Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

von Habsburg
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga något om det fullständiga förhandlingsreferatet. Det gäller något som man har fäst min uppmärksamhet på - jag läser vanligtvis inte mina egna texter, men den här läste man upp för mig. Det finns två ord som jag skulle vilja stryka, eftersom de inte var del av mitt tal, utan riktades till en annan ledamot. Orden var: Håll tyst. Det var en person som störde mig och jag uppmanade honom tämligen bryskt att vara tyst. Han störde mig verkligen. Det gällde inte Lalumière, och därför måste det strykas ur referatet!

Ordföranden
Tack så mycket, von Habsburg, i vilket fall som helst finns detta inte med i protokollet, men däremot i det fullständiga förhandlingsreferatet. Problemet skall rättas till.

Ford
Herr ordförande! Jag har viss förståelse för von Habsburg. Icke desto mindre är det meningen att våra förhandlingar protokollförs på ett korrekt sätt, och det är uppenbarligen en viktig del av förhandlingarna. Jag tyckte att han hade helt rätt i det han sade, men jag anser att allt som försiggår i denna kammare skall tas till protokollet, och inte någon uppsnyggad version som passar oss så att vi skall verka bättre än andra.

Kerr
Herr ordförande! Detta har att göra med protokollet, och i " Dagens debatt" , vilket återger mitt storartade bidrag, där jag attackerade den brittiska regeringen för dess underlåtenhet att gå med i den gemensamma valutan, och därmed offra 100 000 arbetstillfällen i Storbritannien. Där står det olyckligtvis att jag är ledamot av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och jag är säker på att de inte vill generas av detta. Kanske vi kunde få detta korrigerat till att jag är en oberoende labourledamot som sitter i Gruppen de gröna i Europaparlamentet.

Lindholm
Herr ordförande! I går beslöt vi att debatten om Schaffners betänkande skulle genomföras, men att vi skulle vänta med omröstningen. Uppskjutandet beror ju på att dokumentet från Veil inte finns på något annat språk än franska. Jag glömde i går att påpeka något som jag emellertid hoppas är självklart, nämligen att också fristen för ändringsförslag sätts i relation till när omröstningen skall ske, dvs. att det blir möjligt att inkomma med ändringsförslag från grupperna när vi har texten, så att vi alla kan läsa den. Det är min önskan.

Ordföranden
Fru Lindholm, er anmärkning är berättigad. Jag tror att debatten kommer att äga rum, även om omröstningen inte gör det. Naturligtvis, och enligt sunt förnuft, uppskjuts tidsfristen för inlämning av ändringsförslag. Så kommer att ske.
(Protokollet justerades.)

Ändring av arbetsordningen (ny artikel 44a)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0054/98) av Crowley för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om införande av en ny artikel 44a i Europaparlamentets arbetsordning (andra rapporter och de andra institutionernas årsrapporter).
Eftersom föredraganden, på grund av något force majeure, ännu inte är närvarande, förstår ni att jag ger ordet till Ford. Vi inleder då debatten med Fords anförande.

Ford
Herr ordförande! Jag tänkte föreslå att vi kanske kunde ta Dell'Albas betänkande först, vilket går fort och som också handlar om arbetsordningen, men om ni vill göra tvärtom, så har jag inget emot att börja. Kanske det ger Crowley några extra minuter att ta sig hit om Dell'Alba är med oss.

Ordföranden
Herr Ford, ert förslag skulle vara extremt intressant, jag hade eventuellt själv föreslagit det, om Dell'Alba hade varit närvarande. Men han finns inte heller här och således ber jag er att inleda debatten. Jag kan inte gå över till det andra betänkandet eftersom Dell'Alba inte är här.

Ford
Tack så mycket, herr ordförande! Jag hade tänkt att ta till orda för att gratulera Crowley till detta betänkande. Jag gratulerar honom alltjämt i hans frånvaro. Det är ett betänkande som faktiskt klargör situationen med avseende på det snabbt ökande antalet årsrapporter som vi har i denna kammare. Det var en del svårigheter i utskottet för arbetsordningen i början, och det tog ett tag innan detta betänkande slutligen lades fram av utskottet för arbetsordningen, men när det väl kom var det enhälligt. Vi har nu en överenskommelse, åtminstone i utskottet för arbetsordningen, över hela kammaren med avseende på hela detta överflöd av årsrapporter, och det betyder att vi har ett tydligt fastställt förfaringssätt som vi kan följa i framtiden och vi kommer inte att ha den ständiga debatten om vilken väg, vilken institutionsgång, en särskild rapport skall följa. Socialistgruppen kommer därför att stödja betänkandet och jag gratulerar Crowley till det.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Ford, för innehållet i ert anförande och för den tjänst ni gör presidiet, genom att underlätta inledningen av vårt arbete.

Donnelly, Brendan
Herr ordförande! Flexibilitet är vad det handlar om inom de politiska och ekonomiska systemen nu för tiden och jag anser att Crowleys betänkande bör välkomnas beroende på att det är ett bidrag till denna flexibilitet. Ford har redan påpekat, och jag är säker på att Crowley hade gjort det om han hade varit här, att vi saknar flexibilitet i organisationen när det gäller en aspekt av vårt arbete; det sätt vi svarar på rapporter/betänkanden från utskott eller utomstående instanser. Crowleys betänkande återför denna flexibilitet till parlamentet, till ordförandekonferensen och till de behöriga utskotten och jag välkomnar det i det avseendet.
Det fanns en del antydningar i utskottet om att detta betänkande kanske inte formellt förändrade situationen utan helt enkelt bara omstrukturerade och förtydligade den. Om så är fallet skulle jag välkomna detta beroende på att jag anser att det inte bara är arbetsordningens uppgift att förse oss med ett minimalt ramverk, ett enkelt reduktionistiskt förhållningssätt till arbetsordningen, utan att uppmuntra till de rätta och rationella slutsatserna. Under de kommande månaderna och åren kommer tiden i plenum att stå högt i kurs och det är utan tvivel riktigt att Crowleys betänkande ger oss möjligheten att vara mer flexibla, mer rationella och mer framgångsrika.
Eftersom vi har svårigheter med att få tag på Crowley och Dell'Alba, skulle jag vilja göra en generell anmärkning gällande arbetet i utskottet för arbetsordningen. Olyckligtvis, med undantag förstås av de som är här i dag, är närvaron vid utskottet för arbetsordningen inte alltid den bästa, och ändå konstigt nog, liksom när det gäller utbildning, är arbetsordningen något som alla har en uppfattning om, både i grupperna och här i plenum. Jag skulle vilja tro att de mycket intressanta frågor som vi diskuterar i utskottet för arbetsordningen i framtiden kommer att få den uppmärksamhet de förtjänar från alla kolleger.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka Crowley för detta utmärkta betänkande och kommentera det ytterst irländska i det, inte bara beroende på att föredraganden inte är här utan att det är en icke-lösning på ett icke-befintligt problem. Man skulle faktiskt inte kunna göra ett bättre jobb av det. Det är ganska slående att föredraganden för nästa betänkande Dell'Alba, inte heller är här. Å, han kom just in! Utmärkt. Det är timing!
Faktum är att vi endast brukade ha en enda årsrapport från kommissionen. Nu har vi en mångfald olika årsrapporter och årliga betänkanden från olika institutioner. Det visar sig, emellertid, att det finns en skillnad mellan, låt oss säga, de årsrapporter som presenteras av institutioner i enlighet med fördraget och de övriga årsrapporterna. Det jag skulle vilja ha sett i betänkandet av Crowley var något som vi kunde göra åt dessa rapporter, och något sådant har inte antytts. Vi har helt enkelt en debatt, eller så har vi ingen debatt. Det är en icke-lösning.

Wibe
Herr ordförande! Jag får väl som de andra talarna börja med att tacka den icke närvarande föredraganden för ett utmärkt betänkande. Syftet med detta betänkande är ju egentligen att försöka förenkla parlamentets behandling av alla årsrapporter som vi har att göra med. Jag tror att föredraganden i sitt betänkande räknar upp 25 olika årsrapporter som utsätts för en intensiv behandling i detta parlament, vilket betyder att vi vid varje sammanträdesperiod i genomsnitt kanske behandlar två eller tre olika årsrapporter. Denna utveckling har också visat en tendens att öka. Om detta fortsätter, tror jag därför att vi inom några år kommer att finna att vi ägnar huvuddelen av parlamentets arbete åt att behandla sådana årsrapporter. Jag tror inte att det finns något annat parlament i världen som på detta sätt ingående granskar och uttalar sig om olika myndigheters förehavanden under de gångna åren.
Jag tror vidare att det finns ett samband mellan denna stora mängd åsikter som produceras om årsrapporterna och det låga deltagandet i omröstningarna i detta parlament. Jag räknade ut att förra året, dvs. innan vi hade en koppling till ekonomiska incitament att delta i omröstningar, var det genomsnittliga röstetalet mellan 50 och 60 procent här i kammaren, vilket jag tror är det lägsta i någon demokratiskt vald församling i världen. När jag är ute och talar, får jag ofta frågan varför det är så lågt antal röstande i parlamentet. Det enklaste svaret är att väldigt mycket av vårt arbete går ut på att uttala åsikter som har väldigt liten betydelse.
Om vi nu genom Crowleys betänkande kan förenkla denna sak, så att vi inte ägnar så mycket tid åt att producera åsikter om dessa rapporter, utan i stället ägnar oss åt de stora, viktiga och principiella frågorna, då tror jag att vi har gjort något som kommer att föra detta parlaments arbete ett stort stycke framåt.
Med dessa ord tackar jag den nu närvarande föredraganden och lyssnar intensivt till hans egna synpunkter.

Corbett
Herr ordförande! Det är en mycket intressant innovation att denna debatt kommer att avrundas med ett bidrag från föredraganden, och varför inte!
Jag skulle vilja välkomna Crowleys betänkande. Detta är en praktisk omarbetning av arbetsordningen. Det finns inget lika befängt som att gång på gång se detta parlament debattera betänkanden om rapporter, i synnerhet, till exempel, det betänkande som varje år kommer från utskottet för institutionella frågor - vanligtvis med Valverde López som föredragande - då parlamentet får de årliga rapporterna om Europeiska unionen från Europeiska unionens råd. Det är en rapport, naturligtvis, om föregående år. Vi får den vanligtvis ett halvår in på nästkommande år. Utskottet för institutionella frågor gör sedan ett utkast till ett betänkande om denna rapport, och det hela slutar med att vi ett och ett halvt år senare debatterar händelserna ett och ett halvt år tidigare på grundval av ett betänkande om en rapport.
Detta var, naturligtvis, rent nonsens, och det finns många exempel på sådant nonsens. Denna ändring av arbetsordningen gör det möjligt för oss att göra oss av med denna typ av nonsens, och då vi inte har något särskilt bra skäl till att ha ett betänkande om en rapport, eller en särskild debatt om en rapport, behöver vi inte längre ha det. Så jag välkomnar denna ändring av arbetsordningen.

Crowley
Herr ordförande! Jag kommer inte att behöva de fem minuterna eftersom mina högt aktade kolleger täckt in de mest väsentliga delarna av betänkandet. Jag skulle vilja be er, herr ordförande, och kammaren om ursäkt. Olyckligtvis fick jag en punktering på min rullstol i morse och det är det som är anledningen till min sena ankomst - jag var tvungen att få den reparerad.
Jag skulle vilja försäkra ledamöterna om att detta inte är ett försök att få bort vissa ämnen från föredragningslistan och hindra dem från att debatteras i parlamentet, eller förhindra utskott från att utarbeta rapporter som de anser vara politiskt viktiga för dessa utskott. Snarare är det ett försök att bringa detta parlaments egentliga arbete i samklang, att ge detta parlament och denna kammare mer tid att snabbare reagera på den alltid lika föränderliga ström av politiska händelser som äger rum.
Min kollega, Corbett, har redan nämnt att när det gäller vissa rapporter debatterar vi ett betänkande om en rapport. Jag skulle vilja gå ännu längre och säga att i andra årsrapporter som lagts fram för detta parlament, är det inte bara så att vi hanterar en rapport som kan vara två år gammal utan vi rapar ännu en gång upp och återanvänder information som fanns med i en årsrapport för tre eller fyra år sedan, ändå anser vi att allt måste inkluderas återigen varje år, år ut och år in. Det är uppenbarligen ett slöseri med detta parlaments tid; det sätter också organisationen under stor press att översätta till 11 arbetsspråk enorma mängder dokument vilka inte kommer att läsas av alla ledamöter, vilka inte alla ledamöter tar någon notis om och, det viktigaste av allt, vilka ignoreras totalt av allmänhet och media.
Anledningen till att det var en del svårigheter med detta betänkande i början var att vissa ledamöter som befarade att frågor som var av vikt för dem - jag skulle vilja citera Ford, som hade en årsrapport om rasism i Europeiska unionen - var rädda för att de skulle föras bort från föredragningslistan. Jag hoppas att mitt ändringsförslag som röstades igenom i utskottet kommer att övervinna detta problem åt dem. Det krävs också vissa ansträngningar från ordförandekonferensens sida för att försäkra att de inte missbrukar det lilla spelrum som vi givit dem i detta betänkande.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga till detta parlament och till ledamöterna att, av hela mitt hjärta och med alla övertygande argument som jag kan uppbåda, jag yrkar bifall på detta betänkande. Jag skulle också vilja informera ledamöterna om att, beroende på de ändringar som sker i Amsterdamfördraget när det gäller detta parlaments arbetssätt, kommer vi i detta parlament att få fler betänkanden från utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet vilka kommer att vara betydligt mer omfattande och innovativa när det gäller ändringar av detta parlaments funktionssätt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Ändring av artikel 141 i arbetsordningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0111/98) av Dell'Alba för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om en ändring av artikel 141 i Europaparlamentets arbetsordning om underutskott.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag beklagar att jag inte kunde bidra till att de två betänkandena bytte plats. Låt mig nu efter denna inledande anmärkning få introducera mitt eget betänkande, som jag är mycket glad över att äntligen kunna presentera för kammaren, eftersom frågan är av en viss betydelse och syftet är framför allt att rätta till en situation som vi redan känner till vad gäller de faktiska omständigheterna, som visserligen har gjort så att vi har kunnat arbeta men som, enligt mitt förmenande, måste rättas till när det gäller arbetsordningen.
Vad handlar det om? Jo, det faktum att enligt arbetsordningens utformning och nuvarande tolkning kan det i underutskotten - vi har tre underutskott i detta parlament - endast sitta sådana ledamöter som redan sitter som ordinarie eller suppleanter i respektive huvudutskott. Denna praxis skapar och har skapat praktiska svårigheter när den skall tillämpas av de politiska grupperna. Vi vet att dessa underutskott till sin natur är komplexa. Jag tänker framför allt på underutskottet för mänskliga rättigheter och det faktum att detta underutskott behandlar de mänskliga rättigheterna över hela världen och därmed också i många länder i tredje världen som, så att säga, hör till exempelvis utskottet för utveckling och samarbete, Därför finns det ett allmänt intresse, inte bara bland ledamöterna i huvudutskottet, i detta fallet utskottet för utrikesfrågor, utan också bland ledamöterna i andra utskott, att få en plats i underutskottet för mänskliga rättigheter. Samma intresse har vi mött, även om det varit i mindre omfattning, när det gäller de övriga två underutskotten, vilket har inneburit att denna regel i arbetsordningen och den speciella tolkning den har fått, ofta överträds av Europaparlamentet som, via sina politiska grupper, har utsett - statistiken finns som bilaga till mitt betänkande - ledamöter i underutskotten som inte sitter i något av huvudutskotten, vilket på innebär ett brott, om inte mot själva arbetsordningen, så åtminstone mot dess anda.
Nu har vi fått en förfrågan från ordföranden, som fått ett påpekande just från vissa medlemmar av underutskottet för mänskliga rättigheter och utskottet för arbetsordningen, som har hamnat i bryderi. Antingen skall reglerna tillämpas - regler som man brutit mot i realiteten - eller så skall man, jag säger inte anpassa sig efter verkligheten, men erkänna att denna situation kanske inte är helt idealisk.
Efter att ha fått uppdraget att utarbeta detta betänkande har jag försökt att sammanfatta de olika uppfattningar som finns och kommit fram till en lösning som kanske kan verka som en kompromiss men som i själva verket har visat sig vara den bästa för att garantera det organiska bandet med huvudutskottet men, samtidigt, den flexibilitet som vi anser vara omistlig för att kunna garantera ett bättre deltagande, ett bättre engagemang, från samtliga kollegers sida i den viktiga verksamhet som bedrivs i underutskotten som, som vi alla vet, ofta handlar om diskussioner, debatter och fördjupningar, snarare än lagstiftning eller verkställande. Det verkar därför inte finnas något som strider mot de allmänna principerna att förslå en ändring av arbetsordningen - som vi kommer att rösta om senare - som helt enkelt innebär följande: att de ordinarie ledamöterna av huvudutskottet skall vara ordinarie ledamöter eller suppleanter i huvudutskottet - och på det här viset bibehåller vi det organiska band som jag talade om tidigare, vi bibehåller principen att presidiet i dessa underutskott av nödvändighet kommer att utgöras av ledamöter från huvudutskottet - men genom att inte säga det i klartext lämnar vi dörren öppen för det faktum att man som suppleanter i underutskotten även kan utse sådana parlamentsledamöter som inte är ledamöter eller suppleanter i huvudutskottet.
Detta tycker vi verkar vara en elegant lösning för att både acceptera det som är praxis i parlamentet och att tillåta denna tillströmning till underutskotten även av andra ledamöter och, genom att göra det, bibehålla två principer: det organiska bandet, men också möjligheten till ett bredare engagemang. Detta är vårt förslag som vi hoppas - jag hoppas det av hela mitt hjärta - att kammaren skall godkänna.

Ford
Herr ordförande! Jag gratulerar Dell'Alba till hans betänkande om ledamotskap i underutskotten. Som han talade om för oss, finns det för närvarande tre underutskott; säkerhet och nedrustning, mänskliga rättigheter och monetära frågor. Det har varit tydligt sedan en tid att människor som arbetar med frågor som inte kan hänföras till utrikesområdet - till exempel de som är involverade i utvecklingsfrågor - är intresserade av, i synnerhet, ledamotskap i underutskottet för mänskliga rättigheter. Likaså har det funnits visst intresse från det utskott som jag sitter i, vilket är utskottet för medborgerliga, fri- och rättigheter och inrikesfrågor, vilket behandlar frågor om mänskliga rättigheter inom Europeiska unionen, men som är ganska intresserat av mänskliga rättigheter bland ansökarländerna vilket tekniskt sett, för närvarande, hanteras av underutskottet för mänskliga rättigheter, under utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor.
Vi välkomnar Dell'Albas förslag till klarläggande av den nuvarande situationen, vilket innebär att endast ordinarie ledamöter i ett underutskott måste komma från huvudutskottet; följaktligen, i överensstämmelse med detta, innebär det att suppleanter i underutskotten även kan tas från andra utskott.
Jag noterar att det i artikel 163.3 står att om vi inte vid omröstningen anger något annat - kanske genom ett muntligt ändringsförslag - kommer dessa regler att träda i kraft den första dagen under nästkommande sammanträdesperiod. Nästa sammanträdesperiod kommer att starta den 11 maj - så ajourneringen kommer att, vilket Corbett just talat om för mig, bli den längsta i vår historia, från mars till maj - och vid det datumet kommer vi att märka att underutskottet för monetära frågor inte berörs, men att två ledamöter i underutskottet för säkerhet och nedrustning helt plötsligt inte längre kommer att vara valbara som ledamöter, tillsammans med tre ledamöter av underutskottet för mänskliga rättigheter. Vi måste klargöra detta. Den socialdemokratiska gruppen kan säkert med glatt humör acceptera att denna nya ändring träder i kraft i början av nästa parlament. Men det är något som det är upp till Dell'Alba att föreslå, i annat fall kommer konsekvenserna bli de som jag nämnt.
Slutligen tackar jag återigen Dell'Alba för att ha löst ett problem som, till skillnad från Wijsenbeeks förra inlägg, otvivelaktigt har en politisk dimension och är ett som vi alla är intresserade av att lösa.

Donnelly, Brendan
Herr ordförande! Liksom Ford skulle jag vilja gratulera Dell'Alba till ett utmärkt betänkande. Vid hans beskrivning av det verkade han lite motvillig till att kalla det en kompromiss. Kanske tanken på en kompromiss är mer suspekt för hans radikala italienska temperament än det är för det brittiska pragmatiska temperamentet. Tvärtom skulle jag betrakta det som betänkandets stora förtjänst och fördel att det utgör en mycket vettig kompromiss mellan två önskningar, två hänsynstaganden, av vilka det ena är att ha en bred representation av åsikter och sakkunskap arbetande i underskotten, medan det andra är att ha ett tydligt ansvarssamband mellan underutskotten och deras huvudutskott.
Jag är inte helt säker på att, om vi antar det som det är, att det kommer att få de följder som Ford befarar. När allt kommer omkring har vi fram till nu ignorerat tolkningen av bestämmelserna. Det skulle vara en aning förvånande om vi blev mer dogmatiska och mer hänsynslösa i vår tillämpning som ett resultat av vad vi kanske antar i dag.
En sista punkt. Helt riktigt gjorde inte Dell'Alba någon stor sak av påståendet att den nuvarande tolkningen i praktiken ignoreras. Jag skulle inte vilja bindas upp av ståndpunkten att om en regel ignoreras bör den nödvändigtvis ändras. Om det är en dålig regel bör den ändras; om det är en bra regel bör den tillämpas. Det är något som gäller i mycket vidare bemärkelse än bara i fråga om arbetsordningen.

Evans
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Dell'Alba till hans betänkande. Det är ett kort betänkande, men det är också ett som är viktigt. Det har varit hos utskottet under en ganska lång tid, det har haft en lång födelseprocess, men även om Ford föreslår - och jag tror att han har rätt i det - att vi senarelägger dess födelse, kommer det fortfarande att vara mycket viktigt.
Det har alltid varit huvudutskottets ansvar att se till att det vet vad som pågår i dess underutskott. Syftet med ett underutskott är att det rapporterar tillbaka till huvudutskottet. Så huvudutskotten måste vara säkra på att underutskotten är medvetna om deras syfte, att de är konsekventa i det arbete de utför, och att det finns kontinuitet mellan underutskottet och huvudutskottet. Den tidigare artikeln, vilken var ganska tydlig, har ignorerats.
Jag instämmer i Donnelly punkt att bara beroende på att något ignoreras behöver det inte betyda att det nödvändigtvis bör ändras. Men det fanns en anomali i det sätt den föregående artikeln tolkades, så att man till och med kunde ha ett möte i ett underutskott - även om det kanske aldrig har skett - där ingen av underutskottets ledamöter faktiskt var ledamöter av huvudutskottet. Nu, med denna ändring, står det ganska klart att de ordinarie ledamöterna måste sitta med i huvudutskottet.
Vi övervägde att ha majoriteten av ledamöterna, men i slutändan har vi bestämt oss för de ordinarie ledamöterna. Det kommer att garantera att utskotten inte bara är självständiga utan också att det finns ett ömsesidigt beroendeförhållande mellan underutskottet och huvudutskottet. Det är av dessa anledningar som jag kommer att stödja detta betänkande.

Wibe
Herr ordförande! Som de andra talarna vill jag börja med att tacka Dell'Alba för ett utmärkt betänkande. Som jag ser det uppfylls två krav. För det första stärks sambandet mellan ett underutskott och huvudutskottet genom att stipulera att alla de ordinarie ledamöterna också skall tillhöra huvudutskottet. För det andra tillåts emellertid en viss flexibilitet genom att man låter suppleanterna komma från ett annat utskott. Det kan ju behövas, eftersom det, precis som Dell'Alba säger, finns många tillfällen då ärenden behöver samordnas. Det är därför en styrka om ledamöter från ett annat utskott kan tas in i behandlingen av ett ärende.
Det har yttrats farhågor för denna konstruktion, nämligen att den skulle göra att en föredragande som tillhör ett underutskott då skulle kunna tillhöra ett annat huvudutskott, dvs. han skulle kunna vara suppleant i underutskottet och då bli föredragande av ett ärende som sedan togs upp i huvudutskottet. Det skulle alltså innebära att någon som inte var ledamot i ett huvudutskott skulle kunna lägga fram ett betänkande för detta utskotts räkning. Som jag ser det är risken för detta enbart teoretisk, eftersom det ändå är så att det är huvudutskottet som utser föredragande i de enskilda ärendena. Man får väl då lita på att huvudutskottet inte utser andra föredragande än de som är ledamöter i huvudutskottet.
Med dessa ord vill jag åter tacka Dell'Alba för ett utmärkt betänkande som jag är säker på kommer att antas med stor majoritet i dag.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja ta upp Fords förslag, som jag tycker verkar klokt. Låt mig alltså föreslå, i enlighet med ordföranden för utskottet för arbetsordningen, att vi för till protokollet att denna regel träder i kraft när arbetet återupptas efter sommaruppehållet, dvs. måndagen den 14 september, för att göra det möjligt att genomföra den anpassning som nämnts.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Rapport från högnivågruppen om fri rörlighet för personer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0108/98) av Schaffner för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om rapporten från högnivågruppen om arbetstagares fria rörlighet under ordförandeskap av Simone Veil (C4-0181/97).

Schaffner
Herr ordförande, kära kolleger! Innan jag presenterar detta betänkande som har utarbetats av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om rapporten från högnivågruppen, under ordförandeskap av Veil, som beställts av kommissionen, skulle jag vilja göra följande påpekande. Jag beklagar verkligen att denna text inte finns tillgänglig annat än på franska och jag föreställer mig mycket väl mina kollegers svårigheter då de inte helt och fullt kan bedöma ett betänkande om en rapport vars översättning de inte har. Men jag förvånar mig icke desto mindre över denna saknad av översättning i och med att utskotten som förberett yttranden arbetat med denna rapport, vare sig det är Newman, för utskottet för framställningar, som är engelsman, Todini, för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, som är italienska, Thors, för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, som är finska eller Glase, för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, som är tyska. I detta finns ett mysterium som jag inte förstår. För att mina kolleger så småningom skall kunna bedöma detta betänkande, kom vi i går överens om att genomföra omröstningen om det först i ett senare skede, men jag fruktar dock att denna situation bara leder till en återvändsgränd. Vi skall försöka erhålla en översättning av denna rapport.
Den huvudsakliga slutsatsen i rapporten från högnivågruppen är att en rättslig ram för den fria rörligheten för personer är på plats. I själva verket beror svårigheterna framför allt på problem med den administrativa tillämpningen, som ibland beror på de nationella tjänstemännens okunnighet, men utan tvekan också på ett visst mått av ovilja. Med syfte att undanröja alla dessa svårigheter har högnivågruppen gjort 80 rekommendationer som mitt utskott och jag själv funderat kring.
Det är tveklöst så att denna kammare har en god kännedom om dessa problem såväl genom utskottet för framställningar, som genom den rapport som medlaren regelbundet förser oss med, eller helt enkelt genom den individuella kunskap som vi alla har i egenskap av ledamöter som får förfrågningar från vanliga medborgare som möter svårigheter.
För övrigt bör vi inte glömma att Veil-rapporten inte kunnat integrera det som uppnåddes i Amsterdam fördraget då den kom tidigare. Vårt utskott för medborgerliga fri- och rättigheter har velat beakta Amsterdam-fördraget genom att integrera det som uppnåddes i Schengen i gemenskapens ram och få perspektiv på majoritetsröstningen.
Vi har känt ett behov av att definiera den fria rörligheten för personer på ett betydligt vidare sätt än vad vissa kunnat föreställa sig på förhand. Den fria rörligheten innefattar självfallet passerandet av gränser utan kontroll, rätten till fri bosättning men också medverkan eller inte i det ekonomiska livet, särskilt vad gäller studenter och pensionärer. Det skall inte finnas någon diskriminering på grund av nationalitet. Rätten till fri rörlighet är en grundläggande rättighet men det är också en rättighet som är kopplad till nationaliteten. Medborgarskapet i Europeiska unionen erhålls tillsammans med det nationella medborgarskapet, genom nationaliteten, och förloras också tillsammans med en medlemsstats medborgarskap.
Vi önskar alltså en juridisk rådgivning för att möjliggöra för medborgarna att utöva denna rättighet, det vill säga skapandet av ett visst antal rådgivningsbyråer, i minst ett hundratal av unionens länder, och en lagstiftning som är mindre komplex. Medlemsstaterna bör tillhandahålla de nödvändiga verktygen och enas om ett avtal inom ramen för asylpolitik, invandringspolitik, visum- och gränspolitik. Utan ett sådant avtal kommer motståndet mot den fria rörligheten att komma från medborgarna själva.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har betonat svårigheten i att lösa dessa problem om man behåller enhälligheten. Vi är medvetna om nödvändigheten av att respektera subsidiaritetsprincipen. Vi betonar tillika nödvändigheten av att komplettera förordning 1408/71 genom att göra en avgränsning mellan socialförsäkringsförmåner som går att föra över till ett annat land och socialbidragsförmåner som är kopplade till bostadsorten, dessa är inte beskattningsbara och går inte att föra över till ett annat land. Det är önskvärt att undanröja de praktiska svårigheterna inom ramen för rättigheter och försäkringar och ta sig an skatteproblemen eftersom skatten också är kopplad till socialförsäkringsförmånerna. Det skall inte vara så att medborgare kan straffas på grund av utövandet av rätten till fri rörlighet. Men, a contrario får det inte heller vara så, särskilt i gränsområden, att de kan spela på skillnader i situationer för att skaffa sig fördelar. För att vara effektiv bör den fria rörligheten också underlätta medtagandet av familjen, av barnen och av släktingar som man har ansvaret för, såväl som av släktingar som man ej har ansvaret för, även om jag anser att de sistnämnda skulle kunna kommat i åtnjutande av en rätt till fri rörlighet som var deras egen.
Jag tackar alla mina kolleger från andra utskott som, genom deras yttranden, formulerat många rekommendationer som i stor utsträckning stött detta betänkande.
(Applåder)

Thors
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade föredragande! Det är ett utmärkt arbete som Veil-gruppen har utfört. Som Schaffner sade, rör det sig visserligen om problem som har varit kända här i parlamentet i åratal. Det är emellertid ett viktigt arbete som nu behövs, när jag tror att rörligheten måste öka och kommer att öka i samband med euron. Vi vet att man i fråga om de tre andra friheterna har gått framåt, men på detta område har så inte varit fallet, bl.a. i avsaknad av juridiska verktyg, men också, tror jag, i avsaknad av politisk vilja. Dessutom har vi alltför mycket försummat ställningen för medborgare i tredje land.
Med besvikelse på en punkt vill jag notera att inte ens Veil-gruppen har varit riktigt enig om hur beskattningsfrågorna skall lösas. Rapporten speglar nog också det faktum att nationernas regelverk inte lägre motsvarar det som är människors verklighet. Vi har flera typer av rörlighet. Det är att man helt och hållet flyttar mellan olika medlemsländer, att man verkar i gränsregionerna med boplats i en medlemsstat och arbete i en annan, och att man har fast anknytning till flera medlemsländer. Detta är känt från kommissionärens och mitt hemland. Vi har upplevt att bilar har blivit beslagtagna när myndigheterna i ett av just dessa båda länder uppfattar att personen i fråga har sin egentliga hemvist i det andra landet.
Jag vill därför understryka arbetsgruppens förslag om att vi med tanke på beskattningen behöver en gemensam definition av vad som skall betraktas som hemort. Jag vill här fråga kommissionen vilka åtgärder som den har vidtagit med tanke på det förslag som Veil-gruppen har lagt fram. Jag tycker också att det är viktigt i argumenteringen att det finns en juridisk grund i fördragen, artikel 100, som i andra beskattningsfrågor har givit rätt till samordning.
Vidare tycker jag att vi skall ta fasta på förslaget att medlemsländerna skall kunna läsa de andra medlemsländernas så kallade smart cards när det gäller rätt till socialförsäkringar. Endast experter klarar av djungeln med blankett E 111 och liknande. Det är nu som det är dags att ta fasta på koordineringen.
Avslutningsvis vill jag säga att det finns ett fel i den svenska versionen när det gäller de nationella ombudsmännens uppgift, men det gäller inte de andra språkversionerna.

Schiedermeier
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka föredraganden, som har haft en svår uppgift. Jag skall nu i grova drag redogöra för yttrandet från AnneKarin Glase, som har fått förhinder i dag, för utskottet för sysselsättning och socialfrågor.
Det mångfasetterade med detta problemkomplex krävde att vi i vårt utskott begränsade oss till temat tillgång till anställning, samt sociala rättigheter och familjeförmåner. Det europeiska nätverket för arbetsförmedlingar, EURES, som inrättades 1994, hade som mål att skapa öppenhet inom den europeiska arbetsmarknaden. Den svaga punkten i detta system är emellertid i likhet med tidigare att arbetsplatsdatabasen innehåller för få platser. Problemet är att EURES är inte tillräckligt känt bland arbetsgivare eller arbetstagare, vilket leder till att för få lediga platser matas in och att det underutnyttjas.
Ett problem inom den privata sektorn är erkännandet av behörighetsbevis. Vad gäller de icke-reglerade yrkena, så känner tyvärr varken arbetsgivarna eller arbetstagarna till värdet av de kvalifikationer som efterfrågas eller erbjuds på övriga arbetsmarknader. Initiativ som tagits hittills på området har misslyckats, bland annat på grund av de snabba yrkesmässiga förändringarna och det faktum, att hänsyn endast har tagits till grundutbildningen, och inte till yrkeserfarenhet eller vidareutbildning.
Vad gäller de reglerade yrkena har man med undantag av några olösta frågor uppnått mycket tillfredsställande resultat. Den offentliga sektorn är som förut i en helt annan situation på grund av den betydligt mindre utvecklade fria rörligheten. Ofta krävs medborgarskap i det aktuella landet för att få anställning.
De sociala rättigheterna och familjeförmånerna är starkt förknippade med rätten till fri rörlighet. De bestämmelser som grundar sig på förordningarna 1408/71 och 574/72 har gjort det möjligt att på ett effektivt sätt samordna sinsemellan mycket olika socialförsäkringsmodeller. Trots detta förblir vissa frågor olösta.
Man kan skilja på två olika kategorier av problem: Sådana som man kan lösa inom ramen för de befintliga bestämmelserna, och sådana där detta inte är möjligt på grund av olika nationell lagstiftning. Till principen om fri rörlighet hör även rätten att ta med sig sin familj till värdlandet. Då visar det sig att flera sociala förmåner är förbehållna landets medborgare. Ytterligare ett problemkomplex blir aktuellt, om den äkta maken är medborgare i tredje land. Här borde man noggrant kontrollera vilka bestämmelser från förordning 1408/71som kan tillämpas.
Vid skilsmässor måste ett minimiskydd erhållas för en bestämd tid, för att inte en äkta part skall utsättas för ett potentiellt tryck på grund av sitt beroende. Jag har ingen förståelse för att vissa kretsar i Europaparlamentet försöker möjliggöra hittills oberättigad invandring via familjeförmånerna. Denna tendens kommer exempelvis till uttryck under punkt 9 och 11 i vårt yttrande - vilket för övrigt Europeiska folkpartiets grupp röstade nej till.

Guinebertière
Herr ordförande! Först och främst vill jag gratulera föredraganden för hennes seriösa arbete.
Schaffner presenterar, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, ett betänkande av hög kvalitet för oss om högnivågruppens slutsatser om medborgares fria rörlighet. Ordförande för denna högnivågrupp är fru Veil.
Det viktiga resultatet av detta arbete har fått ett gott mottagande och gäller såväl arbetstagare som medborgare i Europa. Vår grupp ställer sig mycket riktigt positiv till tanken enligt vilken en emigrerad europeisk medborgare bör åtnjuta samma behandling som den som inte lämnar sitt land. Varje medborgare har rätt att bosätta sig i ett annat land inom Europeiska unionen, deltaga i det ekonomiska livet, skyddas mot all form av diskriminering grundad på nationalitet och åtnjuta samma standard i sociala, familje- och kulturfrågor.
Vidare skulle jag, för parlamentets utskott för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och följandes vår kollega Todinis, som fått förhinder i dag, tankegångar vilja framhålla vissa punkter som jag anser särskilt viktiga eftersom unionen går mot skapandet av ett verkligt europeiskt område med fri rörlighet.
Generellt kan man konstatera att informationen gällande de personer som cirkulerar i unionen och som är ämnad för dem bör förbättras avsevärt. Låt oss, till exempel, fortsätta kampanjen " Medborgarnas Europa" . Man måste göra allt för att underlätta anställning i andra medlemsstater, vilket inte alltid är fallet. Erkännandet av europeiska yrkeskvalifikationer måste stärkas och kompletteras med de lika nödvändiga kriterierna yrkeslivserfarenhet och vidareutbildning. Det bör påpekas att man också skulle vinna mycket på en större öppenhet vad gäller anställning inom den offentliga sektorn.
Måste jag upprepa vikten av språkinlärning för att underlätta fri rörlighet och kulturellt utbyte?
Slutligen skulle jag vilja framhålla vikten av gemenskapens program vad gäller utbildning och yrkesutbildning. Det är brådskande att underlätta användandet av dem, utan skatte- eller socialförsäkringshinder, särskilt för våra ungdomar, våra lärare, våra forskare, men också för andra yrkesgrupper.
Den rättsliga ramen för människors rörlighet är, på det hela taget, funktionell. Det finns fortfarande obesvarade frågor, kopplade till administrativa brister som staterna bör åtgärda.
Byggandet av medborgarnas Europa är besvärligt. Allt är enkelt på papperet. Tyvärr stöter man i verkligheten på många situationer som fortfarande är komplicerade.

Schulz
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Kollegan Schaffner har levererat ett gediget arbete från Europaparlamentets föredragande om ett annat gediget arbete från högnivågruppen under ordförandeskap av Veil. Även om jag i förväg måste säga att jag har en helt annorlunda åsikt än Schaffner på nästan alla punkter - jag skall strax förklara varför - vill jag ändå ge henne en stor komplimang. Hon har varit mycket noggrann i sitt arbete och därmed gjort det lättare för oss att upptäcka vad tolkningen av den fria rörligheten från den konservativa sidan av detta parlament går ut på. Jag vill alltså tacka Schaffner för att hon har talat klarspråk i sitt betänkande. Om man talar klarspråk har man en bättre utgångspunkt. Det gör det lättare att åskådliggöra skillnaderna.
Veil kommer med 80 förslag och rekommendationer på hur man kan undanröja de svårigheter som föredraganden och medföredraganden själva beskriver, och som unionens medborgare står inför när de försöker göra bruk av den fria rörligheten för personer som föreskrivs i Maastrichtfördraget. Jag har fått intryck av att man i Schaffners betänkande visserligen tar del av det som Veil säger, men att man sedan beskriver hur man ytterligare kan skärpa de problem som Veil försöker övervinna. Det handlar i huvudsak om - och jag är tacksam mot Schiedermeier för att han var så precis, även om han talade för Glase - att vi gör åtskillnader. För det första: Vem kan åtnjuta den fria rörligheten? Unionens medborgare, säger alla. Unionens medborgare, säger Schaffner, är bara de som är medborgare av ett medlemsland i Europeiska unionen. Sådana medborgare som uppehåller sig i Europeiska unionen lagligt och har alla därmed förknippade tillstånd, de är inga EU-medborgare, utan medborgare i tredjelandsmedborgare, och skall därför behandlas annorlunda.
Hur är det egentligen med den amerikanske affärsmannen, som t.ex. jobbar för Chase-Manhattan Bank i Frankfurt och bor där tillsammans med sin familj, som tjänar sina pengar där, som spenderar sina pengar där, som deltar i livet där? Det kan han bara göra i Tyskland. Om han vill arbeta i ett annat land börjar en mödosam period i livet för denne man i Europeiska unionen. Han måste övervinna en ocean av förbehåll för tillstånd från Europeiska unionens sida gentemot tredjelandsmedborgare. Jag tar medvetet den amerikanske affärsmannen som exempel, eftersom jag inte vill göra det så lätt för er att under debatten om tredje land ständigt tala om andra, som ni i verkligheten menar. Därför frågar jag: Hur är det med den amerikanske affärsmannen?
Jag tycker att det är bra att vi inrättar byråer för rättshjälp, även om jag inte tycker att det är speciellt klokt att medborgarna i Europeiska unionen skall få hjälp av studenter, fru Schaffner. Jag tycker nog att en kvalificerad rådgivning av färdigutbildad personal vore att föredra. Med detta är inte sagt att jag ringaktar studenterna, de är i många fall klokare än både ledamöter och jurister.
Begreppet fri rörlighet i Maastrichtfördraget har att göra med att människor får existera jämlikt med kapital, varor och tjänster. Därför har man sagt: Kapital, tjänster, varor och personer får röra sig fritt inom Europeiska unionen. Det garanterade vi den 1 januari 1993. Efter ert betänkande kan vi fortfarande fastställa följande: Varor, tjänster och kapital kan ni dag och natt flytta runt hur ni vill inom Europeiska unionen. Men en fri rörlighet av personer är långt ifrån förverkligad i den union av misstänksamhet, som ni vill ha.

Nassauer
Herr ordförande! Jag noterar med glädje att ni tillät kollega Schulz att tala en minut längre, och jag är helt säker på att ni kommer att tillåta mig detsamma. Först vill jag säga att jag ärligt talat uppskattar Schaffners betänkande mer än Veils rapport, som det grundar sig på.
Men jag uppskattar även Veils rapport, och jag vill säga klart och tydligt att det var med stor glädje vi noterade hur långt den fria rörligheten för personer i Europa har kommit både rättsligt och praktiskt. Det är nämligen det första och mest grundläggande som fastställs i denna rapport, att det finns en fri rörlighet som medborgarna i Europeiska unionen kan utnyttja i avsevärd omfattning.
För att fullfölja principen med den fria rörligheten handlar det mindre om att skapa nya bestämmelser, än om att förverkliga de som redan finns, i den fria rörlighetens anda. Det är en viktig begäran som riktar sig till alla myndigheter som handskas med detta, och som ibland fortfarande agerar en smula småaktigt, och som hellre tolkar begreppet fri rörlighet i Europa snävt än generöst och vidsynt. Detta påpekande är Veil-rapportens största förtjänst och även Schaffners förtjänst, som underströk detta mycket tydligt.
Naturligtvis finns det problem. Det finns till exempel problem med tillgången till anställning för arbetstagarna. Detta hänger å ena sidan samman med att examina och avgångsbetyg ännu inte erkänns på ett heltäckande sätt. Men det hänger också samman med att språken i Europa naturligtvis inte bara är något som binder samman, utan också kan vara något som ställer till problem vid en anställning. Jag har inte heller någon lösning på detta problem. Tidigare sammanslutningar av olika folk i historien har ofta haft ett gemensamt språk. Det gäller för latin i det gamla Rom, och för de språk som talades i det brittiska imperiet, och jag skulle kunna nämna fler exempel. Jag ser ingen lösning på vårt problem här, men att det är ett problem för oss, att vi inte har något gemensamt identitetsskapande språk, det torde nu stå utom allt tvivel.
Nu har Schulz uppmärksammat den rättsliga situationen för tredjelandsmedborgare. Man skiljer faktiskt på EU-medborgare och tredjelandsmedborgare i fördraget. Det motiveras i fördragen, och att tredjelandsmedborgare inte kan ta samma rättigheter i anspråk som en EU-medborgare, beror först och främst på dem själva. De är fria att ansöka om medborgarskap i ett medlemsland, men de flesta av dem vill inte det. Det är alltså deras eget val att bygga upp en sådan barriär.
Detta betänkande bevisar att vi har uppnått mycket på området fri rörlighet för personer, och detta fastställs en dag, när två stater, nämligen Österrike och Italien, har gått in i eller blivit upptagna i Schengenavtalet om fri rörlighet. Det tycker jag är något som vi med stolthet skall notera, med stolthet över det som vi redan har uppnått.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Nassauer. Jag skulle vilja säga, angående inledningen av ert anförande - jag bad er att sätta på er hörlurarna - om den anmärkning ni gjorde angående talartiden, att den socialistiska gruppen, i frånvaro av Newman, inte gjorde mer än att fördela den tiden på två talare: en minut till Schulz och en minut, som kommer, till Zimmerman.
Det handlar om en rättighet för de politiska grupperna, vilken inte åligger presidiet, och det var därför jag tilldelade Schulz ytterligare en minut. Vad gäller presidiets förmåga att tilldela och tillåta talarna att tala litet längre, har alla politiska grupper gynnats av detta mitt överseende kriterium.

Kaklamanis
Herr ordförande! Schaffners betänkande berör frågor som skapar problem för människorna och medborgarna som antingen lever eller rör sig innanför Europeiska unionens gränser. Ekonomiska, politiska och sociala problem. Och på denna punkt vill jag å det varmaste gratulera Schaffner eftersom han försöker ge svar och föreslå lösningar på dessa problem. Och med denna uppfattning är Schaffners betänkande mycket framåtskridande och inte alls konservativt. Därför att det skulle vara konservativt om det inte föreslog lösningar, om det inte tog upp problemen. Problemet är dock inte om det finns en gemensam lagstiftning för alla dessa frågor. Vi vet alla mycket väl att de tre institutionella organen har sysselsatt sig med dessa frågor. Problemet är att de nationella lagstiftningarna i de medlemsstater som utgör Europeiska unionen antingen inte existerar alls eller inte har harmoniserats i en gemensam riktning, enligt en gemensam riktlinje som skulle underlätta lösningen på dessa problem. Och en tredje punkt som jag vill referera till är att min grupp naturligtvis med största glädje kommer att rösta för Schaffners betänkande men våra åsikter går isär av mycket konkreta formella men väsentliga anledningar vad gäller ändringsförslag 8 och 9 samt den andra delen av ändringsförslag 11, eftersom vi är skyldiga att i första hand lösa de europeiska medborgarnas problem genom att stärka den sociala sammanhållningen i Europa och sedan ta itu med de problem som har sitt ursprung i tredje land.

Wiebenga
Herr ordförande! Inom kort kommer den nya europeiska valutan, euron, att införas. Det är den sista etappen i införandet av fri rörlighet för valuta och varor. Parlamentsledamot Schulz hade naturligtvis rätt i att den fria rörligheten för valuta och varor nu är helt reglerad i och med införandet av euron men att det fortfarande finns brister i den fria rörligheten för personer.
Veil-gruppen har utfört ett gott arbete och jag vill tala om att jag är stolt över att Veil varit ordförande för den liberala gruppen i kammaren och senare även parlamentsordförande i Europaparlamentet. Vi känner igen hennes liberala taktik i den här texten.
Den fria rörligheten för personer är dock ännu inte så bra som det ibland sägs. Får jag påminna om att vi för inte så länge sedan diskuterade och antog tre direktiv på förslag av kommissionär Monti, vilka nu ligger hos rådet och som vi sedan inte hört något mer om. De handlar om avskaffande av personkontrollen vid de inre gränserna. De handlar om fria resor för medborgare i andra länder, tredje länder, och de handlar om avskaffande av begränsningar i arbetstagares bosättning. Det är nu upp till ministerrådet att göra något och jag tycker att parlamentet måste ta sig an den här debatten för att på nytt ge en signal.
Det måste absolut vidtas organisatoriska åtgärder och även andra åtgärder. Av de organisatoriska åtgärderna väljer jag ut en. Vi anser att det i nästa kommission måste finnas en kommissionär som är ansvarig för hela det område som har med fri rörlighet för personer att göra.
Vidare är byråer för klagomål något mycket viktigt men det handlar i förlängningen om att tjänstemannakåren och särskilt den europeiska byråkratin blir behjälplig igen, mer medborgarvänlig.
Herr ordförande! Jag avslutar med en sista mening. Veil-gruppen har utfört ett gott arbete, föredraganden likaså. Nu är det upp till de europeiska politikerna och tjänstemännen.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Den fria rörligheten för personer bör vara ett av de främsta målen med byggandet av det politiska Europa, med beaktande av att den fria rörligheten och ett effektivt förverkligande av den är nära förknippat med begreppet unionsmedborgarskap.
Det är nödvändigt att förbättra många saker för att uppnå en verklig rörlighet för personer i unionen och det visar rapporten från högnivågruppen, som letts av Simone Veil, i sina slutsatser och rekommendationer. Rapporten visar särskilt att det huvudsakliga problemet inom detta område är problem med tillämpningen av direktiv och förordningar och inte en brist på lagstiftning.
Jag skulle vilja framhäva att såväl högnivågruppens rapport som Schaffners betänkande har betonat de problem som är förbundna med den fria rörligheten för Europeiska unionens medborgare och lämnat de problem som är förbundna med tredjelandsmedborgare därhän, och de är inte få.
Om vi vill bygga ett integrerat Europa, som samtidigt är solidariskt och öppet för sociala och kulturella tillskott från andra civilisationer, bör vi också försöka göra den rättsliga regleringen för medborgare i tredje land bättre och öppnare.
För att uppnå ett verkligt medborgarskap som beaktar tredjelandsmedborgarna måste man förbättra viseringsförfarandena och informationen vid nämnda förfarande måste vara bättre och öppnare och man måste utöka och stärka rätten till familjeåterförening, och därvid alltid försäkra en respekt för de grundläggande rättigheterna och rätten till en värdig behandling samt till privatliv. Det är därför också nödvändigt att avskaffa den ojämlika behandling av unionsmedborgare och medborgare i andra stater, som fastställts i vissa nationella utlänningslagstiftningar.
Den fria rörligheten för personer skall, enligt fördragen, gälla också tredjelandsmedborgare med laglig hemvist i unionen och därför måste vi kräva att dessa medborgare när det gäller deras politiska, sociala och ekonomiska rättigheter skall behandlas på samma sätt som unionsmedborgare.
Vi bör, kort sagt, satsa på ett Europa som anser att mötet med andra kulturer och civilisationer är ett socialt och kulturellt berikande och inte en fara för den allmänna ordningen och den inre säkerheten. Vi vill ha ett öppet och solidariskt Europa, inte ett Europa som förvandlats till en verklig fästning.

Lindholm
Herr ordförande! Rapporten om fri rörlighet för personer från högnivågruppen, ledd av Simone Veil, får ett positivt mottagande av Schaffner. Det kanske är möjligt att Schaffner åtminstone har delvis rätt. Men trots en mycket bra och utförlig motiveringsdel i betänkandet, är det omöjligt att ställa Schaffners betänkande i relation till högnivågruppens dokument, eftersom detta endast finns på franska. Jag hoppas innerligt att det blir ett snabbt slut på denna oacceptabla situation, där nödvändiga dokument saknas på ett eller flera språk. Det undergräver nämligen allmänhetens tillit och förtroende för såväl parlamentsledamöter som parlament.
Jag kan alltså här, eftersom jag inte är så bra på franska, endast kommentera själva betänkandet av Schaffner. Huvudkonklusionen i betänkandet är i stort sett att den fria rörligheten har förverkligats. Jag tror att vi är många EU-medborgare som inte håller med om det, och som gång på gång stöter på egna problem eller möter människor som har problem. Problemet kan heller inte reduceras till ett administrativt byråkratiskt problem, utan beror naturligtvis på viljan hos rådet att genomföra det som skulle ha genomförts den 1 januari 1993. Det är en deadline som hela tiden förskjuts, och frågan är när den tar slut.
Vad som förvånar mig som svensk oerhört mycket är att man i denna situation inte tar till vara mer de erfarenheter och kunskaper som den fyrtioåriga nordiska passunionen har att erbjuda. Det är ett annat koncept, men jag tror att det finns mycket att hämta där.
Schaffner gör en klar skillnad mellan EU-medborgare och medborgare i tredje land. Hon till och med förordar en diskriminering. Jag läser följande i punkt 23: " uppmanar kommissionen att klart och tydligt fastställa att arbetstagare från tredje land inte kan åtnjuta fullständigt fri rörlighet" inom unionen. Detta är från vår synpunkt sett fullständigt oacceptabelt. Fri rörlighet måste gälla alla som lagligt befinner sig i unionen. Fri rörlighet gäller förvisso mer än att visa passet.
Schaffner är också positiv till de kompensatoriska åtgärderna. De kompensatoriska åtgärderna har V-gruppen alltid tagit avstånd ifrån, och det gör vi nu också. Det blir ingen fri rörlighet med dem. Vi hamnar i en gråzon av kontroller.
Vi tar också avstånd från att man i rapporten räknar med att Schengensamarbetet och Amsterdamfördraget redan är klart och ratificerat. Två länder skall ha folkomröstning om Amsterdamfördraget; vi vet inte hur det kommer att gå. I unionen och i parlamentet får vi inte gå så fort fram att demokratin kommer på skam.

Pradier
Herr ordförande! Betänkandet av Schaffner är ett bra betänkande och de brukliga gratulationerna bör ge plats åt ett verkligt tack för kvaliteten i detta arbete. Det anknyter till slutsatserna från högnivågruppens rapport som beställts av kommissionen och denna text betonar otvetydigt de hinder, de betänkligheter, som fortfarande finns kvar vad gäller personers fria rörlighet, även om det görs i ett mer återhållsamt tonläge.
Men för att tala klarspråk så befinner vi oss i en fullständigt skandalös situation, helt och hållet oacceptabel, för vilken rådet, medlemsstaterna och de nationella myndigheterna bär ansvaret. Det är skandal eftersom fördragen ålade inrättandet av en verklig fri rörlighet för personer från och med den 31 december 1992 och nu är det 1998, bör vi påpeka. Det är skandal eftersom situationen i stort sett inte utvecklas, trots de upprepade domarna från EG-domstolen som håller hårt på målet att respektera fördragen. Det är skandal, slutligen, eftersom medlemsstaternas regeringar fortsätter att släpa efter vad gäller tillämpningen av den, i våra medborgares ögon, viktigaste friheten. Man har i själva verket noga intensifierat planeringen för att kapital, tjänster och varor skall röra sig fritt. Varorna och kapitalet är mycket viktiga. Men för människors fria rörlighet har stater och regeringar ställt upp alla möjliga försenande manövrar för att förhindra initiativen från parlamentet och kommissionen, syftande till att skapa en reell union av europeiska medborgare fria att röra sig efter behag.
Rådet är nyckelinstitutionen för denna förbehållsamhet. Rädslan, restriktionerna, den heliga illa dolda egoismen, bromsar de ansvariga i våra länder. Medlemsstaterna som gömmer undan direktiven som reglerar den fria rörligheten, bör straffas för icke-tillämpning av rådets, ändå blygsamma, beslut. Vad gäller de nationella förvaltningarna fortsätter de vara trogna sin tradition av orörlighet och klenmodighet och vägrar tillämpa direktiven, och ökar på så sätt det stora antalet förfrågningar och besvär om den fria rörligheten som kommer in till den Europeiske ombudsmannen. Kommissionen själv upplever en stor återhållsamhet i användandet av dess lagstiftning för att straffa de medlemsstater som bryter mot direktiven.
Man måste välkomna initiativet att samla alla regler som rör den fria rörligheten i en enda tydlig text för att helheten av dessa texter äntligen skall vara tillgänglig för medborgarna och dem som arbetar med EG-rätten. Förslaget att ge en enda kommissionär ansvaret för personers fria rörlighet går i samma riktning och bör stödjas aktivt. Emellertid innehåller betänkandet en brist som är ganska oroande. I punkt 23 nämns att arbetare, som är medborgare i tredje land, inte åtnjuter den fria rörlighet som ges unionens medborgare. De kan inte vistas eller arbeta i en annan medlemsstat annat än i egenskap av den fria rörlighet av tjänster som deras arbetsgivare åtnjuter. Detta är helt enkelt oacceptabelt. Vi bör uppnå en situation där vem som helst som bor och arbetar lagligt inom en medlemsstats territorium är godkänd i alla unionens länder. Den frihet som beviljas en arbetsgivare och som ersätter den enskilda människans frihet skall strikt förbjudas.
Två ändringsförslag, som lagts fram av Zimmermann, ändringsförslag 8 och 9, tycker jag skall ersätta denna ursprungliga text. Huruvida kammaren kommer att anta dessa eller inte, kommer att bestämma Gruppen Europeiska radikala alliansens röster.

Berthu
Herr ordförande! Högnivågruppens rapport om den fria rörligheten för personer i Europa har kanske gjort några av dess initiativtagare besvikna eftersom den inte föreslår några genomgripande förändringar av den befintliga lagstiftningen och det kanske är därför som det i dag är så svårt för parlamentarikerna att skaffa en översättning av denna text. Vem vet?
Alltså, denna rapport anser att den generella rättsliga ramen redan är på plats och att man först och främst skall anstränga sig att tillämpa de befintliga texterna på ett bra sätt. Eftersom jag talar och läser franska, har jag kunnat ta del av grundrapporten och kan berätta för mina kolleger att denna text avslöjar en brist på ställningstagande, som behagligt överensstämmer med den vanliga litteraturen på området. Till exempel, rapporten gör ingen systematisk kritik av personkontrollerna vid gränserna mellan medlemsstater och hävdar till och med, jag citerar, att avskaffandet av dessa kontroller inte kan göras på bekostnad av säkerheten.
På samma sätt är rapporten mycket noga med att inte blanda samman europeiska medborgares rörlighet med den som personer från tredje land har, en bekvämlighet som man tyvärr viker sig för alltför ofta i våra kretsar. Bätttre ändå, det står understruket att europeiska medborgares fria rörlighet, så som det förutses i fördraget, inte nödvändigtvis måste förstås som rätten att förflytta sig eller vistas utan några särskilda formaliteter över huvud taget.
Slutligen backar arbetsgruppen ännu en gång, eftersom den hävdar att den fria rörligheten för medlemsländernas medborgare inte innebär att de nödvändigtvis skall åtnjuta samma rättigheter överallt. Tvärtom, varje land skall kunna behålla en viss egen lagstiftning och man skall inte, för att underlätta livet för 5, 5 miljoner människor som bor utanför sina länder och frivilligt gjort det valet, försvåra livet för 360 miljoner européer som bor hos sig och inte begär någonting. Man skulle vilja att denna princip av sunt förnuft applicerades på alla europeiska politikområden och speciellt vad gäller den gemensamma valutan.
När denna rimliga ram väl lagts fram blir det lättare att analysera de förslag som presenterats, vilka är ojämlika, vissa kan man ibland ifrågasätta, som de avseende den offentliga förvaltningen, medan andra är intressanta, som de åtgärder som gör det möjligt att behålla vissa sociala förmåner då man arbetar i flera medlemsstater efter varandra.

Stirbois
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill först och främst gratulera Schaffner till hennes betänkande, som visar sig vara måttligt i sin hållning till den fria rörligheten. Det är fyllt av goda föresatser. Dessutom finner man i betänkandet en vilja att förstärka kontrollerna vid de yttre gränserna, inrätta nya besvärsinstanser för privatpersoner som stöter på problem i utövandet av sina rättigheter, modernisera rättigheterna på socialförsäkringsområdet, förbättra språkinlärningen, det kulturella utbytet, för allt detta kan vi inte vara annat än glada.
Emellertid kan detta inte hindra oss från att peka på vissa punkter som vi anser oacceptabla. Schaffner ämnar, mycket riktigt, definiera anställningen i offentlig förvaltning som reserverats för det landets medborgare på ett smalare sätt, alltså, förefaller det mig, göra kriterierna för tillgänglighet till offentlig förvaltning mer flexibla. Vi kan på intet sätt tillåta att den offentliga förvaltningen, där det nationella företrädet fortfarande finns kvar, missgynnas. I Frankrike, och i nästan alla europeiska länder, är den offentliga förvaltningen reserverad till det landets medborgare och så bör det förbli.
Betänkandet föreslår också en mer flexibel tolkning av reglerna avseende återförenande av familjer. För min del har jag alltid försvarat familjebegreppet, då jag anser att det utgör garantin för våra nationers överlevnad. Dock bör inte begreppet återförenande av familjen vidgas i all oändlighet, och det bör framför allt inte tjäna som ursäkt för ett massivt inflöde av nya invandrare till ett land, invandrare som endast kommer att behöva påstå att de har en avlägsen släkting som redan vistas inom det mottagande landets territorium för att uppfylla formaliteterna för inträde.
Man föreslår också att man skall förbättra situationen för personer från tredje land som bor i en medlemsstat. Men är det inte så ändå att allt redan förutsetts för deras mottagande, deras integrering i mottagarlandet? I Frankrike åtnjuter de utlänningar som bor lagligt inom territoriet samma rättigheter, samma förmåner som alla fransmän som fötts i landet. Skall de göra anspråk på mer? Det tycker vi inte, det skulle vara diskriminerande.
Till sist vill detta betänkande främja den fria rörligheten för medlemsstaternas medborgare. Nåväl, men ändamålet bör inte helga medlen. Det är ett faktum att en strikt tillämpning av Schengenavtalet inte är möjligt i dag, att det är katastrofalt för staternas säkerhet. Genom att avveckla kontrollerna vid de inre gränserna och ersätta dem med hypotetiska yttre gemensamma gränser bäddar man för drogers fria rörlighet, handel med droger, drogkonsumtion, olaglig invandring, otrygghet, internationell kriminalitet, företeelser som inte gjort annat än ökat. Det man måste erkänna är att förutsättningarna - nationell säkerhet, full sysselsättning, social stabilitet - för att kunna genomföra ett europeiskt område utan gränser tyvärr inte finns ännu.
Alltså, precis som i Schaffners betänkande, föreslår vi att man förstärker kontrollen vid gränserna, men detta skall också, kära kolleger, kombineras med en logisk, avskräckande, harmoniserad invandringspolitik, ett utvecklat polisiärt och rättsligt samarbete, en harmonisering av reglerna för att skaffa medborgarskap, som bör grunda sig på släktskap och på en restriktiv politik vad gäller familjeåterförening.

Zimmermann
Fru kommissionär! Det gläder mig att ni är närvarande här i dag. Kära kolleger, jag tror att när vi säger att den fria rörligheten för personer i Europa redan är uppnådd, då bygger vi luftslott. Flera av oss har ju redan tagit upp några av de problem som finns. Men jag tror att just denna rapport från högnivågruppen av Simone Veil uppvisar, hur man kan påverka förändringar. Av de 80 punkter som tas upp här, kan man klart och tydligt utläsa vilka problemen är. Problem som jag, måste jag säga, känner väl sedan 27, 28 år. Jag bor sedan 1970 som holländare i Tyskland. Nå, än sen då, kanske man säger. Som EU-medborgare har man inga problem. Men jag kan berätta om flera stycken för er, som jag har än i dag. Visst, nu har jag ett tyskt diplomatpass. Tack vare det är det något lättare, men utöver det har jag inget uppehållstillstånd. Schizofrent, visst, men så är det. Det är samma sak för flera av oss, om vi uppmärksammar vad som faktiskt också står i Maastrichtfördraget. I Maastrichtfördraget står ju också, att här skulle kunna vara fler personer än jag, som är medborgare i ett annat land än han eller hon företräder. Men det står också, att vi har rätt att arbeta i ett land och bo i ett annat, som exempelvis gränsgångarna, som bor i ett land och har sina försäkringar i ett annat land.
Alla dessa problem - jag kommer från gränsområdet vid Aachen - jag vet, vilka svårigheter som finns här. Men vad händer om dessa människor dessutom tillåter sig att göra det som händer i nästan var tredje äktenskap, nämligen skilja sig? Då uppstår stora problem vad gäller pension, socialförsäkringar, barnbidrag och så vidare. Här finns alltså mycket som borde uppmärksammas.
Jag välkomnar att vi ägnar oss åt detta problem, och att mycket av det har tagits upp i Veil-rapporten. Men nu har jag talat om dem som har ett unionspass. Om vi sedan ser till dem som inte har något unionspass, som inte heller har bytt nationalitet - medvetet eller omedvetet, kanske av samma skäl som jag - men som bor hos oss sedan 30 år tillbaka. Vi har hämtat hit dem för att arbeta hos oss. De har nu så att säga fullgjort sina plikter, och nu skall de besluta om de skall stanna. De här människorna har fördömt många svårigheter. När Schiedermeier säger, att dessa människor kanske vill komma in bakvägen, då skulle jag vilja tala om för honom, att det är ett problem som jag nu har. Familjen i fråga har tyskt medborgarskap, två av barnen fick sin utbildning utomlands, och bodde inte i Tyskland när de var 16 år, vilket betyder att de inte har något uppehållstillstånd. Sex barn bor i Tyskland, och har uppehållstillstånd, precis som mamman och pappan. De andra två måste skickas tillbaka. Vad är det för stat, om vi skickar tillbaka de här människorna, om vi inte ger dem en chans att kunna stanna hos oss?
När man ser att den offentliga sektorn - jag har själv jobbat inom den offentliga sektorn i 30 år - bara anställer tyskar, och att å andra sidan många undantag gäller icke-tyskar, ingen fast anställning och så vidare, då anser jag att vi har väldigt mycket kvar att göra.
Jag hoppas att våra ändringsförslag godkänns, för det skulle också vara ett tillfälle att visa medlemsländerna vad vi vill uppnå till början av 2000-talet, nämligen ett gemensamt Europa, där alla medborgare, oavsett nationalitet, har samma rättigheter och samma möjligheter att tillsammans bygga upp detta Europa.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Det är inte vanligt att jag, då jag berömmer det arbete som lagts ned av en föredragande, håller med Schulz. Men faktiskt, herr ordförande, tror jag att det finns två begrepp som kan tillämpas på Schaffners betänkande: det är balanserat och det överensstämmer med gällande fördrag. Schulz sade att betänkandet är " maastrichtskt" . Visst, det kan kallas " maastrichtskt" . Det överensstämmer med texten i gällande fördrag och därför håller jag med om det.
Herr ordförande! Det har här sagts en hel del som jag håller med om. Jag vill därför uppehålla mig kring två mer allmänna frågor som jag tycker är viktiga.
För det första befinner vi oss i ett gränsområde där vad vi hittills gjort visar på både ljuspunkter och mörker. Särskilt mörker, herr Schulz, men också ljus och många framgångar. Som svar på ett förträffligt inlägg av Pradier kommer här min första reflexion: Herr Pradier, det är så sant att den fjärde friheten ännu skall utvecklas, men vi får inte glömma att en av de stora framgångarna i Maastrichtfördraget är att det ger en politisk förankring för denna fjärde frihet genom artikel 8, för den fria rörligheten för personer, och om det är så, så måste också följdlagstiftningen vara sådan.
Så förutom den fria rörligheten för varor och kapital, förutom den fria rörligheten för tjänster - utan att heller glömma att bakom en tjänst, som ni framhävt, herr Pradier, finns det vanligtvis en person som har rättigheter som varje social och demokratisk stat ger honom -. Den fjärde friheten - den fria rörligheten för personer - utgör en grundläggande politisk axel som förflyttar Europeiska unionens tyngdpunkt från binomen konsument-marknad till binomen medborgare-rättighet. Det är en stor framgång och det måste vi framhäva, med alla dess konsekvenser.
Utifrån det är naturligtvis Amsterdamfördraget en utmaning: att i gemenskapsrätten, som den nu är, införliva - jag upprepar det - gränsområdet för denna tredje pelare, särskilt denna fria rörlighet för personer. Det är vår utmaning och det är inget tvivel om att denna utmaning medför många problem. Men dessutom finns den med i Amsterdamfördraget, och det är en stor framgång, en framgång som måste utvecklas med all nödvändig försiktighet.
Den andra frågan, som jag tycker är viktig och som inte uppmärksammats, är nödvändigheten att försäkra, att konsolidera, artikel 8a: s direkta verkan. För även om det är sant att artikel 8 och 8a endast utgör juridiska tilläggsgrunder för att godkänna regler i följdlagstiftning så grundar sig unionsmedborgarnas rätt till rörlighet och uppehåll i fördraget och inte i direktiven. Det måste man komma ihåg. Dessa rättigheter går ej att separera från unionsmedborgarskapet, vilket också är fallet med övriga rättigheter i punkterna b, c och d i artikel 8.
Gruppens rapport, som letts av Veil, försvarar denna direkta verkan och menar att varje medborgare i unionen kan åberopa den för att stödja tillämpningen av icke-diskrimineringsprincipen. Domstolen har ännu inte uttalat sig i frågan och vi hoppas att när den snart yttrar sig kommer att bidra till att konsolidera denna tes.
När det gäller kommissionen måste vi uppmärksamma att i de besvär som domstolen nu tittar på har kommissionen upprätthållit denna tes om direkt verkan. Men, trots det, begränsar sig kommissionen i det andra betänkandet om medborgarskapet, som vi nu diskuterar i parlamentet, till att bekräfta något mycket dubbeltydigt: att det logiska skulle vara att artikel 8 och 8a tillsammans skulle ge rättigheter när det gäller inresa och uppehåll. Men i slutänden hänvisar man till de rättsliga grunderna i artiklarna 49, 54, 56 och 6 i fördraget.
Herr ordförande! Jag förstår det så, och jag avslutar med det, att man dessutom måste säga att det fortfarande fattas en ensam rättslig grund för den fria rörligheten. Det är, enligt mitt sätt att se det, de grundläggande utmaningarna som vi bör utveckla, från den plats vi står i dag och med Amsterdamfördraget i handen.

Blokland
Herr ordförande! Av de fyra friheter som nämns i samband med den inre marknaden är den fria rörligheten för personer fortfarande en svår punkt. Det är inte att undra på. Insåg fördragets författare hur brett den friheten skulle kunna tolkas? Kunde de föreställa sig de långtgående konsekvenserna av den fria rörligheten för personer?
Avskaffandet av de inre gränserna visade sig ju i verkligheten bara ske på villkor av kompensatoriska åtgärder och en mycket stark yttre gräns. Har medborgaren när allt kommer omkring tjänat så mycket på det hela? Idealet med öppna gränser ledde i alla fall oundvikligen till unionens befästande.
I Schaffners betänkande behandlas högnivågruppens bidrag till diskussionen runt fri rörlighet för personer. Schaffners betänkande går enligt min åsikt för långt med till exempel tolkningen av fördragets bestämmelser och förhärligandet av det så kallade europeiska medborgarskapet, en verklighetsfrämmande idé som står långt från medborgarna och som måste påtvingas dem via reklamkampanjer.
Riktigt oacceptabla är ändringsförslagen från både de gröna och socialdemokraterna. När det gäller de Gröna så är hänvisningen till antidiskrimineringsartikeln i Amsterdamfördraget onödig i ett betänkande om fri rörlighet för personer. Om man ändå skall citera den artikeln så gör det då fullständigt. Varför ett ändringsförslag som utöver handikappade lägger till sexuell läggning och ålder men inte kön, ras, religion eller övertygelse?
Socialdemokraterna vill med sina ändringsförslag tydligen ge medborgare i tredje land ännu mer rättigheter än medborgare i EG-länder. Logiken i det begriper jag inte. Läget är nu så att en medborgare från Frankrike fritt kan bosätta sig i Nederländerna så länge denne kan försörja sig själv. Den berörda personen är ju inte en nederländsk medborgare som lyder under den nederländska lagstiftningen. En begränsning alltså. Vad mig anbelangar är det också en nödvändig begränsning, annars skulle det uppstå sociala missförhållanden i vissa medlemsstater. Om det finns begränsningar för de egna EG-medborgarna, varför skulle inte dessa få finnas för medborgare från tredje land? Ja, varför skulle de få mer friheter än EG-medborgarna? Dessa ändringsförslag är orealistiska och om de antas så kommer vi absolut att rösta emot detta betänkande.

Cellai
Herr ordförande! Samtidigt som vi för Alleanza Nazionales räkning uttrycker vår uppskattning av Schaffners arbete, vill vi också framhålla att betänkandet från högnivågruppen innebär ett viktigt erkännande av de stora problem som finns när det gäller den fria rörligheten för personer. Även om framstegen under de senaste åren har varit omfattande, så pekar man på behovet av att undanröja de skevheter som fortfarande försenar en fullständig tillämpning av reglerna på detta område. När man läser betänkandet från Veil förstår man att de viktigaste problemen när det gäller den fria rörligheten för personer inte så mycket beror på brister i lagstiftningen som snarare på svårigheterna att tillämpa de vansinnigt komplicerade direktiv och förordningar som existerar. Det finns dessutom ett problem vad gäller anpassningen av gemenskapsrätten till nationella lagar, eftersom, i flera fall, de förra bara är delvis upptagna och då inte som en organisk helhet.
Det finns med andra ord ett behov av att skapa ordning. Vi måste anstränga oss för att reglera de olika aspekterna av denna fråga i enhetliga direktiv och förordningar för att på så vis kunna undvika problemen med ett komplext och svårgenomträngligt regelverk.
Samtidigt kommer de medborgerliga rättigheterna, genom denna förenkling, att framstå tydligare. Den medborgare som beslutar sig för att slå sig ned i en annan medlemsstat skall kunna åtnjuta en rättvis behandling jämfört med den som inte lämnar sitt ursprungsland, och inte straffas för detta sitt val. Grunden skall vara densamma och baseras på likvärdig behandling och kamp mot diskriminering, i respekt för de mänskliga rättigheterna.

Van Lancker
Herr ordförande, fru kommissionär, bästa kolleger! Jag skulle vilja börja med ett upprop till detta parlament och till alla kolleger. Detta parlament har alltid varit motorn bakom fri rörlighet för personer som en grundläggande frihet. Jag hoppas att det skall fortsätta vara så vid diskussionen och omröstningen om betänkandet av kollega Schaffner. Europaparlamentet måste fortsätta att bekämpa den tendens som förekommer i väldigt många medlemsstater att själva sätta upp institutionella och verkliga hinder för den fria rörligheten för personer och till och med att diskriminera medborgare, ja faktiskt, på grund av deras nationalitet. Jag skulle i mitt anförande vilja ta upp en särskild punkt, nämligen tredje länders ställning med avseende på den fria rörligheten för personer.
I mitt land, Belgien, förs just nu en debatt om rösträtt i kommunalvalen för invandrare som varit bosatta i vårt land i flera år. Mitt parti, SP, är för detta men det är en förskräckligt trög debatt, en debatt som måste kämpa mot människornas rädsla, mot rasistiska reflexer. Men det är otroligt hur mycket diskriminering, förutom just detta, det förekommer av medborgare från tredje länder som ändå är fast bosatta i Europa. När det gäller uppehållsrätten, när det gäller möjligheterna att arbeta som löntagare eller att etablera sig som egenföretagare och till och med, kollega Schiedermeier, rätten att bo tillsammans med sin familj, vilket är en grundläggande mänsklig rättighet, fastlagd i internationella konventioner, är inte så självklart för dessa människor och bekämpas till och med av er. Veil-gruppen hade visserligen ett begränsat mandat men ändå så lägger de fram förslag även med avseende på det. De tycker jag vi i parlamentet måste ge vårt stöd. Eller tycker vi att det är normalt att en turkisk invandrare från Genk inte kan söka arbete i Aachen som ligger 35 kilometer bort medan hans italienske granne visst kan göra det? Tycker vi kanske att det är normalt att turkiska ungdomar måste begära visum för att följa med fotbollslaget till London medan deras spanska kompisar inte behöver göra det? Tycker vi att det är normalt att personer från tredje land ofta inte kan låta sina sjuka familjemedlemmar, sina sjuka föräldrar, komma hit ens om de garanterar deras livsuppehälle? Eller är det mänskligt att en kvinna som övergivits av sin man också kan utvisas av den enkla anledningen att hon inte är medborgare i Europeiska unionen?
Kolleger! Min politiska grupp förespråkar i alla fall ett avskaffande av alla former av diskriminering mellan medlemsstaternas medborgare, mellan unionsmedborgare och medborgare från tredje länder som är bofasta här. Det är innebörden i några av våra ändringsförslag. Jag märker förresten att både Veil-gruppen och flera förslag som kommissionen nyligen lagt fram tar ett ordentlig steg i den riktningen och jag hoppas därför även att kollegerna kommer att kunna ställa sig bakom vår filosofi. Efter denna debatt gör jag mig dock inga som helst illusioner längre om den hållning som ett antal av de politiska grupperna i parlamentet intar. Jag börjar i alla fall med att tacka kollegerna i ARE och de Gröna och alla andra som är beredda att stödja våra ändringsförslag.

Cederschiöld
Herr ordförande! Den fria rörligheten inom unionen är för medborgarna kanske det mest konkreta uttrycket av Europasamarbetet. Man skall kunna välja att bo och arbeta i olika länder samt välja i vilket land man vill bosätta sig på längre eller kortare tid.
I folkomröstningen om svenskt EU-medlemskap var just fri rörlighet ett av de avgörande argumenten för medlemskap. Många gränspendlare har dock fortfarande problem med att få ut pensioner och tilläggspensioner samt problem när de vill skriva sig i andra länder.
Den fria rörligheten är på väg att förverkligas, men vissa regeringar bromsar. Här finns anledning att visa exempel och varna. Därför vill jag ta upp Thors tema. Vi förhindrar i EU diskriminering av andra länders medborgare, men är det i enlighet med fördraget att diskriminera det egna landets medborgare?
I Sverige brottas många kunskapsintensiva företag med problem att anställa välutbildade personer. Telecomföretaget Ericsson har hotat att flytta hela sin utvecklingsavdelning och företagsledning till ett annat land, om företaget inte kan få utländska personer med spjutspetskompetens att flytta till Sverige. Det vill dessa personer emellertid inte göra på grund av skatterna. För att lösa högskatteproblematiken vill den svenska regeringen införa särskilda skattelättnader på grund av nationalitet. Vanliga svenska arbetare skall få leva kvar med över 50 procents inkomstbeskattning, samtidigt som välutbildad, lättrörlig arbetskraft blir ett skattefrälse - detta, enligt uppgift, med stöd av kommissionen som ju därmed stöder skattedumpning för företagslokalisering. Dessa undantag för högutbildad arbetskraft kommer för att bevara högskattepolitiken som annars skulle bli omöjlig. Den fria rörligheten skulle annars leda till lägre skatter och utjämnade villkor mellan medlemsländerna.
Den rådande skattekonkurrensen har visat att ett lägre skattetryck gynnar företagande. Men om de som stannar kvar i landet diskrimineras, eller om de som lämnar landet tvingas att fortsätta betala skatt till hemlandet, då försvinner förtroendet för EU.
Nu grundläggs i vårt land principen levnadsstandard efter nationalitet, och där stadfästs principen om olika ersättning för lika arbete. Norden är ett mycket positivt exempel när det gäller passunionen, men det är ett lika dåligt exempel när det gäller synen på skatter. För fri rörlighet och för frihet finns väldigt mycket kvar att göra!

Elliott
Herr ordförande! Får jag redan från början säga att jag inte bara talar å socialistgruppens vägnar utan även, och i synnerhet, å de brittiska labourmedledamöternas vägnar vilka ger ett starkt stöd åt förslagen, och de uppsatta målen, i rapporten från högnivågruppen under ledning av Simone Veil. Vi kan identifiera många problem som begränsar den fria rörligheten, i synnerhet frågan om bristen på språkkunskaper och misslyckandet med att erkänna kvalifikationer som erhållits i ett annat medlemsland, något som jag utarbetade ett yttrande om för ett år sedan, eller så, för utskottet för kultur.
Sedan har vi även frågan om sammanjämkningen av sociala välfärdsförmåner och pensioner. Alla dessa saker utgör hinder. Hela tiden får vi höra att vi måste ha fri rörlighet i annat fall kommer inte situationen i Europa att fungera, och att den fria marknadens ekonomi fungerade i USA beroende på den fria rörligheten. I det förgångna slutade, förvisso, många av de grupper som flyttade runt i USA, judiska grupper, svarta grupper, i getton där de levde som andra klassens medborgare. Det är inte något som vi vill ha här.
Jag stöder till fullo de ändringsförslag som har lagts fram till denna rapport av Schaffner i syfte att garantera att alla de människor som är lagligt och permanent bofasta invånare i medlemsländerna inte skall ges status som andra klassens medborgare, utan skall kunna åtjnuta samma rätt till rörelsefrihet och deltagande i alla typer av lagliga aktiviteter som de önskar delta i som medborgare i medlemsländerna.
Innan jag avslutar måste jag säga att det finns tre punkter i betänkandet som är särskilt svåra för brittiska labourledamöter, nämligen stycke A och L i ingressen och punkt 1. Dessa hänvisar till behovet av att garantera totalt avskaffande av gränskontroller och de tycks ignorera det femåriga arrangemang inom området vilket samtycktes till vid Amsterdamtoppmötet i juni förra året. Jag anser att slutsatserna från överenskommelsen i Amsterdam måste tas med i beräkningen i denna fråga och vi skulle bli tvungna att rösta mot dessa särskilda punkter, även om jag hoppas att vi inte måste motsätta oss hela betänkandet.

De Esteban Martín
Herr ordförande, ledamöter, fru kommissionär! Jag vill också tacka föredraganden och högnivågruppen, som letts av Veil, för dessas arbete.
Jag anser att en av Europeiska unionens viktigaste framgångar är den inre marknaden, som når ett område som är långt större än det rent ekonomiska. Denna inre marknad medför också nya friheter och möjligheter för medborgarna i sin egenskap av anställda, konsumenter eller familjemedlemmar.
Att vara medborgare i gemenskapen har därför i dag fått en ny dimension. Men, vi bör dock vara medvetna om att det fortfarande finns många svårigheter kvar för att uppnå ett fullständigt förverkligande av denna fria rörlighet, som borde varit genomförd sedan 1993.
Den allmänna slutsatsen är att befintlig lagstiftning är tillräcklig. Problemet som måste lösas är därför att se till att gemenskapsreglerna tillämpas rätt, och det - tror jag - är en stor utmaning.
Som ledamot av utskottet för framställningar och utskottet för kultur kan jag försäkra er om att problemen, i synnerhet när det gäller erkännande av yrkeskunskaper och akademiska betyg, problem med uppehållstillstånd eller så vardagliga frågor som användningen av motorfordon, på direkt sätt påverkar medborgarnas och deras familjers privatliv.
Vi kan inte heller glömma att den otillräckliga informationen fortfarande är ett av de huvudsakliga skälen, inte bara för hindren för den fria rörligheten, utan också för ett stort antal besvikelser när medborgarna förstår att deras förväntningar inte stämmer överens med gemenskapsrätten. Till exempel är ett stort antal personer inte medvetna om vilka steg som måste tas för att få sina sociala förmåner utbetalade i en annan stat. Eller, för att ta ett annat exempel, så utgör transfereringskostnaderna för pengar till utlandet en stor olägenhet för personer som - t.ex. pensionärer - tillbringar långa perioder utanför sina länder.
Enligt mitt sätt att se det, och jag är överens med betänkandet, skulle luckor av detta slag kunna avhjälpas genom att förstärka informationskampanjerna om européernas rättigheter. Det är också nödvändigt att främja det administrativa samarbetet mellan nationella organ och institutioner och gemenskapens i syfte att uppnå öppenhet och förståelse av gemenskapsrätten, vilket för medborgaren innebär förenklingar när det gäller att lära känna vilka rättigheter han har och vilka skyldigheter han har.
Möjligheten att genomföra fortbildningskurser om de vanligaste problemen som uppstår för tjänstemän vid administrativa organ, så att dessa skall kunna lösas så nära medborgarna som vanligt, skulle också vara till stor hjälp.
Slutligen skulle jag vilja ta upp de åtgärder som presenteras inom området för utbildning. Språkinlärning, kulturutbyten och beaktandet av problemen vid stipendier och för lärlingar är också problem som vi bör vara särskilt uppmärksamma på.
Ledamöter, bygget av ett gemensamt utbildningsområde är, enligt mitt synsätt, den viktigaste grundpelaren för att uppnå vårt slutliga mål, som är ett verkligt område med frihet och säkerhet inom Europeiska unionen och det är det vi alla bör arbeta för.

Gradin
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag välkomnar Schaffners betänkande om rapporten om fri rörlighet för personer som har tagits fram av högnivågruppen under ledning av Simone Veil. Fri rörlighet och rätten att fritt bosätta sig inom unionen är den av de fyra grundläggande friheterna som det verkar ta lång, lång tid att genomföra. Detta var också bakgrunden till att kommissionen tillsatte denna arbetsgrupp. Uppdraget var dels att utreda vilka konkreta hinder som finns för den fria rörligheten för personer inom unionen, dels att föreslå lämpliga lösningar.
Arbetsgruppens slutsats är att lagstiftningen om fri rörlighet för personer i stor utsträckning redan existerar, men att de flesta problem som identifieras och kan lösas utan att lagstiftningen ändras. Gruppen anser att det största problemet skulle handla om tillämpningen av dessa rättigheter. För att underlätta för individer att också i praktiken kunna använda sig av sina rättigheter, har arbetsgruppen formulerat ett åttiotal rekommendationer som främst handlar om bättre information, vilka rättigheter som gäller för den fria rörligheten, ökat samarbete mellan medlemsstaterna, bättre utbildning av nationella tjänstemän, underlättande för personer att söka arbete i en annan medlemsstat. Jag tycker att dagens debatt handlar om just alla dessa problem.
Medborgare i tredje land berörs i rapporten. Man tar framför allt upp samordningen av systemen för social trygghet som behöver utvidgas för att helt, eller delvis, omfatta dessa medborgare. Vidare rekommenderar gruppen ökad rörlighet för medborgare i tredje land som arbetar i tjänsteföretag. Rapporten förespråkar också rörlighet för familjemedlemmar till medborgare i tredje land. Jag skulle emellertid också ha väntat mig från rapporten ett ställningstagande av mer principiell natur när det gäller medborgare i tredje land som vistas legalt i våra femton medlemsländer. Det tror jag att de väntar sig av oss.
Föredraganden Schaffner tillstyrker de många värdefulla rekommendationer som högnivågruppen har lämnat. Ett antal av dessa rekommendationer diskuteras för övrigt här i parlamentet, t.ex. förslaget om kompletterande pensionsrättigheter för arbetstagare som flyttar inom unionen och förslaget om att utvidga systemet för social trygghet till medborgare från tredje land som flyttar inom gemenskapen.
Jag delar Schaffners synpunkt att rejäla informationsinsatser krävs, såväl till personer som till myndigheter. Kommissionen har också, som kammaren vet, tagit ett antal initiativ på detta område. Exempel på detta är informationskampanjen om medborgarnas Europa som lanserades 1996 samt Carolusprogrammet för utbyte av tjänstemän inom medlemsstaternas förvaltningar. Målet här är att den lagstiftning som gäller för fri rörlighet på den inre marknaden också skall tillämpas i praktiken av alla våra tjänstemän. Vi behöver med andra ord tjänstemän som ger god service till alla våra medborgare.
För att svara på de uppmaningar som rapporten ger till kommissionen vill jag också nämna två andra viktiga åtgärder som tagits fram och skall bidra till att principen om fri rörlighet för personer förverkligas. Det första initiativet gäller en handlingsplan för den inre marknaden. Ett av den planens mål är att skapa en inre marknad som gagnar alla medborgare. För att uppnå detta pågår nu ett arbete för att avskaffa personkontroller vid gränserna, se över bestämmelserna om bosättning, värna de sociala rättigheterna och ytterligare underlätta för människor att röra sig på arbetsmarknaden inom EU. Åtgärder vidtas också för att förbättra dialogen med medborgarna.
Det andra initiativet som jag skulle vilja lyfta fram är en handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagare som ju antogs av kommissionen i november 1997, och som också berör en hel del av de rekommendationer som Veil-gruppen lägger fram.
Andra förslag som har lagts fram av Veil-gruppen återfinns i Amsterdamfördraget. Vad gäller detta arbetar kommissionen för att så fort som möjligt kunna omsätta dessa fördragsändringar i praktisk politik. Såväl högnivågruppens rapport som Schaffners betänkande tycker jag ger ett bra underlag för vidare diskussion om vilka konkreta åtgärder som behövs för att åstadkomma en verkligt fri rörlighet för Europas medborgare.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Gradin.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen skjuts upp tills grunddokumentet finns tillgängligt på alla språk.

Utvidgning och samarbete i rättsliga och inrikes frågor
Schulz
Herr ordförande! Jag åberopar artikel 96 i arbetsordningen och ber er att ännu inte öppna debatten. Jag grundar mitt yrkande på följande: Vi har 6 minuter kvar till omröstningen. Var och en som regelbundet uppehåller sig i denna kammare vet vad som kommer att påbörjas här om några minuter, nämligen en odisciplinerad tillströmning av ledamöter som inte är intresserade av någon debatt, utan som bara är intresserade av att omröstningen skall börja, men som inte har något intresse av diskussionen. Detta beklagar jag för kollegan Posselt och för föredragande Spaak, och även för de talare som måste tala här i eftermiddag. Men vi är skyldiga detta parlaments värdighet, att genomföra debatterna i en någorlunda acceptabel form, och det är inte längre möjligt.
För det andra: Jag ber er, herr ordförande, att framföra denna protest till parlamentets presidium, från åtminstone de socialdemokratiska ledamöterna av utskottet för medborgerliga fri-och rättigheter och inrikesfrågor. Vi har denna gång det utomordentliga nöjet att få presentera vårt betänkande vid en tidpunkt som denna, vilket jag anser vara ovärderligt med tanke på frågornas betydelse. Kanske kan man ta hänsyn till detta vid den framtida tidsplaneringen.

Ordföranden
Presidiet har rätt att bestämma att debatten skall skjutas upp. Av applåderna att döma ser jag att ni håller med, men jag ger ordet till Posselt så att han får säga sin mening i frågan.

Ordföranden
I överensstämmelse med vad som sagts här föreslår jag kammaren att debatten skjuts upp till kl. 17.00.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl.12.00.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Ärade ledamöter! Jag har i dag nöjet att få hälsa en delegation på 12 ledamöter från Maltas parlament välkomna. De har tagit plats på åhörarläktaren och leds av sin talman, herr Spiteri.
(Applåder) Delegationen har kommit till Strasbourg med anledning av det tionde sammanträdet i det blandade parlamentariska utskottet. De har i dag sammanträtt med sina kolleger i Europaparlamentet, såväl om Agenda 2000 som Maltas relationer med Europeiska unionen och dess framtidsperspektiv och man har utbytt åsikter om olika områden som kultur, utbildning, forskning och utveckling, samarbete i invandrarfrågor och kampen mot terrorism och narkotikasmuggling samt unionens Medelhavspolitik, särskilt Europa-Medelhavsprocessen.
Jag önskar er en trevlig vistelse här och en mycket givande debatt.
Chichester har ordet för en ordningsfråga.

Chichester
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka er för att ni medgav ett uppehåll mellan debatten i morse och omröstningarna klockan 12 för att ge ledamöterna tid att inta sina platser. Jag beklagar att en del kolleger varit så sena med att göra detta, men tack i alla fall.

Omröstning
Ordföranden
Dell'Alba har ordet för ett förtydligande angående datumet för ikraftträdande.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag vill bara bekräfta det som jag begärde tidigare under debatten, dvs. att denna regel kan träda i kraft den 14 september, så att de berörda underutskotten får tid att anpassa sin verksamhet efter den nya arbetsordningen.
(Parlamentet antog beslutet.)

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! Jag skulle vilja att en granskning görs av de olika språkversionerna, särskilt den tyska versionen där jag kunnat konstatera att vissa översättningar kan leda till missförstånd.
Före omröstningen om punkt 8

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra ett inlägg innan ni genomför omröstningen om kompromissändringsförslag 22, avseende punkt 8 i sin helhet. Detta ändringsförslag skulle, om det antas, ersätta två ändringsförslag: ändringsförslag 11 från GUE-gruppen och ändringsförslag 19 som gruppen Nationernas Europa lämnat in. Eftersom det handlar om ett kompromissändringsförslag så sker omröstningen om det självfallet först.
Men vårt ändringsförslag 19, om punkt 8, sjätte stycket, hade två syften, å ena sidan lägga till orden " striktare användning" ; å den andra stryka en del. Jag skulle vilja säga att jag är beredd att stryka tillägget i vårt ändringsförslag 19, men skulle det vara möjligt att rösta separat om de ord som ändringsförslag 19 syftade till att stryka, det vill säga det sjätte stycket i punkt 8a, orden " det eventuella införandet av EUF i gemenskapens budget" ?
Det är syfet med min begäran.

Ordföranden
Ja, herr Fabre-Aubrespy. Kompromissändringsförslaget utesluter inte de ändringsförslag som ni refererat till. Omröstningen om dem kommer att ske efteråt.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Samland
Herr ordförande! Nu har vi röstat om detta betänkande. Jag utgår ifrån - och denna anmärkning riktas till ministerrådet, så herrarna från ministerrådet bör höra på - att den positiva omröstningen, som parlamentet har utfört, därmed inte betyder att överföringen av medel från reserven, följer samma linje, utan vi förväntar oss att de löften som uttalades från rådsordföranden i denna kammare även kommer att hållas när beslutet skall omsättas i rådet. Om så inte skulle vara fallet, stannar pengarna kvar i reservbudgeten, så att de som måste fatta besluten i rådet får klart för sig, att detta yttrande inte är något yttrande för " avdelning P" , det vill säga papperskorgen, utan att detta yttrande måste tas upp i direktivet, så som vi har talat om här i dag.
(Applåder)

Swoboda
Herr ordförande! Det som kollegan Samland från budgetkontrollutskottet just sade, stod naturligtvis helt klart för oss. Utskottet för utrikes- säkerhets-och försvarsfrågor delar denna åsikt utan förbehåll. Jag tror att rådet och ordföranden i rådet är medvetna om att de nu måste handla för att ställa resurser till förfogande för Bosnien-Hercegovina. Utskottet för utrikesfrågor stöder med säkerhet det som Samland sade helt och fullt.

Schwaiger
Herr ordförande! Jag fick i går intryck av, när Henderson svarade på min uppmaning att ta ställning till de olika punkterna, att det fanns en vilja till kommunikation, och att denna vilja till kommunikation också kommer att hålla i sig under de närmaste veckorna. Jag kommer åtminstone att uppfatta mitt uppdrag som företrädare för utskottet för utrikesfrågor och även parlamentet efter denna omröstning på så vis, att jag kommer att föra ett samtal med Henderson om de punkter som han inte kunde rösta ja till, för att så långt som möjligt kunna genomföra vår idé. Det finns fortfarande viktiga punkter kvar att genomföra, som handlar om kommissionens handlingskraft. Vi måste få igenom dem, det ligger inte bara i parlamentets intresse, utan även i hela Europeiska unionens intresse, så att vår hjälp till Bosnien-Hercegovina äntligen kan bli effektiv, och vi kan komma upp jämsides med amerikanarna.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Spencer. Men ert inlägg hade passat bättre bland röstförklaringarna. Vi fortsätter med omröstningarna.

Cabrol
Herr ordförande! Jag kommer att rösta emot detta ändringsförslag avseende ett ISBT128-system för kodning. Jag kommer att rösta emot det, först och främst därför att författaren inte varit förmögen att förklara för mig vad det här systemet är och jag påminner ändå om att man, när man lämnar in ett ändringsförslag med den här typen av hänvisningar, åtminstone bör tillhandahålla de dokument som man refererar till.
Vidare kommer jag att rösta emot det därför att jag till slut lyckats förstå vad det handlar om. Det rör sig om ett, mer eller mindre, amerikanskt streckkodningssystem som kommer att bli dyrt, trots att det finns ett väldigt enkelt kodningssytem, ett eurokodsystem, som nästan inte kommer att kosta någonting. Jag tror att det, med dessa villkor, inte är någon tvekan: Man måste förkasta ändringsförslaget.
Efter omröstningen om texten i punkt 8, bilaga II

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Vi beklagar verkligen att behöva påpeka, att omröstningsmaskinerna här bak i denna raden inte fungerade - bevisligen inte - och vi röstade alla nej. Det gick inte!

Ordföranden
Ni kan inte ana hur ledsen jag är över det. Vi gör en anteckning i protokollet och låter tjänstemännen kontrollera det.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Här var det en hel rad, ett helt block av omröstningsmaskiner som inte fungerade. Skulle ni kunna göra om omröstningen? Jag tror nämligen att det låg något bakom det här att alla våra maskiner slogs ut.

Ordföranden
Herr Wijsenbeek. Ni som varit ordförande i utskottet för arbetsordningen vet att när resultatet av en omröstning tillkännagivits kan denna inte göras om.

Langen
Herr ordförande! Jag ber er att göra om omröstningen! I den tyska översättningen översattes era ord så här: Var snälla och räck upp handen ordentligt. Ingen här fick reda på att det var en elektronisk omröstning innan ni avslutade omröstningen. Därför är det nödvändigt att göra om den.

Ordföranden
Visst kan det ha förekommit ett tolkningsfel av vad jag sagt. Det kan jag tro på.
(Ordföranden gjorde om omröstningen.)

De Vries
Herr ordförande! Jag vet inte vad som är orsaken till det men vid de senaste omröstningarna är det en tydlig skillnad mellan de siffror som ni läser upp och de siffror som min grupp har noterat i sin omröstningslista, vilka även överensstämmer med de siffror som en del andra politiska grupper förfogar över. Det är skälet till att det är viss förvirring över vad vi nu egentligen röstar om. Skulle ni kunna läsa upp numren, ordförande? Jag har nämligen omröstningar, till exempel ändringsförslag 21, ändringsförslag 25 och ett antal ursprungliga textdelar där det inte är helt klart vad det handlar om. Jag tycker att det är ett viktigt ämne och jag vill alltså veta precis vad det är vi röstar om.

Ordföranden
Herr Vries, vi har precis röstat om originaltexten i punkt 8, bilaga II.
Efter omröstningen om bilaga III

Falconer
Herr ordförande! Jag skulle vilja informera er om att jag är närvarande i kammaren, att jag röstar och att min omröstningsapparat röstar.

Ordföranden
Tack så mycket herr Falconer. Så skall vi göra.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Jackson
Herr ordförande! En ordningsfråga. Skulle ni kunna informera kammaren, innan vi sätter i gång med Lalumières betänkande, om det kommer att bli några appels nominaux under omröstningarna?

Ordföranden
Jag tror inte att vi har någon omröstning med namnupprop, fru Jackson. Jag säger till om det när texterna går till omröstning.

Falconer
Herr ordförande! Det besked ni just gav Jackson kullkastar inte det syftet med övningen? Om vi vet att det inte kommer att bli någon omröstning med namnupprop så kan vi väl alla gå på lunch!

Ordföranden
Herr Falconer, jag är övertygad om att ledamöterna i denna kammare inte är i behov av att i förväg få veta om det blir omröstning med namnupprop eller ej för att kunna göra sitt arbete.
Före omröstningen om ändringsförslag nr 5

Lenz
Herr ordförande! Eftersom ändringsförslagen från PPE-gruppen och den socialistiska gruppen i sin målsättning liknar varandra mycket, går vi också med på förslaget från den socialistiska gruppen, såvida den socialistiska gruppen går med på att lägga till ordet " demokratiskt" framför ordet " Ryssland" . Meningen lyder då: " anser det vara nödvändigt, att Europeiska unionen till ett demokratiskt Ryssland ..."
(Parlamentet gav sitt samtycke till det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Schleicher
Herr ordförande! Luften här inne är inte bara mycket varm, utan den är också kvävande, vilket påverkar koncentrationsförmågan. Jag skulle vilja be att man åtgärdar detta, så att luften härinne är bättre till klockan 15.00.

Ordföranden
Jag lämnar över det till sammanträdestjänsten så att de kan kontrollera er begäran och sätta den i verket.

Berthu
Europaparlamentets betänkande om riktlinjerna för den framtida budgeten för 1999, redigerad på diplomatspråk, anstränger sig för att dölja de två stora motsägelser som måste övervinnas, den om strukturfonderna och den om den gemensamma valutan, för att inte tala om utvidgningsfrågan, som kommer senare.
Vad gäller strukturfonderna, skulle tillämpningen av budgetplanen för 1993-1999, godkänd på Europeiska rådet i Edinburgh 1992, innebära att budgeten för 1999, betalningsförseningarna inräknade, hamnade på 1, 325 procent av gemenskapens BNP i åtagandebemyndiganden och på 1, 235 procent i betalningsbemyndiganden, det vill säga klart över det tak på 1, 10 procent som man räknade med under debatten om ritklinjerna (själv under det tak på 1, 27 procent som man förutspådde i Edinburgh). Denna utveckling banar väg för frågan om strukturfondernas ökning och nytta, något som redan tagits upp av min grupp i en färsk studie: " Välfärdens Europa eller nationernas Europa?"
Den banar också väg för frågan om den juridiska karaktären av interinstitutionella avtal som det i Edinburgh, som ämnar knyta samman parlamentet, rådet och kommissionen på ett bestående sätt. Det är helt uppenbart att dessa avtal inte har ett fördrags värde och att speciellt rådet alltid har rätt ändra uppfattning om omständigheterna så kräver det.
Det andra problemet är kopplat till införandet av den gemensamma valutan. Vi kan med säkerhet förutspå att det kommer att innebära en ökning av gemenskapens utgifter avseende jämvikt mellan regionerna. Denna ökning kommer att minska staternas vilja att fortsätta att minska sina budgetunderskott under kommande år (eftersom gränsen på 3 procent är ett tak, men på intet sätt en idealisk nivå), och i ett större perspektiv hålla gemenskapens utgifter på en rimlig nivå.
Kommer trycket på utgiftsökningar märkas redan från och med nästa år, om euron tas i bruk den 1 januari 1999? Europaparlamentets resolution ger intryck av att tro att så inte kommer att vara fallet och det kanske är sant, eftersom det nya systemet inte kommer att utveckla alla sina effekter omedelbart. Men, av försiktighet, lämnar parlamentet en utväg genom att påminna om att unionens budget alltid måste vara i enlighet med villkoren i artikel F3 i Fördraget om Europeiska unionen enligt vilken: " Unionen skall se till att den har de medel som den behöver för att nå sina mål och genomföra sin politik."

Desplaces
Kommissionen har definierat de stora riktlinjerna i det preliminära budgetförslaget genom att betona vikten av att välja en sträng budget för att underlätta ansträngningarna som krävs av de länder som förbereder sig för EMU. Budgeten borde alltså öka med 3 procent, eftersom medlemsstaternas penningvärdeförsämring är 1, 8 procent i snitt. Budgetens reella ökning borde alltså vara i storleksordningen 1, 2 procent.
Men om man analyserar de största budgetposterna är situationen mycket ojämn: + 8 procent för strukturfonderna, +3 procent för programmen avseende länder i Öst- och Centraleuropa och i Medelhavsområdet, +3 procent för intern politik och 0 procent för jordbruksbudgeten.
Vi kan alltså dra slutsatsen att kommissionen anser att jorbruksbudgeten är av underordnad betydelse. Men det måste betonas att jordbrukarnas inkomst sjönk med ungefär 3 procent 1997 och att jorbruksutgifterna är mycket lägre än de som beräknats i inriktningarna (riktlinjen för jordbruket).
Vår grupp yrkar på en ökning av jorbruksutgifterna för 1999 med ett belopp som motsvarar det som föreslogs i det preliminära budgetförslaget och i 1998 års budgetförslag. Man måste mycket riktigt komma ihåg att 1998 års slutliga budget bantades med 550 miljoner ecu.
Vår grupp har, i detta avseende, presenterat sex ändringsförlag vad gäller slutsatserna i Dührkop-Dührkops betänkande. Det är mycket riktigt nödvändigt att påminna om att det är avgörande att behålla inkomstbidragen som de utformats i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken från 1992, eftersom den gemensamma jordbrukspolitikens trovärdighet vad gäller en livskraftig landsbygdsmiljö, i annat fall, kunde ifrågasättas.
Då man analyserar Santerpaketets jordbruksförslag som presenterades för oss den 18 mars, måste man säga att man kan fråga sig mycket saker när det gäller den gemensamma jordbrukspolitikens framtid. Om den här principen med inkomstbidrag redan hånas i 1999 års budgetförslag, skulle våra farhågor visa sig vara helt befogade.
Då kommissionens och Europaparlamentets inställning presenterats, har vi, i ett annat ändringsförslag, velat påminna om jordbruksutgifternas obligatoriska karaktär, både vad gäller priser och inkomstbidrag.
Slutligen har jag, i egenskap av föredragande för jordbrukspriserna för 1998/1999, redan kunnat analysera kommissionens förslag noga. Som kommissionär Fischler sagt förblir prispaketet stabilt som helhet. I realiteten kommer, som jag redan sagt till mina kolleger i utskottet för jordbruk, jordbrukspriserna och bidragen att få kännas vid en dubbel nedgång. Först och främst penningvärdeförsämringen på 1, 8 procent i förhållande till året innan, men också en nedgång på cirka 3 procent från och med den 1 januari 1999 för de medlemsstater som deltar i euron och detta på grund av avskaffandet av den gröna ecun. I detta preliminära budgetförslag finns inte ett spår av eventuell kompensation för inkomstbortfall kopplat till denna gröna ecu.
Jordbrukarna kommer alltså att få intrycket av att de finansierar införandet av euron ensamma, å ena sidan genom de budgetkrav som det resulterar i och å den andra genom avskaffandet av den gröna ecun. Detta är oacceptabelt!

Le Gallou
Budgeten för 1999 kommer att vara Europeiska unionens sista budget innan ministerrådet antar den nya budgetplanen: 2000-2006 och euroscenariot.
Dührkop står inför ett allvarligt dilemma: Hur skall man kunna upprätthålla den budgetdisciplin som antagits av medlemsstaterna samtidigt som man i den europeiska budgeten integrerar de finansiella konsekvenserna av Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp, Amsterdramfördraget, Agenda 2000 och föranslutningen av de öst- och centraleuropeiska länderna. Det finns inget svar på denna fråga i betänkandet.
Tvärtom, Dührkop söker förlika motsägelsefulla intressen utan att avslöja några verkliga prioriteringar och tillfredsställa de många kunder och lobbygrupper som drar nytta av den stora korg som gemenskapen utgör. Med undantag för jordbruket som är fängslad i strikta budgetära bojor, står det ingenting om budgetdisciplinen. Med de 150 miljoner ecu som det beslutades om vid toppmötet i Luxemburg utgör, paradoxalt nog, sysselsättningen en liten post i den europeiska budgeten. I verkligheten handlar det om enkla kosmetiska åtgärder.
Denna budgetära konformism är adelsmärke för parlamentets budgetriktlinjer för 1999. Den bryter inte de dåliga vanor som vi har kritiserat vid ett flertal tillfällen och som bär namnen klientelism, bedrägeri, oreda, politisering, urspårningar i FN: s anda.
Betänkande: Cabrol (A4-0112/98)

Ahlqvist, Andersson, Hulthén och Theorin
Vi väljer att rösta för vår kollega Cabrols välarbetade betänkande. Vi vill dock understryka att vad gäller blod- och plasmagivares lämplighet och screening av donerat blod måste två principer tillämpas:
allmänheten måste skyddas mot smittrisk vid blodöverföring; -ingen grupp bör uteslutas a priori på grund av sin sexuella läggning eller sitt yrke.Att vara blodgivare är ingen mänsklig rättighet. Blodmottagarens säkerhet måste prioriteras. Men om man okritiskt accepterar diskrimineringsprincipen, accepterar man samtidigt implicit att screening av blod till blodtransfusion och kontroll av blodgivare inte underkastas den grad av säkerhetskontroll som man kan kräva.

Caudron
Jag är alltid uppmärksam på vår kollega Cabrols arbeten i denna kammare eftersom han bidrar med mycket värdefull professionell hjälp till vilket skall tilläggas en stor ansvarskänsla inom folkhälsomorådet.
Jag anser också att de ändringsförslag som presenterats av föredraganden stämmer väl överens med tanken på en ökad säkerhet för både givarna och mottagarna. I det här avseendet kan de återge dessa båda parter förtroende, ett förtroende som i dag är mycket nödvändigt.
Man får faktiskt inte glömma de problem som är kopplade till bristen på blod och blodrelaterade produkter i Europeiska unionen. Lyckligtvis beaktar kommissionen kvalitets- och säkerhetskriterierna. De kan läka såren efter krisen, i Frankrike och Europa, med smittat blod och Creutzfeldt-Jakobs sjukdom.
Om man tar i beaktande att det i princip finns fler risker än de som gäller AIDS, så måste man vidta alla kända försiktighetsåtgärder man i dag känner till för att eliminera alla risker för att BSE-viruset överförs. Ändringsförslagen från Cabrol svarar mot dessa säkerhetskrav.
Slutligen, när det handlar om importerat blod, så måste vi till varje pris undvika att göra om felen från det förgångna, så att de som får blod återfår ett fullständigt förtroende för processen. Det är en skyldighet som handlar om öppenhet och en dubblerad vaksamhet.
Till sist skulle jag vilja insistera på att blod och plasma skall vara gratis. Genom att bevara ett tariffsystem förhindrar man försöken med avledning. Man måste bekräfta detta igen. Det är något som gjorts i hela rapporten. Och vi är många som slåss för detta, vare sig vi, i likhet med mig är blodgivare, eller inte, och stöder de här förslagen.

Ephremidis
Den gällande och trovärdiga kliniska laboratoriekontrollen utgör en nödvändig förutsättning för den process som består av insamling och handhavande av blod. Förslagen i Cabrols betänkande går i denna riktning och är särskilt viktiga och utgör ett positivt steg mot en garanti av kontrollen som måste genomföras såväl vad gäller givarna som konserveringen och handhavandet av blodet och dess biprodukter.
För att en upprepning av den bristande kontroll, som breder ut sig inom EU, med en utbredning av allvarliga sjukdomar och en berättigad social oro som konsekvens, inte skall äga rum, anser vi att ansvaret för insamlande och konservering av blod och dess biprodukter uteslutande måste ligga på offentliga aktörer som innehar den erfarenhet och de strukturer som krävs och som svarar för att detta viktiga terapeutiska medel som erbjuder konkret hjälp till patienter som lider av akuta och kroniska sjukdomar eller behöver omedelbar läkarvård, inte utgör ett medel för spekulation som missbrukas av det stora multinationella kapitalet.
För övrigt får inte blodgivning, som måste vara frivillig och inte får genomföras mot betalning, vara något annat än en gåva till de som står i behov av den.
Problemet med den i sammanhanget mångåriga bristen på blod på nationell nivå kräver att det finns gemensamma regler som tillämpas av de nationella aktörer som disponerar över ett permanent system av ständigt informationsutbyte angående provtagning, de existerande reserverna, metoder för konservering och transport som garanterar en lämplig och säker användning av reserverna i hela Europa.
Vi kan inte genom lagar beskydda den etiska sidan av saken. Alla förutsättningar för att förhindra att något motsätter sig den personliga och sociala rätten till hälsa och liv måste garanteras. Sensibiliseringen av allmänheten, garantin för en optimal vetenskaplig forskning, övervakningen av nationella och vetenskapliga aktörer för att förhindra framställningen av produkter som undergräver medborgarens hälsa är nödvändiga för en absolut säkerhet vad gäller att förhindra att det uppstår en kriminell spridning av infekterat blod och blodprodukter.
Vi förstår behovet av en kontroll av blod som samlas in och vi kräver regelbunden analys och kontroll av fakta i enlighet med mätbara bevis för virussjukdomar, i försöken att utesluta alla spridningsrisker. Vi kan dock bara beklaga försöken att skapa en ny apartheid genom förslagen om att utesluta blodgivare som har rest i Afrika och vi uttrycker vår djupaste oro vad gäller försöken att införa de oacceptabla åtgärder, med hälsoskyddet som förevändning, som förutses i Schengenavtalet och som gör intrång i privatlivet, med ett inrättande av ett frågeformulär som avser deras sexuella läggning och sexuella förbindelser, som inte förhindrar några risker utan som används som förevändning för ett socialt accepterande av kränkningar av den privata sfären och medborgarnas värdighet.

Grossetête
Jag vill tacka och gratulera professor Cabrol till hans betänkande om rådets rekommendation om blod- och plasmagivares lämplighet och screening av donerat blod inom Europeiska gemenskapen
Jag vill återigen betona att av etiska skäl, men också för att garantera säkerheten hos blodprodukter, givare och mottagare, är det helt nödvändigt att donationerna är frivilliga och inte betalda.
Denna text bör göra det möjligt för oss att nå en situation av maximal säkerhet. Mycket riktigt kommer uteslutningskriterierna som skall gälla inom hela gemenskapens territorium (bilaga 5), med undantag för kriteriet avseende homosexuella män som jag tycker är fullständigt diskriminerande, att bidra till att borga för denna säkerhet som varje medborgare har rätt att vänta sig.
För övrigt kommer etablerandet av ett enda gemensamt system för alla medlemsstater vad gäller identifieringen och registreringen av givarna att innebära ett framsteg. Uppgifter som är centraliserade på det här sättet kommer att kunna konsulteras mycket snabbare och detta utgör en extra garanti för produkternas säkerhet. Dessa uppgifter måste, självfallet, vara strikt konfidentiella, identifikationskodningen av givarna, unik och gemensam för alla stater, är en av de främsta garantierna för detta.

Hory
Det kan verka förvånande att en parlamentariker röstar emot ett betänkande vars mål han delar.
Alla är, mycket riktigt, överens om att förbättra säkerheten vad gäller transfusioner och följaktligen förse blodgivandet med försiktighetsåtgärder som syftar till att garantera mottagarnas hälsa. Men den garanti som ges på detta sätt bör vara av teknisk art och inte dölja politiska, moraliska eller religiösa motiv.
I detta avseende finner jag rådets förslag till rekommendation - knappt förbättrat genom förslagen från vårt utskott och dess föredragande - avlägsnar sig från folkhälsoproblemet för att ge väldigt diskriminerande fördomar ett normativt juridiskt värde.
För det första står skapandet av ett register för personer som inte kan godkännas som blodgivare i konflikt med principen om sekretess som skall omgärda uppdagandet och behandlingen av vissa sjukdomar, särskilt AIDS. Även om registrets sekretess skulle kunna garanteras, så skulle det ändå tillhandahålla personlig information om dessa sjukdomar till andra personer än de sjuka och de läkare som sköter behandlingen, vilket strider mot de lagstadgade reglerna i de flesta av unionens länder.
Framför allt del 5 i motiveringsdelen, strecksatserna 21 och 25, del 5 av rekommendationen i bilaga 2 i denna text är, i kombination, fullständigt oacceptabla. Man drar från detta slutsatsen att följande personer, ur rådets synvinkel, inte kan accepteras som blodgivare och kanske bör registreras därefter: homosexuella män, personer som haft sexuella relationer i Afrika, personer som haft sexuella relationer någon annanstans än i Afrika (återstår att precisera). Resor utanför Västeuropa och Nordamerika bör också rapporteras.
Man kan genom dessa förslag se att för de pseudo-vetenskapsmän som utarbetat denna text är en persons farlighet inte kopplad till ett riskbeteende (något som alla skulle kunna förstå och acceptera) utan till deras sexuella läggning, deras bostadsort och deras rastillhörighet.
Det skulle hedra Europaparlamentet att förkasta sådana förslag betydligt kraftfullare än vad föredraganden gjort.
Vi har redan sett, genom andra färska betänkanden, att vägen till helvetet kan vara kantat av goda föresatser. Den helt legitima medkänslan för offren för transfusionsolyckor bör inte överskugga principerna om icke-diskriminering på vilka Europeiska unionen är grundad och inte heller tillåta minsta avsteg från de grundläggande medborgerliga friheterna.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har röstat för betänkandet av Cabrol. Betänkandet, som är en rekommendation till medlemsstaterna, underbygger danska önskemål om frivillig blodgivning utan ersättning. Med Amsterdamfördraget införs i artikel 129 en höjd hälsoskyddsnivå i gemenskapens politik, och i synnerhet åtgärder för att fastslå en hög standard vad beträffar kvalitet och säkerhet för organ och material med mänskligt ursprung, blod och blodprodukter. Detta är en garanti för att blod och blodprodukter inte görs till en allmän handelsvara.

Lienemann
Betänkandet av Cabrol behandlar självfallet ett stort problem, nämligen säkerheten avseende anskaffningen av bloddonationer i Europa.
Icke desto mindre måste man undra över effektiviteten av principen om skapandet av ett register för uteslutning av givare och ett europeiskt register i ämnet. Men framför allt, trots hänvisningar till sekretessen, innebär själva principen bakom skapandet av ett sådant register allvarliga problem vad gäller skyddet av friheter och individer, särskilt som vissa av kriterierna som används för denna uteslutning ibland innehåller diskriminerande aspekter (homosexuella, prostituerade, etc.).
Om existensen av ett register för uteslutning av blodgivare på varje transfusionscentrum accepteras, sker dess spridning till länderna i Europa på vinst och förlust.
Det är därför jag anser det önskvärt att rådet reviderar sitt ställningstagande. Följaktligen röstar jag emot detta betänkande.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (DA) Underteckande ledamöter har röstat emot Cabrols betänkande om förslaget till rådets rekommendation om blod- och plasmagivares lämplighet och screening av donerat blod inom Europeiska gemenskapen. Det har vi gjort av flera anledningar.
För det första anser vi att det är totalt överflödigt att införa ett centralt register och därmed en central registrering av donerat blod och givare. Dessutom är den mängd och den typ av upplysningar som man vill registrera, överväldigande. Vi anser att uppgifterna mycket bättre skulle kunna överföras direkt från land till land. Om det skulle finnas behov av detta.
För det andra kränker betänkandet och rådets rekommendation den personliga integriteten. Vi ser absolut ingen anledning till att en givare skall upplysa om eventuell sexuell aktivitet i Afrika, och absolut inte vem han eller hon eventuellt har varit tillsammans med och när.
För det tredje ser vi mycket gärna att Europarådet, som i åratal har sysslar med den här frågan, även skall göra detta fortsättningsvis. Det finns för oss ingen anledning att EU också skall sysselsätta sig med frågan.

Verwaerde
Jag gratulerar vår kollega, professor Cabrol, för hans betänkande om förslag till rådets rekommendation om blod- och plasmagivares lämplighet och screening av donerat blod inom Europeiska gemenskapen.
Denna rekommendation syftar till att säkra en hög säkerhetsnivå, därför bör donationerna vara frivilliga och obetalda. Givarna skall också svara på en rad frågor som finns uppräknade i bilaga 2 och uppfylla vissa kriterier som återges i bilaga 5 och som, självfallet, inte bör vara diskriminerande.
Ett enda och gemensamt system för hela gemenskapens territorium, med syfte att identifiera och registrera givarna såväl som mottagarna, kommer att innebära en mycket snabbare tillgänglighet och konsultation. Sekretessen kommer för övrigt att garanteras genom ett kodningssystem för identifiering.
Betänkande: Posselt (A4-0060/98)

Posselt
Herr ordförande! Jag har lagt ned min röst om Lalumières betänkande, även om det verkligen är utmärkt. Visserligen har några ändringsförslag urvattnat detta betänkandes karaktär något. Rapporten gör uppgiften rättvisa, att beskriva Ryssland som en av Europeiska unionens viktigaste partners, och fastställa en klar strategi för samarbetet med Ryssland. Jag beklagar emellertid, att alla turer kring frågan om ett medlemskap eller icke-medlemskap för Ryssland i Europeiska unionen har givit intryck av att detta har tagits upp till debatt. Detta har aldrig tagits upp till debatt, och det kommer inte att göra det heller. Jag anser att vi med detta klargörande kan vara nöjda med betänkandet.

Ojala
Herr ordförande! Jag röstade för Lalumières betänkande. Betänkandet är oerhört viktigt. Dock vill jag i detta sammanhang framföra att det i betänkandet och speciellt ännu i omröstningen fanns vissa avsnitt, förknippade med utrikes- och säkerhetspolitiken och i synnerhet med samarbetet mellan EU/VEU/Nato och Ryssland, som inte helt överensstämmer med mina egna synpunkter, men jag anser att det är oerhört viktigt att EU på alla sätt och vis stöder även utvecklingen av relationerna och samarbetet mellan Nato och Ryssland. Med andra ord är detta ett viktigt betänkande. Jag ville rösta för det, även om jag inte till alla delar kan instämma i de slutsatser som antogs i plenarsammanträdet.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich och Wibe
I förslaget till betänkande, punkt 54 uttrycks att EU skall utveckla starka band med Ryssland bortom partnerskaps- och samarbetsavtalet, men det understryks också att ett medlemskap för Ryssland inte förefaller vara lämpligt med hänsyn till Rysslands storlek och landets euroasiatiska intressen samt med hänsyn till EU: s i högsta grad integrerade karaktär.
Att Europaparlamentet ensidigt uttalar sig om Rysslands eventuella framtida medlemskap är direkt olämpligt, inte minst med tanke på att Ryssland ju faktiskt inte har ansökt om medlemskap.
Snarare måste det vara i EU: s intresse att etablera starka band med Ryssland som kan utvecklas till ett närmare samarbete för att stärka och garantera fred och säkerhet internationellt.
Det vore direkt olämpligt att anta punkt 54. Om en sådan principiell motivering skulle antas för Ryssland, så kan den mycket väl också anföras när Vitrysslands och Ukrainas eventuella medlemskap diskuteras i framtiden.
I punkt 46 understryks att säkerhetsförbindelser först är möjliga att utveckla med Ryssland sedan beslut har tagits för att integrera VEU i EU. Man måste ha i åtanke att Natos utvidgning, enligt hela det ryska etablissemanget, innebär ökad säkerhetspolitisk oro för Ryssland. Europeiska unionen har därför en mycket viktig uppgift i att bidra till att minska den oro som Natos utvidgning innebär för Ryssland, snarare än att öka den.

Caudron
Detta betänkande, som presenteras av vår kollega Catherine Lalumière, är viktigt på flera sätt och visar prov på stort allvar avseende ett ämne som bedöms som svårt. Man kunde inte vänta sig mindre från dess redaktör och jag vill gratulera henne varmt.
Om alla kan glädjas åt den demokratiska och ekonomiska övergången, som stapplande fortsätter sin process, så består fortfarande obesvarade frågor och bekymmer.
Jag tycker det verkar mycket nödvändigt att starta ett samarbete vad gäller kampen mot den organiserade brottsligheten, då denna verkar utgöra ett växande hot, inte bara i Ryssland utan i hela Europa. Detta samarbete är självfallet ogenomförbart utan Rysslands deltagande, genom en hård kamp mot den inhemska korruptionen inom sitt territorium.
Denna ansträngning skulle för övrigt underlätta långvariga ekonomiska förbindelser mellan Europeiska unionen och Ryssland. Det kan inte finnas ett verkligt frihandelsområde utan detta förbehåll. Vi måste kunna säga detta till våra ryska kolleger. Är de förmögna att förstå det?
I och med Sovjetunionens och dess satellitstaters fall föddes hoppet om ett fredligt och stabilt europeiskt område. Man måste konstatera att vi är långt från det målet. Vi kan självfallet på ett helt legitimt sätt tro att risken för en större konflikt är borta, men Jugoslavien och Kososvo finns där för att påminna oss om uppkomsten av lågintensiva konflikter, som skulle kunna mynna ut i större kriser.
Slutligen, och för att betona mitt stöd för den här texten, vill jag också understryka att jag delar Catherine Lalumières åsikt om olämpligheten av ett ryskt medlemskap i Europeiska unionen. En situation som ingen av parterna verkar önska. Det är bättre att en annan demokratisk gemenskap, vid sidan om Europeiska unionen, upprättas i öst runt Ryssland, en gemenskap som skulle förhandla fram ekonomiska, kulturella och politiska avtal med Europeiska unionen.

Ephremidis
Relationerna mellan länderna i Europeiska unionen och Ryssland får inte grundas på något annat än jämställdhet och ömsesidiga fördelar. De samordnade åtgärder som vidtas av de organisationer som ger uttryck för det stora multinationella kapitalets intressen att lägga under sig Rysslands folk så att de kan tjäna deras olagliga intressen ger tyvärr även uttryck för Europeiska unionens åtgärder, som genom att följa Nato, i Ryssland försöker utforma en utvecklingsmodell som motsvarar deras egna intressen och ignorerar konsekvenserna som detta kommer att få för det ryska folket samt riskerna för en destabilisering och ett uppflammande av konflikter i området.
Efter Sovjetunionens upplösning och med främjandet av och det direkta eller indirekta stödet till den s.k. ryska maffian som kontrollerar en stor del av det ekonomiska och följaktligen det sociala livet i landet, främjas i dag planer för den s.k. konsolideringen av demokratiseringsprocessen med syfte att fullständigt begränsa det ryska folket och underkasta det Natos och USA: s geostrategiska val. Natos utvidgning samt Europeiska unionens utvidgning har som mål att dra upp nya gränslinjer som direkt skall skapa kontakt mellan länderna i Nato och deras intressen och Ryssland. Det är kännetecknande att Europeiska unionens strategi gentemot Ryssland, via finansieringsprogram och särskilt via Tacis-programmet, främjar omgestaltning av den politiska strukturen i Ryssland och till och med når en punkt där den betonar behovet av att bana väg för en intermediär ordning som stöder den politiska makten.
Inom ramarna för den nya uppdelningen av marknaderna försöker unionens stora monopolistiska intressen att ge sitt beskydd, med syfte att bevara marknaden i Ryssland för sina egna ekonomiska och geopolitiska intressen genom att förstärka exploateringen av arbetskraften.
Vi samtycker till de förslag som försöker uppnå en direkt kontakt och en dialog mellan liknande organ och institutioner i Ryssland, Europeiska unionen och dess medlemsstater och som kommer att ha som mål att undersöka möjligheterna och utformningen av överenskommelser för en utveckling av ett allsidigt samarbete som kan täcka behoven i skapandet av ett utrymme för fred och välstånd i Europa och för att undvika friktioner och konflikter mellan parterna. Vi är absolut emot det innehåll som Europeiska unionen i dag lägger i främjandet av en dialog som har som enda mål att trycka ned det motstånd som finns i landet mot att acceptera den ledande roll som USA och Europeiska unionen spelar i Europa och i världen.
Det är nödvändigt att Europeiska unionens hållning genomgår radikala förändringar, att den reviderar de mål som den fram till i dag har fastställt och de metoder som den använder, för att den roll som Ryssland uppmanas att spela i den europeiska och internationella utvecklingen accepteras, att den erkänner det faktum att den endast genom jämlika relationer som ligger till grund för ett ömsesidigt utbyte kan garantera freden och stabiliteten i området och låta Rysslands folk sköta om de sår som åter öppnades genom upplösningen av Sovjetunionen, på det sätt de själva väljer.

Lindqvist
Ryssland är ett demokratiskt instabilt land. Att det byggs upp ett EU och ett Europasamarbete som Ryssland upplever som ett hot måste till varje pris förhindras. Det kan göras genom att Ryssland integreras i Europasamarbetet så mycket som möjligt. Dit hör också Nato, vilket betänkandet dock inte omfattar.
Att bygga vidare på EU mot en sorts EU-stat är sämsta sättet att skapa goda förbindelser med Ryssland.

Souchet
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa har röstat för Lalumières initiativbetänkande om våra framtida förbindelser med Ryssland.
Den generella tonen i den här texten är bra, då den betonar att Rysslands nuvarande försvagning är en övergångsperiod i landets historia och att den europeiska kontinentens balans, under de kommande åren, i stor utsträckning kommer att bestämmas av den roll som Ryssland kommer att ha i densamma. Vår egen utveckling är likaså kopplad till Rysslands: det räcker att tänka på den enorma potential som Sibiriens natur- och energiresurser utgör och som det är nödvändigt att Ryssland värdesätter med vår aktiva medverkan.
Föredragandens prioritering av det ryska samhällets konsolidering är helt och fullt relevant. Låt oss inte blanda ihop dagens Ryssland med ett u-land vars ekonomiska svårigheter skulle avhjälpas med ett klassiskt finansiellt bistånd. Det unga demokratiska Ryssland kräver först och främst att vi beaktar de enorma ansträngningar som måste genomföras för att ta itu med de utmaningar som 80 år av kommunism lämnat i arv. Vi bör hjälpa Ryssland att övervinna de trauman som 80 år av planekonomi och det enda partiets beslagtagande av det politiska- och civila livet inneburit, något som i dag lett till en frånvaro av eliter skolade utanför nomenklaturan, frånvaro av medelklass, frånvaro av en lång mognadsprocess för civilsamhället. Sådana luckor fylls inte på en dag! Allt måste byggas upp på nytt: Ryssland måste, efter en väldigt lång och smärtsam parentes, förnyas med den dynamism och handligskraft som fanns vid seklets början och som 1917 års revolution krossade totalt.
Betänkandet av Lalumière har den förtjänsten att det medvetet placerar sig bortom de två karikatyrbilderna av dagens Ryssland: den anekdotiska och katastrofala, som glatt sprids av en stor del av våra medier, och den hotande, som närs av de som ännu inte förstått vidden av de förändringar som skett och som vill tro att Jeltsins Ryssland inte gjort annat än tagit vid där Brezjnevs Sovjet slutade.
De som upplevt Brezjnevs Sovjet och det första demokratiska ryska presidentvalet kan emellertid uppskatta den enorma klyfta som skiljer dessa båda epoker. Det var genom ett fritt och öppet val som de aldrig upplevt förr som ryssarna vände bladet och definitivt förkastade den kommunistiska regimen.
Med detta Ryssland som återuppstått ur det gamla Sovjetunionen som hade slukat och vanställt det, måste vi återupprätta de gamla banden, mångfaldiga de nya förbindelserna, på alla nivåer. Den främsta bland dem är förstås förbindelserna regeringarna emellan, något som föredraganden tar upp alldeles för lite. Det är mycket riktigt upp till stats- och regeringscheferna, åtminstone upp till dem som önskar en aktiv rysk politik, att bryta med en avlägsen avvaktande hållning som fram tills nu varit alltför förhärskande, att måla upp de stora riktlinjerna i ett intensivt samarbete, med tuffa och ambitiösa mål, och engagera sig bestämt för de ryska reformisterna. I detta avseende måste man glädjas åt det förtroliga klimat som rådde under trepartstoppmötet mellan de franska och ryska presidenterna och den tyske kanslern. Gemenskapens program kan, på deras nivå, bidra till att underlätta framväxten av ett stort partnerskap inom alla sektorer. En strikt kontroll av de bidrag som ges till Ryssland måste, som det står i artikel 31, självfallet genomföras, men föredraganden hade, i en överensstämmande artikel, kunnat betona nödvändigheten av att kommissionen genomför en lika strikt kontroll av sin egen administration som verkar på ryskt territorium, som inte alltid givit det intryck av integritet och allvar som vi alla önskar.
Det är hur som helst nödvändigt att Europeiska unionens medlemsstater aktar sig för att agera enligt en blocklogik, som ryssarna å sin sida förkastat och som skulle medföra risken att snabbt bygga upp en ny helt konstgjord mur på den europeiska kontinenten.
Ja, säkerheten, vår säkerhet, är från och med nu en samarbetsfråga med Ryssland. Och i detta avseende måste man särskilt beklaga de villkor som majoriteten av de europeiska medlemmarna i Nato låtit sig påtvingas av Washington, en utvidgning av organisationen som snarare väcker misstänksamhet än förtroende från de ryska ledarna och den ryska opinionen. Det är dags att européerna övervinner sina betänksamheter, sina misstankar, sina envisa fördomar och den tröghet som det kalla kriget lämnade efter sig för att på djupet förnya frågan om sitt gemensamma försvar och på vilket sätt det skall organiseras, genom ett tätt samarbete med Ryssland.
(Sammanträdet som avlutades kl. 13.34 återupptogs kl. 15.00.)

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0391/98 av Bertens och Eisma för ELDR-gruppen om skogsbränderna i Brasilien, -B4-0396/98 av Dell'Alba m.fl. för ARE-gruppen om bränder i norra Brasilien, -B4-0404/98 av Azzolini m.fl. för UPE-gruppen om tropiska bränder i Sydamerika och och i Sydostasien, -B4-0405/98 av González Álvarez m.fl. för GUE/NGL-gruppen om skogsbränder i Brasilien, -B4-0410/98 av Van Putten och Newens för PSE-gruppen om skogsbränderna i Latinamerika och Sydostasien, -B4-0415/98 av Habsburg-Lothringen m.fl. för PPE-gruppen om den svåra situation i Peru och Ecuador beroende på fenomenet El Niño, -B4-0418/98 av Telkämper m.fl. för V-gruppen om de nya skogsbränderna i Sydostasien, -B4-0421/98 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om skogsbränder i Brasilien.
Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! Världens lungor i Latinamerika, Brasilien och i Asien står i brand. Kalimantan och Brasilien härjas redan i flera veckor av omfattande bränder. Brasiliens regering vägrar att hjälpa till och verkar därmed, om vi skall vara ärliga, stå bakom de stora markägarna. Det är en skandal att kortsiktig ekonomisk vinning eftersträvas på detta kortsiktiga sätt på bekostnad av de vackraste och mest oumbärliga delarna av naturen. Europa får naturligtvis inte stå och titta på utan att ingripa. Det är i vårt eget intresse att bränderna släcks så snabbt som möjligt.
Vi måste sätta press på dessa länder att acceptera allt internationellt stöd och Europeiska unionen måste tillsammans med Förenta nationerna också ge teknisk hjälp till den faktiska släckningen av bränderna. Europeiska unionens befintliga budgetposter för detta ändamål utnyttjas inte ordentligt, åtminstone inte i tillräckligt hög grad. Det måste naturligtvis också vidtas strukturella åtgärder för att undvika att dessa katastrofer inträffar på nytt. Länderna i Sydostasien och Latinamerika måste införa en strängare lagstiftning och vidta andra åtgärder för att bättre bekämpa eller bättre reglera avverknings- och avbränningsmetoderna.
Kommissionen måste också skynda på med utarbetandet av direktiv för import av tropiska träslag i Europeiska unionen. Hållbara odlingsmetoder måste få mer stöd och Mega-Riceprojektet måste åtminstone undergå en kritisk granskning. Erosion och en ytterligare minskning av skogsbeståndet måste förhindras. Europeiska unionen skulle kunna ta initiativet till ett anordnande av en internationell konferens i ämnet. Jag hoppas därför också att parlamentet om en stund kommer att stödja mina ändringsförslag om detta.
Till sist, herr ordförande, El Niño ges skulden till allt. De länderna borde tänka på att El Niño snart är vuxen och att det då blir ännu värre. Än så länge har de den lilla ungen i sin makt.

Girão Pereira
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Jag skulle först vilja ställa en fråga, i denna debatt om katastrofer. Europaparlamentet har, med en påtaglig regelbundenhet varje månad, kommit att luta sig över dessa fenomen, problemet med katastrofer, man fattar beslut, men känner, i de flesta fall, inte till, hur de följs upp. Det innebär att besluten inte går längre än till rena avsiktsförklaringar eller solidaritetsyttringar, också för att varje typ av direkt budgetstöd eller möjligt stöd för att mildra effekterna dragits in.
Det är därför som, och som en fortsättning på ett förslag vi ingav för tre eller fyra månader sedan, vi anser att kommissionen borde sätta igång en gemenskapsstrategi där man definierar, inte bara typen av åtgärder som skall vidtas, utan också uppföljningen av dem, regelbundet och konstant följd av resultaten.
Det rör sig, i detta fall, inte om en katastrof på europeisk mark, utan i ett särskilt känsligt och viktigt område, som Amazonas är, en verklig lunga för världen. Och de nyheter som kommer är oroande. Enligt en uppgift jag har fått, precis i dag, från den brasilianska ambassaden, antyder de senaste rapporterna att det finns tjugo brandcentrum på ett 400 kilometer utsträckt område och satellitfotografier visar dessutom att det inträffar bränder av samma intensitet i Guyana och ännu kraftigare i Venezuela. Denna uppgift framhåller också att nära tusen armésoldater och brandmän, huvudsakligen från Argentina, finns på plats, och man väntar på ytterligare 500 personer och specialister från FN.
Det är uppenbart att det som sker i Amazonas eller i de stora regnskogarna - i Indonesien eller Afrika - är hela världens intresse. Vi befinner oss alltså inför ett problem med internationellt intresse och ansvar, där internationella ansträngningar, stöd och solidaritet måste samordnas. Jag tror inte att det räcker med att anklaga dessa länder för passivitet eller försumlighet. Enligt vår mening, borde ett internationellt avtal eller fördrag, för Amazonas komma till stånd, vilket skulle innesluta alla länder i Amazonas, under FN: s beskydd, vilket klart och tydligt skulle definiera en politik för skydd och hållbar utveckling för hela området.
Till denna tekniska ansträngning med mänskliga ekonomiska medel borde det internationella samfundet medverka. Europeiska unionen har också, enligt vår mening, en viktig roll att spela här. Vi stöder förslaget i den gemensamma resolutionen om G8-mötet. Vi anser att det är en viktig tidpunkt och absolut nödvändigt för att komma till en lösning av problemet. För att avsluta skulle jag vilja fråga när det kommer att finnas en klar europeisk skogspolitik. Vi anser att den existerande politiken saknar mod och stöd, huvudsakligen för återplantering i de södra områdena som hotas av en växande ökenutbredning. Det är inte bara andras plikt att skydda skogen. Det är också av internationellt intresse att vi, européer, skyddar vår.

Van Putten
Herr ordförande! För tillfället kommer jag att tala engelska och jag kommer att läsa upp för er början på en artikel i publicerad i New Scientist för några veckor sedan. " Indonesiens inferno kommer att få oss alla att svettas. Torvmossa som i Indonesien har satts i brand av landets våldsamma skogsbränder skulle under de kommande sex månaderna kunna frigöra mer koldioxid i atmosfären än vad alla Västeuropas kraftverk och bilmotorer släpper ut under ett år. Upptäckten ger stöd åt påståendena att bränder kan ha en signifikant betydelse för den globala uppvärmningen." Detta är Bertens El Niño.
Den fortsätter: " Brinnande torvmossa har betydligt allvarligare inverkan på miljön än att helt enkelt bara bränna den årliga ansamlingen av växtmaterial." Det ger oss en katastrof som är en global katastrof. Det gäller inte bara Indonesien, vi alla kan bli offer för det som håller på att hända. Jag skulle vilja be er alla om er uppmärksamhet, i synnerhet Pinheiro. Jag är mycket glad över att han är här för han känner till om södra halvklotet. Kanske ligger det inte inom hans område men jag är säker på att han kommer att ta upp det. I Indonesien står vi inför - jag fokuserar på Indonesien, min kollega kommer senare att gå in på problemet med Amazonas - i Indonesien står vi med denna brand inför en situation där dessa Mega-Riceprojekt faktiskt strider mot indonesisk lag. Det har aldrig förekommit någon forskning om miljöeffekterna, vilket även indonesisk lag kräver. Det finns redan indonesiska ministrar som är emot detta Mega-Riceprojekt där de bränner ned skogen i dessa speciella tropiska skogsområden, och denna brinnande mossa, som det sades i artikeln, är ännu farligare.
Det finns även ett institut i Indonesien som hävdar att 70 procent av de landområden som används i dessa Mega-Riceprojekt inte är lämpliga för detta projekt och, vilket inte är förvånande, att Suhartos son också har ett finger med i spelet - han är den som tjänar på detta och det är inte ens klarlagt om det kommer att produceras något ris. Om ris produceras, exporteras det, men samtidigt har mer än en miljon människor av lokalbefolkningen förlorat sin produktion i området. Så han har lagt beslag på pengar som skulle kunna ha spenderats på medicin och mat under nästa sekel, så i längden kommer vi alla att påverkas. Det används också enorma mängder bekämpningsmedel. Det är tragiskt, det som pågår där. Så jag skulle vilja be Europeiska kommissionen att sätta press på indonesiska regeringen att sätta stopp för detta idiotiska projekt omedelbart och kanske yrka på att Världsbanken tar med detta villkor i sina förhandlingar.

Weber
Herr ordförande! Det råder ingen tvekan om att bränderna i den tropiska regnskogen i Indonesien är av kriminell natur och den indonesiska regeringen är med säkerhet inblandad på något sätt. Vi känner till upplåtelsesystemet. Det är alltid någon byggherre framme för att ge ett tjockt kuvert till en regeringsmedlem eller till någon familjemedlem och, efter det att man exploaterat regnskogens trä, förvandlas dessa marker till plantager.
Jag tycker att de icke-statliga organisationernas appell om att bojkotta trä från regnskogar är helt rättfärdigt, nu mer än någonsin. Vi måste hitta ett system som garanterar tydlighet för konsumenterna, särskilt genom att stödja certifieringssystem som FSC.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag vill först säga att jag å ena sidan är glad att vi ägnar oss åt denna resolution om skogsbränderna i Brasilien och Indonesien. Visserligen ingår en viss begreppsförvirring i det brådskande ärendet, eftersom vi blandar ihop två olika element, nämligen de - om man så vill - hemmagjorda bränder och miljökatastrofer, som orsakas av människor, och fenomenet El Niño, som har en betydligt bredare verkningsgrad än skogsbränderna. Båda måste behandlas, båda är nödvändiga, och jag skulle vilja säga, att det är två olika sorters katastrofer, som kompletterar varandra, men som inte nödvändigtvis har något samband med varandra.
I dag talar vi om Brasilien och Indonesien. Om vi lägger till El Niño, kommer det i morgon att handla om väsentligt många fler stater, och i övermorgon kanske om oss själva. Jag fick i morse några uppgifter från den peruanska ambassaden om vilka skador El Niño hittills har orsakat hos dem. För närvarande har den resulterat i 300 döda, 70 000 personer utan tak över huvudet, 15 000 förstörda hus, 120 förstörda broar, de centrala hydroelektriska anläggningarna i Machu Piccú förstördes fullständigt av laviner, och skador för ungefär 1 200 miljoner dollar har uppstått. Det motsvarar i storleksordningen cirka 3, 5 procent av landets BNP.
Om vi ser på omfattningen av denna förödelse, som inte bara omfattar Peru, utan även Ecuador, och det kan lika gärna gälla Brasilien eller Indonesien, då är det enligt min mening ett tydligt tecken på att vi är uppmanade till en betydligt starkare internationell solidaritet. Vi måste i betydligt större utsträckning diskutera, hur vi å ena sidan kan utöva inflytande för att så långt som möjligt minska konsekvenserna av fenomenet El Niño, och å andra sidan hur vi skall kunna bemästra de nämnda katastroferna, och även hur vi kan utöva en viss press på regeringarna i fråga.
I detta sammanhang skulle jag också vilja säga, att det är mycket beklagansvärt, att den internationella konventionen för skogsskydd, som också Europeiska unionen lade fram, inte godkändes av plenarförsamlingen på miljötoppmötet i New York 1997. Eftersom vi talar så mycket om skogsbränder, vill jag ta tillfället i akt att be kommissionen och de ansvariga personerna att lägga fram denna konvention igen vid första bästa tillfälle, eftersom vi har ett internationellt akut behov av den.

McKenna
Herr ordförande! Den 15 januari förlorade omkring 40 000 urinvånare och småbönder sina byar, proviant och fält. Fram till nu, har en fjärdedel av den brasilianska staten Roraima förstörts av skogsbränder. Det är lika mycket som Belgien och Nederländerna tillsammans.
Den brasilianska regeringen har, emellertid, varit mer än ovillig att hjälpa till, och även ännu mer ovillig till att be om internationell hjälp. Första gången de bad om detta var för bara två veckor sedan och vid det laget hade den internationella pressen redan slagit larm och presidenten tvingades till slut att medge att det var en katastrof i regionen. Det är inte bara en katastrof, det är även en tragedi som orsakats av människan.
Regeringen gör inget för att stoppa bränderna beroende på att stora kapitalintressen är inblandade. Brasilien har givit de internationella gruvföretagen omfattande förmåner men, eftersom området är rikt på mineraltillgångar, har indianreservaten alltid utgjort ett hinder för de internationella gruvföretagens intressen. Vad dem anbelangar, är ett fullständigt förstörande av området välkommet, beroende på att det är det enklaste sättet att bli av med problemet med urinvånarna. Enligt vetenskapsmän, kommer det att ta hundra år eller mer innan människorna där kommer att ha skogar och ett normalt, naturligt liv igen. Det betyder att det under cirka hundra år inte kommer att finnas några indianer som kan besvära gruvintressenterna. Indianerna har rätt att bruka jorden, men de har inte rätt till det som finns under. Med andra ord kommer de inte att tjäna ett öre på gruvdriften. Dessutom kommer inte heller det brasilianska folket att få någon del av gruvtillgångarna utan dessa kommer att försvinna ut ur landet till de industrialiserade länderna.
Jag tycker verkligen att det är mycket halvhjärtat att be om några hjälpprogram för området. Vi måste verkligen fråga oss om den ekonomiska modellen med plundring av naturresurser, utan några som helst hänsyn till människor eller ekologi, är acceptabelt. Det som pågår här är neoliberalism, vilket ligger mycket nära neokolonialism, och det görs med hjälp av den brasilianska regeringen. Om detta är resultatet av våra internationella handelsavtal, tycker jag verkligen att vi måste sätta igång att förändra denna situation och förändra den snabbt.

Newens
Herr ordförande! Destruktiva bränder i stora skala i både Latinamerika och Sydostasien har under föregående år orsakat oöverträffade skador på världens regnskogar.
I staten Roraima i Brasilien, tyder rapporter på att 700 000 hektar betesmarker och regnskogar förstördes under tre månader och, fram till helt nyligen, bredde en serie med bränder ut sig cirka 400 kilometer. Tack och lov har nu kraftiga regn bistått brandmännen från Brasilien, Argentina och Venezuela, vilka har försökt att stoppa spridningen av denna katastrofala storbrand och många av bränderna har släckts. Det är emellertid livsviktigt för regnskogarnas överlevnad att en ny strategi antas.
Amazonas är ett hem för en ofattbar mångfald växtliv, djurarter och flera hundra indianska kulturer. Regnskogar överallt har också enormt stor betydelse för miljö- och klimatförhållanden över hela världen. Det är djupt oroande att inte större resurser gjordes tillgängliga vid ett tidigare stadium för att bekämpa bränderna.
Förberedelser måste vidtas för ett betydligt mer effektivt och tidigare agerande i framtiden. Europeiska unionen, dess medlemsländer samt FN bör delta. Kanske frågan kan ges prioritet vid det så kallade G8-mötet i maj, som äger rum i Birmingham i Förenade kungariket.
Fenomenet El Niño var en stor bidragande orsak, men bränderna orsakades huvudsakligen av svedjebruksmetoder att bedriva jordbruk, och sedan förlorade man kontrollen. Det som hände i år kan vara en föregångare till även ännu värre bränder i framtiden. Det är livsviktigt att förebyggande steg vidtas i förväg. Det finns ett desperat behov av jordformer som ger jordlösa ett alternativ till att hugga ned skogarna, effektiv lagstiftning och riktlinjer för att förhindra hänsynslöst brännande. Liksom i Sydostasien, bör skogsavverkning stoppas.
Förstörandet av skogarna måste få ett stopp. Under 1995, bortsett från bränder, röjdes 29 000 kvadratkilometer skog - ett rekord. Även om brasilianska regeringen begränsande hyggena till 20 procent av alla egendomar, undantogs egendomar på mindre än 250 hektar. Medan vi respekterar utvecklingsländernas befolkningars rätt till suveränitet, är skyddandet av regnskogar och förhindrandet av bränder av mycket större intresse för dem än för världen i stort.
Internationell hjälp har givits genom Världsbanken, men erfarenheterna från föregående år i Sydostasien och Latinamerika understryker behovet av att en ny strategi antas nu. Jag hoppas verkligen på att komissionen kommer att vara beredd att tala om för oss något om de insatser de är beredda att göra i arbetet med att utarbeta och genomföra en sådan ny strategi.

Amadeo
Herr ordförande! De miljökatastrofer som under senare tid har drabbat Brasilien och Sydostasien är ett ytterligare bevis, som om det skulle behövas fler, på att marknadens krav inte får och inte kan vara de enda riktlinjerna för de nationella och internationella samfunden. Många av de naturkatastrofer och andra katastrofer som inträffat under de senaste åren, och många av de ohållbara situationer vad gäller föroreningar som världens storstäder lever i, har just uppkommit ur den brist på kontroll som kännetecknar marknadens ogripbara regler.
Marknaden kräver till exempel att allt fler bilar produceras och säljs, men samma marknad struntar blankt i om våra europeiska städer fullständigt översvämmas av dessa fordon, att våra barn inte längre har någonstans att leka, att luften inte går att andas och att kulturarvet i våra stadskärnor får irreparabla skador.
Med detta vill jag bara få sagt att det inte är marknadens regler utan politiken och därmed befolkningens primära behov som borde vara ledande och få styra vilka system vi bygger upp.
Låt oss så övergå till det som vi behandlar här, dvs. bränderna och förstörelsen av de tropiska regnskogarna i Sydostasien. Utan tvekan är dessa förödande bränder en konsekvens av ekonomiskt lättsinne och ett inskränkt livsperspektiv. Man måste vara blind och totalt okänslig för att inte förstå de förödande konsekvenserna för alla, och även för spekulanterna själva, av dessa naturkatastrofer. Hektar efter hektar av skog som går upp i rök ger en överhettning av jordatmosfären, vilket leder till fenomen som växthuseffekten och El Niño som i sin tur orsakar översvämningar, orkaner och omfattande klimatförändringar på global nivå.
Politiken dör alltså inte, den får inte dö. Nationalstaterna eller de övernationella organisationerna, som till exempel Europeiska unionen, måste göra allt, måste komma överens och hitta lämpliga påtryckningsmedel för att få de stater eller spekulanter som inte visar något intresse för hälsan eller för den framtida miljön på jorden, att ta sitt förnuft till fånga.
Eftersom Svarta havet är ett av de mest förorenade haven i världen och eftersom detta hav har sitt utlopp i Medelhavet kan de länder som ligger längs stränderna inte undvika att ingripa för att få slut på denna dödliga förorening. Samma sak gäller bränderna i de tropiska och subtropiska asiatiska skogarna.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag tänker utnyttja den extra tid som ni gav mig till att hälsa kommissionär Pinheiro välkommen och att gratulera kommissionen, som i sin salomoniska vishet, eftersom vi diskuterar Asien och Sydamerika, låter kommissionären med ansvar för Afrika svara.
Vi är naturligtvis mycket oroliga och vi är glada över att det har varit möjligt att ge denna fråga hög prioritet bland de många viktiga ämnen som avhandlas denna sammanträdesperiod. Vi vet mycket väl att, förutom när det gäller El Niño, så är människans ansvar omfattande, såväl på den asiatiska kontinenten som när det gäller de brasilianska myndigheter som fortfarande trasslar när det gäller att släppa in den mission från Förenta nationerna som borde ha varit operativ för flera dagar sedan. Men jag måste säga, kommissionär Pinheiro, att vi även är mycket oroade när det gäller utnyttjandet av budgetposten i Europeiska unionens budget - som vårt parlament så hett eftersträvade - för de tropiska skogarna, en budgetpost som, vilket ni mycket väl vet, i likhet med många andra budgetposter som gäller aktioner i utlandet, är kraftigt försenad när det gäller genomförandet. Vi begär att mer görs, även som resultat av denna resolution.

Pinheiro
Herr ordförande! Europeiska kommissionen följer mycket nära de senaste händelserna i Sydostasien, och i synnerhet i Indonesien, ända sedan de stora skogsbränderna bröt ut 1997. Medan regn har fallit på Sumatra och Java är resten av landet torrt och kan fortsätta att vara torrt fram till maj 1998. Problemområden med återkommande bränder upptäcktes den 19 januari med bränder härjande huvudsakligen i de norra delarna av Östkalimantan där det inte har regnat sedan december 1997.
Som ni känner till har kommissionen på kort sikt inga andra sätt att agera annat än med humanitära insatser. Jag är glad över att kunna säga att min kollega, Emma Bonino, genom ECHO har samlat in mer än 1, 5 miljoner ecu för att lindra de akuta behoven av mat och sjukvård i Indonesien, främst i de regioner som blivit värst drabbade av bränderna och torkan. Penningmedlen har förmedlats genom Internationella rödakorskommittén och även genom belgiska Läkare utan gränser.
Ett uppdrag kommer att genomföras av ECHO för Indonesien i april i syfte att utvärdera vidare humanitära behov i sårbara områden, inklusive Kalimantan. Det kommer att möjliggöra för kommissionen att planlägga dess hjälp under 1998 till områden där humanitär hjälp är som mest brådskande.
Dessutom, och i ett mer långsiktigt perspektiv, satte kommissionen och medlemsländerna i Jakarta 1997 ihop en gemensam responsgrupp (European Union Fire Response Group) bestående av brandexperter från olika kommissions- och medlemsländers projekt i Indonesien. Uppgiften för responsgruppen är att förse regeringen med relevant information och råd om så behövs, att övervaka och bedöma situationen på daglig basis och göra en bedömning av tänkbara behov, till exempel, av brandutrustning för att höja effektiviteten på de åtgärder som regeringen vidtar.
Samtidigt arbetar kommissionen med FN: s organ för katastrofbedömning och samordning i syfte att bedöma de regionala verkningarna på kort- och långsiktigt basis när det gäller fenomen som El Niño. Vi kommer att fortsätta att finansiera projektet om förebyggande och kontroll av bränder i Sydsumatra vilket vi hoppas kommer att bli ett pilotfall som skulle kunna utökas till andra regioner.
När det gäller Brasilien har vi i dag fått höra att, tack vare det regn som fallit under de senaste timmarna, grovt räknat 90 procent av bränderna nu i stort sett är släckta och det är goda nyheter. Såvitt vi vet har mer än 34 000 kvadratkilometer ödelagts av denna brand i Roraima. På kort sikt har, Europeiska gemenskapernas humanitära organ - ECHO - för avsikt att kanalisera penningmedel till de grupper som drabbats av skogsbränderna, nämligen urinvånargrupper. Flera europeiska icke-statliga organisationer har visat sitt intresse av att arbeta i de drabbade områdena. ECHO håller på att analysera deras förfrågningar om penningmedel, och ett möte kommer att hållas i dag, den 2 april, vid Europeiska kommissionens delegation i Brasilien. Vid detta möte deltar, bland andra, Oxfam, urinvånarnas råd i Roraima och representanter från medlemsländernas ambassader för att samordna den europeiska hjälpen.
Emellertid, vilket flera ledamöter påpekat, är detta problem inte bara ett kortsiktigt problem: det gäller även de långsiktiga utsikterna för en hållbar skötsel och en hållbar politik för regnskogarna. Jag är glad över att kunna meddela att Europeiska unionen har finansierat en del projekt med tanke på detta. Ett känt som Prodesq vilket handlar om brandövervakning och kontroll av skogsplanteringar och det andra känt som Ecoforca vilket syftar till att utveckla och tillämpa lågkostnadsteknologier för upptäckten av bränder i skogsområden.
Förutom dessa två specifika projekt, finns det ett större projekt under akronymen PP-G7 vilket inte bara omfattar gynnandet och bevarandet av en hållbar skogshantering utan även en del forskningsprogram och en del pilotfall med avseende på en del av folkgrupperna.
Vi tror att, oavsett alla dessa ansträngningar, idén om att hålla en internationell konferens om denna fråga skulle bli mycket väl mottagen, beroende på att konsekvenserna av sådana bränder inte bara är dåliga för de länder där de inträffar utan för hela mänskligheten.
Jag vill säga att 1992-1997 har totalt 300 miljoner ecu avsatts under de tropiska skogarnas finansiella instrument, medel som parlamentet beviljat kommissionen. Olyckligtvis, trots detta engagemang, har bara 130 miljoner ecu betalats ut under denna period. Det är därför som vi har beslutat oss för att be om en utvärdering av alla våra projekt av en oberoende utomstående expert beroende på att vi måste rätta till detta missförhållande mellan avsatta och utbetalda medel.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att, även om vi inte har särskilda budgetar för katastrofer, tar kommissionen resolutionerna på allvar. Om de ärade ledamöterna vill följa vad som har hänt, finns det något som brukade komma efter frågestunden kallat " les suites données " , som är mycket tråkiga, men man kan alltid identifiera vilken uppföljning de förslag som lagts fram i denna kammare har fått. För det andra är det mycket svårt att på förhand förutsäga vilka katastrofer som kan uppstå, men min kollega, Emma Bonino, och ECHO förtjänar vår sympati beroende på att de alltid lyckas reagera mycket snabbt och effektivt i syfte att i så hög grad som möjligt lindra alla de katastrofer som har inträffat, åtminstone på den humanitära sidan.

Ordföranden
Tack så mycket herr Pinheiro. Jag hoppas att ni inte tar mitt dåliga portugisiska uttal som en förolämpning mot detta vackra språk som jag tycker så mycket om.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 16.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Arresteringen av Dino Frisullo i Turkiet -B4-0409/98 av Vinci m.fl. för GUE/NGL-gruppen om arresteringen av den italienska medborgaren Dino Frisullo i Dyarbakir (Turkiet), -B4-0411/98 av Vecchi för PSE-gruppen om arresteringen och fängslandet av den italienske medborgaren Dino Frisullo i Turkiet, -B4-0412/98 av Graziani för PPE-gruppen om respekten för mänskliga rättigheter i Turkiet, -B4-0420/98 av Orlando m.fl. för V-gruppen om arresteringen av den italienske medborgaren Dino Frisullo i Dyarbakir (Turkiet),
Kamerun -B4-0392/98 av André-Léonard och Fassa för ELDR-gruppen om yttrandefriheten i Kamerun, -B4-0401/98 av Hory och Scarbonchi för ARE-gruppen om yttrandefriheten i Kamerun, -B4-0403/98 av Pasty och Azzolini för UPE-gruppen om yttrandefriheten i Kamerun, -B4-0408/98 av Pettinari för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter i Kamerun, -B4-0417/98 av Aelvoet och Telkämper för V-gruppen om yttrandefriheten i Kamerun, 
Dödsstraffet i USA -B4-0407/98 av Manisco m.fl. för GUE/NGL-gruppen om fallet Mumia Abu-Jamal i Förenta staterna, -B4-0423/98 av Orlando och Roth för V-gruppen om fallet Mumia Abu-Jamal i Förenta staterna.
Anhållande av Dino Frisullo i Turkiet
Vinci
Herr ordförande! I dessa dagar har vi alla sett på televisionen den turkiska polisens aggression mot den kurdiska befolkningen i Dyarbakir, som fredligt firade en av sina högtider. Vi såg hur man slog gamla kurdiska kvinnor i huvudet och misshandlade fotografer och journalister. Vid detta tillfälle arresterades tre italienare och en av dem, Dino Frisullo, sitter fortfarande i fängelse. Detta är verkligheten när det gäller de mänskliga rättigheterna, de demokratiska friheterna och folkrätten för det kurdiska folket i Turkiet. Detta är den respekt som visas de avtal som undertecknats med Europeiska unionen från den styrande politiska och militära klassen i Turkiet.
Vi har också i dag fått höra att den turkiska regeringen tänker svara på Cyperns eventuella medlemskap i Europeiska unionen med att annektera norra delen av ön, den del som i dag ockuperas av turkisk militär. Man har tidigare hävdat under årens lopp, från Europeiska unionen, att man måste uppmuntra det så kallat icke-religiösa Turkiet, som har för avsikt att demokratisera landet och att det gäller att skydda Turkiet mot den så kallade " islamiska faran" . Av dessa skäl och trots alla reservationer undertecknade vi tullunionen. Men den stora tragedin i Turkiet är just den icke-religiösa styrande klassen. Som ett genetiskt arv i denna styrande klass finns, med ursäkten att modernisera Turkiet, militär expansionism och etnisk rensning inom landet. Denna politiskt och militärt styrande klass i Turkiet förstår bara maktspråk.
Europeiska unionen bör därför upphäva tullunionen. Europeiska unionens medlemsstater måste upphöra med sin vapenförsäljning till Turkiet. Medlemsstaterna i Europeiska unionen måste slutligen formellt varna Turkiet från att genomföra annekteringen av norra Cypern eller vidta andra fientliga handlingar gentemot det landet.

Graziani
Herr ordförande! Det är verkligen nedslående att behöva konstatera, än en gång, att den turkiska regeringen vägrar inse varför förhandlingarna om landets medlemskap i Europeiska unionen inte har inletts. Man vägrar inse detta till den grad att man attackerar en fredlig kurdisk manifestation, där europeiska pacifister deltog, bland annat min landsman som nu tvingas sitta i turkiskt fängelse, man vägrar inse att om man inte respekterar de mänskliga rättigheterna är det omöjligt för landet att tillhöra Europeiska unionen.
Detta handlar inte om en kristen klubb, vilket har hävdats, som inte vill ha med ett islamiskt land. Här instämmer jag till fullo med Vinci när han säger att det är just den sekulariserade delen som uppvisar totalitära och diktatoriska drag, och att landets sekularisering garanteras av de väpnade styrkorna, en anomali som jag knappast tror existerar i någon annan del av världen.
Det är därför det är nödvändigt, herr ordförande, att även de som i likhet med mig stödde, och gjorde det med övertygelse, nödvändigheten av att godkänna tullunionen, omprövar sina ställningstaganden när det gäller Turkiet, åtminstone tills man respekterar de mänskliga rättigheterna, framför alt den kurdiska befolkningens.
Herr ordförande! Låt mig påminna om att kurderna efter det första världskriget, i Sèvresfördraget tilldelades rätten till självständighet i ett land som skulle kallas Kurdistan. Sedan revs det fördraget, i likhet med många andra som gäller minoriteter som den kurdiska, och det har försvunnit spårlöst ur vår historia.
Vi måste ta upp de här frågorna igen, vi måste säga till den turkiska regeringen och till regeringarna i angränsande länder som har kurer på sitt territorium, att nu är ögonblicket kommet att återge oberoende och hopp till ett folk som inte har andra att lita till än dem som besöker de turkiska fängelserna, som den kollega som vi tilldelade Sacharovpriset för två år sedan.

Tamino
Herr ordförande! Som redan har påpekats av de kolleger som talat före mig så firades den 21 mars det kurdiska nyåret, " Newroz" , och i samband med det genomfördes en fredlig demonstration till försvar för det kurdiska folkets rättigheter, med deltagande av representanter från icke-statliga organisationer, pacifister och parlamentariker från olika europeiska länder. Vid den demonstrationen gjorde polisen ett oacceptabelt ingripande när man anföll och misshandlade många av deltagarna, arresterade flera stycken, bland andra Dino Frisullo som fortfarande hålls kvar i fängelset.
Eftersom jag personligen känner Dino Frisullo kan jag garantera att det rör sig om en person som alltid har haft fredliga avsikter och som är intresserad av icke-våldslösningar som syftar till att främja en dialog mellan olika parter.
Men den turkiska regeringen, i stället för att söka få till stånd en dialog med det kurdiska folket, valde repression och förhindrade det legitima utövandet av yttrandefriheten och demonstrationsrätten för kurder, turkar och medborgare i olika europeiska länder.
Mot denna bakgrund av bristande respekt för internationella konventioner och ett oacceptabelt undertryckande av mänskliga rättigheter från ett land som inte bara har samarbetsrelationer med EG och som har uppnått en tullunion med Europeiska unionen, utan som aspirerar, på sätt och vis med viss rätt, på att bli medlem i unionen, så är det absolut nödvändigt att Europeiska unionen och framför allt Europaparlamentet stöder den italienska regeringens krav på ett omedelbart frigivande av Dino Frisullo.
Vi måste göra klart för den turkiska regeringen att den europeiska allmänna opinionen tillsammans med den italienska allmänna opinionen inte kan tolerera att ett land som man upprätthåller sådana förbindelser med inte längre på detta vis kan tillåtas trampa på de mänskliga rättigheterna.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tycker faktiskt inte vi skall diskutera problemet med den italienska medborgaren Dino Frisullo, utan snarare den turkiska regeringen och den roll som Turkiet vill spela i sina relationer med Europeiska unionen. Det finns två huvudfrågor i sammanhanget. Den första gäller respekten för de mänskliga rättigheterna i Turkiet, den andra gäller det stöd som Europeiska unionen alltid har givit kurderna och mera allmänt alla minoriteters rättigheter, oavsett var dessa minoriteter befinner sig. Turkiet står i dag inför ett vägval, man måste välja vart man vill gå. Det är ett historiskt och kulturellt val, som detta viktiga land ofta har tvingats till. Den turkiska regeringen måste emellertid förstå att om man vill ha seriösa kontakter med Europeiska unionen så är den väg man har valt verkligen inte den rätta.
Kamerun

André-Léonard
Herr ordförande! Kamerun har undertecknat Lomékonventionen som fastslår att utvecklingsbiståndet är underställt respekten för de mänskliga rättigheterna och för de grundläggande friheterna och följaktligen också yttrandefriheten.
Fängslandet, i två år, av journalisten Pius Njawé och i sex månader, av journalisten Michel Michaut Moussala är oacceptabelt särskilt som yttrandefriheten normalt garanteras av författningen och av republikens lagar och av lagen som reglerar den sociala kommunikationen.
Finns det olika tolkningar av lagen från det kamerunska rättsväsendets sida? Jag fruktar det därför att frihetskränkningarna ökar på ett farligt sätt och de speglar den försämrade situationen avseende respekten för de mänskliga rättigheterna. Det råder inte demokrati i ett land som censurerar media. Att vilja sätta munkavle på pressen och hindra den från att sprida information är en allvarlig kränkning av de grundläggande friheterna.
(Applåder)

Scarbonchi
Herr ordförande, herr kommissionär! Pius Njawé som är direktör för den privata pressgruppen " Le Messager" , häktad sedan den 26 december 1997, har just blivit strängt dömd till två års fängelse. Hans brott var att låta publicera en artikel med titeln " Är Biya sjuk?" , som beskrev ett hjärtbesvär hos den kamerunska republikens president, i sin tidning.
En annan journalist, Michel Michaut Moussala, har dömts till sex månaders fängelse. Den flera gånger fängslade Pius Njawé, ansedd som pressfrihetens fader på den afrikanska kontinenten, får ännu en gång betala priset för den nödvändiga kampen för pressfrihet i de länder där enpartitraditionen ännu finns kvar och där ingen motmakt tolereras.
Yttrandefriheten är helig. Den utgör en av grundprinciperna för demokratiprocessen som Europeiska unionen främjar och följer. Vi kräver följaktligen det omedelbara frisläppandet av de båda journalisterna och att man respekterar de mänskliga fri- och rättigheterna av vilka yttrandefriheten är grundläggande.

von Habsburg
Herr ordförande! Den som känner till Kamerun - och det gör jag - hyser en stark sympati för detta land, där invånarna är ovanligt vänliga och ovanligt kloka, och som dessutom, om man jämför Kamerun med sina grannar, är ett land som styrs relativt bra. Därför är det desto mera beklagansvärt, när det händer saker där, som strider så fullständigt mot våra principer.
Men jag vill påpeka en sak: Vi har en Lomékonvention med dessa stater, och artikel 5 i denna är mycket klar och tydlig. Men vad händer med denna artikel? Jag måste säga ärligt, att jag mer och mer får intryck av, att denna artikel bara står på papperet, och inte genomförs i verkligheten. Om vi inte tar konsekvenserna av det som vi kräver, då skall vi inte bli förvånade om regeringarna och befolkningarna återgår till en tradition, som inte ens är speciellt gammal. Ni förstår, de människor som lever i dag känner helt annorlunda. Om vi inte ser till att våra bestämmelser genomförs, så är det inte så konstigt, utan det borde leda till att vi granskar vårt samvete. Är vi trovärdiga på de punkter som vi företräder? Är vi verkligen trovärdiga med våra krav på iakttagande av de mänskliga rättigheterna? Är vi verkligen trovärdiga, och tar vi vara på de stora möjligheter vi har, inte bara på det moraliska planet, utan också på det ekonomiska och sociala planet, för att genomföra det som vi alltid högt och ljudligt förkunnar?
Jag tror att vi borde ta upp just fallet med det så sympatiska landet Kamerun, men inte för att kritisera Kamerun, utan för att kritisera oss själva, så att vi äntligen blir trovärdiga.
(Applåder)

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Diskussionen om Kamerun väcker frågor av mer allmän karaktär, dvs. åsikts- och tankefriheten och mer specifikt frågan om pressfriheten i vissa utvecklingsländer, framför allt i vissa afrikanska länder.
Under min tid som europeisk parlamentariker är detta inte första gången som jag ställs inför ett problem som detta. Journalisten åtalades och dömdes för att ha vidarebefordrat och spritt falska och tendentiösa nyheter. Det är inte rätt sätt att tolka pressfriheten. Man har inte rätt att bedöma om en uppgift är sann eller falsk och sedan döma ut straff som vida överskrider vad civiliserade människor kan anse vara rimligt. Det är detta som är vårt problem.

Vanhecke
Herr ordförande! Jag har självfallet läst den aktuella kompromissresolutionen om yttrandefriheten i Kamerun med stort intresse och jag kan självfallet, skulle jag säga, instämma i de rekommendationerna. Särskilt med det självklara konstaterandet att yttrandefriheten intar en förnämlig plats i varje människas grundläggande rättigheter. Låt mig dock påpeka för parlamentet att det tyvärr inte bara är i Kamerun som det brister i yttrandefriheten. Parlamentet har självt velat begränsa yttrandefriheten med tidigare resolutioner. Särskilt i de nu traditionella resolutioner som i sken av att bekämpa rasism och främlingshat egentligen pläderar för munkorgslagar mot personer som inte blint betraktar det så kallade mångkulturella samhället som ett eftersträvansvärt ideal.
Jag konstaterar dock även att på vår egen kontinent och till exempel i Frankrike så har personer, till följd av den kommunistiska Gayssotlagen och på grund av att de yttrat sin åsikt, dömts till synnerligen stränga straff och till och med dömts till tiggarstaven på grund av det enkla yttrandet av en åsikt.
För bara några ögonblick sedan, bara några minuter sedan, dömdes vår kollega Jean-Marie Le Pen, på grund av ett futtigt valbråk, till att under två års tid förlora alla sina politiska rättigheter och alltså även sitt mandat här i detta parlament. Jag undrar vad man tycker om den sortens saker i Kamerun och om Kameruns parlament nu inte kommer att rösta fram en resolution om politisk frihet i Frankrike.
Jag konstaterar också - ett av så många exempel - att i mitt eget land har justitieministern inlett en reformering av straffrätten varvid pressbrott, och det är det vi behandlar i dag, inte längre skall dömas av en domstol med jury utan av ett råd med politiskt tillsatta domare och att justitieministern uttryckligen säger att meningen med det hela är att tygla yttrandefriheten för ett oppositionsparti, för mitt parti.
När vi i dag alltså fördömer begränsandet av yttrandefriheten i Kamerun så måste vi tänka på att man inte kan vara bara lite gravid och att man inte bara kan plädera för yttrandefrihet i Kamerun utan att man måste göra det i sitt eget land på sin egen kontinent.

Posselt
Herr ordförande! Självklart kämpar jag hårt för frisläppandet av herrarna Njawé och Moussala. Jag tror också att vi måste lägga en större vikt på frågan om tryckfrihet, just i Lomé-staterna, som är särskilt sammanbundna med oss.
Jag anser emellertid, att vi måste se problemet i ett större sammanhang. Jag är mycket glad att artikel 5 i Lomékonventionen betonas så starkt i resolutionen. Jag tror att tryckfriheten då och då är i fara i majoriteten av Lomé-staterna, och att det stämmer, att Kamerun är den enögde kungen i de blindas rike. Om man ser på omgivningen, och betraktar t.ex. Nigeria eller Kongo, då ser man helt andra tillstånd. Därför anser jag, att Kamerun är en av de stater, som präglas av relativ stabilitet, även vad beträffar rättsstatligheten. Men detta är naturligtvis ingen ursäkt för det som har hänt. Vi bör emellertid dra slutsatser utifrån detta för hela vår politik.
Eftersom Pinheiro är närvarande i dag, en av våra avgjort bästa kommissionärer, vill jag ta tillfället i akt att vädja till kommissionen och även till medlemsländerna, att använda vårt utvecklingsstöd i högre grad än tidigare, för att gynna utbildningsprogram, som underbygger rättsstatligheten. Det behövs utbildning för ett ungt politiskt ledarskikt, utbildning av tjänstemän och domare, samt utbildning för alla som har att göra med media, dit naturligtvis journalister räknas, eftersom yttrandefriheten hotas från alla håll. Jag tror att vi har en mycket viktig uppgift vad gäller utbildning, för att bilda ett ungt ledarskikt, som bryter den onda cirkeln och ser till att en politik förs i majoriteten av Lomé-staterna, som faktiskt motsvarar artikel 5 i Lomékonventionen. Här har vi en viktig uppgift, som vi måste ta itu med.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror att Posselt har både rätt och fel. Vi har verkligen en viktig uppgift här. Men vi har denna uppgift, inte i egenskap av planetens överlärare, utan i egenskap av solidariska medmänniskor, som inte kan lära afrikanerna hur det skall gå till. För om vi tittar på 1900-talets historia i Europa, eller på hur européer har uppträtt i Afrika under de senaste 300 åren, så blir det tydligt att vi inte är i en sådan position att vi kan ge någon några lektioner. Vi har en gemensam uppgift att skapa solidaritet nedifrån. Därför bör också samarbetet med ideella organisationer och de demokratiskt valda regeringarna stå i förgrunden. Tillsammans med dem måste vi hitta former och utveckla initiativ, för att hindra att kraven på mänskliga rättigheter och medborgarrättigheter fortsätter att se ut som tomma ord.
Dödsstraff i USA

Manisco
Herr ordförande, kära kolleger! Även om det är sant att tystnaden dödar, så är det inte nödvändigtvis lika sant att ord, vädjanden från detta parlament, hur dystert det än kan verka, räcker för att rädda livet på en människa, en rättvis människa, en oskyldig människa, en verklig frihetskämpe och antirasist som Mumia Abu-Jamal, som sedan många år väntar på sin bödel i en dödscell i Greene-fängelset i staten Pennsylvania.
En gång har det hänt, för mer än två år sedan, att protesterna, inte bara från denna kammare utan från nästan alla västerländska regeringschefer och statschefer fick önskad effekt. Man lyckades skjuta upp, men bara skjuta upp, hans avrättning. Den 10 oktober förra året överklagade Mumias juridiska ombud till högsta domstolen i staten Pennsylvania och begärde en ny rättegång. Det har nu gått fem månader och domstolen har ännu inte uttalat sig i frågan, men man kan ana det värsta eftersom den fördröjningstaktik, dold bakom hemlighetsmakeri och tyst likgiltighet som har sänkt sig över fallet, kan visa sig ödesdiger för Mumia Abu-Jamal.
Det är därför Europaparlamentet ännu en gång måste bryta tystnaden, göra sin röst hörd i protest och se till att det inte bara blir en lam markering, en formell gest inom ramen för business as usual , en vädjan till myndigheternas goda hjärta i en stat som sedan 1982, då man lät brandbomber falla över ett kvarter i Philadelphia, säte för den svarta rörelsen Move , har visat sin hänsynslöshet mot dem som i likhet med Mumia kämpar för afroamerikanernas likställdhet och frigörelse. Därför är det lämpligt att vår resolution till förmån för Abu-Jamal och mot dödsstraffet i USA skall integreras och göras effektivare genom ändringsförslaget som uppmanar de europeiska entreprenörerna att flytta sina investeringar i USA till de stater där man inte fortfarande tillämpar dödsstraffet.
Det börjar bli ont om tid, inte bara för Abu-Jamal utan för mer än 3 000 dödsdömda i den stora stjärnsmyckade republiken. I juni, när vår parlamentariska delegation möter amerikanska kongressledamöter i Houston i Texas, i närheten av Huntsville, som sägs vara USA: s huvudstad när det gäller avrättningar, kommer ytterligare 28, kanske 35, personer, bland dem ytterligare en kvinna, att ha bestigit schavotten, och kommer därför inte att kunna följa utgången, som för övrigt är given, av det interparlamentariska utbytet över Atlanten.

Tamino
Herr ordförande! Efter det dystra och intelligenta inlägget från kollegan Manisco återstår inte mycket annat att säga än att jag instämmer i vad han redan har sagt. Låt mig bara lägga till ett par saker. Jag vill framför allt påminna om Europaparlamentets fasta motstånd mot dödsstraffet, vilket redan flera gånger har framförts i tidigare resolutioner, inklusive dödsdomen mot Mumia Abu-Jamal. Vi måste också tänka på att medan vi diskuterar dessa frågor finns det fler människor i dödscellerna och en del av dem har redan dräpts av dödsstraffets logik, som i fallet med den amerikanska kvinnan nyligen. Till detta skall läggas den förfärande försämringen när det gäller de intagnas levnadsförhållanden, som vi framför allt har sett i Greene-fängelset i Pennsylvania.
Vi anser därför att det skulle vara lämpligt från Europeiska unionens sida, att inte bara upprepa vårt fasta " nej" till dödsstraffet, att inte bara kräva att man upphäver domen mot Mumia Abu-Jamal, utan att man även gör om rättegången som, som vi alla mycket väl vet, var ogiltig. Förutom detta vill jag bara tillägga att vi har presenterat ett ändringsförslag för att uppmana samtliga europeiska företag som överväger att investera i USA att välja de stater där man inte tillämpar dödsstraffet.

Lenz
Herr ordförande! Något har redan sagts. Vi har återigen att göra med ett nytt fall av dödsstraff. Den här gången är det fallet Abu-Jamal, och den här gången är det i delstaten Florida. Vad som framför allt rör oss som européer och Europaparlament i de här frågorna, är för det första det faktum, att det fortfarande finns ett dödsstraff i Förenta staterna, men för det andra även de omständigheter, under vilka det genomförs.
Varje fall, där denna dom fälls, har sin egen tragik och sin egen dramatik. Vi fick nyligen tillfälle att tala med en advokat från Texas som var emot dödsstraffet, med anledning av FN: s kommission för mänskliga rättigheter i Genève. Han gjorde oss särskilt uppmärksamma på en speciell faktor, som vi inte känner till, tror jag. För det första vet de flesta människor i Förenta staterna mycket lite om varför och hur dödsstraff utmäts. De får inte veta det, och det intresserar dem inte heller nämnvärt. För det mesta är det bara de mest dramatiska fallen som de får veta något om. Därtill kommer, att domsluten skiljer sig från delstat till delstat.
Det räcker alltså praktiskt taget att ta ett steg över till en annan delstat, för att inte dömas till döden för samma brott. Denna skillnad mellan straffsatserna är naturligtvis något som oroar oss, i synnerhet som det handlar om det yttersta straffet över huvud taget, nämligen dödsstraffet.
Det finns ingen enhetlig lagstiftning på detta område. Samma brott döms olika. Än handlar det om en massmördare, än om en förstagångsmördare. Mord är mord! Det är alltid något fruktansvärt. Men detta, tror jag, är något som vi bör betona för amerikanerna, varför vi är så bekymrade över dödsstraffet i Förenta staterna.

Pradier
Herr ordförande! Ett stort land, en stor nation, ett stort folk, det amerikanska, som alla europeiska medborgare är tacksamma mot, som skickade sina ungdomar för att befria oss från nazismen, många av dem stupade på Normandies stränder och bortom Rhen, detta stora land som hängivet försvarar de mänskliga rättigheterna, åsiktsfriheten, uttrycksfriheten, föreningsfriheten, tryckfriheten, accepterar att den mest grundläggande rättigheten, rätten till liv, kränks av staten själv.
Denna utlämning till våldet, som innebär avrättningen av en oskyldig tolv år efter en dom som verkligen kan ifrågasättas, som också innebär tillgång till skjutvapen för de mest oerfarna och mest bräckliga själarna, något som ledde till döden för tiotals oskyldiga, denna kollektiva utlämning till våldet måste utpekas och kritiseras. Det är en vädjan som vi européer skickar till Pennsylvanias medborgare: Res er upp, stoppa detta våld som godkänns av staten, kräv ett stoppande av avrättningarna och speciellt i dag, avrättningen av Munia Abu-Jamal.

Pinheiro
Herr ordförande! Jag hoppas att ni inte heller anser att min spanska är en förolämpning.
Herr ordförande! Tillåt mig, vad gäller frågan om Frisullos arrestering, påminna er om att kommissionen, den 4 mars, godkände sin årliga rapport om utvecklingen av förbindelserna med Turkiet sedan tullunionen trädde i kraft. Kommissionen konstaterar i denna att situationen vad gäller de mänskliga rättigheterna och demokratiseringsprocessen inte gjort några större framsteg under det gångna året. Kommissionen har också, i sitt meddelande om en europeisk strategi för Turkiet som godkändes samma dag, bekräftat sin avsikt att fortsätta sitt ekonomiska bistånd till turkiska icke-statliga organisationer som arbetar för en förbättring av situationen för de mänskliga rättigheterna i Turkiet. Kommissionen önskar också samarbeta med de turkiska myndigheterna, särskilt vad gäller skapandet av polisstyrkor.
Trots Ankaras färska beslut att avbryta all politisk dialog med Europeiska unionen till följd av Europarådets slutsatser i Luxemburg, avser kommissionen att fortsätta informera sina turkiska samtalspartners om unionens oro avseende frågan om mänskliga rättigheter och respekten för de demokratiska principerna. I denna anda kommer kommissionen inte att tveka inför att ta upp fallet Frisullo med de turkiska myndigheterna och begära mer information och förklaringar i denna fråga.
Vad gäller yttrandefriheten i Kamerun och fallet med de två journalisterna, måste jag säga att jag delar er oro inför deras nyligen avkunnade dom. Den innebär ett allvarligt hot mot jounalisters yttrandefrihet, en frihet som vi alla vet utgör en grundläggande faktor i en verklig demokrati och som för övrigt täcks av bestämmelserna i artikel 100 i Lomékonventionen.
Den senaste tiden märker man, mycket riktigt, en tendens från den sittande maktens sida i Kamerun, såväl som i andra afrikanska länder, tyvärr, att begränsa yttrandefriheten med hjälp av ett rättsväsende som saknar självständighet gentemot den verkställande makten.
Trots allt hyser jag gott hopp om att appellationsdomstolen, som i dag granskar överklagandet från Njawé, inte bekräftar denna tendens. Men jag vill att ni skall veta att kommissionen, genom GD VIII, redan informerat de kamerunska myndigheterna om sin oro i den här frågan. Jag kan försäkra er om att vi kommer att fortsätta vaka över att artikel 100 i Lomékonventionen efterlevs, genom att noga följa utvecklingen av situationen för de mänskliga rättigheterna i Kamerun och särskilt de två jounalisters öde som det rör sig om här.
För att avsluta, herr ordförande, tas frågan om dödsstraffet ännu en gång upp i detta parlament. Kommissionens åsikt är för övrigt känd då vi upprepat den ofta. Jag vill bara säga att vi, vad gäller Förenta staterna, absolut anser att alla garantier som stadsfästs av International Pact on Civil and Political Rights och andra relevanta instrument skall respekteras. Kommissionen tror att det amerikanska rättssystemet kommer att garantera att denna överenskommelse respekteras. Men man måste beklaga att ett civiliserat land som Förenta staterna, en av de främsta stormakterna i världen, fortsätter att utöva en sådan barbarisk handling som dödsstraffet.
(Applåder)
Ordföranden
Tack så mycket, herr Pinheiro.
Ärade ledamöter, som André-Léonard sade har våra debatter gått fort utan att det har förminskat vare sig kvaliteten på, eller vikten av, behandlade ämnen, men vi har nått slutet av våra debatter. Därför föreslår jag att vi avbryter sammanträdet fram till kl. 16.30.
Posselt har ordet för en ordningsfråga i högst en minut.

Posselt
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga något om ett av mina favoritteman, nämligen ordförandekonferensen. Eftersom ni är en av de få ordföranden som återger vad som sägs här i plenum, skulle jag vilja påpeka att det är utomordentligt märkligt, att ordförandekonferensen har avslagit att sätta en så viktig fråga som Kosovo på föredragningslistan, med motiveringen att det inte finns tillräckligt med tid.
Majoriteten i detta parlament var tyvärr inte heller för detta tema. Följden blev, att vi i dag har behandlat tre teman, att vi har en tjugo minuter lång paus i sammanträdet, och att en högakuell krishärd i Europa inte har behandlats. Jag anser att vi bör gå betydligt mera kompetent och professionellt till väga vid utformningen av vår föredragningslista, än vad som i dag sker genom ordförandekonferensen, och jag ber er, att i full utsträckning återvända till den brådskande debatten, så att det blir tid också för de nödvändiga frågorna.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Posselt. Det föreligger inga tvivel om att detta skall stå i protokollet och att gruppordförandena i ordförandekonferensen kommer att läsa och beakta ert inlägg. Jag är vice ordförande och ledamot av presidiet, däremot är jag inte med i ordförandekonferensen. Men i egenskap av min nuvarande befattning tar jag emot era synpunkter och, som vanligt, vidarebefordrar jag dem till dem de vederbör.
(Sammanträdet avbröts kl.16.30.)

Provan
Herr ordförande! Som ni kanske märker när ni ser er omkring i rummet finns ett stort antal av mina kolleger som inte kan vara med här i kväll, beroende på de flygarrangemang som gör det svårt att ta sig tillbaka till London och Förenade kungariket i allmänhet från Strasbourg. Mina kolleger sänder sina ursäkter, men jag tror att det är mycket svårt för alla ledamöter i denna kammare att utföra sina plikter när de inte kan ta sig till och från denna plats, vilket togs upp av Green när hon försökte att ta sig hit tidigare i veckan. Problemen med att ta sig hem från Strasbourg är lika svåra och kolleger har varit tvungna att resa härifrån vid lunchtid i dag så att de kan vara hemma i morgon bitti. Det är en löjlig situation och jag hoppas att detta kommer att granskas av parlamentets presidium, beroende på att ni har tagit beslut gällande ledamöter och deras röstregistrering som nu påverkas av de researrangemang som de måste göra för att ta sig till och från Strasbourg.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Provan, ert inlägg består av två delar. När det gäller den första, kommer vi att fortsätta att sätta press på flygbolagen och de berörda regeringarna om en förbättring av servicen. När det gäller den andra, kommer vi att ta hänsyn till detta när vi omprövar bruket av omröstningar med namnupprop, vilket vi kommer att göra inom kort.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Omröstning (fortsättning)
Ordföranden
Föredraganden föreslår att termen contrôle démocratique genomgående i den franska texten byts ut mot responsabilité démocratique.
Finns det några invändningar mot det?
(Parlamentet gav sitt samtycke till det muntliga ändringsförslaget.)
Före omröstningen om punkt 5

Ordföranden
Föredraganden, som olyckligtvis inte kan vara med oss här i kväll, har bett mig lägga fram ett muntligt ändringsförslag. Där det för närvarande står " to hold the ECB to account" ber föredraganden om att det skall bytas ut mot " for the ECB to be answerable to" .
(Ordföranden fastslog att det fanns mer än 12 invändningar.)

von Wogau
Herr ordförande! Ursäkta mig, men jag skulle vilja fråga föredraganden, som inte är närvarande, om hon kunde upprepa frågan. Det handlar alltså om artikel 5. Det är en svår situation för mig. Jag är ordförande för utskottet och skulle gärna vilja höra vad föredraganden har att säga om detta. Men jag vet vad man har kommit överens om, att det är så, att man har kommit överens med kollega Randzio-Plath om en muntlig ändring, som hon skulle framföra här i dag, men som jag inte känner igen i den här formen. Under dessa omständigheter skulle jag vilja föreslå en delad omröstning, där vi röstar ja till den första delen till och med " måste etableras" . Den andra delen från och med " så att Europaparlamentet som det enda direktvalda organet på denna nivå utgör ett särskilt lämpligt organ, som ECB är ansvarig inför" kan jag emellertid inte rösta ja till i dess nuvarande form, utan bara i den form, som Randzio-Plath skulle ha framfört här. Det var det som var problemet.

Green
Herr ordförande! Jag tycker att det är viktigt att faktiskt tala om varför Randzio-Plath inte är här, eftersom det kan bli en del invändningar mot det faktum att hon inte är närvarande. Ni känner till att hon var alldeles ifrån sig vid lunchtid över att hennes betänkande inte hade tagits upp beroende på att hennes make är sjuk och hon var tvungen att resa hem. Det är något som jag tror att vi alla kan förstå och jag skulle vilja be kolleger här som vet att hon är en mycket hårt arbetande kvinna att försöka förstå det. Hon försökte faktiskt i morse att få en omröstning om betänkandet vilket ni känner till, men många andra av våra kolleger gick ut och ville inte stanna kvar för att rösta. Det är beklagansvärt, hon var alldeles ifrån sig och jag skulle vilja be er att vara förstående åtminstone på den punkten.

Samland
Herr ordförande! Randzio-Plath underrättade er om det muntliga ändringsförslaget, som von Wogau inte visste om. Kolleger i detta parlament reste sig upp - tyvärr från er egen grupp, herr von Wogau - när ordföranden frågade om det muntliga ändringsförslaget godkändes. De var tillräckligt många för att det muntliga ändringsförslaget skulle avslås. Det är problemet som vi nu står inför. Annars skulle aldrig något tvivel ha uppstått. Randzio-Plath framförde uttryckligen det muntliga ändringsförslaget för ordföranden förut, eftersom hon inte kunde närvara i dag. Därför ber jag att omröstningen sker i föreliggande form. För det var inte vi som förhindrade det, utan det var de kolleger som reste sig upp. Sen får vi se om vi har en majoritet för det.

Ordföranden
Låt oss försöka hålla oss lugna när det gäller det. Jag har ett antal ledamöter som vill lägga fram ordningsfrågor.

Wolf
Herr ordförande! Det är beklagansvärt att det inte var möjligt att rösta om det avtalade muntliga ändringsförslaget. Men det måste de ansvara för, som egentligen har försenat hela processen och nu gjort det ännu en gång. Nu bör vi rösta om den ursprungliga texten.

Hermann
Herr ordförande! Det är bara Randzio-Plaths frånvaro som skapar problem, i och med att det rör sig om en kompromiss som vi kommit överens om efter ett avtal i utskottet, som hade röstats fram på ett generellt sätt. Detta avtal var helt perfekt men i själva röstögonblicket lyckades vi inte hitta den term som möjliggjorde en översättning av den term som vi enats om: " to hold to account" ansågs av vissa alltför aggressivt gentemot banken. Två eller tre ord har föreslagits, men våra brittiska kolleger ansåg att dessa ord inte var passande. Vi beslöt då att vänta tills vi hittade det passande ordet och i förmiddags hittade vi det, Randzio-Plath och jag.
(Blandade reaktioner) Det är beklagligt att tolv personer ansett sig tvungna att förhindra ett avtal. Det är bedrövligt.
Detta väl sagt, herr ordförande, och för att komma ur dödläget som vi befinner oss i i dag, kan vi börja med omröstningen om det som von Wogau föreslår, sedan kan kammaren rösta om resten. Jag kan på en gång säga att det praktiskt taget inte är någon skillnad. Det rör sig om nyanser. Folk har blivit så hysteriska avseende dessa nyanser att de skapat ett drama av det. Det finns inget drama.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag vill föra till protokollet att förslaget av von Wogau och Herman måste följas, att vi naturligtvis alla känner deltagande med Randzio-Plath och att det ändå inte är någon från vår politiska grupp som har deltagit i bojkotten av detta förslag, vilket ni för övrigt inte har läst upp.

Ordföranden
Jag missförstod er sista punkt. Jag läste upp förslaget ganska tydligt.

Friedrich
Herr ordförande! Många här i parlamentet vet att varenda ord räknas just i detta betänkande. Nu hade vi en formulering som vi kunde anta att en bred majoritet skulle acceptera. Men nu visste inte en del av våra kolleger, att vi av de skäl som Fernand Herman just nämnde, har hamnat i en situation som inte kan klaras upp genom den vanliga hanteringen av arbetsordningen. Det är nämligen så att om vi nu fattar ett beslut utan att ta någon hänsyn till detta muntliga ändringsförslag, så gör vi något som strider mot vad majoriteten i detta parlament vill.
Jag föreslår nu två utvägar - som jag anser vara korrekta - ur denna återvändsgränd. Om ni, herr ordförande, ställer frågan ännu en gång, om det muntliga förslaget godkänns, nu när kollegerna vet vad det handlar om, kan vi nämligen bönfalla och kanske beveka de kolleger som förut reste sig upp av goda skäl, så att det blir sittande nu när de vet vad det handlar om. Om vi fick möjlighet att rösta om det muntliga ändringsförslaget, så skulle vi få det resultatet som majoriteten här önskar, och det skulle vara ett korrekt förfarande. Om det inte skulle vara möjligt, måste vi försöka återgå till det som Karl von Wogau föreslog. Den första lösningen vore emellertid mer korrekt enligt min mening.
(Applåder)

von Wogau
Herr ordförande! Först vill jag säga att vi i utskottet tillsammans har arbetat hårt - och jag vill uttryckligen berömma kollega Randzio-Plath för hennes ansträngningar - för att vi skall kunna enas här. Vi var eniga på nästan alla punkter i utskottet, som kollega Herman sade. Nästan alla medlemmar av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik delade också vår mening. Det var bara en punkt vi var oense om, nämligen att uttrycket " är ansvarig inför" under punkt 5 tycktes alltför starkt för några medlemmar i min grupp. Då sade vi: Vi sluter en överenskommelse här. Jag måste säga att jag inte personligen har deltagit i den senaste diskussionen här, utan att det var kollegan Herman som gjorde det. Han säger att han har funnit detta ord. Det skall vara det riktiga ordet. Jag har emellertid fått det intrycket att inte alla i detta parlament har förstått, vilket ord som är det rätta.
(Applåder) Jag måste säga, att jag ju inte har det skriftligen framför mig. Därför skulle jag vilja föreslå, även om vi har kommit till sluttampen av förfarandet, att vi ber kollega Herman att ännu en gång framföra det muntliga ändringsförslaget, som kollega Ingo Friedrich föreslog. Jag skulle föreslå att vi sedan försöker enas på något sätt. Jag tror att det skulle vara sunt förnuft, att göra på detta sätt.

Ordföranden
Det är tydligt att om det muntliga ändringsförslaget gick till omröstning, skulle det gå igenom. Det finns inget tvivel om den saken. Men arbetsordningen existerar för att skydda minoriteter i denna kammare och det är syftet med att tolv ledamöter kan ställa sig upp och invända mot ett muntligt ändringsförslag. Ingen från de grupper som röstade mot det muntliga ändringsförslaget har opponerat sig eller sagt att de missförstod. Jag har nu en person från var och en av dessa två grupper som ber om ordet. Jag kommer att lyssna på vad de har att säga innan jag tar något beslut.

Giansily
Herr ordförande! Jag är en av de tolv ledamöter som reste sig nyss. Jag skulle vilja göra ett litet påpekande. Randzio-Plath är frånvarande, men vår grupps samordnare är också frånvarande. Det är han som skulle givit oss instruktionerna. Jag visste att den här debatten fördes i ekonomiutskottet för ekonomi och jag visste att det fanns ett förslag till förlikning. Att det skett en uppgörelse mellan Randzio-Plath och Hermann tycker jag är bra. Men varken vår grupp eller någon annan grupp har informerats om det. Och jag skulle vilja ta tillfället i akt att påpeka att det inte bara finns två grupper i detta parlament. Det finns fler.
(Applåder) Lika mycket som jag är helt beredd att säga att jag, om jag blivit rätt informerad, skulle röstat för Randzio-Plaths muntliga ändringsförslag, lika mycket anser jag, på ett principiellt plan, att det vore bra om de två stora grupperna inte ignorerade övriga existerande grupper i detta parlament.
(Applåder)
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Ni har ansvaret att sitta ordförande för våra debatter. Jag skulle vilja att ni gjorde det genom att tillämpa vår arbetsordning.
Det är inte normalt att åter ställa frågan om tolv ledamöter motsatt sig ändringsförslaget, trots att det första testet visat att vi var fler än tolv, i enlighet med artikel 150. Det är inte heller normalt att ledamöterna utsätts för påtryckningar. Vi utövar, enligt artikel 2, ett mandat som inte bör ta emot instruktioner från någon, och de som rest sig upp har gjort det av egen fri vilja, i enlighet med arbetsordningen.
Nu har vi snart talat i fem minuter om en fråga som redan godkänts. Det är alltså dags att gå vidare, men det måste göras i enlighet med arbetsordningen. Man kan inte begära en delad omröstning mindre än en timme innan sammanträdets början.
Vi fortsätter alltså vårt arbete enligt den föredragningslista som vi har framför oss. Det är att respektera arbetsordningen.

Harrison
Herr ordförande! Jag undrar huruvida vi kan göra en fjäder av denna särskilda höna. Ni har agerat korrekt i enlighet med kammarens arbetsordning. Tolv ledamöter reste sig; jag beklagar att de reste sig, men det gjorde de. Låt oss emellertid gå tillbaka till originaltexten, vilken många människor med stor välvilja försökt modifiera beroende på att man uppfattade en nyansskillnad i termer av att originaltexten var för stark. Min egen uppfattning är att skillnaden är mycket fin och, faktiskt, att säga att vi kommer att " hold the European Central Bank to account" går i stort sett att acceptera för en majoritet av människorna i denna kammare. Jag skulle nu råda er att gå vidare till omröstningen. Om ni önskar göra en delad omröstning, så är det bra med det, men mitt råd till kammaren är att rösta om båda delarna och att rösta för dem.

Ordföranden
Herr Harrison, det är exakt vad jag tänker göra.
Efter omröstningen om punkt 5

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag bestrider formellt sättet enligt vilket ni gått till väga.
Artikel 116 ger ordföranden rätt att bestämma en annan tidsfrist än en timme. Den ger honom inte rätten att, i sista stund, acceptera en delad omröstning som inte lämnats in inom den avtalade tidsfristen.
Denna tidsfrist är, för alla grupper, för alla ledamöter, kl.21 föregående dag. Ni har inte ändrat den innan sammanträdet, ni kan inte acceptera en begäran om delad omröstning eftersom ni inte hade ändrat tidsfristen först.
Om ni föredrar kan jag läsa artikel 116 för er ...

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, jag vet inte om ni var här vid lunchtid och jag vet inte om ni var vaken vid lunchtid, men för bara fyra timmar sedan gjorde vi just detta. Det är inte ett prejudicerande fall. Det är något som vi har gjort regelbundet i denna kammare.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Berthu
Herr ordförande! Under hela regeringskonferensen som utarbetat Amsterdamfördraget har en ordningsfråga tillämpats strikt av förhandlarna: inte tala om den gemensamma valutan, vi får inte öppna Pandoras ask igen!
Resultatet är i dag, en månad från valet av deltagare, nio månader från den teoretiska starten för euron, att vissa med fasa upptäcker att Maastrichtfördraget berövat de nationella demokratierna deras makt, utan att skapa en motsvarande kontroll på en annan nivå, och att den monetära unionen inte kommer att kontrolleras av någon. Och man frågar sig om det inte kommer att födas ett monster som slukar oss alla.
Europaparlamentet tar då, för att ge sken av att det reagerar - när det naturligtvis är medansvarigt för situationen - initiativ till antagandet av ett betänkande om den demokratiska kontrollen av den tredje etappen av EMU. Men det handlar om ren kosmetika, av tre skäl.
Först och främst kan Europaparlamentet, självfallet, inte ändra fördraget. Det jobbar alltså vid sidan om, som i dag, med att förbättra presentationen av ECB: s rapporter eller nomineringsproceduren för dess chefer. Dessa förslag skulle - även om vi antog att de skulle accepteras av de andra institutionerna - inte förändra systemet nämnvärt.
För det andra, för att ECB skall kunna arbeta i en demokratisk miljö, som är fallet med de nationella centralbankerna, även om de är självständiga, skulle det behövas en europeisk stat, ett villkor som inte är uppfyllt och som säkerligen inte kommer att bli det inom en överskådlig framtid.
Slutligen, dagens situation beror på den helt medvetna viljan hos Maastrichtfördragets författare. Eftersom det inte fanns, och ännu inte finns, någon europeisk demokrati, beslöt man sig för att ge sken av att den gemensamma valutan skulle kunna bli en rent teknisk fråga som kunde hanteras utan någon som helst koppling till politiken. Än i dag håller de tyska ledarna krampaktigt fast vid denna fiktion för att dess folk skall fortsätta tro på illusionen, så pass länge att de definitiva besluten hinner tas.
Och det är av denna anledning som betänkandet av Herman, som hade felet att ställa frågan om demokratisk kontroll alltför tydligt, plötsligt tagits bort från innevarande sammanträdesperiods föredragningslista. Folket får alltså vänta på att slungas in i den monetära unionen för att upptäcka detta systems sanna natur.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Jag har röstat ja till betänkandet om den Europeiska centralbanken, visserligen först efter att avsevärda förändringar gjorts av det i vårt utskott för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Försöket att genomföra fördragsförändringar för nomineringen av ledamöter till ECB: s direktion genom Europaparlamentet har misslyckats. Det kommer med rätta inte att bli något misstroendevotum mot ordföranden i ECB, och inget kontrollorgan eller " bankutskott" . Vi ansvarar inför medborgarna för att ECB: s oavhängighet inte skall undermineras. Såsom framtida valutaväktare måste den kunna arbeta utan några som helst politiska trakasserier. Nu kommer den snart att ha samma höga anseende som Bundesbank åtnjuter i mitt land. Den ger garantier för att det inte avviks en tum från stabilitet och budgetdisciplin.
Dialogen mellan ECB och Europaparlamentet måste vara konstruktiv och ledas med avseende på målsättningar, konkreta beslut och samordning mellan försvarspolitik och ekonomisk politik, men också social- och sysselsättningspolitik. Alltså säger vi ja till offentliga diskussioner, men nej till misstroende och dunkla kontrollmetoder.
Ännu en glad nyhet: I morse lade vår författningsdomstol ned processen mot euron. Vägen mot att införa en gemensam valuta står öppen!

Andersson och Hulthén
Vi vill tacka föredraganden för ett högst angeläget betänkande om demokratisk kontroll i den tredje etappen av EMU. Vi är medvetna om att Maastrichtfördraget fastställer att ECB skall vara oavhängig i personellt, organisatoriskt, funktionellt, ekonomiskt och politiskt hänseende. Vi anser däremot att detta fastställande inte i alla avseenden utesluter en mer utvecklad demokratisk ansvarsskyldighet för ECB, vilket även framgår av fördragets artikel 109b.3 om Europaparlamentets roll.
Med tanke på den gemensamma valutans betydelse för en positiv utveckling i Europeiska unionen till gagn för sysselsättning, hållbar tillväxt och social välfärd är det av största vikt att också uppmärksamma behovet av demokratisk kontroll och öppenhet för ECB. Därför är betänkandet om stärkandet av öppenheten och den demokratiska kontrollen mycket välkommet.
Vi anser att Europaparlamentet, såsom varande den enda av unionens institutioner med direkt folklig förankring, bör kunna spela en aktiv roll tillsammans med ECB för att medverka till en demokratisk kontroll och öppenhet i EMU. Vi anser vidare att ett stärkande av den demokratiska kontrollen och öppenhet främjar EMU: s legitimitet utan att påverka ECB: s oavhängighet och trovärdighet. I detta sammanhang bör alltså Europaparlamentet spela en nyckelroll.
Vi anser även att det inte bör inskränka ECB: s självständighet att alla fattade beslut samt grunderna för dessa beslut offentliggörs kort efter det att de har fattats. Motsvarande regler gäller för den amerikanska centralbanken, utan menlig inverkan på dess verksamhet.
Vi vill slutligen framhålla behovet av att rådet, kommissionen och Europeiska monetära institutet seriöst beaktar betänkandet och dess förslag om demokratisk kontroll i den tredje etappen av EMU.

Bébéar
Vid tiden för dess grundande hade Europeiska centralbanken ett behov av oavhängighet utan motstycke, större än vilken nationell centralbank som helst, eftersom Ekonomiska- och monetära unionen höll på att upprättas.
I dag kan infallsvinkeln inte längre vara så snäv. Vi har nått en större mognadsgrad och den 2 maj skall vi, vid ett extra sammanträde, yttra oss om de länder som anslutit sig till euron från och med den gemensamma valutans introduktion.
Europeiska centralbanken lider inte längre av en bristande finansiell trovärdighet. Den monetära suveräniteten är på väg att stegvis föras över till den och ingen hyser längre någon tvekan om att den kan bidra till en långvarig tillväxt. Europeiska centralbanken behöver nu alltså Europaparlamentet för att se sitt uppdrag stärkt och bättre synliggjort, tack vare en demokratisk kontroll från en demokratiskt vald församling.
Följaktligen röstar jag för betänkandet av Randzio-Plath.
De alltför långtgående kraven som uttryckts i de parlamentariska utskotten bör bortses från. ECB får inte bli en blek kopia av amerikanska FED. Däremot gör Maastrichtfördraget Europaparlamentet till en central punkt i den rättsliga ramen. Den tillåter oss att aktivt vara med och påverka den monetära politik som Europeiska unionen för. Låt oss alltså bygga upp en grund för en regelbunden demokratisk dialog och ett nätverk för ömsesidig information: men låt oss inte bli en blockerande kraft.
Euron måste vara föremål för ett gemensamt ansvar från alla medborgare i Europeiska unionen för att den skall bli ett medel för framgång och sysselsättning.

Blokland
I diskussionen runt detta betänkande står begreppet " oavhängighet" i centrum. Saken är den att föredraganden försöker känna av dess gränser i sitt betänkande. Den centrala frågan är i hur hög grad valutapolitiken kan påverkas, styras och eventuellt till och med kan regleras av de politiskt folkvalda utan att Europeiska centralbankens formella oavhängighet bringas i fara.
Enligt min åsikt är det en felaktig utgångspunkt för detta betänkande som borde handla om demokratiskt ansvarstagande . Underförstått innefattar det föregående även tankegången att man kan förverkliga målsättningar för den ekonomiska politiken som anses vara viktiga, till exempel en tillräcklig hög grad av investeringar, sysselsättning och välfärdstillväxt. Vid utfrågningen med underutskottet för valutafrågor i början av 1997 stipulerade Duisenberg, dåvarande ordförande för EMI, tydligt att valutapolitikens räckvidd är begränsad.
Det visar sig nu att föredraganden (ännu inte) tagit upp denna punkt. Det ger dåligt med förtroende för framtiden om det förespråkas att underutskottet för valutafrågor skall ha en viktig funktion i den process som kallas demokratiskt ansvarstagande. Av ovanstående principskäl har jag röstat mot detta betänkande.

Caudron
Det var inte utan en viss förtjusning som jag fick kännedom om vår kollega Randzio-Plaths betänkande, jag gladde mig åt att se de politiskt ansvariga våga begära en ökad demokratisk kontroll av de som innehar den ekonomiska makten, som inte alltid har den önskade legitimiteten. Jag ville understryka detta prov på mod i denna tid av ökad liberalism som man lovordar hämningslöst.
Ja, kära kolleger, man måste klart och tydligt säga att självständighet inte alltid rimmar med oansvarighet och att det, tvärtom, är genom en verklig demokratisk kontroll, och indirekt genom en större öppenhet, som den Europeiska centralbanken kommer att bli legitim i de europeiska medborgarnas ögon. Vår kollegas arbete har självfallet inte ambitionen att ifrågasätta centralbankens självständighet. Det vill sprida vissa frågor avseende sätten att tillämpa detta nödvändiga utövande av demokratin.
Utskottsdebatterna var svåra och intressanta. Och, trots att jag beklagar att man övergav idén om misstroendevotum, medveten om att en sådan ändring av fördraget skulle varit svårt, måste jag erkänna att vi åstadkommit en värdig kompromiss som utgör ett viktigt framsteg för kontrollen av ECB.
Och jag kan försäkra er om att jag kommer att vara på min vakt i frågan om det juridiska befästandet vad gäller kandidatnomineringen, hädanefter underordnad Europaparlamentets godkännande.
Inför en sådan här viktig debatt vill jag, i ångerkapitlet, kort återanknyta till frågan om sysselsättning och till den om parlamentets bankutskott. Vad gäller den sistnämnda frågar jag mig om de verkliga skälen bakom vissa gruppers avslag, särskilt som detta utskott inte har en kontrollerande roll utan snarare en informations- och initiativroll.
Arton miljoner arbetslösa, lika många i en osäker situation, ett toppmöte om sysselsättning och regeringar som kämpar med att minska arbetslösheten i sina respektive länder, och ändå finns det politiskt ansvariga som anser att kampen mot arbetslösheten inte är en prioritet.
Detta är vad jag villa säga er om betänkandet av vår kollega Randzio-Plath, som jag än en gång utrycker mitt stöd för och gratulerar.

Darras (PSE) och Berès (PSE)
ECB kommer att föra en gemensam monetär politik för alla medlemsstater som deltar i Europeiska monetära unionen; den demokratiska kontrollen bör, följaktligen, utövas på europeisk nivå. Följaktligen är Europaparlamentet, som enda institution som är direkt vald på denna nivå och som fördraget ger vissa befogenheter i ämnet, särskilt lämpat för att tjäna som priviligierad politisk samtalspartner för ECB.
Den omvälvning som den gemensamma valutan kommer att innebära kommer att äga rum innan den politiska unionen på allvar sett dagens ljus. Men i en demokrati är all legitimitet underkastad allmänna val. Följaktligen föreligger det en risk att ECB, om den agerar utan en politisk samtalspartner, i slutändan utpekas som ansvarig för allt elände, något som skulle få den allmänna opinionen att förkasta hela projektet. Centralbanken kommer att vara självständig, den kommer inte kunna vara oansvarig.
Dess självständighet innebär att man måste definiera från vad och se till att den politiska motsvarigheten är lika stark, annars kommer det inte att finnas någon balans. Dess ansvar innebär att man måste upprätta en dialog och en öppenhet mellan den och den allmänna opinionen, genom de valda organen som utgörs av rådet och Europaparlamentet. Av denna anledning stöder vi till fullo förslagen från vår kollega Randzio-Plath om att systematiskt sammanställa detta ansvar.
I denna anda bör ECB: s årliga rapport, då den kommer att behandla på vilket sätt den monetära politiken stöder gemenskapens generella ekonomiska politiker, på ett tydligt sätt beakta tillväxten och sysselsättningen.
På sikt är vi fler som önskar en ändring i fördraget som gör det möjligt för Europaparlamentet att, å ena sidan, ha samma befogenheter i denna fråga som i den om nomineringen till kommissionen och, å den andra, lägga fram ett misstroendevotum mot ordföranden för den framtida ECB, i fall av brott mot fördraget, för beslut inför finansministerrådet. En sådan utveckling skulle öka legitimiteten för ECB: s beslut.
Vad gäller samordnandet av den ekonomiska politiken i Europa, har Europeiska rådet i Luxemburg utvecklat idén om ett samordnande som drivs mer av nationella politiska ekonomier, särskilt de avseende sysselsättning. Vi anser att Europaparlamentet bör vara mer involverat i denna process. Det är det stora underlaget/bygget för kommande år och det är villkoret sine qua non för den Ekonomiska och monetära unionens balanserade fungerande. I den tredje etappen av EMU gäller det demokratiska ansvaret både ECB och samordnandet av de ekonomiska politikerna samtidigt. Men i dagsläget är unionens monetära pol mer strukturerad än dess ekonomiska pol.
För att bli verklighet är den påbörjade dynamiken i behov av en politisk skjuts: bara tingens ekonomiska ordning kommer inte att räcka. Där finns ett enormt ansvar för socialisterna i Europaparlamentet och förväntningar om nya förslag.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har under sammanträdesperioden i Strasbourg från den 30 mars till den 3 april röstat för betänkandet om demokratisk kontroll i tredje etappen av EMU. Betänkandet framhäver bland annat:
1.nödvändigheten av att den framtida ECB skall upplysa om vilka definitioner och operationella mål den använder för att uppnå den fastslagna målsättningen för prisstabilitet, 2.att protokollen från mötena i ECB: s styrelse skall vara offentligt tillgängliga, 3.nödvändigheten av att säkerställa en dialog mellan Europaparlamentet och ECB om monetära och ekonomiska angelägenheter.Socialdemokraterna i Europaparlamentet har röstat för betänkandet utifrån den helt principiella ståndpunkten att man bör säkerställa största möjliga insyn och öppenhet i EU: s institutioner. Det skall i det sammanhanget understrykas att socialdemokraterna i Europaparlamentet fortfarande anser att de fyra danska undantagen inte är öppna för diskussion, och i synnerhet inte undantaget från EMU: s tredje etapp.
Lindqvist (ELDR), Eriksson och Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Krarup och Lis Jensen (I-EDN), skriftlig . EMU är ett centralistiskt högriskprojekt med svag folklig förankring. EMU prioriterar prisstabilitet och låg inflation. Risken är stor att den redan höga arbetslösheten kommer att öka ytterligare. De regionala skillnader mellan tillväxtregioner och avfolkningsbygder kan komma att förstärkas. EMU leder till en stark centralisering av penning- och valutapolitiken som i sin förlängning kan komma att omfatta också skatte- och finanspolitiken. EMU är ett politiskt projekt som ökar de federala inslagen i EU och stärker inriktningen mot en statsbildning.
EMU och Europeiska centralbanken, ECB, får större oberoende och makt än någon annan bank i världen, den amerikanska centralbanken inräknad. ECB: s ledamöter, som väljs på åtta år och som inte kan avsättas, får en oerhörd makt över valuta-, ränteoch övrig ekonomisk politik som direkt påverkar människor, regioner och nationer. EMU centraliserar och lyfter ut den ekonomiska politiken till en handfull bankdirektörer, vilket kraftigt urholkar demokratin. De förslag för en förbättrad insyn och demokratisk kontroll som presenteras i detta betänkande kan endast nödtorftigt minska det demokratiska underskottet i den tredje etappen av EMU.
Vi har mot denna bakgrund röstat nej till betänkandet.

Nicholson
Detta betänkande är fullt av bra idéer om hur den nya Europeiska centralbanken kan hållas demokratiskt ansvarsskyldigt inför detta parlament. Det reflekterar kriterierna fastställda i Maastrichtfördraget när det gäller konsultation med parlamentet om genomförandeåtgärderna.
Jag fruktar emellertid att det inte kommer att bli någon större grad av öppenhet och demokratisk ansvarsskyldighet i detta hänseende än det varit i processen fram till i dag. Ända till nu har kommissionen arbetat vidare med sin egen strategi utan att visa något intresse för öppenhet eller ansvarsskyldighet. Följaktligen fick vi det bisarra tillkännagivandet från kommissionen i förra veckan att elva länder är tillräckligt ekonomiskt starka för att gå med i EMU, bland dem Belgien och Italien. Inkluderandet av dessa två medlemsländer på listan över länder som kommer att gå med i första vågen visar tydligt att man inte stod fast vid Maastrichtkriterierna och att justering av siffror är godtagbart. Italien och Belgien uppfyller inte på långa vägar villkoret om att statsskulden inte får överstiga 60 procent av bruttonationalprodukten. Faktiskt ligger de på mer än det dubbla av denna siffra. Jag hoppas att regeringscheferna när de träffas under det brittiska ordförandeskapet i nästa månad för den formella omröstningen kommer att visa större respekt för kriteriet än vad kommissionen har visat.
Med tanke på kommissionens engagemang att driva projektet framåt utan hänsyn till de ekonomiska omständigheterna i varje medlemsland, är det svårt att inte dra slutsatsen att den ser systemet i en politisk dager. Resultatet av detta kan bara bli instabilitet inom systemet och allvarliga ekonomiska konsekvenser för de medlemsländer som står utanför det. Projektets politiska natur kommer också säkerligen att underminera centralbankens ställning och göra det svårare att uppnå demokratisk ansvarsskyldighet.

Smith
Medan jag generellt sett kan stödja de aktningsvärda målen om större öppenhet och ansvarsskyldighet i ECB: s verksamhet, finner jag att detta betänkande som ständigt använder frasen " democratic accountability" (översatt till demokratisk ansvarsskyldighet) har, faktiskt, blandat ihop " accountability" med " to give an account" .
Ordbokens definition av " accountability" säger att det är att vara " ansvarig inför någon för någon handling" . Det är därför fel att säga att ECB på något sätt är ansvarigt inför parlamentet. Det är enligt min uppfattning ett misstag att ge intryck av att parlamentets rätt att bli informerat tolkas som en form av ansvarsskyldighet, i ordets vedertagna mening.
Jag kommer därför inte att stödja detta betänkande, eftersom det i så hög grad förlitar sig på frånvaron av misstroende.

Spiers
Jag har röstat för Randzio-Plaths betänkande beroende på att den grad av ansvarsskyldighet som det kräver är bättre än ingen alls. Emellertid tillstår det - och till och med välkomnar - det faktum att banken kommer att förbli helt oavhängig. Banken kommer att kontrollera valutapolitiken, och kommer att göra det med ett allt överskuggande mål: att uppnå prisstabilitet. Om detta håller tillbaka tillväxten eller orsakar arbetslöshet, så får det ske. Inget som parlamentet eller Ekofin kan säga kan förhindra det.
Sann demokratisk kontroll över centralbanken skulle kräva skapandet av dess motsvarighet, en central europeisk regering. Utan den, har vi skapelsen av den fria marknaden i Europa, tillägnad främst bankernas intressen. Det har beskrivits som " proletariatets åskådarskap" , men det bara är en del av historien.
Detta är inte ett förslag om att vi borde försöka skapa en central europeisk regering. Det finns inget samtycke till det, och det kan inte finnas någon tillförsikt om, när det gäller EU: s tidigare skepnad - den gemensamma jordbrukspolitiken etc. att en sådan central regering skulle nå framgång.
Den överdrivna brådskan med att skapa en gemensam valuta har försatt oss i en enda röra, och vi har lämnats till fåfänga försök att plåstra ihop det hela.

Theonas
Överlåtandet av valutapolitiken på en tredje part utgör ett viktigt överlåtande av en del av ett lands nationella oberoende. De dimensioner som en sådan åtgärd får då den genomförs av flera länder utgör ett fenomen utan motstycke i den moderna historien.
En sådan åtgärd, även i det fall där den skulle kunna vara till nytta för folken, måste förberedas med mycket stor försiktighet och klokhet, alla metoder och sätt för att övervaka kontrollen av de som får detta ansvar måste undersökas och garanteras så att de fungerar och agerar på ett sätt som tjänar folkets intressen och det sociala välståndet.
Vi står i dag inför ett nödvändigt konstaterande som är fullständigt allmänt accepterat. Den europeiska centralbanken grundar och tar hand om utformningen och förvaltningen av valutapolitiken som direkt angår hundratusentals medborgare utan möjlighet att utöva någon som helst demokratisk kontroll, inte bara av folken i de länder som kommer att delta i euron utan av deras egna regeringar. Inte heller av EG eller de konstituerande organen i EU. Varför skapades den europeiska centralbanken med enda målsättning att tjäna de stora ekonomiska och politiska intressena och att garantera villkoren för en ökning av deras vinster och inte med målsättning att nå socialt välstånd, en ökad levnadsstandard för de anställda och folken i Europa, att bekämpa det gissel som arbetslösheten utgör och den fortsatta utslagningen av fler och fler grupper av befolkningen.
Det betänkande som vi diskuterar i dag utgör det stoltaste beviset. Det konstaterar att den demokratiska kontrollen är obefintlig och vittnar således, även om det är indirekt, om att inrättandet av den europeiska centralbanken ger uttryck för storkapitalets försök att undvika varje statlig och folklig kontroll samt en fullständig undervärdering av den kontroll som de statliga centralbankerna skulle kunna utöva.
Anhängarna av Maastricht visste emellertid mycket väl då de röstade för fördraget vilken deras skapelse var och vilka konsekvenser den skulle få. Även om de inte hade förstått det då borde de åtminstone ha krävt att ändra fördraget genom en revidering av Amsterdamfördraget. Men detta gjordes inte heller. Tvärtom utestängdes varje diskussion om EMU från regeringskonferensen om översynen av fördraget.
Tillkännagivandet av en garanti för den demokratiska kontrollen eller utvidgningen av centralbankens mål till allt utom till det som syftar till en stabil valuta utgör alltså ett försök till en medveten desorientering, eftersom fördraget inte förutser något sådant utan tvärtom förutser allt det som garanterar den europeiska centralbankens oberoende från varje möjlighet till ett ingripande från medborgarnas sida, med förordningar för ett begränsat antal medlemmar i administrationen som inte kommer att garantera att alla medlemsstater representeras eller någon längre varaktighet för deras mandat, för att även garantera sitt oberoende gentemot alla politiskt korrelaterade krafter.
Vi stöder de åtgärder som skulle kunna skapa insyn eller ge information genom demokratiskt valda organ angående Europeiska centralbankens politik och funktion Vi tror emellertid inte att dessa åtgärder kan stjälpa den oacceptabla situation som skapats genom inrättandet av den europeiska centralbanken. Den enda lösningen är att riva upp Maastrichtfördraget och att inte ratificera Amsterdamfördraget. På grund av detta står vi fast vid målsättningen att uppnå nationella folkomröstningar om fördragen för att ge folken tillfälle att uttrycka sina åsikter om den här politiken och överlåtandet av deras viktiga suveräna rättigheter till överstatliga, slutna och okontrollerbara organ.

Trizza
Gruppen från Alleanza Nazionale röstar för Randzio-Plaths betänkande. Men vi anser att vi måste göra ett par påpekanden. Europaparlamentet, som skall konsulteras vid nomineringen av ordföranden och de andra ledamöterna i den verkställande kommittén, skall årligen, i plenum, få en årlig redogörelse för den verksamhet som bedrivits av den europeiska centralbanken där banken, samtidigt som man kortfattat förklarar motiven bakom den aktuella valutapolitiken och den som genomfördes året innan, bevisar sin neutrala hållning. Dessutom kommer de särskilda sammanträden med de parlamentariska utskotten som skall ske på Europaparlamentets initiativ eller på initiativ av centralbanken att vara viktiga. Öppenhet och information om verksamheten till Europaparlamentet är ett av de effektivaste sätten att få ut information till allmänheten via pressen.
Slutligen anser jag det vara viktigt att påpeka en annan sak. I och med den gemensamma valutan förlorar medlemsstaterna fullständigt möjligheterna att genom valutamanipulationer påverka de ekonomiska cyklerna. De direkta och omedelbara effekterna av olika val i samband med valutapolitiken är tydliga och uppenbara för alla, framför allt om de genomförs på ett konsekvent vis.
Det är därför nödvändigt att den europeiska centralbanken, samtidigt som vi erkänner dess exklusiva rätt att göra detta, genomför och samordnar den europeiska valutapolitiken konsekvent och att den framför allt är medveten om att samma åtgärd kan få olika effekter beroende på de ekonomiska förhållandena och konjunkturläget i de enskilda länderna.
Det är med andra ord nödvändigt att man undviker situationer där den enhetliga valutapolitiken får olika effekter på de olika nationella ekonomierna och tvingar de länder som drabbas negativt att, när åtgärder inom ramen för den nationella skattepolitiken inte längre räcker till, tillgripa defensiva politiska lösningar som kan vara skadliga för realekonomin och sysselsättningen.

Wolf
Frågan om den demokratiska insynen och inblandningen av den Europeiska centralbanken är förmodligen den sista stora frågan som återstår att lösa före införandet av euron. Det måste göras klart att det inte handlar om inskränka ECB: s eller ECBS: s oavhängighet - den är en väsentlig förutsättning för valutans funktion - utan att det handlar om att tolka den rätt. Den monetära utopin om " den opolitiska valutan" , som kan bli till en farlig illusion, om dogmatiker försöker omsätta den till ekonomisk praxis, sätter vi i motsats till den realistiska föreställningen, att penningpolitiken förblir en speciell dimension av den ekonomiska politiken som helhet, i vilken den involveras genom en förbindlig, institutionaliserad diskurs. Det föreliggande betänkandet tar ett första trevande steg i rätt riktning. Det är beklagansvärt, att den föreställning om den " stora koalitionen" som härskar i denna kammare har lett till att det ursprungliga betänkandet har urvattnats, och blivit mycket mindre konsekvent. Vi har inte haft någon illusion av att våra ändringsförslag skulle ändra på något av detta. I alla fall kan man fastställa, hur långt ifrån föredragandens ursprungliga ansats även Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har hamnat.
Betänkande: Daskalaki (A4-0106/98)

Eriksson och Sjöstedt
Vi har röstat för det aktuella betänkandet. Vi anser att det är nödvändigt med en fortsatt internationell närvaro, baserad på FN-mandat, i Bosnien. Vi anser också att det är viktigt att inte bidra till spänningen i området genom vapenexport. Däremot tar vi avstånd från kraven att använda Amsterdamfördragets artiklar om militärt agerande eller den föråldrade militäralliansen VEU. Unionens medlemsländer kan bidra till fredsbevarande åtgärder med FN och OSSE som grund.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat mot betänkandet om en strategi efter stabiliseringsstyrkan Sfor, eftersom Danmark har ett undantag från den gemensamma utrikesoch säkerhetspolitiken.
Betänkande: Marset Campos (A4-0120/98)

Hyland
Kommissionens meddelande om en strategi för en minskning av metanutsläppen kommer i rättan tid. Det kommer med några värdefulla förslag och några som behöver omprövas.
Metan tillskrivs både dåliga likväl som bra egenskaper. Det är dåligt i den bemärkelsen att det är en växthusgas som kommer näst efter utsläppen av koldioxid eller CO2 som är nummer ett på listan. Det är bra i den bemärkelsen att det kan tämjas för att ge renare och mindre förorenande energikällor. Det kan även användas inom tillverkningen av industriella produkter som syntetisk gummi och kemiska fibrer.
De naturliga metankällorna inkluderar djur, våtmarker och marin flora medan källor som skapats av människan inkluderar brännandet av fossila bränslen, utsläpp från deponier, avloppsvatten och specialbehandling av slam. De senare står för 70 procent av existerande metan.
Medan ökningen av metanutsläpp verkar avta, är detta inget skäl till overksamhet. Deponier utgör en av de huvudsakliga källorna till metanutsläpp vilket vi kan vända till vår fördel.
Vad som i huvudsak krävs är en lämplig handlingsplan som syftar till att sätta stopp för eller minska metanutsläppen. Jordbruket bör emellertid inte göras till syndabock. Kommissionen anser med hänsyn till matsmältningsvanorna hos idisslande kreatursbesättningar, med andra ord nötkreatur och får, att kreatursbesättningarna bör minskas. Detta är inte en trolig lösning. För det första håller detta redan på att ske beroende på mjölkkvoter och BSE. För det andra skulle det öppna upp dörren för konkurrerande tredje land. Som utskottet för jordbruk har påpekat, bör vi efterlysa mer forskning om förbättrade djurfoder och bättre hantering av kreatursbesättningars utsläpp i intensiva jordbruksregioner.
Om vi menar allvar med en hållbar utveckling, låt oss då se på metanets exploateringspotential för energi och industriella ändamål. Elektricitet kan produceras genom återvändande av metan från deponier. Det skulle också kunna öppna upp nya möjligheter för mindre företag. Det bör finnas lämplig finansiell stimulans.
Vi behöver mer forskning, mer offentlig information. Det är en utmaning som, med rätt förhållningssätt, kan leda till en rad nya möjligheter.

Utvidgning och samarbete i rättsliga och inrikes frågor (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0107/98) av Posselt för utskottet för medborgerliga frioch rättigheter och inrikes frågor om Europeiska unionens utvidgning och dess konsekvenser för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor.

Posselt
Herr ordförande! Europeiska unionen befinner sig i det största brytningsskedet sedan den grundades på 50-talet. Vi står inför en stor utvidgning och samtidigt inför en genomgripande reform. Det finns framför allt tre processer som rör oss vid sidan om frågan om valutaunionen, som det just röstades om. Den första är frågan om utvidgning. Denna veckan började utvidgningsförhandlingarna rent konkret. Det är ett historiskt ögonblick, för det handlar om den största utvidgningen av EU i historien.
Den andra punkten är ratificeringen av Amsterdamfördraget, som också äger rum i år, och som delvis reformerar våra institutioner, även om det inte sker i en tillräcklig utsträckning, och som öppnar ett brett fält för vidareutveckling och samarbete, framför allt på områdena rättsliga och inrikes frågor.
Det tredje området är den ratificering av Europolkonventionen, som äntligen skall göra att Europol, den europeiska polismyndigheten, blir handlingskraftig. Nu gäller det att koppla samman dessa processer på ett meningsfullt sätt, för under de fem åren efter Amsterdamfördragets ikraftträdande handlar det om att införliva viktiga områden i gemenskapen: Asyl, invandring och skydd av de yttre gränserna. Men det handlar också om att skapa en operativ befogenhet för Europol, och det skulle vara vilseledande, om vi inte använde den parallella processen om Europeiska unionens utvidgning österut och förhandlingarna om denna östutvidgning, för att anlägga denna nya politik gemensamt för hela Europa, och involvera kandidatländerna så mycket som möjligt. Därför anser vi, att vi måste se till, att Europeiska unionen redan nu drar upp alla riktlinjer för en sådan involvering.
I fallet Österrike, som tack och lov sedan i går är fullvärdig deltagare i Schengenavtalet, respektive använder detta fullt ut, hade vi det problemet att Österrike först gick med, och först därefter började att skapa vissa förutsättningar. Dessa misstag bör vi inte upprepa vid östutvidgningen. Vi måste använda åren fram till 2002, 2006, 2008 eller närhelst utvidgningens första steg kommer att tas, för att bygga upp rättsväsendet i ett område, som i åratal har lidit under diktatur och förtryck, och utveckla rättsstatliga kriterier där, för vilka en punktgranskning är lika nödvändig som för de omtalade valutakriterierna.
Vi anser att dessa stater har uträttat väldigt mycket av egen kraft, i och med att de har befriat sig, och i och med att de har byggt upp denna rättsstatlighet, som har krävt många uppoffringar från deras sida. Vi måste naturligtvis hjälpa dem med detta. Därför är en av huvudpunkterna i mitt betänkande om utbildning av yngre ledarskikt inom rättsväsende och förvaltning, som verkligen kan använda europeisk rätt och aquis communautaire , som ju nu utvidgas dramatiskt.
Den tjeckiska utrikesministern sade klart och tydligt, att hon bara har kunnat omsätta en smula europeisk rätt, och det lilla som hon lyckats omsätta i sitt land kunde ämbetsmännen inte använda sig av, eftersom de inte hade någon utbildning för det. Det är absolut nödvändigt att vi fokuserar på det här, när vi utsträcker våra program till staterna i Central- och Östeuropa, och ser till att de är materiellt utrustade för det.
Därför föreslår jag ett andra steg, att inrätta en europeisk akademi för den inre säkerheten, om möjligt i det tidigare gränsområdet mellan Europeiska unionen och kandidatländerna, någonstans vid södra Bayern eller i Oberpfalz-Deggendoft, där det tidigare fanns en stor gränsbevakningsenhet. Denna europeiska akademi för inre säkerhet bör arbeta för ett långsiktigt mål som vi har, nämligen mot en europeiskt gränsbevakning, eftersom vi anser, att de enskilda länderna inte kan överta bevakningen av de yttre gränserna i längden, utan att det bör regleras på gemenskapsnivå.
Naturligtvis är det så, att vi i dag fortfarande har nationella gränsbevakningsorgan, som fungerar bra och har bevarats. Naturligtvis är det så, att vi behöver en övergångsfrist också efter en östutvidgning av de nuvarande yttre gränserna österut. Österrike har emellertid lärt oss, att alla övergångsfrister har ett slut. Vi måste redan i dag utveckla perspektiv för tiden efter övergångsfristen. Därför vore det en idé att utveckla en europeisk gränsbevakning, en idé som tänkvärt nog har mötts av bred konsensus i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. I detta sammanhang skulle jag vilja tacka de andra grupperna för en intensiv medverkan i mitt betänkande, framför allt kollegan Schmidt för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Mitt tack riktar sig även till de andra kollegerna, som har sett till, att vi här har enats om och dragit upp viktiga riktlinjer för framtiden.
Jag tror, att det behövs en bred konsensus inom Europeiska unionen just på områdena brottsbekämpning, kamp mot drog- och människohandel och det stora problemområdet med penningtvätt, och att det finns ett intresse även i kandidatländerna, eftersom det inte handlar om förmyndarskap, utan om partnerskap. Här finns ett givande och ett tagande från båda sidor. Därför tror jag att detta också kan bli ett dragplåster för utvidgningen av gemenskapen.

Goerens
Herr ordförande! Jag talar i Spaaks namn och här är frukten av hennes reflexioner.
Utskottet för institutionella frågor delar föredragandens omsorg för att de länder som ansöker om medlemskap förser sig med stabila institutioner, som kan garantera demokratin och rättsstaten, såväl som tar på sig de skyldigheter som fördraget innebär och anammar gemenskapens regelverk.
Det första ändringsförslaget från utskottet för institutionella frågor framhåller tre problem: Först och främst tidsfristen på fem år vad gäller godkännandet av åtgärderna avseende garanterandet av den fria rörligheten för personer, sedan tillämpbarheten, i dessa frågor, av proceduren i artikel 189b och slutligen beslutet att tillgripa det stärkta samarbetet.
Utskottet för institutionella frågor insisterar alltså på att reglerna avseende rättsliga och inrikes frågor revideras då den institutionella reformen äger rum, vilket bör ske innan den första utvidgningen. Utskottet för institutionella frågor är bekymrat över risken, som har ökat i och med utvidgningen, för ett uppdelande av den europeiska rättsliga sfären. Mycket riktigt utgör möjligheten för medlemsstaterna att välja, genom en deklaration, om de accepterar EG-domstolens pre-judiciära befogenhet, vad gäller avdelning VI, eller inte, en fara för alla, men särskilt för kandidatländerna, med tanke på de anpassningssvårigheter de har med sina rättssystem.
Slutligen skulle jag vilja uppmärksamma föredraganden på ändringsförslag 4 om punkt 17, som godkänts av utskottet för institutionella frågor och förkastats av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Detta ändringsförslag behandlar två mycket känsliga problem i övergångsperioderna som inte kan lösas utan en precis och konkret utvärdering, i ögonblicket för anslutningen, av den rådande situationen i de nya medlemsstaterna. Detta blygsamma ändringsförslag har förtjänsten att det förkortar och förenklar punkterna 17 och 18, samtidigt som det bibehåller det väsentliga.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! För att gå rakt på sak, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp kommer att rösta ja till Posselts betänkande. Det gör vi av flera goda skäl, bland annat sådana som inte grundar sig på texten, utan på föredraganden, som jag vill gå in på en stund.
När jag kom till detta parlament skildrades kollegan Posselt i de grällaste färger för mig. Jag tänker inte upprepa allt man berättade om honom för mig, men jag tillåter mig att säga att " benhård högerman" någorlunda sammanfattar vad som sades. Jag lärde mig sedan under årens lopp, att det faktiskt är lättare om man är en benhård vänsterpolitiker eller en benhård högerpolitiker i detta parlament. Då förstår man varandra bättre, om man talar öppet och ärligt med varandra. Det är ojämförligt bättre att tala klarspråk från den ena eller andra sidan, i stället för att utveckla formuleringar som är mjuka som vax, som man inte kan utgå ifrån!
Därför, herr Posselt, har vi kunnat ha ett bra samarbete med er, också med detta betänkande. Ni har förvånansvärt nog inte bara vinnlagt er om ett slags öppet samarbete i vårt utskott, utan också tagit med en hel rad av våra ändringsförslag i detta betänkande. Därför är vi mycket tacksamma mot er, eftersom det bidrar till att lindra ett ideologiskt belastat tema, och dessutom ett tema som är dubbelt ideologiskt belastat.
Östutvidgningen av Europeiska unionen är svårt att diskutera, bland annat på grund av att vi sedan andra världskriget släpar med oss en 50 år gammal börda, som ökades ytterligare genom delningen av den europeiska kontinenten och diktaturen, det kommunistiska förtrycket. Vi vet, att det finns kvar krafter just på de områden där vi måste samarbeta, nämligen rättsväsende och polisväsen, som hade ett kausalt samband med detta förtryck. Därför krävs det logiskt nog en särskild uppmärksamhet från vår sida, och detta måste påpekas, också för att det inte är något helt okomplicerat. Det är nämligen så, att om man talar med framtida partners, som har bestämt sig för demokrati, men som sedan förtiger att det inte alltid har varit demokrati, och att naturligtvis det finns rester kvar av den gamla repressionsapparaten i statens nuvarande ordningsapparat, då är det en sanning som man måste se i vitögat!
Där har man en förklaring till varför det är alldeles nödvändigt med en skolning, att det är alldeles nödvändigt att vi inför grundstrukturerna till en demokratisk rättsstat, även i de stater, där man inte har någon direkt vana av sådana. Därför är det ett mycket bra förslag, att inrätta en europeisk akademi för den inre säkerheten. Om den sedan måste ligga i Deggendorf, herr Posselt, det vet jag inte. Det kan vi väl tillskriva den det bayerska förbundslandsparlamentets valkampanj! Vi förstår att ni föreslog det. Den kan också ligga någon annanstans, men Deggendorf är vackert!
Alldeles i början av utvidgningsförhandlingarna försökte Posselt att göra det tydligt i sitt betänkande och i diskussionen - och det upprepade han med rätta här i dag - att utvidgningen av Europeiska unionen inte får rinna ut i diskussioner om ekonomi, finanspolitik eller penningpolitik. Nej, vi måste ha ett vitalt intresse av att just den tredje pelaren får extra uppmärksamhet vid sammanslutningen. Överallt där vi upplever att man övergår från centralstyrd förvaltningsekonomi till marknadsekonomi, kan vi se, att utan en motsvarande eller tillräcklig uppföljning i lagstiftningen av denna process, kommer skuggekonomin att blomstra och växa, eller bättre uttryckt, den organiserade kriminaliteten får bästa möjliga verksamhetsområde. Och om vi inte har ett polissamarbete och straffrättsligt samarbete i tillräckligt hög grad, vare sig det beror på brister i infrastrukturen eller kunskapsbrister, då är det ödesdigert! Därför är det som ni föreslår absolut nödvändigt.
Den centrala punkten i det här betänkandet är i mina ögon, just med tanke på de kandidatländer, som vi nu har börjat förhandla med, området penningtvätt. Ingen annanstans märks det tydligare var den stora luckan och därmed även magneten för brottslighet finns, nämligen där man kan omvandla pengar som man tillskansat sig på ett ohederligt sätt till en skenbart laglig förmögenhet. Därför är det just vid dessa förhandlingar om anti-penningtvättlagstiftning och om samarbete värda att ägnas extra uppmärksamhet.
Det finns ett underskott i den tredje pelaren, som vi praktiserar i dag, och det är det demokratiska underskottet, som jag beklagar om och om igen. Vi i Europaparlamentet har ingen tillräcklig rätt, ingen tillräcklig kompetens att fungera som lagstiftare. Det kommer att bli ännu svårare när ytterligare stater tillkommer, och polissamarbetet och det straffrättsliga samarbetet stannar kvar i tredje pelaren, om det inte finns en kompetensöverföring i tillräckligt hög grad inom unionen. Då kommer vi att ytterligare förstärka det demokratiska underskott som vi har redan i dag, nämligen om vi å ena sidan visserligen vet, att en harmoniering är absolut nödvändig, för att kunna bekämpa brottsligheten inom Europeiska unionen, samtidigt som vi å andra sidan unnar oss den permanenta lyxen av nationalstatligt suveränitetsförbehåll. Vi måste försöka - och det påpekade Posselt - att förankra detta i rådets medvetande och i regeringarnas medvetande med detta betänkande. Då har vi kommit ett steg vidare på vägen!
(Applåder)

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Om jag nu skall inleda på samma sätt som Schulz, skulle jag vilja säga, att det förmodligen inte kommer som en överraskning för er, att PPE-gruppen kommer att rösta ja till detta betänkande. Men troligen inte för att Posselt är en benhård högerman, utan för att han precis som Schulz så tydligt påpekade har utarbetat ett betänkande som beskriver verkligheten sådan den är, och pekar ut nödvändigheterna som finns i detta betänkande. Om vi talar om realiteter, så får ni tillåta mig att börja med ett litet begreppskorrektur eller en liten anmärkning. Det talas ständigt i detta parlament om begreppet östutvidgning. Det är någonting som vi i Österrike tycker är lite konstigt, eftersom jag ser, att två länder, som vill bli medlemmar i Europeiska unionen, har sina huvudstäder en bra bit väster om Wien. Utvidningen som vi talar om, är en utvidgning i riktning mot Centraleuropa. När vi talar om en utvidgning med Vitryssland och Ukraina, då är jag villig att kalla det en östutvidgning.
Ett område, som i mina ögon verkar enormt viktigt i betänkandet, är det faktum, att vi genom detta betänkande kan se, att Europeiska gemenskapen, Europeiska unionen håller på att förvandlas från en ekonomisk gemenskap till en politisk och därigenom även en säkerhetsgemenskap. Det uppvisar säkerhetsdimensionen här, nämligen den säkerhetsdimension som vi måste införa i de stater som senare kommer att träda in i EU. Detta tycker jag är enormt viktigt, eftersom den bild som unionen uppvisar för omvärlden, men som även omvärlden bidrar till att skapa, tyvärr är en rent ekonomisk bild. Detta är utan tvivel fel.
De stater som vill gå med i EU, förväntar sig vissa ansatser för att lösa problemen just på de här säkerhetsområdena. Var och en av dessa stater har sina problem med folkgrupper, minoriteter, precis som varje medlemsland i Europeiska unionen, utan undantag. Om vi här hänvisar till orsakerna till detta problem och försöker att föreslå möjliga lösningar, som exempelvis under punkt 4 för vår egen del, nämligen det faktum att områdena rättsliga och inrikes frågor ovillkorligen måste involveras vid nästa institutionella reform, som skall utföras före utvidgningen, då är det extra viktigt enligt min mening.
Ytterligare en punkt i detta betänkande som jag vill lyfta fram, som tycks mig som österrikare extra viktig - Bernd Posselt har redan påpekat det - är nödvändigheten av en europeisk gränsbevakning. Vi i Österrike har upplevt vad det betyder att utsättas för en så snabb förändring. Vi har varit tvungna att ändra på våra gränskontroller enormt mycket inom loppet av de senaste åren. Tack och lov finns det hos oss sedan en och en halv eller två dagar en gränsöppning till Tyskland och söderut till Italien. Det är förhoppningsvis det sista stora steget som vi måste ta för de närmaste tre eller fyra åren. Sedan kommer något att ändras igen, såvida utvidgningen av Europeiska unionen verkligen har ägt rum. Jag tycker inte att det verkar speciellt klokt att vi kräver enorma prestationer på området gränsbevakning av de stater, som vill gå med i EU och vars infrastruktur vi måste investera i, medan de har stora svårigheter att ta itu med detta. Jag tror att detta också är en av betänkandets huvudpunkter.

Goerens
Herr ordförande! En tidsmässig slum gör att början på förhandlingarna med länderna i Öst- och Centraleuropa om utvidgning av Europeiska unionen sammanfaller med Posselts betänkande om följderna av Europeiska unionens utvidgning avseende rättsliga och inrikesfrågor. Jag vill med ens gratulera vår kollega Posselt för det utomordentliga arbete som han genomfört.
Det aktuella betänkandet är i linje med viljan att skapa en europeiskt område av frihet och rättvisa. För övrigt kommer det att göras en utvärdering av de åtgärder som genomförs på detta område, denna kommer kommissionen sedan att skicka vidare till rådet och Europaparlamentet. Detta är inte utan intresse eftersom denna utvärdering kommer att göra det möjligt för oss att bedöma de öst- och centraleuropeiska ländernas förmåga att uppfylla två av de tre Köpenhamnskriterierna, nämligen de politiska kriterierna och förmågan hos de stater som kandiderar till ett medlemskap i Europeiska unionen att anamma gemenskapens erfarenheter.
Det är en stor utmaning såväl för Europeiska unionen - och den outtröttliga Spaak fortsätter betona nödvändigheten av en fördjupning av Europeiska unionen som villkor för varje utvidgning - som för de öst- och centraleuropeiska länderna för vilka utmaningen är dubbel. Det handlar, mycket riktigt, inte bara om att, på rekordtid, godkänna de åtgärder som möjliggör omvandlingen till nationell lagstiftning av de åtgärder som ligger till grund för denna debatt, utan också om att ansluta sig till ansträngningarna om samarbete, initierade av de femton, inom området rättsliga och inrikesfrågor.
Det handlar, i detta fall, mindre om en budgetfråga än om en mentalitetsförändring för de öst- och centraleuropeiska länderna. Om uppgiften framför oss ännu är stor och initiativen, såväl som åtgärderna på området ännu är betydande, måste vi beundra det arbete som redan nu genomförts av de öst- och centraleuropeiska länderna.
Den anmärkningsvärda sfären av individuell frihet som återfunnits i flertalet länder som, tidigare, led under den kommunistiska diktaturen, måste läggas till kandidatländernas meritlista och visar sig uppmuntrande inför framtiden.
Fru ordförande! Lech Walesa, republiken Polens förre president, lär en dag ha sagt: " Det är lätt att förvandla ett akvarium till fisksoppa" , sedan fortsatte han att jämföra uppgiften som låg framför oss genom att säga: " Svårighetsgraden av övergången från en totalitär stat till en rättsstat värd namnet är att jämföra med uppgiften att förvandla en fisksoppa till ett akvarium." Jag tror att han har rätt och att det är i ljuset av detta visa konstaterande som vi måste mäta de ansträngningar som gjorts av de öst- och centraleuropeiska länderna.

Voggenhuber
Fru ordförande, mina damer och herrar! Nu när de benhårda herrarna från höger och vänster har utbytt diverse smickrande fraser - egenskapen benhård måste man uppenbarligen äga, för att kunna bli ledamot av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor - är jag mycket glad över att som ledamot av utskottet för institutionella frågor kunna avstå från denna tvivelaktiga egenskap. Jag skulle gärna vilja påminna ledamöterna av utskottet för inrikesfrågor att de också är ledamöter av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, något som de ständigt tycks glömma bort.
Det finns flera bisarra meningar i Amsterdamfördraget, men en av de mest bisarra bestämmelserna är väl ändå artikel 29, som naturligtvis också tas upp i detta betänkande. Där står det: EU: s mål är att skapa en hög grad av säkerhet för sina medborgare, i ett rum av frihet, säkerhet och rättigheter. Men man talar inte om frihet. Man talar inte om rättigheter. Man talar bara om säkerheten. Denna asymmetri är också detta betänkandes asymmetri.
Den som gör en politisk asymmetri av asymmetrin mellan dessa värden av rättighet, frihet och säkerhet, och stör denna balans, han gör politik av människornas rädsla! Han gör inte så att rädslan försvinner, utan han underblåser den. Asymmetrin mellan rättighet och frihet och säkerhet i politiken är en viktig kritik av detta betänkande. Det kräver rättsstatliga garantier, och stabilitet hos de demokratiska institutionerna. Men inte, som man skulle kunna vänta sig, av oss själva, där dessa saker ligger illa till, utan av de central- och östeuropeiska länderna. Som om rättsstatlighet kunde uppnås med förankring till Europadomstolen på området säkerhet, eller som om parlamentets medbestämmande om medborgarnas rättigheter kunde skyddas med en förteckning över de allmänna fri- och rättigheterna! Som om förebråelserna om institutionernas instabilitet och bristande rättsstatlighet inte i första hand borde riktas till oss själva! Om detta står inte ett enda ord i betänkandet.
Här krävs en gemensam asylpolitik. Men det står inte ett enda ord om Genèvekonventionen, som bit för bit åtsidosätts just genom Europeiska unionens politik. Man åberopar rättsstatlighet, men bara som någon annans plikt. Denna asymmetri är en asymmetri som väger tungt i vårt värdemedvetande.
Den andra asymmetrin i detta betänkande yttras sällan så öppet. Det är asymmetrin mellan de belastningar, som vi lägger på oss själva och på de östeuropeiska länderna. Med denna politik gör vi de östeuropeiska staterna till en säkerhetsförtrupp för Europeiska unionen, en migrationsförtrupp, en flyktingförtrupp. Vi gör dem faktiskt till en glaci, som vi ger i uppdrag att lösa våra allvarligaste problem, utan att hjälpa dem med det.
Schengen före anslutningen, visumpolitik före anslutningen, övertagande av en gemensam asylpolitik före anslutningen, utan någon som helst motprestation. Detta är inte någon politik som skapar ett område av frihet och rättvisa.

Buffetaut
Fru ordförande, kära kolleger! Vid Jaltakonferensen köpte de västeuropeiska länderna, på sätt och vis, sin frihet på bekostnad av de öst- och centraleuropeiska ländernas underkastelse och förfall. Och tyvärr måste man beklaga att varken unionens medlemsstater eller Europeiska unionen själv reellt bidragit till dessa länders frigörelse, utan de har frigjort sig själva tack vare exceptionella män som Lech Walesa, Vaclav Havel - jag skulle kunna citera fler - och, självfallet, Johannes Paulus II. Och om Europa i dag äntligen andas med sina två lungor, som denne exceptionelle påve uttryckt det, är det, i första hand, tack vare dessa medborgares och dessa folks motstånd och tankefrihet.
Vi står följaktligen i skuld till dessa länder. Vi står i skuld, och vi måste hjälpa dem att återfinna vägen till friheten, som går genom det vi kallar rättsstat. En mängd domare - detta sades alldeles nyss -, poliser och tjänstemän i dessa länder har bara upplevt hur en repressiv och totalitär stat fungerar. De måste alltså återigen lära sig vad ett samhälle som respekterar människors rättigheter, civila och politiska rättigheter, är för någonting.
Det är därför, på grund av denna moraliska skuld som vi uthärdar kollektivt, som Posselt har helt rätt när han begär ett större samarbete med de länder som kandiderar till att ansluta sig till Europeiska unionen, för att på ett effektivt sätt hjälpa dem att upprätta denna rättsstat. Föredraganden har också rätt när han understryker att Amsterdamfördragets åtgärder avseende överskridandet av de yttre gränserna, avskaffandet av gränskontrollerna, asyl- och invandringsfrågorna, till en början, kommer att vara särskilt svåra att tillämpa för dessa länder och jag delar, även här, prins Habsburg-Lothringens åsikt.
Om det är sant att vi skall underlätta östländernas utveckling, bidra till att de verkligen återupplivar ett samhälle som respekterar människors rättigheter, så är det också självklart att vi skall göra det taktfullt, utan att ge några lektioner.
Sammanfattningsvis vill jag ge heder åt det faktum att Posselt påmint oss om våra skyldigheter gentemot länderna i öst. Det är med de internationella relationerna som det är med de mänskliga relationerna: Livet består inte bara av rättigheter, utan också av skyldigheter.

Thors
Fru ordförande, ärade kommissionär! Jag skulle vilja ta upp fyra saker, men först vill jag säga att jag är verkligt glad över att det är just kommissionär Gradin som är närvarande med tanke på hennes engagemang för kampen mot barn- och kvinnohandeln, vilket också är en del av detta betänkande.
Så till de fyra sakerna som jag vill ta upp: För det första hoppas jag att den s.k. acquis -skrivningen som skall påbörjas med ansökarländerna kommer att genomföras på samma sätt för alla länderna, oberoende av om man förhandlar eller inte. Vi har hört rykten om farliga motsatser.
Det andra gäller det samarbete som skall ske mellan förvaltningarna, dvs. att de 1 500 personer som skall komma från medlemsländerna till ansökarländerna för att arbeta där, verkligen skall arbeta inom den rättsliga och juridiska sektorn. Det handlar om hjälp från människa till människa inom administrationen på fältet, vilket är det som vi framför allt behöver.
För det tredje räcker det inte bara med anslutningar till konventioner, utan de måste också tillämpas, t.ex. FN: s barnkonvention; det är detta som vi tar hänsyn till i ELDR: s ändringsförslag.
För det fjärde och sista är jag orolig för att vi inte bara har människohandel, utan även handel med organ också i ansökarländerna; tyvärr har vi i Finland hört att sådant har förekommit i ansökarländerna.

Gradin
Jag välkomnar verkligen Posselts betänkande om utvidgning och rättsliga och inrikes frågor. Rättsliga och inrikes frågor kommer att få mycket större betydelse i denna utvidgning jämfört med de tidigare. Anledningarna är många: existerandet av ett mycket mer vittomfattande regelverk inom EU; integrationen av Schengen; ökningen av den organiserade gränsöverskridande brottsligheten inkluderande smuggling av droger och människor; och inte minst, europeiska medborgares oro när det gäller säkerhet och rättvisa. Uppenbarligen finns det ett samband mellan den säkerhet vi kan erbjuda våra medborgare mot brott och våld och den fria rörlighet vilken vi även vill erbjuda medborgarna i kandidatländerna.
Jag ser utvidgningsprocessen inom rättsliga och inrikesområdena på följande sätt. Både justitie- och inrikesministrarna och jag själv har arbetat hårt med att se till att dessa frågor ges hög prioritet i anslutningssamtalen. Vi ha nu en bra balans mellan behovet av att kvarstå i det ramverk som samtycktes till i Luxemburg och behovet av att bemöta allmänhetens intresse av att rättsliga och inrikes frågor bör ägnas särskild uppmärksamhet.
Jag skulle vilja dra en gräns mellan förhandling och hjälp. Förhandlingar med kandidatländer kommer nödvändigtvis att förberedas i den tradionella strukturena av rådet. Denna struktur är känd från tidigare utvidgning. Den utgörs av utvidgningsgruppen, Coreper och Allmänna rådet. Förhandlingarna, som sådana, förs i bilaterala regeringskonferenser med varje kandidatland. Dessa konferenser startade för två dagar sedan. Förhandlingarna leder till anslutningsfördrag; de handlar huvudsakligen om övergångsperioder. Det betyder: vid vilken tidpunkt måste regelverket övertas av ett nytt medlemsland för att det skall beviljas medlemskap?
Anslutningsfördragen tar inte upp kvalitén på förändringarna och genomförandet i praktiken. Anslutningsfördragen antar, i själva verket, att regelverket är ordentligt genomfört från den dag det övertas. Så frågor om genomförandet bör behandlas så snart som möjligt i form av tekniskt stöd och rättslig övervakning.
Vi håller nu på med att identifiera regelverket. Detta görs som en gemensam ansträngning av kommissionen och ordförandeskapet, med fullt deltagande av K4 kommittén. Först av allt, mycket av det existerande regelverket i rättsliga och inrikes frågor består av mjuka regler som resolutioner eller deklarationer som inte är lagligt bindande, ens för våra egna medlemsländer. Dessa regelverk kommer inte att kräva övergångsperioder. För det andra, rättsstatsprincipen i sig själv, inom definitionen av det första Köpenhamnkriteriet är inte förhandlingsbar. Den kan inte underställas övergångsavtal.
När det gäller tullunionen, som är ett regelverk under första pelaren, såvida man inte kan erbjuda säkra och pålitliga tulltjänster vid den yttre gränsen, verkar spännvidden för övergångsperioderna även här vara en aning snålt tilltagen. Massor av teknisk hjälp är nödvändig.
Det för oss fram till Schengens acquis , i synnerhet, dess skyddsmekanismer. Denna acquis kräver också en effektiv gränskontroll och hög grad av pålitlighet. Rådet håller fortfarande på med arbetet att besluta om hur Schengens acquis skall bli en unionsrättsakt under Amsterdamfördraget. När detta är gjort antar jag att denna acquis måste antas i sin helhet. Det finns inga halvvägs-medlemskap i Schengens acquis . Schengen, som sådant, likväl som fördelarna förknippade med det, som avlägsnandet av gränskontroller, kommer bara att gälla i praktiken, då och när, alla dess villkor uppfyllts. Slutsatsen är att acquis för rättsliga och inrikes frågor måste gälla från första dagen av anslutningen om alla de friheter som garanteras i fördraget skall kunna beviljas. Det är en enorm utmaning som kommer att kräva massiv teknisk hjälp i förväg. Kommissionen kommer att presentera acquis för alla kandidatländer i samband med en så kallad " screening exercise" som startar i april.
Ordförandeskapet kommer att biträda kommissionen i denna uppgift när det gäller rättsliga och inrikes frågor. Nya regelverk kommer att behöva införlivas i detta förberedande arbete allteftersom förhandlingarna fortskrider. Förfaringssättet för förhandlingarna beslutades vid Europeiska rådet i Luxemburg. Allmänna rådet och Coreper måste se till K4 kommittén som en konsultations- och samordningsinstans för rättsliga och inrikes frågor under hela förhandlingarna. Detta kommer att ge justitieoch inrikesministrarna mycket att säga till om i förberedandet av förhandlingarna. Jag kommer att vara fullt beredd att med jämna mellanrum informera parlamentet om de framsteg som görs.
Låt mig nu gå över till övervakning och stöd. Övervakning och stöd kommer att vara minst lika viktigt som förhandlingarna. Här har kommissionen hela tiden sett en mycket konstruktiv roll för medlemsländerna och deras experter. Utmaningen nu är att identifiera, var, när och hur den omfattande tekniska hjälpinsatsen måste tas i bruk. Jag tror att det finns många sätt på vilket detta kan göras. För det första har ordförandeskapet nu framfört sitt öppningsuttalande till varje kandidatland som fått tillåtelse att förhandla. Det kommer att förmedla några nyckelbudskap till kandidaten, inklusive ganska raka besked om rättsliga och inrikes frågor.
För det andra har Allmänna rådet lagt sista handen vid prioriteringarna för de framtida partnerskapen för anslutning. Även här har kommissionen talat klarspråk för att täcka in medborgarnas oro när det gäller säkerhet och rättvisa. Jag skulle vilja erinra om beslutet som togs i Luxemburg om att en speciell förberedande anslutningsstrategi skulle sammanställas innan Cypern. Stark betoning lades på rättsliga och inrikes frågor i synnerhet.
För det tredje, inom ramen för partnerskapen för anslutning, kommer kandidatländerna mycket snart att presentera sina nationella program för antagandet av acquis . Utmaningen kommer då bli att identifiera vilken hjälp de kommer att behöva i genomförandet av acquis . För områdena rättsliga och inrikes frågor, måste denna hjälp huvudsakligen tillhandahållas av experter från den offentliga administrationen i medlemsländerna. Den viktiga uppgiften då är identifiera de relevanta experterna, att göra dem tillgängliga och att finansiera hela operationen. Kommissionen har upprepade gånger framhållit den viktiga roll experter inom inrikes- och justitieministerierna kommer att spela i arbetet med att stödja kandidatländerna i deras förberedelser för medlemskap. Kommissionen, å sin sida, är beredd att finansiera lönerna och utgifterna som har samband med tillhandahållandet av experter. Processen har redan satts i gång tack vare det nätverk av " contact points" som etablerades förra sommaren.
Bland de hjälpprogram som är på väg har många av dem nämnts av Posselt, och i det nya Phare-programmet, vilket ni känner till, har 30 procent av medlen avsatts till uppbyggnad av institutioner. Detta involverar stärkandet av demokratiska institutioner, rättssäkerheten, domstolarnas funktion, förhållningssätt till asyl och migrationsfrågor, gränskontroller och så vidare. Vi har även för avsikt att öppna upp existerande gemenskapsprogram som Odysseus, Oisin, Grotius och Falcone för kandidatländerna. De är redan potentiella förmånstagare, men deras deltagande i programmen av deras egen kraft kräver ett horisontellt beslut som kommer att involvera mer än rättsliga och inrikes frågor. När det gäller polisutbildning skulle jag vilja nämna att tre olika polisskolor redan är aktiva i länderna i Central- och Östeuropa. Jag tvivlar om det extra värde ännu en skulle tillföra.
För det fjärde, den hjälpen som skall tillhandahållas genom partnerskapen för anslutning kommer att vara villkorlig. Ett särskilt projekt kommer inte automatiskt att förnyas om vi inte är övertygade om dess kvalitet. Dessutom kommer de olika programmen att anpassas efter alla de problem som kan uppenbaras under förhandlingarna eller i samband med de regelbundna översynsprocedurer som beslutades om i Luxemburg. Den regelbundna översynsproceduren är ämnad för alla tio kandidatländerna från Central- och Östeuropa. Proceduren är baserad på en rapport från kommissionen, och den kommer att genomföras första gången i slutet av detta år. Rättsliga och inrikes frågor kommer att vara mycket viktiga i denna översynsrapport. Jag skulle också kunna nämna pakten mot organiserad brottslighet vilken man måste komma överens om till det Europeiska rådet i Cardiff. Alla dessa initiativ stöder varandra och understryker den absoluta prioriteringen av rättsliga och inrikes frågor i den kommande utvidgningen, och den listan är inte uttömmande.
Så utvidgningsprocessen kommer att pågå i flera år. Alla är överens om att utveckling inom rättsliga och inrikes frågor är viktig och att de kommer att spela en betydande roll för att utvidgningsprocessen skall lyckas i sin helhet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
Jag ger nu ordet till Schulz, som begärt det i enlighet med artikel 108 i arbetsordningen.

Schulz
Fru ordförande! Jag åberopar den här artikeln i arbetsordningen, eftersom jag inte kan låta Voggenhubers anförande, såvitt det angår mig, stå oemotsagt.
Tre saker skulle jag vilja anmärka på, som angår mig personligen. För det första: Yttrandet att de benhårdas koalition skulle ha diskuterat här - enligt Voggenhuber - tillbakavisar jag bestämt. Jag beskrev vad man sade till mig om kollegan Posselt, och jag sammanfattade det genom att säga att han kallades en benhård högerman. Det var alltså ett citat, inte mitt eget ordval. Det fastslår jag.
För det andra: Jag signalerade den socialdemokratiska gruppens ja-röst med den anledningen, att Posselt hade gått oss till mötes på flera punkter. Jag kan nu tala om på vilket sätt. Han gjorde områdena grundläggande rättigheter, mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter, stärkande av rättsstatligheten, strykande av diskriminerande bestämmelser och övertagande av EU: s växande regelverk till centrala budskap i sitt betänkande. Detta slår jag fast. Dessutom fastslår jag för det tredje: Eftersom det är på detta sätt, och man bör veta eller måste veta, när man går in i den här debatten - en kommentar riktad till Voggenhuber - att arbetsordningen inte förbjuder ledamöterna att läsa betänkanden, innan man talar om dem!
(Applåder)
(Voggenhuber begärde ordet.)

Ordföranden
Herr Voggenhuber, vi kan inte påbörja en debatt. Icke desto mindre ger jag er ordet för en ordningsfråga, då jag antar att det är av denna anledning som ni begär det. Arbetsordningen föreskriver inte att man får svara en kollega som åberopat artikel 108. Men jag ger er en ordningsfråga.

Voggenhuber
Fru ordförande! Jag skulle också vilja åberopa denna artikel, och med mera rätt, anser jag, eftersom jag faktiskt tilltalades personligen med namn, vilket inte jag gjorde i mitt anförande, där jag inte nämnde kollegan vid namn. Men jag vill gärna ge honom rätt också. Jag tror, att om Schulz hade lyssnat på mig, då skulle han ha lagt märke till, att just det som han stöder sig på var en av huvudpunkterna i min kritik, nämligen att rättsgarantierna, uppmaningen till rättsstatlighet, uppmaningen till stabilitet hos institutionerna inte riktades till oss själva, så som sakernas tillstånd skulle kräva, utan med en otrolig moralisk arrogans mot de öst- och centraleuropeiska staterna. Jag tror att jag har gjort det tydligt, att det är just detta som är kritiken, att i den tredje pelaren, i detta samarbete i rättsliga och inrikes frågor, så har man inte gjort klart vilken ställning EG-domstolen har, vi har ingen förteckning över de allmänna fri- och rättigheterna, vi har inte någon parlamentarisk och rättslig bevakning av dessa områden, och att detta väl borde vara ett moraliskt pekfinger som borde vara riktat mot oss själva, innan vi riktar det mot andra. Det är en uppenbar brist hos detta betänkande; att han inte nämner ett enda ord om detta, torde vara signifikativt!

Posselt
Fru ordförande! Jag har tilltalats två gånger, alltså borde jag egentligen få tala två gånger enligt artikel 108. Jag skulle vilja tacka kollegerna för deras stöd och ett bra samarbete, just kollegan Schulz och de andra. Men jag måste också säga, att Voggenhuber i framtiden antingen borde läsa betänkandena, eller - om han inte har tid med det - byta talskrivare, för mitt betänkande har helt klart uppnått en bra balans mellan rättsstatlighet och inrikes frågor. Jag tog över - jag skyggar inte alls för att säga det här - kollegan Roths uppslag och förslag, inte alla hon ville ha med, men flera. Det var emellertid några väsentliga ändringar - och därigenom kom vi fram till en bred konsensus. Kollegan Roth lade för övrigt ned sin röst vid slutomröstningen. Alla andra i utskottet röstade ja. Hon lade inte fram några ändringsförslag till plenarsammanträdet. Inte heller ni kom med några ändringsförslag. Jag frågar mig, varför inte egentligen? Sett ur denna synvinkel tror jag, att det är en standby-aktion, som vi inte behöver tillmäta en alltför stor betydelse!
(Applåder från PPE-gruppen)

Ordföranden
Herr Posselt, hur som helst, oberoende av artikel 108, är det uppenbart att man inte kan neka en föredragande ordet när denne begär det.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 9.00.
Herr Voggenhuber, jag tycker att ni missbrukar situationen. Jag ger er gärna ordet, men det är inte så meningsfullt. Jag tycker att förklaringen var mycket tydlig.

Voggenhuber
Fru ordförande! Det skulle aldrig falla mig in att missbruka ert tålamod. Men när jag inte bara tilltalas personligen två gånger under en debatt, utan till och med attackeras, då har jag rätt att ta till orda mot de båda talarna. Jag tänker inte överdriva, och jag tackar för er generositet.
Jag skulle vilja tillägga något om det här med att betänkandena inte läses. Jag vet inte om man kan skriva betänkanden utan att läsa dem, eller om några av kollegerna kan det, så får jag kanske citera en passage, som även Posselt citerade som om den gällde EU själv. Den är emellertid uttryckligen, vilket jag tog upp, att förstå som en förutsättning för anslutningen av länderna i Centraloch Östeuropa. Man kan kanske vara en benhård högerman i detta parlament, men man bör ändå, anser jag, åtminstone kunna sitt eget betänkande, för att kunna försvara det lite bättre.

Inbördes rättshjälp i brottmål
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0122/98) av Buffetaut för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till utkast till konvention om inbördes rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater (5202/98 - C4-0062/98-98/0902(CNS)) och om utkast till gemensam åtgärd om god praxis i samband med inbördes rättshjälp i brottmål, antagen av rådet i enlighet med artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen (13300/97 - C4-0069/98-98/0903(CNS)).

Buffetaut
Fru ordförande, kära kolleger! Det förstärkta samarbetet mellan staterna i Europeiska unionen har ett fullvärdigt berättigande inom ramen för subsidiaritetsprincipen, då det är tydligt att detta gemensamma arbete är effektivare än varje medlemsstats enskilda ansträngningar. Men är det ett mer legitimt område för detta samarbete än kampen mot den internationella kriminaliteten. Det skulle verkligen vara paradoxalt om de huvudsakliga förmånstagarna var brottslingarna, de internationella brottslingarna och den stora internationella kriminaliteten. Avskaffandet av all kontroll vid gränserna skulle inte annat än gynna detta missförhållande. Följaktligen är det nödvändigare än någonsin att på ett konkret, praktiskt, realistiskt och effektivt sätt underlätta inbördes rättshjälp mellan Europiska unionens medlemsstater.
I sin appell, som sedan blev berömd, betonade sju europeiska åklagare att vid sidan av byggandet av Europa, det synliga, officiella och respektabla - jag använder deras termer - dolde sig ett Europa som man inte ville kännas vid, fyllt av kriminella och maffialiknande aktiviteter. För att bekämpa detta begärde de en revision av den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp och förespråkat en rad praktiska åtgärder, såsom möjligheten för alla europeiska domare att direkt kunna rådfråga vilken annan europeisk domare som helst.
Det är delvis som svar på detta bekymmer som projektet om konventionen avseende inbördes rättshjälp och projektet om gemensam åtgärd om god praxis i samband med inbördes rättshjälp kommit till. Dessa två texter inskriver sig för övrigt inom ramen för handlingsplanen mot kriminalitet som Europarådet beslöt om i Amsterdam.
Uppenbarligen har medlemsstaterna stött på svårigheter eftersom det i själva verket är en något stympad och icke-slutgiltig text som lagts framför oss. Mycket riktigt cirkulerar det redan ändrade versioner som inte lagts fram för oss. Det är mycket irriterande för oss att uttala oss om texter som vi redan vet har ändrats. Det bör påpekas att rådet för rättsliga och inrikesfrågor från december i fjol dessutom beslöt skjuta upp behandlingen av vissa särskilt känsliga frågor och referera till ett annat protokoll som vi inte känner till. Detta tillvägagångssätt är knappast tillfredsställande, varken för oss eller för rättsutövarna för den delen, som kommer att vara tvungna att åberopa texter som är spridda bland olika juridiska instrument. Detta speglar för övrigt en av de största svårigheterna som förhandlarna stöter på inom det känsliga rättsliga området: bristen på ömsesidigt förtroende bland medlemsstaterna för sina respektive rättssystem.
Det handlar likväl om länder som alla erkänner rättsstaten, men vars juridiska traditioner och filosofi skiljer sig mellan de olika staterna. Sedvanerätten, den romerska rätten, Napoleonkodexen. Dessutom snuddar rätten och brottsprocedurerna vid väsentliga element i människors frihet och i den nationella suveräniteten.
På sådana områden bör pragmatismen vara förhärskande om vi vill uppnå resultat. Det mellanstatliga samarbetet är utan tvekan den mest effektiva vägen då den lugnar staterna och undviker principiella motsättningar.
När detta väl sagts, vilken anda finns i de ändringsförslag som antagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor? Att göra rådets text mer effektiv och djärv. Vi har alltså ansett det nödvändigt att påminna om den inbördes rättshjälpens strategiska betydelse vad gäller bekämpandet av den organiserade brottsligheten, betona nödvändigheten av att tillhandahålla logiska och lätt tillämpbara instrument för de som arbetar med rättsliga frågor, hävda att det är viktigt att utveckla det ömsesidiga förtroendet för de olika rättssystemen sinsemellan, beakta kraven på snabbhet i undersökningarna samtidigt som man respekterar rättvisan, försöka undanröja hindren för det rättsliga samarbetet, beakta försvarets krav och slutligen uppmuntra den direkta kommunikationen mellan de rättsliga myndigheterna.
Jag skulle vilja insistera på denna sista punkt. Det är mycket riktigt ett återkommande krav från dem som jobbar med rättsliga frågor, nödvändigt för en effektiv administration vad gäller dessa frågor. Projektet om en konvention förutser denna förmåga men ger med detsamma staterna möjlighet att inte anamma denna förenklade mekanism. Men denna direkta kommunikation är ett grundläggande effektivitetselement. Därför förefaller det oss att om man tillåter att man befrias från detta riskerar man att tömma konventionen på en av dess mest intressanta aspekter. Det är därför vi föreslår er att eliminera denna möjlighet.
För att avsluta skulle jag vilja tacka alla mina kolleger i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, som givit mig deras stöd på ett kompetent och artigt sätt, och beklaga att rådet ber oss uttala oss om texter som redan ändrats.

Ullmann
Fru ordförande! Återigen konfronteras vi med en lagstiftning, som gör oss smärtsamt medvetna om skillnaderna mellan verklig unionsrätt och mellanstatliga bestämmelser. Avtalet och de gemensamma åtgärderna aktualiserar det europeiska rättshjälpsavtalet från 1959 och ett liknande Beneluxavtal från 1962, som bör anpassas till dagens läge i samband med Schengen, och dagens tekniska nivå.
Har vi lyckats med dessa planer? Ändringsförslagen från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor visar, hur mycket vi har kvar att göra. De ändringar som Buffetaut föreslog borde därför, inklusive den fristförkortning som han givit i uppdrag, godkännas av kammaren, eftersom det uteslutande handlar om oundvikliga preciseringar. Med ett undantag - tillåt mig säga detta, herr kollega: Vid ändringsförslag 23 är rådets text att föredra, vad beträffar bokstaven b. Den föreslagna ändringen skulle enligt min mening resultera i ett försvagande, vilket inte motsvarar tendensen hos era övriga förslag.
Har vi därmed fått rättsinstrument, som är vuxna dagens krav på bekämpande av kriminalitet och rättsskydd? Det tror inte jag, lika lite som den så kallade gemenskapsanpassningen av Schengenavtalet uppnåddes genom Amsterdamfördraget. Vad vi behöver är inte aktualisering av antika avtal med nya byråkratier, utan en äkta Europaorientering av de rättsdimensioner i gränspolitiken som under tiden har blivit i behov av nya bestämmelser, asylrätten för invandrarflyktingar samt skyddet av de grundläggande rättigheterna för EU-medborgaren. Men var finns den politiska viljan till en sådan Europaorientering? En fråga som först och främst riktas till Europaparlamentet, alltså till oss själva!

Schulz
Fru ordförande, mina damer och herrar! Det eftersträvade avtalet och de gemensamma åtgärderna går tillbaka på rådets handlingsplan för kampen mot den organiserade brottsligheten. Jag hoppas, att jag inte råkar i konflikt med åhörare och ledamöter ännu en gång när jag säger att den organiserade brottsligheten måste bekämpas! Det är oundvikligt.
(Applåder) Därför måste vi också diskutera, att det avtal som överlämnades till oss den 14 januari och den 20 januari utgör ett väsentligt bidrag från rådet, för att kunna förverkliga det som handlingsplanerna strävar efter. Nu har kollegan Ullman redan påpekat, att befintliga avtal bör vidareutvecklas. Målet är att komplettera avtalet om rättshjälp i brottmål från den 20 april 1959, dess tilläggsprotokoll från den 17 mars 1978, Schengenavtalet från den 14 juni 1990 och Beneluxavtalet om rättshjälp i brottmål från den 27 juni 1962, för att underlätta användningen av dessa avtal.
Ni kan se bara på uppräkningen av avtalen och de datum, som jag har nämnt, att vi står inför ett svårt problem och att kollega Buffetaut har haft en svår uppgift. På grundval av gamla avtal, som träffades vid tidpunkter, då de strukturer som vi har i dag inte ens var påtänkta, var han nämligen tvungen att försöka göra rättvisa åt de utmaningar, som uppstår ur Europas integration och särskilt den ekonomiska integrationen. För det finns en punkt som man inte kan ändra på: Den obegränsade ekonomiska verksamhet, som är möjlig i Europeiska unionen, leder även till en obegränsad skuggekonomisk verksamhet, som man påträffar i Europeiska unionen först när man försöker fördjupa polissamarbetet. Jag säger det ännu en gång, försöket, för Europol kommer ju inte i gång i tillräcklig utsträckning, för att inte tala om den börda, som Europol släpar med sig - åtminstone i ögonen på den socialdemokratiska gruppen är det en börda - nämligen att det ligger långt i fjärran att överföra den operationella befogenheten på unionsnivå till denna polistrupp, något som är nödvändigt sedan länge.
Låt oss anta att det fanns en sådan här europeiskt arbetande polis, utrustad med rättigheter och naturligtvis även bevakningsbefogenheter - rättsstatliga, givetvis, så att inte kollegan blir upprörd igen - då skulle vi ändå inte ha uppnått att de resultat som en sådan polisiär verksamhet skulle föra med sig, även kunde tillämpas straffrättsligt i tillräckligt hög grad. Just här måste diskussionen om kollegan Buffetauts betänkande ta sin utgångspunkt.
Föreliggande utkast preciserar de förfaranden, vid vilka rättshjälp beviljas, såväl som iakttagandet av de former och förfaranden av den ansökande medlemsstaten, där rättshjälp beviljas. Här beskrivs återställande av olagligt förvärvade föremål, och därmed förknippade förfaranden, samarbetet med telekommunikationer mellan medlemsstaterna - ett mycket svårt kapitel. Här fastställs hur rättegångshandlingar skall översändas och överlämnas, inklusive nödvändiga översättningar av de rättegångshandlingar som skall överlämnas. Dessutom fastställs vilka möjligheter man har vid förhör, hur förhören kan äga rum genom videokonferens, och hur översättningen vid videokonferenserna skall gå till.
Här beskrivs en mängd ytterligare saker, som jag inte vill gå in på närmare, som skulle ha varit nödvändiga, för att möjliggöra ett samarbete mellan en stat och en annan i straffrättsliga frågor medan man samtidigt bevarar de nuvarande strukturerna hos den andra aktuella staten. Om ni multiplicerar det med 15 stater, som under strikt beaktande av sina nuvarande system skall komma dithän, att de samarbetar om allting från konfiskering av stulna föremål till videokonferenser - innan vi har hunnit översätta alla dessa förslag, så har det hunnit växa ut hår på mitt huvud igen, det är jag övertygad om! På det här viset kommer vi ingenstans. Vad vi behöver - och det var det som kollegan Buffetaut antydde, vilket överraskade oss - är en fördjupad harmonisering.
Vi måste börja med att harmonisera överskådliga områden av det straffrättsliga samarbetet. Jag vet att jag inte kan säga så ostraffat, ens i mina egna led. Harmonisering betyder för mig att om Europeiska unionen vill fortsätta vara handlingskraftig - även vad gäller det straffrättsliga samarbetet - då måste den överta rättigheter från nationalstaterna. Vi delegerar för andra gången, även de senaste månaderna, en rättighet från den nationella suveräniteten till Europeiska unionen. Vi är alla glada att vi snart har en gemensam valuta i Europeiska unionen. Vi hoppas att snart alla medlemsländer i Europeiska unionen har euron som betalningsmedel. Vi vet att alla grupper just i detta parlament, som röstar ja till införandet av euron, gör det eftersom de hoppas att det skall leda till en fördjupad integration. Å andra sidan har vi - och det visar just denna debatt om Buffetauts betänkande - den stora svårigheten, att vi just där nationalstaten fortfarande är som starkast - inom polis- och rättsväsende - inte är beredda att företa någon kompetensöverföring.
Om vi skapar en ekonomisk union på detta sätt, som vi gör, utrustad med gemensam valuta, men som barn i sandlådan håller fast vid, att våra allmänna åklagare i Tyskland bara får bekämpa förbrytarna på grundval av den tyska lagen, och naturligtvis de franska procureurs eller de belgiska procureurs du roi får lov att bekämpa brottslingarna med sina nationella lagar, då skulle jag bli en förbrytare förr eller senare! Det är lättare än att ägna sig åt ett anständigt arbete i Europa!
Det som vi diskuterar här, är en del av Europeiska unionens framtida handlingskraft. Jag ser alla de kära juristerna också i mitt utskott, jag ser hur de sitter där borta och säger, nu babblar han för sig själv igen, han har ingen aning om hur rättssystemet fungerar. Om han kände till alla hinder som finns, skulle han inte prata så där! Men just för att vi behöver icke-juristernas mod, för att komma framåt med det straffrättsliga samarbetet, säger jag till er ännu en gång: Det bästa med Buffetauts betänkande enligt min grupp är att han försöker göra klart i detta betänkande, något som för övrigt är förvånansvärt för en man från hans grupp, att vi bara kommer vidare i det straffrättsliga samarbetet med rättshjälp i brottsmål genom ökad harmonisering av samarbetet. Detta bör ske inom ramen för tillämpningen av gemensamma åtgärder och genom en allt större användning av metoder, som har bevarats utifrån våra gemensamma erfarenheter.
En sista kommentar om de förfaranden, som detta parlament är utsatt för. När vi konsulteras, då måste rådet vara på det klara med att konsultationsförfarandet är en beståndsdel i lagstiftningsförfarandet. Det är inte någon nåd, som visas parlamentet, utan det är en beståndsdel i lagstiftningsförfarandet. Om sedan parlamentet debatterar om rådets text i detta lagstiftningsförfarande, för övrigt under högtryck med detta betänkande, för att vi ville hålla oss till rådets tidsschema - Buffetaut påpekade detta - och rådet går in och ändrar sin text mitt i dessa konsultationer, så att det som vi gör här nu delvis är makulatur, då måste man säga till rådets företrädare - den närvarande i dag är förmodligen inte skyldig, utan han bör underrätta dem som står över honom - att detta parlament inte kommer att tillåta att rådet trampar på parlamentets rättigheter, just i tredje pelaren! Det är nämligen att trampa på demokratin, och det bör demokratiskt valda regeringar om möjligt undvika!
(Applåder)
Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Å Europeiska folkpartiets vägnar vill jag börja med att tala om att gruppen stöder Buffetauts betänkande, som är ett utmärkt arbete av föredraganden och ett bra samarbete i utskottet för medborgerliga frioch rättigheter och inrikesfrågor.
Efter att ha sagt detta, herr ordförande, måste ni tillåta mig att symboliskt vända mig till de som lyssnar till oss på åhörarläktaren och att jag tolkar det de måste känna när de i dag ser oss här och vi diskuterar det vi debatterar och det sätt på vilket vi gör det. Jag antar att de känner en blandning av förlägenhet och maktlöshet inför det som vi i praktiken godkänner. Herr ordförande, problemet är mycket tydligt.
Vi har sett massdemonstrationer i flera medlemsstater mot den organiserade brottsligheten, från demonstrationer mot terrorism, i Spanien, till demonstrationer som " den vita marschen" i Bryssel, som spänt över alla slags protester. I alla medlemsstater finns en gemensam medvetenhet att det är ett gemensamt problem som vi bara gemensamt kan ta oss an.
Och inför detta stannar det politiska initiativet, medlemsstaternas politiska impuls ligger långt i bakgrunden. När uttalanden skall göras talas det om nödvändigheten av att skapa ett enda juridiskt, polisiärt och rättsligt område. Men när dessa uttalanden skall förverkligas fortsätter vi att förlora oss i ett hav av normer i vilket det, även för de skickligaste juridiska experterna, många gånger är svårt att finna en kompass för att inte gå vilse bland dem.
Och under tiden, som sagts från alla platser - för när det gäller det tror jag att känslan är enhällig -, den inre marknaden gynnar framför allt illgärningsmän, även om det är en makaber ironi.
Så, herr ordförande, detta betänkande som onekligen tillför idéer måste välkomnas men det innebär ett framåtskridande med mycket små steg. Och om ni tillåter mig en viss ironi, även om frågans allvar inte förtjänar det är detta, dessutom, ett steg " som haltar" . Varför säger jag " som haltar" ? I detta fall, herr ordförande, och jag knyter an till allt som sagts från alla platser i denna kammare, så har det från början fattats en interinstitutionell respekt och ännu mer en respekt för medborgarna.
Herr ordförande! Det är inte längre så att man sänder oss ett förslag till rättsakt som inte överensstämmer med den som för närvarande debatteras. Dessutom så är inte detta förslag till rättsakt en rättsakt. Vi kan inte betrakta en rättsakt, som redan från början är ofullständig, som förslag till rättsakt. Vi har artiklar, som t.ex. artikel 4 vars enda innehåll är " (upphävd) " . Likadant är det med artiklarna 8 och 9. Vad är det för sätt att utarbeta regler? Vilket bindande juridiskt innehåll har det? Sedan har vi sättet med punkter som anger avbrott: punkt 2 i artikel 12, tre punkter, bokstäverna e och g i punkt 6 i artikel 12, tre punkter plus tre punkter, sex punkter, punkt 6 i artikel 15, ännu fler punkter och också i artikel 16. Dessutom har vi ett sätt, som är obekant för oss - rådet borde förklara vad det kommer sig av -, som är " hakarna" , som enligt rådets språkbruk motsvarar frågor som diskuteras i medlemsstaterna. Men vi vet inte vad det innebär att rådfråga parlamentet om dessa fraser som innefattas mellan " hakar" .
Herr ordförande! Detta tillvägagångssätt är inte tillfredsställande. Vi har sagt det många gånger i denna kammare. Vi kan inte acceptera denna lek med förfaringssätt. Men inte bara för att vi bör försvara våra institutionella befogenheter - och jag uttrycker här vår tacksamhet till kommissionen, som tvärtemot, visar ett tillmötesgående när det gäller dessa frågor i tredje pelaren som förtjänar lovord -. Inte bara för att vi bör försvara våra befogenheter som institution utan, framför allt, eftersom vi här representerar de europeiska medborgarna. Medborgare som i dag är här och som, antar jag, får med sig en mycket förbryllande bild av de framsteg som vi för närvarande genomför i den tredje pelaren.

Hager
Herr ordförande! Under beaktande av de kritiska punkter och ändringsförslag som föredraganden med rätta lade fram, anser jag att det avtal om inbördes rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater som ligger till grund för betänkandet är ett lämpligt instrument för att om inte fullständigt övervinna, så åtminstone minska det nuvarande underskottet i kampen mot den gränsöverskridande kriminaliteten.
Internationell telefonavlyssning måste vara möjlig under beaktande av aktuella inomstatliga förordningar, precis som kontroll av leveranser, en så okomplicerad översändning av rättegångshandlingar som möjligt samt audiovisuella inspelningar av vittnen och sakkunniga över gränserna, och spontant informationsutbyte mellan brottsbekämpande myndigheter.
Det är instrument, som står den organiserade brottsligheten till förfogande sedan länge, och vars utbyggnad mellan brottsbekämpande myndigheter skulle minska det tekniska försprång, som den organiserade brottsligheten har. Vi röstar därför ja till detta betänkande helt och fullt.

Gradin
Herr ordförande! Jag vill gratulera den ärade ledamoten Buffetaut till ett värdefullt betänkande om utkasten till konvention och gemensam åtgärd om inbördes rättshjälp i brottmål. Båda dessa instrument är nödvändiga i kampen mot den organiserade brottsligheten. Det innebär också att vi värnar den enskildes rättssäkerhet i ett gränslöst Europa.
Jag har länge argumenterat för att underlätta samarbetet mellan domstolar och andra rättsinstanser i medlemsländerna. I arbetet med att bekämpa bedrägerier med unionens medel har jag själv fått bevittna hur dröjsmål med informationsutbytet mellan de olika rättssystemen direkt gynnar brottslingar. Genève-appellen från ett antal åklagare ger oss andra exempel på varför något måste göras. Vi kan inte möta de utmaningar som dagens organiserade brottslighet ställer, om vi inte har ett effektivt rättsligt samarbete.
Konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål syftar till att förbättra och komplettera det sätt som vi i dag samarbetar på. En utgångspunkt är att domstolar i olika medlemsländer i framtiden skall kunna byta information och begära bistånd direkt från varandra. Det är en viktig princip. Jag anser att undantag från denna princip skall begränsas till ett absolut minimum. Konventionen kommer också att underlätta bland annat hörande av vittnen och bevisupptagning mellan medlemsländerna. Samtidigt lämnar konventionen utrymme för ytterligare förbättringar av samarbetet.
Den ärade ledamoten Buffetaut beklagar att inte fler frågor har kunnat regleras i konventionen. I betänkandet pekas på att t.ex. husrannsakan och beslag har lyfts ut och i stället skall regleras senare i ett tilläggsprotokoll till konventionen. Samma sak gäller frågan om dataskydd och EG-domstolens roll. Jag kan förstå föredragandens bekymmer, men nu är det så att fördjupat samarbete på det straffrättsliga området inte växer fram från en dag till en annan. Det är ett långsiktigt arbete som handlar om en process, i vilken vi samtidigt som vi förstärker det konkreta samarbetet också arbetar med att sammanjämka våra gemensamma regler.
Föredraganden föreslår vidare att Europol skall ha en roll som kanal för att förmedla framställningar om inbördes rättshjälp mellan medlemsländerna. Europol har goda förutsättningar att snabbt få en begäran till rätt adress. Jag tycker därför att förslaget är intressant. Det ligger också i linje med den diskussion som redan förs om att ge Europols liaisons officers en samordnande roll för letters rogatory .
Den gemensamma åtgärden är ett viktigt komplement till konventionen. Den lägger fast ett antal principer för hur medlemsländerna skall behandla en begäran om inbördes rättshjälp. Jag välkomnar särskilt bestämmelserna om fasta handläggningstider. Naturligtvis kan man, som föredraganden gör, diskutera om en gemensam åtgärd och inte en konvention är bästa instrumentet för att lägga fast handläggningsprinciper. Jag tror dock att det viktiga både för föredraganden och mig ändå måste vara att vi får en snabb och effektivt tillämpning av principerna i medlemsländerna.
De årliga rapporterna blir i detta sammanhang ett viktigt instrument. De skall både kunna användas för att utvärdera situationen i varje medlemsland och för att kunna göra en jämförelse mellan dem. Liksom ledamot Buffetaut, anser jag att det europeiska rättsliga nätverket skall vara med i rapportarbetet. Nätverket kommer att bidra med kunskap och erfarenheter vad gäller hur inbördes rättshjälp mellan medlemsländerna också skall kunna utvecklas och fördjupas.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon förmiddag kl. 9.00.

Återkallelse av rätten att framföra motorfordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0121/98) av Reding för utskottet för medborgerliga frioch rättigheter och inrikesfrågor om rådets utkast till konvention om återkallelse av rätten av framföra motorfordon (5217/98 - C4-0061/98-98/0901(CNS)).

Reding
Herr ordförande! Siffrorna talar för sig själva: 45 000 döda och 1, 6 miljoner skadade på våra vägar, med påföljande smärta och sorg; en kostnad för unionen på 1 miljon ecu per död medborgare. Dessa siffror är chockerande, mina damer och herrar, och inför denna outhärdliga situation är de tilltänkta lösningarna av två slag: å ena sidan, förebyggande åtgärder, och å den andra, straffåtgärder.
I förebyggande syfte har man kampanjer för att uppmärksamma problem i samband med rattonykterhet, kampen mot illegala droger, obligatoriska tekniska kontroller för fordonet, förbättring av signalsystemet, underhåll av vägnätet, obligatorisk användning av säkerhetsbälte, förbättring av fordonens aktiva och passiva säkerhetssystem etc. Dessa förbyggande åtgärder syftar till att rent allmänt förbättra trafiksäkerheten och till att, i förväg, undvika en viss mängd olycksorsaker. Vid sidan av de förebyggande åtgärderna måste man också organisera straffåtgärderna, eftersom de allra bästa förebyggande kampanjerna ändå inte hindrar ett visst antal medborgare från att inte respektera vägtrafikbestämmelserna. Påföljder existerar i alla medlemsstater och kan röra sig om allt från böter, vid lindriga förseelser, till återkallelse av rätten att framföra motorfordon, vid mycket grova förseelser.
De europeiska institutionerna har redan varit mycket aktiva på området för förebyggande åtgärder. Inom ramen för denna konvention handlar det om att skärpa straffaspekten av den europeiska åtgärden. Konventionen föreslår ett erkännande, på Europanivå, från bosättningsstatens sida av ett beslut om återkallelse av rätten att framföra motorfordon som fattats i en annan medlemsstat. Det handlar helt enkelt om att se till att ett beslut om återkallelse av rätten att framföra motorfordon som fattats i en annan medlemsstat också skall tillämpas i bosättningsstaten och därefter överallt där det krävs ett tillstånd för att köra ett motorfordon. I framtiden kommer vägarnas cowboys inte längre att vara förskonade från påföljder i bosättningsstaten för händelser som ägt rum i en annan medlemsstat.
Detta väl sagt så har vissa organisationer och flera kolleger uttryckt sin oro avseende skyddet för medborgarna från konsekvenserna av den nya konventionen. Jag kan lugna dem. Konventionen, vars utarbetande varit mödosamt, har förutsett spärrar för alla typer av missbruk eller icke-försvarliga komplikationer vad gäller de personer som berörs och för övrigt har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter röstat fram ett antal ändringsförslag som ytterligare stärker skyddet för medborgarna. Jag skall inte räkna upp alla, jag citerar bara de viktigaste.
Först och främst, konventionen tillämpas inte på mindre förseelser. Katalogen över berörda brott innehåller endast mycket allvarliga förseelser som äventyrat medborgarnas säkerhet. Det handlar alltså inte om att bråka om små överträdelser av vägtrafikbestämmelserna utan, tvärtom, om att stoppa de farliga förarna.
Vidare är återkallelsen av rätten att framföra motorfordon inte beroende av en förment centraliserad byråkrati i Bryssel, utan av bosättningsstatens behöriga myndigheter som, själva, beslutar tillämpa konventionen eller inte. Det är alltså inte en avlägsen och okänd myndighet som beslutar, utan en myndighet som är nära medborgarna.
Slutligen, konventionen förutser en rad fall då den ej går att tillämpa. Jag citerar några stycken, särskilt de fall där anklagelsepunkterna inte räcker för en återkallelse i bosättningslandet. Till exempel, om en luxemburgare fråntas rätten att köra i en annan medlemsstat på grund av en alkoholalt i blodet på 5 promille, kommer detta beslut inte att vara tillämpbart i Luxemburg där gränsen är 8 promille.
Konventionen är inte tillämpbar om det visar sig att den berörda personen inte, på ett korrekt sätt, fått tillfälle till svaromål, särskilt på grund av formfel eller språksvårigheter, eftersom rätten till svaromål är en grundläggande rättighet som bör respekteras.
För övrigt kan man lägga märke till att konventionen förutser flera tillämpningsprocedurer för att beakta de administrativa eller rättsliga skillnaderna i de olika medlemsstaterna.
Följaktligen tycker jag, trots att konventionen fortfarande har brister, att parlamentets ändringsförslag gör den logisk, juridiskt mer korrekt och tydlig och skyddar på så sätt medborgarnas rättigheter bättre. Konventionen med dessa ändringsförslag bidrar till att bekämpa en ohållbar situation och, herr ordförande, hur bristfällig den än må vara, innebär den ett viktigt steg framåt. Jag inbjuder alltså parlamentet att stödja rådet i detta initiativ.

Zimmerman
Herr ordförande, kära kolleger! Reding har talat mycket utförligt om sitt betänkande, och jag vill också verkligen lyckönska henne till det. Jag tror att det som hon har lagt fram här, och även innehållet i ändringsförslagen, som godkändes enhälligt, visar att detta betänkande inte bara förbereddes väl, utan också att det innehållsmässigt tar upp de punkter, som det handlar om. Jag vill trots detta påpeka, att detta betänkande angår oss alla, även om bara några få kolleger fortfarande är närvarande, eftersom det kan hända oss alla, att vi gör oss skyldiga till en trafikförseelse, som leder till indragning av körkortet i detta land, men inte i ett annat land. Även om det sägs i detta avtal, att den aktuella bosättningsstaten kan besluta om körkortet skall dras in, så finns det några punkter där vi måste se till att medborgarna inte får körkortet indraget, även om det inte skulle dras in i det egna landet.
I princip är det framför allt nödvändigt att vi på europeisk nivå kommer därhän med trafikföreskrifterna att vi får gemensamma föreskrifter, som kan användas gemensamt. Som Reding säger -det skulle vara ett steg i rätt riktning, och jag hoppas också att detta steg följs av flera. Även om det finns länder, om vi talar om trafik och alkohol, där man har en gräns på 0, 0 promille, och länder där promillegränsen ligger på 0, 8, måste denna skillnad faktiskt undanröjas, om vi vill ha ett enhetligt Europa. Jag skulle välkomna, om vi faktiskt fick gemensamma föreskrifter på flera områden, vare sig det handlar om hastighetsbegränsning eller promillegränser eller andra områden i trafikföreskrifterna, så att det inte finns ytterligare bestämmelser i de bilaterala avtalen, utan att vi får gemensamma föreskrifter för indragning av körkortet i Europa.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den rättsakt som vi diskuterar här, berör potentiellt alla bilförare i Europa och därmed ett avsevärt antal, vilket garanterar uppmärksamhet, men också motiverar att vi med nödvändighet mödosamt ägnar oss åt vad man vill med detta. Först måste några missförstånd klaras upp. Här handlar det inte om en harmonisering av europeiska trafikföreskrifter. Det handlar inte ens om att göra följderna för trafikförseelser gemensamma. Denna överenskommelse avser endast indragning av körkortet, som visserligen är ett viktigt steg för en bilförare. Endast indragning av körkortet handlar denna överenskommelse om.
Nu frågar jag: Kan man över huvud taget träffa en sådan överenskommelse med tanke på de olika föreskrifter som finns i Europa om bilkörning? Om vi européer tar hela Europeiska unionens område i anspråk som bilförare, då måste vi också acceptera att samma typ av enhetliga föreskrifter gäller i konventionen. Om en bilförare alltså gör sig skyldig till en så grov förseelse, att hans körkort blir indraget, då måste han acceptera att detta får konsekvenser även hemma.
Eller för att uttrycka det annorlunda: Bildårar får inte komma undan med att skaka av sig dammet från en medlemsstat, och sedan fortsätta hem på samma sätt, som om inget hade hänt. Därför är denna bestämmelse i grunden riktig. Bilistförbunden kom med invändningar. Det är deras rätt att granska sådana föreskrifter kritiskt, och vi kommer att ägna oss åt det.
Det handlar om frågan, om det med hänsyn till skillnaden mellan föreskrifterna, men även skillnaden mellan de rättsliga systemen, är försvarbart att verkställa en sådan indragning av körkortet även i hemlandet. Det handlar om den gamla vanliga frågan: Hur mycket Europa behöver vi, eller som en av de större tyska tidningarna skrev för inte så länge sedan: Hur mycket Europa står vi ut med? Denna bestämmelse gäller inte obegränsat. Den är omsluten av rättsstatliga skydd. För det första gäller detta avtal endast förseelser, som räknas upp ett och ett i en förteckning, alltså inte för vilka som helst, utan endast för grova förseelser.
Här fastslås till exempel för det andra, att indragningen av körkortet självklart endast kan verkställas i hemlandet, om den avser en delikt, som även är straffbar i hemlandet. Det klassiska exemplet, om någon får sitt körkort indraget i Sverige på grund av att han kört med 0, 3 promille alkohol i blodet, sker detta naturligtvis inte i Tyskland, eftersom detta inte är straffbart enligt tyska bestämmelser.
Så finns det en mängd regler, som klargör, att de rättsstatliga konventionerna gäller. Det finns emellertid ytterligare en invändning, nämligen skillnaden i rättssystemen, och därtill ett ganska roligt exempel. I en av de mest älskvärda medlemsstaterna i Europeiska unionen kan exempelvis en hastighetsöverträdelse fastställas av en polistjänsteman med, som det heter där, blotta yrkesblicken. Detta skulle naturligtvis inte godkännas överallt. Därför kan man bråka om, ifall det är så klokt. Men om vi accepterar att varje medlemsstat i Europa är en rättsstat, då kan man också ha förtroende för de rättsliga myndigheterna, att de i princip agerar rättsstatligt, och om man beger sig in i en sådan stat, då får man också acceptera, att där möjligen gäller andra bestämmelser, om än obetydliga. Totalt sett är emellertid Europa en rättsstatlig institution, och vi kan ha förtroende för Europa också på detta område!

Thors
Herr ordförande, ärade kommissionär! Behandlingen i Europaparlamentet av detta utkast till konvention visar än en gång att det är just detta parlament som väl kan ta till vara medborgerliga rättigheter och rättsskyddsfrågor. Om rådet hade ha lyssnat på parlamentet när det gällde Eurodac eller när det gällde kriminalisering av verksamhet i organisationer, tror jag att man skulle ha haft klarare regler än vad som verkar bli fallet nu i ministerrådet.
För det andra hoppas jag att denna konvention, i motsats till många andra, verkligen blir verklighet.
För det tredje tycker jag verkligen, som jag tidigare konstaterade, att föredragandens ändringar gör det attraktivare för medlemsländerna att biträda konventionen. Jag tänker på ändring 13 i artikel 8 och också på ändringen i artikel 9.
Vad jag däremot ställer mig litet frågande till är ändringsförslaget i artikel 4, eftersom vi t.ex. i de nordiska länderna har ett gott samarbete mellan många polismyndigheter. Jag kan tänka mig att vi där skulle behöva det för att ha det sammanläggningssystem som hör till vårt rättssystem. Därför ställer jag mig litet kritisk till denna ändring.

Amadeo
Herr ordförande! Den fria rörligheten för personer inom Europeiska unionen gör den aktuella förordningen nödvändig. Vi tackar Reding för ett utmärkt arbete och i avvaktan på en tillnärmning mellan de olika nationella lagarna så hoppas vi att rådets förslag åtminstone skall kunna leda till att vistelselandet erkänner ett beslut om att återkalla körkortet som tas av en annan medlemsstat.
Frågan riktar uppmärksamheten på problemet med identitetshandlingar i allmänhet. Låt mig ta tillfället i akt och påpeka ett paradoxalt förhållande, och det är att det krävs pass för vissa medborgare inom gemenskapen när de färdas inom unionen. Till exempel - och detta leder till problem för dem - de unga italienare som är födda i Belgien, men som inte har belgiskt medborgarskap, har inget identitetskort, utan bara ett uppehållstillstånd som inte ger dem tillåtelse att resa fritt i Europa.
Vi begär därför att man inrättar ett äkta europeiska identitetskort och att man omvandlar det nuvarande, anakronistiska uppehållstillståndet till ett kort som är både uppehållstillstånd och som ger rätt till fri rörlighet.

Rübig
Herr ordförande! Vi har i princip två metoder för att uppnå trafiksäkerhetsmålen. Den ena är straff, som vi diskuterar i dag. Jag skulle också vilja påpeka, att indragningen av körkortet innebär stora problem för många människor. Det är verkligen en extrem åtgärd, och därför bör den hanteras varsamt. Vi har sett flera fall av självmord efter indragning av körkortet.
Vi har en andra metod, nämligen metoden med uppmuntran. Vi borde också gå in för utbildningsåtgärder, just på trafikområdet, för uppföljande inlärning. Vi borde gå in för forskningsåtgärder, för att förbättra bilens, förarens och vägarnas säkerhet, och vi borde gå in för infrastrukturen, det vill säga elektroniska system, helt enkelt för att göra trafiken säkrare. Jag tror, att en kombination av båda metoderna i slutändan kommer att leda till framgång för oss i Europa.

Hager
Herr ordförande! Ingen vill att trafikdårar skall äventyra våra medborgares säkerhet. Därför är tendensen hos detta betänkande välkommen. Hur denna sedan omsätts i praktiken tycks oss emellertid inte helt lyckat. Bortsett från den juridiskt egendomliga konstruktionen i artikel 3 tillsammans med artikel 5, ligger det huvudsakliga problemet enligt min mening i, att man vid rättegång i utlandet råkar ut för fel av olika orsaker, just vid undersökningen av sakförhållandet, som återigen av olika anledningar inte korrigeras. När staten fattar sitt beslut om överträdelsen, verkar anknytningen till bosättningsstaten inte vara någon garanti för att den berörde kan använda sig av alla de möjligheter till försvar som står honom till förfogande i sitt hemland.
Möjligheten till avslag av verkställande genom medlemsstaten i fall av kränkning av försvarsrätt, är enligt vår uppfattning av praktiska skäl inget tillräckligt korrektiv för detta. Vi skulle föredra att rättegången genomfördes i respektive bosättningsstat.

Gradin
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera Reding till hennes värdefulla betänkande om konventionen att tillförsäkra ömsesidigt erkännande av återkallelse av rätten att framföra motorfordon.
Som ni alla mycket väl känner till är antalet olyckor på Europas vägar alldeles för högt. Många av dem orsakas av vårdslös eller olaglig körning. Återkallelse av rätten att framföra motorfordon har visat sig vara ett effektivt verktyg i arbetet med att förbättra vägtrafiksäkerheten. För närvarande kan någon som fått sitt körkort återkallat i ett annat land än sitt hemland lagligt få tillbaka det när han återvänder hem. Detta är absurt. Konventionen om återkallelse av rätten att framföra motorfordon kommer att täppa igen en del av de existerande kryphålen.
Kommissionen delar Redings syn att det är bråttom med ett beslut av rådet om konventionen. Jag kan meddela er att man kom fram till en politisk överenskommelse vid rådet för rättsliga och inrikesfrågor den 19 mars och det är ett steg i rätt riktning, och det Förenade kungarikets ordförandeskap är mycket optimistiskt gällande möjligheterna till ett antagande av konventionen vid nästa möte i rådet i slutet av maj.
Konventionen fastställer en anmälningsmekanism mellan staten där lagöverträdelsen begicks och lagöverträdarens bosättningsstat. Bosättningsstaten skall garantera att det utländska straffet tillämpas eller att lagöverträdaren döms till ett lämpligt nationellt straff och, om så krävs, kommer andra medlemsländer att informeras om att körkortet i fråga har dragits in. Betänkandet föreslår att strikta tidsgränser skall införas för anmälnings-, erkännande- och genomförandeprocedurerna. Förslaget är ett intressant sådant. Det skulle bidra till större förutsägbarhet och säkerhet i försäkrandet om att de nödvändiga åtgärderna också tillämpas i tid.
I sitt betänkande betonar Reding också vikten av att samarbetet under konventionen är praktiskt genomförbart. Det vi måste försöka att göra är att fastställa det snabbaste och enklaste förfaringssätt som är möjligt. Det är en lovvärd ambition.
Jag välkomnar även Redings förslag att, i framtiden, ett medlemsland bara skall kunna tillkännage ändringar av förfaringssättet som bidrar till förenklingar. Vi måste emellertid, samtidigt, komma ihåg att konventionen är ett resultat av en förhandlingsprocess. Det kommer säkerligen att finnas utrymme för förbättringar, så vi måste göra en utvärdering av hur konventionen fungerat några år efter att den har trätt i kraft.
Med fler än 45 000 dödsfall på Europas vägar varje år, måste vi ta vägtrafiksäkerheten på mycket stort allvar. När den väl har trätt i kraft kommer konventionen om återkallelse av rätten att framföra motorfordon att bli ett effektivt instrument i kampen mot denna typ av överträdelser.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar kommissionären såväl som föredraganden, Reding.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Avskaffande av taxfree-försäljning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande muntliga frågor:
Muntlig fråga (B4-0279/98-0-0073/98) från Cornelissen m.fl. för PPE-gruppen till kommissionen om sociala och regionala konsekvenser av avskaffandet av taxfree-försäljning för regioner som berörs av denna åtgärd, -Muntlig fråga (B4-0283/98-0.0087/98) från Ewing och Castagnède för ARE-gruppen till kommissionen om systemet för taxfree-försäljning.
Cornelissen
Herr ordförande! Det beslut som Ekofinrådet fattade 1991 om att från och med juli 1999 avskaffa taxfree-försäljningen till resenärer inom Europeiska unionen har på senare tid satt känslorna ordentligt i gungning. Det är inte så underligt och i sig inte oroande. Något som dock är oroväckande är underrättelserna om att avskaffandet skall leda till att ett stort antal arbetstillfällen försvinner i vissa regioner och sektorer. Jag tänker till exempel på färjeförbindelser, regionala flygplatser och vissa turistområden. Den irländska transportministern tror att 30 000 till 50 000 arbetstillfällen försvinner. Sektorn själv talar om ett mångdubbelt antal. Bekämpandet av arbetslöshet och utveckling av efterblivna regioner är prioritetsområden för Europeiska unionen. Bland annat med beaktande av oron hos arbetstagarna i de berörda sektorerna så anser vi att det måste komma klarhet på den här punkten. Därför frågar jag kommissionen om den är beredd att låta genomföra en oberoende undersökning om de konsekvenser som förväntas, särskilt för de mest berörda sektorerna och regionerna. Herr ordförande, jag litar på att jag skall få ett positivt svar med hänsyn till vad som utlovats av högsta ansvariga kommissionär, Scrivener, vid debatter i parlamentet år 1990 och 1991.
(Applåder)

Ewing
Herr ordförande! Denna kammare känner säker till att jag som representant för skotska högländerna och öarna, har utmärkta förbindelser med den skotska whiskyindustrin med dess hundratals destillerier och hundratals olika whiskysorter - en mycket viktig arbetsgivare i områden där det ofta inte finns något alternativt arbete. Jag skulle vilja fortsätta där Cornelissen slutade: Jag behöver inte upprepa vad han sade men jag stöder hans begäran om en fullständig studie. Det som irriterar mig är att detta utlovades av skattekommissionären i november 1990 och maj 1991. Kommissionär Monti talade inför utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och jag var närvarande vid det särskilda tillfälle då vi lade fram dessa punkter för honom och enligt min uppfattning verkade han obotfärdig och ganska sorglös gällande det faktum att ett sådant löfte hade givits och att löftet hade brutits. Jag undrar fortfarande om vi kan få en förklaring från kommissionen om varför löftet inte hölls.
Vi har naturligtvis gjort andra studier. Vi har haft en studie från en av parlamentets forskningsavdelningar vilken har orsakat en del av oron bland medborgarna beroende på, vilket Cornelissen sade, att vi inte vet hur många arbetstillfällen som står på spel. Men det finns uppskattningar om att betydligt mer än 40 000 arbetstillfällen kan gå förlorade, och detta under en tid med enormt hög arbetslöshet. Effekten på randområdena skulle bli mycket allvarliga beroende på, vilket jag redan nämnt, sådana områden har väldigt få sysselsättningsalternativ.
Vi har fått motiveringar från rådet för en nekan till att ta upp denna fråga till förnyad granskning. En av motiveringarna är att det är nödvändigt för den inre marknaden; men är det inte ganska ironiskt att, när det gäller alkohol, så har vi ingen inre marknad? Vi har ännu inte lyckats beskatta i enlighet med någon vettig regel, till exempel om alkoholstyrkan. Vi har inte ett rättvist spelfält när det gäller alkohol. Så den första motivering verkar inte enligt min uppfattning vara särskilt vattentät.
Den andra motiveringen - det finns förmodligen många andra som kommissionären skulle kunna lägga fram - är att kostnaden för förlorade skatteinkomster ligger på 2 miljarder ecu. Men en del av studierna antyder att det inte finns några bevis för att denna summa skulle tjänas in även om taxfree avskaffades. Det finns naturligtvis inget tvivel om att, i många fall, taxfree påverkar priset på flygbiljetter och färjetaxor. Vi vet att det är sant, vi döljer inte detta faktum. Men jag återgår till effekterna av dessa kostnader, om de måste stiga i randområden. Det finns en väldigt stor oro bland medborgarna. Jag vet att det måste vara enhälligt, men snälla, med tanke på oron, skulle vi inte kunna be rådet ta upp detta till förnyad granskning?

Monti
Herr ordförande! Kommissionen är medveten om frågan som tagits upp i en del medlemsländer om den situation som kommer att uppstå efter juni 1999, det datum då taxfree-försäljningen mellan länderna i gemenskapen kommer att upphöra såsom det beslutades av ministerrådet 1991.
Jag är säker på att ni även förstår att kommissionen är medveten om att den stora majoriteten av finansministrarna klargjort mycket tydligt två gånger i november 1996 och mycket nyligen i mars 1998 att beslutet som togs 1991 om att avskaffa taxfree-försäljningen mellan länderna i gemenskapen inte kommer att tas upp till förnyad granskning. Kommissionen är därför fortfarande övertygad om att övergångsperioden på mer än sju år som beviljades taxfree-sektorerna var tillräckligt för att bemöta taxfree-handelns rättmätiga oro gällande utfasningen av sådan försäljning.
Kommissionen har tillfrågats vid ett flertal tillfällen, inklusive under det nuvarande sammanträdet, om den har för avsikt att genomföra en studie över konsekvenserna av ett avskaffande av taxfree-försäljningen. Svaret är kort. Svaret är " nej" . Det finns igen anledning att göra det. Låt mig ännu en gång förklara varför. När kommissionen mellan 1989 och 1991 diskuterade skattearrangemangen för etablerandet av den inre marknaden med detta parlament, förklarade sig den dåvarande kommissionären med ansvar för skattefrågor sig redo att själv genomföra en studie om de sociala och ekonomiska konsekvenserna för alla yrkesgrupper vilkas framtid skulle påverkas av ikraftträdandet av arrangemangen kring den inre marknaden den 1 januari 1993, och att söka passande lösningar vid behov.
Detta tillkännagivande gjordes för att inter alia bemöta den oro som uttryckts av parlamentet om konsekvenserna av ett omedelbart avskaffande av taxfree-försäljningen den 1 januari 1993 och för att se om några arrangemang för en utfasning av denna aktivitet var försvarbart och möjligt. Mot bakgrund av detta, välkomnade kommissionen, som inte föreslagit några särskilda åtgärder till förmån för denna aktivitet i sitt eget förslag, till slut i de påföljande diskussionerna i rådet införandet av övergångsperiod på mer än sju år. Den höll även det behöriga utskottet nära informerat om de lösningar man då kom överens om. Jag måste understryka detta, efter att ha fått denna information nämnde er institution aldrig igen den studie man från början tänkt sig förrän helt nyligen.
Genom antagandet av en sådan specifik övergångsperiod vilken i stort sett gör behovet av en studie överflödigt - sju och ett halvt år är mer än en studie - tog rådet de socio-ekonomiska dimensionerna av taxfree-aktiviteterna under övervägande, vilket tydligt reflekteras i beaktandemeningarna i de relevanta direktiven. Följaktligen är kommissionen fortfarande övertygad om att detta särskilda system var ett lämpligt och praktiskt svar på den oro som Europaparlamentet då gav uttryck för.
Om man jämför denna långa övergångsperiod med lösningar för andra yrkesgrupper som påverkats av lagstiftningen för den inre marknaden, till exempel, tullspeditörer som får stöd till omställning och annat på omkring 30 miljoner, så tycks en sjuårsperiod som medger en årlig omsättning på cirka 7, 5 miljarder ecu inte som en ofördelaktig behandling.
Dessutom skulle sjösättandet av en studie nu inte bara vara obefogat utan också ganska oansvarigt vad oss anbelangar. Att sätta igång med en studie i dagsläget, bara lite över ett år innan slutet på den faktiska övergångsperioden skulle vara högst kontraproduktivt eftersom det i taxfree-industrins ögon skulle kunna ses som ett sätt att återuppta denna fråga och ytterligare försena det oundvikliga. Det skulle strida mot den nödvändiga och den sedan länge förfallna anpassningen av industrin vilket var det primära skälet till att medge en övergångsperiod på sju år. Kommissionen har inga avsikter att ge fel signaler.
Jag skulle vilja gå närmare in på de regionala effekter som tagits upp i frågan. Jag välkomnar denna regionala dimension vilken fokuserar på en del faktiska, specifika och begränsade problem som kan uppstå till följd av avskaffandet. Kommissionen understryker emellertid det faktum att det kommer att vara upp till de enskilda berörda medlemsländerna att överväga om, och i vilken omfattning, specifika regionala svårigheter kan uppstå och att vidta lämpliga åtgärder, inklusive undersökningar, analys, och utvärdering av lokala eller regionala effekter på vilka kraven från medlemsländerna själva kan baseras.
Det kan mycket väl vara så att gemenskapsmedel kommer att finnas att tillgå för att mildra eventuella specifika problem orsakade av avskaffandet av taxfree-försäljningen. Det kommer emellertid att vara upp till medlemsländerna att identifiera eventuella sådana problem och sedan bedöma vilken typ av åtgärd, om någon, som skulle vara lämplig. Om medlemsländerna sedan önskar söka stöd från gemenskapen måste de göra det under existerande förfaringssätt: till exempel, de som gäller för strukturfonder. Fallen skulle sedan undersökas tillsammans med kommissionen och besluten tas på meriterna i varje enskilt fall.
När det gäller strukturfonder, syftar ingripandena till att minska regionala och sociala skillnader. Tillsammans med medlemsländerna och berörda regioner, har kommissionen etablerat ett ramverk för dessa ingripanden som täcker sådant som prioriteringar, finansiella resurser och typer av hjälp, vilka vanligtvis genomförs genom ett operationellt program. Det nuvarande programmet pågår till slutet av 1999. Nästa programperiod för strukturfonderna kommer att sträcka sig från år 2000-2006.
Den 18 mars i år, inom ramverket för dess Agenda 2000, antog kommissionen sitt nya förslag till regler för hanteringen av strukturfonderna. I dess nya artikel 4, tillåter den medlemsländer att under de nationella mål 2-kvoterna föreslå till valbarhet alla områden som står inför eller hotas av hög arbetslöshet till följd av någon pågående eller planerad omstrukturering av någon aktivitet av stor vikt för jordbruks-, industri- eller servicesektorerna. Transporter till havs och i luften utgör en del av servicesektorn.
Gemenskapsregler förser också medlemsländerna med medel till att fullfölja legitima offentliga servicemål för transportlänkar, när kommersiella operatörer inte kan uppfylla dessa mål utan offentligt stöd. Gemenskapsriktlinjer finns redan inom detta område - till exempel, om hjälp till transportförbindelser till sjöss.
De ärade ledamöterna kommer därför att märka att det redan existera välkända och väl beprövade förfaringssätt genom vilka medlemsländer och kommissionen kan verka tillsammans för att hjälpa i situationer där specifika problem kan uppstå i samband med avskaffandet av taxfree-försäljningen mellan gemenskapsländerna vilket kommer att äga rum den 30 juni 1999.
(Applåder)

Miller
Herr ordförande! Tack kommissionär Monti för er förklaring. Jag tror faktiskt att ni kommer att finna, om ni ser tillbaka på denna kammares förflutna, att en studie har efterfrågats under en ganska lång tid. Det är inte bara ett nyligen uppkommet fenomen; vi har bett om en studie under ett antal år nu.
Denna resolution efterlyser en studie av de ekonomiska- och sociala konsekvenserna av avskaffandet av taxfree. Det kräver inte ett bevarande av taxfree. Jag tror att det är punkt som måste klargöras redan från början. Jag lyssnade mycket noga på det ni hade att säga, kommissionär Monti, och jag vet att ni vid fler än ett tillfälle sagt nej till genomförandet av en sådan studie även om den tidigare har samtyckts till. Jag förstår de skäl ni uppgivit. När ni i början sade att taxfree skulle avskaffas den 1 januari 1993, var det lämplig med en studie i väntan på detta datum men när man kom överens om en övergångperiod till 1999 då är studien, som ni säger, inte längre ändamålsenlig.
Ni har också tidigare påpekat att under mellanperioden på sju och ett halvt år förmodades taxfree-lobbyn avveckla sina verksamheter men faktum är att det som har hänt är att de har gjort exakt det motsatta och utökat dem. Jag tänker ta upp dessa punkter. Vi har noterat att ett flertal studier har genomförts, många av dem tyder på förluster av arbetstillfällen, några av dem antyder det exakt motsatta. Kan jag säga att jag inte tror på någon av dem? Jag tror inte på någon studie från någon sida beroende på att ingen av dem har genomförts av en oberoende bedömare. De har alla utförts med kapitalintressen inblandade och därför anser jag att det är lämpligt att vi vid denna tidpunkt får den sanna bilden, den tydliga bilden av vad som kommer att hända efter taxfree. Det är därför som vi behöver en oberoende analys. Men som jag hört er säga, kommissionär Monti, säger ni fortfarande nej.
Kan jag ta er tillbaka till ett möte, en gemensam utfrågning av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik samt utskottet för transport och turism som hölls förra året om taxfree-frågan, då ni sade att ni var beredd att titta på sätt att avhjälpa konsekvenserna av eventuell arbetslöshet. Den fråga jag måste ställa är hur ni kan titta på sätt att avhjälpa konsekvenserna utan en studie? Ni försökte vända på detta en aning i ert svar tidigare genom att säga att det är upp till de enskilda medlemsländerna att titta på detta och att hitta sätt att använda strukturfonderna genom att styra dem till de områden som kan drabbas av arbetslöshet orsakad av avskaffandet av taxfree. Jag skulle vilja säga att det inte är medlemsländernas skyldighet beroende på att om vi gör det kommer vi helt plötsligt att ha en lappverkspolitik för strukturfonderna och det är det sista som vi vill ha inom denna kammare, i synnerhet inte när vi kommer fram till granskningen av strukturfonderna.
Det vi också måste titta på är de ekonomiska konsekvenserna och det finns ett antal obesvarade frågor även här. Ett exempel som har använts vid många tillfällen är en färja som går mellan två EU-länder och som passerar internationella vatten, vad har då passagerarna rätt till? Har de rätt till taxfree eller har de rätt till att betala tull vid avgångshamnen eller har de rätt att betala tull vid ankomsthamnen? Det finns ekonomiska frågor här som måste besvaras och därför skulle en studie, tror jag, ta itu med denna balansgång och jag skulle därför uppmana er att ta upp detta.
(Applåder)

Cornelissen
Herr ordförande! Jag är förvånad och besviken över kommissionärens negativa svar. Det går ju knappast att fatta att myndigheterna anno 1999 inför åtgärder utan att känna till vilka konsekvenser det kommer att få för sysselsättningen och den regionala utvecklingen. Jag vill också hänvisa till kommissionens ordförande Santer som här i denna kammare vid upprepade tillfällen sagt hur viktigt han tycker det är med ett bra samarbete med Europaparlamentet. Detta svar från kommissionen stämmer inte överens med dessa uttalanden. Det tyder också på föga respekt för de tiotusentals arbetstagare inom sektorn som är mycket oroade. Jag hänvisar till demonstrationen i Bryssel förra våren som 5000 personer deltog i. Svaret strider tvärt mot det medborgarnas Europa som kommissionen så gärna talar om. Får jag därför med stort eftertryck fråga kommissionären om han vill ta upp vår besvikelse med kommissionens ordförande Santer och bland annat med hänsyn till en nyligen uttalad begäran från transportrådet, i tiotusentals oroliga medborgares intresse, med handlingskraft genomföra den begärda undersökningen så att var och en vet vad de pratar om. Varken mer eller mindre, ordförande. Det kan man väl inte avfärda genom att kalla undersökningen för en felaktig signal. Vi är väl ändå tillräckligt vuxna, ordförande, för att kunna bedöma korrektheten i detta. Herr kommissionär, jag ber er att för vårt Europas skull lyssna till de folkvalda representanterna.

Fitzimons
Herr ordförande! Jag tar till orda för att stödja Cornelissen, Ewing och Miller. Min grupp stöder resolutionen. Det har redan sagts att löften gavs i denna kammare av kommissionen om att den skulle genomföra en social- och ekonomisk konsekvensstudie om avskaffandet av taxfree-försäljningen. Cornelissen har satt fingret på pulsen.
Verkligheten är den att kommissionens representanter fortsätter vägra att göra någon analys även ställda mot beslutet som togs vid transportministrarnas ministerråd i mars förra året om att kräva en studie av situationen. Oavsett vilken ståndpunkt enskilda ledamöter av denna kammare har gällandet värdet av en fortsättning av taxfree, ger min grupp ett starkt stöd till detta förslag eftersom det tar upp frågan om den demokratiska processens misslyckande varmed kommissionen kan fortsätta att ignorera önskningar från de som är valda av Europas medborgare. Det är de som har rätt att vänta sig att deras intressen representeras helhjärtat. Så låt oss få studien och sedan kan vi ta de nödvändiga besluten i denna fråga.

Cox
Herr ordförande! I antagandet av lagar som påverkar människor, handel och platser, har vi alla en ansvarsskyldighet, och en skyldighet att bry oss. Medveten om detta, föreslog jag för mer än sju år sedan ändringsförslaget, innan beslutet om att avskaffa taxfree, om att vi skulle genomföra en studie. I parlamentet, vilket har sagts, lovade Scrivener å kommissionens vägnar i de tydligaste termer att åta sig att sätta igång med just en sådan studie. Detta löfte uppfylldes aldrig. Jag beklagar detta djupt och känner sorg över kommissionens löftesbrott.
För två år sedan skrev jag till kommissionär Mario Monti och upprepade min begäran om en studie. Jag tillbakavisar därför åsikterna här i dag från dem som hävdar att denna debatt är ett senkommet försök att förhindra avskaffandet av taxfree. Om kommissionen hade stått vid sitt ord hade en sådan studie och dess konsekvenser för länge sedan varit avklarade. Utan några förutfattade meningar i sakfrågan - avskaffandet av taxfree - är kravet på en studie lika giltigt i dag som tidigare, och jag upprepar nu detta krav.
För många har frågan om taxfree kommit att få symbolisk betydelse med tanke på skatteharmonisering och den inre marknaden, en symbolism som inte står i proportion till dess marknadsandelar och substans. Det har resulterat i att både förespråkare likväl som motståndare ägnar inadekvat uppmärksamhet på de praktiska konsekvenserna av avskaffandet. Kommissionen, med viss rätta, pekar på industrins misslyckande att genomföra en anpassning. Sålunda har även kommissionen en fråga att besvara. Inte alla frågor om avskaffandet är relaterade till industrin; de berör viktiga allmänpolitiska områden, som regional-, turist-, och arbetsmarknadspolitiken, och det är inte frågor som enbart berör industrin.
Gällande statsinkomster och skattebortfall, en fråga: kan kommissionären med juridisk säkerhet säga vilka spelreglerna kommer att bli i accistermer för säljare, medlemsländer och konsumenter efter avskaffandet 1999? Kommer accisskatten på varor att variera för försäljning ombord när färjor och plan passerar mellan sjögränser. Kommer det att bli noll i accis på internationella vatten? Har kommissionen någon politik i åtanke för att hantera ett sådant kaos? Jag beklagar att vi i kväll inte har fått någon utfästelse om genomförandet av en studie. Det borde ha skett för länge sedan, det är nödvändigt. Politiskt sett tror jag på en politisk kommission. Jag beklagar att vi har fått en byråkrats svar här i kväll.
(Applåder)

Aelvoet
Herr ordförande! Vi skulle inte föra den här debatten här i dag, kolleger, om det inte fanns en mäktig lobby som gjort allt för att hetsa upp den allmänna opinionen och som till och med lyckats vinna över de flesta politiska grupperna till sin sida. Man känner nu redan under lång tid till att rådet och kommissionen tillsammans föreslagit att avskaffandet skall genomföras på sikt, över sju år har man använt till detta och det är fullkomligt ologiskt att upprätthålla något sådant i en gemensam marknad.
Dessutom är det självklart att de flesta av taxfree-butikerna inte kommer att lida någon skada av avskaffandet eftersom de personer som handlar där inte gör det för att det är billigare, jag vet av egen erfarenhet att det ofta kan vara dyrare, utan de gör det eftersom de just då har tid, för att de vill göra någon glad och så vidare. Vi står bakom rådet och kommissionen. Vi tycker visserligen inte att en undersökning skulle vara överflödig, om det så bara var för att utarbeta ett handlingsprogram, så att man kan bevisa att det bara rör sig om en förskjutning av arbetstillfällen och att det i avlägsna regioner där det verkligen skulle kunna förekomma sociala problem och trafikförbindelseproblem åtgärdas på ett ordentligt sätt. Det stöder vi, varken mer eller mindre än det.

Nicholson
Herr ordförande! Jag finner verkligen den nuvarande debatten om taxfrees framtid löjlig, minst sagt. Om vi någonsin har försökt att ta bort något från folk som de vill ha kvar, så är det detta. En övervägande majoritet av de som reser utomlands gör det antingen på grund av semester eller i affärer och de uppskattar tillgången till taxfree. Det är den enda lilla förmån de har.
Vad föreslår vi? Vi föreslår att vi tar bort den lilla förmån de har. Och vad kommer vi att uppnå? Allt vi kommer att göra är att reta upp europeiska medborgare som reser och allt i Europeiska unionen och den inre marknadens namn. Ovanpå detta kommer vi att göra en stor mängd människor arbetslösa. Jag trodde att vårt arbete handlade om att bibehålla och skapa arbetstillfällen, inte att ställa människor utan arbete.
Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt till att uppmana kommissionen och rådet att hellre än att svara som de har gjort i kväll på ett mycket byråkratiskt sätt, som Cox sade, skulle acceptera de djupa känslor och den oro som medborgare på längden och bredden tvärsöver hela Europeiska unionen hyser i denna fråga. Det kommer bara att öka eftersom många människor ännu inte inser vad som mycket snart kommer att hända dem. Jag uppmanar till, i stället för att låta denna förbittring över Europeiska unionen fördjupas, att vi vidtar positiva åtgärder som förhindrar att detta inträffar.

Ordföranden
Jag har, mottagit sex ändringsförslag för att avsluta debatten.
Omröstning om dessa förslag kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Piecyk
Herr ordförande! Jag kan leva med att mitt namn är Piecyk, men att det alltid uttalas fel. Det är över huvud taget inget problem! Herr ordförande, jag är i motsats till kollega Cornelissen inte så överraskad av kommissionärens yttrande. Jag anade det nästan. Det är bara en sak, herr kommissionär, jag tycker att politiken måste vara i stånd att kontrollera och låta kontrollera sina beslut mot människornas verkliga liv, och då kan det hända, att man någon gång upptäcker, att vi har beslutat något under vissa bestämda förutsättningar, och att allt inte blev så som vi planerade och ville.
Jag har fått det intrycket, att ni gärna smiter undan från fakta, enligt mottot: inga fakta, inga problem, och alltså behöver jag inte göra något. Jag tycker att det är märkligt - det har påpekats här flera gånger - att vi måste lagsöka om något i dag, efter ett löfte från den dåvarande kommissionären från år 1991. Vi fick detta löfte från kommissionen för flera år sedan. Detta är en fråga som också berör den förtroliga kontakten mellan parlament och kommission.
Det finns en annan fråga, nämligen att alla de - hit hör även jag - som kämpar för att behålla taxfree , och det på grund av den hotande förlusten av arbetsplatser, att man framhåller för dem, att de skulle arbeta med skräcksiffror från dutyfree-industrin och dutyfree-föreningarna. Det är den egentliga anledningen att vi säger, att vi äntligen behöver en korrekt, kontrollerbar och differentierad studie, så att vi kan dra en förnuftig och rationell slutsats.
Jag vet inte om det finns 140 000 arbetsplatser till förfogande i unionen. Men jag vet att bara i min region, i Schleswig-Holstein vid Östersjön, skulle flera tusen arbetsplatser försvinna i dagsturismen och i färjetrafiken. Jag vet inte, vilka flygplatser eller vilka flyglinjer som skulle drabbas. Men jag vet att mindre, regionala flygplatser, trafikförbindelser till de avlägsna områdena och färjetrafiken i Östersjön, särskilt till Finland, skulle vara extra drabbade.
Jag vet inte heller exakt, vilka skattemässiga följder avskaffandet av taxfree och dutyfree kommer att få, men jag vet mycket väl att då skulle - vilket ni ju antydde - bidragen för trafiksektorn i de berörda regionerna och för socialförsäkringsavgifter för arbetslösa åter stå på dagordningen. Av alla dessa anledningar säger jag: Innan vi börjar bråka om konventionens om och hur, så behöver vi en ordentlig korrekt studie. Jag kan föreställa mig att det är vad ni vill. Men trafikministerrådet har nu krävt det, parlamentet kommer att kräva det, och om jag förstår det rätt, har vi under tiden också ett gemensamt förslag till resolution på bordet för i morgon bitti, som har lämnats in från många grupper. Därför bör kommissionen inte låta bli att ställa upp, utan genomföra denna studie, så att vi kan föra en förnuftig diskussion om detta i anslutning till den.
(Applåder)

Langen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi har genomfört ett utfrågning i vårt utskott, och vi har ett betänkande från kollegan Garosci. Man måste skilja på kravet att genomföra en studie, och avskaffandet av dutyfree . Jag är av samma mening som kollega Piecyk, att en studie skulle kunna bringa klarhet i lobbyns felaktiga meddelanden, för här pressas den parlamentariska demokratin med helt otillåtna medel. Det får inte råda något tvivel om, att de särskilt drabbade marina regionerna också kommer att få konkret hjälp. Å andra sidan är det en diskussion, som egentligen handlar om att upphäva det avskaffande av taxfree som beslutades 1991. Den diskussionen förs av de kolleger som kommer från stater, där det finns en hög skatt på konsumtionsvaror, eller som gränsar till stater med en hög konsumtionsskatt. Det handlar alltså om stater, där man snor åt sig skattefördelar, något som inte kan rättfärdigas enligt hela Europeiska unionens befolkning. I söndagstalen betonas om och om igen, hur viktigt det är med skatteharmonisering. Men så snart söndagen är förbi, kräver alla sin egen speciella förmån.
Därför, herr kommissionär, anser jag precis som ni att dutyfree -handeln måste avskaffas, för bakom namnet dutyfree döljer sig begreppet billiga inköp - som ofta helt klart är konsumentbedrägeri. Till dem som säger, att flygplatser är i fara, måste man ställa frågan: Måste majoriteten av medborgarna subventionera de affärsresande, genom att tillåta dem fortsätta handla skattefritt? Det kan jag inte inse, och det finns ingen anledning att tillåta speciella förmåner, om vi vill harmonisera skatterättsliga föreskrifter inom ramarna för euron. Allt detta, herr kommissionär, kan vi diskutera på ett mycket bättre sätt, och ni har en mycket bättre position, om ni låter utföra en sådan studie om de regionala effekterna, och därmed tar vind ur seglen på en hel lobby!
(Applåder)

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Vi befinner oss nu ändå i en något underlig debatt. På en fråga från en kollega-partivän i Nederländernas andra kammare svarade finansministern att Europeiska kommissionen inte ville ha någon sådan undersökning. Här säger kommissionären att det är det europeiska finansrådet som inte vill ha en sådan undersökning. På det viset går vi som katten kring het gröt. Jag skall inte säga att vi måste upprätthålla dessa taxfree-butiker i det oändliga, men det som jag tycker är utomordentligt illa är att vi å ena sidan säger till allmänheten att det här avvecklar vi och att å andra sidan den del som myndigheterna hade planerat genomföra, nämligen skatteharmoniseringen, och den skulle ha kommit längre än vad som hittills har skett, och förverkligandet av den inre marknaden, ännu inte är avklarad. Jag tycker att det är utomordentligt illa, herr kommissionär, att vi ställer samhället inför ett fullbordat faktum och inte medlemsstaterna och inte kommissionen. Bara av den anledningen borde vi genomföra en undersökning.
(Applåder)

Ephremidis
Herr ordförande! Med kommissionärens inlägg fick jag uppfattningen att han kringgick frågan, för vi står inför en dubbel provokation.
Herr kommissionär, den första provokationen: Efter en sju år lång övergångsperiod behövs ingen rapport sade ni, vi skulle inte skriva någon rapport, när ni å andra sidan erkände att det kommer att få konsekvenser för sysselsättningen och för varven och för resorna och för marknaden.
Den andra provokationen: det kommer att bli konsekvenser. Varje stat kommer att korrigera och bekämpa dessa konsekvenser. Men framkallades dessa konsekvenser av politiken i varje stat eller av gemenskapspolitiken och följaktligen " kommer den som har skadat också att hela" ? Gemenskapspolitiken måste ta ansvaret för att en effektiv hjälp finns att tillgå för att återställa dessa konsekvenser. Och i mellantiden, herr kommissionär, säger de anställda inom området att 145 000 arbetstillfällen har gått förlorade - och det handlar framför allt om ungdomar. Det är de som arbetar inom taxfree-sektorn.
Jag frågar er, vad skall de göra? Vet ni varför ni har försenat studien? Vet ni varför ni aldrig har lagt fram den? Därför att ni inte bekymrar er över vad som händer med de här människorna. Det är därför ni undviker frågan. För övrigt skulle det vara mycket enkelt att ta fram fakta, detta kommer att få de och de konsekvenserna, skatteintäkterna kommer att bli si och så. Ni vill inte ta upp den här frågan. Vad kommer att hända med de 150 000 människor som kastas ut på gatan och som är unga och som kommer att öka problemen, kön av 20 miljoner arbetslösa som uppstod på grund av er beryktade och berömda inre marknad och den politik som ni tillämpar för att främja den.

McKenna
Herr ordförande! Först av allt tycker jag att det är skandalöst och mycket oansvarigt av kommissionen att den faktiskt tänker fullfölja något utan att först ha gjort en oberoende bedömning av dess konsekvenser. I synnerhet för ö-länder inom EU inklusive Irland, det berättigar verkligen till särskild uppmärksamhet och jag undrar vad kommissionären egentligen är rädd för genom att vägra att genomföra studien som så många människor har bett om. Med dess harmonisering av skattesystemen, antar EU gradvis alla karaktäristiska för en enskild stat.
Irländska politiker från de stora politiska partierna köar nu för att ta poäng i denna fråga, men de borde kritiseras för sitt orubbliga stöd för den inre marknaden i det förflutna. Till exempel, ledaren för vår egen regering på Irland, Ahern, är bara nyligen omvänd i taxfree-frågan. När han var Irlands finansminister 1991 gick han samman med andra finansministrar i EU i en överenskommelse om att taxfree-försäljningen skulle uppöra vid slutet av seklet. Jag tycker verkligen att det är oansvarigt av EU att driva igenom något utan att någon ordentlig studie har genomförts och, som Miller sade, alla studier som har gjorts fram till i dag på båda sidor har gjorts med kapitalintressen inblandade. Vi behöver ordentliga studier som är oberoende och som ger oss hela bilden, och det är kommissionens ansvar att se till att genomföra detta.
(Applåder)

Hendrick
Herr ordförande! Kan jag börja med att säga att om någon funderade över att introducera taxfree i morgon och faktiskt lade fram dessa idéer, är jag säker på att de aldrig skulle tas upp. Emellertid är vi inte i den situationen. Den ursprungliga orsaken till taxfree är uppenbarligen förlegad och det är tydligt att de människor som hade idén aldrig förutsåg den inre marknaden, vilken vi för närvarande försöker att arbeta i riktning mot. Samma sak skulle kunna gälla för exempelvis rökning. Om vi hade kunnat förbjuda rökning innan det började är jag säker på att vi skulle ha gjort det, men uppenbarligen kan vi för närvarande bara försöka att inte uppmuntra till det. Så det finns där, vi måste hantera det. Frågan är, hur vi skall hantera det? Vi känner alla till, beroende på att många av oss i parlamentet reser så ofta som vi gör, att hamnar och flygplatser med säkerhet använder sig av fördelarna med taxfree för att faktiskt sänka kostnaderna för biljetter och resande för passagerarna. I min egen region i synnerhet där jag har två flygplatser, den i Manchester och den i Blackpool, som har stor nytta av taxfree och faktiskt är många arbetstillfällen uppknutna till detta.
Det finns en punkt som redan tagits upp av många andra talare: Det har inte gjorts någon oberoende studie, och vi behöver en. Arbetstillfällen är uppknutna till detta. Huruvida vi skulle förlora 140 000 arbetstillfällen, enligt Ephremides uppskattning, vet vi inget om. Uppenbarligen kommer en del av de människorna som arbetar i dessa affärer fortsätta att arbeta där, en del kommer inte att arbeta där beroende på att lönsamheten inte är densamma. Det vi behöver veta är vad konsekvenserna kommer att bli, hur många arbetstillfällen som kommer att gå förlorade, och sedan kan vi besluta om vad som skall göras. Det beslutet kan innefatta en del justeringar av strukturfonderna i syfte att ta hänsyn till detta faktum. Liksom Miller anser jag att vi inte bör anta någon lappverksinställning till detta men, likväl, om extra pengar fanns att tillgå från kommissionen eller någon annanstans ifrån för att ta hänsyn till detta faktum, är jag säker på att de inte skulle avböjas av berörda regioner.
Vi måste finna en väg framåt, vi måste vara objektiva gällande detta, vi får inte böja oss för olika kapitalintressen. Det vi behöver är en objektiv analys, och jag ber kommissionen och rådet att lägga fram ett förslag grundat på detta.

Langenhagen
Herr ordförande! Måste vi under alla omständigheter vara trogna vår inre marknadsprincip, eller intresserar även människorna oss? Besök kurorten Cuxhaven vid Nordsjön, där jag kommer ifrån, attraktivt av många anledningar, däribland också på grund av dutyfree -handel. Tala också med de berörda, som enligt talarens utsago måste friställas. Hos oss finns det inga alternativa arbetsplatser. Vi kämpar för fiskerinäringen, men har bara ett litet varv kvar. Inåt landet finns det landsbygd samt åker- och ängsmark med ett fåtal små och medelstora företag. Sammanfattningsvis ett struktursvagt randområde, snart förmodligen även utan 5 b-stöd, och det nya mål II i Agenda 2000 ger ingen säkerhet, herr Monti.
Hemma hos mig vid Nordsjökusten ligger arbetslösheten på 11 procent, och den stiger. Det ser ut på liknande sätt på andra områden längs den 80 000 km långa europeiska kusten. Ni förstår, problemet är inte lokalt begränsat. Vi står med vatten upp till halsen, men vi arbetar på en framtida lösning. Levande nätverk vid mindre och medelstora hamnar, kustförvaltning, skydd av watthav, varaktigt upprättande av marina informations- och teknologisystem och attraktiva turistcentrum är de långsiktiga målen. Dessa kan omsättas framgångsrikt av kustländerna, om Europa hjälper dem. Det räknar vi med. Det är vår framtid.
Vi håller just på att bygga upp våra hamnar i Cuxhaven med EU-bidrag, men ni, dutyfree motståndarna, spärrar hamninloppet för oss. En hamn utan skepp är som ett hav utan fiskar. Symbiosen mellan kust och inland, alltså mellan ekonomiskt svaga och ekonomiskt starka regioner har lyckats med dutyfree , ovanligt nog. Affärsvolymen har vuxit snabbt sedan 1991, och därmed också antalet arbetsplatser. Inte ens ett modernt ekonomiskt program som de transeuropeiska näten har hittills åstadkommit ett sådant ekonomiskt och socialt samarbete.
Jag vet att det måste till ett mirakel för att stjälpa rådets beslut, men jag är inte rådet. Jag är folkets företrädare. Vad svarar jag familjerna, som drabbas av friställningarna? Jag tror inte, att någon i Europa kan vara så okänslig, att han vill förstöra det som byggts upp med sina egna händer. Omfattningen av arbetslöshetshjälp och omstruktureringsåtgärder är mycket högre än skatteförlusten genom de avgiftsfria inköpen, och en skatteharmonisering finns ändå inte i sikte.
Jag kräver därför ytterligare undersökningar om de regionala konsekvenserna. Kanske finns det också en lagtolkning, som tillåter undantagsbestämmelser, som på sin tid vid sjötrafiken med ön Helgoland, en pärla i Nordsjön. Trafikministerrådet har under tiden fattat beslut i denna anda. Jag skulle vilja ber er, herr Monti, och mina anti-kolleger, att slå in på denna väg.

Thors
Herr ordförande! När kommissionären hänvisar till att man kan få stöd i stället för den trafik som kanske upphör, vill jag säga följande till honom. För det första: Färjetrafik kan inte få TEN-stöd, inte ens om båda hamnarna är en del av det transeuropeiska nätverket.
För det andra: Strukturstöd är inte ett operationsstöd; detta säger jag som svar på era hänvisningar till att man måste se på stödsidan.
För det tredje vill jag säga att ni talar väldigt mycket om att taxfree-försäljning är ett indirekt stöd. Men det indirekta stöd som i dag är möjligt genom utflaggningsreglerna är mycket större och kan ha mycket värre konsekvenser, nämligen den utflaggning som blir en följd för färjetrafiken om taxfree-försäljningen upphör.
Vidare undrar jag varför kommissionen är så emot att göra denna undersökning, när det samtidigt påstås att det finns uppgifter hos kommissionen om de färjetrafikförbindelser som är mest hotade. Jag tänker på den som ligger mitt hjärta närmast, nämligen Europas nordligaste åretrunttrafikerade färjeförbindelse i Norra Kvarken. Till stöd för denna förbindelse samlades det in tusentals namnunderskrifter, långt innan någon lobbying startade, fru Aelvoet. Dessa namnunderskrifter togs tyvärr inte emot av kommissionär Monti. Man vill trygga jobben i området, men det finns dessutom ett miljöskäl i att trygga färjeförbindelser. Enligt en utredning som finns sparar man exempelvis miljontals mark på miljöområdet om denna färjeförbindelse används.

Ford
Herr ordförande! Låt mig först av allt säga att jag accepterar logiken bakom det eventuella avskaffandet av taxfree. Vi måste i Europa arbeta för att fasa ut de inkonsekvenser som finns i den inre marknadens uppbyggnad och en av dessa inkonsekvenser är taxfree-försäljningen mellan länderna i gemenskapen. Men i Europa behöver vi även harmonisera andra saker, eller åtminstone approximera dem - nivåerna på accisskatten, moms och andra skatter. Ändå är problemet med smuggling mellan gemenskapsländerna av beskattad alkohol och tobak förmodligen i större skala än förlusten av statsinkomster genom ett fortsatt existerandet av taxfree mellan gemenskapsländerna.
Frågan är varför avskaffandet måste ske nu, varför är det så bråttom och varför genomför vi det i mörkret? Det har gjorts en mängd studier av en mängd olika människor. Många av dem, på båda sidor, är kanhända förlegade men de har vid olika tillfällen antytt en potentiell förlust av något mellan 112 000 och 147 000 arbetstillfällen inom EU, med 90 procent av dessa förluster av arbetstillfällen under en period på två år efter avskaffandet av taxfree mellan gemenskapsländerna, med allvarliga konsekvenser för sysselsättningen i Spanien, Frankrike och Förenade kungariket. Europeiska kommissionen har hävdat att taxfree kostar medlemsländernas statskassor 2 miljarder ecu i förlorade statsinkomster, ändå finns det några studier som hävdar att medlemsländerna som ett resultat av avskaffandet av taxfree kommer att få det sämre beroende på ökade transportkostnader och andra förlorade skatteinkomster.
Det har hävdats att det för en genomsnittlig charterresenär i indirekta kostnader kommer att medföra, om alla kostnader läggs samman, en extra kostnad på 14 pund för varje gång de reser från sitt medlemsland och tillbaka igen. Det har hävdats att EU-destinationer kommer att bli mindre attraktiva än närliggande destinationer utanför EU, att Turkiet kommer att få fördelar på bekostnad av Grekland, att det i det Förenade kungariket kommer att bli en förlust på 635 000 besökare per år inom EU, delvis uppvägt av en ökning på 124 000 extra besök till destinationer utanför EU.
Så det är det problemet vi står inför. Om vi nu bortser från vad finansministrarna påstås ha sagt, är verkligheten den att den 17 mars i år - för mindre än tre veckor sedan - på den irländska delegationens initiativ vid transportministrarnas ministerråd och med stöd från åtta andra medlemsländer, nämligen Sverige, Belgien, Frankrike, Tyskland, Finland, Portugal, Spanien och Förenade kungariket, ställdes ett krav på en studie av tänkbara konsekvenser för sysselsättningen och ekonomin till följd av avskaffandet av taxfree i juni 1999. Kommissionär Monti säger att två misstag inte automatiskt ställer saker till rätta; beroende på att den utlovade studien inte genomfördes vid rätt tillfälle är det nu försent att genomföra den över huvud taget. Det är ett moment 22. Han sade att gemenskapsmedel kan finnas tillgängliga för att lindra konsekvenserna, men följderna kommer att vara plötsliga och svåra omedelbart efter avskaffandet. Ändå vägrar han att gå med på en bedömning på förhand av hur detta inverkar på sysselsättningen regionalt.
I morgon kommer parlamentet att rösta för resolutionen som kräver en sådan studie. Ministerrådet är redan för en sådan studie med rösterna nio mot sex i värsta fall. Vad beror det på att komissionen ensam går emot en sådan studie som den till en början gick med på? Om det finns så starka skäl för avskaffandet, kommissionär Monti, varför visar ni inte detta genom att faktiskt genomföra studien?
(Applåder)

Bourlanges
Herr kommissionär! Jag måste säga att ni gjort mig djupt besviken. Jag har, i likhet med många andra kolleger, i flera år kämpat med att förklara för olika lobbygrupper att duty free bör försvinna, inom ramen för den inre marknaden. Och jag måste säga att den arrogans med vilken kommissionen besvarat våra legitima frågor, bokstavligen känns som ett hugg i ryggen för oss. Jag tycker att ni måste vara medvetna om detta. Den argumentation som ni använde för att besvara Cornelissens fråga var, tillåt mig att säga er det, ganska usel.
Ni har sagt oss två saker: först och främst att ni inte kommer att göra den här studien, eftersom den utlovats inom ramen för ett omedelbart beslut. Beslutet har skjutits upp, följaktligen behöver vi inte göra denna studie, som om den blev onödig från den stund då datumet för tillämpningen av detta beslut ändrades. Med ett sådant resonemang skulle man kunna säga att en blind kan köra bil, under förutsättning att han kör långsamt. Detta är inte sant.
Det andra argumentet som ni använder är det av en sen karaktär. Mellan Scriveners löfte och det faktum att ni är här i dag, utan att ha hållit det löftet, har det gått många år. Vem bär skulden? Ni kan inte anklaga oss för att ha trätt in i debatten sent, då ni tillbringat så många år utan att svara och det har nyss sagts att det har ställts frågor till er från denna församling. Det finns ett latinskt ordspråk, hämtat från den romerska rätten, som ni säkert känner till: " Nemo auditor propriam turpitidinem allegans" , ingen kan åberopa sin egen skändlighet.
Hur som helst, herr kommissionär, så har ni ingen rätt att neka denna kammare, inte heller de europeiska medborgarna, konsekvensanalysen av de beslut som ni fattar bara för att ett beslut redan fattats.
(Applåder)

Malone
Herr ordförande! Även jag är förvånad över att kommissionär Monti, efter att ha haft tid att reflektera över diskussionen vi hade tidigare denna vecka vid frågestunden och efter att ha hört de starka känslor som majoriteten av denna kammar vi, folkets budbärare, har i denna fråga, inte är beredd att ge efter, även i detta mycket sena skede, och ge oss ett mer positivt svar. Genom att bara säga " nej" stoppar han helt enkelt bara huvudet i sanden.
Den irländska ministerns framgång vid transportministerrådet har dokumenterats här. Det finns nu nio ledamöter runt transportministerrådets bord som är beredda att be om en studie. Det finns ingen anledning att anta att samma majoritet, eller fler, inte skulle få den, om kommissionären hade en studie och tillät Ekofinministrarna att återigen granska frågan på ett tydligt och sakligt sätt. Politiker ser ingen skam i detta. De många tusentals arbetare som nyligen marscherade genom Bryssels gator - flygplatsarbetare, industriarbetare, huvudsakligen från taxfree-industrin - borde inte behöva tigga om sina arbeten. De har rätt att förvänta sig att våra institutioner skyddar deras arbeten. För varje åtgärd som vi vidtar här, antas vi granska effekterna på sysselsättningen. Så hur får kommissionären ihop detta med att bara göra oss av med alla dessa arbetstillfällen i ett enda svep? Den anklagelse som kommissionären uttalade här gäller för människor som är för ett avskaffande och att vi som är emot det vill stödja de dolda subventionerna inom alkhol-, tobaks- och reseindustrin är inte sant. Det är mycket naivt. Det som har skett här är att vi har granskat frågan från alla håll och kommit fram till, efter övervägande, att sysselsättningen väger tyngst.
Jag vädjar till kommissionären att ge oss ett mer positivt svar i kväll, beroende på att omröstningen i morgon kommer att vara för en studie, och det är dags för kommissionen att acceptera detta.

Monti
Jag skulle, först av allt, vilja tacka var och en av er för era inlägg. Kommissionen lägger inte fram något särskilt förslag. En del av inläggen antog att kommissionen lade fram förslag. Detta var ett enhälligt beslut taget av Ekofin 1991. Kommissionen driver inte fram något. Vilket har klargjorts, hänvisningen som min föregångare, Scrivener, gjorde till studien gick ut på att bestämma om beslutet att avskaffa taxfree skulle träda i kraft eller inte den 1 januari 1993, liksom alla andra åtgärder för den inre marknaden. Ni känner till resultatet av detta: ingen studie, men ett sju och ett halvt år långt uppskjutande.
Vad gäller den påstådda förfrågan från transportministrarnas råd om en studie: Resultatet från transportministrarnas råd den 17 mars var att ordförandeskapet i rådet noterade det starka stödet från en majoritet av delegationerna för det irländska ingripandet och beslöt att rapportera till Ekofin om ytterligare åtgärder som skulle beslutas av finansministrarna, om det var lägligt. Ekofin har upprepade gånger understrukit sin ovilja att be kommissionen om att genomföra denna studie.
Det har ställts frågor rörande den viktiga frågan om det finns några tydliga regler som kommer att tillämpa efter juni 1999 eller inte. Ja, jag kan vara mycket positiv och uppmuntrande i detta hänseende. Regler existerar i termer av moms och accislagar som gäller nu och även kommer att gälla efter juni 1999. Jag hänvisar till artikel 23.1 i direktiv 92/12 och artikel 8 och följande av det sjätte momsdirektivet.
När det gäller den specifika fråga som Miller tog upp, ändrar inte enbart en passage genom internationella vatten den inre marknadens regler. De kommer att ändras bara om fordonet skulle komma i kontakt med land i tredje land-territorium.
Som ni förstår är jag lika känslig som ni när det gäller frågan om sysselsättning. Det finns seriösa sätt att förhålla sig till sysselsättningsfrågor. En del av dem har med beskattning att göra. Vilket parlamentet kommer att märka, arbetar kommissionen - och jag personligen - mycket hårt med parlamentets stöd och, i synnerhet, det kompetenta utskottet för ekonomi, valutafrågor, och industripolitik, för att komma fram till någon typ av skattesamordning, det är det seriösa svaret i termer av skatteinstrument på sysselsättningsutmaningen. Kommissionen är beredd, vilket ni känner till och vilket parlamentet stöder, att överväga sänkt moms för arbetskraftsintensiva tjänster. Vi är, vilket är ännu viktigare, inblandade i krävande ansträngningar för att bekämpa skadlig skattekonkurrens. Ni vet, lika väl som jag, att beskattningen av kapital på denna kontinent har gått ned med 10 procent de senaste 15 åren. Beskattningen av arbetskraft har gått upp med 7 procent. Vad är anledningen till detta? Avsaknad av skattesamordning.
I december 1997 övertalade vi, för första gången, de 15 finansministrarna att gå med på ett åtgärdspaket mot skadlig skattekonkurrens. Det är det första steget mot att eliminera skatteparadis i Europa så att beskattningen av arbetskraft kan minskas en aning. Hur skall jag kunna gå till finansministrarna och pressa dem till att fortsätta denna seriösa skattepolitik för sysselsättningen vilken stöds av parlamentet om jag, på samma gång, skulle be dem att överväga att låta existerande puntkskatteparadis som taxfree vara kvar?
(Cox avbröt talaren.) Ingen undslipper logiken. Tro mig, jag är djupt engagerad i att göra skattepolitiken i Europa gynnsam för sysselsättningen.
(Ordföranden avbröt talaren.)
Ordföranden
Kära kolleger, jag ber er att inte avbryta kommissionären.

Monti
Jag är tacksam mot dem av er - och det har funnits några - som har noterat det konstruktiva förhållningssätt som jag fört fram här i kväll. En studie kan bestå av två delar. Den ena är att identifiera vilka specifika svårigheter en särskild regional flygplats eller färjelinje kan ha. Ingen är bättre lämpad än de berörda medlemsländerna att identifiera detta. Det finns ett sätt på vilket kommissionen kan vara behjälplig, och det är i att identifiera de rätta regional - och transportpolitiska instrumenten som skulle kunna, i händelse av att det blir allvarliga problem, vara till hjälp. Jag har engagerat kommissionen i att göra detta, inte fantomstudien som nu i allmänhetens ögon skulle kunna förknippas med ett förnyat övervägande av tidsfristen för taxfree.
Slutligen är det inte upp till mig att bedöma huruvida kommissionen är en lämplig politisk instans eller huruvida den gav er ett byråkratiska svar i kväll. Jag kan emellertid försäkra er att kommissionen, i sitt politiska ansvar, inte är beredd att bedra Europas medborgare genom att göra något som skulle, i själva verket, strida mot en seriös arbetsmarknadspolitik baserad på skattesamordning. Kommissionen är inte beredd att göra något som skulle hjälpa till att bevara en dold skattesubvention, av den anledningen att den inte är öppen, att den är regressiv beroende på att den betalas av den vanlige skattebetalaren som normalt är mindre välbeställd än resenärer med tillgång till taxfree, att den till stor del går till att subventionera konsumtionen av alkohol och tobak.

Ford
Herr ordförande! I sitt svar i debatten hänvisade kommissionären till den påstådda önskan från transportministrarnas råd om en studie. Jag skulle vilja läsa upp för er ett brev från Gavin Strang, ordförande i EU: s transportministrars råd, till Gordon Brown, ordförande i Ekofin. Det står: " Kära Gordon, som du känner till tog den irländska ministern vid transportminitrarnas råd den 17 mars 1998 under " övriga frågor" upp frågan om avskaffandet av taxfree mellan gemenskapsländerna och krävde att en studie skulle genomfördes över tänkbara sysselsättnings- och ekonomiska konsekvenser till följd av avskaffande av taxfree 1999. Åtta medlemsländer stödde den irländska ministerns begäran, inklusive Sverige, Belgien, Frankrike, Tyskland, Finland, Portugal, Spanien och Förenade kungariket. I min sammanfattning av diskussionen gick jag med på att jag skulle vidareförmedla dessa synpunkter till dig som ordförande i Ekofin. Ekofin kommer utan tvekan att vilja ta med i beräkningen det stöd som transportministrarna gav till den irländska begäran om att kommissionen skulle genomföra en studie över tänkbara sysselsättnings- och ekonomiska konsekvenser till följd av avskaffandet av taxfree-försäljningen mellan EU-länderna."
Det verkar i mitt tycke som att detta inte är ett " påstått" beslut av transportministrarnas råd, det är ett beslut. Kommissionär Monti kanske inte gillar det, men det existerar.

Ordföranden
Tack, herr Ford. Vi öppnar inte debatten igen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.05.)

