av besparingar, eller snarare en gemensam strategi för beskattning av ekonomisk avkastning för personer som inte är bosatta i de olika medlemsstaterna.
Redan dessa tre delar demonstrerar en av de grundläggande aspekterna i den nya strategin, dvs. att följa en mjuk linje - om uttrycket tillåts - som anpassas till var och en av de speciella frågorna utan anspråk på att man genast skulle ha lösningar på alla problem i ett harmoniseringsdirektiv. För det andra handlar det om ett detaljerat förslag där man, via de olika tekniska lösningarna, kan förena olika intressen och komma fram till den samsyn som krävs. När det gäller detta kan vi inte annat än instämma. Detta är ett av skälen till att jag inte kan stöda de ändringsförslag som presenterats och som - förutom de som är upprepningar av sådant som redan finns i betänkandet - har en tendens att vattna ur den föreslagna strategin, något som jag inte anser vara lämpligt i den här fasen av arbetet.
Låt mig så koncentrera mig på en grundläggande aspekt, den att man alltid gör en klar distinktion mellan skadlig skattekonkurrens, som kräver åtgärder på gemenskapsnivå för att man skall kunna eliminera effekter som i slutändan blir negativa för alla, och den positiva skattekonkurrensen, som drivs fram av konkurrensen på den inre marknaden och den monetära unionen och som även - om man säger så - är ett svar på kraven från den internationella konkurrens som unionen måste möta i en globaliserad ekonomi.
Detta betänkade avslutas med att ge stöd och uppmuntran åt kommissionen att fortsätta längs den inslagna vägen, och berör även andra frågor som hittills inte har tagits upp av uppenbara skäl, som till exempel de som anges i punkt 7. Fru ordförande! Låt mig avslutningsvis påpeka för ledamöterna att punkt 28 återspeglar det faktum att det skrevs före förslaget till direktiv om beskattning av besparingar. Förslaget står till vårt förfogande och - som jag redan har påpekat - kommer det att bli utskottets för ekonomi, valutafrågor och industripolitik uppgift att se till att det behandlas skyndsamt.

Randzio-Plath
Fru ordförande, herr kommissionär! Detta betänkande från föredraganden är verkligen ett steg vidare för att bedöma hur också kommissionens förslag med åtgärdspaketet äntligen har satt i gång skattediskussionen på europeisk nivå. Denna har också tagits upp eftersom den inre marknaden helt enkelt inte blir helt genomförd om vi inte gör ett slut på den skadliga skattekonkurrensen i Europeiska unionen, och tar ytterligare steg för att utjämna och samordna skatterna.
Härifrån måste en äkta samordning av skattepolitiken komma till stånd med början i Ekonomiska och monetära unionen, via en tätare avstämning av den ekonomiska politiken. För detta ändamål är åtgärdspaketet ett steg i rätt riktning, vilket kollegan Secchi också har understrukit i sitt viktiga betänkande.
På globaliserade marknader avgörs den internationella konkurrenskraften på den aktuella orten i ökad utsträckning av infrastrukturen, och därmed också genom skattesystemen och skatteavgifterna. Framför allt företagsbeskattningen blir alltmer en konkurrensfaktor. Därvid finns det medlemsländer som försöker dra till sig företag eller kapitalplacering genom att undvika skatter, eller genom skattesänkande eller skattebefriande åtgärder, och därmed ta dessa resurser från andra EU-medlemsländer.
Såtillvida finns det en gemenskapsvidrig skattekonkurrens i form av skattedumping, som skadar alla stater inom Europeiska unionen. Här finns det en målkonflikt mellan medlemsländernas olika önskemål, önskan att behålla sin skattesuveränitet, och önskan att utforma företags- och kapitalbeskattningen så att den inte snedvrider konkurrensen, utan är neutral. Detta kan inte lösas enbart genom fri konkurrens och marknadskrafterna. Det är ett faktum att det inte härskar en renhårig skattekonkurrens i Europeiska unionen, och att källskattebetalarna i allt högre utsträckning, och de mobila resurserna i allt mindre utsträckningen står för skatteintäkterna i medlemsländerna. Som också kommissionen så riktigt visade, så har belastningen på källskattebetalarna ökat med ca 10 procent, medan den har sjunkit på kapitalfaktorer och på företag med runt 20 procent. Såtillvida försvåras naturligtvis tillvaratagandet av offentliga uppgifter genom denna förändring på skattebasen, som också kan leda till en urholkning av beskattningsunderlaget.
Utvecklingen är dramatisk, eftersom inget land i längden kan dra sig undan från en sådan skattesänkningskonkurrens, och det är bara företagen som kan utnyttja denna, men inte länderna. På så vis strävar man med rätta efter en anpassning av skattepolitiken på gemenskapsnivå genom en uppförandekod för företagsbeskattning, precis som man kräver i Europakommissionens åtgärdspaket och i Secchis betänkande, och det är ett steg i rät riktning. Emellertid saknas det en bindande kraft, och det bör vi framhärda i.
Anpassning och samordning i skattepolitiken i tider av europeisk och internationell konkurrens är alltså ingen förlust av skattesuveränitet för medlemsländerna, utan en vinst i suveränitet, både för Europeiska unionen och för medlemsländerna. Därför är det bra att gemensamt definiera vinstbegrepp och förmedling av beskattningsunderlag, och även att införa en minimiskatt. Hur som helst måste de skatteparadis i Europeiska unionen genast avskaffas, som ger vissa transnationella företag möjlighet att överföra sin vinst till skatteparadisen, för att komma undan eller minska beskattning av företaget.
Jag anser att vi i detta sammanhang måste ställa upp en uppförandekod för företagsbeskattning också i principen för den fria, men rättvisa konkurrensen. Det kan inte vara så att ett förbud mot direkta bidrag gäller i allmänhet, men subventioner via skatteregleringar är oinskränkta i Europeiska unionen. Det är inte längre acceptabelt! Jag tycker att det är nödvändigt att paketet kompletteras med flera intensiva åtgärder för enhetliga bestämmelser, för nya skattefakta, men även ett omfattande och tidsnära system för informationsutbyte och för kontrollmöjligheter mellan skattemyndigheterna, för att försvåra skattesmitning inom Europeiska unionen.

Peijs
Fru ordförande! Europeiska unionen har mycket lite att säga till om när det gäller den skatt medlemsstaterna ålägger sina undersåtar. Det är bara artikel 99 som ger befogenhet, men den innehåller tre inskränkningar. Artikeln gäller endast för indirekta skatter, åtgärderna måste tjäna förverkligandet av en inre marknad och Europaparlamentet rådfrågas bara.
Naturligtvis förstår jag medlemsstaternas förbehållsamhet när det gäller att lämna ifrån sig tyglarna på skatteområdet. Beskattning är något mycket allvarligt. Medborgare eller företag måste avstå en del av sin inkomst. Skatter kan skjuta priserna i höjden så att företagen har mindre över till investeringar och medborgarna har mindre pengar att ge ut. Naturligtvis används skattepengarna mestadels för det allmännas bästa, för att finansiera offentliga inköp eller för att motverka konsumtionen av vissa artiklar, till exempel genom punktskatter.
Min grupp är för att minska konkurrensen mellan länder när det gäller skatter, men framför allt för att låta dem konkurrera över vad de pengarna används till. Industriområden, bostäder, infrastruktur, skolor, länderna väljer själva vad de vill göra med pengarna. Det får dock inte vara så, fru ordförande och herr kommissionär, att ineffektiva stater bestämmer hur högt de effektiva staternas skatter skall ligga.
Till viss del kan min politiska grupp ha förståelse för de mycket begränsade framstegen med avseende på harmonisering av skatter, eller som det nu lite mer blygsamt kallas, samordning av skatter, och förhindrandet av inbördes skadlig skattekonkurrens som i längden kan urholka skatteintäkterna.
Ändå är jag besviken. Det är nu redan flera år sedan den nederländska före detta finansministern Ruding skrev upp sina prioriteter för europeisk skatteharmonisering, för moms- och punktskattsharmonisering, men båda dessa områden har, med undantag för minimitariffer, inte alls harmoniserats. Ländernas intressen, intressena mellan länderna och intressena i länderna verkar ligga alltför långt ifrån varandra. Tiden är mogen för ett steg framåt.
Vid toppmötet i Cardiff antogs allmänna riktlinjer om samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik för att gynna den gemensamma valutan. Genom riktlinjerna och euron kommer medlemsstaterna att bli starkt medvetna om sitt beroende av varandra och det kanske kan sätta det hela i rörelse.
Carlo Secchis betänkande är ett utomordentligt bra, sammanhängande och strukturerat betänkande. Den taktik som valts ger de bästa chanserna till framsteg. Att helt enkelt basunera ut det hela eller vilja ta för stora steg är meningslöst. Jag hoppas att kombinationen av tre vägar, uppförandekoden, beskattningen av kapitalinkomster för personer som har sin hemvist i en annan medlemsstat och skatten på räntor och royalty, kan leda till att det blir lättare att nå samstämmighet i rådet. Jag hoppas att det geniala påhittet med ett paket inte leder till att medlemsstater tar varandra som gisslan, att det ena inte blir av bara för att hela paketet inte kan antas.
Naturligtvis förblir flera ärenden utan åtgärd. Det viktigaste är pensionssystemen. Systemen är så olika att vi kan förvänta oss stora svårigheter med det under nästa sekel. Herr kommissionär! Jag hoppas att vi, Europaparlamentet, kan stödja försöken att göra situationen bättre.

Gasòliba i Böhm
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill uttrycka Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps stöd för Secchis betänkande som, ännu en gång, erbjuder oss ett mycket positivt bidrag inom ramen för analysen av skattelagstiftningen inom Europeiska unionen, och vi gratulerar honom uppriktigt för hans arbete. Vi välkomnar också kommissionens förslag, inte bara för det arbete som den genomför, utan för den envishet med vilken den försöker balansera skattefrågan, som är helt nödvändigt inom ramen för införandet av valutaunionen och av euron.
Vi har gjort framsteg inom handel och ekonomi genom den europeiska gemensamma marknaden; vi har gjort stora framsteg inom det monetära området genom valutaunionen och euron. Emellertid gör vi inga framsteg inom området för harmonisering av skattepolitiken, vilket skulle vara nödvändigt, på grund av ett verkligt hinder, som är nödvändigheten av enhällighet bland medlemsstaterna för att nå uppgörelser inom detta område.
Icke desto mindre, slutsatserna och avtalen från Luxemburg och de förslag som kommissionen har lagt fram går i rätt riktning. Vi tror att det är lämpliga förslag som syftar till att avskaffa konkurrensfördelar, som är skadligt, inom skattepolitiken medlemsstaterna emellan, och lägga fram några bra förslag, till exempel vad gäller dubbelbeskattningen eller beskattningen av betalningar länder emellan.
Icke desto mindre skulle jag dock vilja avsluta med att understryka att det ännu finns några mycket viktiga aspekter vad gäller harmoniseringen av skattepolitiken som, sorgligt nog, ännu inte reglerats och som leder till en obalans mellan dessa tre områden; det ekonomiska, det monetära och det skattepolitiska.

Gallagher
Fru ordförande! Redan så här i början vill jag gratulera Secchi till presentationen av hans betänkande.
Under årens lopp har det varit mycket prat om behovet av bättre samordning av de nationella skattesystemen. Låt oss inte luras av storslagna skatteprogram som, faktiskt, skulle kunna underminera mitt lands konkurrenskraft och göra att mödosamt förvärvade arbetstillfällen försvinner ut ur landet.
Låt mig genast få tala om hur förfärad jag är över ändringsförslag 5 från de gröna, vilket jag förkastar utan vidare. Det uppmanar till att ytterligare åtgärder vidtas för att på etablera en miniminivå för bolagsbeskattning över hela Europa. Detta är en smygväg för att öka skatten på företagande. Det skulle underminera hela den irländska ekonomin. Det skulle sända ut fel signaler till investerare.
När det gäller uppförandekoden och företagsbeskattning, skulle jag vilja understyrka det att dess syfte inte är att harmonisera företagsbeskattningen, utan att komma tillrätta med särskilda skattesystem som anses skadliga i gemenskapssammanhang. Harmonisering av företagsbeskattning hör inte hemma på någon EU-dagordning. En sådan ståndpunkt är en nagel i ögat på subsidiaritetsprincipen.
Det är många faktorer som bestämmer ett företags placering. En del incitament är inte lätta att uppfatta. Större länder, till exempel, kan locka till sig investeringar genom att ge avsevärda bidrag eller möjlighet till offentlig upphandling. Mitt land har ett mycket öppet skattesystem. Andra länder har höga nominella skattenivåer men, å andra sidan, erbjuder de en låg och effektiv skatteskala för företagande genom speciella lättnader och avdrag, varav en del inte är särskilt lätta att uppfatta.
Som en del av kommissionens skattepaket har ett direktiv lagts fram vilket syftar till att undanröja möjligheten till undanhållande av skatt på räntor och royaltyer som betalas mellan närstående bolag och olika medlemsstater. Detta undanröjer ett avbräck för affärstransaktioner över gränserna. Detta är ett mål som vi kan stödja. Vissa aspekter i direktivet skulle emellertid kunna skapa svårigheter som måste undersökas och elimineras redan från början.
Jag skulle som representant för unionens ytterområden, från nordvästra Irland, vilja säga att vi har stora svårigheter att locka till oss investeringar. Det är förståeligt ur geografisk synvinkel. Men låt ingen part i detta parlament försöka föreslå att det inte bör få förekomma positiv diskriminering någonstans. Myndigheterna i mitt land - myndigheten för industriell utveckling eller Údarás na Gaeltachtá, ansvarig för utvecklingen i Gaeltacht-områdena på Irlands västkust - har under årens lopp försökt att dra till sig investeringar. Alla förslag om att vårt system bör ändras är helt fel.

Moreau
Fru ordförande! Skattesystemet skulle kunna vara ett viktigt verktyg för ett europeiskt bygge som grundar sig på tillväxt och sysselsättning, och på så sätt gynna utvecklingen av mänsklig kapacitet. Skattesamordning för att bekämpa illojal konkurrens, som kommissionen föreslår, medger det ett svar på en sådan utmaning? Vi vet att den skattemässiga dumpningen redan är i kraft med kapitalets fria rörlighet, skatteparadisen. Den riskerar att förvärras med övergången till den gemensamma valutan.
Secchis betänkande tar upp frågan om samordning av skatterna i huvudsak för tillväxten av de europeiska finansmarknadernas konkurrenskraft. Det handlar faktiskt om en harmonisering från grunden. I åratal har beskattningen av kapitalinkomsterna inom Europeiska unionen dock minskat hela tiden, medan beskattningen av löntagarnas inkomster ökar, särskilt genom indirekt beskattning som slår hårdare mot de lägre inkomsterna, vilket är välkänt.
Som representanter för folket borde vi ifrågasätta finansmarknadernas dominans genom att förorda ett skattesystem som är rättvist samtidigt som det är effektivt.
Först är det nödvändigt att utjämna beskattningen av lönerna och beskattningen av kapitalägarna. Beskattningen av spekulativa kapitalrörelser skulle ge bättre kontroll av finansmarknaderna och man skulle kunna ge extra resurser för att utveckla tillväxten, utbildningen och sysselsättningen. För övrigt har Europaparlamentet redan uttalat sig till förmån för en sådan åtgärd. Det skulle även kunna sporra medlemsstaterna att hårdare beskatta de stora förmögenheterna för att finansiera effektiva åtgärder för att bekämpa utslagning. Man måste även gå i riktning mot en sänkning av finansieringskostnaderna särskilt för små och medelstora företag tack vare en kreditpolitik som gynnar produktiva investeringar och nyanställningar snarare än att oupphörligt betunga de sociala avgifterna, vilket sätter skyddssystemen i fara. Den sociala dumpningen bör bekämpas skattepolitiskt, liksom omlokaliseringar och skatteparadis, som utgör element av illojal konkurrens som man måste stoppa.
Avslutningsvis kan man möta de enorma utmaningarna med den informationsmässiga och tekniska revolution endast med en politik som syftar till mänsklig utveckling och inte till sänkning av sociala avgifter, och en rättvisare skattepolitik skulle kunna bidra till det.

Hautala
Fru ordförande! Även vår grupp stöder i stora drag föredraganden Secchis tankar. Han har ju mycket länge följt harmoniseringen på skatteområdet. Som parlament har vi givetvis anledning att vara en aning otåliga eftersom medlemsländerna fortfarande förhåller sig till beskattningen som om det vore fråga om någon sorts diplomatisk verksamhet, jämförbar med utrikespolitiken. Ett exempel på detta är att denna skattepolitiska högnivågrupps möten tycks vara topphemliga och mycket svåra att få uppgifter från, vilket säkerligen inte i dag är en bra inställning längre.
Det är helt klart att i och med eurons införande uppstår en situation där sådana här skatteskillnader mellan medlemsländerna alltmer kommer upp i dagen och skattekonkurrensen ökar. Min grupp skulle vilja varna för en föreställning att skattekonkurrensen är en särskilt positiv företeelse. Vi ser att den kan inom vissa områden vara ett nyttigt medel, men vi efterlyser ändå klart att man inom unionen upprättar en miniminivå till exempel för företagsbeskattning. Vad beträffar tankar som framfördes av UPE-gruppens föredragande så kan Irland säkert även i fortsättningen konkurrera med en något lägre företagsskattenivå om det vill, men vi vill framför allt skapa renhåriga och jämlika konkurrensförhållanden eftersom det i annat fall händer som Randzio-Plath här i dag har sagt: medlemsländerna förlorar sitt beskattningsunderlag. Hur skall vi då upprätthålla denna europeiska modell?

Blokland
Fru ordförande! I denna debatt möter vi Europeiska unionens alldeles unika egenskap som ett nära samarbetsförbund av självständiga medlemsstater. Den enskilda självbestämmanderätten i skattefrågor ligger hos medlemsstaterna, men det innebär inte att de kan bete sig hur de vill. De nationella staternas suveränitet kan förresten aldrig antas vara absolut. I vår tid urholkas den av globaliseringen. Här ser vi en viktig drivfjäder för ivern att samordna och harmonisera skatterna på europeisk nivå. Europeiska kommissionen vill på det sättet kompensera en försvinnande suveränitet genom att skapa en gemensam suveränitet för medlemsstaterna.
Inom ramen för Europeiska kommissionens förslag skall den rättvisa skattekonkurrensen finnas kvar. Därför inga enhetliga tariffer. Beskattningen förblir en exklusiv befogenhet för medlemsstaterna. Varför kommissionen anför subsidiaritetsprincipen i punkt B i rådets resolutionsförslag är en gåta för mig. Enligt fördraget och rådets uttalande i Edinburgh hör den inte hemma här. Har kommissionen förbisett det? Jag skulle gärna vilja höra kommissionär Montis reaktion på detta.
Höga skatter lockar fram skadlig konkurrens, undvikande och kringgående av skatter. Skattekonkurrens är bara av den anledningen inte så dumt. På grund av för hög statsskuld eller en ineffektivt organiserad statsapparat har vissa medlemsstater dömt sig själva till höga skatter. Det får naturligtvis inte vara så att medlemsstater som har ordning och reda på sina saker måste böta för andras misstag.
Skattekonkurrensen blir skadlig när den stimulerar marknadsaktörerna att flytta sin produktion bara för att kunna åtnjuta en skattelättnad. Den typen av konkurrens står inte bara medlemsstaterna för utan även - och kanske framför allt - regionala och lokala myndigheter är bra på det. Dessutom framträder inte den skadliga konkurrensen enbart i form av skattesänkning eller skattedispens. Det händer också att företag fritas från lagliga skyldigheter, att fribrev delas ut eller att miljö- och bulllernormer tillämpas på ett mycket flexibelt sätt. Det är klart att den typen av konkurrens gynnar vissa företag och är skadlig för samhällets intressen. Den aspekten tas inte upp till beaktande i resolutionsförslaget.
En positiv punkt är pläderingen för att minska skatten på arbete och flytta över den till miljöskadlig produktionsverksamhet. Det vore bra om de europeiska medlemsstaterna kunde tävla om vem som har det grönaste skattesystemet.

Angelilli
Fru ordförande! Låt även mig instämma få i lovorden som riktats till Secchi. Införandet av den gemensamma valutan lyfter verkligen fram problemet med att samordna skattesatserna på hela det europeiska området och att i första hand försöka undvika en skadlig skattekonkurrens och att dessutom garantera rättvisa och likvärdig fördelning där det inte finns några privilegier. Precis som euron bör skatteharmoniseringen kunna bli ett viktigt instrument för att skapa ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning. Det rör sig under alla omständigheter om en ömtålig fråga som kräver kompetens och klarhet i lagstiftningsarbetet.
Det gäller framför allt att ge de olika nationella myndigheterna instrument för samarbete och utbyte av information och erfarenheter, vilket för övrigt anges i Fiscalis-programmet. Låt mig emellertid understryka att en verklig europeisk skattepolitik inte kan begränsas till en passiv roll när det gäller att bekämpa den skadliga skattekonkurrensen. Våra företag och våra medborgare kräver snabbt en minskning av de överdrivna bördor som ett för högt skatteuttag innebär, en beskattning som kväver familjernas och företagens budgetar och som faktiskt hotar att äventyra den europeiska ekonomiska återhämtningen.
Låt mig därför avsluta med att säga att arbetsgruppen i sitt arbete även bör ha som mål att finna instrument och strategier för en seriös och återhållsam europeisk skattepolitik, utan vilken det inte finns förutsättningar för att få fart på utvecklingen och utan vilken det vare sig finns social jämlikhet eller ekonomisk demokrati.

Fayot
Fru ordförande! I mitt inlägg skulle jag vilja koncentrera mig på beskattningen av sparandet. Det är i Europa det område där det största hyckleriet härskar. Mitt land, Luxemburg, har ofta fått betala priset för det. Man har ibland beskrivit det som ett skatteparadis, fastän det finns lika många skatteparadis för utländska medborgare som det finns medlemsstater i Europeiska unionen. För varje medlemsstat har ansträngt sig att med skattepolitiska medel och diverse regleringar utveckla sin finanssektor, särskilt i relation till utländska medborgare.
Finanssektorn är en blomstrande servicesektor som skapar hundratusentals arbeten på hög nivå i våra stater. Det bör man hålla i minnet i våra europeiska beslut. I åratal har man dock här förordat globala lösningar för beskattningen av sparandet utan att bry sig om dess inverkan på den europeiska finanssektorn. Det är därför glädjande att Europaparlamentets attityd i detta betänkande har blivit mer nyanserad, mer realistisk och mer pragmatisk. Man drar slutsatsen, och jag citerar: " att man måste bevara de europeiska finansmarknadernas konkurrenskraft på global nivå" .
Tyvärr tiger Secchis betänkande när det gäller medlen. Jag tror att vi här är överens om att utveckla en sektor för finansiella tjänster utan skattemässig eller social dumpning. Det viktiga är att inte misslyckas med övergången. Om de skattepolitiska åtgärder som skall vidtas får kapitalet att fly bort från Europa kommer vi att försvagas varaktigt. De segdragna förhandlingar som för närvarande förs visar att det inte kommer att bli lätt att förverkliga Ekofin-rådets avtal av den 1 december 1997, som träffades under det luxemburgska ordförandeskapet. En skattesats på 20 procent på inkomster av besparingar är alltså verkligen för hög. Vissa länder som behöver finansieringskällor anser dock att det är för lågt. Personligen tror jag att det skulle vara intressant att fastställa en minimisats som för mervärdeskatt och överlåta åt staterna möjligheten att överskrida den utan att emellertid tvinga dem att rätta sig efter euron.
Jag undrar även hur man skall kunna ta hänsyn till de oändliga möjligheter till finansiell ingenjörskonst, som lätt kommer att utveckla medel att kringgå ett europeiskt avtal via tredje land som inte är deltagande part.
Fru ordförande! Måste man ändå inom det europeiska området integrera verkliga skatteparadis som är beroende av vissa medlemsstater? Jag anser att alla detaljer på ett så viktigt område för sysselsättningen liksom för ekonomin i allmänhet och alla investeringar i synnerhet måste regleras och klarläggas, innan man kan tala om framsteg. Om det inte är det, kommer det inte att finnas enighet i rådet, inte heller en stark majoritet i Europaparlamentet.

von Wogau
Fru ordförande, mina ärade kolleger! Fullföljandet av den europeiska inre marknaden kommer allt närmre med införandet av euron. På några viktiga områden står vi emellertid fortfarande inför stora och svåra uppgifter. Skattepolitiken är ett sådant område. En ökad samordning av skattepolitiken på europeisk nivå är absolut nödvändig för att undvika snedvridningar på marknaden, dubbelbeskattning och liknande, och för att uppnå de fyra grundläggande friheterna på den gemensamma marknaden.
Jag talar inte om en fullständig harmonisering. Tvärtom, konkurrensen mellan de nationella skattesystemen är och förblir nödvändig. I denna konkurrens handlar det om att kunna erbjuda medborgarna statliga prestationer under gynnsamma förhållanden. För genom att vi har öppnat marknaden och genomfört den fria rörligheten finns det en konkurrens mellan olika system, och denna konkurrens mellan systemen blir en väsentlig beståndsdel även vad gäller skattesystemen.
Men samtidigt talar min kollega Carlo Secchi i sitt utmärkta betänkande om ett " nyttigt" mått av konkurrens, som det gäller att acceptera för att säkra konkurrenskraften. Detta stöder jag uttryckligen. Åtgärdspaketet från kommissionen pekar i rätt riktning. Jag skulle vilja lyckönska kommissionär Monti till den långa väg han har tillryggalagt under de år som gått. Den uppförandekod för företagsbeskattning och de båda andra beståndsdelarna i paketet som befattar sig med avkastning av kapital, räntor och licensavgifter mellan företag, är de första och viktiga stegen i skattepolitiken. Andra områden måste dock följa efter. Jag tänker då i synnerhet på mervärdesskatten. Övergången till ursprungslandsprincipen bör fullföljas så snart som möjligt. Det nuvarande systemet, som uttryckligen betecknas som ett övergångssystem, är en belastning för alla företagare som har en gränsöverskridande verksamhet, och i synnerhet för de små och medelstora företagen, eftersom de är av stor betydelse för sysselsättningen.
Vi bör också se närmre på möjligheten med halverade skattesatser för arbetsintensiva prestationer. För närvarande beskattas arbetet alltför mycket i förhållande till mera mobilt kapital. Det får naturligtvis konsekvenser för arbetsmarknaden. Visserligen måste det kontrolleras noggrant hur detta område, vars kärna är hantverksarbetet, kan definieras och avgränsas exakt. Vår uppgift är att övervinna den diskrepans som har uppstått mellan en högre belastning på arbetsfaktorn å ena sidan, och en lägre belastning på konsumtion, kapital och energi å andra sidan. Jag väntar med intresse på lämpliga förslag från kommissionen och jag hoppas att vi snart kan vidta konkreta åtgärder på detta viktiga område.

Lindqvist
Fru ordförande! Det är fyra saker som jag vill framföra under denna minut. Det första är att skattepolitiken i allt väsentligt är och skall vara en nationell angelägenhet. Den skall förbli det för att vi inte skall bygga upp någon superstat eller någon förbundsstat.
För det andra: Det första man tänker på, och som allmänheten tänker på, är ju skatteparadisen. Jag vill understryka att vi måste göra någonting åt dem för att bli trovärdiga i frågan överhuvudtaget. Det är ju bara skadligt för marknaden.
För det tredje: All skattekonkurrens är inte skadlig. Jag vill understryka att det skall finnas en sund konkurrens mellan företag och länder. Det är naturligt och främjar bara en ökad konkurrenskraft och mångfald.
För det fjärde är det också helt naturligt och viktigt att det finns skillnader i skattesystem och -nivåer som grundar sig på sociala motiv, t.ex. miljö, hälsa och konsumentskydd, och det är naturligt att dessa skillnader inte betraktas som skadliga i skattekonkurrensen.

Ribeiro
Herr ordförande! Det största bekymret med skattepaketet som kommissionen föreslagit, kommer att vara att bekämpa de konkurrenshinder som dess härkomst från de olika existerande skattesystemen och skattesituationerna kan leda till.
Secchis betänkande har denna inriktning. Det som föreslås denna kammare lägger alltså tonvikten vid det som skall ske efter skapandet av den gemensamma valutan, det enda sättet att upptäcka de många fördelarna och de omfattande förtjänsterna, vilket skulle vara en inriktning mot en skattereform på gemenskapsnivå. Och en inriktning på att kunna kräva en acceleration och en synkronisering samt även för att kunna praktisera en uppförandekod för företagen på skatteområdet vilken, då den utgör en del av paketet, redan har godkänts av rådet.
Vi påminner om det som man tycks vilja glömma bort:
att de specifika egenskaperna i de nationella skattesystemen beror på specifika ekonomiska egenskaper i länderna som inte går att utplåna, trots alla ansträngningar att ignorera dem, -att en överstatlig skatteharmonisering, efter antagandet av instrumentet euron och med denna som förevändning och rättfärdigande nu skulle ta ifrån de nationella myndigheterna ännu ett instrument för självständig (och demokratisk) ledning, särskilt vad gäller sparandet, -att konkurrensskillnaderna allvarligt kan förvärras med ännu större nackdelar för de konkurrenssvaga, genom en konkurrensnormalisering via en skattereform.Den skattereform vi kämpar för, på gemenskapsnivå och på nationell nivå, är en skattereform, eller rättare sagt, skattereformer som syftar till att skapa rättvisare system för skatteuppbörd med en minskad skattebörda för arbetstagarna, och inte harmoniserade bestämmelser som leder till nya och ökade skattebefrielser för kapitalets okontrollerbara rörelser.

Wolf
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det spökar uppenbarligen i den här debatten, och det är subsidiaritetens spöke som går igen. Det visar sig i olika skepnader: som Chirac, som Kohl, och tydligen också nyligen som Gallagher. Det handlar inte om ge en klar definition av subsidiariteten som nödvändig dimension av den europeiska integrationen, utan att åberopa sig på, inför den inre marknaden och införandet av euron utveckla EU som avregleringsgemenskap inom ramarna för WTO, att införa en dumping som alla förlorar på. Ur detta dilemma finns det som bekant bara en utväg, nämligen den gemensamma, pålitliga regleringen. Vi måste få ett slut på urholkningen av beskattningsunderlaget. Därför bör vi tillgripa den nya anpassning, som Monti inför här, stödja den och kanske återge den dess ursprungliga konturer eftersom den mjukas upp alltmer.
Vi har lagt fram några ändringsförslag i denna riktning. Jag tror att vi bör göra fullkomligt klart för oss vilket som är målte med hela projektet. Målet är i själva verket att fullfölja den inre marknaden genom att skapa förutsättningar för en reglering för en rättvis konkurrens, som även är en konkurrens om kvalitetsprodukter, god konstruktion, som kan vara bra omsättning av skatterna, men ingen konkurrens om skattenivån.
För det andra bör vi minska å ena sidan de överbelastningar av arbetet till förmån för företagskapital och privat förmögenhet som Monti uppvisade, och miljö- och resursförbrukning å andra sidan. Det betyder att vi bör se till att kapital och företag för miljöbelastning och resursförbrukning åter betalar skatt, och därmed faktiskt är en viktig förutsättning för övergången till en hållbar utvecklingsmodell.

Buffetaut
Fru ordförande, herr kommissionär! Vår kollega Secchis betänkande visar klart och tydligt det som vissa, däribland vi, fruktade i samband med Maastrichtfördraget.
Det vill säga att efter överförandet av den monetära suveräniteten skulle på ett nästan oundvikligt sätt överförandet av suveräniteten på det ekonomiska och skattepolitiska området komma. Nu är vi där, eller vi tar första steget i den riktningen. För övrigt är tillvägagångssättet alltid det samma. En bekräftelse: den höga graden av skattekonkurrens har nått en tydligt skadlig nivå. Det skulle ha varit intressant om denna bekräftelse hade stötts av några konkreta exempel. För det andra, ytterligare en bekräftelse: staterna överger gradvis sin skattepolitiska suveränitet, det bästa medlet att återfå sin suveränitet, det är att överlämna den helt till Europeiska unionen.
Den verkliga frågan som man skall ställa sig är om denna skattekonkurrens mellan de stater som utgör Europeiska unionen är önskvärd och bra för medborgarna i staterna i Europeiska unionen, eller om den tvärtom är skadlig. Denna skattekonkurrens kan verkligen vara fullkomligt sund för konsumenterna som för medborgarna.
De stater som kommer att vinna i morgon på en öppen marknad, på en marknad - och det är bra - där det existerar fri rörlighet för personer, kapital, etablering av företag, ja, de stater som kommer att vinna är de som samtidigt kommer att garantera en skattepolitisk återhållsamhet, en lagstiftningsmässig smidighet och juridisk säkerhet. Denna konkurrens kan, långt från att vara skadlig, i stället vara ytterst välgörande för medborgarna, för den kommer att skapa en konkurrens mellan staterna, och i stället för att skapa en sorts gasverk - ursäkta denna något triviala bild - ett harmoniserat gasverk, är det bättre att låta staterna konkurrera.
Idén med en uppförandekod, särskilt för beskattningen av företagen är en utmärkt idé, som man bör behålla.

Ordföranden
Debatten avbryts och kommer att fortsätta efter frågestunden.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-0474/98). Vi skall behandla frågorna till rådet.
Låt mig välkomna rådets ordförande, Henderson, och be honom besvara fråga nr 1 från Alexandros Alavanos (H-0497/98):
Angående: Turkiets förföljelse av assyriska folkgrupper
När turkisk militär den 14 maj 1997 trängde in i Irak för att slåss mot kurderna, passerade de den irakiska delen av Mesopotamien som mestadels befolkas av assyriska folkgrupper. Militären vandaliserade 20 assyriska byar, dödade tiotals människor, antastade befolkningen och tvingade en stor del av denna i landsflykt. Assyrierna har ingen yttrandefrihet och ingen rätt att utöva sin kultur och religion (kristendom). Flertalet av dem är tvungna att leva utanför Turkiets gränser, i olika europeiska och amerikanska stater.
Jag vill fråga rådet om det känner till den turkiska militärens angrepp mot assyriska områden i Irak, och om vilka åtgärder det ämnar vidta för att få Turkiet att respektera de grundläggande mänskliga rättigheter som också borde gälla för det assyriernas samfund.

Henderson
Jag är glad över att vi kommer att få våra fulla 90 minuter i dag. Några av våra tidigare sammanträden, av en eller annan anledningen som har att göra med tidsschemat, har ibland varit lite förkortade. Men vi kommer att få våra 90 minuter, kanske i VM: s anda.
Som svar på fråga nr 1; rådet är medvetet om att de turkiska beväpnade styrkorna iscensatte ett angrepp över gränsen in i norra Irak våren 1997. Den 19 maj utfärdade ordförandeskapet en deklaration å Europeiska unionens vägnar, vilken med oro noterade detta faktum och, bland annat, uppmanade Turkiet till återhållsamhet, respekt för mänskliga rättigheter, att inte riskera livet på civilbefolkningen, och att dra tillbaka sina militära styrkor från irakiskt område så snart som möjligt.
Rådet är fortsatt djupt oroat över det assyriska folkets svåra situation i sydöstra Turkiet och norra Irak. Ett verkligt skydd av mänskliga rättigheter fortsätter att vara en viktig komponent i utvecklingen av relationerna mellan Turkiet och unionen. Europeiska rådets möte i Luxemburg den 12-13 december 1997 erinrade om, i överensstämmelse med rådets ståndpunkt vilken presenterades vid rådets partnerskapsmöte med Turkiet den 29 april 1997, att ett stärkande av Turkiets band med Europeiska unionen också var beroende av det landets uppföljande av politiska och ekonomiska reformer, inklusive sammanjämkning av normerna när det gäller mänskliga rättigheter och utövandet av de som är i kraft i Europeiska unionen, inklusive skyddet av minoriteter.

Alavanos
Jag tackar rådets ordförande för hans svar, som var någorlunda positivt. Jag är dock rädd att det var lite byråkratiskt, dvs. det inskränkte sig till att bekräfta tidigare kända fakta. Här rör det sig om en minoritet som har djupa kulturella rötter, som går tillbaka till tiden före den gamla grekiska kulturen. Vi talar om assyrierna. Det är ett litet antal människor som fram till våra dagar har behållit sitt språk, sin religion, sina traditioner. Nu drivs de bort och återfinns som flyktingar i hela Europa, i Sverige, i Grekland och i andra länder. Speciellt vad gäller assyrierna, speciellt vad gäller den assyriska minoriteten såväl i Turkiet som i Irak, skulle jag vilja fråga om rådet kommer att uttrycka sitt engagemang till myndigheterna i dessa länder och i synnerhet till myndigheterna i Ankara. Speciellt vad gäller den assyriska minoriteten.

Henderson
Jag är inte säker på att jag har särskilt mycket att tillägga till det jag redan har sagt till Alavanos. Jag förstår att han har gått in mer i detalj på den svåra situationen för de särskilda befolkningsgrupper som han refererar till. Jag har redan informerat om rådets agerande när det gäller dessa frågor, och det finns inte mycket mer som jag kan tillägga.

Sjöstedt
Det assyriska folkets öde är ju ganska okänt jämfört med en del andra minoritetsfolk. När man talar om historien är det ofta armenierna som nämns, samtidigt som assyrierna också har utsatts för svåra förföljelser i Turkiet historiskt sett. När man talar om dagens situation är det ofta kurderna som nämns, samtidigt som även det assyriska folket är oerhört utsatt. Det gör att det finns anledning att särskilt uppmärksamma just denna befolkningsgrupp i kontakterna med den turkiska regimen.
Jag skulle vilja fråga rådet om ni någon gång har uppmärksammat just den assyriska gruppen. Har ni någon gång lyft fram just denna grupp när ni har diskuterat dessa frågor med Turkiet? Finns det några planer på att lyfta fram denna grupp? Det handlar ju mer eller mindre om ett hot om kulturell utplåning i dag i Turkiet för det assyriska folket.

Henderson
Återigen finns det inte mycket mer jag kan tillägga. Jag är tacksam över att Sjöstedt gör oss uppmärksamma på det assyriska folket svåra situation som han refererar till, men jag kan faktiskt inte tillägga något till mitt ursprungliga svar.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 2.
Fråga nr 3 från Felipe Camisón Asensio (H-0499/98):
Angående: Åtgärder för att bekämpa bedrägerier i samband med särskilda avgifter
Vilka åtgärder anser rådet bör vidtas för att bekämpa bedrägerierna i samband med särskilda avgifter, framför allt i tobaksoch alkoholsektorn?

Henderson
Rådet är medvetet om att bedrägerierna inom tobaks- och alkoholsektorerna har antagit alarmerande proportioner och resulterar i mycket stora inkomstbortfall för medlemsstaterna och gemenskapen. Ekofin-rådet övervägde vid sitt möte den 19 maj hur man skall bekämpa denna typ av bedrägeri och kom, efter en förstudie av kommissionen, fram till att det långsiktiga målet skulle vara ett datoriserat kontrollsystem. Under mellantiden skulle ett effektivt förvarningssystem ställas i ordning så att tullmyndigheter får bättre information om vad det är för varor som förflyttas.

Camisón Asensio
Herr rådsordförande! Det har sagts oss att kommissionen för en tid sedan föreslog rådet att införa nya åtgärder för att bekämpa bedrägerierna inom området för särskilda avgifter, vilka framförallt drabbar, som rådet påpekat, tobak och alkohol. Vi har också, för en tid sedan, informerats om att det inte handlar om enstaka fall - något som rådet bekräftar i dag -, utan om organiserade nätverk för kriminella aktiviteter. Å andra sidan vet vi att de nationella myndigheterna har rätt att kontrollera de varor som fraktas, men de har svårt att genomföra en effektiv kontroll då de inte får något meddelande om när de skickas.
Vår ståndpunkt - som överensstämmer med det som rådet nyss har sagt - är att idealet är att skapa ett datoriserat system. Under tiden tycker vi dock att det vore på sin plats att skapa ett förvarningssystem, baserat på ett utbyte av meddelanden regeringarna emellan. Skulle rådet vara berett att ta detta första steg innan vi når fram till ett datoriserat system som, mycket riktigt, är den bästa lösningen.

Henderson
Återigen är det inte särskilt mycket jag kan tillägga till mitt första svar. Rådet är medvetet om att det är ett problem och att vi har ett bortfall av inkomster som i stora drag härrör från allt från brottrelaterad verksamhet till skattefusk. Tullorganisationer över hela unionen kommer att vidta de åtgärder de kan i praktiska termer. Som mitt ursprungliga svar antydde kommer det, fram till den tidpunkt då ett datoriserat kontrollsystem ställts i ordning, att vara svårt att fullständigt eliminera de överträdelser som för närvarande äger rum. Ett förvarningssystem kommer, hoppas vi, att hjälpa på kort sikt men om det var lösningen skulle det inte finnas något behov av det långsiktiga datoriserade sättet att hantera problemet. Det finns verkligen ingen ersättning för det enligt de som är uppfyllda av att finna tekniska svar till ett politiskt mål som vi alla delar.

Miller
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande och Camisón för att erkänna problemen med bedrägeri inom punktskattesektorn. Jag erkänner också att på kort sikt utgör inte den datoriserade registreringen ett direkt mål utan uppenbarligen ett långsiktigt mål. Ett väl fungerande Europol måste utgöra en del av detta mål på kort som på lång sikt.
Jag skulle vilja fråga rådets ordförande om sättet att hantera problemet i slutändan ändå inte är att granska de olika punktskatterna i olika medlemsländer, och kanske det bör vara ministerrådets mål på lång sikt.

Henderson
Jag skulle vilja säga till den ärade ledamoten att jag förstår hans fråga om skillnaderna i punktskatt som skapar ett incitament för brottslingar att smita undan sådana avgifter. Jag känner till fall i mitt eget land där gäng ägnar sig åt att föra tillbaka varor köpta i ett annat land, vilka de hävdar är för deras personliga konsumtion, men som i många fall är till salu. Detta är ett område där tullen har försökt att hinna ifatt.
Frågan om allmänna punktskatter är en fråga för medlemsländerna att begrunda. Det är varje medlemslands skyldighet att besluta om nivån på punktskatten som den pålägger en särskild varugrupp. Där konkurrensfrågor är involverade, kan det vara en fråga för vidare begrundande men när det är fråga om reglerandet av punktskatter på särskilda produkter, är det för närvarande en fråga för medlemsländerna och jag kan inte se någon ändring av detta.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Susan Waddington (H-0502/98):
Angående: Riktlinjer för sysselsättningen 1998 - kvinnors anställbarhet
Med beaktande av de riktlinjer för sysselsättningen som antogs under det särskilda toppmötet om sysselsättning i Luxemburg i december 1997 och att det nuvarande ordförandeskapet lägger stor vikt vid att utveckla kvinnors anställbarhet undrar jag vilka konkreta åtgärder som medlemsstaterna för närvarande vidtar i syfte att öka kvinnors deltagande på arbetsmarknaden och uppmuntra livslångt lärande så att detta samtidigt går att förena med familjelivet?

Henderson
De åtgärder som vidtas av varje medlemsstat är uppställda i de nationella handlingsplanerna för sysselsättning. Som ledamöterna av detta parlament kanske känner till omfattar dessa: förbättrade möjligheter till barntillsyn, en utvidgning av barnledigheten, förstärkta möjligheter och utbildningsmöjligheter och målinriktad hjälp för att få ensamstående föräldrar tillbaka till arbetslivet. Ledamöterna kanske också känner till, och när de läser slutsatserna från Cardiff bör de bli fullt medvetna om det, att sysselsättningen var ett viktigt diskussionsämne i Cardiff, och det beslutades att vidtagande av allmänna åtgärder för gynnande av lika möjligheter skulle vara vår prioritering i framtiden när det gäller sysselsättningspolitiken.

Waddington
Jag tackar rådets ordförande för hans kortfattade och tydliga svar. Jag förstår att i en del av de nationella handlingsplaner som presenterades i år gavs kvinnors jämställdhet lägre prioritet än de andre tre pelarna. Jag undrar om rådets ordförande tror att toppmötet i Cardiff kommer att möjliggöra att kvinnors anställbarhet och kvinnors sysselsättning kommer att få högre prioritet under de kommande åren.

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hennes följdfråga. Jag kan försäkra henne om att under diskussionerna i Cardiff och i slutsatserna som blev resultatet av dessa diskussioner gavs frågan som hon refererar till - kvinnors anställbarhet - högsta prioritet. Det finns uppenbarligen ett antal viktiga prioriteringar när det gäller arbetslöshet, och jag hoppas att ledamöterna skall förstå det, med tanke på de höga arbetslöshetsnivåer som vi har i praktiskt taget alla länder i Europeiska unionen, och behovet att ta sig an det arbetslöshetsproblemet. Ett av sätten är att ge ett särskilt incitament och utöva press på de olika medlemsländerna att vidta åtgärder som ökar kvinnors anställbarhet. Det kommer att ge kvinnor större möjlighet att ta arbeten som de tidigare varit utestängda från av alla möjliga olika skäl.
Generellt sett att om man menar allvar med " välfärd för arbete" , vilket också har kommit att bli en allt större prioritet i alla unionens medlemsländer, som det återspeglas i slutsatserna i avsnitt 1 i Cardiffrapporten i förhållande till ekonomisk reform, måste det medges att en viktig del av gemenskapen som för närvarande står utanför arbetsmarknaden är unga kvinnor. Att hjälpa till med att ta itu med ungdomsarbetslösheten inbegriper nödvändigtvis att man tar itu med problemet med arbetslöshet bland unga kvinnor. Det är en prioritet i slutsatserna och jag är övertygad om att medlemsländerna kommer att fullgöra sina skyldigheter och vidta åtgärder för att assistera program för att öka kvinnors anställbarhet och därmed i högre grad erbjuda lika möjligheter.

Lindqvist
Jag är också engagerad i dessa frågor. Vi sitter i samma utskott, Waddington och jag. Jag skulle vilja ställa en mer allmän fråga i anknytning till sysselsättningen för kvinnor. Det gäller följande: Är ni som företrädare för rådet allmänt sett positiv till utvecklingen på sysselsättningsområdet efter toppmötet i Luxemburg och fram till toppmötet nu i Cardiff? Tycker ni att de beslut som fattades i Luxemburg, de generella besluten, och de nationella handlingsplanerna hittills uppfyller de krav på förbättringar som vi hade rätt att ställa?

Henderson
Jag tror att det som är viktigt är sätta in skapandet av arbetstillfällen i sitt sammanhang. Bortsett från de områden där staten själv anställer folk, kan inte staten direkt skapa arbetstillfällen. Företag skapar arbetstillfällen, människor skapar arbetstillfällen. Det som staten måste göra är att skapa klimatet - bortsett från de områden där staten själv anställer folk - där är anställbarheten inom gemenskapen är förbättrad. Jag tror att nyckelåtgärden är att öka utbildningsstandarden hos våra folk i Europeiska unionen och att öka deras skicklighet så att de är bättre rustade att anta de övergripande utmaningar varje företag som försöker att exportera utanför Europeiska unionen står inför. De flesta företag inom Europeiska unionen försöker att exportera till länder bortom det området.
Därför är det viktigaste från slutsatserna i Luxemburg och i Cardiff att vårda utvecklingen av rätt statlig politik, först av allt besluta vad som är bäst att besluta om på Europeisk nivå och vad som är bäst att överlämna, genom subsidiariteten, till åtgärder på nationell nivå eller till och med under nationell nivå. Det är i sig själv ett mycket viktigt beslut som måste tas.
Men å andra sidan, att ålägga alla medlemsländer en skyldighet - och det är det som slutsatserna från Cardiff gör - att vidta åtgärder som överensstämmer med styrkan i förslagen som har sitt ursprung i Luxemburg, att ta itu med de olika frågorna om ungdomsarbetslöshet, arbetslösheten bland medelålders män, lika rättigheter för män och kvinnor och att stimulera företagande - det är alla utmaningar. Varje medlemsstat i unionen är i enlighet med slutsatserna från Cardiff skyldig att återkomma inom sex månader och visa vad det har gjort i dessa frågor.
Om de är förståndiga kommer de att förstå innebörden av mina inledande kommentarer; att, bortsett från direkt anställning, där staten anställer folk direkt, måste man inse att staten inte kan kräva av tillverknings- eller tjänstesektorn att de anställer fler människor. Det är något som de måste besluta om att de behöver göra, deras anställningsbehov styrs av att det finns en efterfrågan av deras produkt eller tjänst, och att de har människor som är kapabla att möta denna efterfrågan. Det är där som behovet av skicklighet och utbildning är så avgörande, så att vi får produkter som kommer att bli världsledande, produkter som föds ur Europeiska unionens ekonomi som är baserad på hög utbildningsstandard och hög skicklighet. Det betyder att effekten kommer att bli att det skapas fler permanenta arbetstillfällen.
Det är i det sammanhanget som vi måste se slutsatserna i Cardiff.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Aline Pailler, vilken har övertagits av Ainardi (H-0503/98/ändr. 1):
Angående: Tillämpning av Europa-Medelhavsavtalet mellan EU och Tunisien
EU: s ordförandeskap välkomnade den 2 mars ikraftträdandet av Europa-Medelhavsavtalet, ett associeringsavtal mellan EU och Tunisien. Detta avtal föreskriver i artikel 2 att " förbindelserna mellan parterna [...] grundas på respekten för de demokratiska principerna och mänskliga rättigheterna" .
Trots att den tunisiska regeringen har skrivit under denna klausul fortsätter brotten mot de mänskliga rättigheterna i Tunisien. Advokat Nasraoui, medlem av advokatsamfundets råd, har åtalats, advokat Ksila, vice ordförande i organisationen för de mänskliga rättigheterna, har dömts till tre års straffarbete, åtskilliga aktiva inom organisationer för de mänskliga rättigheterna har utsatts för trakasserier, polisövervakning, provokationer etc.
Med hänvisning till artikel 2 i associeringsavtalet, vilka åtgärder har rådet för avsikt att vidta för att ge sitt bidrag till att få slut på brotten mot de mänskliga rättigheterna i Tunisien?

Henderson
Som fastslagits av den ärade ledamoten som tog upp frågan, välkomnar rådet ikraftträdandet av Europa-Medelhavspartnerskapsavtalet. Tunisien var faktiskt det första Medelhavsland som skrev under ett sådant avtal, och etablerade en politisk dialog som låter båda parter öppet diskutera en rad politiska frågor, inklusive mänskliga rättigheter.
Rådet tillmäter arbetet för att främja de mänskliga rättigheterna i Tunisien stor politisk vikt, och följer nära den gradvisa förändringen i landet.
Ordförandeskapet kommer att ha ett nära samarbete med det framtida österrikiska ordförandeskapet för att förbereda det första mötet i associeringsrådet EU/Tunisien som kommer att äga rum under det österrikiska ordförandeskapet. Vid detta tillfälle kommer rådet att ta upp frågan om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, och påminna de tunisiska parterna om deras skyldigheter vad gäller mänskliga rättigheter och åtaganden inom ramverket för både EU/Tunisien-avtalet och Barcelonaprocessen.

Ainardi
Herr ordförande! Efter den resolution som antogs den 22 maj 1996 kunde man faktiskt konstatera en förbättring av situationen på området för de mänskliga rättigheterna i Tunisien med frisläppandet av Mouada och Chammari. Som min kollega Aline Pailler understryker har dock situationen försämrats på nytt med den treåriga fängelsedomen för ordföranden i organisationen för de mänskliga rättigheterna, advokat Ksila.
Min fråga är följande: Vilka medel kan man tillgripa för att garantera tillämpningen av artikel 2 i associeringsavtalet, för man kan inte nöja sig med att bara hänvisa till den.

Henderson
Jag är tacksam över att den ärade ledamoten tar upp frågan. En av huvudfrågorna som kommer att diskuteras vid alla associeringsråd skulle vara frågan om mänskliga rättigheter och behovet av att upprätthålla högsta standard. Detta skulle i viss bemärkelse utgöra en viktig del av dagordningen för alla möten innan andra frågor kan tas upp.
Den särskilda punkt som den ärade ledamoten tog upp hänvisade min kollega, Fatchett, en annan utrikesminister i Förenade kungariket, till när han besökte Tunisien. Jag tror att det var som representant för ordförandeskapet - eller så kan det ha varit i upptakten till ordförandeskapet. Han lade fram exakt den punkten å rådets vägnar.

von Habsburg
Delar rådets ordförande min uppfattning att av alla arabländer är Tunisien det mest demokratiska - relativt sett, naturligtvis - och att med hänsyn till att det ligger inklämt med Algeriet på ena sidan och Libyen på den andra, borde vi visa särskild hänsyn till situationen i ett land som dessutom hotas kraftigt av islamiska fanatiker och andra extremiströrelser? Håller han med om att Tunisien under dessa omständigheter har gjort ett anmärkningsvärt arbete för att ge folket relativ frihet och för att försöka rädda landet, så i stället för att ge dem för många goda råd, borde vi uppmuntra dem till ytterligare framsteg och inte få dem att känna att vi kritiserar dem?

Henderson
Jag tackar von Habsburg för hans följdfråga. Jag känner stor sympati med honom, och andra, i våra diskussioner i detta forum. Det skulle emellertid vara fel av mig att agera som någon sorts jury och göra en bedömning av vilket av de länder som kan beskrivas som arabländer som - även om jag tror att det inte skulle vara alltför lätt att göra den definitionen - är det mest demokratiska. Det som skulle vara rätt av mig, rådet och, hoppas jag, parlamentet, är att uppmuntra alla länder att bygga en demokrati och garantera mänskliga rättigheter. I alla våra kontakter med tredje land i Europeiska unionen, borde det ges hög prioritet och vi borde fortsätta att sträva efter det. Där vi ser att man gjort stora framsteg, då bör vi säga det, till viss del beroende på de diskussioner och dialogen som vi har haft, har det skett förbättringar och det har lett till ett bättre liv för många människor i vissa länder.

Ordföranden
Fråga nr 6 från Mark Watts (H-0504/98):
Angående: Medlemsstaters icke-inlemmande av EU: s transportdirektiv
Man är i rådet säkerligen medveten om att en betydande del av EU-direktiven inte inlemmats i medlemsstaternas lagstiftning. Inom transportsektorn, till exempel, har de flesta direktiven inte inlemmats i den nationella lagstiftningen. Vilka åtgärder föreslår rådet för att påskynda inlemmandet och fullborda den inre marknaden inom sektorer som exempelvis transport?

Henderson
Rådet har gjort ett åtagande att införliva alla försenade direktiv inom den inre marknaden innan slutet av detta år. Alla medlemsländer har lämnat in tidsplaner till kommissionen som visar hur detta skall genomföras, med framsteg kontrollerade genom den inre marknadens resultattavla. Som ett resultat av detta halverades antalet försenade direktiv under förra året.

Watts
Jag tackar rådets ordförande för något som alldeles klart är goda nyheter för Europeiska unionen. Och det är det att, under brittiska ordförandeskapet och faktiskt också det föregående ordförandeskapet och utan tvivel det som kommer att komma, gör vi verkliga framsteg mot att fullborda den inre marknaden genom att försäkra att alla medlemsländer som har undertecknat EU: s lagar också rättar sig efter dem.
Jag skulle vilja fråga rådets ordförande om han kan bekräfta att, om medlemsländer inte respekterar de åtaganden som de har gått med på, han kommer att fortsätta sin praxis med att namnge och klandra de medlemsländer som inte följer de lagar som de frivilligt har antagit.
Jag tackar honom för de framsteg vi har gjort, men jag tror att vi måste fortsätta att utöva press så att den resterande hälften av de icke-införlivade rättsakterna införlivas i gemenskapslagstiftningen på medlemsstatsnivå innan utgången av detta år, som alla medlemsstater har åtagit sig att göra. Jag är säker på att vi alla kommer att känna oss uppmuntrade, men vi vill alla se att trycket fortsätter.

Henderson
Jag kan säga till den ärade ledamoten att jag är tacksam över hans fråga och möjligheten att ta upp denna mycket viktiga fråga. Jag kan försäkra honom om att rådet inte kommer att agera som någon slags dolda kameran och fara runt i Europa och försöka att avslöja icke-uppfyllda åtaganden.
När det gäller frågan om huruvida länder som inte uppfyller överenskommelserna kommer att namnges och klandras av rådet, är svaret nej. Där rådet har anhållit om information och fört upp den på resultattavlan, kommer informationen att namnge och klandra. Det har gjorts av den anledningen, så att vi kan försöka påskynda processen att skapa en mer effektiv inre marknad.

Ordföranden
Fråga nr 7 från Freddy Blak (H-0508/98):
Angående: Rådet som skyltfönster för lobbyister
Att ställa ut en lyxig Jaguar i entrén till Justus Lipsius-byggnaden under maj månad är en förkastlig idé. Utställningen maskeras som allmän reklam för det brittiska ordförandeskapet och Coventry, men det döljer inte det faktum att det i verkligheten handlar om kommersiell reklam för en biltillverkare.
Saken blir ännu allvarligare eftersom Öppet Hus-dagen arrangeras den 9 maj. Inser ordförandeskapet vilka signaler allmänheten får av denna omvandling av rådets lokaler till en persisk marknad? Hela historien ställer de europeiska institutionerna i dålig dager.
Slutligen: Vilka andra lobbyister har fått tillåtelse att ställa ut i rådets lokaler, och hur mycket kostar det att använda rådets byggnader som skyltfönster? Herr Henderson, ni har nu ordet för att ge Blak ett svar angående hans oro vad gäller denna Jaguar.

Henderson
Det är normal praxis, vilket ledamöter av detta parlament kommer att medge, för rådsordförandeskapen att ställa i ordning en utställning av kulturell, social eller historisk art i konferensavdelningen i Justus Lipsius-byggnaden. Utställningen som ordnades av detta ordförandeskap kompletterades under två veckor av en utställning om Coventrys historia, kultur och samhällsprofil. Detta var planerat att sammanfalla med Corepers besök till den staden.
Jaguaren utgjorde en del av denna utställning, och symboliserade den viktiga roll som biltillverkningsindustrin har spelat i Coventry. Det gjordes ingen reklam och fanns ingen information om bilen, dess pris eller var man kan köpa en. Bilen var där för att ge utställningen en folklig appeal och lyckades på ett beundransvärt sätt. Jag är säker på att alla ledamöter delar min tillfredsställelse över Jaguars framgångar när det gäller ökningen av arbetstillfällen i Coventry. I mångt och mycket var det detta utställningen handlade om.
Rådets byggnad är reserverad för rådets och dess medlemmars användning, och inga utanförstående kommersiella intressen har tillgång till den eller dess faciliteter.

Blak
Jag måste säga att ni har humor, herr Henderson. Om ni tycker att en bil har sex appeal, så är det i vilket fall inte er flickorna skall gå ut och roa sig med. Jag måste säga att jag är överraskad av ert svar. Jag tycker att det är förkastligt att man betalar 10 000 pund för att ta bort ett fönster för att få in en bil i en byggnad och 10 000 pund för att få ut den igen. Jag tycker att det är oanständigt. Det är slöseri med skattebetalarnas pengar. Jag kan förstå att ni vill göra reklam för Coventry, men ni vet ju också att Jaguar har sålts till ett amerikanskt företag. Om vi nu också skall börja med att göra reklam för USA, så måste jag säga att vi är ute och cyklar. Jag tycker att vi skall se upp, herr Henderson, så att vi inte hamnar i den situationen att vi måste be Jesus komma och röja i templet. Jag tycker vi skall sluta med de här propagandautställningarna. Det är ovärdigt, och folk kan inte förstå det.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Blak. Jag missade denna sista bibliska mening i tolkningen. Herr Henderson, nu när Freddy Blaks inlägg är till ända ber jag er besvara frågan, samtidigt som jag informerar er om att vi inte kommer att lämna Justus Lipsius byggnaden riktigt än, eftersom Ford också önskar ställa er en andra fråga. Ni har nu ordet för att i första hand svara Blak.

Henderson
Jag tackar Blak för hans fråga. Jag måste säga att han verkar ha ett mer lateralt tänkande sinne än vad jag har. Jag trodde att utställningen hade en folklig appeal. Om Blak anser att det är sexappeal, är han mer fantasifull än vad jag är och jag gratulerar honom till det.
Jag tror att det är viktigt att för hela unionen visa livsstilen i våra samhällen inom unionen. Alla försök att beskriva livet i Coventry i mellersta England för resten av Europeiska unionen och dem utanför utan att nämna Jaguar skulle ge ett mycket felaktigt intryck av Jaguars betydelse för den staden och, faktiskt för bilindustrin inom hela Europeiska unionen. Jag anser att Jaguaren är en bra produkt och att det är passande att Coventry - inte rådet - anser att den utgör en integrerad del av deras samhälle och en som de vill visa för resten av världen.
Generellt sett när det handlar om lobbying har ett antal parlament inom Europeiska unionen helt nyligen dragit upp striktare regler för lobbyister och lobbyingversksamhet, hur det bör äga rum och under vilka omständigheter det bör äga rum, hur det bör regleras, vilka relationer lobbyister, lobbyingföretag och lobbyingorganisationer bör ha till parlamentets ledamöter och så vidare; och det kanske är så att det skulle vara lämpligt för Europaparlamentet att ta denna fråga under vidare övervägande. Det är något som det skulle vara klokt av rådet att alltid ha under uppsikt, för att se om det behövs några ändringar av rådande praxis.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson. Som jag redan påpekat är vi fortfarande kvar i Justus Lipsius byggnaden, och mer konkret i eller runtom denna lyxiga Jaguar, vars möjliga sex appeal inte är detta parlaments sak att uttala sig om. Men, hur som helst, Ford har ordet i en minut för att fortsätta tala om denna fråga.

Ford
Jag uppskattar Blaks sinne för humor. Jag är inte säker på att alla andra gör det. Vi är båda ledamöter av socialistgruppen. Det är bara fem månader sedan som vi faktiskt hade racerbilar utanför socialistgruppens rum, och såvitt jag kan minnas protesterade inte Blak då. Förmodligen är racerbilar OK - jag tror att de förmodligen är sexiga. Jag vet inte om de har folklig appeal, men vi behöver uppenbarligen ta bort bjälken ur vårt eget öga innan vi tar bort grandet i rådets öga. Detta är ett område som vi behöver granska eftersom det var klagomål i förmiddags om en utställning som för närvarande håller på i parlamentet. Enhetliga normer krävs och kanske det är dags för Europaparlamentet att ta ledningen.
Vi har haft ett betänkande om kontroll och registrering av lobbyister som redan tycks föråldrat, och utskottet för arbetsordningen, av vilken jag är ledamot, håller på att göra en uppföljning av detta betänkande för att försöka strama åt och stärka förordningarna. Kanske vi kan ta ledningen i denna fråga och kanske rådet kan lära sig något av oss. Jag hoppas att Henderson kan gå med på detta.

Ordföranden
Herr Henderson, detta ordförandeskap kan inte riktigt utröna om Ford ställt en fråga till er eller om han har gått i polemik med Blak. Men, hur som helst, om ni vill göra någon kommentar har ni nu ordet.

Henderson
Om samma fråga hade ställts i brittiska parlamentet, är jag säker på att den skulle ha försökt att etablera sig som en genuin fråga, oavsett om den var det eller inte.
Jag är överens med den ärade ledamoten om att det finns ett behov av fortlöpande granskning av lobbyistsystemet, med jämna mellanrum allteftersom omständigheterna förändras, och jag kan försäkra honom om att han skulle få mitt stöd för det.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson. Det stärker detta ordförandeskap att se vilken överensstämmelse det finns mellan rådets och parlamentets ordförandeskap, åtminstone just nu. Vi får se om denna överensstämmelse fortsätter när det är dags för fråga nr 8 av Jaime Valdivielso de Cué, som övertas av Camisón Asensio (H-0512/98):
Angående: Bidrag till varvsindustrin
Det har nyligen beslutats att bidragen till varvsindustrin kommer att minska gradvis. Kan rådet redogöra för vilka kriterier som ligger till grund för detta beslut och om man tagit hänsyn till den betydelse som varvsindustrin har för vissa europeiska regioner, framför allt för regioner i Spanien?

Henderson
De nya bestämmelserna om bidrag till varvsindustrin, vilka vi enades om med brett stöd från medlemsstaterna, inklusive Spanien, är utformade för att förbättra konkurrenskraften hos Europeiska unionen. Samtidigt som nya bestämmelserna avskaffar driftsstöd, ändrar de även inriktningen på resterande stödformer för att gynna industrins konkurrenskraft. Det kommer att bli nya bidrag för förnyelse, samt tillgång till regionalt stöd. En strikt begränsning kommer att tillämpas vid omstruktureringsbidrag, och stärkta kontrollbestämmelser kommer att introduceras.
Vi anser att detta är ett mycket positivt resultat för framtiden för Europeiska unionens varvsindustri. De nya bidragsbestämmelserna tar utan tvivel hänsyn till samtliga av gemenskapens regioner med varvsintressen. Spanien i synnerhet kommer att gynnas av överenskommelsen om tillgången till regionalt stöd.

Camisón Asensio
För det första vill jag tacka rådets ordförande för den information han ger som resultat av denna fråga. Eftersom vi när vi formulerade den fäste särskild vikt vid det spanska fallet - jag vet inte vilka uppgifter ni har om detta -, skulle jag dock vara tacksam om ni kunde vara lite mer konkret vad beträffar skeppsvarven som är belägna i Baskien.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Camisón. Jag skall ge Henderson möjlighet att svara er. Jag är emellertid säker på att han, om han inte har tillgång till uppgifterna just nu, kommer att ge er dem inom den närmaste framtiden. Herr Henderson, ni kan svara, men jag har redan påpekat för Camisón att jag är säker på att ni, om ni inte har tillgång till uppgifterna just nu, kommer att erbjuda honom dem inom en nära framtid.

Henderson
Herr ordförande! Jag är mycket tacksam över att ni antyder svaret på den frågan. Jag skulle vilja skriva under på era kommentarer. Syftet med att ändra bestämmelserna är att tillåta mer flexibilitet, att ge varje land en möjlighet att göra det som det tror är nödvändigt för att omstrukturera och hjälpa dess industri och, naturligtvis, gäller det Spanien.
Om det är några specifika frågor som den ärade ledamoten önskar att ta upp när det gäller varvsindustrin - om han syftade på varvsindustrin i norra Spanien - då skulle jag gärna besvara dem skriftligt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson. Herr Henderson, efter att ha arbetat tillsammans i sex månader kan ni inte förundras över att detta ordförandeskap, trots att det inte utövas av en ledamot av labourpartiet, har en viss samstämmighet med era svar och, i viss mån, kan förutse de svårigheter ni kan ha vid ett visst tillfälle vad gäller en såpass konkret fråga. Följaktligen, herr Henderson, är det nästan nödvändigt att vi har en viss samstämmighet. Vi har arbetat tillsammans i sex månader och jag hoppas att vi kan göra det igen i framtiden.
I denna anda föreslår jag er, följaktligen, att vi går vidare till fråga nr 9 av Nikolaos Papakyriazis (H-0514/98):
Angående: Skändning av begravningsplats i Istanbul
Onsdagen den 1 april 1998 fann man att 51 gravar på Agios Eleftherios grekiskortodoxa begravningsplats i Istanbul hade plundrats. Det här är den största förödelse som drabbat en kristen begravningsplats under det senaste decenniet. Under de senaste månaderna har de provokativa angreppen mot det grekiskortodoxa elementet i Istanbul ökat märkbart, utan att den turkiska regeringen officiellt visat någon som helst reaktion på detta.
På vilket sätt kommer rådet att reagera på denna händelse, mot bakgrund av utvecklingen av relationerna mellan Europeiska unionen och Turkiet? Vilka förklaringar, åtgärder och garantier kommer man att kräva av den turkiska regeringen för att skydda den grekiskortodoxa befolkningen i landet och garantera respekt för dess rättigheter, eftersom fenomen som dessa, ur Europeiska unionens synvinkel, är fullkomligt ofattbara och oacceptabla?

Henderson
Rådet beklagar utvecklingen när det gäller Agios Eleftherios grekisk-ortodoxa begravningsplats i Istanbul, och är väl medvetet om att under Lausannefördraget undertecknat i juli 1923 åtog sig den turkiska regeringen att ge fullt skydd till kyrkor, synagogor, kyrkogårdar och andra religiösa inrättningar som tillhör icke-muslimska minoriteter.
Vid Europeiska rådets möte i Luxemburg den 12 och 13 december 1997 erinrades om, i enlighet med rådets ståndpunkt framlagd vid associeringsrådet med Turkiet den 29 april 1997, att ett stärkande av Turkiets band med Europeiska unionen också var beroende av Turkiets genomförande av politiska och ekonomiska reformer, inklusive anpassning av normer för mänskliga rättigheter och utövande av dem som gäller i Europeiska unionen, vilka även omfattar religiösa minoriteter. Situationen när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter i Turkiet står fortfarande högt upp på rådets dagordning. Kommissionens rapport till rådet i mars 1998 om utvecklingen av relationerna med Turkiet sedan ikraftträdandet av tullunionen, kom i fråga om mänskliga rättigheter fram till slutsatsen att inga betydande framsteg hade gjorts för mänskliga rättigheter och den demokratiska reformprocessen i Turkiet.Dessa frågor tas regelbundet upp med de turkiska myndigheterna. Samarbete inom området mänskliga rättigheter och humanitära frågor utgjorde en del av kommissionens europeiska strategi för Turkiet av den 4 mars 1998.

Papakyriazis
Jag vill uttrycka min tillfredsställelse och tacka rådets ordförande för det tydliga svar han gav i principfrågan, som naturligtvis också är den viktigaste politiska frågan.
Detta är min bedömning av den andra delen av svaret, men jag är rädd att jag inte fick något svar på den första delen av min fråga, där jag ville att rådsordföranden skulle kommentera det konkreta fallet, den upprörande händelsen i Istanbul.
Min fråga gäller en konkret händelse som måste fördömas: Vilka förklaringar har begärts och lämnats av den turkiska regeringen och vilka åtgärder, förklaringar och garantier begär rådet under de pågående överläggningarna med Turkiet om Turkiets närmare förbindelser med Europeiska unionen?

Henderson
Att skända kyrkogårdar är ett oacceptabelt och upprörande beteende i alla samhällen, och det gäller i Turkiet likväl som överallt annars. Vi har uppmanat de turkiska myndigheterna att göra allt vad de kan för att ställa de som är ansvariga för denna handling inför rätta. Detta är en fråga som fortlöpande kommer att tas upp för förnyad granskning.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Sören Wibe (H-0518/98):
Angående: Taxfreeförsäljningen och internationella konventioner
Medlemsstaterna i EU har undertecknat internationella konventioner som säger att försäljning på internationellt vatten och internationellt luftrum skall vara skattefri. Inget land har beskattningsrätt när resan går mellan två stater.
Innebär inte beslutet om att upphöra med taxfreeförsäljning inom EU från 1999 ett brott mot dessa konventioner? Måste inte dessa konventioner omförhandlas med deltagande från samtliga deltagande länder?

Henderson
Beslutet om att upphöra med taxfree-försäljning inom Europeiska unionen från och med juni 1999 togs av rådet 1991, och jag känner inte till att denna fråga utgjorde en del av dess överväganden vid den tidpunkten. Emellertid har kommissionen nu producerat en uppsättning förslag om ett skattefinansierat system efter avskaffandet och diskussioner som leds av kommissionen är nu på gång på officiell nivå för att utarbeta de praktiska detaljerna för detta system. Den ärade ledamoten kanske vill ställa sin fråga till kommissionen för att försäkra sig om att den är medveten om behovet av att ta internationella konventioner i beaktande under dessa diskussioner.

Wibe
Skall jag tolka svaret, herr Henderson, på det sättet att rådet inte vet om medlemsstaterna har skrivit under internationella konventioner som man kanske bryter när taxfree-försäljningen upphör?
Det är väl ändå ganska rimligt att rådet skaffar sig information. Jag vet att multilaterala förhandlingar har ägt rum, på vilka dessa beslut om internationellt vatten och internationellt luftrum baserar sig. Rimligen måste ju dessa förhandlingar och de avtal som då har slutits också innehålla en klausul som talar om under vilka villkor enskilda stater får säga upp detta avtal.
Om rådet inte känner till detta, skulle jag vilja råda rådet att försöka skaffa sig information i denna fråga, eftersom den är ganska viktig.

Henderson
Jag har sett de allmänna riktlinjerna i kommissionens rapport i denna fråga. Om det är den ärade ledamotens uppfattning - och jag tackar honom för hans fråga - att dessa förslag strider mot åtaganden som medlemsstaterna redan har gjort, skulle jag uppmana honom att lägga fram sina synpunkter för kommissionen och se vad den har för kommentarer. När rådet tar denna fråga under vidare övervägande, kommer alla dessa frågor att tas med i beräkningen.

Watts
Med tanke på att endast rådet kan be kommissionen att agera inom detta område, kanske jag kan få ge ett exempel på varför det finns ett problem. Håller rådets ordförande med mig om att fartyg som går från Förenade kungarikets hamnar på östkusten till kontinenten via internationellt vatten kommer att kunna sälja varor på dessa fartyg till taxfree-priser, även efter att taxfree-systemet avskaffats den 1 juli 1999? Är det inte så och är det inte anledningen till varför min kollega Wibes fråga måste ställas på rådsnivå? Det är bara rådet som kan be kommissionen att agera för att försäkra att post-taxfree-systemet är tydligt och öppet för konsumenten och kontrollorganen.

Henderson
Jag vet att den ärade ledamoten är mycket intresserad av dessa frågor, och om jag representerade hans valkrets är jag säker på att jag också skulle vara det. Jag har också en flygplats i min valkrets så det är en fråga av stort intresse för mig därhemma.
Kommissionens förslag är inte i linje med det som den ärade ledamoten påstår. Kommissionens förslag kräver att ett skattefinansierat system för handel inom EU träder i kraft efter 1999. Som jag sade till den andra ärade ledamoten, om man är av den uppfattningen att kommissionens förslag strider mot medlemsländernas andra åtaganden, då skulle jag uppmana de ärade ledamöterna att lägga fram sina synpunkter eller deras väljares synpunkter för kommissionen, så att kommissionen kan göra en förnyad bedömning av sitt förslag. Det skulle sedan vara upp till kommissionen att komma till rådet med ett ursprungligt förslag eller ett ändrat förslag. Vid detta stadium talar vi egentligen om fakta i fallet, och om eventuella rättsliga uppfattningar som kan härröra från dem. Jag tror att vi vill ha alla fakta på bordet innan någon av oss drar några förhastade slutsatser.

Ordföranden
Herr Gallagher, vill ni ställa en kompletterande fråga om detta ämne? Jag ber om ursäkt för att jag inte ha sett er och ger er ordet.

Gallagher
Jag upplyste era tjänstemän vid inledningen om att jag hade en följdfråga. Med tanke på kommissionens erkännande av att det föreslagna avskaffandet av taxfree-försäljningen inom EU skulle leda till negativa ekonomiska konsekvenser, och det faktum att det har lovat att lägga fram ett arbetsdokument för Ekofin som klargör vilka gemenskapsinstrument som finns tillgängliga för medlemsstaterna för att ta itu med konsekvenserna av avskaffandet, skulle jag kunna få fråga rådets ordförande huruvida rådet instämmer i principen att använda skattebetalarnas pengar till att finansiera avskaffandet av en industri som för närvarande är självfinansierad och ger sysselsättning och ekonomiska fördelar till regioner runtom i Europa? Skulle jag också kunna fråga rådets ordförande om frågan diskuterades vid stats- och regeringschefernas möte i Cardiff? Reflekterar den syn som en del av stats- och regeringscheferna givit uttryck för utanför det mötet ordförandeskapets syn? Avslutningsvis; skulle rådets ordförande kunna antyda antalet arbetstillfällen som han tror kommer att gå förlorade på grund av avskaffandet av taxfree-försäljningen?

Henderson
Jag var inte med vid stats- och regeringschefernas möte i Cardiff, vilket den ärade ledamoten inser, men, såvitt jag vet, diskuterades inte den frågan. Utan tvivel finns det inga slutsatser som kommer att leda till en ändring av situationen. Frågan diskuterades fullt ut av Ekofin-rådet i maj, och den ärade ledamoten är uppenbarligen fullt medveten om slutsatserna från rådets möte i maj, vilket framgår av hans fråga.
Som svar på huvudfrågan, huruvida allmänna medel bör användas i vissa fall för omstrukturering av industrin, är svaret att under vissa omständigheter kommer det att vara lämpligt om platsen i fråga uppfyller kriterierna för strukturfondsbidrag eller regionalt stöd inom landet. Det skulle också gälla i samband med bortfall av intäkter från taxfree-försäljning. Om det fanns ett motförslag som av egen kraft visade att det kvalificerade sig för allmänna medel, då skulle det göra det. Hela syftet med en ändring av reglerna är att öka konkurrenskraften, vilket bör leda till en sammanlagd vinst för samhället - om inte inom en nära framtid, så på lång sikt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson.
Herr Gallagher, tillåt mig, med all respekt, påminna er om att man, enligt den tillämpning av arbetsordningen som vi gör, anhåller om de kompletterande frågorna då huvudfrågan annonseras, man kan med andra ord inte anhålla om dessa i förväg då detta självfallet skulle kunna ge vissa ledamöter fördel gentemot andra. Följaktligen har vi, enligt vår arbetsordning, bestämt att de kompletterande frågorna antas i kronologisk ordning omedelbart efter det att huvudfrågan annonseras.
Fråga nr 11 från Angela Billingham (H-0520/98):
Angående: Els Pins Park-målet i Moraira, Alicante
För över 13 år sedan begick två spanska medborgare ett brott mot 54 européer (inte spanska medborgare) då de sålde dem fastigheter i Els Pins Park trots att de visste att hela egendomen var belånad till ett värde av 63 miljoner pesetas.
Det tog det spanska domstolsväsendet 11 år att ta upp målet till rättegång den 28 maj 1996. Man fann en av byggherrarna skyldig 1996 medan den andra inte fick fällande dom. Ägarna överklagade beslutet att inte fälla den ena av byggherrarna för två år sedan.
De har fortfarande inte fått något slutligt datum när överklagan skall behandlas. Skulle rådet kunna begära uppgifter från den spanska regeringen om varför det dröjde så länge innan detta mål behandlades i domstol och be den meddela när man kommer att bestämma datum när överklagan skall tas upp. Herr Henderson, ni har nu ordet för att besvara Billinghams fråga.

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hennes fråga, och inser vilka svårigheter som de inblandande i Els Pins Park-målet har råkat ut för när det gäller deras fastigheter, men jag beklagar att det inte är rådets sak att ingripa i fall som är under behandling av nationella brottmålsdomstolar.

Billingham
Jag är tacksam över svaret, hur negativt det än kan verka vara. Detta är en verkligt sorglig historia. Den har tilldragit sig intresse från alla parter i detta parlament. Vi har även försökt att få parlamentets ordförande att ingripa. Jag kan dock tala om för er att till och med med ert svar har saker och ting förvärrats. När jag ställde frågan handlade det om ett överklagande. Vi har nu efteråt fått veta att det överklagandet har behandlats. Ingen informerades om överklagandet. Ingen av målsägandena var därför närvarande. Ingen har en aning om utgången av detta överklagande. Uppriktigt sagt är människor fullständigt desperata. Människor har redan förlorat sina fastigheter. Andra håller på att förlora sina fastigheter. Det tycks mig som om vi har ett fullständigt dödläge här. Det tycks mig som om det inte finns något förfarande inom parlamentet, rådet, kommissionen eller vilken organisation de än vänder sig till som kan erbjuda dem någon hjälp.
Så jag söker ytterligare erkänsla för problemet.

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hennes följdfråga. Jag inser situationens allvar när det gäller hur den påverkar de som är direkt inblandade. Jag har faktiskt haft egna väljare som har varit inblandade i svåra situationer som har varit snarlika. I slutändan har de varit tvungna att söka rättslig upprättelse.
Eftersom dessa frågor för närvarande ligger hos de nationella brottmålsdomstolarna vore det olämpligt av mig att kommentera detta ytterligare, annat än att medge att det är ett allvarligt problem.

Ordföranden
Fråga nr 12 från Paul Rübig (H-0521/98):
Angående: Kostnader för ändringen av tullagstiftningen
Som före detta ledamot av den parlamentariska undersökningskommittén beträffande tullbedrägerier välkomnar jag principiellt varje initiativ som gör förfarandet effektivare och bättre rustat att stå emot bedrägerier. Samtidigt förordar jag emellertid en ändring av EU: s tullagstiftning som är förnuftig och framför allt möjlig att administrera och som utgår från de krav som SLIM och en konsekvensbedömning ställer. I det sammanhanget bör dessutom om möjligt samtliga berörda parter - tullkontor, handelspartner, speditörer samt banker och försäkringsbolag - göras delaktiga.
Kan rådet mot denna bakgrund ange hur det nya tullsystemet kommer att påverka kostnaderna för Europas näringsliv? Herr Henderson, ni har nu ordet för att besvara Rübigs fråga.

Henderson
Rådet lägger självklart stor vikt vid kampen mot bedrägerier, och att minska tullbedrägerier är ett av de huvudsakliga målen i det pågående arbetet med förändring av tullsystemet.

Rübig
Herr ordförande! Frågan om tulllagstiftning och transitering handlar om att det nuvarande förslaget från kommissionen för praxis de facto är ogenomförbart. Vi har EU: s utvidgning framför oss. Vi vill bedriva handel med de här länderna, och den nuvarande utformningen av systemet visar alltså, hur det skulle vara om samtliga varor var känsliga varor som cigaretter, kött och alkohol. Faktum är att den normala handeln utgör 99 procent och de formella idéerna, som nu finns, i praktiken är helt ogenomförbara. Om systemet som det nu är framställt av kommissionen skulle träda i kraft, är det därför absolut livsfarligt för de ekonomiska förbindelserna. Jag tror att man inte bör välja de här stränga bestämmelserna för styckegods och för områden som täcker det dagliga behovet, som man har för de känsliga områdena.

Henderson
Jag har inte mycket att tillägga förutom att säga att det finns behov av en reform. Reformens exakta beskaffenhet bör uppnås på ett balanserat och väl avvägt sätt. Där det finns kostnader måste dessa tas. Man hoppas att det på lång sikt kommer att bli en besparing, beroende på att ett nytt system skulle förhindra överträdelser som i det förflutna har orsakat inkomstbortfall för samhället.

Tomlison
Jag var fascinerad över Rübigs fråga, i synnerhet som den hänvisar till undersökningskommittén som jag ledde. Jag skulle bara vilja fråga rådets ordförande om han håller med om undersökningskommitténs huvudsakliga slutsatser, i synnerhet de som relaterar till den roll som datorisering kan spela i förhindrandet av förluster till följd av punktskattsbedrägeri gentemot medlemsländer och egna resurser till Europeiska unionens budget? Är han medveten om att tullsystemet som det för närvarande fungerar är så fullt av kryphål att miljarder ecu går förlorade för medlemsländerna, och att det krävs verkliga ansträngningar av medlemsländerna för att inspirera till den nödvändiga skyndsamheten och politiska viljan till lösningen av detta problem? Kommer han att ge oss sin försäkran om att ordförandeskapet kommer att se till att detta får en fortsättning?

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hans följdfråga. Svaret är att rådet känner till rapporten som framställts av den ärade ledamotens kommitté. Det har uttalat sig gillande om planens allmänna riktlinjer och medger, som jag sade i samband med en fråga tidigare i kväll, att datorisering utgör en mycket viktig del av alla förändringar som kommer att möjliggöra en kontroll av transiteringen av varor. Förhoppningsvis kommer detta att sätta stopp för brott och på längre sikt leda till, när systemet väl är på plats, en ökning av samhällets inkomster.

Ordföranden
Frågorna nr 13 och 14, från Dupuis respektive Stenzel bortfaller i enlighet med artikel 41 i arbetsordningen, eftersom de syftar till situationen i Kosovo och, som ni vet, har debatten inkluderats i vår föredragningslista.
Fråga nr 15 från Nikitas Kaklamanis (H-0524/98):
Angående: Autonomi för norra Epirus
Rätten till autonomi är enligt FN: s stadga en av folkens omistliga civila rättigheter. I EU kan man säga att autonomi är en organisationsform med stor spridning. I bland annat Italien, Spanien och Finland har man förlänat autonoma områden i dessa länder grundläggande rättigheter. I Albanien etablerades rätten till autonomi för området Norra Epirus redan genom det så kallade Korfuprotokollet av den 17 maj 1914. Utsikter fanns alltså för att invånarnas språk och religion skulle kunna bevaras. Det här protokollet undertecknades i tiderna av de befullmäktigade länderna Italien, Förenade kungariket, Tyskland, Österrike och Frankrike som (idag) tillhör EU, samt av Albaniens särskilda representant.
Jag ber ministerrådet ägna sig åt ovanstående ärende, som handlar om skydd av mänskliga rättigheter i ett land som önskar närma sig EU, men som i åratal vägrat att uppfylla den förpliktelse det ingått. Herr Henderson, ni har nu ordet för att besvara Kaklamanis fråga.

Henderson
Ordförandeskapet välkomnar de betydande framsteg som gjorts av Albanien när det gäller rättigheterna för greker bosatta i södra Albanien. Det uppmuntrar Albanien till fortsatta förbättringar inom detta område. Albanien har upprepade gånger deklarerat sin vilja att iaktta den grekiska minoritetens rättigheter i enlighet med internationella normer.

Kaklamanis
Herr Henderson, jag beklagar verkligen, men ni har inte svarat på min fråga. Ni svarade på en annan fråga som jag inte har ställt till er. Jag skall vara mycket tydlig. Gör det brittiska ordförandeskapet en åtskillnad mellan goda och dåliga former för autonomi? Ger man rätten till autonomi bara åt vissa folk? Ert land har undertecknat Korfuprotokollet 1914, som talar om autonomi i norra Epirus. Jag frågar er: Om Europeiska unionen med vapenmakt vill ge Kosovoalbanerna autonomi, hur kan unionen då, genom ert eget ordförandeskap, vägra tillämpa något som har undertecknats av fem av Europeiska unionens medlemsländer och dessutom av Albanien? Jag får be er svara på den konkreta frågan. Dessutom skulle jag vilja att ni svarade på frågan om den grekiska regeringen har tagit upp frågan om autonomi för norra Epirus i samband med rådets överläggningar om autonomi för Kosovo.

Henderson
Jag hänvisar till mitt tidigare svar, att Albanien har uppmuntrats politiskt att erkänna rättigheterna för de greker som lever i Albaniens södra delar. Albaniens regering har deklarerat sin ambition att följa de nödvändiga internationella normerna när det gäller detta. Frågan har inte tagits upp särskilt i rådet av den grekiska regeringen - eller också, om den har det, så känner jag inte till det.
Angående huvudpunkten; man kan inte säga att lösningen bör vara densamma i alla situationer i varje region eller land i världen där man har dispyter om regionalt självstyre i en eller annan form. Man måste verkligen granska den rådande situationen i varje land. De som har ansett sig vara en förföljd minoritet kan faktiskt ha velat ha olika lösningar i olika länder, även om förföljelserna ofta varit av samma natur, av alla möjliga historiska, politiska eller ekonomiska skäl. Så man måste bedöma varje situation enskilt. Men, i stort sett, är det i linje med den albanska regeringens stöduttalande för större inflytande över egna angelägenheter för folket i Kosovo, att den albanska regeringen inom dess egna gränser erkänner att den grekiska minoritet som lever i Albaniens södra delar har särskilda krav som måste tillgodoses.

Ordföranden
Fråga nr 16 från Hugh McMahon (H-0526/98):
Angående: Avlägsnande av handelshinder
Skulle rådet vilja upplysa parlamentet om villkoren i den överenskommelse som nåddes i rådet (inre marknaden) vid sammanträdet den 18 maj 1998 om lagstiftning som syftar till att avlägsna handelshinder?
Och i synnerhet vilka befogenheter som kommissionen givits för att kräva att staterna vidtar nödvändiga och lämpliga åtgärder för att avlägsna sådana handelshinder? Herr Henderson, ni har nu ordet för att besvara McMahons fråga.

Henderson
Rådet nådde i princip en enhällig överenskommelse om en förordning och resolution om den inre marknadens funktion i samband med fri rörlighet för varor mellan medlemsstaterna. Parlamentet kommer återigen att konsulteras om förordningens text eftersom den avviker kraftigt från det förslag som kommissionen ursprungligen föreslog. Förordningen ålägger kommissionen att anhålla om att ett medlemsland vidtar åtgärder inom en period vilken den skall besluta om. Medlemslandet har sedan fem dagar på sig att antingen ange den åtgärd som det kommer att vidta, eller lägga fram skäl till varför den anser att det inte finns något handelshinder. Förordningen ställer också upp en informationsmekanism i syfte att hålla alla medlemsländer informerade om aktuella eller potentiella hinder och åtgärder som vidtas mot dem.

McMahon
Jag tackar rådets ordförande för hans mycket utförliga svar. Jag är glad över att det brittiska ordförandeskapet har lagt band på kommissionens iver, vilken verkligen ville överskrida sina befogenheter, vilket kunde ha betytt inskränkningar av rätten att strejka och laglig fackföreningspraxis. Håller inte rådet med mig om att vi nu har en mer vettig kompromiss, och att det utan tvivel kommer att läggas fram framgångsrika förslag av detta parlament när det presenterar sin ståndpunkt?

Henderson
Jag har känt McMahon i ett antal år och som alltid instämmer jag i den punkt som han tog upp. Jag accepterar gladeligen hans gratulationer till rådets uppfattning i denna fråga. Jag försäkrar honom om att vi i alla reviderade ståndpunkter kommer att se till att åtgärderna inte påverkar rätten att strejka eller andra fundamentala rättigheter.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga 17.
Fråga nr 18 från Gary Titley (H-0537/98):
Angående: Komplikationer för testamentstagare inom Europeiska unionen
En av mina uppdragsgivare har i egenskap av testamentstagare blivit tilldelad egendom av en släkting. Han har blivit informerad om att i och med att egendomen befinner sig dels i Irland, dels i Storbritannien blir han tvungen att genomgå en rättslig procedur i båda dessa länder för att göra sin rätt gällande och kommer därmed att ådraga sig utgifter för testamentsexekutor och fullmakt i såväl Irland som Storbritannien. Vilka förslag kommer rådet att lägga fram för att tillförsäkra harmoniseringen av rättsliga förfaranden vad gäller födsel, äktenskap och död så att den inre marknaden i framtiden kan bistå Europas medborgare från vaggan till graven? Herr Henderson, ni har nu ordet för att besvara Titleys fråga.

Henderson
Rådet har inga planer på att harmonisera de nuvarande förfaringssätten i Europeiska unionens medlemsländer när det gäller arv av egendom vid dödsfall. Mot bakgrund av de vitt skilda nationella lagarna om arv - i synnerhet familjeegendom - och formaliteterna i samband med upprättande av testamenten och förfaringssätten involverade i administrationen av dessa, de tekniska svårigheter som ett sådant projekt skulle medföra skulle vara oerhörda. Den ärade ledamoten har även tagit upp den mer allmänna frågan om harmonisering av rättsliga förfaranden vid födsel, äktenskap och dödsfall i detta sammanhang. Jag skulle vilja göra honom uppmärksam på en konvention om jurisdiktion och erkännande och genomdrivandet av domar i äktenskapsfrågor vilken ministerrådet enades om i slutet av maj.
En viktig fördel med denna överenskommelse är att den kommer att försäkra att beslut i medlemsländer om skilsmässofall och liknande fall, inklusive beslut som berör barn vid tidpunkten för skilsmässan, i stort sett kommer att erkännas över hela Europeiska unionen med ett minimun av krav vad gäller förfarandet. Om detta stärks ytterligare genom en reglering av skilsmässodomstolarnas behörighet, skulle det bidra till att undvika den nuvarande förvirringen bland domstolarna inom Europeiska unionen.

Titley
Skulle jag kunna få tacka rådets ordförande för hans mycket utförliga svar. Sedan jag skrev ned denna fråga har jag förstått att detta problem är betydligt mer omfattande än vad jag hade föreställt mig. En av fördelarna med den inre marknaden är att människor nu kan äga egendomar överallt i Europeiska unionen. Ett antal människor drar fördel av dessa bestämmelser för att efter pensionen flytta till länder som Spanien; uppenbarligen är det en åldrande befolkning och oundvikligen dör människor och deras familjer finner sig insnärjda i en rättslig mardröm. Jag inser att det är omöjligt att harmonisera rättsliga system, men som rådets ordförande har sagt har vi just enats om en konvention om skilsmässor. Jag skulle ha trott att om vi kan lösa problemen med skilsmässor kan vi lösa problemen med dödsfall. Skulle inte principen för den konventionella skilsmässan, varigenom vi får ömsesidigt erkännande av rättsliga system i medlemsländerna, även tillämpas i detta fall? Jag skulle vilja påstå att detta kommer att bli ett större problem. Om vi skall bygga ett Europa för folket då borde vi reda ut grunderna för födslar, dödsfall och äktenskap så att den inre marknaden verkligen kan bistå sina medborgare från vaggan till graven.

Henderson
Jag är inte säker på att alla skulle hålla med om att om vi kan lösa problemen med skilsmässor kan vi lösa problemen med dödsfall. Det är tillräckligt komplicerat att klara ut skilsmässofall. Jag tror att den ärade ledamoten tar upp en viktig punkt. Allteftersom Europa blir ett alltmer rörligt område och människor flyttar från en del av Europeiska unionen till en annan, så kommer det i allt större utsträckning att uppstå problem som härrör från människors rörlighet, i synnerhet när det handlar om stora antal - och antalet växer. Jag tror att alla vi i Förenade kungariket har vänner som efter pensionen har flyttat till Spanien eller Irland. Jag är säker på att alla ledamöter från olika medlemsländer kan berätta om liknande erfarenheter, så jag tror verkligen att den ärade ledamoten tar upp en viktig fråga. I mitt ursprungliga svar förklarade jag rådets nuvarande ståndpunkt men det vore klokt av oss alla att fundera vidare över detta. Under detta ordförandeskap har den ärade ledamoten fått erfara att rättsliga och inrikes frågor har varit ett händelserikt område där en hel del förändringar ägt rum, och en hel del framtida förändringar har initierats, och det är ett område där de som har varit inblandade i frågan kommer att vilja tänka vidare på eftersom det behöver praktiska lösningar.

Ordföranden
Fråga nr 19 från Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0540/98):
Angående: Europeiska bestämmelser för stöd till mjölk i skolorna
Kan rådet förklara varför, enligt artikel 2 i rådets förordning 1842/83 , steriliserad helmjölk såsom enda mjölkprodukt inte omfattas av de europeiska bestämmelserna för stöd till mjölk i skolorna, trots att denna mjölk är den enda som säljs i glasflaskor? Anser inte rådet att detta innebär oskäliga nackdelar för sådana skolor som av pedagogiska och miljöbetingade skäl väljer att tillhandahålla mjölken i glasförpackningar? Herr Henderson, ni har nu ordet för att besvara Kestelijn-Sierens fråga.

Henderson
Steriliserad hel- och halvskummjölk har inte kvalificerat sig för Europeiska unionens stöd för mjölk till skolorna sedan introduktionen av programmet 1977. När programmet introducerades tog listan över valbara produkter hänsyn till marknadssituationen, tillgänglighet och den typ av produkt som faktiskt tillhandahölls skolorna vid den tidpunkten. Listan har ändrats under årens lopp på begäran av medlemsländerna men det har inte varit någon förfrågan om att lägga till steriliserad icke-smaksatt mjölk. Dess inkluderande på listan skulle kräva en ändring av rådets föreskrift 1842/83 eller av de detaljerade tillämpningsföreskrifterna i kommissionens föreskrift 3392/93 vilken föreskriver en inskränkning av specificerade värmebehandlingar.
Jag är förvånad över att steriliserad helmjölk är den enda typ av mjölk som tillhandahålls i glasflaskor i en del medlemsländer. I Förenade kungariket är pastöriserad mjölk och " UHT" -mjölk tillgänglig i glasflaskor medan steriliserad mjölk tenderar att säljas i plastförpackningar. Det finns förstås inget samband mellan typen av förpackning och kvalificering för stöd.

Kestelijn-Sierens
Jag tackar rådets ordförande för hans svar, men jag har fortfarande problemet att mellan en fjärdedel och hälften av skolorna i Belgien tillhandahåller mjölk i glasflaskor till sina barn. Det rör sig om steriliserad helmjölk som bara kan tillhandahållas i glasflaskor. Direktivet borde ändras för att lösa problemet eftersom steriliserad mjölk undantas från direktivet. Det betyder att skolor som är miljömedvetna inte får något stöd eftersom de använder glasflaskor. Därför yrkar jag på att direktivet anpassas i det avseendet.

Henderson
Jag är så van vid att besvara frågor i brittiska parlamentet genom att säga nej, att jag finner det ganska svårt att säga " Ja" ibland. Jag säger till den ärade ledamoten som tog upp denna fråga att hon har tagit upp en viktig punkt. Fram till nu har medlemsländerna inte gjort någon förfrågan om att steriliserad mjölk skall inkluderas på listan. Vad jag förstår utgör steriliserad mjölk 5 procent av Europeiska unionens marknad för flytande mjölkprodukter. Om det finns ett behov av ändring av regeln, kanske den belgiska regeringen skulle kunna överväga att göra en framställning till kommissionen. Om det finns en logik i fallet, kommer svaret att vara tillmötesgående.

Ordföranden
Fråga nr 20 från Maj Theorin (H-0541/98):
Angående: Relationerna mellan EU och Indien
Indien har genomfört fem kärnvapenprov och därmed orsakat instabilitet i sin region. Pakistan har å sin sida förutskickat egna kärnvapenprov. Risken för en ny kärnvapenkapprustning, inte bara regionalt utan även globalt, är uppenbar.
EU är en viktig samarbetspartner för Indien. EU har politiska, ekonomiska och diplomatiska resurser till sitt förfogande. USA förordar sanktioner mot Indien. Men också andra medel är möjliga. Samarbetsavtal kan brytas, bistånd stoppas, all export av vapen eller vapendelar förbjudas.
EU har således möjlighet att inte bara i ord kritisera Indien utan även i handling. Vilka åtgärder anser rådet att EU bör vidta? Herr Henderson, ni har nu ordet för att besvara Theorins fråga.

Henderson
Europeiska rådet välkomnade slutsatserna från P5-utrikesministrarnas möte i Genève den 4 juni och G8-gruppens utrikesministrar i London den 12 juni som ett positivt bidrag till processen att uppmuntra Indien och Pakistan att på ett konstruktivt sätt ta itu med de frågor som delar dem. Det välkomnade också beslutet som ett antal utrikesministrar tog den 12 juni om att inrätta en arbetsgrupp för att gynna icke-spridning i södra Asien.
Tidigare har rådet manat Indien och Pakistan att skyndsamt inleda en dialog om frågor om regional stabilitet och att enas om förtroendebyggande åtgärder för att minska spänningen, och uppmanat dem att underteckna och vidta åtgärder för att ratificera fördraget om totalförbud mot kärnvapenprovsprängningar, gemensamma förhandlingar om ett fördrag om stopp för klyvbara material som utövar sträng kontroll över kärnrelaterad export och åtar sig att inte montera eller sprida kärnvapen.
Medlemsstaterna har redan verkat för en senareläggning av betalning av lån till Indien via Världsbanken och andra internationella finansinstitut, och kommer att på nytt granska det tillrådliga i att internationella finansinstitut ger lån till Pakistan när det gäller berörda institut, mot bakgrund av de ekonomiska och finansiella omständigheterna. Rådet har också bett kommissionen att ta upp Indiens och Pakistans fortsatta valbarhet för GSP-företräde till förnyad granskning.

Theorin
Det var ju en bra uppräkning av många förslag som man vill se genomförda, och framför allt fördömandet av Indien och Pakistan. Det var emellertid en åtgärd som jag alldeles uppenbart saknade, nämligen att man var villig att vidta åtgärder när det gäller vapenexport eller export av delar av vapen till Indien och Pakistan.
Indien är på det militära forskningsområdet näst USA procentuellt sett det mest kapprustande landet som vi har i världen. Deras nye premiärminister har föreslagit en ökning med 100 procent på fem år. Det är alltså en mycket farlig situation som gäller såväl konventionella vapen som kärnvapen i denna region. Det är en allvarlig situation som kräver en reaktion och en handling från omvärldens sida. Men det är naturligtvis också så, att de fem permanenta kärnvapenmakterna måste ta sitt ansvar och följa de åtgärder som de har utlovat i icke-spridningsavtalets artikel 6, dvs. att seriöst förhandla fram en riktig kärnvapennedrustning. Annars blir inga aktioner trovärdiga!

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten, som alltid, för hennes följdfråga. Jag är glad över att hon erkänner att det första svaret täckte in mycket av det som hon skulle kunna vänta sig av rådets svar. Hon var en aning kritisk till avsaknaden av ett vapenembargo. Jag kan tala om för henne att det inte finns någon samstämmighet i rådet om detta. Även om det fanns det, skulle det vara tvivelaktigt om det skulle vara effektivt beroende på att Ryssland är en huvudleverantör av vapen till Indien i denna speciella situation.

Titley
Jag skulle vilja säga hur trevligt jag tycker det har varit att tillbringa mina onsdagseftermiddagar i Hendersons sällskap under de senaste sex månaderna. Jag ser fram emot det österrikiska ordförandeskapet.
Håller inte rådets ordförande med om att den nuvarande situationen ökar behovet av att västmakterna tar den farliga potentiella instabiliteten i denna region på allvar, i synnerhet mot bakgrund av Kashmirs öppna sår mellan Indien och Pakistan och de fortgående problemen med dispyterna mellan Indien och Kina? Vi borde därför ha ett friskt politiskt initiativ i syfte att säkra större stabilitet i regionen.

Henderson
Jag skulle vilja säga till den ärade ledamoten att det är så angenämt att ha att göra med en man som är så lätt att göra till lags, och jag ser fram emot att göra honom till lags i andra forum vid andra tillfällen.
Han har absolut rätt i att de nyligen inträffade händelserna i Indien och Pakistan understryker behovet av att resten av världen inleder en dialog med båda dessa länder och andra grannländer för att försöka bygga en stabilitet som kommer att garantera att något som var ett relativt litet problem, och som har kommit att bli ett mycket större problem, inte blir ett ännu större problem i framtiden. Ledamoten gör helt rätt i att uppmärksamma rådet på detta.
Herr ordförande! Innan jag sätter mig ned skulle jag bara vilja säga till er att detta är slutet av min sexmånadersperiod av rapporterande till parlamentet, och det har varit ett nöje att verka under ett sådant behagligt ordförandeskap som ert och ett som har varit tillmötesgående och rättvist. Jag ber om ursäkt för det faktum att vid ett eller två tillfällen har inte flygbolagen samverkat varken med parlamentets eller mitt tidsschema, och det har lett till avvikelser från våra ursprungliga avsikter. Jag hoppas emellertid att vi har upprätthållit våra positioner, och jag tackar er verkligen för ert ordförandeskap.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson.
Ärade ledamöter, jag förklarar frågestunden avslutad. Frågorna nr 21 till 44 kommer att besvaras skriftligt.
Såsom Henderson har sagt är dagens sammanträde slutet på det sex månader långa samarbetet inom ramen för frågor till rådet. Jag vill också säga till Henderson att det inte bara är Titley som är nöjd med att ha delat några av dessa eftermiddagar med er, utan att detta ordförandeskap, som har haft äran och nöjet att dela alla onsdagseftermiddagar med er, vill uttrycka sin tacksamhet, sin behållning och samtidigt uppriktigt önska er det bästa inför framtiden, med hopp om att vi stöter på varandra igen här eller varsomhelst. En av de sista frågorna tog vid flera tillfällen upp att Spanien är ett land som pensionärer ofta flyttar till. Herr Henderson, det är bra att åka till Spanien redan innan man blir pensionär. Jag hoppas att vi kan träffas även där.
Jag förklarar härmed frågestunden till rådet avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Bekämpning av skattekonkurrensen (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättning av debatten om betänkande (A4-0228/98) av Secchi för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om ett åtgärdspaket för bekämpning av skadlig skattekonkurrens i Europeiska unionen (KOM(97)0564 - C4-0333/98).

Svensson
Herr ordförande! Jag skulle vilja uppmärksamma presidiet på ofullständigheter i texten till det betänkande som vi nu diskuterar. Den tyska versionen och den svenska versionen innehåller 22 punkter. Den engelska versionen däremot innehåller 35 punkter. Vi är alla angelägna om att i morgon veta vad det är vi röstar på.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Svensson. Det noterar vi. Det kommer att tas hänsyn till det ni har sagt. Det kan jag lova er.

Vanhecke
Herr ordförande! Det är egentligen logiskt att det förr eller senare efter Europeiska monetära unionen, och som en del av det projekt för ett federalt Europa som vi bit för bit blir påtvingade, vare sig vi vill eller inte, även skulle bli aktuellt med en likriktning av skattesystemen i alla medlemsstater. Jag är därför rädd för att dagens debatt bara är första akten i en lång historia. Det kallas visserligen för " bekämpning av skadlig skattekonkurrens" , men det går när allt kommer omkring ut på samma sak: medlemsstaternas befogenheter överförs, en liten aning åt gången, men mycket systematiskt, till en federal nivå.
Jag är absolut ingen motståndare till långtgående europeiskt samråd och långtgående europeiskt samarbete, men jag befinner mig som flamländare i ett mycket väl placerat läge för att vara kritisk mot den här formen av likriktning. Flamländarna upplever ju att de i förbundsstaten Belgien inte har möjlighet att till exempel när det gäller den sociala tryggheten eller skattetrycket på arbete - märk väl, på egen bekostnad - genomföra de mycket nödvändiga skatteminskningarna eftersom förbundspartnern i Wallonien lägger in sitt veto.
Man kan alltså med rätta undra om den hypotetiskt skadliga skattekonkurrensen som man säger sig vilja angripa - och som väl också har sina fördelar - om den ändå inte är ett mindre ont än det federala enhetssystem som hotar att ersätta den. Jag påminner er om att de stora företagen och det stora kapitalet utan minsta problem kan flytta utanför Europeiska unionen för att dra nytta av skatteförmåner, vilket en vanlig medborgare naturligtvis inte kan.
Slutligen måste jag även anmärka att i de europeiska institutionerna själva tilldelar man sig också diverse skatteförmåner som inte existerar för vanliga medborgare i våra medlemsstater. Den som vill harmonisera och likrikta skulle kanske helst börja med sig själv eller låta ämnet vara.

Metten
Herr ordförande! Införandet av euron har gjort att medlemsstaterna börjat inse att det behövs en viss harmonisering av de direkta skatterna. Uppförandekoden mot skadlig skattekonkurrens av den 1 december förra året är det första förebudet och förhoppningsvis kommer det ett avtal till stånd om beskattning av räntor för personer som inte har sin hemvist i den berörda medlemsstaten. Vi inser alla hur nödvändiga sådana initiativ är. Skattetrycket förskjuts sedan 1980 allt mer från rörliga faktorer som kapital till den minst rörliga faktorn arbete. Om inte den tendensen kan brytas kommer Europa inte att lyckas att drastiskt minska arbetslösheten som nu ligger på 11 procent.
Secchis betänkande erkänner att det är nödvändigt att genomföra viss harmonisering med avseende på direkta skatter för att förhindra ett lopp mot undergången. Betänkandet inför dock helt mot min grupps vilja ett nytt koncept, nämligen vinstgivande eller sund skattekonkurrens. Det tycker jag verkar vara ett mycket förvirrande koncept som förutsätter att det också finns skattekonkurrens som har förmånliga effekter på samhället. Det är visserligen så att det alltid kommer att förekomma skillnader i beskattningen och att de skillnaderna alltid kommer att ha en konkurrerande verkan. I det avseendet går det inte att undvika viss skattekonkurrens. Det är dock svårt att inse hur den konkurrensen skulle kunna vara gynnsam för andra än dem som utsätts för den. Effekten av skatteskillnaderna är i alla fall att det ständigt utövas ett tryck på myndigheterna att sänka sina tariffer. Ju rörligare skattekällan är, desto svårare är det att motstå det trycket. Resultatet blir dock sällan en lägre skattenivå utan snarare en förskjutning av skattetrycket till den minst rörliga källan, nämligen arbetet. Det är exakt det vi sett ske under de senaste åren. Det är en av orsakerna till den höga arbetslösheten i Europa.
Bästa ledamöter från högerkanten av denna kammare! Det är ändå bäst att tänka över saken innan ni går ut med sådana förvirrade begrepp som skattekonkurrens.

Thyssen
Herr ordförande! Den inre marknaden har firat sin femte födelsedag och som föredraganden har sagt kommer euron att göra den öppnare och mer effektiv. Alla vet nu att den inre marknaden endast kan fungera som den skall om det, förutom att ta bort de klassiska hindren för den fria rörligheten, även förs en ordentlig konkurrenspolitik. På det området har kommissionen omfattande befogenheter, och det tas krafttag mot orättmätigt statsstöd och konkurrenshämmande beteende. Tyvärr förfogar dock inte kommissionen över samma instrument när det gäller att ta bort de skadliga följderna av skattekonkurrens. Så länge ingenting sker på det området kommer medlemsstaterna att fortsätta överträffa varandra med särskilda regler för personer utan hemvist i landet och företags och enskildas skatteshopping kommer att öka.
Dessutom blir risken för att statsintäkterna skall förvittras verklig, vilket absolut inte är att rekommendera i tider av budgetära balansövningar. Slutligen kommer, trots alla tal om sysselsättningen, det senaste decenniets trend att minska bördan för rörliga faktorer till nackdel för den mindre rörliga arbetsfaktorn inte att kunna vändas. Därför är det bra att kommissionen lagt fram detta paket och att rådet till sist också kommit fram till att något måste göras. Detta betonades i Cardiff.
Det är en försiktig början. Det är ännu inte tal om harmonisering inom vart och ett av de prioriterade områdena och alltså begränsar man sig här till samordning. Metoden i paketet hjälper Europa och medlemsstaterna framåt, men med bara tre varor är paketet i minsta laget. Den indirekta beskattningen och gränsarbetet lider också ordentligt av bristen på skatteharmonisering. Det paket som kommissionen föreslagit är för oss visserligen ett bra politiskt drag men då bara om det rör sig om ett första steg, alltså på villkor att det kommer fler steg senare, även med avseende på beslutsprocessen. Det får ju inte vara så att medlemsstaterna upprätthåller regeln om enhällighet och ger befolkningen intrycket att de säkerställer sitt inflytande i skattefrågor samtidigt som samma enighetsregel hindrar medlemsstaterna från att förverkliga den harmonisering som behövs för att angripa den skadliga skattekonkurrensen och förvittringen av skatteintäkterna. Genom att bevara regeln om enhällighet sågar medlemsstaterna av den gren av formellt inflytande som de så gärna klamrar sig fast vid.
Herr ordförande! Innan jag avrundar har jag tre konkreta frågor till kommissionären. Ett, det har inrättats en arbetsgrupp för uppförandekoden som skall ge konkret kontur åt saker och ting. Hur kommer den demokratiska kontrollen att gå till där? Två, har kommissionen för avsikt att försöka föra ut en eller fler av dessa åtgärder utanför OECD? Tredje och sista frågan, herr ordförande, när kan småhandlarna i gränsområden förvänta sig att momstarifferna kommer att ligga närmare varandra? Med lyckönskningar till föredraganden.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Först vill jag gärna gratulera föredraganden till hans betänkande. Vi instämmer i de förslag som ingår i Montipaketet. Den orättvisa konkurrensen inom området företagsbeskattning måste arbetas bort. Inom fem år är det alltså slut med diverse skattekonstruktioner som medlemsstaterna utarbetar för att sno åt sig företag från varandra. Det behövs också en ordning för sparkapital. Här och där räknar man redan ut hur mycket den nya ordningen skall tillföra de nationella statskassorna. Vi får dock inte göra oss några illusioner, för även sparkapital letar sig bort från unionen. Rådet säger mycket riktigt i sina slutsatser från den 1 december förra året att vi måste säkerställa de europeiska finansmarknadernas konkurrensläge. I det sammanhanget anser jag att en preliminärskatt på 20 procent och mer kommer att vara kontraproduktiv. Storsparare kommer utan tvivel att investera sina pengar utanför unionen.
Slutligen en fråga till kommissionären. Jag vet att texten till direktivet om skattereglering för sparkapital är klar. När tror han att direktivet kommer att läggas fram, många medborgare är nämligen verkligen intresserade av det här.

Svensson
Herr ordförande! Positivt i detta betänkande är kritiken av de s.k. skatteparadisen liksom kraven på miniminivåer och på bankers informationsskyldighet. Däremot är tanken på en mer allmän skatteharmonisering orealistisk. Det vore ett allvarligt ingrepp i de nationella parlamentens prerogativ och i medborgarnas rätt att via val utforma sitt lands skattepolitik. Det kan dessutom rubba den statsfinansiella stabiliteten. Länderna har så olika skattesystem att man samtidigt skulle tvingas att harmonisera alla slags skatter. Detta är politiskt och praktiskt omöjligt och en verklighetsfrämmande idé som vi bör överge.

Formentini
Herr ordförande! Låt mig instämma i de lovord som mina kolleger redan riktat till vår föredragande och jag gratulerar honom till innehållet i betänkandet, som även innehåller påpekanden och kritiska synpunkter när det gäller kommissionen, men vars centrala del framför allt är stödet till kommissionen när det gäller denna ansats, som jag anser vara modig, att ingripa i medlemsstaternas skattepolitik.
Det kan inte råda något som helst tvivel om, framför allt sedan den ekonomiska och monetära unionen trätt i kraft, att medlemsstaterna, som nu berövas det som tidigare var deras manöverutrymme när det gäller budget- och valutapolitiken, med svårighet - de kommer säkert att göra motstånd - kommer att låta någon ta ifrån dem det som tidigare var deras prerogativ inom skattepolitiken. Denna ansats från kommissionens sida behöver därför stöd från Europaparlamentet och jag tror att vårt parlament, i enlighet med den demokratiska anda som det är besjälat av, kommer att stödja den.
Vi får inte glömma att praktiskt taget samtliga medlemsstater, framför allt de större, har skapat interna oaser - vi behöver inte kalla dem skatteparadis utan oaser - där skattesatserna är betydligt lägre. Detta leder till konkurrens och denna konkurrens förhindrar en sund och harmonisk utveckling av skattesystemen så att vi, även när det gäller det ekonomiska framåtskridandet, den ekonomiska tillväxten, får den utveckling vi eftersträvar.
Det jag skulle vilja understryka är att det framför allt är nödvändigt att skydda möjligheten att utnyttja skattesystemet som ett verktyg, att ge skattelättnader till de områden som har behov av att expandera, och det finns flera mycket viktiga exempel inom gemenskapen; det är nödvändigt att denna möjlighet finns kvar, eftersom till exempel en lägre skatt på arbete skulle kunna göra det möjligt för områden i svårigheter att komma i kapp de andra regionerna inom gemenskapen.

Ettl
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Secchi har visat prov på en stor inlevelseförmåga med sitt betänkande, vilket också är nödvändigt i denna känsliga fråga. Jag skulle dock vilja påpeka att vi absolut inte får blunda för den ekonomiska realiteten i Europeiska unionen. Faktum är att den gemensamma valutan, att euron tillsammans med alla positiva effekter också har en politisk negativ biverkning, nämligen att den medför en större rörelse i hela politiken i Europeiska unionen. Med större rörelse menar jag att någonting måste hända även inom skattesektorn!
Det kommer inte att stanna vid samordning. Harmonisering är nödvändigt, och det finns flera skäl för detta. Jag är själv för att vi kommer bort från principen om enhällighet. Europa behöver en viss samordning, en bättre samordning på inom området för skattepolitik, och det behövs just därför att vi har att göra med ojämn skattebelastning i Europeiska unionen; vårt arbete är alltför belastat. I koncerner kan man göra hur man vill med skatterna. Små och medelstora företag kan inte delta i detta. I själva verket lever bara internationella skatterådgivningssällskap av dessa spelrum.
Vad vi behöver är en bättre samordning för att komma bort från speciella dubbel- och flerbeskattningar. Det får inte vara så enkelt att vi i Europa, som det är i Belgien, har samordningscentrum, som ger koncerner eller dotterbolag omfångsrika lån, räntorna hamnar utanför det aktuella landet, på platser där man knappast beskattar någonting, och därmed hela beskattningen faktiskt kringgås. Det får inte förekomma! Denna praxis finns runt om i Europa, och den måste vi komma bort från. Vi har just nu möjligheten att bättre kunna utnyttja chansen för en ökad harmonisering på detta område.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! Jag skall inte upprepa några av de tankar som Secchi uttryckt och som jag delar till fullo. Jag koncentrerar mig hellre på några reflexioner kring den tid som vi européer befinner oss i alltsedan euron trädde i kraft.
Vi européer har, från denna stund, avsagt oss möjligheten att devalvera valutan för att, genom en genväg, återfå förlorad konkurrenskraft. Vi har också avsagt oss möjligheten att använda penningpolitiken som ett nationellt instrument för att skapa arbeten enligt den äldsta innebörden av Philips-kurvorna. Vi avstod också från budgetpolitiken när vi undertecknade stabilitetspakten.
Det är nu dags att ta itu med det ännu olösta problemet med harmoniseringen av skattepolitiken. Här finns det två motsägelsefulla uppfattningar: en uppfattning - rådets - som är försynt, full av rädsla, långsam; och en annan uppfattning som är den som kommissionen vill genomföra.
Jag skulle vilja understryka, efter att ha försäkrat kommissionären om mitt personliga stöd vad gäller de ansträngningar han gör för att besegra rådets motstånd, några reflexioner kring det paket som här presenteras för oss.
Vad gäller beskattningsrätten är jag helt överens om att en gemensam marknad, med en gemensam valuta, är oförenlig med skatteförmåner som påverkar konkurrensen. Emellertid skulle det vara önskvärt om kommissionen, utöver avdragen, skatteavdragen eller kreditsats-förmånerna, tog upp det svåra problemet med statsstöden.
Om det är något som det har talats om de här dagarna innan toppmötet i Cardiff, är det vissa länders önskemål om att subsidiaritetsprincipen skall tillämpas på ett snedvridet sätt, så att kommissionen inte kan kontrollera, granska och analysera de stöd som delats ut genom offentliga utgifter. Jag finner ingen skillnad på de stöd som delas ut genom skatteavdrag och de som delas ut genom offentliga utgifter.
För det andra, vad gäller beskattning på sparande, delar jag helt och fullt kommissionens åsikt om att det är oacceptabelt att öka skattetrycket på arbete samtidigt som man minskar skattetrycket på kapital, men jag anser att de åtgärder som nu sätts i gång, och som vi just nu granskar, är otillräckliga.
Jag tycker - men det här är inte rätt ögonblick att ta upp det eftersom jag inte har tillräckligt med tid - att vi måste fundera på om modellen med moms beräknat på konsumtion, som vi införde vid ett tillfälle som skiljer sig från dagens, fortfarande är försvarbart.
Avslutningsvis, herr kommissionär, upprepar jag mitt stöd för ansträngningarna att besegra rådets motstånd mot harmoniseringen som vi européer just nu behöver.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Herr kommissionär! Montipaketet är en bra ansats till ytterligare samordning och vad det handlar om här är att vi vill ha en jämvikt mellan politisk samordning och konkurrens. Jag anser att vi inte borde konkurrera ända nerifrån grunden inom vissa politikområden, utan i stället sträva mot samarbete. I det avseendet anser jag alltså att uppförandekoden med avseende på företagsbeskattning måste utarbetas ytterligare. Som det ser ut nu så finns det flera olika möjligheter att undgå beskattning och hela momsfrågan har undvikits i förslagen. Det är synd. Jag tror inte att det är kommissionär Montis skuld, utan att det framför allt är en sak som rådet fortfarande inte törs ta sig an. Samma sak gäller för indirekta skatter, exempelvis skatten på miljö och energi för att därigenom förhindra att skatten på arbete, vilket flera kolleger redan sagt, bara fortsätter att öka. Det är just motarbetandet av dubbelbeskattningen av arbetsinkomster som måste prioriteras. Jag skyller inte detta på kommissionär Monti, utan på rådet.

Lukas
Herr ordförande! Med införandet av valutaunionen uppstår en hittills okänd öppenhet och därmed också möjligheten att jämföra alla priser och kostnader mellan ett medlemsland och ett annat. Genom detta faktum får konkurrenshämmande skillnader på olika områden en ny, förstärkt dimension, som till exempel på miljöområdet, men naturligtvis även inom skattesektorn.
Hemmamarknaden med dess totala liberalisering och rörelsefrihet måste förfoga över rättvisa konkurrensvillkor, eftersom det annars kan leda till förskjutningar och omfördelningar, som talar emot den ekonomiska och sociala utjämningen. Skadlig skattekonkurrens kan omintetgöra den inre marknadens ekonomiska fördelar i de aktuella länderna, och talar emot valutaunionens logik.
Närmare bestämt skulle inrättandet av varje mått av skatteharmonisering, som man nu strävar emot med stor möda, vara en viktig förutsättning för införandet av valutaunionen. I så motto välkomnar jag Secchis betänkande, som ger ett mycket klart och vettigt yttrande om kommissionens meddelande. Jag tycker att det är viktigt att hålla fast vid att samordningen av skatterna för avlastning av arbetsfaktorn är ett måste, och kan därmed vara ett viktigt instrument för att bekämpa arbetslösheten i Europa. En kompromiss mellan höga skatter och en ökad frivillig ekonomisk samordning är ett erbjudande som ingen stat som vill att den inre marknaden och valutaunionen skall fungera kan tacka nej till.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag vill i min tur rikta mina hjärtliga gratulationer till vår kollega Secchi för att väl ha genomfört ett synnerligen svårt arbete där det handlar om att tränga in på nationella prerogativ, för att inte säga nationalistiska i vissa fall.
I mitt betänkande om den europeiska industriella konkurrenskraften föreslog jag själv en skattepolitisk harmonisering för att undvika en anarkistisk konkurrens mellan medlemsstaterna och för att framkalla välgörande effekter på nivån för företagens konkurrenskraft. Jag gratulerar även till Ekofin-rådets antagande av en uppförandekod på området för beskattning av företag. För stunden är framsteget verkligt och det låter oss skönja verkliga förhoppningar på området.
Beträffande texten i Secchis betänkande grips jag emellertid av viss fruktan och vissa tvivel. Jag anser alltså att fördomen om korrelationen mellan låg skatt och låg arbetslöshet är alldeles för optimistisk. Om det existerade en så enkel lösning, skulle det inte finnas någon arbetslöshet i Europa längre. Samtidigt stöder jag inte en politik med lägre skatt, vilket föredraganden verkar föreslå, för den motverkar en negativ konkurrens mellan medlemsstaterna. Slutligen vill jag påminna om att skatteuttaget även tar sig uttryck i en omfördelning i samhället som helhet: undervisningen, forskningen, säkerheten, infrastrukturerna skulle inte kunna vara en tillgång för alla utan en skattepolitik som tillåter kraftiga offentliga ingrepp.
Avslutningsvis vill jag åter bekräfta min övertygelse som ledamot av Europaparlamentet och som fransman att det är nödvändigt att harmonisera unionens skattepolitik. Därför måste vi hålla i minnet att denna skattepolitik är ett medel att bygga ett politiskt Europa, och att detta politiska Europa ensamt kan legitimera ett skattepolitiskt Europa.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag tackar föredraganden för ett bra arbete. Betänkandet ger oss ett bra tillfälle att diskutera de medel som unionen kommer att välja som vapen i kampen mot skadlig skattekonkurrens mellan medlemsstaterna. De heterogena nationella skattesystemen och konkurrensen med hjälp av dem gör att de tillväxt- och sysselsättningseffekter som den inre marknaden erbjuder inte kan verka fullt ut.
Nivån för beskattningen av arbetet utgör i de flesta länder i unionen det värsta hindret för att lösa arbetslöshetsproblemet. Ju högre den totala nivån för arbetskraftskostnaderna är, desto högre är i regel även arbetslösheten. Tyvärr har harmonisering inte nått den här sektorn. Det som på sin höjd har hänt på nationell nivå är att utländska direktörers löner har beskattats lägre jämfört med andra, samt att man har utnyttjat options- och andra system, vilket tillsammans med kapitalinkomsternas låga beskattning leder till en mera kapitalintensiv produktion och tillspetsade arbetslöshetsproblem.
Unionen har helt riktigt tagit tag i indirekt beskattning genom att bland annat sikta mot harmonisering av mervärdesbeskattningen. Däremot kan det till exempel förekomma helt väsentliga skillnader i beskattningen av tobak, alkohol och bilar från ett land till ett annat. Medan unionen nu sysslar med avskaffandet av det så kallade tax free-systemet har den glömt att man på detta sätt bara skapar arbetslöshet och bibehåller den indirekta beskattningens nivåskillnader.
Skatteparadis kan endast skapas av länder som har en ordnad statsekonomi eller där det sociala skyddet inte har gjorts tillräckligt. De kan konkurrera med låga skatter. Länderna med höga skattesatser, och som dessutom har problem med att balansera budgeten, tillämpar i stället negativ skattekonkurrens, med andra ord belastar det egna landets medborgare med höga specialskatter. Att angripa detta problem är minst lika viktigt som att angripa den osunda positiva skattekonkurrensen.

Wibe
Herr ordförande! Jag tycker att detta betänkande innehåller många bra saker. Jag skall dock ta upp tre saker som inte står där, men som jag tycker kanske borde ha stått där.
Det första rör den Ekofin-grupp som skall inrättas för att övervaka tillämpningen av denna uppförandekod. Dess möten är ju hemliga. Vad gäller det tycker jag att parlamentet borde ha uttalat att vi anser att mötesprotokollen från dessa möten skall offentliggöras så snart som möjligt.
Den andra punkten som jag saknar återfinns i del två av åtgärdsprogrammet och rör den informationsplikt som man diskuterar skall tillämpas på bankerna inom unionen. Det är ju så att ett mycket vanligt sätt att undvika skatt i dag är att placera sitt kapital i ett annat land och sedan undanhålla skattemyndigheterna i hemlandet uppgifter om inkomster från detta kapital. Detta är ett rent kriminellt skattefusk som försiggår i stor skala inom unionen i dag. Ett mycket enkelt sätt, herr ordförande, att komma tillrätta med detta är att bankerna åläggs en skyldighet att rapportera till myndigheterna i kapitalägarens hemland att dessa inkomster finns, och att de således kan beskattas. Jag tycker att parlamentet skulle ha uttalat att vi här välkomnar en sådan informationsskyldighet.
Den tredje saken berör åtgärderna mot skatteparadis. Det är klart att jag också, i likhet med föredraganden, välkomnar att vi försöker angripa detta problem inom unionen. Jag tycker dock att vi kanske skulle ha påpekat att för att denna fråga skall få en slutgiltig lösning krävs en global överenskommelse, eftersom risken annars är att kapitalägarna flyttar sitt kapital från ett av unionens skatteparadis till ett skatteparadis utanför unionen.

Lulling
Herr ordförande! Jag röstade inte för Secchis betänkande i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industrifrågor, och jag kommer inte att rösta för det i plenum, för han föreslår en marknad för lurendrejare när han i praktiken rekommenderar att man inte skall respektera kravet på samtidighet i antagandet av gemenskapens direktiv om företagsbeskattning och om beskattningen av sparandet.
Det kan inte vara tal om att nöja sig med en uppförandekod på området för företagsbeskattning och att kräva ett direktiv på området för beskattning av besparingar, så mycket mer som den skadliga skattepolitiska konkurrensen är så mycket viktigare när det gäller företagsbeskattning än när det gäller beskattningen av besparingar.
På detta senare område har mitt ändringsförslag som erinrar man måste bevara de europeiska finansmarknadernas konkurrenskraft på global nivå lyckligtvis antagits av utskottet, vilket särskilt har förtjust och lugnat min kollega Fayot, som inte är närvarande, och som tyvärr även var frånvarande i utskottet vid omröstningen om detta ändringsförslag.
Secchis betänkande kastar i papperskorgen synkroniseringen av lagstiftningsprocessen beträffande de olika beståndsdelarna i paketet som fastställdes den 1 december i fjol av Ekofin-rådet. Mitt ändringsförslag som preciserar att det inte är fråga om att döda den lojala skattekonkurrensen i Europeiska unionen antogs inte, precis som den som bekräftade att de enda målet för harmoniseringen bör vara elimineringen av effektiva snedvridningar som ordentligt skakar om den inre marknaden som t.ex. när det gäller indirekt beskattning, de alldeles för höga punktskatterna på vin i vissa medlemsstater - och Monti bör ha förstått att det inte finns skäl att ta initiativ för att döda nollsatsen på detta område.
Secchis betänkande yrkar på elimineringen av skatteparadis inom den inre marknaden. Ingen medlemsstat är något skatteparadis, tvärtom, men flera områden som har speciella relationer med vissa medlemsstater som Isle of Man, Nederländska Antillerna, och jag nämner inga fler, kan beskrivas som skatteparadis. Inom den inre marknaden finns det skäl att eliminera dem.
För övrigt är det intellektuellt ohederligt, om inte direkt hycklande, att som skatteparadis beskriva en modell för en beskattning som är i högsta grad social, som den i mitt land, som tillämpar rimliga satser för mervärdeskatt och punktskatter - vilket är till förmån för de lågavlönade - och beskattar hårt de högsta inkomsterna, som behandlar icke medborgare på samma sätt som grannländerna när det gäller besparingar, men som lyckligtvis avhåller sig från att konfiskera intäkterna av besparingarna, besparingar som för vanligt folk är gjorda på inkomster som skattebetalarna redan har betalat skatt för.
Beskattningen av arbete i annat land nämns som ett av de områden på vilka en harmonisering skulle vara nödvändig. I denna fråga räcker det med att respektera principen enligt vilken man bör betala sociala avgifter och inkomstskatt i anställningslandet.
Jag fruktar att vissa överdrifter i detta betänkande knappast bidrar till att genomföra Ekofin-rådets beslut av den 1 december under ordförandeskap av Luxemburg, som hade den förtjänsten att lösa upp processen med harmonisering av den direkta beskattningen, men som inte bör bli offer för en lurendrejarnas marknad.

Torres Couto
Herr ordförande! Jag inleder också med att gratulera föredraganden och jag skulle vilja säga att jag anser att en viss grad av skattekonkurrens, mellan de nationella systemen, faktiskt skulle kunna stimulera effektiviteten och gynna konsumenterna. Man måste emellertid understryka att den nuvarande skadliga konkurrensen mellan skattesystemen också gör det omöjligt att helt och hållet skörda frukterna vi kan få av den inre marknaden i fråga om tillväxt och sysselsättning.
Därför anser jag att det är bråttom att stärka samordningen av de politikområden som utgör hinder mot en korrekt fungerande inre marknad. Huvudsakligen på skatteområdet, utan att glömma att skattesamordningen kan utgöra att viktigt instrument för att konkretisera inriktningarna på sysselsättningen genom minskade skatter på arbete.
Vi måste kasta om logiken för den beskattning som tillämpas på arbetsmarknaden och den som tillämpas på andra produktionsfaktorer, framför allt på kapital. Så som föredraganden mycket bra understryker, växte skatterna på arbete med 20 procent mellan 1980 och 1995 medan kapitalbeskattningen minskade med 10 procent. Vi kan bara nå framgång i skapandet av sysselsättning när vi har förmågan och det politiska modet att vända på denna tendens.
Det vore därför mycket klokt att anta ett förslagspaket som får en anslutning från medlemsstaterna och, exempelvis, behandlar en uppförandekod för företagsbeskattning, liksom villkor som tillåter skattesänkningar för den som främjar sysselsättningen, vilket på så sätt skulle minska de sociala kostnader som inte är lönekostnader.
Det är viktigt att motarbeta de olyckliga konsekvenserna för att med framgång bekämpa arbetslösheten, alla de som kommer från en skadlig skattekonkurrens, och jag understryker att det är nödvändigt att bevara en nyttig skattekonkurrens mellan medlemsstaterna som ett instrument för att öka den europeiska ekonomins konkurrenskraft i utmaningarna från globaliseringen.

Sindal
Herr ordförande! Det har sagts många kloka saker i eftermiddags och i kväll. Jag skulle väl kunna tänka mig att se på det här från en mer principiell synvinkel. För det första vill jag säga att det är bra att vi tar upp det, och jag vill också gratulera kommissionären till det fina resultatet i Cardiff. Rådet har också följt uppmaningarna i det dokument som lagts fram av kommissionen. För mig ligger det något principiellt i problemställningarna. Min utgångspunkt är att vi skall ta tag i de skatteförhållanden som är gränsöverskridande. Det är här problemen finns. Vi hade ett utmärkt inlägg från min kollega Gallagher från Irland i eftermiddags, som till fullo illustrerade problemet med bolagsbeskattningen. Jag kan förstå att man är glad om man kan skapa arbetsplatser på ett ställe, men det intresserar mig inte att de försvinner från ett annat ställe, för detta skapar varken arbetsplatser eller för unionen framåt.
Den andra saken jag gärna skulle vilja nämna handlar om miljöskatter eller -avgifter. Dessa är också gränsöverskridande, på samma sätt som bolagsbeskattningen är det. Här är det också nödvändigt att vi håller jämna steg.
Så har vi hört Lulling och också Fayot, som tidigare i dag talade om investeringsavkastningar, räntor osv. Vad spelar det för roll att vi är överens om att avkastningen skall beskattas lika om vi inte kommer åt denna? Det är ju egentligen det som är problemet: bristen på offentlighet eller banksekretessen.
Slutligen har vi det som kallas punktskatter på - som också nämnts tidigare - sprit, vin, bilar, osv. De är också gränsöverskridande. Det är också en sak vi måste titta på. Vad jag inte tycker vi skall gå vidare med, det är personbeskattningen. Det är inte ett verkligt alternativ i nuläget. Det samlade skattetrycket är nämligen egentligen mycket likartat. I några länder betalar konsumenterna mycket i skatt, i andra länder, som mitt, gör de inte det. Men lägger man ihop allting är det för över hälften av unionens medlemsstater i stort sett samma skattetryck som går till välfärdskostnader.
Jag föreslår att vi tittar genom verklighetens glasögon och också lägger in en viss grad av frivillighet när vi skall genomföra skatteändringar i unionen.

Porto
Herr ordförande! Jag börjar med att gratulera kommissionär Monti för det arbete han har utfört angående en skattesamordning, med de svårigheter det innebär, då det handlar om ett område där det fortfarande är nödvändigt med enhällighet i rådet.
Enligt vårt politiska perspektiv, vore idén om att inte genomföra en samordning, och låta marknaden lösa problemen, attraktiv. Vi kan dock inte låta bli att vara realister, i visshet om att en öppning av ekonomierna och en successiv samordning av alla övriga normer skulle innebära en skattekonkurrens som skulle sluta med att förvärra en redan överdriven börda vad gäller skatt på arbete.
Med denna inriktning, och då vi inte kan uppnå allt samtidigt, måste vi vara speciellt uppmärksamma på införandet av euron, vilket innebär ett behov av att samordna kapital- och räntebeskattning då det med en gemensam valuta är meningslöst att ha pengarna placerade, till exempel deponerade, i det ena eller andra landet vilket naturligtvis gynnar de länder med lägst beskattning och då man alltså kan vänta sig överföringar av dessa skäl.
Riskerna för illojal skattekonkurrens hejdas dock inte vid de europeiska gränserna i en allt öppnare värld. Europeiska unionen bör därför sluta leden för att kräva minimiregler på skatteområdet i tredje land, med samma legitimitet som vi gör på de sociala och miljömässiga områdena, och alltså undvika länder utanför Europa.
Alltså, och fortfarande i samma ämne och med all rätt, uttalar jag min största enighet med föredraganden, Secchi, om att utplånandet av skatteparadisen i Europeiska unionens inre marknad skall påskyndas - vilket redan har nämnts - för att sätta stopp för den fördärvande skattekonkurrensen mellan medlemsstaterna vilken inte är förenlig varken med den inre marknaden eller med gemenskapsandan.
Det handlar om paradis, vilket jag har understrukit, som inte gynnar vare sig de regioner eller produkter som är i störst behov av stöd, och de europeiska medborgarna kan inte förstå att de fortfarande existerar, åtminstone lyckas inte jag förklara det i mitt land.

Paasilinna
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Skattesystemens mångfald och deras inbördes konkurrensställning medverkar till att den ekonomiska tillväxten inte i sin helhet kan styras till sysselsättningsåtgärder. Skattekonkurrens har dessutom skadliga effekter bland annat på energi- och miljöpolitiken. Ojämlika system för företagsskatter drar storföretagen dit där behandlingen är gynnsammare och detta snedvrider den öppna konkurrensen.
Det centrala problemet är att beskattningen i allt högre grad riktas på så kallade orörliga faktorer, dvs. på arbetskraften. Av någon anledning inbillar man sig att företag som skapar arbetstillfällen har större betalningsförmåga än exempelvis automatiserade företag, för deras beskattning är orimlig jämfört med andra. När systemen utvecklas måste man börja rätta till den snedvridna beskattningen. Minimikravet är att företag som skapar arbetstillfällen åtminstone skulle ha samma status som automatiserade företag. Beskattning måste alltså flyttas från mänsklig arbetskraft dit där det finns betalningsförmåga. Den nationella valutahandeln och spekulationen anses vara mest lukrativ affärsverksamhet. Det är olidligt att den befinner sig utanför beskattningen. Därför måste unionen i sysselsättningspolitikens namn snabbt utreda möjligheterna mot den så kallade Tobin-skatten. Så skulle man kunna avsevärt lätta på lönebeskattningen.
De negativa skatteparadisen skall givetvis också bringas i ordning. Varför tillåter vi i dag svarta hål inom beskattningen här i Europa?

Pomés Ruiz
Herr ordförande! Jag vill gratulera kommissionär Monti till hans kamp för harmoniseringen av skattepolitiken, genom avvecklandet av hinder, och min kollega Secchi för hans utmärkta betänkande som kommer att låta oss utnyttja fördelarna av den gemensamma marknaden och valutaunionen genom att ta bort skillnader i skattepolitik, som finns och som i dagsläget leder till flyttandet av sparande och av investeringar - med negativa konsekvenser vad beträffar företagens konkurrenskraft - vilket i sin tur leder till ett ökat skattetryck för arbetarna som inte kan flytta sig.
Jag vill emellertid understryka att uppförandekoden uttryckligen tar upp möjligheten att det inom en medlemsstats gränser finns olika skattelagstiftningar och att alla dessa, i samma utsträckning, bör genomgå denna process med att ta bort skadliga skillnader i skattepolitiken. Detta borttagande av skillnader i skattepolitiken kan inte och bör inte användas för att inskränka subsidiaritetsprincipen eller den beskattningsrätt som kan utövas av, i Spaniens fall, Baskien och Navarra, vars konstitutionella grundval säger att de skattelagar som har antagits av Navarras parlament endast kan överklagas till den spanska författningsdomstolen. Respekten för de olika befogenhetsnivåerna som finns inom Europeiska unionen stärker trovärdigheten hos den process som syftar till en snabbare harmonisering av skattepolitiken. Denna process gör ingen onödig skillnad på skattenormerna på grund av att det är ett statligt eller ett regionalt organ som antagit dem, utan ser endast till huruvida dess innehåll är skadligt för unionen som helhet eller inte. Skillnaderna i skattepolitik mellan de olika områdena är nämligen bra för medborgarna som helhet i den mån de kan härröra från administrationernas olika nivåer av offentliga utgifter eller från en bra eller dålig förvaltning av utgifterna eller från en effektiv användning av offentliga medel.
Följaktligen, framåt med harmoniseringen, låt oss respektera subsidiaritetsprincipen och låt oss respektera de anledningar som kan göra att olika områden kan ha logiska skillnader i skattetryck.

Monti
Herr ordförande! Jag blev mycket imponerad av denna debatt som har varit så mångsidig och detaljerad, som har rört frågor som har varit mycket tekniska, men som rör verkligt centrala politiska frågor när det gäller hur denna vår europeiska union skall fungera. Jag tyckte mig kunna notera en mycket stor samstämmighet när det gäller vissa grundläggande frågor, en samstämmighet som spänner över hela det politiska spektrumet i parlamentet.
Jag vill varmt tacka Secchi för det utmärkta arbete han har genomfört med detta betänkande, vilket kännetecknas av en realistisk och balanserad ton och en mycket detaljerad analys av åtgärderna på skatteområdet och de frågor som hänger samman med den skadliga skattekonkurrensen. Jag tar tillfället i akt, herr ordförande, att säga att jag beundrar den energi och målmedvetenhet med vilken Secchi omedelbart har låtit sitt betänkande få en efterföljare i förslaget till betänkande om förslaget till direktiv om räntor och royaltyer.
Som jag sade slogs jag av den stora samstämmigheten när det gäller vissa punkter. Den ena gäller frågan om kapital och arbete. Caudron har rätt, sambandet är inte så starkt, men det finns ett samband och en politik för sysselsättningen i Europa som inte också tillgriper möjligheten att samordna skattesystemen för att vända den trend som vi har sett mot en hela tiden förvärrad arbetslöshet, är inte trovärdig. När vi talar om kapital och arbete borde det stå fullständigt klart att syftet inte är att skada de finansiella marknaderna. De finansiella marknaderna är av den största betydelse när det gäller den europeiska ekonomins funktion, konkurrenskraften, sysselsättningen. Därför uttalar sig kommissionen - och jag upprepar detta här i kväll - mot förslag om skatter på finansiella transaktioner, vilket för övrigt Noreau och Paasilinna har föreslagit. Vi tror inte att man skall försöka motverka verksamheten på de finansiella marknaderna genom att beskatta transaktionerna, men vi tror att man måste skapa, på en integrerad finansmarknad, ett normalt system för beskattning av kapitalinkomster. Detta är inte något problem. Det görs, och det görs, fru Lulling och fru Thyssen, samtidigt som man tar hänsyn till behovet att inte skada de europeiska finansmarknadernas konkurrenskraft. Det är av den anledningen vi agerar inom ramen för internationella organisationer som OSSE och G7-gruppen för att utsträcka principerna för såväl uppförandekoden som skatten på sparande, till beroende och associerade länder.
Alla länder, sade Fayot - och jag håller med honom - har blivit ett skatteparadis för alla andra länder. Därför riktar vi uppmärksamheten mot den gränsöverskridande beskattningen. Å andra sidan vill vi undvika att, vilket många av er har påpekat, bland annat Peijs - ineffektiva stater till slut tvingar effektiva stater att driva in skatterna. Därför måste man dra den fina gränslinjen i kampen mot den skadliga skattekonkurrensen, utan att man gör en höna av varje fjäder och utan att man slår ned på alla former av skattekonkurrens, även den som är lojal.
Jag gläder mig åt att parlamentet har insett värdet av denna paketstrategi, som gäller både företag och sparande, och av den anledningen måste jag också säga att, när det gäller beskattningen av företagen, så har vi redan tagit initiativ. När det gäller denna aspekt arbetar redan Lulling på något som inte är ett direktiv utan en uppförandekod och som har börjat fungera när det gäller sparandet. Förhoppningsvis kommer vi inom en inte alltför avlägsen framtid fram till ett direktiv. Kesteleijn-Sierens frågar för övrigt när artikel 12 i förslaget till direktiv om sparande skall träda i kraft. Hon säger att medlemsstaterna senast den 31 december borde anta övergångsreglerna och att de borde börja gälla från den 10 januari 2001.
Det har föreslagits från föredraganden Secchi och från flera andra håll att man borde gå utöver det här aktuella paketet. Jag instämmer helt i det som Randzio-Plath, von Wogau och andra har sagt. Detta är bara början, men jag hoppas att detta paket, även om det är ganska blygsamt, radikalt har förändrat klimatet när det gäller skattediskussionen i Europa. Nu kan vi äntligen tala om dessa frågor och hoppas på framgång. För två år sedan - det vet ni mycket väl - ansågs detta fullständigt orealistiskt. Vi måste gå vidare, från samordning till harmonisering, och här har vi kunnat notera skilda uppfattningar. Detta är en av de få punkter där åsikterna gått isär, något som jag tycker är fullständigt naturligt, eftersom det finns olika filosofiska och politiska visioner. En del ser det som något positivt att man förlorar den nationella självbestämmanderätten när det gäller skatterna, andra fruktar en sådan förlust. Vi har hittills arbetat på att förbättra samordningen så att alla bättre skall kunna utöva den suveränitet i skattefrågor som de har.
Angelilli anför att man måste agera inom gemenskapen för att sänka skattetrycket. Jag är övertygad om att detta är frågor som skall avgöras av de enskilda medlemsstaterna. Jag är också övertygad om att det skulle ligga i deras ekonomiers intresse och jag tror att samordningen av skattesystemen skulle göra det möjligt för samtliga, genom att täppa till vissa kryphål, vissa flyktmöjligheter, att sänka det totala skattetrycket. Formentini påminde om regionalpolitikens nödvändighet. Uppförandekoden erkänner denna nödvändighet och underkastar den dessutom vissa kontrollprocesser.
Låt mig göra ytterligare ett konstaterande, herr ordförande. Jag tyckte verkligen illa om att för två månader sedan behöva säga ett kort " nej" till begäran från detta parlament, som stöddes av en stor majoritet, att åter ta upp frågan om den skattefria försäljningen mellan länder i gemenskapen, men ni som har givit ett så kraftfullt stöd åt detta åtgärdspaket mot den skadliga skattekonkurrensen kan omöjligt undgå att inse att det skulle vara självmotsägande att stödja ett sådant förslag och samtidigt vilja hålla liv i de lokala skatteparadis som den skattefria försäljningen innebär.
Många har slutligen pekat på att euron driver på harmoniseringen eller skattesamordningen. Här måste jag säga att hittills har det inte varit på det viset. Låt oss tala klartext - hittills har förberedelserna inför euron inte tillåtit finansministrarna att koncentrera all energi, som vi hade velat, på att samordna skattesystemen, och därför går vi på sätt och vis nu mot strömmen, men jag tror det är sant att införandet av euron från och med nu kommer att främja den processen.
Ett allra sista påpekande. Jag tillhör dem som vill se att man kommer ifrån regeln om enhällighet när det gäller skattefrågor, även därför att - låt mig få säga detta - det skulle ge detta parlament en betydligt viktigare roll att spela när det gäller besluten. Tyvärr befinner vi oss ännu inte där, men jag vill stryka under hur det har varit möjligt, tack vare det nära samarbetet mellan parlamentet, framför allt dess utskott för ekonomi och valutafrågor, och kommissionen, att även med de nuvarande institutionella reglerna, få stöd av parlamentet - debatten i kväll bär vittne om detta - och att ge parlamentet så mycket och så öppen information som möjligt om det arbete som pågår.
Vi håller med andra ord på att skapa de förutsättningar som jag en dag hoppas skall institutionaliseras.
Jag tackar för stödet och tackar än en gång föredraganden Secchi och jag hoppas att vi skall få andra tillfällen att fördjupa debatten om dessa svåra men viktiga frågor.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Skattebehandling av privata motorfordon vid permanent införsel till annan medlemsstat
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0217/98) av Watson för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets direktiv om skattebehandling av privata motorfordon vid permanent införsel till en annan medlemsstat i samband med byte av hemvist eller vid tillfälligt bruk i en annan medlemsstat än den där de är registrerade (KOM(98)0030 - C4-0145/98-98/0025(CNS)).

Watson
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera er till den utmärkta anda med vilken ni presiderar över denna kvälls förhandlingar och ert ordförandeskaps lugna effektivitet.
Det finns inte en enda fråga inom politiken som inte börjar eller slutar med beskattning. Jag lägger i kväll fram ett betänkande om skattebehandling av privata motorfordon som flyttas permanent från en medlemsstat till en annan, i samband med byte av hemvist eller tillfälligt bruk i en annan medlemsstat än den där de är registrerade.
Detta förslag till direktiv har två mål. Det första är att uppdatera bestämmelserna i tidigare direktiv om skattebefrielse för fordon införda från en medlemsstat till en annan, och skattebefrielse på permanent införsel av personlig egendom från en medlemsstat till en annan. För det andra utvidgar förslaget till direktiv dessa bestämmelser till att omfatta problem som uppkommit i samband med tillämpning av de tidigare direktiven, och gör dem förenliga med den inre marknaden och förväntningarna på den fria rörligheten.
Vi vet att det finns hinder för den fri rörligheten för privatfordon, ofta i form av dubbelbeskattning. Detta utgör ett orosmoment för detta parlament eftersom människors fria rörlighet är ett kriterium för ett lyckat euroområde. Denna fria rörlighet hämmas av hinder för fordons fria rörlighet. Följaktligen välkomnar vi komissionens förslag. Vanligtvis omfattas inte fordonskatter av tillnärmningsbestämmelser på gemenskapsnivå. Detta har lett till skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller de skatter som påförs fordon. Förslaget till direktiv som ligger framför oss definierar grundreglerna för fordonsbeskattning när det gäller individer som flyttar mellan medlemsstater.
Den inre marknaden förhindrar användandet av gränsformaliteter för skatteuppbörd, men detta har lett till att vissa medlemsstater förvandlar skatt på tillverkning eller försäljning av motorfordon till registreringsavgifter eller inför nya skatter för att kompensera den sänkta mervärdesskatten. Mitt betänkande syftar till att försäkra att det inte finns något utrymme för dubbelbeskattning. De åtgärder som föreslås täcker två vittomfattande kategorier. För det första; när det gäller byte av hemvist är förslaget att medlemsstaterna inte bör påföra registeringsavgifter på bilar som förs in i deras territorium av personer som flyttar dit.
För det andra; när det gäller tillfälliga förflyttningar är syftet att skydda individens rätt att använda ett fordon tillfälligt i en annan medlemsstat än den där han eller hon bor. Det skulle finnas en rättighet att använda fordonet upp till sex månader under en tolvmånadersperiod. Ytterligare inslag garanterar eller inkluderar större frihet att använda hyrbilar i andra medlemsstater ände som de är registrerade i, och större flexibilitet för gränspendlare som använder bilar deras arbetsgivare tillhandahåller.
Vi försöker också att förbättra den bilateral kommunikationen mellan medlemsstaterna om tvister angående den hemvist som en person uppgivit. Det är förvånande och kanske deprimerande att det inte redan finns en lämplig kommunikation mellan behöriga myndigheter.
När det gäller subsidiariteten är målsättningen att ta fram gemensamma regler för befrielse från skatt på motorfordon i vissa fall i syfte att underlätta arbetskraftens rörlighet och förhindra dubbelbeskattning.
Jag föreslår tre ändringsförslag till detta förslag till direktiv. De är inte mycket mer än uppsnyggningsåtgärder. De ändrar inte karaktären eller styrkan i kommissionens förslag på något sätt, utan de strävar efter att stärka medborgarens rättigheter. Det första är att tillåta undantag från beskattning av ett fordon som skrotats eller förstörts, kanske efter en olycka. Det andra är, i händelse av överträdelser mot den lagstiftning som är aktuell, att låta medborgaren få rätt att flytta sitt fordon från en medlemsstat utan att betala skatt. Det tredje är helt enkelt för att få hela lagstiftningen att stämma överens med artikel 95 i fördraget.
Det viktigaste som jag har att säga till kammaren i kväll är att vi måste hindra medlemsländerna från att kringgå den inre marknadens lagstiftning och skymfa den inre marknadens andemening genom att ge nya namn till gamla skatter. Denna lagstiftning kommer att garantera rörelsefrihet för bilar och medborgare på den inre marknaden, den kommer att hjälpa biluthyrningssfirmor vilkas gränsöverskridande uthyrningsverksamhet har bestraffats, genom att medge bättre hantering av bilparken, och hjälpa konsumenten genom att minska skatten på biltuhyrning. Vår kollega Sindal talade i förra debatten om vikten av att ta itu med beskattning över gränserna. Det är ett litet steg i den riktningen.
Sammanfattningsvis är det bara två saker som är säkra i denna värld: döden och skatter. Liemannen slår bara till en gång. Detta förslag syftar till att garantera att samma sak gäller för skattmasen.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Vid första anblicken kan vår kollega Watsons betänkande verka helt och hållet tekniskt. Det räcker för övrigt med att se på de få talare som har anmält sig för att bli övertygad. När väl denna första känsla har gått över, märker man emellertid mycket snabbt att man berör en mycket betydelsefull punkt för det europeiska bygget: fri rörlighet för varor och personer och dess konsekvenser till följd av vissa skattemässiga bojor.
Sedan gränsformaliteterna försvann den 1 januari 1993 har emellertid flera medlemsstater uppfunnit nya skatter, särskilt för turistbilar. Dessa nya uttag utgör faktiskt en dubbel beskattning som strider helt mot våra principer. Jag välkomnar alltså med stor tillfredsställelse förslagen i betänkandet från vår kollega Watson. Det var verkligen viktigt att lagstifta i ett så känsligt ämne och att därigenom även göra allt för att undanröja de sista hindren för den fria rörligheten. Jag vill varmt gratulera föredraganden. Jag tillägger att det hade varit absurt att å ena sidan i kväll debattera behovet av att harmonisera skattepolitiken inom unionen och å andra sidan fortsätta att acceptera beskattningar som strider mot en av drivkrafterna och principerna för det europeiska bygget.
Även om jag gläder mig åt texten, måste jag ännu en gång fråga mig om det faktum att det alltid verkar lättast att komma överens om materiella ting än om personer och beskattningen av personer. Under de senaste veckorna har jag tagit starka intryck av de många problemen med dubbel beskattning som berör löntagarna, och dessa löntagare har kontaktat mig för att jag skall ingripa för att hjälpa dem att ta sig ur absurda och ofta mycket svåra situationer. När vi i morgon skall rösta om Watsons betänkande kommer dessa tiotal fall att lämna efter sig en bitter smak trots de svar som jag i dessa fall har fått från kommissionen. De har långt ifrån blivit lösta.
Kära kolleger! Europa går framåt och jag gläder mig åt det, men jag kan inte låta bli att ibland tycka att uppbyggandet sker lite avigt. Om hädanefter, efter det här direktivet och vårt betänkande, det kommer att bli lite mindre problem med att ??? man kan säga samma sak om den fria rörligheten för personer. Det är fortfarande svårt, och jag skulle vilja säga det i kväll, att kunna resa fritt för att finna arbete - och det är inte heller särskilt lätt - och detta trots de undertecknade och ratificerade fördragen samt direktiven. Det är verkligen beklagligt, för att inte säga beklämmande.

Thyssen
Herr ordförande! Det här förslaget för oss egentligen ytterligare ett steg närmare fri rörlighet för personer och i det avseendet är det helt säkert en länk i bygget av Europeiska unionen, men jag håller med kollega Caudron om att det kan göras mer inom det området. Även om det sedan januari 1993 inte längre förekommer några gränsformaliteter till införsel av personbilar i samband med flytt eller tillfällig användning i en annan medlemsstat, så har flera medlemsstater uppvisat tillräcklig uppfinningsrikedom för att ersätta de gränsformaliteter och tillhörande skatter som försvunnit med andra former av registreringsskatt. Medlemsstaternas uppfinningsrikedom får nu ett lämpligt gensvar i och med det här förslaget. Att å ena sidan främja rörligheten för personer i Europeiska unionen och å den andra hindra rörliga människor från att flytta tillsammans med sin älskade bil utan att betala extra skatt för det, det kan vi inte längre rättfärdiga. Kommissionens förslag sätter därför med rätta en gräns för den praxis som ofta är detsamma som dubbelbeskattning.
Herr ordförande! Min grupp kan fullständigt instämma i förslaget till direktiv, både med avseende på utgångspunkterna och på de lösningar som ges. Vi stöder därmed förslaget. Vi har själva inte lämnat in några ändringsförslag men vi kommer däremot att stödja föredragandens ändringsförslag som vi alla i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har antagit. Föredragandens ändringsförslag förtydligar förslaget på tre punkter och ger därmed större klarhet och rättssäkerhet och vem kan nu vara emot det?
Herr ordförande! Jag kan instämma med förslaget, men jag vill ändå säga detta: Jag hoppas att italienarna i kväll, herr kommissionär - jag vet inte om ni gillar fotboll eller inte - men jag hoppas att Italien i matchen mot Kamerun är lika framgångsrikt som ni är här i matchen i parlamentet.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag är mycket medveten om det påpekande som gjordes av Thyssen, och jag tror att vi här i kväll står inför ett fall av skadlig konkurrens mellan TV-sändningar och debatt i kammaren, en debatt om mycket viktiga frågor som den som behandlas i betänkandet från Watson, som jag vill tacka och som jag vill gratulera till det dokument som har utarbetats och de slutsatser som redovisas.
Watson har bedömt kommissionens dokument som ett logiskt och klokt förslag - det är alltid glädjande att få höra de adjektiven - som borde tillåta medborgarna i unionen att röra sig friare. Förslaget är, enligt kommissionen, ett viktig steg mot en inre marknad för ägarna och brukarna av privata fordon. Antagandet av förslaget borde kunna hjälpa till att lösa de problem som skulle kunna uppkomma för personer som byter bostadsort och flyttar från en medlemsstat till en annan och som tillfälligt vill använda ett fordon som registrerats i det land de kommer ifrån.
När det gäller ändringsförslagen 1 och 2 instämmer jag helt och fullt i innehållet. Kommissionen är i själva verket tacksam för förslagen och kommer att göra vad den kan för att de blir antagna.
När det gäller ändringsförslag 3, som hör till artikel 11 i förslaget, vill jag bara precisera att artikel 95 i fördraget redan i sig kan direkt tillämpas på all nationell lagstiftning, utan ytterligare preciseringar. Den direkta tillämpbarheten för artikel 95 i fördraget har bekräftats av en rättsordning som numera är väl konsoliderad av domstolen och därför är det synd att kommissionen inte kan acceptera ändringsförslaget. För det andra kan innehållet i artikel 11 i förslaget inte ändras genom att man inför en hänvisning till artikel 95. Av den anledningen verkar även ändringsförslagets användbarhet tveksam.
Jag gratulerar än en gång föredraganden och tackar er, herr ordförande.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär. Jag kan glädja er med att vår sammanträdestjänst just har upplyst mig om att Italien leder med 1-0 - vilket nu bekräftas av kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

System för mobil och trådlös telekommunikation (UMTS)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0221/98) av Camisón Asensio för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om samordnat införande av system för mobil och trådlös telekommunikation (UMTS) i gemenskapen (KOM(98)0058 - C4-0144/98-98/0051(COD)).

Camisón Asensio
Herr ordförande! I sin resolution av den 29 januari 1998 om kommissionens två meddelanden om den vidare utvecklingen av mobil kommunikation uttrycker parlamentet sitt starka stöd för att Europeiska unionen skall ta på sig uppgiften att stödja detta så viktiga projekt: nämligen nervsystemet i 2000-talets globala samhälle.
Det var utan tvekan en politisk skjuts framåt och en kompromiss - som vi nu hoppas skall förnyas - inför det förslag till beslut som vi i dag har framför oss. I denna riktning går våra 11 ändringsförslag, i stort sett enhälligt antagna i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Å andra sidan verkar det logiskt att utnyttja succén med GSM för att stärka den europeiska ledande ställningen inom avancerad teknik och på de internationella marknaderna.
Detta förutsätter ett ömsesidigt samarbete, som innefattar både branschen och offentliga myndigheter, i ett ärligt försök att sätta individuella preferenser åt sidan och arbeta för en modell som går ut på öppen tillgång till nät och teknik, i stället för att genom patenterade system kontrollera marknader som, i det långa loppet, inte skulle kunna konkurrera i världen.
Med tanke på tidsbristen skulle jag vilja lyfta fram följande aspekter: ETSI har redan gjort stora framsteg i normaliseringsprocessen, och man har redan kombinerat teknik från konkurrenter. Trots att det mycket riktigt, återstår mycket arbete, väntar man sig att snabbheten i den tekniska utvecklingen i branschen gör att de första kommersiella tjänsterna mycket väl vara ute på marknaden år 2002.
För att medverka till detta är det hög tid att inleda processen för tillståndsgivning, eftersom operatörer och tillverkare behöver få rättslig säkerhet med tanke på de omfattande investeringar som det är frågan om. Förslaget innehåller de riktlinjer som är nödvändiga för att se till att nationella förfaranden och kriterier är förenliga med direktivet om tillstånd både på unionsnivå och i samarbetet inom Europeiska post- och telesammanslutningen.
Sammanfattningsvis, herr kommissionär, så välkomnar vi förslaget och vi tycker att det är helt i sin ordning att man avstår från att reservera tillgång till UMTS för de GSM/DCS operatörer som är verksamma i dag. De skall heller inte uteslutas principiellt. I förslaget behandlar man inte urvalskriterier för licenserna eller pris på de spektrumfrekvenser som är föremål för licensen - det är, hur som helst, inte dess syfte -, eftersom man måste respektera medlemsstaternas frihet i denna fråga.
Vi är för behovet av att säkerställa tillräcklig täckning i glesbefolkade områden, samt att ge kommissionen en mer betydelsefull roll i förhandlingar på internationell nivå, samtidigt som medlemsstaternas rättigheter på området för förvaltning av spektrum respekteras.
Vi hoppas på rådets goda vilja, vilket skulle innebära ett snabbt antagande av detta beslut, då vi befinner oss - det är nödvändigt att påminna om det - i en global strid och inför ett mycket brådskande ärende.
Vad gäller de presenterade ändringsförslagen skall jag bara göra två preciseringar: det finns ingen seriös vetenskaplig studie som stöder tanken om att användandet av hörlurar i mobil kommunikation skulle vara farligt, varför det skulle vara fel att skapa en onödig social oro; och vi befinner oss - låt oss inte glömma det - i en sektor - europeisk telekommunikation - som är helt avreglerad.
Jag skulle vilja avsluta med en lystring. Nästa världskonferens för radiokommunikation - CMR 99 - kommer att äga rum under den andra halvan av nästa år. I världen konkurrerar många tillämpningar från radiokommunikationssektorn om användandet av den knappa resursen som utgörs av det radioelektriska spektrumet, dessa applikationer har en avgörande vikt för ekonomin, för konsumenterna och till och med för människors säkerhet. På CMR kommer det att fattas rättsligt bindande beslut, som även kan påverka de bredspåriga mobila tjänsterna, det vill säga UMTS-sektorn.
Europeiska unionens medlemsstater förhandlar, på CMR, för sin egen räkning efter en avstämning med 28 andra europeiska länder, varför det finns ett uppenbart behov av att utarbeta gemensamma europeiska ståndpunkter. Det är följaktligen hög tid för samstämmighet i de europeiska ståndpunkterna inför CMR. Jag hoppas, herr kommissionär, att denna omständighet inte glöms bort.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär! Kommissionens förlag om att införa UMTS i Europa rör en extremt viktig teknisk utveckling av den mobila telefonin, en av de marknader som växer snabbast, en sektor där Europa har kunnat skaffa sig ett försprång genom att anta en gemensam GSM-standard före USA. När det gäller den nya UMTS-standarden visar sig i stället en större global samstämmighet än när det gällde GSM och man antar att framför allt de amerikanska operatörerna snabbt kommer att införa denna teknik och att de därmed kommer att konkurrera i Europa från och med den första fasen.
I och med införandet av denna nya standard skulle den europeiska industrin med andra ord kunna riskera att förlora de speciella konkurrensfördelar man hade med GSM. Förslaget att försena införandet av UMTS skulle dessutom vara mycket skadligt för den europeiska industrin, eftersom den i så fall skulle halka efter i konkurrensen.
Vi instämmer därför med kommissionens förslag och med en snabb tidsplan för att införa dessa nya tjänster och vi uppmuntrar, från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, investeringar i utvecklingen av terminaler som passar den nya standarden.
Två punkter ligger mig särskilt varmt om hjärtat och de utgör ämnet för två ändringsförslag som föredraganden har upptagit; den första gäller icke-diskrimineringen mellan konkurrerande operatörer när det gäller tilldelningen av alla frekvenser i området 900, 1800 och 1900 MHz, för att tillåta dem att erbjuda såväl GSM- som UMTS-tjänster och garantera täckning av både städer och landsbygd på ett rättvist och konkurrenskraftigt vis; den andra är det politiska stödet till kommissionen så att den kan spela en pådrivande roll när det gäller fördelning och utnyttjande, från medlemsstaternas sida, av de nya frekvenser som reserverats för UMTS-tjänsterna.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag uppskattar det konstruktiva sätt på vilket Camisón Asensio och Europeiska kommissionen tagit sig an detta ämne. Kommissionen, särskilt kommissionären, har gått väldigt handlingskraftigt tillväga och har lyckats ena industrin i fastställandet av en europeisk standard för UMTS. Förhoppningsvis kommer Europa härigenom att kunna vara föregångare inom området mobiltelefoni. Mobiltelefonens frammarsch är imponerande. UMTS ger Europa chansen att upprepa framgångarna med GSM. UMTS ger många möjligheter till multimedietillämpning och det betyder egentligen slutet för den traditionella telefonen. Utvecklingen av systemet kan dessutom ge ett stort antal arbetstillfällen. En framgång är dock endast möjlig om det i ett tidigt stadium bringas klarhet i beviljandet av licenser och i tilldelningen av frekvenser. Det har jag två kommentarer om.
Herr ordförande! Det är mycket viktigt att man går mycket noggrant tillväga vid valet av mekanism för tilldelning av de sparsamma frekvenser som ställs till förfogande för UMTS. Med tanke på det har jag i en skriftlig fråga bett kommissionen att inleda en undersökning om vilken tilldelningsmekanism som skulle vara den bästa. Jag tror att kommissionär Bangemann redan i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har lovat att medverka till den undersökningen. Jag skulle vilja fråga kommissionären om han kan bekräfta att han nu verkligen skall genomföra undersökningen. Ett antal medlemsstater, bland annat Nederländerna, har börjat inrätta en marknad för UMTS. Jag skulle gärna vilja veta av kommissionären när vi kan vänta oss ett resultat av undersökningen eftersom jag tycker att det är viktigt att resultaten är klara innan medlemsstaterna väljer tilldelningsmekanism.
Herr ordförande! Förutom valet av tilldelningsmekanism - och nu kommer jag till den andra punkten - är det mycket viktigt, kollega Malerba har också sagt det, att medlemsstaterna mycket strikt tar hänsyn till principen om insyn och ickediskriminering vid tilldelningen av UMTS-frekvenser. Det bör förhindras att de operators som nu beviljas en UMTS-licens inte får någon möjlighet att utnyttja GSM- och DCS-frekvenser för UMTS-tjänster. Ett sådant förbud driver bara frekvensernas marknadsvärde i höjden och strider regelrätt mot principen om spectrum efficiency . Parlamentets utskott för ekonomi, valutafrågor och industripolitik antog ett ändringsförslag om detta med stor majoritet. Jag skulle gärna vilja veta av kommissionären vilka åtgärder han kommer att vidta mot medlemsstater som inte respekterar principen om ickediskriminering och utfärdar ett sådant förbud ändå.
Herr ordförande! I framtiden kommer UMTS att vara mycket viktigt för Europa. Men nu är larmnumret 112 det för medborgarna och användningen av larmnumret 112 i Europeiska unionen skulle egentligen ha varit infört för länge sedan. Jag har tagit upp det flera gånger och den 22 oktober förra året ställde jag en skriftlig fråga i ämnet som jag sedan upprepade i plenarsammanträdet. Jag vore tacksam om kommissionären kunde bringa klarhet på följande tre punkter. I vilka medlemsstater har larmnumret 112 inte införts? Av vilken anledning? För det andra, vilka åtgärder kommer kommissionären att vidta för att se till att medlemsstaterna fullgör sina förpliktelser? För det tredje, skulle det inte vara nyttigt om åtminstone larmcentralernas personal kan kommunicera på de tre språk som användarna av 112 måste kunna i den aktuella medlemsstaten? Jag skulle uppskatta om kommissionären kan svara mig på det.

Thors
Herr ordförande! GSM-systemet har givit europeiska tillverkare en världsledande ställning och gjort det möjligt för EU-länderna att bygga ett heltäckande mobilnät. Det har begränsningar, det klarar t.ex. inte av den höghastighetsöverföring av multimedia som krävs för Internet via mobiltelefon, vilket här konstaterades - därför UMTS.
Nu är det dock viktigt att både EU och medlemsstaterna spelar en aktiv roll för att främja utvecklingen av det nya systemet, så att det blir en lika stor framgång för Europa som GSM. Det lär visserligen dröja flera år innan de första nya tjänsterna når marknaden, men det är helt riktigt som kommissionen anser att vi nu skall slå fast den rättsliga ramen så att de enorma investeringar som behövs för utbyggnaden kan göras - större investeringar än någonsin tidigare.
Vi vet att det är viktigt att medlemsländerna går in för en gemensam standard och kan uppträda gemensamt på nästa möte som International Telecommunications Union kommer att hålla i höst, och där besluten kommer att tas. Kommissionen har ju inte rösträtt där. USA kanske för fram fyra standarder som leder till att deras marknad är splittrad. Vi behöver en enhetlig standard för att vi skall ha likadana möjligheter i hela unionen.
Det har talats en hel del om licensbevillningen. Jag hoppas att andra länder kan göra som Storbritannien som föregår med gott exempel och snart tänker börja bevilja licenser så att vi faktiskt når målet att senast år 2002 ta det nya systemet i bruk enligt kommissionens tidtabell. Licensbevillningen har också debatterats här i dag. Jag tycker att det är viktigt att man ser till vilka konsortier som vill göra anspråk på en licens, och att man inte tar sådana som saknar krediter och möjligheter att bygga upp. I stället skulle man kunna se över ett royaltysystem som så småningom ger dem möjlighet att betala.
Viktigt är också den öppna process som här betonades. Vi har en standard, sedan kan vi dela på patenten. Vi behöver en konkurrens om de bästa tillämpningarna. På det sättet får konsumenterna tillgång till nya tjänster och nya produkter.

Rübig
Herr ordförande, herr kommissionär Bangemann, ärade kolleger! Hur ofta har vi inte talat om en revolutionär utveckling i samband med telekommunikation! Som så ofta förr avser detta konstaterande även de förändringar som vi kan vänta oss av den trådlösa och mobila telekommunikationen. UMTS klarar nu av dataöverföring på upp till 2 megabyte per sekund och en språkkvalitet som uppnår ISDN-standard. UMTS utgör också en marknad för mobila multimediatjänster.
Här måste vi emellertid ta hänsyn till de väsentliga framgångsfaktorerna. Alltså gäller det att dela upp de nödvändiga frekvensspektrumen på ett förnuftigt sätt på operatörerna. De totala tekniska kostnaderna för UMTS är också förknippade med höga investeringskostnader, och ändå vill vi alla att slutpriset skall utformas attraktivt för kunden. Därför måste vi försöka att hålla kostnaderna för licensavgifter, stöd och övriga kostnader så låga som möjligt. Annars uppnår vi inga tillfredsställande marknadsvillkor i Europa och får enorma konkurrensnackdelar.
Låt oss betänka situationen i den globala konkurrensen. Japan kommer redan vid slutet på 1999 att påbörja förstadierna för UMTS. Om dessa förstadier skulle utvecklas till de facto -standarder, så skulle operatörerna på den inre marknaden få rätta sig efter det. Denna fara måste vi absolut motverka genom egna aktiviteter.
Å andra sidan - och det säger också kollega Camisón Asensio i sitt betänkande - kan Europa emellertid ta ledningen både tekniskt och strategiskt på detta område. Vår fördel är just det bevarade samarbetet vid standardiseringen, som bör tjäna som förebild för teknisk lagstiftning på andra områden, jag tänker då i första hand på bussdirektivet.

Bangemann
Herr ordförande! Låt mig först tacka föredraganden. Vi har tillsammans med honom på mycket kort tid kunnat förbereda en mycket viktig åtgärd - i huvudsak gemensam och baserad på samma grundlinjer. Jag tror att diskussionen i dag också har visat att det inte finns några olika positioner mellan parlamentet och kommissionen i principiella frågor.
Jag skulle vilja påminna parlamentet om, att vi för gott och väl ett halvår sedan, när vi senast ägnade oss åt UMTS, fortfarande stod inför den situationen, att ett beslut om ETSI ännu inte hade fattats, och att läget var mycket oöverskådligt - det är det minsta man kan säga. Vi lyckades emellertid få denna nya standard för den tredje generationen av mobil telekommunikation till stånd på relativ kort tid, med en bred konsensus från alla deltagare. Det är en mycket viktig framgång, som man inte kan värdera högt nog.
På ett halvår har vi nu företagit detta nödvändiga rättsliga skydd, och jag tror att vi kommer mycket snabbt till den ekonomiska användningen, som naturligtvis inte längre är beroende av åtgärder från de politiska auktoriteterna, utan där måste marknadsdeltagarna ta vara på sina chanser. Jag hyser dock inget tvivel om att den europeiska industrin kan bevara den ledande position som vi har uppnått med GSM, vilken ju inte bara står sig på den europeiska marknaden, utan över hela världen.
Detta är vi eniga om. Vi har också redan talat en del om enstaka frågor. Jag skulle vilja gå in på de enstaka frågorna och ännu en gång påpeka att vi inte kan anta alla ändringsförslag. Detta beror till viss del på att ändringsförslagen upprepar saker eller tar upp saker, som till exempel hälsoskyddet, som vi redan har behandlat tillräckligt mycket på andra ställen, och inte behöver behandla igen vid det rättsliga skyddet av UMTS.
Vi antar i varje fall sju ändringsförslag i oförändrad form: 1, 2, 3, 5, 8, 9 och 11 samt ändringsförslag 7 i princip och delvis nr 6. De återstående sex ändringsförslagen kan vi inte godkänna, men det är - som sagt - egentligen bara enstaka frågor.
Alltså till dessa enstaka frågor, som van Velzen ännu en gång framförde. Det är alltid ett nöje att svara på dessa frågor. Det är förmodligen därför som han ställde dem så många gånger. Jag har redan behandlat dem i utskottet och vid andra tillfällen. Jag går emellertid gärna in på dem ytterligare en gång i dag.
Vad beträffar utauktioneringen av frekvenser, så sade jag nyligen i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik att det bara är en metod, och naturligtvis har vi, kan vi och kommer vi att samla erfarenheter, För detta behöver vi inte uppdra att en studie görs, och vi kommer i ett meddelande till parlamentet i grova drag att föreslå hur de olika möjligheterna kan utnyttjas, för att vi skall nå fram till en förnuftig frekvenspolitik.
Vi är också fullständigt på det klara med, herr Malerba, att vi måste ta mycket stor hänsyn till radiofrekvenserna. Detta var mycket bättre vid den förra konferensen än vid den förrförra, och jag är helt säker på att omröstningen mellan medlemsländerna och kommissionen blir ännu bättre vid konferensen nästa år, och såtillvida kommer vi att kunna gripa tillbaka på värdefulla resurser.
Vad gäller ändringsförslag 7, som går tillbaka på artikel 3.4 - det frågade van Velzen ännu en gång - så kan vi i princip rösta ja till den. Den hör till listan som jag läste upp tidigare. Ändå skulle vi vilja lägga till orden " i överensstämmelse med den befintliga gemenskapsrätten" , för att tillsammans med de nuvarande rättsliga föreskrifterna, hänvisa i synnerhet till direktivet för godkännande och direktivet om konkurrens vid mobilradio.
Ändringsförslag 6, som vi delvis bifaller, bör bedömas på liknande sätt, med hänvisning till gällande gemenskapsrätt. Vi anser emellertid att det inte är nödvändigt med en mera uttrycklig hänvisning till principen om öppenhet och icke-diskriminering, eftersom detta är en entydig del av gemenskapsrätten. Man kan uttrycka mycket på ett överdrivet sätt, och därigenom blir det inte klarare.
Även frågan om nödnumren och deras omsättning i praktiken har jag redan svarat på en gång, herr van Velzen. Med tanke på tiden och den följande diskussionen skulle jag vilja överlämna denna uppställning till er. Jag har redan förklarat alltsammans för er, och jag hoppas att ni har förståelse för att jag inte upprepar allt ännu en gång här. Eller vill ni att jag gör det? Jag kan göra det, det är inga problem för mig, men jag tycker att det kanske är slöseri med tid.
Därmed har jag gått in på de väsentliga frågorna som har ställts. Ännu en gång som avslutning på vårt förslag. Jag kom att tänka på ytterligare en sak, herr Rübig, det finns ingen fara att vi eller de företag som arbetar i Europa kan vara tvungna att anpassa sig efter japanska normer. Tvärtom! Alla japanska normer som vi känner till så här långt och även restriktionerna från MITI-ministeriet och postministeriet tyder på, att Japan kommer att överta den norm som valts ut av oss eller av ETSI. Det beror delvis på att vi vid detta utarbetande av normerna kan gå tillbaka på samarbetet med japanska och även amerikanska företag, så att det redan från början var betydligt mer än bara en europeisk norm.
Ni ser alltså att vi har goda möjligheter att inte bara upprepa framgångarna med GSM, utan kanske till och med överträffa dem. Vi kommer i flera samtal, framför allt med den amerikanska industrin och den amerikanska förvaltningen, att hänvisa till att UMTS inte är en tvångsnorm som kommissionen eller parlamentet och rådet har föreslagit, utan som alltid enligt vår goda tradition har utarbetats av industrin. Det är en norm som var och en kan men inte måste ansluta sig till. Vi bör visserligen för den beslutande politikens skull, i konsumenternas intresse och för att få en så enhetlig marknad som möjligt, och därmed och framför allt genom överkomliga priser se till att en sådan norm också får det verkningsfält som den förtjänar. Det betyder att alla är välkomna att tillämpa den, och den måste också övertyga med därmed förknippade fördelar. Det är en bra politik, som har lett fram till mycket på detta område, och jag tackar parlamentet för dess stöd.

Rübig
Herr kommissionär, kan ni garantera att vi kan börja med licenseringen nästa år?

Bangemann
Det beror naturligtvis på om vi har ansökningar. Det är inte absolut nödvändigt. Om så är fallet, och om vi har godkänt det som föreligger här, då finns det inga ytterligare rättsliga hämskor.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Transporter av kärnavfall
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande från kommissionen om transporter av kärnavfall i Europeiska unionen.

Oreja
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentariker! Den 30 april fick kommissionen information från de franska myndigheterna som pekade på att ett avsevärt antal fall hade registrerats i vilka transportbehållare för kärnavfall till upparbetningsanläggningen i La Hague överskred gränsvärdet på 4 becquerel per kvadratcentimeter för beta-gamma-kontamination.
Med tanke på att vissa berörda transportbehållare kom från tyska kärnkraftverk inleddes brådskande och mer detaljerade undersökningar, inte bara av Frankrike utan även av Tyskland.
Kommissionen stod i kontakt med de behöriga franska och tyska myndigheterna för att följa resultaten av dessa undersökningar som ännu inte är avslutade. Man måste inse att medlemsstaterna är ansvariga i första hand för tillämpningen av gemenskapens direktiv, och att kommissionen inte skall försöka ingripa för att uppfylla sin roll som fördragens väktare förrän en medlemsstat misslyckas med att vidta de åtgärder som detta ansvar innebär.
Den första åtgärd som vidtogs av de behöriga myndigheterna när den aktuella situationen blev känd bestod i att omedelbart ställa in transporterna av kärnavfall från kärnkraftverken i avvaktan på en fullständig granskning av situationen och vidtagandet av lämpliga extra säkerhetsåtgärder för att garantera en korrekt tillämpning av den europeiska lagstiftningen på nationell nivå.
Det framgår tydligt av de resultat som nu finns tillgängliga att varken personal eller befolkning har utsatts för strålning utöver de gränsvärden som har fastställts på gemenskapsnivå. Varje exponering till följd av kontamination som kom från transportbehållarna skulle faktiskt bara motsvara en bråkdel av de gällande gränsvärdena.
Man kan dra den slutsatsen att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna handlade på ett ansvarsfullt sätt för att rätta till situationen så snart som problemen hade identifierats. Kommissionen å sin sida håller kontakt med de berörda medlemsstaterna. Vidare har frågan diskuterats vid ett sammanträde med den ständiga arbetsgruppen för säkerhet vid transport av radioaktivt material den 16 maj, och de lärdomar som man har vunnit genom analys av situationen har vidarebefordrats till medlemsstaternas ansvariga myndigheter.
På nuvarande stadium föreslår kommissionen ingen extra åtgärd. Men som redan har noterats är åtgärder i syfte att garantera en korrekt tillämpning av Europeiska unionens lagstiftning under utarbetande i de berörda medlemsstaterna. För övrigt bekymrar sig kommissionen för de omständigheter som var ursprunget till den upplevda situationen, även om korrigerande åtgärder verkar ha vidtagits skyndsamt.
När de fullständiga resultaten av de undersökningar som görs på nationell nivå har delgivits kommissionen, kommer denna följaktligen att med allt erforderligt snabbhet genomföra en övergripande studie av situationen som den är inte bara i Frankrike och Tyskland, utan i alla medlemsstater som kan tänkas vara berörda.

Lange
Herr ordförande! Herr kommissionär, offentligheten har den senaste tiden snappat upp att vi inte bara svettas, när vi arbetar här, utan att också castor-behållare svettas. Genom dessa svettningar från castor-behållarna hamnar faktiskt människorna i fara. Ni har sagt att det alldeles bestämt inte är någon fara. Detta stämmer inte helt och hållet. Om de hot spots , där detta svettvatten koncentreras, kommer i beröring med mänskliga kroppsdelar, är dessa människor faktiskt i fara. Några arbetar ju där, och andra bevakar castor-behållarna. De svettas för övrigt inte för att de bevakas. Alltså finns en reell risk.
Det märkliga i hela denna historia är emellertid att offentligheten först nu har fått veta något om castor-behållarnas svettningar, medan dem som har hanterat castor-behållarna har känt till detta länge, och har mätt detta länge. Nu frågar jag er, herr kommissionär: ni kan väl inte vara helt okunnig om detta! Ni har en ständig arbetsgrupp. Ni diskuterar transport! Här finns en absolut gemenskap med informationssammanhang. Jag kan föreställa mig mycket, men att kommissionen inte skulle veta någonting om vad driftbolagen har uppmätt, eller att COGEMA har byggt in de extra anordningarna, för att de tillbakaskickade varorna skall renas, allt detta skulle kommissionen inte veta något om? Ja, kanske är ni helt okunnig om detta! Men det kan jag inte föreställa mig.
Därför skulle jag vilja veta mer exakt: Vad visste kommissionen vid vilken tidpunkt? Om jag ser på ert nya meddelande om denna ständiga arbetsgrupps arbete, då står det mycket vagt här, att det inte finns någon risk, eftersom incidenterna och olyckorna skulle vara få till antalet, och har begränsade följder. Ursäkta, men vilka olyckor och vilka incidenter var det med castor-behållarna? Jag anser att här har vi den avgörande säkerhetsluckan. Här fanns det uppenbarligen några, som visste något, men som inte delade med sig av sina kunskaper till offentligheten.
Då uppstår naturligtvis den konkreta frågan: Om det nu fanns sådana här kunskaper, vad gjorde de politiskt ansvariga åt saken? Ignorerade de detta medvetet, och vilka slutsatser måste de nu dra av detta? Det får inte vara så att de låtsas som om kommissionen i maj plötsligt får denna kunskap, som en jungfru sitt barn.
Vad i synnerhet beträffar industrin: jag vill inte, eftersom vissa bestsellers grasserar för tillfället, absolut citera Lenin, men ordspråket " Förtroende är bra, kontroll är bättre" passar mycket bra i det här sammanhanget, eftersom nedtystandet av säkerhetsproblem och olyckor just inom atomindustrin står på föredragningslistan. För mig är just nu atomindustrin, som har varit medvetna om castor-behållarnas svettningar sedan flera år, inte längre någon trovärdig förhandlingspartner. Jag kräver att kommissionen ser till att kontroller, enhetlig standard och en anmälningsplikt införs när det handlar om transport av radioaktivt avfall.
Slutligen är det återigen ett exempel på att det inte finns någon absolut säker slutförvaring av radioaktivt avfall. Det forslas fram och tillbaka över gränserna. Jag kräver att kommissionen agerar i medborgarnas intresse, och inte som medhjälpare åt atomindustrin, som försöker bedriva en energipolitik som går emot en majoritet av Europas befolkning! Det är ett hus byggt på lösan sand, en koloss på lerfötter. Därför kan jag absolut inte begripa, att det sägs om ett viktigt åtgärdsområde i ert meddelande, som jag just har citerat, att säkerhetsfrågan inte diskuteras utifrån riskerna och befolkningens rädsla, utan enbart utifrån synvinkeln: Hur skall vi klara av att skapa större acceptans? Nej, kommissionen skall tjäna medborgarna, och inte enskilda industrier!

Chichester
Tillåt mig försöka dämpa saker och ting en aning. Jag välkomnar detta uttalande från kommissionären. Vi har att göra med en industri som är hårt reglerad, en av de hårdast reglerade industrierna i Europa, och vi måste beakta det faktum att i motsats till vad min kollega sade, läckte inte innehållet i dessa behållare. Vi talar om en mindre ytkontamination, och jag manar till att vi inte låter denna fråga anta orimliga proportioner. Genom att väcka oro förvärrar vi allmänhetens rädsla för dessa frågor utan anledning och överdrivet. Det är sant att om en industri är hårt reglerad, är den skyldig att informera allmänheten, likväl som myndigheterna, och man kan nog hävda att den bör vara som Caesars maka, det vill säga fullständigt klanderfri, och bör vidta alla åtgärder för att informera människor om situationen.
Vad jag förstår har det varit en del yttryck för bot och bättring när det gäller verket i Tyskland och transportorganisationen. Även om de inte bröt mot anmälningsplikten, beroende på att kontamineringsvärdena inte var så höga - och jag välkomnar kommissionärens påpekande om detta - skulle det ändå ha varit bättre om all information hade offentliggjorts beroende på att mer information, inte mindre, är bättre för att återställa och etablera allmänhetens förtroende för kärnkraftsindustrin.
Jag skulle vilja peka på BNFL-anläggningen i Sellafield i Förenade kungariket, som en industri som har ansträngt sig att driva frågan om öppenhet och insyn till den grad att de har förvandlat sin anläggning i Sellafield till en turistattraktion. Det anser jag vara en stor bedrift och ett steg i rätt riktning.
Den verkliga frågan i detta fall är: Var allmänheten utsatt för fara? Nej. Var teknikerna och den berörda personalen utsatta för fara? Jag tror inte det. Kan vi lära oss något av detta? Ja - vi behöver mer insyn. Det är en fruktbar slutsats av denna händelse. Men framför allt, låt oss inte låta överdrivet alarmerande när det gäller detta. Andra industrier har betydligt värre exempel på svårigheter, vilka inte ges samma uppmärksamhet som allt som har att göra med ordet " kärnkraft" . Jag anser att det är beklagligt. Jag välkomnar alltså uttalandet och jag hoppas att vi inte kommer att låta det hela anta orimliga proportioner.

Eisma
Herr ordförande! Jag tycker att kommissionär Orejas svar är mycket otillfredsställande. Han säger: Vi kommer inte att vidta några kompletterande åtgärder just nu, medan två medlemsstater, Frankrike och Tyskland, tillkännagivit ett totalförbud mot transport av radioaktivt avfall. Då säger kommissionen: Vi gör inget alls, medan det finns tretton andra medlemsstater av vilka vissa har att göra med liknande problem. Titta efter vad vi alla frågar i den gemensamma resolution ni har framför er. Jag tänker inte räkna upp allt som vi frågar kommissionen om för att förbättra situationen för då överskrider jag min talartid. Men se på punkt 4, 7, 8, 11 och fortsätt så. Saker som vi verkligen vill veta av kommissionen. Får vi kanske ett svar på det? Frågor som vi ställer i en gemensam resolution till kommissionen för att ta sig an problemet.
Jag måste säga att det är en allvarlig skandal att det ges så lite information om den här typen av transport och hälsoriskerna i samband med den. Jag har redan sagt att två medlemsstater stoppat transporterna men även Nederländerna borde göra det. Nu visar det sig nämligen att kärnkraftverken i Borselen och Dodewaard, i mitt eget land, transporterade sitt avfall till La Hague och Sellafield, med samma risker. De tunnor som det radioaktiva avfallet transporterades i har visat sig ha en alldeles för hög strålnings- och smittonivå. Alltså borde även transporterna i mitt land, i Nederländerna, stoppas så länge oklarheterna är så stora. Det räcker dock inte. Herr ordförande! Det är ändå utomordentligt oroande att sådana saker förtigits under så lång tid. Därför är det mycket viktigt att det kommer mer öppenhet och mer kontroller med avseende på radioaktiva transporter. Kommissionen måste så snart som möjligt lägga fram en plan om det och presentera den för vårt utskott. Havsbottnen i närheten av Sellafield med radioaktivt avfall och duvorna runt upparbetningsanläggningen måste enligt tysk lag märkas som smittade med radioaktivt avfall. Då tycker jag den diskussionen verkar vara mer än nödvändig.

Fitzimons
Herr ordförande! Jag kan inte uttala mig om transporter av kärnavfall utan att tala om Sellafield, som Chichester nämnde. De dagliga utsläppen från kärnkraftverket i Sellafield uppskattas nu till nio miljoner ton kärnavfall. Den ansökan BNFL nyss gjorde till den brittiska regeringen om ökade utsläpp i området är ännu en obehaglig episod i den pågående sagan om Sellafields och Thorps kärnkraftverk.
Jag finner kommentarerna som fälldes denna vecka av en vetenskapsman, dr Sue Lon - BNFL: s chef för drift och teknik - att Förenade kungariket har ett förflutet när det gäller säkerhet som skulle klara den noggrannaste granskning ganska beklämmande. Om BFNL hade ett så fläckfritt förflutet inom området folkhälsa och allmänhetens säkerhet, varför har då humrar längs med vissa delar av östkusten kontamineringsnivåer som är 247 gånger högre än vad som var fallet så sent som 1993? Får jag tala om för de experter som Chichester har nämnt, som säger att industrin är hårt reglerad, att Titanic var det mest reglerade fartyget i världen och det sjönk. Om Sellafield sjunker kommer vi alla att sjunka med det. Om den brittiska kärnkraftsindustrin är en sådan idealmodell, varför går inte BNFL med på att låta Europeiska kommissionen att självständigt utvärdera dess verksamhet och de befogenheter som kommer av Euratomfördraget? BNFL-chefens kommentarer när det gäller detta ligger på gränsen till det extraordinära.
Mot bakgrund av det faktum att kärnkraftverket i Dounreay nu är stängt, på grund av de risker för folkhälsan som verksamheten där utgjorde, får Irländska sjön inte användas som dumpningsplats för kärnavfall från Sellafieldanläggningen. Obestridlig statistik visar tydligt, sedan uppförandet av Thorp-anläggningen, en kraftig ökning av koncentrationen av radioaktivt material i alger på Irland. Detta observerades av institutet för skydd mot radioaktiva ämnen år 1994, exakt ett år efter att britterna beviljat BNFL deras licens, vilken bär ansvaret för det miljökaos som vi nu har fått på halsen.

Seppänen
Herr ordförande! Jag märker att den föregående talaren har lärt sig läsa, men inte att sluta läsa.
Vi har nyligen fått bevis på hur Pakistan och Indien med hjälp av smuggling, bedrägeri, stöld och bestickning fått tillgång till material för framställning av kärnvapen. Jag påstår inte att ett kärnkraftverk är en atombomb, men kärnkraftlobbyn i Europa deltar i samma hemlighetsmakeri och offentliga ljugande som har varit kännetecknande för de nya kärnvapenstaterna när de har skaffat sig tillgång till bomben. Jag skulle önska att medborgarna i Europa kunde lita på dem som driver kärnkraftverk så att kärnkraftverken inte skulle framkalla fara för medborgarna.
Grundproblemet är att det i kärnkraftverken produceras använt bränsle. Det är en slutprodukt som saknar förvaringsplats. Därför måste det fraktas fram och tillbaka och det är möjligt att allt använt kärnbränsle i Europa i dag ligger på fel ställe med tanke på slutförvaringen och att det hela måste transporteras fram och tillbaka. Därför måste man kräva att kommissionen vidtar snabba åtgärder så att man så småningom skulle kunna förbereda sig för kärnavfallets slutförvaring.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Det skulle ha gjort kommissionen gott att läsa sina egna dokument, till exempel dokumentet av den 3 april 1996, Kommission, nr 11. Där står det ordagrant, att utsidan av förpackningen - kallad " bränsletransportbehållare" - kontamineras i vatten. De har alltså vetat det sedan 1996, och de vill nu behandla oss som idioter och säger att det bara har vetat det sedan i april! För övrigt finns det ett working paper nr. 4 från den tekniska kommittén 996 6 96, där man lägger fram detaljerade förslag om detta ämne, där även AIO: s safety series har haft inflytande, som för övrigt har ett nära samarbete med kommissionen.
Om ni nu talar om för oss här att gränsvärdena bara har överskrids ytterst lite, då måste jag fråga er, tror ni att vi är helt dumma i huvudet? Vi har gränsvärden på 4 Becquerel/cm2 , och vi har uppmätt kontamination på 50 000 Becquerel. Ni har nämligen väntat så länge under den förhoppningen, att industrin skall lösa problemet. Det är bara det att kontaminationen har stigit. Den har inte minskat, utan ökat från år till år! Det är punkt nummer ett.
För det andra har man ju över huvud taget inte konstaterat om kontaminationen förekommer vid frakten i vattenbassänger. För i vattenbassängen måste även andra isotoper än kobolt och cesium förekomma. Vi har emellertid endast funnit kobolt och cesium. Hur är det med de andra isotoperna? Det kan också ha andra orsaker. Dessa är ingalunda fastställda eller efterforskade.
Sedan skulle jag vilja som påminnelse citera något för er ur Euratomdirektivet, nämligen artikel 3 i direktiv 92/3/Euratom. Här står uttryckligen: " De transportförfaranden som är nödvändiga för transporten skall motsvara gemenskapsbestämmelserna och de nationella bestämmelserna, och överensstämma med de gällande internationella överenskommelserna för transport av radioaktiva ämnen." Nu måste det väl stå i upphävandet: Om den ansvariga myndigheten på nationell nivå inte kan kontrollera det - och det har ni ju vetat sedan flera år - då måste ju ni uppfylla er övervakningsplikt! Ni är lagens väktare! Hela denna skandal har ju ändå bara uppstått genom indiskretion, och inte tack vare er! Det är ju egentligen en skandal i sig. Att nu bagatellisera detta och till råga på allt säga, att transportarbetarna eller den medföljande personalen inte är utsatta för någon fara, det är ju nästa fördummande av folket! Alla vet ju mycket väl att om jag bär en dosimeter, kan den ju naturligtvis inte visa något, om det är en alfastrålare! Men om det nu exempelvis blåser ned från en transportbehållare genom luften, och den stackars polisen som springer bredvid, eller transportarbetaren får det på sig, då får han naturligtvis svåra strålskador! Det är bara det, att han aldrig kan bevisa det! Nu är min fråga till er: Vilka slutsatser drar ni av detta? Kommer ni äntligen att ställa protokollen från den ständiga arbetsgruppen till vårt förfogande och de studier, som i flera år har betalats med pengar från gemenskapens kassa? Kommer vi att få se dessa studier någon gång? Det är absolut nödvändigt att kontrollera företagarens tillförlitlighet, för med denna tillförlitlighet är tillståndet för drift av kärnkraftverk förknippad. Denna tillförlitlighet finns ju inte mer. Ni måste dra tillbaka tillstånden! Det är läget! Och allt annat som ni vill säga till oss, stämmer inte! Läs era egna dokument!

Lukas
Herr ordförande! Säkerhetsfrågan för de europeiska medborgarna i samband med transport av kärnavfall är naturligtvis av stor betydelse. Frågan kan emellertid bara betraktas som en detalj av ett sammanhängande och ytterst allvarligt problemkomplex. Så länge frågan om mellan- och slutförvaring inte är löst, bör alla aktiviteter för att ta nya kärnkraftverk i drift eller åter ta gamla anläggningar i drift avböjas. Som vi ser det bör Europeiska unionen göra allt för att uppnå en avveckling av kärnkraften, och därför gynna alternativa energikällor i ökad utsträckning.
Europeiska unionen hade här möjligheten att föregå med gott exempel. Säkrandet av transport av kärnavfall är ju ingenting annat än behandlingen av ett symptom på en allmän osund utveckling. Det är viktigt! Särskilt viktigt skulle det emellertid vara att behandla problemets kärna, och ställa in alla former av ytterligare främjande av kärnkraften.

Morris
Jag skulle vilja säga till Chichester att i Storbritannien har Caesars maka strulat till det för sig! Dounreay har stängts av kärnkraftsinspektionen. Vi har i Sellafield en situation som jag bara kan beskriva genom att säga att vi väntar på en spektakulär kärnkraftsorgasm när som helst nu, eftersom det där finns en depå som misstänks kunna explodera vilken sekund som helst.
Hur som helst anser jag att dagens debatt är läglig, mot bakgrund av situationen i Tyskland, där järnvägsarbetare, polismän och även kärnkraftsmotståndare har blivit utsatta för bestrålning. Faktum är att situationen i Tyskland var så allvarlig att chefen för den tyska polisstyrkan hotade att åtala både det tyska miljödepartementet och ledningen för de tyska kärnkraftverken för vållande av allvarlig kroppslig skada. Dessa arbetare utsattes för strålningsvärden som låg tretusen gånger över de tillåtna värdena. Behållarna var inte säkra och inte tillräckligt testade. Förra året hade en fjärdedel av behållarna som sändes med järnväg från Tyskland till Frankrike inte blivit ordentligt rengjorda och var kraftigt förorenade. Detta har pågått i omkring 13 år.
Naturligtvis är detta bara möjligt inom en industri som kärnkraftsindustrin som är skyddad och höljd i dunkel av hemlighetsmakeri. Det är nästan omöjligt att kontrollera och ställa någon till svars för förflyttningarna av radioaktivt material. Industrin har haft kännedom om radioaktiv kontamination under transporter till Förenade kungariket och Frankrike sedan 1980. Industrin var medveten om att behållarnas delar var osäkra, och riskabla och jag har fått veta att när det gäller de mindre behållarna, som transporterades till Sellafield, hade deras ändamålsenlighet, säkerhet och effektivitet aldrig testats.
Kan jag få säga något som jag hoppas att kommissionen kommer att notera? Detta material måste uppbearbetas och lagras, inte vid leveransplatsen långt borta i Skottland eller England, utan lagras och uppbearbetas så nära produktionsplatsen som möjligt. Kan jag även få säga till kommissionen att den nu måste inse allvaret i denna fråga? Vi kommer att få ytterligare en chans till det när vi debatterar transporter av kärnmaterial, när kommissionen anser det lämpligt att lägga fram sin rapport för utskottet för transport och turism.

Rübig
Ärade ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den korrekta tillämpningen av de rättsliga föreskrifterna - både de europeiska och internationella - måste nu säkerställas. Objektiva kontroller och öppenhet måste genast uppnås, och om missförstånd skulle uppstå måste detta omedelbart få rättsliga följder. Kollegan har redan talat om Lenin. Jag tror, att vi bör rikta vår uppmärksamhet mot Östeuropa, och försöka att genomföra säkerhetsstandarden där så fort som möjligt. Därav mitt krav: Vi behöver så snabbt som möjligt fastställa största möjliga gemensamma nämnare för säkerhetsstandarden i Europa, och entydig förstärkning av informationspolitiken.

Graenitz
Herr ordförande! Herr kommissionär, när jag lyssnade på era förklaringar, mindes jag hur kommissionens ordförande Santer förra året från denna plats ropade, full av entusiasm: " Låt oss göra denna union till en hälsounion." Just hälsoskyddet av den europeiska befolkningen har försummats vid transporterna av kärnavfall, för annars skulle det inte kunna vara så, att transportarbetare, vaktpersonal och även människor, som har protesterat mot dessa transporter, har utsatts för strålning. Till detta kommer, att det vid dessa transporter bara handlar om mellantransporter och mellanförvaring, eftersom det ännu inte finns någon slutförvaring av kärnavfall. Forskningen går vidare, men vi hittar ingen lösning.
Det är nödvändigt att inte bara ha enhetliga säkerhetsbestämmelser, utan också genomföra dem, för, herr kollega Chichester, när Caesar sade, att hans fru måste höjas över alla misstankar, var det med de orden han inledde skilsmässan, eftersom hans fru hemlighöll saker för honom, som hände i hans eget hus. Det är precis detta det handlar om! Det är omöjligt, att man hemlighåller saker för människorna, att kommissionen, företagen och medlemsländerna inte har fri tillgång till all information, och kan lämna denna information vidare till medborgarna.
En rad medlemsländer har avstått från möjligheten att utvinna ström ur kärnkraft. Även genom dessa medlemsländer passerar transporterna, eftersom något annat inte vore möjligt av geografiska skäl. Jag kan verkligen inte se något skäl till varför människorna skall utsättas för fara, och jag anser, att de pengar som vi spenderar på Euratom, nu bör användas till att bestämma säkerhetsnormer, som kan gälla för alla kandidatländer, för att uppnå en säkerhet i Europa, för säkerhet är något odelbart, och vi kan inte skjuta skulden från den ena sidan till den andra!

Bowe
Herr ordförande! Jag tror att vi faktiskt är här i kväll för att tala om kärnkraftsindustrin, men efter att ha hört kommissionärens inledande svar anser jag att det är rimligt att säga att det inte är adekvat och att det verkligen har sina brister i seriositet och tillmötesgående. Vi förväntar oss faktiskt mer av kommissionen när vi råkar ut för incidenter som denna.
Dessa senaste avslöjanden om de höga strålningsnivåer som man funnit i behållare och materiel som används till transporter av kärnavfall, är olyckligtvis ännu ett exempel på hur kärnkraftsindustrin skjuter sig själv i foten. När skall de någonsin lära sig? Allmänhetens bräckliga förtroende för den tekniska kompetensen och industrins ansvarstagande försvinner återigen ut i tomma intet. När skall industrin lära sig att de för att behålla allmänhetens förtroende och stöd, och för att ha något hopp om att få verka i framtiden, måste tillämpa högsta möjliga säkerhetsstandard med en uthållighet och entusiasm som kan mäta sig med vem som helst.
Det är min personliga uppfattning att om industrin vill ha en framtid på lång sikt i ett klimat som är rättsligt och ekonomiskt stabilt, måste den ta lärdom av det som har hänt i det förflutna och verka med öppenhet och insyn och visa högsta möjliga omsorg om allmänhetens säkerhet. Några av resolutionerna, måste jag säga, är en överreaktion på den senaste incidenten, som jag tekniskt sett inte tror är så allvarlig som en del människor vill få den att verka. Jag måste dock medge att jag faktiskt uppskattade Bloch von Blottnitz debattinlägg!
Det finns en del saker som man måste lära av detta. Lärdom som återfinns i de resolutioner som vi ser här i kväll. Först av allt måste en brådskande allmän undersökning genomföras: det är absolut nödvändigt. Alla eventuella problem eller överträdelser som uppdagas måste omedelbart rättas till. Ny standard måste fastslås på europeisk nivå för kontroll, och bedömning av säkerheten under transporter, och följaktligen en ny uppsättning enhetliga normer för verksamheten över hela Europa.
Slutligen anser jag att kommissionen och de inblandade medlemsländerna har en skyldighet att försäkra att åtgärder vidtas mot eventuella skyldiga som uppdagas under undersökningen. Låt oss hoppas att detta är droppen som får bägaren att rinna över, och som får den envisa och skygglappsförsedda kärnkraftsindustrin som vi ser den i dag att öppna ögonen. Till slut kanske den kan se ljuset.

Oreja
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentariker! Tillåt mig att göra ett första påpekande. Det är en ära för mig att vara här i dag och att delge er kommissionens hållning om kontamination av transportbehållare för kärnavfall.
Bjerregaard skulle gärna ha varit här i dag med er - hon är den kommissionär som är behörig i frågan - men, som ni säkert vet har hon i dag ett ytterst viktigt rådsmöte i Luxemburg, vilket var vad man på vårt språk kallar ett " jumboråd" om " Miljö och transport" .
Jag skall kort svara på ett antal punkter, men kan vara säkra på att jag kommer att förmedla era frågor redan i morgon bitti. Jag har noterat alla frågor som ni har ställt och det sätt på vilket ni formulerade dem. Bjerregaard kommer att besvara dem antingen skriftligt eller muntligt.
Jag skulle först vilja säga att kommissionen är mycket lyhörd för detta problem och att den helt och hållet instämmer i de uttalanden som har gjorts av några av er, särskilt det sista inlägget av Bowe, och även andra, t.ex. av Chichester om nödvändigheten av att informera allmänheten. Han hänvisade till ordförande Santers intresse för hälsofrågor. Det är faktiskt ett av kommissionens viktigaste bekymmer, sedan början av dess mandatperiod för tre och ett halvt år sedan. Hur skulle vi kunna undgå att vara oroade av problem som detta?
För att försöka svara Lange och Bloch von Blottnitz måste jag först säga er att man inte vet hur många gånger gränsvärdena för kontamination har överskridits vid tidpunkten för exponeringen. Gränsvärdena avser en icke fixerad kontamination, dvs. en som kan överföras genom att man torkar ytan, och därmed kan överföras till personer i kontakt med denna yta. Man vet emellertid sedan en viss tid tillbaka att en kontamination som är omöjlig att överföra vid tidpunkten för avsändningen kan omvandlas genom naturliga processer under transporten så att den vid ankomsten inte är fixerad. Transportbehållarna för kärnbränsle är övertäckta under transporten för att förhindra kontakt med personer och varje sköljningseffekt som orsakas av regn.
Dessutom måste förekomsten av en omfattande icke fixerad kontamination under transport följas av en dekontamination så snart som möjligt efter upptäckt. Man måste räkna med ett visst antal fall av denna typ, utan att man emellertid kan lägga fram en siffra. I detta fall verkar det dock ha förelegat ett kommunikationsfel mellan operatörerna som upptäckte kontaminationen och de ansvariga myndigheterna. De senare var alltså inte helt medvetna om omfattningen av det problem som uppkommit till följd av denna kontamination, inte heller om möjligheten att dess effekter dolde behovet av striktare procedurer. Dessa aspekter bör naturligtvis bli föremål för kompletterande åtgärder, särskilt på nationell nivå.
Som svar på en del av den fråga som ställdes av Lange skulle jag även vilja säga honom att en rapport som skrevs 1985 av Internationella atomenergiorganet erkände uttryckligen möjligheten av uppkomsten av en icke fixerad kontamination på ytan på transportbehållare under transport, t.o.m. om denna kontamination hade torkats av före avsändningen. Många länder inom Europeiska unionen, liksom kommissionen, bidrog till denna rapport. Ansvaret för att tillämpa gemenskapens direktiv vilar emellertid i första hand på medlemsstaterna, och kommissionen kände inte till den eventuella omfattningen av kontaminationsproblemen med transportbehållare för kärnavfall, som kan hänföras till detta fenomen, innan den informerades om situationen i Frankrike av de ansvariga franska myndigheterna den 30 april 1998.
Till slut vill jag säga till Fitzimons att jag lyssnade med stort intresse på hans inlägg, liksom till de inlägg som gjordes av Seppänen och andra. Det finns frågor som, om jag har förstått saken rätt, inte exakt berör transportproblemen. Jag skall ändå förmedla dem som de andra till Bjerregaard. Vad beträffar Morris säger jag helt enkelt att det klart och tydligt framgår av de tillgängliga resultaten att varken personalen eller befolkningen har utsatts för strålning som överskrider de gränsvärden som har fastställts på gemenskapsnivå och att all exponering till följd av kontaminationen som kom från transportbehållarna endast skulle motsvara en liten bråkdel av de gällande gränsvärdena.
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentariker! Det var vad jag kan säga i dag. Tillåt mig slutligen att åter betyga att vi är särskilt lyhörda för de problem som vi just har erinrats om. Som jag sade kommer jag att omedelbart förmedla era frågor till Bjerregaard, som kommer att vara i stånd att ge er fullständiga svar.

Ordföranden
Jag ser att det är fyra ledamöter som har bett om att få ordet för mycket korta frågor. Jag ber ledamöterna att ta hänsyn till att Oreja är här som ställföreträdare för en annan kommissionär, och att det kommer andra tillfällen då man kan fråga rätt kommissionär.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja ställa två frågor, som jag skulle vilja att ni vidarebefordrade till den ansvariga kommissionären.
För det första: När får vi protokollen från den ständiga arbetsgruppen? För det andra: Kommer anmälningsplikten för transportörerna och transportföretagen att införas någon gång? Här finns det nämligen inget direktiv. För det tredje skulle jag vilja tala om för er att det är just vid ankomsten som graden av kontamination är så hög, inte vid avresan.

Morris
Herr ordförande! För ett år sedan i april i fjol skickade vi från utskottet för transport och turism tillbaka en rapport till kommissionen, för övervägande även av rådet, om transport av kärnmaterial per flyg. Vi väntar fortfarande på att utskottet skall få tillbaka denna rapport. Det är en brådskande fråga och jag ber därför kommissionen att göra förfrågningar om när denna rapport kommer att presenteras för utskott för transport och turism.

Lange
Herr ordförande! När kommer parlamentet att få möjlighet att läsa protokollen från den ständiga arbetsgruppen " kärnsäkerhet" , om de inte kan ställas till förfogande genast? Jag är gärna beredd att komma till kommissionen på måndag morgon och läsa igenom protokollen där.

Oreja
Javisst. Jag är dock inte i stånd att ge korrekta svar, och jag vill inte ge vaga svar. Det är inte min funktion här. Det skulle inte ha någon mening.
Den respekt som tillkommer parlamentarikerna hindrar mig från att här säga allmänna saker. Men ni kan vara förvissade om, och särskilt Lange som frågade om han på måndag få se protokollen från sammanträdena, att senast i morgon kl. 9.00 på morgonen kommer Bjerregaard att informeras fullständigt om alla frågor som har ställts här, frågan om den ständiga arbetsgruppens protokoll, frågan om ett direktiv, etc. och jag hoppas att ni redan 24 timmar senare kommer att få svar från Bjerregaard på det ena eller andra sättet.
För min del kan jag inte gå längre, just av respekt för parlamentet och dess ledamöter.

