Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 15 november 2001.

Meddelande från talmannen
Talmannen
Kära kolleger! Terrorismen har ännu en gång drabbat Spanien på ett grymt sätt.
Den 23 november mördades Ana Isabel Arostegui och Javier Mijangos på ett fegt sätt under sin tjänsteutövning i Beasaín, i spanska Baskien. De var båda poliser i Ertzaintza, den regionala baskiska polisen.
Två dagar tidigare i Bilbao hade terroristerna låtit en bomb explodera som var avsedd för två andra poliser vid samma poliskår, och de sårades.
Jag framförde omedelbart å mina och hela Europaparlamentets vägnar mina uppriktigaste kondoleanser till familjerna till offren för dessa outhärdliga attentat, liksom våra förhoppningar om ett snabbt tillfrisknande för de skadade.
Terroristerna i Spanien har ännu en gång visat hur mördande blinda de är, att de förnekar rätten till liv och avvisar allt som handlar om demokrati. Efter att ha attackerat rättvisan, genom domaren José María Lidon Corbi, gav de sig nu på den regionala baskiska poliskåren och visar på detta sätt att de strävar efter att attackera demokratins pelare.
Jag ber er, kära kolleger, att vi i djup medkänsla för offren, deras familjer och de som kämpar för demokrati håller en tyst minut.
(Kammaren höll en tyst minut.)

Talmannen
Kära kolleger! Sedan vårt senaste sammanträde har tyvärr fem journalister mördats i Afghanistan.
Maria Grazia Cutulli, Julio Fuentes, Harry Burton och Azizullah Haidari föll offer för ett bakhåll mellan Jalalabad och Kabul. Ulf Strömberg dödades vid ett inbrott i Taloqan. Vi är också, som ni vet, mycket oroade över bortförandet av Ken Hechtman.
De 8 journalister som dött i Afghanistan sedan konflikten inleddes utövade sitt ädla yrke modigt, lidelsefullt och uthålligt. För dem var skyldigheten att informera viktigast av allt. Jag vill därför varmt och uppriktigt hylla dem för det, eftersom det är tack vare dem som vi hela tiden kunnat hålla oss informerade om vad som händer i landet.
Informationsfriheten är en av de ömtåligaste friheterna, och det vittnar också deras död om. Jag beundrar det sätt på vilket de utfört det uppdrag de ålagts.
Våra tankar går nu till deras familjer och kolleger som så grymt drabbats av denna sorg. Jag vill att vi håller en tyst minut för att visa dem vår djupaste sympati.
(Kammaren höll en tyst minut.)

Föredragningslista
Talmannen
När det gäller föredragningslistan för vårt arbete har jag två förslag till er. För det första: budgetutskottet har antagit Ferbers betänkande om tilläggsberäkning av parlamentets inkomster och utgifter och utskottet vill att betänkandet tas upp i föredragningslistan i morgon torsdag i enlighet med artikel 114 i arbetsordningen.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Jag har ett annat förslag från utskottet för sysselsättning och socialfrågor: det gäller omröstningen om betänkandet från Bouwman om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens. En begäran har gjorts om att det skall flyttas fram till morgondagens omröstning. Anledningen är att rådet har för avsikt att fatta beslut i frågan den 3 december.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Arbetsplanen fastställdes efter dessa ändringar.
  
Inlägg i procedurfrågor

Tajani
Fru talman! Jag vill bara påminna kammaren om det som hände i går i Rom: en veritabel massaker, flera brandmän dödade, andra skadade, tillståndet för vissa är allvarligt. De ställde upp för att rädda människoliv och visade samma mod som brandmännen i New York. Det vore rätt av oss, såväl i vår egenskap av europeiska medborgare som europeiska parlamentariker, att hedra dessa modiga män som offrade sina liv för att försöka rädda andra människors liv. Ett hus kollapsade, och om det inte hade varit för deras självuppoffring, så kanske ännu fler personer hade dött. Även Europaparlamentet borde hedra dessa plikttrogna och modiga brandsoldater.

Talmannen
Herr Tajani! Jag har redan sänt ett kondoleanstelegram till de italienska myndigheterna.

Angelilli
Fru talman! Jag vill också ansluta mig till dem som uttryckt sin sorg över de människor som omkom i går i olyckan i Rom och uttrycka min stora aktning för och solidaritet med ordningsmakten och i synnerhet med brandmännen, som alltid står beredda i främsta ledet, inte bara i kampen mot brottslighet, utan också när det gäller att hjälpa den europeiska allmänheten i svåra ögonblick som dessa, och som alltid är beredda - vilket tyvärr skedde i Rom och som skedde i New York - att offra sina liv i modiga insatser.

Figueiredo
Fru talman! Nu, denna vecka som ägnas sysselsättningen skulle jag vilja fästa uppmärksamheten på de tusentals portugisiska arbetstagare som lever under bekymmersamma och instabila förhållanden, med företag som helt utan efterverkningar går i konkurs utan att någon ställs till ansvar, även om man vet att det skulle kunna vara möjligt och att de hade bra orderingång, vilket är fallet med Molin, Confelis och Norporte.
Trots att de portugisiska arbetstagarna har de lägsta lönerna i Europeiska unionen förekommer det fortfarande många fall med företag som är försenade med löneutbetalningarna, vilket redan handlar om mer än tjugo miljarder escudos och berör många tusen arbetstagare. Jag vill särskilt framhålla den situation som glasföretagen Mandata och Mortensen har, i Marinha Grande, träförädlingsindustrin Sotima, i Proença-a-Nova, Cuftexteis, i Ansião, och de överhängande hoten för hundratals arbetstagare på textilföretaget Eres, i Fundão, för deras lokala och regionala betydelse och de konsekvenser det får för utvecklingen av områden i svårigheter. Förutom att visa solidaritet med dessa arbetstagare skulle jag, fru talman, vilja göra kommissionen och rådet medvetna om denna svåra situation som drabbar tusentals portugisiska arbetstagare.
(Applåder)

Valdivielso de Cué
Fru talman! Som bask och följaktligen spanjor vill jag tacka för den lyhördhet som fru talmannen alltid visar när det gäller problemet med terrorism i Baskien.
Tyvärr måste jag dock konstatera att det ibland vid sådana här tillfällen finns personer som talar när det teoretiskt sett skall råda tystnad, de talar till och med i telefon, vilket enligt min åsikt är en total brist på hänsyn, minst sagt.

Howitt
Låt mig, i enlighet med artikel 19.4, be er att personligen kontakta de grekiska myndigheterna på mina väljares vägnar, dessa väljare är: Paul och Lesley Coppin från Mildenhall och Anna Skinner från Epping, med hänsyn till hennes bror Anthony Adamiak, och på andra européers vägnar, som just nu sitter häktade i Grekland för att ha ägnat sig åt " plane spotting" .
Vi respekterar de grekiska domstolarnas oberoende och det samarbete vi hittills erfarit från de grekiska myndigheterna, men med tanke på att dessa personer redan tillbringat tre veckor i häkte, utan att ha blivit delgivna anklagelser om något brott, och nu kommer att sitta i ytterligare två veckor innan detta sker, hoppas jag att ni håller med om att det finns ett akut humanitärt behov av en vädjan på deras vägnar, och även ett behov av att påminna de grekiska myndigheterna om deras absoluta plikt enligt konventionen om de mänskliga rättigheterna, att delge de häktade anklagelser om de brott de anses ha begått. Tolv personer reste på semester och hamnade i fängelse. Jag ber er att kontakta de grekiska myndigheterna på Europaparlamentets vägnar.
(Applåder)

Talmannen
Herr Howitt! Som ni vet påtalade vår kollega Van Orden problemet redan vid det förra sammanträdet i Strasbourg. Jag ingrep naturligtvis efter detta och mitt kansli vände sig till den grekiska ständiga representationen. Vi fick viss information. De skulle bl.a. bli fråga om att ställa några inför rätta måndag denna vecka. Man har inte kunnat bekräfta för oss om detta ägt rum eller ej. Jag måste säga att jag personligen är fullständigt beredd att ingripa, naturligtvis beroende på händelseutvecklingen, och hur den situation som vi följer utvecklas, det kan jag säga med största uppmärksamhet.

Souladakis
Herr talman! Jag tackar mina kolleger och noterar med tillfredsställelse att de visar så stort intresse för de mänskliga rättigheterna och för rättsstatens regler i Europeiska unionens medlemsländer. Samtidigt tackar jag för denna möjlighet att påpeka att alla regler, såväl i fråga om processrätt som i fråga om sakinnehåll, liksom alla regler om de mänskliga rättigheterna och rättsstaten i mycket hög grad iakttas i Grekland, vilket jag förmodar är fallet också i Storbritannien. Mot den bakgrunden tror jag att de dömande myndigheterna i mitt land kommer att iaktta noggrannhet i sin dömande verksamhet och följa alla de bestämmelser som ingår i såväl grekisk nationell rätt som internationella konventioner.
Med anledning av detta och rent upplysningsvis skulle jag emellertid vilja informera parlamentet om vissa saker, så att vi vet var vi står. Vi lever under en tid då frågan om terrorism har fått internationella dimensioner. De som greps i Grekland hade vid ett tidigare tillfälle gripits på en annan flygplats, man hade påpekat för dem att de inte fick fotografera militära anläggningar, framför allt inte under pågående verksamhet eller övning, och enligt vad som står i tidningarna hittade man bland deras tillhörigheter material som visar att de följt kommunikationerna mellan militära flygplan eller mellan flygplan och baser. Sedan påträffade man dem på en annan flygplats. På en annan flygplats blev de gripna efter att ha informerats om vad det var fråga om.
Under en tid med ökande medvetenhet om terrorismen, under en tid då det är allom bekant att motsvarande förbud gäller på alla militära baser i Europa, hade man, som ni förstår, uttömt alla möjligheter till flexibilitet och överseende.
Jag är emellertid säker på att alla de processrättsliga reglerna kommer att följas noggrant, därför att Grekland står i främsta ledet bland de 15 medlemsländerna i fråga om alla de nödvändiga garantierna för varje medborgare som döms i Grekland, oavsett vilket land han kommer från.

Talmannen
Tack, herr Souladakis.
Kära kolleger! Med tanke på att jag fortfarande har ett tiotal förslag som rör förfaranden, varav de flesta behandlar detta ämne, och frågan nästan blir en debatt i sig, tar jag ansvaret för att avbryta förslagen som rör förfaranden så att vi kan gå över till debatten om förberedelserna av rådet i Laeken, underförstått att inläggen självfallet kommer att fortsätta så snart debatten avslutats.

Unionens framtid
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande ämnen:
Uttalanden av rådet och kommissionen - Förberedelser inför Europeiska rådets möte i Laeken den 14 och 15 december 2001;
betänkande (A5-0368/2001) av Leinen och Méndez de Vigo för utskottet för konstitutionella frågor om Europeiska rådet i Laeken och unionens framtid (2001/2180(INI));
betänkande (A5-0399/2001) av Kaufmann om kommissionens vitbok " Styrelseformerna i EU" (KOM(2001) 428 - C5-0454/2001 - 2001/2181(COS));
muntliga frågor (B5-0529/2001) till rådet, och (B5-0530/2001) till kommissionen, från Rocard för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om en europeisk strategi för att främja kvalitet i sysselsättnings- och socialpolitiken.
Som avslutning på denna gemensamma debatt har jag mottagit sex resolutionsförslag om Europeiska rådet, vilka inlämnats på grundval av artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag välkomnar nu rådets tjänstgörande ordförande, minister Louis Michel. Vi är glada att se er här och jag ger er genast ordet.

Michel
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Som ni vet kommer Europeiska rådet i Bryssel-Laeken den 14 och 15 december att behandla följande frågor: Europeiska unionens framtid, den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, utvidgningen, kampen mot terrorismen, området för frihet, säkerhet och rättvisa, unionens allmänna situation och framtidsutsikter, sysselsättning och social sammanhållning, sätena och de olika organen och decentraliserade enheterna samt avslutningsvis de yttre förbindelserna.
Europeiska unionens framtid: Europeiska rådet kommer att anta ett uttalande avsett att inleda en debatt om Europas framtid. Texten innehåller en första del om styrkan i den europeiska konstruktionen, men även svagheter, en andra del som omfattar de temafrågor som konventet skulle kunna ta upp, och en tredje del om villkoren för hur debatten skall arrangeras.
Rådet (allmänna frågor) den 19 november gjorde det redan möjligt att bekräfta att medlemsstaterna var överens när det gäller förfarandet. Principen att kalla till ett förberedande konvent är ett avgörande steg i riktning mot en mer begriplig och starkare union, som i större utsträckning ägnar sig åt att fortsätta med sina grundläggande målsättningar.
Företrädare för regeringarna, kommissionen, de nationella parlamenten och Europaparlamentet skall självfallet delta i konventet. När det gäller kandidatländerna bygger ordförandeskapets förslag på följande principer: de kommer att delta fullt ut i konventets arbete och ha rätt till talan, de kommer att företrädas på samma sätt som medlemsstaterna, dvs. en företrädare från regeringen och två företrädare från parlamentet, men de kandidatländer som ännu inte undertecknat anslutningsfördraget kommer inte att omfattas av konventets konsensus när slutrapporten upprättas.
Konventets ordförande kommer att utses av Europeiska rådet i Laeken. Han eller hon kommer att få hjälp av ett presidium som består av företrädare för konventets olika delar. Att det tjänstgörande ordförandeskapet skall delta är klart, men frågan om de två kommande ordförandeskapens deltagande återstår att lösa.
När det slutligen gäller konventets sekretariat kommer det att skötas av rådets generalsekretariat. Sekretariatet kan begära benäget bistånd från kommissionen, liksom från Europaparlamentets och de nationella parlamentens sekretariat.
Man har enhälligt varit positiv till samråd med det civila samhället via representativa organisationer på europeisk och nationell nivå. Idén med ett forum i form av en särskild kammare har uteslutits. Dessa organisationer kommer att kunna delta via utfrågning eller samråd enligt metoder som måste utarbetas. Dessa organisationers bidrag kommer att ingå i den officiella dokumentation som överlämnas till konventets medlemmar.
Konventets arbete kommer att inledas så snart som möjligt under det spanska ordförandeskapet, och avslutas till Europeiska rådet i juni 2003. När det gäller tidsperioden från det att konventet avslutas till dess att regeringskonferensen inleds, pågår diskussionen fortfarande.
När det gäller frågorna har ordförandeskapets synsätt varit att utgå från innehållet i Niceförklaringen för att utarbeta ett tillräckligt brett och enhetligt mandat som ordförandeskapet kan låta sig inspireras av i sitt arbete. Ordförandeskapet instämmer i denna punkt i rekommendationerna från föredragandena Leinen och Méndez De Vigo. Dessa frågor har ställts samman till fem grupper av öppna och neutrala frågor: målsättningarna och innehållet i unionens politik, fördelningen av befogenheter mellan unionen och dess medlemsstater, systemets demokratiska berättigande samt unionens förmåga att fatta beslut och bedriva politik.
Vid sin rundresa i huvudstäderna kommer premiärministern att lägga fram ett utkast till förklaring för Laeken. I detta utkast kommer frågorna som konventet skulle kunna ta hand om att läggas fram i form av frågor och val, så att delegationerna skall kunna uttala sig med full kännedom om sakfrågan.
Som avslutning på detta viktiga kapitel skulle jag vilja lämna följande kommentarer: Oavsett innehållet i Laekenförklaringen kommer konventet att ha fortsatt kontroll över dagordningen. Jag tror att det skulle vara utsiktslöst att försöka låsa konventet till ett mandat som bestäms i förväg.
(Applåder)
Ordförandeskapet har ansträngt sig för att på ett klart och tydligt sätt dela upp frågorna från Nice, där förklaringen med avsikt skrivits relativt öppet. Inget av det som ordförandeskapet föreslår skall tolkas som ett mandat för den kommande regeringskonferensen. Mandatet för denna konferens kommer att beslutas i enlighet med förfarandena i fördragen. Målsättningen med Laekenförklaringen är att få metoden med konventet att bära frukt och att regeringskonferensen 2004 skall kunna godkänna resultaten.
Målsättningen med debatten om Europas framtid måste också vara att föra Europeiska unionen närmare, och göra den öppnare och mer effektiv. I det hänseendet har rådet med intresse noterat Kaufmanns betänkande om kommissionens vitbok " Styrelseformerna i EU" . Betänkandet innehåller värdefulla uppgifter. Jag instämmer bl.a. i att vi måste se till att det civila samhällets aktörer inte deltar i unionens arbete på bekostnad av den centrala roll som bör spelas av myndigheterna, som är representativa och politiskt ansvariga.
Jag kommer nu till den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Europeiska rådet kommer att få en rapport från ordförandeskapet där man redogör för de framsteg som skett. Det har faktiskt gjorts stora framsteg i arbetet när det gäller att förbättra den militära kapaciteten och förstärka den civila, vilket framgick av konferensen om kapaciteten som arrangerades den 19 och 20 november. När det gäller förklaringen om GUSP:s operativa karaktär står unionen inför följande dilemma: antingen är den omöjlig att genomföra på grund av ett veto från en Natomedlem som inte är medlem i unionen, eller också förklaras den operativ utan att förklaringen bygger på verklig kapacitet - i brist på tillgång till Natos medel. I båda fallen vill jag påpeka att det självfallet är unionens trovärdighet som står på spel. Den tredje väg som förespråkas av ordförandeskapet skulle bestå i att förklara att unionen kommer att besluta från fall till fall hur en kris skall lösas, beroende på vilka militära och civila medel och vilken kapacitet den förfogar över. Så långt den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Jag kommer nu till en annan punkt: utvidgningen. Vid rådet (allmänna frågor) den 19 november debatterades kommissionens rapport utförligt. Det gjordes ett anmärkningsvärt framsteg i anslutningsförhandlingarna. Anslutningsförhandlingarna med de länder som är klara från och med 2002 skulle då kunna avslutas så att dessa länder skall kunna delta i Europavalet 2004. Det belgiska ordförandeskapet har fortsatt i samma stabila och regelbundna rytm som det svenska ordförandeskapet.
Samtidigt riktades uppmärksamheten på nytt mot kandidatländernas genomförande av gemenskapens regelverk. Vid Europeiska rådet i Laeken kommer stats- och regeringscheferna att få chansen att framföra några budskap till kandidatländerna. Den tidsplan som fastställdes i Nice och som förtydligades i Göteborg kommer att följas helt och hållet. Utvidgningen är oåterkallelig, och före 2004 kan tio nya medlemmar upptas. Kommissionen kommer under 2002 att lägga fram förslag till rådet om jordbruk, sammanhållningspolitik och unionens budget. För de länder som inte kommer att vara delaktiga i den första utvidgningen kommer kommissionen att utarbeta en roadmap. Kommissionen kommer att verkställa en plan för att förstärka kandidatländernas institutioner och för det ändamålet avsätta ett belopp på 250 miljoner euro.
Jag kommer nu till kampen mot terrorismen. Vid Europeiska rådet i Laeken kommer ordförandeskapet att lägga fram en syntetisk rapport där unionens åtgärder för att bekämpa terrorismen finns medtagna. Den rapporten kommer också att vara framtidsinriktad. Jag tror att vi på området kampen mot terrorism i dag kan konstatera att unionen har reagerat snabbt och ändamålsenligt. Dess svar var allomfattande, och det är mervärdet med det europeiska agerandet: unionen har gjort sig gällande som ändamålsenlig och trovärdig, ja till och med oumbärlig, partner som Förenta staterna och tredjeländer kan räkna med i kampen mot terrorismen. Unionen har bekräftat sin diplomatiska och humanitära roll. Unionen och euroområdet har bidragit till stabiliseringen av ekonomin under en händelserik period. Slutligen har det belgiska ordförandeskapet, trots de stora ansträngningar som kampen mot terrorismen krävde, inte glömt bort Europeiska unionens andra prioriteringar, såsom utvidgningen, uppföljningen av Tammerfors och Lissabon och så vidare.
Jag kommer nu till genomförandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Europeiska rådet i Laeken måste göra det möjligt att på nytt bekräfta betydelsen av att ett gemensamt område för frihet, rättvisa och säkerhet genomförs. Unionens svar på utmaningen med tragedin den 11 september har visat att medlemsstaterna har den politiska viljan att gå framåt på området. Att inrätta en gemensam politik för asyl och invandring var en av det belgiska ordförandeskapets prioriterade frågor. Men de förväntade framstegen har inte uppnåtts. Toppmötet borde bli ett tillfälle för att ge ny fart åt dynamiken när det gäller asyl och invandring, genom att genomföra Tammerfors, komplettera och förstärka samordningen av instrumenten för det polisiära och rättsliga samarbetet - definitivt inrätta Eurojust -, bekräfta principen med ömsesidigt erkännande och på så sätt visa på varje medlemsstats förtroende för sina partners rättsordning.
Rent konkret hoppas ordförandeskapet i Laeken uppnå en överenskommelse om följande punkter: rambeslut om mandatet för en europeisk arresteringsorder och förfaranden för överlämnande mellan medlemsstaterna, rambeslut om kampen mot terrorismen, rambeslut om verkställande av beslut om att frysa tillgångar och bevis inom Europeiska unionen, avtal om den gemensamma förteckningen över terroristorganisationer.
Jag kommer nu till nästa punkt: den ekonomiska situationen och framtidsutsikterna för Europeiska unionen. Frågan kommer att behandlas under Europeiska rådets första dag. Finansministrarna kommer att presentera " eurokits" och redovisa resultaten av förhandlingarna om gränsöverskridande betalningar. Budskapet från Laeken måste göra det möjligt att förstärka unionens trovärdighet genom att betona de framsteg som gjorts, bl.a. på området internationell handel efter Doha, i den mest intensiva manifestationen av de välgörande effekterna av den gemensamma marknaden, och med respekt för den ekonomiska stabilitetspakten.
Vid toppmötet kommer betoningen att ligga på behovet av att på nytt bekräfta vår beslutsamhet när det gäller den process som genomfördes i Lissabon och Göteborg. Inför förberedelserna av Europeiska rådet i Barcelona återstår konkreta åtgärder som skall genomföras före årets slut: inrätta ett kontor för livsmedelssäkerhet, framsteg när det gäller europeiskt patent, ett avtal om gränsöverskridande betalningar i euro, offentlig upphandling och genomförande av Galileoprojektet.
När det gäller sysselsättning kommer Europeiska rådet att granska " sysselsättningspaketet" . Rådet kommer att instämma i beståndsdelarna i detta paket, liksom i riktlinjerna för 2002. Europeiska rådet kommer att notera att en ny övergripande målsättning beträffande sysselsättningens kvalitet införlivats i dessa riktlinjer, liksom en första godkänd lista över indikatorer på sysselsättningens kvalitet. När det gäller sätena för de olika organen och decentraliserade enheterna kommer stats- och regeringscheferna att försöka uppnå ett avtal om sätet för vissa av unionens och Europeiska gemenskapens organ och decentraliserade enheter. När det gäller yttre förbindelser kommer Europeiska rådet att i ljuset av de aktuella händelserna granska de internationella frågorna. Rådet kommer i förekommande fall att uttala sig om situationen i Afghanistan, på västra Balkan och i Mellanöstern. Som ni kommer att kunna konstatera har det belgiska ordförandeskapet ansträngt sig för att på nytt bekräfta unionens plats på den internationella scenen.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag har avslutningsvis sammanfattat arbetsprogrammet för Europeiska rådet i Laeken för er. Detta råd blir slutresultatet av unionens beslut om grundläggande frågor som under lång tid kommer att påverka dess framtid: eurons fysiska införande, bekräftelsen av att utvidgningen är oåterkallelig och att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken blir operativ.
Europeiska rådet i Laeken blir också startpunkten för en diskussion om den europeiska konstruktionens framtid. Diskussionen skall bygga på ett omfattande samråd med de europeiska medborgarna. Det är innebörden i det som kallas " Laekenförklaringen" .
(Applåder)

Prodi
. (IT) Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Toppmötet i Laeken bör bli ett viktig steg i den europeiska integrationsprocessen.
Ni lägger i dag fram två betänkanden som gäller själva utformningen av det europeiska projektet och den inriktning som det projektet skall få under de kommande åren: betänkandet av Leinen och Méndez de Vigo om unionens framtid och betänkandet av Kaufmann om styrelseformerna i EU. För att ta itu med dessa frågor måste vi i första hand besvara vissa grundläggande politiska frågor: vilka är de nya interna och externa utmaningar som unionen står inför? Hur skall vi kunna förenkla unionens institutionella arkitektur? Hur skall vi kunna fördela ansvaret och utforma dialogen med de nationella parlamenten? Organisationen kan i själva verket inte få bli ett självändamål, utan den måste vara en funktion av de mål vi tänker uppnå. Den måste återspegla det samhällsprojekt som den överväldigande majoriteten av européerna önskar. Det meddelande om unionens framtid som vi tänker lägga fram före rådet i Laeken kommer att ha just dessa frågeställningar som utgångspunkt, frågeställningar som jag för övrigt tycker mig finna i båda de betänkanden som vi i dag skall diskutera.
Låt oss börja med att analysera betänkandet om unionens framtid. Om unionen skulle nöja sig med att driva sina politiska program från 60- och 70-talet, så skulle förmodligen de nuvarande institutionerna räcka till. Men den politiska kärnfrågan är en annan: medborgarna kräver att unionen skall göra mycket mer, de kräver att den skall lösa komplexa problem som det enbart är möjligt att framgångsrikt ta itu med i en union av nuvarande dimensioner. De institutionella strukturer vi har för tillfället räcker under alla omständigheter inte till för att effektivt ta itu med dessa nya utmaningar. Det krävs därför en reformering av det institutionella systemet för att unionen effektivare skall kunna fatta de beslut som medborgarna förväntar sig. Vi kan faktiskt inte fortsätta väcka nya förhoppningar utan att skapa förutsättningar för att också uppfylla dem. Därför måste vi genomföra institutionella reformer som går längre än vad som angavs i Nice. Vi måste också bevara det centrala i gemenskapsmetoden, den metod som bygger på den institutionella triangeln, en mekanism som faktiskt varit en förutsättning för Europeiska gemenskapens framgångar under femtio år: en balanserad metod som bygger på ett starkt parlament, ett starkt råd, en stark kommission och, även om det går utanför triangeln, en stark domstol. Det är den enda metod som kan göra det möjligt för oss att kombinera effektivitet med demokrati. Men den måste förnyas och anpassas till den nya verkligheten i Europa och till unionens nya prioriteringar.
Under Europaparlamentets första sammanträdesperiod efter Nice kunde vi alla - ni, Europeiska rådets ordförande och även jag - konstatera följande: vi måste utvidga den demokratiska dimensionen när det gäller metoden för att reformera fördragen. Framför allt finns det ett starkt krav på att de demokratiskt valda företrädarnas insatser inte begränsas till att enbart ratificera de texter som ligger till grund för vår union. I nuvarande rättsläge, med de begränsningar som finns, är den bästa lösningen att låta regeringskonferensen - som jag ännu en gång hoppas skall bli kort och effektiv - föregås av en grundlig förberedelse som förenar de nationella och de europeiska institutionerna och parlamenten.
Om två veckor, i Laeken, kommer europeiska rådet att fatta ett historiskt beslut genom att sammankalla det konvent som skall få till uppgift att förbereda regeringskonferensen. Ett konvent i enlighet med den modell som tillämpades för stadgan om de grundläggande rättigheterna skulle väl uppfylla kravet att förstärka medborgarnas roll när det gäller att konstruera en union som redan från början är en union av stater och en union av olika folk. Denna formel, som i början av året föreslogs av kommissionen och Europaparlamentet, har gradvis vunnit allt fler anhängare och den har gjort intryck även på de medlemsstater som för bara ett par månader sedan - jag tänker tillbaka på det som hände i Göteborg - envist motsatte sig en sådan modell. Det sammankallade konventet, dess sammansättning och organisation, samt utvidgningen av unionens konstitutionella reformagenda är det nav som Laekenförklaringen rör sig kring.
Dessa frågor analyseras i det resolutionsförslag som i dag läggs fram för behandling i parlamentet. Jag skulle först av allt vilja gratulera de båda föredragandena, Leinen och Méndez de Vigo, för det utmärkta betänkande de har utarbetat för utskottet för konstitutionella frågor. Europeiska kommissionen instämmer i stort i betänkandets resonemang. Parlamentet och kommissionen är faktiskt överens om att man bör utgå från de fyra punkterna från Nice, som emellertid rör fler aspekter än vad en första genomläsning skulle kunna tyda på, något som betänkandet tydligt visar. Det är under alla omständigheter omöjligt att tabubelägga eller sätta gränser för diskussionerna i ett konvent där majoriteten av medlemmarna kommer att vara parlamentariker. Vi måste med andra ord ta itu med alla de frågor som konventets medlemmar anser vara tillräckligt relevanta.
Det är framför alt när det gäller vissa aspekter av konventets sammansättning som kommissionen uppmanar Europaparlamentet att fundera vidare. Som ni vet finns det ett starkt stöd för idén att konventets ordförande skall utses av Europeiska rådet i Laeken. Även jag, som företrädare för kommissionen, stöder den åsikten, för det räcker inte att konventet finns eller ens att det fungerar väl: konventet måste övertyga medlemsstaterna. Och en ordförande som utses av Europeiska rådet, som åtnjuter stats- och regeringschefernas förtroende, skulle mycket lättare kunna skapa det klimat av förtroende mellan konventet och Europeiska rådet som är nödvändigt.
Vi instämmer helhjärtat i förslaget som syftar till att garantera att konventets ordförande även skall delta i arbetet under regeringskonferensen. Däremot finns det en skillnad i det avseendet att kommissionen snarare stöder ett mer begränsat presidium än det som föreslås i det betänkande som ni i dag skall rösta om, med en företrädare från varje komponent. Presidiet skall organisera konventets arbete. Det är omöjligt att låta alla ståndpunkter, alla tendenser och alla intressen bli företrädda inom konventets ram.
I resolutionsförslaget framförs kravet på att konventet enhälligt skall anta ett enda och sammanhängande förslag som skulle kunna utgöra den enda grunden för förhandlingarna och besluten under regeringskonferensen. Jag hoppas att det kan bli så och skulle verkligen bli mycket nöjd om detta kunde ske, men vi måste också vara realister. Det är faktiskt fullt möjligt att vi inte lyckas nå fram till en bred överenskommelse utan att sänka vår ambitionsnivå alltför kraftigt. Jag föredrar därför ännu så länge att vi kommer till regeringskonferensen med en uppsättning starkare alternativ och en uppsättning svagare alternativ, för att bibehålla möjligheten att nå fram till kraftfulla lösningar, snarare än att låta ambitionsnivån inom ramen för konventet sjunka redan innan regeringskonferensens arbete inleds.
Jag ser slutligen att vi är överens om att begära att regeringskonferensens arbete avslutas innan valkampanjen inleds inför nästa val till Europaparlamentet.
Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Detta är en övergångsperiod av avgörande betydelse för unionen. En övergångsperiod som måste förberedas med utnyttjande av alla de instrument som står till vårt förfogande, och inte bara det vi tidigare diskuterade, nämligen en reformering av fördragen. När det gäller detta angav jag redan i början av min mandatperiod en reform av styrelseformerna, dvs. en förbättring av vårt sätt att arbeta med oförändrade fördrag, som ett av kommissionens strategiska mål.
Låt mig därför uppehålla mig ett ögonblick vid Kaufmanns betänkande om en reformering av styrelseformerna i EU. Först av allt vill jag tacka Sylvia Kaufmann, ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor Napolitano och hela Europaparlamentet för den snabbhet och effektivitet med vilka arbetet har bedrivits, ett arbete där inte mindre än tio parlamentariska utskott deltagit.
Även här stämmer våra ståndpunkter överens i viktiga frågor. Båda våra institutioner anser det vara nödvändigt att kritiskt granska och vid behov reformera styrelseformerna på europeisk nivå. Europaparlamentet är positivt till att man skapar en tvärinstitutionell arbetsgrupp, som jag föreslog i mitt inlägg den 2 oktober. Kommissionen är redo att inleda en sådan dialog, där vi hoppas att även rådet vill delta, åtminstone när det gäller de frågor som hör till alla tre institutionernas behörighet. Jag underströk denna punkt så sent som i dag, för ett par timmar sedan, under trepartssamtalen, och jag hoppas att vi skall kunna göra framsteg i denna fråga.
Europaparlamentet håller dessutom med kommissionen när det gäller behovet av att förenkla budgetförfarandet och öka insynen i rådets verksamhet. Men ännu viktigare är till syvende och sist att kommissionen och parlamentet är överens om att den centrala politiska utgångspunkten när det gäller frågan om styrelseformerna även i fortsättningen måste vara den demokratiska legitimiteten, och att effektiviteten - även om den är nog så viktig - måste förbli underordnad i förhållande till den.
I sitt betänkande pekar Kaufmann dessutom på ett antal frågor där parlamentet känner oro. Jag vill gärna upprepa att kommissionens förslag i vitboken syftar till att förstärka den demokratiska processen, och att därmed förstärka Europaparlamentets roll. Jag vidhåller faktiskt min ståndpunkt oförändrad: Europaparlamentet är grundstenen i den demokratiska legitimiteten och utan det skulle det inte kunna finnas ett reellt stöd från de europeiska medborgarnas sida.
Men låt oss också se på de frågor där parlamentet känner oro. För det första har det framförts en rädsla för att Europaparlamentet skulle bli förbigånget av det civila samhället. Jag kan försäkra er att det inte är detta som är kommissionens avsikt, för det var just kommissionen som föreslog att varje institution borde återgå till sina ursprungliga uppgifter och att man skulle omdefiniera respektive behörighetsområden.
För det andra är Europaparlamentet - och detta är kommissionens ståndpunkt - det civila europeiska samhällets högsta uttryck och den naturliga företrädaren för dess intressen. Samtidigt måste kommissionen fatta informerade beslut när den skall utforma lagstiftningsförslag. Kommissionen kan därför inte avstå från att rådfråga - jag upprepar, rådfråga - ekonomiska och sociala operatörer, vetenskapsmän, tekniska experter och kulturpersonligheter. Det är med andra ord nödvändigt att rationalisera och strukturera en dialog som sedan länge varit ett utmärkande drag i vårt sätt att arbeta. Jag läste Kaufmanns betänkande mycket uppmärksamt när det gällde den här frågan och jag kan försäkra er om att vi kommer att ägna den största uppmärksamhet åt de synpunkter - även när det gäller metodfrågor - som framförs i betänkandet.
Samtidigt har kommissionen inte, och har aldrig haft, någon som helst avsikt att ifrågasätta Europaparlamentets rättigheter i egenskap av medlagstiftare. Våra förslag när det gäller gemensam reglering och självreglering syftar bara till att rutiner som redan tillämpas sedan flera år tillbaka inte skall utvecklas till ren anarki och förfalla till det missbruk som ni själva har pekat på. Kommissionens förslag har enbart detta syfte. Dessutom skulle enligt vårt förslag beslut om en eventuell gemensam reglering bara fattas från fall till fall, efter yttrande från Europaparlamentet.
Jag har redan bekräftat att kriterierna och begränsningarna när det gäller dessa nya lagstiftningsinstrument skulle bli föremål för en diskussion - och eventuellt ett avtal - mellan institutionerna, helst inom ramen för den tvärinstitutionella arbetsgrupp som jag föreslog den 2 oktober. Det är därför denna grupp är så viktig. Samma metod borde tillämpas för ramdirektiven, dvs. för de principiella och vägledande lagstiftningsinstrument som ger kommissionen och de tjänster som i medlemsstaterna har till uppgift att verkställa besluten en utvidgad behörighet när det gäller att anta tillämpningsföreskrifter.
Jag har redan uttryckt kommissionens övertygelse att parlamentet och rådet borde ha tillgång till ett enklare rättsligt förfarande som tillåter lagstiftaren att övervaka och kontrollera den verkställande maktens handlingar. Det finns flera olika nationella erfarenheter som vi skulle kunna inspireras av för att förbättra genomförandet av gemenskapspolitiken och för att göra det möjligt för den lagstiftande makten att effektivt styra och kontrollera den verkställande makten. Även denna fråga kräver grundliga förhandlingar mellan de tre institutionerna.
Jag har redan haft tillfälle att säga att lagstiftarens rätt att återkalla kommissionens tillämpningsföreskrifter - så kallad call-back - kanske inte är den bästa tänkbara lösningen, eller att den åtminstone måste analyseras ytterligare. Men under alla omständigheter överväger kommissionen aktivt även andra möjligheter, just när det gäller detta syfte och räknar med att lägga fram konkreta förslag, förhoppningsvis under den tvärinstitutionella diskussion som jag har föreslagit. Jag vill dessutom bekräfta att det skulle vara olämpligt att fatta beslut om en konkret handlingsplan för hur lagstiftningsarbetet skall bedrivas inom gemenskapen - det som i allmänhet brukar kallas better regulation - innan denna fråga har diskuterats i samtliga institutioner. I enlighet med de löften kommissionen har avgivit inför er har vi därför för avsikt att inom de närmaste dagarna enbart godkänna ett arbetsdokument som skulle kunna göra det möjligt att koncentrera den tvärinstitutionella dialogen till vissa prioriterade åtgärder, åtgärder som även föreslagits av den gemensamma regeringsgrupp som leds av Mandelkern. Vi kommer dessutom att agera så att Europeiska rådet i Laeken får den inriktningen och uppmanar övriga institutioner att senast i juni 2002 ansluta sig till den samordnade strategi som föreslogs i Lissabon.
Låt mig slutligen klargöra ett par frågor när det gäller tillsynsorganens verksamhet. Jag är överens med er om att vi måste undvika att splittra den verkställande funktionen och försvaga den demokratiska kontrollen. Kommissionen kan dessutom inte fortsätta att ta det fulla politiska ansvaret för verksamheten i organ som den enbart utövar ett partiellt inflytande över. Därför föreslår vi att man skall utarbeta en allmän modell för byråerna som garanterar en balanserad representation för parlamentet, rådet och kommissionen. I den riktningen går våra senaste förslag, men för att genomföra dem behöver vi få ett kraftfullt stöd från parlamentet så att vi kan nå de mål som vi har ställt upp.
Ärade parlamentsledamöter! Får två veckor sedan presenterade vi och diskuterade med er vår rapport om de framsteg som gjorts när det gäller utvidgningen, framsteg som gör det möjligt för oss att nå målet - som jag i dag tycker verkar realistiskt - att ta in upp till tio nya medlemsstater före valet 2004. I dag vill jag bara understryka vikten av att vi fortsätter att gradvis associera kandidatländerna till unionens aktiviteter. Därför är deltagandet från företrädarna från kandidatländerna i konventets arbete av den största vikt. Av den anledningen involverar vi hela tiden i allt högre grad kandidatländerna i unionens aktiviteter och program.
Förutom utvidgningen och reformeringen av fördragen finns det andra punkter på dagordningen för Europeiska rådet i Laeken som jag helt kort skulle vilja uppehålla mig vid. Unionen har spelat en aktiv roll i de diplomatiska ansträngningarna under den nuvarande internationella krisen. De olika resor jag har gjort tillsammans med rådets verkställande ordförande till Washington, Mellanöstern och nu senast till Indien och Pakistan, har förstärkt min djupa övertygelse om behovet av, och även kravet på, att unionen spelar en global roll. Vi har dessutom lagt fram ett antal nödvändiga förslag inom olika sektorer när det gäller kampen mot terrorismen. Vi måste nu fortsätta på den inslagna vägen och visa prov på stark politisk vilja och stor beslutsamhet. Framför allt måste vi bibehålla och förstärka vårt engagemang när det gäller ett fullständigt och reellt förverkligande av mandatet från Tammerfors, och när det gäller den frågan kommer vi att lägga fram en rapport inför Europeiska rådet.
Den process som har inletts har i sin helhet varit positiv och den skall drivas vidare med maximal öppenhet och insyn så att medborgarna kan se att den ger svar på deras frågor när det gäller den vardagliga säkerheten. Medlemsstaterna börjar inse behovet av att låta sig inspireras av de principer och instrument som är typiska för gemenskapssystemet, till exempel principen om ömsesidigt erkännande. Men det finns ändå kvar en viss motvilja i medlemsstaterna mot att gå vidare på känsliga områden som invandring eller viseringar, en motvilja som kan övervinnas med en starkare politisk vilja.
Fru talman, ärade parlamentsledamöter! De utmaningar vi står inför och de nyligen timade internationella händelserna bekräftar riktigheten i och värdet av det europeiska projektet, ett projekt som skall förstärkas och anpassas för att fullt ut motsvara de nya krav som medborgarna ställer. För att konstruera det nya Europa kvarstår gemenskapsmetoden som lyckas kombinera demokratisk legitimitet och effektivitet, som den enda rätta vägen. Det är med andra ord en förnyelse och förstärkning av den som de kommande reformerna av fördragen bör syfta till.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Toppmötet i Laeken kan bli ett historiskt toppmöte. Vår grupp har fullt förtroende för det belgiska ordförandeskapet, eftersom Belgien alltid förblivit idealen med det europeiska enandet troget och framför allt därför att Belgien alltid har företrätt gemenskapens Europa. Vi inom PPE-DE-gruppen vill inte att några stora länder i Europeiska unionen skall styra Europa, utan vi vill ha ett gemensamt handlande från européernas sida, gemenskapens Europa, och här önskar vi er lycka till, herr rådsordförande!
(Applåder)
Ni har talat om utvidgningen, och det har också kommissionens ordförande gjort, och jag är fortfarande påverkad av en konferens med gruppordförandena från vår partifamilj i kandidatländerna, alltså från de länder som vill ansluta sig till Europeiska unionen. Det säger vi klart och tydligt efter den franske utrikesministerns yttranden, som säkert kunde missförstås, så att inte någon får det intrycket att de som nästa år har avtal färdiga för underskrift måste vänta tills eftersläntrarna också har uppfyllt villkoren. Varje land måste bedömas för sig, och på denna grundval måste vi komma fram till utvidgningen av Europeiska unionen.
Ni kommer säkert också att ägna er åt Afghanistan i Laeken - det är nödvändigt - och vi upprepar här att det är nödvändigt att förstöra El Quaidas terroristnätverk. Men vi måste nu också skapa grundvalarna för att det internationella samfundet, inklusive Europeiska unionen, inklusive USA, inklusive den arabiska och islamiska världen, nu skall hjälpa Afghanistan med återuppbyggnaden, så att man kan få ett mänskligt samhälle där och så att vi får en regering i Kabul som respekterar de mänskliga rättigheterna, även kvinnornas rättigheter. Detta är nu vår uppgift under dessa dagar och veckor.
Jag vill påpeka en sak beträffande Mellanöstern. Vi uppmanar alla berörda parter att återvända till förhandlingsbordet. Vi beklagar mycket - och jag uttrycker mig mycket modest - den israeliske regeringschefens uppträdande gentemot besökarna från Europeiska unionen. Rådets ordförande Verhofstaed, kommissionens ordförande Prodi, utrikesministern och rådets ordförande Michel liksom den höge representanten Solana var där. Vi har ingen förståelse för hur Israels regeringschef - och jag kan erinra mig Israels stora regeringschefer - Ben Gurion, Golda Meïr, Yitzhak Rabin - behandlade vår delegation i Israel!
(Applåder)
Vi uppmuntrar kommissionen och rådet att hålla fast vid sin väg. Vi kommer alltid att försvara Israels säkerhet, liksom vi alltid gjort i det förflutna, men även människorna i Palestina har rätt till människovärdighet och till ett liv i säkerhet, liksom israelerna med all rätt gör anspråk på att ha det.
(Applåder)
Låt mig göra ännu ett påpekande om konventet. Vi har stora förhoppningar inför det som ni kommer att besluta i Laeken. Konventets sammansättning är bekant, när det gäller antalet. Jag ber er, herr rådsordförande, att utnyttja allt ert inflytande så att de 15 företrädarna från regeringarna också blir sådana personer som medverkar i konventet och sedan, när det är dags för ett förslag till beslut, också känner sig bundna till detta förslag till beslut, så att det som utformas i konventet även blir ett åtagande för regeringarna. Konventet är nämligen inte något seminariearrangemang, utan man måste - om man i slutändan inte bara skall kunna säga " ja" eller " nej" , och jag förstår mycket väl att regeringarna inte vill det - man måste alltså under konventet komma fram till ett så övertygande resultat, att det är bindande för regeringarna. Vår grupp kommer i varje fall att skicka dit de bästa och mest erfarna personerna till detta konvent, så att vi också verkligen kommer fram till ett resultat.
Vi ber er också att göra ert inflytande gällande, liksom även kommissionens ordförande Prodi har krävt, så att man kan börja med konventet så snart som möjligt under år 2002, dvs. under det spanska ordförandeskapet i februari eller i början av mars, och sedan kan avsluta det i slutet av år 2003 under det italienska ordförandeskapet, och så att vi till dess har ett nytt fördrag som är färdigt för underskrift, och som vi sedan mycket utförligt alltid kan fortsätta att diskutera här i parlamentet.
Herr rådsordförande, jag säger detta verkligen därför att det motsvarar min innersta övertygelse: Laeken är ett så viktigt toppmöte därför att det i Laeken handlar om vilken inriktning Europeiska unionen skall ha, huruvida vi skall fortsätta så som vi såg vid ett minitoppmöte i London, att 7 länder deltar, 8 länder inte deltar och att kommissionen överhuvud taget inte är närvarande - så föreställer vi oss inte Europa, utan för oss är Europa ett gemenskapens Europa! Vi önskar för er del, rådets ordförandeskap och kommissionen, att ni också ger uttryck för denna gemenskap i Laeken, och om detta sker, har ni vårt fulla stöd!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionsordförande, ärade kolleger! Snart kommer ett viktigt toppmöte i gemenskapens historia att hållas under ledning av det belgiska ordförandeskapet. Geografiskt sett är Belgien beläget i centrum av Europeiska unionen och jag hoppas att landet även kommer att kunna vara det politiska centrumet i Europeiska unionen.
Som svar på det ordföranden för rådet sade om föredragningslistan vill jag i första hand, fru talman, ge uttryck för min grupps stöd till betänkandena av Leinen, Méndez de Vigo och Kaufmann, som handlar om en fråga som är av central betydelse för unionen.
För det första har vi ända från början stött tanken på att det skall finnas ett konvent, eftersom denna metod visade sig vara den rätta för att kunna föra offentliga diskussioner och fungerade utmärkt för att utarbeta stadgan om de grundläggande rättigheterna på ett demokratiskt sätt. Vi anser att man från och med nu bör tillämpa denna metod: en politiskt hållbar, demokratiskt strukturerad, metodologiskt riktig metod som står i samklang med våra mål.
Låt mig därför ge vissa konkreta förslag till rådets ordförande i samband med de uttalanden han har gjort. Herr rådsordförande, när det gäller att välja en ordförande, skulle parlamentet uppskatta om ni agerar på samma sätt som när stadgan om de grundläggande rättigheterna utarbetades. Föreslå en ordförande vid toppmötet i Laeken och låt konventet välja ordföranden. Jag anser att detta är en fråga om goda arbetsmetoder, vilket är viktigt i en demokrati.
För det andra anser jag även att det är viktigt att ni talar om unionens dubbla legitimitet, eftersom det verkar som om det sociala samhället inte har något att göra med varken de europeiska parlamentarikerna eller medlemsstaterna. Det är intressant för oss att öppna oss och rådfråga de organisationer som berikar det civila samhället, men den demokratiska legitimiteten utgår framför allt från de valda företrädarna. I detta sammanhang nämnde herr ordföranden att han fortfarande är öppen för hur sammansättningen av konventets ordförandeskap, eller presidium, skall utformas. Om de finns med i presidiet och trojkan är Europaparlamentets förslag vettigt - två företrädare från Europaparlamentet och två företrädare från medlemsstaterna - detta skulle nämligen skapa jämvikt mellan de två grenarna av den demokratiska legitimiteten.
För det andra betonar vi att man måste komma med ett övergripande och sammanhängande förslag, vi vill inte ha en hel rad förslag att välja mellan. När det gäller den eventuella paus som herr ordföranden nämnde, vill vi att det skall komma ett förslag under det grekiska ordförandeskapet som avslutar arbetet, vi vill inte att resultaten skall skjutas upp på obestämd tid, de måste följas upp och leda till ett beslut från Europeiska rådet.
När det gäller kommissionen, herr kommissionsordförande, uppmuntrar jag er till att komma med förslag så snabbt som möjligt i enlighet med kommissionens funktion som fördragens väktare, som ju är en av kommissionens uppgifter. Det finns två punkter i förklaring nr 23, vilka kommissionen har fullständig befogenhet för, förenklingen av fördragen och fördelningen av befogenheter. Kom med ett förslag som vi kan diskutera så snart ni kan. Denna funktion kan inte kommissionen smita undan.
När det gäller styret, som har med detta att göra, ber vi er att inte begrava denna fråga - som engelsmännen säger - under falska lovord, vilket på spanska blir uttrycket " kyssa ihjäl varandra" , eftersom det finns några förslag som verkligen är mycket intressanta, men nu tar ni fram Handelkern-rapporten. Varför sätter vi oss inte ner och diskuterar fram ett interinstitutionellt avtal om styret? Vi har också ett demokratiskt ansvar och vi kan inte gå med på att den lagstiftande makten tas ifrån oss bakvägen. Detta är en allvarlig varning.
(Applåder från vänster) Fru talman, när det gäller GUSP och bekämpningen av terrorismen, vet ni att vi arbetar seriöst för att vi - via ett brådskande förfarande - skall kunna inrätta ett europeiskt mandat för efterspaning och gripande, ett rambeslut om terrorismen samt den viktiga frågan om bekämpning av penningtvätt, som har anknytning till den föregående, och vi anser att vi alla måste göra en samlad ansträngning. I vårt agerande måste vi även lära oss av våra misstag och brister, och det finns en mycket stor brist som unionen måste göra sig ansvarig för, och jag anser att Laeken är det rätta tillfället för att ta ett viktigt steg och ta med försvaret bland de övriga frågor som vi skall behandla i konventet och som bör föras in i fördragen.
Slutligen, fru talman, anser jag att vi har ett stort politiskt ansvar i Afghanistan. De främsta offren för terrorismen är afghanerna, och framför allt de afghanska kvinnorna. I Mellanöstern måste vi fortsätta att arbeta för att finna en lösning som gör det möjligt att säkra den israeliska statens gränser, men som även leder till en livsduglig och respekterad palestinsk stat.

Cox
Vår debatt i dag handlar om Europas framtid, och jag kan ta den som utgångspunkt. Ordförande Prodi har talat om den institutionella triangelns, dvs. kommissionen, parlamentet och rådet, oundgängliga nödvändighet. Den är oundgänglig och varje del har en viktig, oundgänglig roll och ett ansvar, och tjänar på det faktum att de tre delarna har ett gott samarbete.
Personligen blir jag allt tröttare på att se de så kallade analyserna i tidningarna och kommentarerna om personlighetsdrag, som missar själva kärnpunkten. Kärnpunkten om kommissionens roll, är att den finns i själva hjärtat hos det europeiska projektet - och den är också oundgänglig - och det är denna sanningsstruktur som vi måste främja, försvara och ständigt återkomma till.
När det gäller Europa i den betydelsen som Hans-Gert Poettering nämnde tidigare, anser jag att den har minskats på högsta nivå genom medlemmarna i Europeiska rådet. Alla stater har rätt att sluta bilaterala och multilaterala avtal, men det finns en tid och en plats för alla dessa initiativ. Det är inte rätt tid och plats att genomföra ett sådant initiativ omedelbart före och på samma plats som ett sammanträde i rådet som hålls i syfte att diskutera samma frågor, som i Gent.
När vi reducerar den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken till den litet farsartade middagspolitikens närvaro- eller frånvaroteater på Downing Street, förminskar vi själva idén om Europa, och vi behöver - helt och hållet - på Europeiska rådets nivå, ett engagemang för ett konsekvent och sammanhållet Europa.
Både kommissionens ordförande och Enrique Barón Crespo har hänvisat till denna fråga i samband med den interinstitutionella dialogen och balansen, och ordförande Prodi har talat om den mycket känsliga frågan om återkontaktsförfarandet. Det enda önskemål jag har, och vi har redan uppmanat utskottet för konstitutionella frågor att så snart som möjligt ta itu med denna fråga, är att vi bl.a. nu skall - som vi är skyldiga att göra - börja genomföra en stor del av det strukturella ekonomiska reformprogrammet som antogs i samband med toppmötet i Lissabon, dvs. att skapa en gemensam europeisk marknad för finansiella tjänster. Om vi inte lyckas fastställa åtagandenivåerna och riktlinjerna med lämpliga villkor för parlamentet, kommissionen och rådet, löper vi risk att misslyckas med att uppfylla målet och genomföra den nödvändiga reformen. Det finns därför en allmän brådska och, i vissa delar, t.o.m. en specifik sådan.
Jag hoppas att alla kandidatländer kommer att delta i konventionen, enligt Helsingforsprinciperna, dvs. lika behandling. Det är allt och det finns 13 kandidatländer. För det andra hoppas jag att det kommer att bli en minimiperiod mellan konventionen och regeringskonferensen. Jag håller med alla som säger att reformerna måste avslutas före nästa Europaval, eftersom det då kommer ett nytt parlament, ett nytt Europa efter utvidgningen och en ny kommission.
(Applåder)

Voggenhuber
Fru talman! Jag vill på min korta talartid inte upprepa det som vår utmärkte föredragande här har sagt och inte heller ägna mig åt rådets och medlemsstaternas strategi, där man i flera månader arbetat på att programmera detta konvent så att det blir så svagt och resultatlöst som möjligt. Jag vill i denna historiska situation, inför ett av de kanske viktigaste toppmötena och under förberedelserna inför en historisk regeringskonferens, vända mig till kommissionen.
Herr kommissionsordförande, jag vill gärna erinra er om att visioner och förslag från kommissionen föregick alla stora projekt rörande den europeiska integrationen, att kommissionen var spiritus rector och visionär för nästan varje stor etapp. Jag vill erinra er om Europeiska enhetsakten¸ om Delorspaket 1, om Maastricht med Delorspaket 2, med rapporten om EMU, om vitboken beträffande fullbordandet av den inre marknaden, om vitboken om tillväxt, konkurrens och sysselsättning, om visionerna om den sociala dialogen och ett socialt kapitel i fördraget, om vitböckerna om miljöpolitik och parlamentets roll, alltsammans stora förslag från kommissionen, vilken som pionjär gick före regeringskonferenserna. I dag talar ni om institutionernas trojka. Ja, det blir också en makttvist mellan rådet och parlamentet, men för kommissionens del ser jag bara ett svart hål!
Herr kommissionsordförande, var finns kommissionens vitbok om den europeiska demokratin? Var finns ert förslag till en europeisk författning? Var finns er vitbok om ett system med checks and balances på detta supernationella område, om metoden med konvent, om medborgarnas rättigheter, de grundläggande och de mänskliga rättigheterna i Europa? Ni har inte lagt fram något av detta, och det som ni gör i dag, de marginella påpekandena, räcker inte. Jag vill bara ta ett exempel: Om ni inte ens ger detta konvent rätt att välja sin egen ordförande, då desavouerar ni det ändå inför hela den europeiska allmänheten! Det är bara ett av de många misstag, som ni har låtit cirkulera i stället för en vision!

Kaufmann
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag vill här tala om förklaringen vid mötet i Laeken och i synnerhet om konventet. Detta parlament har, särskilt efter det havererade toppmötet i Nice, starkt engagerat sig för att man i fråga om regeringskonferenserna äntligen skall tillämpa en ny metod. Det har partiövergripande, tillsammans med kolleger från de nationella parlamenten och med olika företrädare för det civila samhället, engagerat sig för att politiken med hemlig diplomati inom stängda dörrar, politiken med dolt beslutsfattande och politiken med köpslående i sammanträdesmaraton under långa nätter en gång för alla skall förvisas till det förflutna.
För Europeiska unionens framtida förmåga anser jag att denna nya metod, inkallandet av ett konvent, är absolut nödvändig, ty det handlar i första hand om att stärka demokratin i Europa. Det handlar framför allt om medborgarna, om en omfattande, bred debatt för att utforma det gemensamma Europa, dit förhoppningsvis ytterligare tio europeiska länder kommer att höra år 2004.
Ni, herr rådsordförande, har i dag lagt fram hörnpelarna i förklaringen från Laeken, som skall bli en ambitiös förklaring. Låt mig än en gång ta upp några frågor. Ur min grupps synvinkel är konventets sammansättning utomordentligt viktig, och ur vår synvinkel borde man här särskilt ta hänsyn till två saker. För det första principen med den politiska pluralismen. Det måste absolut garanteras att de olika politiska krafterna är företrädda i konventet, att inte bara ledamöter från de stora politiska partierna hör till delegationerna från de nationella parlamenten eller Europaparlamentet, utan vi behöver också företrädare från små politiska partier i de olika medlemsstaterna i Europeiska unionen, och vi behöver framför allt en produktiv politisk debatt för och emot, ty bara på så vis blir diskussionerna intressanta.
Vi behöver också en lämplig könsfördelning. Jag har sett att det finns ändringsförslag till kollegerna Mendez de Vigos och Leinens betänkande om detta, och jag hoppas att många kolleger stöder dessa ändringsförslag, och att sedan framför allt också de nationella parlamenten och även rådet överväger hur de skall kunna ge rättvisa åt detta kriterium.
Jag anser att en målinriktad strukturerad dialog med det civila samhället är absolut nödvändig. Herr rådsordförande, ni har talat om detta. Jag tror att man också kunde fundera över om inte utskottet för ekonomi och valutafrågor samt utskottet för sysselsättning och socialfrågor som viktiga språkrör för det civila samhället här borde inta en medlarroll.
Jag gläder mig mycket över tillkännagivandet att konventet självt skall fastslå sin föredragningslista, eftersom det ju inte bara handlar om institutionella frågor, utan om ett brett spektrum av olika politiska frågor, om hur de olika europeiska politikområdena i framtiden bör utformas. När man i en rapport från kommissionen läser att 60 miljoner människor i Europeiska unionen för närvarande lider av fattigdom, då anser jag att man enbart av dessa förskräckande siffror ser hur stort det politiska handlingsbehovet är och att det i detta konvent måste handla om en vändpunkt och om en förändrad politik i Europa.

Muscardini
Herr talman! Europeiska unionens utrikespolitik måste förstärkas efter den senaste tidens internationella utveckling, men medlemsstaternas regeringar kan inte bortse från det faktum att vi inte kan ha en gemensam utrikespolitik utan en gemensam underrättelsetjänst. Den geopolitiska situationen, fattigdomen - problem som blir allt mer påträngande - och terrorismens utbredning med celler i alla världens länder gör att vi under toppmötet i Laeken borde granska ett förslag om en äkta gemensam underrättelsetjänst, en ny underrättelsetjänst som inte tillkommer eller utvecklas som Interpol, utan som kan arbeta öppet med politiska, ekonomiska och kulturella analytiker som kan ge vår utrikespolitik en gemensam vision och en effektivitet utan vilken Europeiska unionen, oavsett vilka institutionella reformer som genomförs, inte kan få luft under vingarna.
Freden i Afghanistan och den därpå följande återuppbyggnaden innebär att redan nu måste unionen spela rollen av medlare och pådrivande kraft så att Afghanistans framtid inte bara kännetecknas av en ekonomisk återhämtning och ett demokratiskt politiskt system, utan även en återerövring av kvinnornas roll i politiken och i det sociala livet.
Unionen kan inte bortse från att för att kunna uppnå en varaktig fred i Mellanöstern så måste man aktivt bekämpa dem som understöder, eller som åtminstone inte motsätter sig, den lokala terrorism som - det står numera klart - stöds på internationell nivå, och unionen har de ekonomiska och politiska instrumenten för att ingripa i det avseendet.
Avslutningsvis kommer konventets framgång eller brist på framgång att bero på den övertygelse, den äkta europeiska övertygelse vi har som enskilda partier och enskilda regeringar när det gäller att inte enbart lita till pappersreformer utan till konkreta handlingar som kan förbättra villkoren, inte bara för våra egna länder, utan för dem som vänder blickarna mot oss.

Bonde
Herr talman, herr rådsordförande, kära ordförande Prodi! Den 14 och 15 december har EU:s stats- och regeringschefer bestämt sig för att hålla ett konvent med syftet att skapa en författning för en federation av nationalstater - för att skingra förvirringen! En federation av nationalstater är en förbundsstat, och en förbundsstat är en stat och inte ett förbund. På samma sätt som en fruktkniv är en kniv och inte en frukt. Stater har författningar, medan statsförbund grundar sig på folkrättsliga avtal mellan självständiga nationer. Jag uppmanar stats- och regeringscheferna att ge konventet ett tydligt mandat. Skall man utarbeta ett utkast till en författning för en förbundsstat, eller skall man ta fram ett utkast till ett avtal mellan självständiga nationer som inte syftar till en statsbildning? Varför inte låta det under konventet utarbetas två klara och tydliga förslag till å ena sidan en förbundsstat och å andra sidan ett statsförbund, federalisternas modell och eurorealisternas modell, som fokuserar på de gränsöverskridande problem vi inte själva kan lösa i våra egna parlament? Låt förslagen diskuteras bland allmänheten med en efterföljande folkomröstning där alla EU-medborgare tillfrågas om huruvida de önskar en författning för en EU-stat eller ett avtal mellan förenade nationer.
När vi erhållit medborgarnas svar kan vi hålla en regeringskonferens med målet att föreslå en ändring av de befintliga fördragen. Det stora flertalet invånare i samtliga EU-länder önskar en folkomröstning. Varför då inte fråga dem innan vi genomför någonting i deras namn? Låt oss inleda en fredlig kamp för Europas framtid - låt medborgarna ge oss svaret! Jag tror att medborgarna föredrar vår version av demokratiernas Europa, såsom denna lagts fram i minoritetsuttalandet från medlemmarna av SOS Demokrati, men böjer mig gärna för majoriteten i en folkomröstning, dock aldrig för ämbetsmän och ministrar bakom stängda dörrar.

Leinen
Herr talman, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Min kollega Méndez de Vigo och jag har utarbetat ett betänkande, som stöds av en stor majoritet i utskottet för konstitutionella frågor. Enbart Bonde, Berthu och Sacrédeus var emot det. Det var alltså en stor majoritet som delar dessa ståndpunkter och det gläder mig att höra i dag att även det belgiska ordförandeskapet i rådet till många delar håller med om det, och att även kommissionen kan hålla med om många av parlamentets punkter.
Det finns en stark trend att anse att vi måste gripa tillfället i Laeken, som är rätt ögonblick för att göra Europeiska unionen mer handlingskraftig och demokratisk, och Laeken är också kanske den sista möjligheten att göra det före utvidgningen, innan denna union utvidgas från 15 stater till 25-30.
Jag är mycket tacksam mot alla som har medverkat till att vi också verkligen får den nya metoden. Om jag ser tillbaka till början av året så verkade den i januari-februari fortfarande mycket avlägsen. Jag tackar alla som har bidragit till att det verkligen blivit möjligt med en ny metod, ett konvent, där företrädarna för parlamenten är jämställda med företrädarna från regeringarna och kan utforma detta projekt med framtiden för vår europeiska union.
Men konventet får inte vara något alibiarrangemang, och jag tror att det skulle bli en stor besvikelse om vi bara skrev ihop de möjligheter som finns i Europa. Vi känner ju till dessa möjligheter från statschefernas tal. De är välkända, det är ingenting nytt. Detta konvent måste vara en politisk instans, som bemödar sig om lösningar, som verkligen anstränger sig för att åstadkomma samstämmighet om hur vi skall fortsätta i Europa. Det är den egentliga uppgiften! Det låter mycket attraktivt att vi skall lägga fram olika förslag, federalistiska förslag, snarare mellanstatliga förslag. Men, herr kommissionsordförande, får vi då några starka svar vid regeringskonferensen, om vi lägger fram ett potpurri med förslag? Det betvivlar jag starkt. Regeringarna får då ändå samma problem: De kan söka ut det som de vill, och på grund av enhällighetsprincipen vid regeringskonferensen inträder då samma blockadsituation, som vi hade i Amsterdam och Nice.
Nej, jag tror att konventet är den stora möjligheten att genom metoden med samstämmighet konstatera den absoluta majoriteten. Det är inte enhällighet, utan det är den absoluta tendensen, den absoluta majoriteten, som avtecknar sig. Om vi går till regeringskonferensen med ett så samstämmigt förslag, har vi också den största chansen till att den godtas, eftersom en regering naturligtvis bara med yttersta svårighet kan avslå något det finns samstämmighet om. Det finns ytterligare frågor som man måste förhandla om. Det måste också göras en juridisk text av det. Allt detta arbete måste göras av regeringskonferensen, men jag varnar för att man endast ger konventet i uppdrag att utarbeta optioner, även i annan form. Det är ingen uppgift för ett konvent, för en politisk instans.
Vi har noterat att rådet i Laeken lägger fram ett förslag till ordförande, det är bra, men jag anser också att konventet bör kunna bekräfta honom, bör kunna välja honom. Ett konvent väljer självt sin ordförande. Denna handling bör äga rum. Ni har talat om ett litet presidium, herr kommissionsordförande. Detta presidium har mycket att göra. Det är den instans som måste leda detta stora konvent, och det vore ju verkligen också fördelaktigt om både oppositionen och majoriteten skulle känna att de är företrädda i konventet, både från de nationella parlamenten och från Europaparlamentet.
Beträffande tidsplanen: Det gläder mig att regeringarna själva säger att det skall pågå ett år, mer eller mindre. Det innebär att konventet avslutar sitt arbete i juni 2003. Sedan bör det göras ett uppehåll, men bara ett sommaruppehåll. Jag är för att vi under juli och augusti alla återhämtar oss från arbetet, men att regeringskonferensen sedan kan börja i september under det italienska ordförandeskapet, och att vi i slutet av 2003 lyckas åstadkomma detta författningsfördrag, i god tid före Europavalen, och i god tid före utvidgningen. Det skulle vara ett dokument som vi kunde visa folken i Europa, och jag anser att om dokumentet blir sådant att man kan läsa det i skolan och barnen förstår det, då kommer vi också att minska medborgarnas främlingskap inför Europa, och det är vår uppgift!
(Applåder)

Méndez de Vigo
. (ES) Herr talman! Jag anser att det förestående Europeiska rådet i Laeken är mycket viktigt. Vi står vid en knutpunkt, som Karl Jaspers kallade det. Vi står i begrepp att införa euron som kommer att förstärka känslan av att tillhöra Europa. Utvidgningsförhandlingarna kommer att innebära att vi gör verklighet av en gammal dröm för många européer. Enligt min åsikt har terroristattentaten mot Washington och New York den 11 september väckt européernas medvetande och de vill ha ett större och bättre Europa.
Det ansvar som ni, herr tjänstgörande rådsordförande, har är därför stort. Men låt mig säga er att jag anser att ni gör ett mycket gott arbete och jag vill offentligt säga att det belgiska ordförandeskapet har visat prov på en utmärkt attityd gentemot Europaparlamentet, det har samarbetat, deltagit och lyssnat, kort sagt, vi har gjort saker tillsammans.
Europaparlamentet har länge velat satsa på ett konvent, till och med innan Nice. I vår resolution av den 17 november 1997 om Amsterdamfördraget, som jag hade äran att lägga fram tillsammans med Dimitri Tsatsos, sade vi redan att metoden med en regeringskonferens för översynen av fördragen hade tjänat sitt syfte och att det var nödvändigt att finna en annan metod. Denna metod är konventmetoden.
Tro inte att detta var en underlig idé från Europaparlamentets sida. Nej. Vi gjorde detta eftersom metoden med ett konvent för Europa närmare medborgarna, eftersom den är öppnare, offentligare, mer genomblickbar, ökar deltagandet och möjliggör, vilket det konvent som utarbetade stadgan visade, att medborgarna blir delaktiga i genomförandet av Europa. Därför satsar vi på metoden med ett konvent och det gläder mig att denna metod kommer att bli verklighet i och med förklaringen från Laeken.
Vi får dock inte lura oss själva när det gäller konventmetoden. Den är ett instrument. Om ett annat berömt historiskt konvent, Filadelfiakonventet, sade George Washington att man kan tala om allt, föreslå allt, men ändå inte besluta någonting. Detsamma gäller för detta konvent. Vad vi vill är att underlätta beslutsfattandet, att föra Europa närmare dess medborgare, närmare folket, och förena Europeiska unionens olika legitimitetsområden.
Följaktligen, herrarna från rådet, skall man inte vara rädd för konventet. Man kan inte använda ett framgångsrikt instrument och sedan tömma det på innehåll. Vi får inte lägga munkavle på konventet. Vi måste ge det möjlighet att lyckas.
Det talare som har föregått mig, framför allt herr Leinen, som jag har haft det stora nöjet att samarbeta med i utarbetandet av detta betänkande - har tagit upp många frågor. Låt mig understryka några av dessa.
För det första: om vi använder det konvent som utarbetade stadgan om de grundläggande rättigheterna som modell, begär Europaparlamentet att det måste finnas jämvikt mellan de fyra delar som konventet utgörs av. I det konventet fanns sjutton företrädare från Europaparlamentet och sextiotvå ledamöter i konventet. I det förslag som ni, herr rådsordförande, har sänt till de ansvariga talas det fortfarande om sjutton företrädare för Europaparlamentet, men konventet utgörs nu av hundratolv ledamöter totalt. Det duger inte att ni säger att vissa av dem är observatörer, eftersom dessa har exakt samma rättigheter som de övriga, och så skall det vara, utom när det gäller deltagandet i diskussionerna om ett slutligt enhetligt och sammanhängande förslag i samförstånd.
Slutligt samförstånd. Trots det som någon tidigare talare har sagt, anser jag att kommissionen har deltagit, och i hög grad, och jag vill ge kommissionär Barnier en eloge för hans funderingar, som var mycket viktiga. De var inte viktiga i det konvent som utarbetade stadgan. Det fanns medlemmar i konventet som var emot - någon av dessa, en mycket framstående person är här - men det fanns en tillräcklig majoritet och det rådde tillräcklig enighet. Därför skall vi inte upprepa att ett samförstånd innebär att det råder enhällighet. Nej, det betyder att det finns ett slutligt stöd för den text som blir resultatet.
Ärade tjänstgörande rådsordförande, ni sade att en fråga fortfarande hänger i luften, nämligen det som kallas att lägga saker på is. Att förklara för människor att när dessa 112 personer har slutfört sitt arbete och kommit fram till ett resultat, så vill regeringarna lägga detta på is, är enormt svårt för mig. Vad betyder det att lägga saker på is? Om resultatet är bra, anta det omedelbart, och så kan vi ta itu med andra saker. Låt oss förbereda utvidgningen.
Sammanfattningsvis, herr talman, anser jag att vi måste sluta att vara rädda för konventet. Vi måste tänka att Europa behöver en identitet. Vilken identitet? Det är regeringskonferensen. Jag hoppas att denna identitet kommer att utgöras en författning för Europeiska unionen när vi kommit till slutet av den här processen.
(Applåder)

Kaufmann
Herr talman, kära kolleger! Det finns utan tvivel nära och delvis oskiljaktiga sammanhang mellan debatten om Europeiska unionens framtid och om styrelseformerna, som är föremål för mitt betänkande. Om ni tittar på texten i mitt betänkande kan ni konstatera att det här inte sparas på kritik. Här tas det mycket tydligt ställning till många frågor, som kommissionen berört i sin vitbok, och - för att använda ett just nu bevingat ord från Tyskland - det är också bra så!
Just därför, herr kommissionsordförande, är det viktigt för mig att tacka er och era medarbetare, som har åstadkommit vitboken, för detta initiativ, framför allt för den beredskap som kommissionens uttryckt i vitboken att förbehållslöst och självkritiskt vilja granska och ändra alla regler, förfaranden och förhållningssätt som utövas av unionen i samband med dess befogenheter, alltså allt det som sammanfattas under begreppet styrelseformer. Detta förtjänar all respekt, ty det handlar i själva verket om varken mer eller mindre än att minska den klyfta som finns mellan unionen och dess medborgare. Här har kommissionen en nära allierad i parlamentet.
Vi befinner oss som bekant bara i början av diskussionen om styrelseformerna. Många förslag från kommissionen kräver ingående samråd. Många initiativ aviseras i vitboken. Vi kommer att yttra oss om dem när de framlagts konkret. I fråga om vissa förslag utgår jag från att de kommer att kunna genomföras snart, och inte först i slutet av nästa år. Exempelvis kan man hänvisa till den uppräkning av kommittéer och arbetsgrupper som är delaktiga i samrådsförfarandet, och som kommissionär Kinnock aviserar i vitboken om reformen av kommissionen. Här kan man påpeka att man enligt min åsikt i framtiden skulle kunna bifoga en lista till varje lagförslag med alla de experter, förbund och organisationer som medverkat vid utarbetandet av ett lagförslag.
Ja, parlamentet stöder den förbättring av deltagande och samråd som krävs i vitboken. Men vi anser att det här krävs ett interinstitutionellt avtal om demokratiskt samråd, och det gläder mig, ordförande Prodi, att ni i dag också än en gång har tagit upp och positivt stött detta.
Herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, i mitt betänkande tas det mycket bestämt och utförligt ställning till frågan om att förbättra lagstiftningen, och det beror inte på en slump, ty det handlar ändå helt elementärt om parlamentets roll, om dess roll som en av lagstiftarna. Parlamentet har upprepade gånger påpekat att det håller på gemenskapsmetoden, att det betraktar upprätthållandet av den interinstitutionella balansen som den väg som är mest lämpad för att man skall göra framsteg i fråga om integrationen. Det innebär att vi här inte försvarar ett begrepp vilket som helst, utan dess innehåll, dess politiska substans, och därför vill jag här också säga helt klart: Det har milt uttryckt utlöst största oro i parlamentet när rådet och kommissionen under lång tid ägnat sig åt att utarbeta en handlingsplan för en bättre lagstiftning, och arbetsgrupper i hemlighet redan har utarbetat dokument om detta i avsikt att behandla detta handlingsprogram i Laeken, och detta utan att ta med parlamentet som medlagstiftare i detta arbete, ja utan att ens informera om detta! Vi betraktar detta, och det sägs helt klart i punkt 30 i betänkandet, som ett allvarligt brott mot gemenskapsmetoden.
Därför krävs det också i betänkandet att handlingsprogrammet för bättre lagstiftning inte skall tas upp vid toppmötet i Laeken. Det är absolut inte så att denna kammare inte skulle vara beredd att delta i överläggningar om en förenkling eller förbättring av lagstiftningen. Ordförande Prodi har i dag tillkännagett att kommissionen kommer att utfärda ett rådgivande dokument, för att påbörja en dialog med denna kammare i frågan, och jag kan meddela att vi som parlament är villiga till det. Men det vi lägger största vikt vid, och det säger jag helt klart, är följande: Parlamentet kommer inte att acceptera om dess lagstiftningsbefogenheter, som parlamentet är det enda av medborgarna direkt valda organet som har, på något vis skulle inskränkas. Det handlar särskilt om gemensam reglering. Tillämpningen av s.k. ramdirektiv är vi mycket kritiska mot. Det måste finnas lämpliga mekanismer för demokratisk kontroll, och här, herr kommissionsordförande, finns det uppenbarligen meningsskiljaktigheter. Vi vill ha en tidsbegränsad återkallningsmekanism.
Jag var ändå mycket förvånad över att rådets företrädare inte alls har yttrat sig i just denna fråga, ty när det gäller en bättre lagstiftning handlar det ju om alla tre institutionerna, och det vore säkert intressant att höra vad ordförandeskapet i rådet säger i denna fråga eller vad man säger om den föreslagna interinstitutionella arbetsgruppen.

Vanhecke
Herr talman! Trots alla stora ord kan jag ändå inte frigöra mig från intrycket att toppmötet i Laeken egentligen är avsett för att polera lite på det belgiska ordförandeskapets rejält smutsiga vapen, ett försök att radera de upprepade tabbar som regeringsgänget Verhofstadt-Michel svarat för.
I dag räcker det med att läsa den utländska kvalitetspressen, såsom The Spectator och The Wall Street Journal, för att få reda på hur stor skada den belgiska regeringen för närvarande vållar genom sitt klantiga agerande och till exempel genom de förolämpningar som den här närvarande ministern Michel har yttrat med adress till Österrike och Italien.
Det är mycket beklagligt, för det belgiska ordförandeskapet hade verkligen kunnat betyda något i dessa tider med debatt om Europas huvuduppgifter, om Europas gränser och om bristen på demokrati.
Vi vet ju av erfarenhet att den belgiska federala enhetsstaten inte fungerar demokratiskt och att en europeisk federal enhetsstat följaktligen inte heller kan fungera demokratiskt. Vi vet av erfarenhet att det är bäst om beslutsfattandet i fråga om social trygghet sker på de olika folkens nivå, att subsidiaritetsprincipen måste respekteras strikt. Vi vet av erfarenhet att det måste finnas strikt respekt för språk- och kulturskillnader hos olika folk om man vill leva tillsammans på ett ordentligt, demokratiskt sätt.
Vi vet av erfarenhet att det finns ett problem när människor, medborgare, väljare inte känner igen sig i den politiska struktur som beslutar över dem. I mitt land, Flandern, kan 70 procent av de tillfrågade inte ens nämna en enda europeisk institution, och nästan 40 procent vet inte ens att de väljer Europaparlamentets ledamöter. Men okej, allt detta måste nu köras över av Laekens propagandamaskin, och så kommer det belgiska ordförandeskapet att sluta som det började: innehållslöst och till förmån för det stora egot hos ett par ministrar.

Menrad
Herr talman! I och med Europeiska rådet i Lissabon och den socialpolitiska agenda som godkändes vid Europeiska rådet i Nice träder vi in i en ny fas av Europeiska unionens social- och sysselsättningspolitik. Man intresserar sig alltmer för kvaliteten på arbetsplatserna och socialpolitiken, som vi också hörde av rådets och kommissionens ordförande. Som parlament vill vi delta helt och fullt i denna utveckling. Därför ställer vi, dvs. utskottet för sysselsättning och socialfrågor, en muntlig fråga till rådet och kommissionen, tillsammans med ett resolutionsförslag. Jag företräder här utskottets ordförande, Michel Rocard.
Vi är övertygade om att säkra arbetsplatser, en positiv arbetsmiljö och lämpliga rättigheter för arbetstagarna inte minskar produktiviteten och den ekonomiska tillväxten, och därigenom skapandet av arbetstillfällen, utan tvärtom främjar detta. Målet är arbete för alla. Vi vill ha en strategi för fler och bättre arbetstillfällen. Till kvaliteten på arbetet hör tillfredsställelse med arbetet; arbetstagarnas motivation ökas därigenom, och det sker en förbättring av hälsan och säkerheten på arbetsplatsen. Vi förväntar oss ett förslag från kommissionen beträffande den tillfälliga arbetskraftens ställning. Till arbetets kvalitet hör vidare jämställdhet mellan könen, möjlighet att förena familj och yrke samt åtgärder för att äldre människor skall kunna stanna kvar på arbetsmarknaden.
Vi behöver därvid ha den modernaste formen av yrkesutbildning. Utbildning, vidareutbildning, livslångt lärande är nödvändiga. För att skapa fler och bättre arbetstillfällen är det särskilt viktigt att företagen kan anpassa sig och klara av strukturomvandlingen, varvid medverkan från arbetstagarnas sida, information till dem och samråd med dem i god tid bör säkras i hela Europa med hjälp av miniminormer; därigenom ges de möjlighet att ställa in sig på omvandlingen,.
I jämförelse med våra affärspartner, exempelvis USA, lider Europa av en låg förvärvsfrekvens. Vid Europeiska rådet i Lissabon insåg man problemet och föreslog ett ambitiöst mål för att stegvis höja denna förvärvsfrekvens. Vi måste absolut uppnå detta mål. Kommissionen lade under förberedandet av toppmötet i Laeken fram ett meddelande, där man skildrar grunddragen i en strategi för att öka kvaliteten på arbetet och socialpolitiken. Hit hör inte minst, utan först och främst, att ta fram lämpliga indikatorer och kriterier. Herr Prodi har informerat oss om detta.
Europaparlamentet förväntar sig, som jag sade i början, att det fullständigt inbegrips i samråden. Vi upplever allt oftare hur den europeiska socialpolitiken tilldrar sig som en dialog mellan rådets - exempelvis de som rör sysselsättning och social trygghet - och kommissionen. Europaparlamentet lämnas ofta utanför. Vi protesterar mot detta. Europaparlamentet måste ha möjlighet att vara med och utforma förslag om sysselsättning och social trygghet, som ju direkt angår alla medborgare. Till detta är det nödvändigt att vi hålls löpande informerade av de ansvariga särskilda kommittéerna och kommissionen om deras arbete, och att parlamentet rådfrågas i god tid före varje Europeiskt råd. Vi förväntar oss ett löfte om detta från toppmötet i Laeken. När allt kommer omkring företräder vi folket och är därmed i grund och botten det första organet i Europeiska unionen.
Ordförande Prodi kallade parlamentet alldeles nyss mycket vackert för det viktigaste uttrycket för det demokratiska Europa. Av dessa anledningar, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande, motser vi med stort intresse era svar på våra muntliga frågor.

Medina Ortega
Herr talman! Eftersom jag har ordet nästan direkt efter ordföranden för den socialistiska gruppen, Barón Crespo, finns det inte mycket kvar för mig att säga. Jag kommer att ta upp kommissionens vitbok och samtidigt detta mystiska dokument från rådet, nämligen Mandelkern-rapporten, som det talas om men som vi inte känner till.
Parlamentets lagstiftande befogenheter tas upp i båda dessa handlingar. Ordförande Prodi har lovat att inte lägga fram något förslag vid Europeiska rådet i Laeken, och det förefaller vara riktigt att dessa frågor faktiskt inte diskuteras i Laeken, eftersom det helt klart är frågor som berör själva kärnpunkten i utarbetandet av en ny europeisk författning, och som därför bör diskuteras i konventet, och eventuellt i regeringskonferensen längre fram.
Vad det handlar om här är att fastställa de europeiska institutionernas lagstiftande befogenheter. Vi måste komma ihåg att det är parlamentet som företräder folket bland de europeiska konstitutionerna.
Samtliga uttryck som används i vitboken, om genomförandebefogenheter, om förfaranden för självreglering och samreglering, om Lissabonstrategin, syftar alla till att minska parlamentets få lagstiftande befogenheter.

De Clercq
Herr talman! Jag har mycket riktigt en minut till mitt förfogande, och jag anser att det är rätt skamligt att föredragandena av yttranden i en så viktig angelägenhet har fått en så skral tilldelning som en enda minuts talartid.
Mina damer och herrar! Nice medförde rent allmänt inte det som man förväntade sig, men för de befogenhetsområden som tillhör utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som jag har äran att vara föredragande av yttrande för, är det egentligen inte så illa. Jag syftar då framför allt på de förbättringar som tagits upp på vårt initiativ i fråga om det europeiska rättssystemets funktion. Den stora oro som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden känner gäller därför, oberoende av Nicefördragets öde, att de positiva ändringar som jag just hänsyftade på kommer att träda i kraft fristående från en fullständig ratifikation av Nice.
Vad gäller Laekenförklaringen måste Europeiska unionen, för att säga det mycket kortfattat, visa sig vara redo för de kommande årens utmaningar. Den måste ägna sig åt sina huvuduppgifter och göra det som den måste göra på ett bra sätt. I anslutning till detta förväntar sig den europeiske medborgaren att det kommer en tydlig signal från Laeken om att man verkligen kommer att arbeta för att få en europeisk säkerhetspolitik till stånd, såväl intern som extern.

Talmannen
Herr De Clercq! Jag har varit så generös som jag kan, men man måste ta hänsyn till den tid som tilldelats ert utskott.

Jackson
. (EN) Herr talman! Det gläder mig att Prodi är här och lyssnar på detta. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor tycker inte alls om idén med frivilliga avtal som ett förfarandesätt. Vi vill ha rättsliga ramar för dessa, eftersom vi anser att detta i allt för hög grad liknar hemlig lagstiftning. Vi tycker inte alls om samregleringssträvandena - vad dessa nu kan tänkas innebära - eftersom vi ser det som ett sätt att röra sig bort från bindande rättsliga instrument, som kan åsidosätta den demokratiska kontrollen. Prodi känner till att vi är mycket nöjda med idén om att offentliggöra råd från sakkunniga personer. Vi är tacksamma över alla smulor vi får, och vi vill i bland se vem som författat den lagstiftning som sedan går lös på.
När det rör frågan om genomförande, är vi mycket oroade över rättstillämpningen, och jag citerar: " på ett sätt som tar hänsyn till regionala och lokala förhållanden" . Vi anser att det skulle vara bättre att göra lagen flexiblare från första början. Om man skall ta hänsyn till regionala och lokala förhållanden, innebär detta förmodligen att man kommer att rubba villkoren för en skälig och rättvis konkurrens. Vi ser att det finns ett stort behov av att kommissionen satsar mer på genomförandet, men vi ser inget verkligt behov av att fastställa kriterier i samband med att kommissionen skall rikta in sitt arbete på att undersöka möjliga lagöverträdelser. Vad den behöver är större personalresurser.
Till sist: Jag rekommenderar Prodi att läsa den skrift som utarbetats av European Policy Centre om konsekvensanalys. Man tar upp idén om att utföra en konsekvensanalys av all ny lagstiftning, för att bedöma behovet av den, att undersöka alternativ och att bedöma dess övergripande konsekvenser. Det skulle omfatta - och detta kanske inte faller Prodi eller hans personal i smaken - idén med ett särskilt kontor för bedömningar inom kommissionens generalsekretariat. Jag tycker att detta är en mycket bra idé.

Theorin
Herr talman! Fem principer ligger till grund för kommissionens reform av EU:s styrelseformer: öppenhet, delaktighet, tydlig ansvarsfördelning, effektivitet och konsekvens. Arbetet på dessa områden kan inte anses vara fullvärdigt om ena halvan av mänskligheten negligeras. Ingen kan säga sig arbeta för delaktighet som inte säkerställer att både kvinnor och män deltar.
Vårt utskott, utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, krävde att en jämställdhetsmyndighet skulle upprättas som bl.a. skulle samla in och analysera uppgifter och trender, att kvinnorättsgrupper och icke-statliga organisationer skall finnas med i den databas över det civila samhället som kommissionen avser att upprätta, och att informationsverksamhet på nationell och lokal nivå bör jämställdhetsanpassas, eftersom kvinnors och mäns prioriteringar, villkor och behov ofta skiljer sig åt. Det är beklagligt att inget av våra krav har förts in i betänkandet.

Gemelli
Herr talman! Diskussionen om Europas framtid måste genomföras på ett mycket ansvarsfullt sätt om vi skall kunna undvika att hamna i ett misslyckande som det vi kunde notera i Nice när det gällde den mellanstatliga modellen. Vi måste erkänna det europeiska medborgarskapets giltighet för medlemsstaternas medborgare, för även på det viset kan vi bidra till att föra de europeiska institutionerna närmare medborgarna. I dag bör vi notera hur systemet med tvärinstitutionella organisationer utvecklas, och ju längre den utvecklingen drivs desto mer fjärmar den medborgarna från deras institutioner.
När institutionerna fungerar är det inga problem, men när de inte fungerar - och det stora antalet framställningar som vi mottar belyser denna brist på känslighet från institutionernas sida när det gäller medborgarna - är det medborgarna som drabbas av institutionernas våld. Konsekvensen av detta är att vi måste förstärka de institutioner som försvarar unionens medborgare när de utnyttjar sina rättigheter. Utskottet för framställningar var tvunget att avge ett mycket kritiskt yttrande om kommissionens förslag om good governance, för utskottet kunde inte hitta någon hänvisning till vare sig Europeiska ombudsmannen eller utskottet för framställningar som institutionella instrument för att försvara rättigheterna för de medborgare som utnyttjar sin rätt att lämna in framställningar. Den utformning som förslaget om ett gott styrelseskick har fått verkar vara i total avsaknad av meningsfulla förslag om hur man skulle kunna föra medborgarna närmare Europeiska unionen. Kanske är det ett förslag som bara verkar effektivt på ytan, men som i verkligheten inte ger konkreta resultat.
Slutligen hoppas vi att man skall kunna klarlägga rådets obskyra arbete genom att åtminstone offentliggöra protokollen från institutionens sammanträden när den agerar som lagstiftare för att undvika att alltsammans försvinner i ett svart hål.
Jag anser att de synpunkter som framförs i dessa betänkanden borde kunna få stöd i de övriga europeiska institutionerna, eftersom jag är övertygad om att parlamentet är det enda organ som har demokratisk legitimitet.

Brok
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Låt mig bara göra två påpekanden, som hänger ihop. Jag tror att Europeiska unionens praktiska politik efter den 11 september, genom förhållningssättet i en rad medlemsstater, som uppskattade bilaterala handlingssätt eller tycktes förlora sig i direktoratsfasoner, tydligt har klargjort att Europeiska unionen är stark överallt där den handlar i enlighet med gemenskapsmetoden, och svag överallt där den inte gör detta. Det är den lärdom man kunnat dra under de senaste två - tre månaderna, och det visar hur nödvändigt det är med en allmän reform av Europeiska unionen, så att vi i framtiden inte längre kommer att ha detta agerande, som försvagar oss själva.
Av den anledningen är det viktigt att man kommer överens om den riktiga mekanismen i Laeken. I Laeken kommer Europeiska rådet inte att huvudsakligen bestämma innehållet, utan de metoder med vars hjälp man skall arbeta fram innehållet kommer att vara helt avgörande för resultatet.
Jag tror att en sak måste stå klar: Om det blir ett konvent, som tacknämligt kommer till stånd med hjälp också av ordförandeskapet i rådet, en rad regeringar samt kommissionen, och där nationella och europeiska parlamentariker kommer att delta, då får detta inte bli ett konvent där förfarandet utformas så att det inte finns något nödvändigt spelrum för riktiga beslut. Det får inte heller bli så att det inte finns något förfarande som kan utgöra grundvalen för de slutgiltiga förhandlingarna mellan stats- och regeringscheferna. Det får framför allt inte accepteras att det förflyter så lång tid mellan konventet och toppmötet, att den gamla metoden med en diplomatisk regeringskonferens förstör allt som parlamentarikerna byggt upp av en politiskt impuls. Jag tror att detta blir den avgörande prövostenen för framgången eller misslyckandet i Laeken.
Jag önskar er lycka till, eftersom jag vet att ni i rådet och kommissionen ser det på samma sätt, nämligen att dessa ståndpunkter måste genomdrivas, så att vi kan arbeta tillsammans för ett gemensamt resultat.

Van den Berg
Konventet innebär startskottet för en ny europeisk grundlag, för en modig syn på Europas framtid, för en euro som inte isoleras monetärt utan som inordnas i den socialekonomiska politiken, för en europeisk kommission som ombildas till europeisk regering, för Europaval med europeiska listor och med förstanamn på listorna som via Europaparlamentet kan ge en ordförande till Europeiska kommissionen.
Herr talman! Vi vill ha fler omröstningar med kvalificerad majoritet i rådet, vi vill ha mer medbeslutande i Europaparlamentet. Rådets sammanträden måste bli offentliga så att de nationella parlamentet kan kontrollera ministrarna i rådet på ett adekvat sätt. Vi hoppas på ett intensivt samarbete mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten.
Det är vision och framtid. På konventet måste man försöka att finna samförstånd och inte en katalog utan förpliktelser. Konventet måste inleda en öppen dialog med det civila samhället, för en del av Europas framtid ligger i mer europeiskt samarbete på de områden där medborgarna förväntar sig gränsöverskridande resultat, såsom livsmedelssäkerhet, invandring, miljöförstöring, internationell kriminalitet och terrorism.
Men en lika stor del av politikområdena kan överlåtas till regionerna och det civila samhället. Jag är således för mer positiv tillämpning av subsidiaritetsprincipen. Vi måste undvika en situation med " Europaautism" genom att koncentrera oss på en förnyelse av en institutionell formgivning som går hand i hand med innehållsmässigt samarbete.
Att upprätta nya former av europeiskt styre innebär att man tillämpar ett mer öppet arbetssätt och arbetar resultatinriktat. Vi uppnår det med nya instrument som sam- och självreglering och öppen samordning, men därvid måste vi, om det skulle bli fråga om ett misslyckande, vara förvissade om att vi förfogar över en call back-mekanism som vi kan falla tillbaka på.
Herr talman! Jag är nöjd med de resolutioner som nu ligger framför oss. Låt oss från Europaparlamentets sida i dag välja en ny, tydlig form av europeiskt styre och låt oss rösta för konventet så att Europas framtid kan bli demokratisk.

Duff
Herr talman! I februari 1787 sammanträdde ett tidigare konvent i Philadelphia. Flera av de amerikanska staterna var emot att hålla ett konvent över huvud taget, och flera andra var fast beslutna att begränsa dess mandat och späda ut dess resultat. Konventets formella riktlinjer var oerhört återhållsamma, och det kunde inte fatta beslut själv, utan bara lägga fram förslag. Ur detta experiment växte trots allt den amerikanska konstitutionen fram, och den postkoloniala parlamentariska demokrati som vi fortfarande anammar.
Detta europeiska konvent kommer bara att ge ett liknande resultat, om vi i egenskap av parlament agerar djärvt, välorganiserat och övertygande. Under ordförandeskapet av vår europeiske George Washington, måste vi utarbeta tydliga förslag och - samtidigt som vi godtar de frågor vi har fått genom Laeken - bevara förmågan att ställa vissa frågor till oss själva. Låt oss vara verkligt kreativa för Europas skull.

MacCormick
Herr talman! Unionen har genom fördragen underförstått redan fått skelettet till en konstitution. Vi tänker alla på att göra konventet öppet och tydligt, och att skapa en lämplig rättslig ram för ett verkligt demokratiskt Europa. Detta inbegriper naturligtvis - som nämnts under denna diskussion - att man fullständigt erkänner denna storslagna, alleuropeiska parlamentariska församlings prerogativ och befogenheter. Men demokratin på denna nivå kommer inte att vara effektiv om den inte också är fullt fungerande på gräsrotsnivå: på lokal myndighetsnivå, på konstitutionell regionnivå och när det gäller medlemsstaternas självstyrande inhemska folkgrupper. Detta innebär då att konventet också måste ta upp denna fråga, och för att förbättra den offentliga förvaltningen i Europa måste man, som kommissionen har sagt, noga granska om de regionala och lokala myndigheterna deltar på ett lämpligt sätt.
Jag tyckte att kommissionen var något försagd i detta sammanhang, men tyvärr argumenterar parlamentet för ytterligare försagdhet och förkastar alla hänvisningar i vitboken till regionalt deltagande med kommissionen. Jag måste djupt beklaga den nuvarande ordalydelsen i skäl M och i punkt 26 i Kaufmanns annars så beundransvärda betänkande. Vi vill att ordalydelsen ändras. Vi vill se en förstärkning av hänvisningen till kommissionens och parlamentets nödvändiga deltagande tillsammans med regionala och lokala myndigheter, såväl som med nationella parlament. Vi vill inte undergräva Europas konstitutionella ram. Vi vill förbättra den.

Sjöstedt
Herr talman! Toppmötet i Laeken skall lägga grunden till ett nytt EU-fördrag. I Europaparlamentets resolution kräver man att denna fördragsändring skall resultera i en konstitution för EU, dvs. ett slags avgörande steg på vägen mot en förbundsstat.
Jag anser att en väsentlig sak glömts bort, nämligen att det irländska folket har använt sin rätt till att säga nej till Nicefördraget. Vid toppmötet i Laeken borde man respektera denna rätt och detta nej från det irländska folket och säga att Nicefördraget borde göras om. Budskapet från Irland är tydligt: mindre centralism och överstatlighet och mer respekt för den nationella demokratin. Det är en sådan fördragsändring vi behöver: öppenhet i ministerrådet med möjlighet att kontrollera beslut från de nationella parlamenten, samtidigt som de nationella parlamenten ges en möjlighet att föreslå lagar i stället för att den rätten skall ligga i kommissionens byråkrati.

Hyland
Detta är en viktig diskussion, och jag vill berömma kommissionen för dess offentliggörande av vitboken om styrelseformerna i EU. Mot bakgrund av den senaste tidens händelser är det tydligt att det är dags för en översyn, men det får inte råda någon tvekan om Europeiska unionens relevans för medlemsstaterna och dess medborgare.
I de flesta avseenden har Europeiska unionen uppfyllt de ideal och strävanden som gemenskapens grundare uttryckte. Bara skapandet av fred berättigar vår existens, men vi har åstadkommit mycket mer, inte minst det faktum att idealen i Romfördraget - när det gäller att stödja den ekonomiska och sociala utvecklingen i små och mindre utvecklade länder - i stort sett har uppfyllts.
Irland tjänar som bevis på detta faktum och, trots resultat av Nicefördraget, inser irländarna med lätthet nyttan av vårt medlemskap och stöder också förslagen om utvidgning.
Vad är det som har blivit fel? Jag menar att vi har misslyckats med att informera om vad Europeiska unionen innebär. Medborgarna känner sig inte som en del av den europeiska familjen. Den isolering från beslutsfattandet som de känner, har gjort dem frustrerade och kallsinniga. Denna känsla av övergivenhet har lett fram till den apati och likgiltighet som visas genom det lägre valdeltagandet i de senaste valen till Europaparlamentet och, i Irlands fall, förkastandet av Nicefördraget.

Farage
Kommissionen och parlamentet har rätt när det gäller en sak, EU lider brist på demokratisk legitimitet. Dessutom förstår inga lekmän, och inte heller många ledamöter av Europaparlamentet, hur organisationen fungerar.
Vitboken och detta betänkande är en del av något svårgenomförbart, dvs. att föra ut EU-idén till våra medborgare på ett mer aggressivt sätt, så att de kommer att börja älska den. Under allt detta pågår den interinstitutionella kampen, och både Prodi och parlamentet är mycket måna om att bevara gemenskapsmetoden, eftersom de fruktar en alltför hög grad av mellanstatlighet. Vem som vinner kampen mellan institutionerna, spelar ingen roll för de vanliga medborgarna. Det är dags att föra ut EU:s verkliga avsikter till väljarna i respektive medlemsstat. Först då får vi veta om de vill vara en del av det, och om projektet någonsin kan fungera. Men efter Irland, Danmark och Schweiz, kanske ni alla tycker att detta innebär att man går litet för långt i sina demokratisträvanden.

Dupuis
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kommissionär Barnier, kära kolleger! Jag anser att föredragandena Méndez de Vigo och Leinen ännu en gång lagt fram ett förädlat arbete för oss, men jag tror att de fäst alltför stor vikt vid metoden. Det är naturligtvis bättre att ha en motorcykel än en cykel, det går lite snabbare, men om man inte vet vart man är på väg, tror jag knappast man gör framsteg. Jag blev glad att höra kollegerna Poettering, Cox och Voggenhuber för första gången på länge placera frågan om kommissionen i centrum för sina inlägg. Jag tror att vi har ett mycket allvarligt problem i dag. Vi har en kamp. Både rådet och parlamentet tar lejonparten. Vi ökar vår medbeslutanderätt, men vi håller samtidigt på att förstöra kommissionen. Detta åtföljs av en byråkratiseringsprocess, och jag tror inte att det tjänar något till, fru Theorin, att tala om öppenhet, styrelseformer, medbeslutande eller demokratisk legitimitet när man inte ens kan tala om val av kommissionen genom direkta allmänna val. Jag tror att det handlar om balansen mellan våra institutioner och att man inte kan bedriva ekonomi enligt den stora amerikanska modellen, det är balansen mellan våra institutioner check and balance, det är uppdelningen av makten, och inte fördelningen av kakan mellan de olika institutionerna, som skall stå i centrum för våra diskussioner och debatter, både vid denna regeringskonferens och konventet dessförinnan. Jag tror att det är det enda sättet att bekämpa byråkratiseringen, det enda sättet att på nytt ge våra institutioner legitimitet, det enda sättet att ge ny fart åt det europeiska bygget. Som kollegan Salafranca sade finns det ingen bra vind för dem som inte vet vart de skall segla, och jag tror att det framför allt är hela problemet för vårt parlament att veta och förstå vart det är på väg.

Schwaiger
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Genom att utskottet för konstitutionella frågor enhälligt antog Kaufmanns betänkande, visade vi att vi enhälligt på kortaste tid - vi hade mycket lite tid till förfogande - snabbt kan reagera på viktiga reformåtgärder från kommissionen och redan i dag respektive i morgon kan ta ställning - i god tid före det europeiska toppmötet i Laeken.
Låt mig ta upp några punkter ur Kaufmanns betänkande och understryka följande: Herr kommissionsordförande, vi noterar med glädje att ni håller fast vid den gemensamma arbetsgrupp som föreslogs i oktober. Nu handlar det om att snabbt få igång den och sedan också ta itu med vårt samarbete i frågan. Som PPE-grupp insisterar vi i varje fall på att detta arbete skall börja snart. Det gläder oss att kommissionen har gett upp att utveckla praktiskt taget egna förvaltningsstrukturer ända ned på region-, stads- och kommunnivå, så som man exempelvis kunde läsa i preliminära förslag till er vitbok.
Men vi anser också att kommissionens metod med en öppen samordning som går förbi den europeiska medlagstiftaren, Europaparlamentet, med riktlinjer, som bara välsignas av ministerrådet och där kommissionen bestämmer inriktningen med hjälp av programmen, i grunden är oacceptabel. Även här krävs det att medlagstiftaren kopplas in. Vi uppmanar er att djupgående reformera kommittésystemsförfarandet. Det går inte an att man via genomförandebestämmelser, vars innehåll, syfte och omfattning inte tidigare bestämts, tillsammans med de nationella byråkratierna urholkar Europaparlamentets lagstiftningsrätt. Vi begär också att europeiska decentraliserade enheter inskränks till ett minimum.
Får vi erinra om att kommissionen och Europaparlamentet är borna bundsförvanter, när det gäller att driva på den europeiska integrationen och handla i de europeiska medborgarnas intresse? För att genomföra den europeiska lagstiftningen krävs det en egen kultur med offentlig förvaltning på alla nivåer, som också måste innebära att myndigheterna i medlemsstaterna tillämpar de europeiska reglerna. Lämplig undervisning och utbildning av tjänstemännen på dessa nivåer är absolut nödvändiga.

Van Lancker
Tack så mycket herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Egentligen kommer denna debatt alldeles för tidigt för att kunna bedöma chanserna till framgång vid toppmötet i Laeken på ett korrekt sätt, men, herr rådsordförande, det framgår redan nu att det belgiska ordförandeskapet kommer att bli minnesvärt, även om det vore för att attentatet mot New York innebär att kampen mot terrorismen och Europas roll i världen egentligen har fått högsta prioritet.
För min grupp är det mycket viktigt att toppmötet i Laeken återigen tydliggör att vi har ett eget bidrag att ge, framför allt i sökandet efter politiska och diplomatiska lösningar på internationella konflikter, med fullt stöd till FN-organen, och att vi också vill ägna dialogen med arabstaterna ordentlig uppmärksamhet.
Denna egna roll innebär bland annat att Europa vägrar att i namnet av kampen mot terrorism sätta principerna för rättsstaten och de mänskliga rättigheterna inom parentes eller att lägga dem i formalin, att Europa insisterar på rättvisa inom ramen för en internationell domstol och inte inom ramen för undantagsdomstolar. Jag hoppas, herr rådsordförande, att man kommer att ge denna tydliga signal i Laeken, även till Förenta staterna.
Risken att denna prioritering leder till att de sexton andra prioriteringarna kommer lite i kläm kvarstår dock. Därför skulle jag för min grupps räkning vilja förmedla en önskan till rådets ordförandeskap: vi förväntar oss en extra ansträngning av rådets ordförandeskap för att under toppmötet i Laeken tydliggöra att ambitionerna från Lissabon även är giltiga när vi hamnar i en ekonomisk lågkonjunktur, när omstruktureringar av företag äger rum och när arbetslösheten fortsätter att stiga. Det är viktigt att toppmötet i Laeken visar människorna att Europa handlar om mer än bara införandet av euron, utan också om ekonomisk tillväxt, om arbete, om framtiden för pensionerna, om kampen mot social uteslutning.
Herr rådsordförande! Laekens främsta dokument kommer otvivelaktigt att bli förklaringen om Europas framtid. Denna förklaring är för närvarande premiärministerns personliga arbetsdokument, vilket han som rådsordförande har med sig när han nu gör sin huvudstadsrunda. Utkastet är fortfarande en väl bevarad hemlighet även för parlamentet, vilket innebär att vi måste ge vårt bidrag till förklaringen utan att egentligen ha kunskap om detta dokument. Jag anser att detta är beklagligt. Därför vill jag förmedla ett par förslag som för oss är särskilt viktiga inom ramen för förklaringen om Europeiska unionens framtid.
Först och främst måste vi undvika att Laekenförklaringen leder till sådana handlingsplaner där Europeiska unionens befogenheter " täcks med betong" , varvid Europa inte får någon rörelsefrihet utöver där detta uttryckligen finns fastställt i fördraget, eller en handlingsplan där man arbetar med listor över befogenheter. Sådana handlingsplaner, herr rådsordförande, är absolut inte det rätta svaret på medborgarnas förväntningar.
För det andra hotar faran att den europeiska rösten på konventet kommer att bli alltför minimal, om jag får tro korridorpratet, i förhållande till företrädarna för medlemsstaterna. Vi räknar med att man i Laeken kommer att lansera ett välbalanserat konvent och att det även kommer att bli garantier för kvinnornas deltagande.
För det tredje, herr rådsordförande, jag blev alldeles nyss förvånad när jag hörde er säga - jag hoppas att jag missförstod det - att " l'idée d'une assemblée parallèle au forum de la société civile a été écartée" (idén med en kammare som skulle vara parallell till det civila samhällets forum har uteslutits). Det är förskräckliga nyheter, eftersom det för mig står fast att debatten om Europas framtid redan på förhand minskar möjligheterna till en gynnsam utveckling om man inte ger någon tydlig plats åt det civila samhället, om man inte på allvar skapar en strukturerad plattform för en dialog med samhällsorganisationerna och om det inte blir någonting annat kvar än en virtuell datordebatt där det egentligen inte är tal om något verkligt medinflytande.
Jag hoppas att detta kan rättas till i Laeken, men jag önskar rådets ordförandeskap lycka till så länge.

Malmström
Herr talman! Ni sade att viktiga frågor i Laeken är öppenhet, effektivitet och att föra EU närmare medborgarna. Jag kan inte vara mer enig med er i detta.
Efter den inte helt lyckade kompromissen i Nice, den irländska folkomröstningen och en, enligt många opinionsundersökningar, växande skepsis i flera medlemsländer mot EU-projektet, finns det en stor förväntan på mötet i Laeken och på att EU förändras. EU måste bli mer begripligt och mer medborgarvänligt. Det behövs en tydlig författning som förklarar hur EU styrs och vem som gör vad. EU måste rensa i arbetsuppgifterna och koncentrera sig på de gränsöverskridande problemen. Jag tror inte att medborgarna vill att EU skall göra mer på alla områden, utan att EU presterar på de områden man har beslutat sig för och där fattar beslut i öppenhet. Det är helt oacceptabelt att stifta lagar bakom ministerrådets stängda dörrar.
Om EU skall kunna utvidgas och fördjupas samtidigt, måste vi återvinna medborgarnas förtroende och göra dem delaktiga. Det gör vi inte genom vackra förklaringar och akademiska konstitutionella övningar utan genom rejäla reformer och politiskt mod. Jag hoppas att resten av Europeiska rådet är lika modigt som det belgiska ordförandeskapet.

Frassoni
Herr talman! Låt mig bara understryka det som föredraganden Méndez de Vigo nyligen påpekade. Det är meningslöst at inrätta ett konvent och därefter göra allt för att det inte skall bli framgångsrikt. Vad innebär " bli framgångsrikt" ? Det innebär att göra betydelsefulla framsteg i riktning mot en starkare och mer integrerad union, något som med nödvändighet innebär en minskning av varje enskild medlemsstats roll och befogenheter - det är detta som är problemet, minister Michel! - till förmån för gemenskapens institutioner. Detta är er uppgift i Europeiska rådet, i dag, och detta är det val ni måste göra: att minska er egen makt. I Nice lyckades ni inte, just därför att den mellanstatliga modellen utgör ett hinder i sig, eftersom den främjar dem som kommer efter och tvingar alla andra att integrera sig i deras långsamma takt.
Ordförande Michel och ordförande Prodi har upplevt verkligen otrevliga ögonblick under de senaste månaderna, ögonblick när bristen på gemensamma instrument visat sig med obarmhärtig tydlighet. Jag tror att ett konvent - ett äkta konvent - kunde bli ett embryo till en konstituerande församling och jag tror att det kunde vara den enda verkliga lösningen om Europeiska unionens framtid skall bli ljusare än den kakofoni av röster som vi hör i dag.

Figueiredo
Herr talman! När det gäller EU:s strategi för att främja kvaliteten i sysselsättnings- och socialpolitiken räcker det inte med att tillkännage och godkänna avsikter: Det är mycket viktigt att det skapas en sysselsättning av god kvalitet, med rättigheter och konkreta mål för att effektivt kunna uppfylla alla sociala rättigheter. Det räcker inte med att skapa arbetstillfällen: Det är mycket viktigt att de inte är tillfälliga, att lönen räcker för att leva ett värdigt liv och att den betalas i tid, och inte så som är fallet i Portugal, där lönerna är de lägsta i hela Europeiska unionen, trots att den officiella arbetslöshetsnivån är låg, arbetena blir sämre, företag med försenade löneutbetalningar förekommer fortfarande och utvecklingen för områden i kris blivit svårare.
En politik som är inriktad på kvalitet på social nivå kräver att man prioriterar en sysselsättning med rättigheter, då särskilt intresse ägnas kvinnor och ungdomar, inklusive utbildning för dem, samt deras ersättning och kontraktsformer, och dessutom med särskild hänsyn till de äldre och förbättrade pensioner, särskilt de allmänna, vilket innebär att Europeiska unionen inte kan fortsätta att insistera på att stabilitetspaktens penningpolitik alltid skall prioriteras, vilket fortfarande förekommer.

Berthu
Herr talman! Förslaget till förklaring som Europeiska rådet i Laeken skulle offentliggöra för att arrangera debatten om unionens framtid förefaller oss ha förberetts under mycket underliga former. Det belgiska ordförandeskapets omgivning skryter enligt pressen om att de med flit inte lämnat texten alltför tidigt till sina partner, för att de inte skulle få tid att skriva om den. Det är inte ett särskilt samarbetsvilligt arbetssätt och det gör att vi måste varna rådets ledamöter: kom ihåg att ni företräder länder, nationella demokratier, och att ni inte skall vara styrda av någon i denna förhandling. Det idealiska skulle ha varit att till att börja med inrätta ett interparlamentariskt forum av företrädare för nationella parlament, eller ett forum som arbetar på grundval av förslag från de nationella parlamenten, eftersom dessa utgör en bra nivå för att sammanfatta respektive nations uppfattning. Herrar stats- och regeringschefer! Låt er i vilket fall som helst inte påtvingas ett system som skulle leda till förskjutna förslag när det gäller våra folks intressen och vad de föredrar. Det är en punkt som jag skall fördjupa i min röstförklaring om den resolution som skall lämnas in.

Thyssen
Herr talman! Under varje fas av Europeiska unionens utveckling har många kristdemokrater spelat en ledande roll, och vi vill även nu alla tillsammans engagera oss för att skapa en fortsatt framgång för Europa.
Toppmötet i Nice, som skulle bli sanningens toppmöte, kan egentligen inte kallas för riktigt lyckat, i synnerhet inte vad beträffar avsikten att förbereda unionen ordentligt inför utvidgningen i institutionell bemärkelse. Stats- och regeringscheferna inser nu förhoppningsvis att de inte längre kan tillåta sig några halvdana eller ofullgångna slutsatser i Laeken.
Betänkandet av kollegerna Leinen och Méndez de Vigo anger knivskarpt vilka beslut som är oumbärliga för att ordentligt leda in unionens framtid på rätt spår. Vi stöder detta betänkande, och jag vill härmed också uppriktigt tacka föredragandena för deras arbete.
Herr rådsordförande! Ert arbete är ännu inte färdigt, men det är inte heller tiden för ert ordförandeskap. Det skulle således vara för tidigt att redan nu göra en utvärdering av ert ordförandeskap, men i avvaktan på toppmötet i Laeken vill jag ändå säga följande: vi konstaterar - och det ser vi också av enkätresultaten - att de europeiska medborgarna backar ur. Det är inte så att de verkligen vänder sig mot Europa, däremot känner de sig inte längre delaktiga. Mer information, mer offentlig debatt, mer öppenhet gentemot de icke-statliga organisationerna, tydliggörande av att unionens målsättningar betyder något för varje människa och att unionen uppbringar lika stor respekt för varje människa: man måste arbeta även med detta.
I detta sammanhang vill jag uppmana er att som regeringschef för ett litet land inte låta er bli trängd i ett hörn igen, vilket skedde i Gent och egentligen i London också. Folk förstår det inte, och de accepterar det ännu mindre. Jag vill också uppmana till att det även fortsättningsvis skall finnas garantier för att alla språk och deras talare respekteras på samma sätt. Jag skulle således vilja be er att inte fullfölja de bestämmelser ni föresatt er i fråga om språkanvändningen på kontoren för skydd av immaterialrätt. Folk begriper det inte, folk vill det inte, folk förstår det inte, folk accepterar det inte. De vill inte ha något andra klassens språk; de vill inte heller bli behandlade som andra klassens medborgare.

Caveri
Herr talman, ärade kolleger! Fem punkter kommer jag att ta upp under den korta tid som står till mitt förfogande. För det första: det är bra med ett konvent; det blir inte en konstituerande församling, men det är vad vi realistiskt kan förvänta oss att uppnå. För det andra: vi får vara försiktiga så vi inte devalverar eller banaliserar begreppet " europeisk konstitution" och ledamöterna i konventet måste vara modiga och nyskapande i sina roller. För det tredje: frågan om federalism borde inte avgöras enbart mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen så att man glömmer bort den regionala och lokala basnivån och de språkliga eller nationella minoriteternas roll. För det fjärde: metoden. Kommissionär Barnier har rätt när han talar om " consensus maximum" ; det handlar inte om en vilja att eftersträva enhällighet när det gäller reformerna. Slutligen, för det femte: tidsplaneringen. Vi måste se upp med alltför långa pauser mellan konventet och regeringskonferensen som skall anta en europeisk konstitution, för när man ställs inför kravet att genomföra reformer svalnar intresset dessvärre omedelbart.

Hager
Herr talman! Kollegerna Leinen och Méndez de Vigo har med konventmodellen tecknat en framkomlig och, hoppas jag, en framgångsrik väg in i Europas framtid. Jag är också ense med er när ni önskar er en utvidgad föredragningslista jämfört med förklaring nr 23, som emellertid konventet självt borde förse sig med. Just denna utvidgade föredragningslista gör dock att man inte kan förvänta sig det eftersträvade resultatet med en enda beslutsgrundval. Jag tror snarare att det ligger nära till hands att olika optioner kan läggas fram för rådet, där det också tas hänsyn till de olika ståndpunkterna.
På en punkt känner jag mig dock helt övergiven i denna kammare, även om jag har rätt. Jag vill än en gång varna för att tidigarelägga den regeringskonferens som planerats äga rum i Nice år 2004, eftersom jag är fast övertygad om att medborgarna skulle betrakta det som en flykt före valet. Om man, som i dag påståtts från alla sidor, verkligen strävar efter en öppen och medborgarnära diskussion, är det ingenting som lämpar sig bättre för detta än nästa Europaval och att man tar upp frågorna där.

Oostlander
Herr talman! I samband med förberedelserna inför unionens utvidgning har viktiga steg tagits även under det belgiska ordförandeskapet hittills. Till och med den optimism som de berörda har tillskansat sig är påfallande: omnämnandet av datumet 2004 väcker föreställningen om att arbetet nästan är avslutat. Man talar till och med om en big bang med tio länder samtidigt. Kommissionär Verheugen är förståndig nog att tala om up to ten nya länder som möjligen kommer att kunna anslutas 2004.
Det är ju inte vår sak att fastställa ett anslutningsdatum för kandidatländerna: 2004 är ett antagande och en förhoppning, men det ger inga garantier för vilken medlemsstat det än må vara. Låt oss och dem således inte upphöra med att engagera oss maximalt för ett bra och trovärdigt resultat.
Inom den nuvarande unionen återstår en hel del arbete för att klarlägga betydelsen av utvidgningen. Naturligtvis är många med rätta mycket entusiastiska över denna fantastiska, historiska process. Men under inflytande av dem som anser sig kunna slå politiskt mynt av främlingsfientliga känslor har en atmosfär som kännetecknas av tveksamhet uppstått. Falska föreställningar om kostnaderna för utvidgningen går som rykten. De skall skapa rädsla och grundar sig på så kallade worst case-scenarier: som om det inte redan länge stått klart att hela denna utvidgningsprocess, vad kostnaderna beträffar, utspelar sig under EU-budgetens finansiella horisont.
Man kan snarare önska sig större medvetenhet om nödvändigheten av att kraftigare förankra unionens karaktär som förbund av demokratiska rättsstater. Det har blivit mer tydligt än någonsin genom händelserna den 11 september. Bekämpandet av tung kriminalitet och terrorism är en gemensam sak, och återhållsamhet på detta område kommer att hota medborgarnas säkerhet.
Det är egentligen ytterst märkligt att vårt förbund av rättsstater som sådant aldrig har lett till ett större förtroende mellan medlemsstaterna för varandras rättssystem. Härvidlag finns det fortfarande en hel del som måste göras under den kommande tiden.

Corbett
Låt mig gratulera medföredragandena till ett utmärkt betänkande och också det belgiska ordförandeskapet för att nästan ha genomfört idén - som föddes i parlamentet - att förbereda nästa regeringskonferens i form av en konvention, även om vi ännu inte genomfört toppmötet i Laeken.
Detta är en genomgripande förbättring i jämförelse med förberedelserna av tidigare regeringskonferenser. I stället för den vanliga gruppen av utrikesministrar som sammanträder bakom stängda dörrar, kommer vi att få ett offentligt organ som hämtar idéer från en bred offentlig debatt och lägger fram en enhetlig grupp med reformförslag. Detta är ett enastående tillfälle, men garanterar inte några resultat, och det är upp till oss att ta vara på det. Vi kommer att göra det om vi undviker meningsskiljaktigheter om den europeiska integrationens teologi eller vokabulär, där vi i bland är splittrade när det rör orden, trots att vi är ense när det rör innehållet.
Låt mig ge ett par exempel: I vissa politiska partier och länder likställs på ett felaktigt sätt ordet " federalism" med centralism, och man talar om att skapa en centraliserad superstat på samma sätt som Farage gjorde tidigare. Ingen vill att detta skall ske, och om man definierar federalism som olika nivåer av offentlig förvaltning, så decentraliserad som möjligt, men centraliserad när det är nödvändigt, med varje nivå strukturerad på ett demokratiskt sätt, har vi redan en tidig form av federalt system, och jag säger gärna - enligt denna definition - att jag är federalist.
I vissa länder har ordet " konstitution" nästan en helig innebörd, och är en text som vuxit fram efter en revolution eller efter nationell självständighet. I andra länder, t.ex. Förenade kungariket, har man en mer pragmatisk inställning. I denna pragmatiska betydelse har vi redan en europeisk konstitution; den är inte särskilt bra, men vi har en och vi bör förbättra den ytterligare. Konstitutionen är de fördrag som anger EU:s behörighetsområde, institutionernas befogenheter och lagstiftnings- och budgetförfarandena.
Låt oss erkänna att de de facto utgör vår konstitution. Låt oss förbättra vår konstitution genom att först och främst kodifiera den för att göra den enkel och tydlig i en enda text, så att medborgarna kan se hur denna konstitution fungerar, och för det andra genom att förtydliga den på flera sätt: förtydliga var ansvaret ligger, vad unionen är ansvarig för och vad den inte är ansvarig för, samt förtydliga strukturerna. Låt mig ge ett exempel som skapar förvirring just nu. Solanas och Pattens uppgifter slås ihop, så att en enda person kan företräda unionen gentemot tredje land, kanske med en särskild ställning som en särskilt utsedd vice ordförande i kommissionen. Till sist: När det gäller tydlighet och demokratiskt ansvar, är det nödvändigt att all lagstiftning klarar de båda godtagbarhetsproven gentemot rådet som företräder staterna och parlamentet som företräder medborgarna - en dubbel garanti för gemenskapsrättens kvalitet och godtagbarhet.
Jag sade att detta är ett tillfälle, men det är inte en garanti. Vi måste kämpa för att de nödvändiga förändringarna skall bli verklighet genom konventionen.

Väyrynen
Herr talman! Den liberala gruppen anser att konventet bör föreslå alternativa grundmodeller för utvecklingen av EU. Ett av alternativen är den nu pågående utvecklingen mot en federal stat. Den överstatliga kommissionen skulle utvecklas till verkställande federal regering som skulle leda unionens lagstiftningsarbete samt åtnjuta det överstatliga Europaparlamentets förtroende. Ministerrådet skulle utvecklas till parlamentets andra kammare.
Vid sidan om denna federalistiska modell måste man överväga en struktur som stöds på statsförbundets principer. Det ledande organet skulle utgöras av ett förnyat ministerråd sammanställt av företrädare för medlemsstaterna. Eftersom rådet skulle ha motionsrätt, skulle det inte kunna fungera på nuvarande sätt såsom en lagstiftningskammare som företräder medlemsstaterna. Sålunda borde man bilda en andra kammare vid sidan om det överstatliga parlamentet för att stärka medlemsstaternas ställning, vilken skulle bestå av ledamöter från de nationella parlamenten. Jag anser att ett sådant decentraliserat statsförbund passar bättre för en utvidgad europeisk union än modellen för en centraliserad federation.

Dimitrakopoulos
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr kommissionär Barnier, värderade kolleger! Först vill också jag för egen del gratulera de båda föredragande, Mendez de Vigo och Leinen, till det utmärkta betänkande de har presenterat men också till deras sätt att ta sig an uppgiften, man skulle kunna säga från första början ända fram till i dag, så att deras betänkande verkligen kommit att innehålla så många som möjligt av de idéer och uppfattningar som framförts av Europaparlamentets medlemmar.
Det är uppenbart att det finns många både riktiga och intressanta idéer, drömmar och förslag i fråga om Europas framtid, liksom det också finns både riktiga och intressanta svar på de utmaningar Europeiska unionen står inför. Men ingen idé, ingen dröm, inget förslag kan förverkligas och leda till resultat, om man inte använder rätt metod för att drömmarna och förslagen skall kunna materialiseras. Denna metod är ingenting annat än konventet, " the Convention" , den församling som måste vara en exakt återspegling av alla politiska krafter i dagens Europa. Detta konvents arbete, som jag tror kommer att präglas av djupaste demokratisk dialog, måste utmynna i ett förslag som blir en hållbar syntes av alla de åsikter som kommer att framföras där. Endast därigenom kan det framtida Europa byggas på en grundval som är mera representativ och demokratisk och därigenom effektivare, samtidigt som den är beständig och rättvis.

Swoboda
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag vet att ni har bråttom, och måste gå. Men jag vill ändå tacka er så hjärtligt för att ni har hållit det löfte som ni gett parlamentsledamöterna, nämligen att inte ta med något till Laeken som redan tidigare beslutats om, och att ni framhärdar i att det skall finnas en interinstitutionell arbetsgrupp. Detta samarbete med parlamentet är mycket förebildligt, och det vill jag tacka er hjärtligt för.
Men jag vill också tacka föredragandena Leinen, Méndez de Vigo och Kaufmann så hjärtligt för att de i sitt mycket bra betänkande på ett så utmärkt sätt lagt tyngdvikten vid hur mycket det ankommer på oss att utforma beslutsstrukturerna i Europa på ett mer demokratiskt och effektivt sätt, och att det där inte får finnas någon motsägelse, vilket kanske ibland har hänt. Vi måste offra beståndsdelar av demokratin för effektiviteten. Det som det handlar om är, och det gäller både för konventet och för lagstiftningen, att vi som folkvalda parlamentsledamöter är övertygade om, inte att vi kan allting, det vore helt fel, utan att vi bör ha kontroll över beslutsprocessen. Herr kommissionsordförande, här finns det kanske fortfarande små skillnader. Vi vill ha denna rätt till återkallande, the call back position, endast för de fall när en delegerad beslutsstruktur inte klarar av det eller fattar felaktiga beslut, nämligen felaktig i bemärkelsen mot lagstiftarens vilja. Det vore bättre, och är alltid bra, om andra beslutar på så vis som vi har fastslagit i våra grundläggande beslut och vår politiska inriktning.
Jag hoppas, för det första, att rådet nu är berett att snart inrätta denna interinstitutionella arbetsgrupp, och för det andra att vi på grundval av Mandelkern-rapporten och Kaufmanns betänkande samt kommissionens slutsatser kanske redan i juni nästa år kan slutföra överenskommelsen, eller åtminstone att rådet i juni nästa år kan godkänna att dessa tre institutioner har funnit en väg för hur framtiden i Europa kan vidareutvecklas och utformas på ett demokratiskt och samtidigt effektivt sätt.

De Sarnez
Herr talman! Frågan om styrelseformerna i EU är ett ack så komplext problem som verkligen är svårt att förstå för våra landsmän, vilket ändå är en paradox. Vi vet alla att Europa lider av ett allvarligt demokratiskt underskott, det är självfallet anledningen till att vi på djupet måste reformera det sätt på vilket makten utövas på europeisk nivå.
Vi måste göra det med tre målsättningar i minnet: klargöra beslutsprocessen, förbättra dess effektivitet och öppenhet och främja medborgarnas delaktighet. Jag godkänner därför riktlinjerna i vitboken och Kaufmanns betänkande. Det behövs naturligtvis större öppenhet i rådets arbete, det behövs större delaktighet för Europaparlamentet och de nationella parlamenten i lagstiftningsprocessen, gemenskapslagstiftningen behöver förenklas och det behöver skapas villkor för att uppnå verklig enighet med det civila samhället. Det förefaller mig dessutom lämpligt att, såsom utskottet för institutionella frågor betonat, utarbeta ett interinstitutionellt avtal om att parlamentet är medlagstiftare, som garanterar att Europaparlamentet verkligen kan utöva sin roll och sitt politiska ansvar. Denna reform av styrelseformerna går alltså åt rätt håll. Men den kommer självfallet aldrig att ersätta den djupa reform som vi verkligen behöver för våra institutioner. Vi måste snabbt få en enkel och begriplig konstitution, som tydligt fastställer fördelningen av befogenheter, preciserar vars och ens roll, så att medborgarna äntligen kan förstå vem som gör vad, och så att de kan veta vem som är ansvarig. Vi vet alla här i kammaren att det inte förekommer någon demokratisk makt utan demokratisk legitimitet. Därför måste ordföranden för den verkställande makten en dag väljas genom allmänna val, något som jag hoppas snart kommer att ske.

Tajani
Herr talman! Toppmötet i Laeken kommer att bli viktigt men svårt, framför allt på grund av de avgörande frågor som skall avhandlas. I detta korta anförande vill jag bara ta upp toppmötets institutionella aspekter. Konventet bör arbeta på att inleda en ny fas som syftar till att ge liv åt en konstitution som leder till en federation av nationalstater, men som även anger behörighetsområdena för de olika institutionerna: kommissionen, rådet, medlemsstaterna, regionerna, de stora städerna. Detta är val som måste göras i en anda av solidaritet och subsidiaritet, två värden som bör ligga till grund för den nya konstitutionen.
I Laeken bör vi även diskutera tidsplanen för denna marsch mot de nya institutionerna. Vi måste undvika att beslut som är av grundläggande betydelse för unionens öde fattas i samband med valkampanjen. Det är därför vi anser det lämpligt att regeringskonferensen tidigareläggs under det italienska ordförandeskapet andra halvåret 2003.
Naturligtvis kan inte den konstitutionella processen genomföras utan att medborgarna, i första hand de europeiska, tillfrågas genom omröstning i de nationella parlamenten - vi hade till exempel önskat att Nicefördraget kunde diskuteras och ändras av parlamentet, för det finns delar, framför allt när det gäller privatpersoner, som inte är helt övertygande - för utan ett engagemang från medborgarna och deras företrädare kommer vi inte att kunna förvandla eurons Europa till ett politiskt Europa som i framtiden kan utvidga sina egna gränser, kanske ända till Uralbergen: med andra ord, ett stort Europa som spelar huvudrollen under en lång och stabil period av fred.

Cederschiöld
Herr talman! Jag skall koncentrera mig på rättsfrågorna som just nu är det mest oroande när det gäller " EU-bygget" . Det finns risk att rådet börjar kränka Europarådskonventionen, artiklarna 8 och 10, samt rättighetsstadgan, artiklarna 7 och 8, respekten för privatlivet, yttrandefriheten och persondataskyddet. Detta kan medborgarna inte göra mycket åt. Genom att maktbalansen saknas på rättsområdet, riskerar den helt nödvändiga terroristlagstiftningen att långsiktigt urgröpa demokratin. Den mellanstatliga modellen är förlegad. Europaparlamentet måste bli medlagstiftande och EG-domstolen få full behörighet. Rådet kan inte få utvecklas till en s.k. stat i staten.
Den 11 september raserades all effektivitet i pelarstrukturen. Yttre och inre säkerhetsfrågor fick ett allt tätare samband. Nu krävs kraftfulla åtgärder mot grov brottslighet och terrorism. Detta måste dock gå hand i hand med ökad insyn och rättsskydd, inte minst vad gäller de s.k. due process-principerna, såsom inget straff utan lag, rätt till försvar och opartisk domstol, proportionalitet och oskuldspresumtion. Dessa rättigheter måste bli ovillkorliga på EU-nivå.
Mötet i Laeken måste bli ett avstamp för öppenhet och demokrati, vilket är en förutsättning för en lyckad utvidgning. Det kräver ett konvent med huvudsakligen parlamentariskt underlag, givetvis med substantiellt antal ledamöter från den EU-institution som ligger medborgarna närmast. Konventet borde kunna arbeta sig fram till ett förslag, så att medborgarna i framtiden vet vad de skall ta ställning till.
Den som vill utveckla EU och göra unionen bättre och större bör stödja tankegångarna på en konstitution med effektiv maktdelning som man får hoppas kan växa fram ur dagens utmärkta betänkanden.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! Utan parlament ingen demokrati! Vi upplever i dag återigen att Europaparlamentet är den största integrationsfaktorn i Europeiska unionen. Ingen annanstans diskuterar rådet, kommissionen och parlamentet inför allmänheten, inte alltid enhälligt, men öppet, och, hoppas jag, konstruktivt. Våra tre föredragande har lagt fram utmärkta betänkanden. Europaparlamentet har alltsedan Nice drivit på en gemenskapsprocess, som måste ge en tändande gnista i Laeken. Jag delar kommissionsordförande Prodis oro att Europeiska unionen ännu inte är tillräckligt rustad för utvidgningen. Jag ber därför rådets ordförande att än en gång noggrant granska om det som beslutades i Nice faktiskt stärker rådets och parlamentets arbetsförmåga. Jag betvivlar det! Närmare 50 år av europeisk gemenskap och europeisk union har hittills utvecklats på ett utmärkt sätt, och jag hoppas att även de närmaste 50 åren kommer att förberedas på ett sådant sätt att vi i Europeiska unionen kan arbeta stärkta även under de närmaste 50 åren.

Maij-Weggen
Herr talman! Det kommande toppmötet i Laeken blir ett ytterst viktigt möte: på det toppmötet skall nämligen dagordningen fastställas för det konvent som skall lägga fram förslag till reformer av de europeiska institutionerna, och alla vet hur viktiga dagordningar är för resultatet av förhandlingar.
Vi är nöjda med den planerade sammanställningen av konventet, varvid jag vill påpeka att det måste röra sig om en politisk jämvikt. Det måste i synnerhet de nationella parlamenten uppmärksamma. För övrigt anser jag också att konventets ordförande måste väljas av konventet självt.
Vad dagordningen för regeringskonferensen 2003-2004 beträffar har rådet naturligtvis de fyra punkterna i förklaring nr 23 i Nicefördraget. Om dessa fyra punkter vill jag kort säga följande.
Vad befogenhetsavgränsningen beträffar är vi förespråkare för en mer federal struktur för Europeiska unionen med en tydligare uppgiftsfördelning mellan union, medlemsstater och regioner. Vad strukturen i fråga om de framtida fördragen beträffar är vi för ett grundfördrag med en konstitutionell karaktär där även stadgan skall innefattas. I fråga om de nationella parlamentens roll anser vi att de framför allt måste styra och kontrollera sina egna ministrar för att övervaka genomförandet av den europeiska politiken.
Finns det fler frågor för konventet? Ja! Jag vill i korthet nämna fem. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste innefattas i gemenskapens pelare. Politiken på området polis och rättsväsen samt på straffrättsligt område måste vara på gemenskapsnivå med en europeisk åklagarmyndighet, en europeisk allmän åklagare och ett gemenskapens Europol. Europaparlamentet måste få fullständiga lagstiftnings- och budgetbefogenheter. Ordföranden för Europeiska kommissionen måste väljas av Europaparlamentet, och Europeiska rådet måste, när det handlar om lagstiftning, hålla offentliga sammanträden. Det gläder mig att Prodi nu har sagt detta, och jag är mycket nyfiken på om även Michel delar denna åsikt.
Det är frågorna som framför allt har att göra med öppenhet och med unionens demokratiska dignitet, och som enligt min uppfattning särskilt måste läggas till på konventets dagordning så att unionen när nya medlemsstater tillträder har en mer stabil grund som uppfyller kraven på en modern rättsstat.

Carnero González
Tack så mycket, herr talman! Herr tjänstgörande rådsordförande, tänk er, jag anser att det viktigaste med toppmötet i Laeken är detta: att rådet lyckas ändra på tendensen från Nice, det vill säga, att vi kommer över känslan av misslyckande från det toppmöte som avslutade det franska ordförandeskapet för nästan ett år sedan, och i stället når en framgång på hög politisk nivå och för medborgarna vid toppmötet i Laeken.
Enligt min åsikt är det detta som begärs i det utmärkta betänkande som våra kolleger Leinen och Méndez de Vigo har utarbetat. Bortsett från detaljfrågorna, som visserligen är viktiga, är det viktigaste att det blir möjligt att öppna ett annorlunda perspektiv i Laeken, ett konstitutionellt perspektiv, och detta innebär otvivelaktigt att ändra tendensen, som jag sade tidigare.
Metoden är mycket viktig för nästa reform. Konventet är av avgörande betydelse. Men vi får inte heller låta konventet förvandlas till en talisman. För att det inte skall bli en talisman måste det sammankallas för att utarbeta en reform med innehåll, med en verklig dagordning. Om dagordningen för nästa reform begränsas till förklaring nr 23 i bilagan till Nicefördraget, börjar vi inte bra, och i det betänkande som kammaren förmodligen kommer att anta i morgon begärs mer än så. Där begär man en bredare dagordning. Man begär framför allt en dagordning där unionens politik och de institutioner som har uppgiften att genomföra denna politik tas med. Man begär även att unionen erkänns som en juridisk person.
Konventet måste sammankallas för att utarbeta en sådan dagordning och inte för att distrahera den allmänna opinionen. Konventet behöver en dagordning, men det behöver även ett mandat, en sammansättning, en arbetsmetod och en tidtabell som gör att det blir användbart.
Jag understryker vad Méndez de Vigo sade: det skulle vara otroligt om man behåller antalet företrädare från Europaparlamentet som fanns i det konvent som var ansvarigt för att författa stadgan om de grundläggande rättigheterna när det totala antalet medlemmar i nästa konvent kommer att öka avsevärt. En sådan obalans skulle naturligtvis vara oacceptabel.
För det andra bör inte konventet arbeta för att nå enhällighet, utan för att nå ett samförstånd i majoritet. Jag anser att det är den rätta definitionen. Att ha rätt att uttala sig om vem som skall vara ordförande och att avsluta arbetet i tid. Det är viktigt att arbetet avslutas i tid för att slutsatserna inte skall läggas på is, eftersom tiden faktiskt läker alla sår och gör att man glömmer allt.
Detta är det åtagande vi begär av Laeken: en ambitiös reform med en annorlunda metod för att uppnå ett mer och bättre Europa.

Michel
. (FR) Fru talman, kära kolleger! Jag hade ursprungligen för avsikt att svara alla talare punkt för punkt, men jag är tyvärr rädd att den sena timmen gör att jag inte kan gå in på detaljerna. Jag skall i alla fall försöka svara så konkret som möjligt.
Till att börja med skulle jag mycket uppriktigt vilja tacka Europaparlamentet och de flesta talare för kvaliteten i de inlägg jag hört och för den fantastiska europeiska voluntarism jag upplevt här. Jag måste säga att i andra europeiska kammare där jag är ledamot hör jag inte varje dag samma voluntarism. Här genomgår man faktiskt en kur av optimism som jag inte väntade mig. Den ambitionsnivå ni fastställt för det europeiska bygget motsvarar självfallet till mycket stor del en idé och en ambition som jag instämmer i, och som vi instämmer i. Några dagar före Laeken är det ett odiskutabelt välkommet engagemang som jag hört från i stort sett alla. Någon sade att toppmötet i Laeken skulle bli en svår övning, det är jag övertygad om, eftersom den via debatten om Europas framtid kommer att ställa de femton unionsländerna inför ett antal val som också är brytpunkter och som är så viktiga för Europas framtid att vissa absolut måste tillämpa en dygd som är mycket svår i politiken: dygden att avstå.
Mina damer och herrar! Jag skulle vilja koncentrera mig på konventet en stund, och jag skulle till att börja med vilja säga vad konventet inte är. Det gör det kanske möjligt för mig att lugna dem som i konventet ser tusen och en anledningar till att avstå från vissa saker som de alltid trott på, trots att det hämmar Europa. Konventet är inte, och har aldrig i någons tanke varit, regeringskonferensen. Konventet kan inte heller, och jag tror att det var Méndez de Vigo som sade det, vara ett alibi. Ur min synvinkel skall det först och främst vara en användbar resonanslåda. Jag skulle kunna tolka det på ytterligare ett annat sätt. Det kan också vara en utmaning för det politiska ansvaret för ledamöterna i regeringskonferensen, som kan anta denna utmaning eller ej, för jag antar att den ändå kommer att ställa var och en av deltagarna i rådet inför deras politiska ansvar. Låt oss exempelvis tänka oss att konventet, i en fråga som är grundläggande för Europas framtid, föreslår tre eller fyra möjligheter, varav en läggs fram enhälligt eller med konsensus, en annat läggs fram av 80 procent av medlemmarna och en tredje läggs fram av 50-50. Vi vet mycket väl att regeringskonferensen inte kommer att tvingas att välja bland dessa möjligheter och att den mycket väl skulle kunna besluta att välja en annan möjlighet, uppfinna något annat, eller komma med en annan lösning än den som konventet tagit fram.
I det fallet kommer varje medlem i regeringskonferensen, när han tar sitt ansvar, när han antar den ena eller andra möjligheten, eller frångår de möjligheter som lagts fram av konventet, att samtidigt ta risken att vara i obalans, inte bara med konventet utan även med det civila samhället som någonstans måste göra av sina avsikter, förväntningar, förhoppningar om detta konvent. Låt oss därför inte undervärdera konventet för att det inte är ett beslutsorgan, låt oss inte underskatta dess politiska betydelse och kraft.
Jag skall inte dölja för er att när det gäller sammansättningen är jag lite tveksam, även om jag inte tror att man redan i dag kommer att slutbehandla begäran om att öka antalet ledamöter i Europaparlamentet. Jag tycker att det är en ganska berättigad fråga, även om jag måste erinra om att vi i vårt förslag tog med de proportioner som valdes för stadgan om de grundläggande rättigheterna. Skillnaden jämfört med stadgan är att kandidatländerna deltar. Det är en skillnad man måste ta hänsyn till. Jag erinrar om att det vid Europeiska rådet i Gent framfördes krav i motsatt riktning mot vad Europaparlamentet kräver. Flera länder krävde att antalet nationella parlamentariker skulle öka, antingen för att koalitionen vid makten skulle vara bättre representerad eller av hänsyn till subnationella enheter, eller på grund av tvåkammarsystemet. När allt kommer omkring är det inte kvantiteten utan kvaliteten som räknas, och jag tror att de europeiska parlamentarikerna alltid kommer att ha fördel av att de behärskar frågan och förfarandena.
Jag skulle vilja lägga till ytterligare en liten kommentar när det gäller sammansättningen: det skulle vara beklagligt om det uppstår ofruktsam rivalitet mellan olika block eller mellan specifika komponenter. Jag tror att debatten måste vara öppen, man skall inte bedömas utifrån vilken korpus man tillhör. Jag tror att det måste ske på grundval av en intellektuell stramhet, en intellektuell objektivitet, en fri intellektuell, filosofisk, kulturell och politisk tanke. Det måste ske med god överblick. Jag betvivlar för övrigt inte att vi alla klarar det när som helst.
Personligen är jag alltså beredd att titta på om bättre representation i Europaparlamentet inte kommer att innebära alltför mycket nackdelar, som exempelvis alltför många personer i konventet, och inte kommer att stöta på liknande krav. Det skulle leda till ett antal företrädare eller ställföreträdare i konventet som skulle vara negativt för ett bra arbete i konventet.
Jag hade redan i början av mitt inlägg möjlighet att säga vad jag ansåg om resultatet och nyttan av konventet. Jag tycker att vårt förslag går i samma riktning som det parlamentet föreslår. Samförståndsmetoder där det går, med möjligheten att lägga fram förslag där det är nödvändigt, exempelvis i prioritetsordning. Man måste emellertid undvika att redan från början införa samförståndsmetoden, eftersom jag tror att det skulle leda till att konventet försvagas, något som skulle innebära att man antar minsta gemensamma nämnare. Konventets möjlighet att lägga fram olika förslag måste göra det möjligt att genomföra en ordentlig debatt.
Jag skulle snabbt vilja ta upp de frågor som ställts till mig när det gäller utvidgningen. Jag skulle vilja svara de personer som varit inte bara skeptiska utan uppriktigt oroade. Alla säger att de är positiva till utvidgningen, alla säger att det är en viktig politisk och historisk handling, men samtidigt förefaller ett antal personer använda argument som om de inte hade hört vad man sagt, för att uttrycka ett visst förbehåll när det gäller utvidgningen. Jag skulle vilja uttrycka mig klart: Det har hela tiden sagts att man för det första skulle försöka fortsätta med samma mycket höga förhandlingstakt som det svenska ordförandeskapet höll, och att vi för det andra skulle göra det genom att bedöma var och en efter egna meriter. Att vi i dag kan notera att översynen efter halva tiden av dessa förhandlingar är ovanligt positiv innebär självfallet inte, vilket påståtts i vissa inlägg, att det skulle föreligga någon slags politisk släpphänthet som skulle göra att vi redan skulle vara beredda att acceptera tio länder före 2004 utan någon annan form av kontroll, bedömning eller kriterier. Så är det självfallet inte och vi fortsätter därför att säga när det gäller utvidgningen: " ja" , den är oåterkallelig, men också " ja" till att var och en måste bedömas på egna meriter. Så långt utvidgningen.
Jag tror att det var Barón Crespo som talade om presidium. Han ville att de kommande ordförandeskapen skulle delta. Jag är inte alls emot det, men vi måste undvika att det uppstår obalans. Ett kompromissförslag skulle kunna vara att de kommande ordförandeskapen deltar som observatörer. Konventet kan ta sig an alla frågor, inbegripet den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Vi har de fyra frågorna från Nice när det gäller konventet, det vet vi. Men när man säger att konventet inte var regeringskonferensen, inte skulle besluta, förstår jag inte riktigt varför man i vissa fall verkar vilja att till varje pris begränsa utvidgningsområdet för frågorna från Nice. Om man, när man går till botten med diskussionen om frågorna från Nice, berör även andra frågor skulle det vara ganska oroande, när det gäller en operation där det stora civila samhället skall delta i debatten, att säga: " vi kommer att begränsa er till mycket bestämda frågor, ni kommer bara att kunna diskutera frågor som vi vill att ni diskuterar." Det är lite kortfattat. Vi är snarare positiva till en mer optimistisk syn, en bredare tolkning av de fyra frågorna från Nice. Jag hoppas kunna räkna med Europaparlamentet, åtminstone de mest optimistiska ledamöterna, för att hjälpa oss att övertyga om detta synsätt och denna riktlinje.
När det gäller Cox inlägg instämmer jag i tanken, som också uttryckts av Poettering, att kommissionen även fortsättningsvis skall stå i centrum av gemenskapssystemet. Frågan om tidsfrister är också viktig. Det finns många krav, och det finns ett stort antal förfallodagar när det gäller valen. Enligt min uppfattning bör tidsfristen mellan konventet och regeringskonferensen vara sex månader. Om den blir längre tror jag det finns risk för att vi hinner rasera det vi åstadkommit inom konventet och i debatten, och det värsta skulle vara att konstatera att efter tillräckligt lång tid kommer vi till regeringskonferensen och har glömt, eller har gett vissa tillräckligt med tid för att låtsas glömma, eller fullständigt tömt möjligheterna på sitt innehåll, och därmed resultatet av det användbara arbete som utförts inom konventet.
Mina damer och herrar! Det var det viktigaste av det jag ville säga. Jag har säkert glömt något, men jag har tid att svara den som talade sist, och som frågade om jag var positiv till öppenheten i rådets arbete. Jag är naturligtvis positiv till öppenheten i rådets arbete. Jag är tyvärr mycket mer tveksam när det handlar om att skapa villkor för offentliga åtbörder som skulle försämra kvaliteten på debatten i rådet.
Jag är en erfaren parlamentsledamot, jag har suttit över tjugo år i parlamentet. Jag har också under lång tid varit ansvarig för oppositionen i mitt land, alltför länge enligt min mening. Även i parlamentet är det för vissa frågor, vissa ämnen, bra om man verkligen vill ta hänsyn till medborgarnas allmänna intresse, att bedriva debatten inom stängda dörrar, inte bara när man tar upp namn eller personer. Jag tror att det skulle vara oförsiktigt att förse medierna med grundläggande debatter som syftar till att få femton stats- och regeringschefer eller utrikesministrar att komma överens om mycket känsliga frågor. Jag är inte alls emot att det skall finnas offentliga debatter om ett antal frågor, men att säga att alla råd skall arrangeras och genomföras offentligt, jag är inte säker på att det skulle ge det resultat ni önskar, och som jag också önskar. Jag säger alltså " ja" till öppenhet, medan jag är betydligt mer reserverad när det gäller propaganda.
När det gäller hur det civila samhället skall göras delaktigt i konventets arbete fanns det två möjligheter. Den första var att inrätta ytterligare ett forum, ytterligare en institution, en andra kammare. Den första svårigheten med det var på vilka grunder ledamöterna i denna andra kammare skulle väljas ut, vilka skulle få det enorma ansvaret att personifiera hela det europeiska civila samhället? Det är mycket svårt att göra ett urval för att ta reda på vem som är den bästa talesmannen för vad. Vi skulle alltså ha skapat en konkurrerande institution, vid sidan av konventet, som skulle bestå av företrädare för institutionerna. Det var ett val, det var en första möjlighet. Den andra möjligheten som vi övervägde var att arbeta med det som jag skulle kalla ett strukturerat nätverk från det civila samhället. Vi måste se till att detta strukturerade nätverk inte blir praktiskt taget begränsande, se till att alla som förkroppsligar, alla som talar för en del av opinionen, kan berätta för konventet vad de anser, vilka förväntningar och vilken kritik de har, och lämna sina förslag, så att konventet i förekommande fall kan vända sig till dem för utfrågning, dvs. ett system av dynamiskt utbyte mellan konventet och alla dem som lever i det europeiska samhället, vare sig det gäller den akademiska världen, skolorna, de icke-statliga organisationerna eller föreningslivet. Det är viktigt att låta alla dessa små kanaler uttala sig.
Vi förespråkade ett strukturerat nätverk med tanke på att allt som dessa människor producerar kommer att ingå i konventets officiella dokumentation, och att alla som vänder sig till konventet kommer att erhålla ett svar som inte bara är en bekräftelse på att skrivelsen mottagits. Jag tror att man för eller senare kommer att se till att få fram vårt samhälles mest representativa krafter. Jag vill precisera detta så att det inte blir några missförstånd.

Talmannen
Tack så mycket, herr Michel. Det är glädjande att höra att ni är övertygad om parlamentets goda vilja, men som ni förstår har vi, och därigenom de europeiska medborgarna, också det mesta att vinna eller att förlora på att detta konvent lyckas.
Då ger jag nu ordet till kommissionär Barnier.

Barnier
. (FR) Fru talman, herr minister, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag vill i min tur för kommissionens räkning tacka er för täta innehållsrika inlägg av hög kvalitet under hela denna debatt om två stora frågor som sammanförts: styrelseformen och Laeken. Jag ber er att ursäkta ordförande Prodi som tvingades lämna kammaren för en stund sedan, för ett nödvändigt åtagande i Ekonomiska och sociala kommittén. Låt mig, när det gäller styrelseformen, betona de allra första orden från Kaufmann, som jag återigen precis som Prodi skulle vilja tacka mycket uppriktigt för hennes tillgänglighet och för kvaliteten i det arbete hon utfört för er i denna både viktiga och svåra fråga. Ni uttryckte det mycket bra, fru Kaufmann: debatten om styrelseformerna är en del av den stora debatten om unionens framtid.
Det är inte bara vårt berättigande som står på spel - jag skall återkomma till det strax - det är också vårt sätt att vara och agera. Kommissionen kommer, särskilt i vitboken om styrelseformerna, att främja systemet med Europaparlamentet som medlagstiftare. Vi föreslår parlamentet i vitboken en bättre sits för att utöva sin företrädesrätt, däribland den som består i att bättre kontrollera kvaliteten i valen av lagstiftningsinstrument, de som består i att bättre kontrollera kvaliteten i utnyttjandet av experter - är den pluralistisk? - och kvaliteten i utnyttjandet av samråd - är den rättvis? Om jag skall vara helt uppriktig återstår en diskussionspunkt mellan oss, som Swoboda betonade i sitt inlägg nyss, ni erinrade om det: vi är inte övertygade om att det är välgörande med en bestämmelse som skulle göra det möjligt att när som helst skjuta upp lagstiftningsakter, den berömda bestämmelsen om call-back, när kommissionens ansvar inom kommittéförfarandet inte är säkerställt. Vi har föreslagit att vi tillsammans med er, med parlamentet och rådet, skall studera andra system som på de områden som i dag omfattas av medbeslutandet ger Europaparlamentet möjlighet att utöva sitt kontrollansvar på ett proportionellt sätt, dvs. rättvist.
Men utöver denna diskussionspunkt, som vi fortfarande måste arbeta med tillsammans, mina damer och herrar parlamentsledamöter, skulle jag vilja säga att vi bedömer den debatt ni just haft om samtliga frågor beträffande styrelseformerna som ett sätt att gå vidare efter dagens sammanträde.
Jag skulle i min tur nu vilja säga några ord om toppmötet i Laeken, som vi, liksom ordförande Prodi, arbetat mycket med. Vi kommer fortfarande att arbeta mycket med Laeken och efter Laeken. Jag har också i min tur välkomnat kvaliteten - jag gjorde det redan inför utskottet för institutionella frågor - i det arbete som utförts av era två föredragande, Jo Leinen och Méndez de Vigo. En av er sade med sin vanliga uppriktighet något mycket hårt om kommissionen som står i centrum för gemenskapsmetoden och gemenskapsmodellen, och som har för avsikt att stå kvar i centrum med denna tredelade roll när det gäller förslag, övervakning och verkställande som den tilldelats i fördragen och som i och med den europeiska kontinentens återförening, när skillnaderna kommer att öka och centrifugalkrafterna kommer att bli alltfler, kommer att bli ännu mer nödvändig än vad den varit de senaste femtio åren.
Voggenhuber sade att " kommissionen har inga visioner" . Jag tror inte att han är här så att han kan höra mitt svar, men jag skall ändå ge det. Var och en har rätt att ge ordet " vision" den innebörd han eller hon vill. För egen del har jag snarare för vana att tillämpa förnuftets pessimism och viljans optimism, och att jag citerar detta vackra uttalande av Jean Monnet beror helt enkelt på att jag vill upprepa det som minister Michel nyss sade, eftersom han erkände att han på sätt och vis kommit hit för att finna möjligheter till en kur av optimism som han inte fick i andra kamrar. Jag ville därför hänvisa till det vackra uttalandet av Jean Monnet.
Ordförande Prodi aviserade när det gäller voluntarism fyra strategiska målsättningar, och det har varit ett gemensamt drag i många av era inlägg. Vi vill hålla oss till dessa, och han får själv tillfälle att i sitt inlägg redogöra för det aktuella läget i unionen, under sammanträdet den 11 december, och bevisa att han håller sig till detta.
Vad skulle parlamentet ha sagt om kommissionen till och med före konventet, som vi kämpat för tillsammans, hade lagt fram sin definitiva vision om vårt konstitutionella fördrag eller vår konstitution, och struntat i eller föregripit den demokratiska debatt som för första gången skall uppstå om så breda frågor? Jag vet det mycket väl, jag säger det under kontroll av min kollega och vän Vitorino, som arbetat mycket tillsammans med er under det föregående konventet om de grundläggande rättigheterna; nu handlar det om ämnen som är politiskt mer öppna och sannolikt svårare. Debatten måste äga rum. Vi skall delta i den, men det var för oss inte fråga om att föregripa den eller bete oss som om den inte var viktig. Vi skall inte underskatta synsättet med styrelseformerna och vitboken, intensiteten i er debatt i dag visar att det inte är några beskedliga frågor. Innan jag avslutar, för jag har lovat att fatta mig kort om frågan om konventet i Laeken och framför allt efter Laeken, tillåt mig att för kommissionens räkning uttrycka vår tacksamhet till det belgiska ordförandeskapet, till Guy Verhofstadt och Louis Michel framför allt, för den politiska voluntarism och det mod de visat prov på, och som de måste visa prov på under det fåtal dagar som återstår fram till Laeken, för att övertyga om att linjen i förslaget till förklaring, som de arbetat på och som de föreslår medlemsstaterna, verkligen skall respekteras och inte förringas.
Också jag hörde nyss Louis Michel använda ord som jag känner till väl. Jag har en känsla av att med detta konvent, och den tid det för första gången kommer att ta i en institutionell debatt, har vi tid på oss: två år, och vi har en öppen metod som, när det handlar om en reform av fördraget för institutionerna själva, inte reduceras till enbart en dialog mellan regeringens ministrar, i all hemlighet och bekvämlighet inom den enda metoden med regeringskonferensen, vars begränsningar vi alla upplevt, både i Amsterdam och Nice. Låt oss utnyttja denna möjlighet och göra detta konvent till den resonanslåda den behöver vara uppåt, i riktning mot institutionerna och regeringarna som slutligen måste fatta beslut, och i riktning mot de medborgare ni företräder. Detta konvent skall inte fatta några beslut - låt oss upprepa det så att det blir tydligt. Och i och med att detta står helt klart måste man acceptera, jag var också på denna punkt mycket glad att höra minister Michel, att man inte uppfattar de fyra punkterna från Nice alltför ängsligt och slutet. De måste tvärtom uppfattas öppet och konstruktivt, punkterna måste sammanföras och behandlas ambitiöst. Det märks att detta tydligt leder till en process av konstitutionellt slag. Låt oss inte skräda orden. Och att bedöma dessa punkter ambitiöst, särskilt de som handlar om utövande av befogenheter, bra verktyg för att utöva den nuvarande makten och klargöra befogenheter, det leder oss naturligt och logiskt till att ifrågasätta det europeiska projektet. Vad vill vi göra tillsammans? Vill vi stoppa här? Vill vissa gå bakåt och upplösa gemenskapens regelverk? Vill man gå längre med integrationen i medborgarnas allmänna intresse, när det gäller den tredje pelaren, utrikespolitiken och försvaret? Detta är medborgarnas krav och uppmaningar. Om vi vill gå längre, skall vi då göra det alla tillsammans eller bara några stycken? Och hur? Alla dessa frågor står i centrum, med dessa fyra tankstreck, och konventet, som inte skall fatta något beslut men lämna starka förslag, kommer att få arbeta hårt.
Det var vad jag ville säga, och avslutningsvis anser också jag att vi som skall delta i detta konvent måste vara mottagliga och lyssna till det som samtidigt sägs utanför. Bland medborgarna i vart och ett av våra länder, och jag är mycket uppmärksam på den regionala offentliga debatten, medborgarnas debatt, där mycket kan sägas och överföras på ett bra sätt. Vi måste vara mottagliga för den debatt som kommer att äga rum samtidigt i det civila samhället.
Kommissionen kommer inte att vara åskådare under denna period. Kommissionen kommer att ha en unik plats i konventet, på samma sätt som den kommer att delta senare i regeringskonferensen och kommissionens ordförande aktivt kommer att delta i Europeiska rådet vid den allra sista regeringskonferensen, senast i början av 2004, före valet till Europaparlamentet.
Nästa vecka skall vi uttala oss om ett meddelande, som jag arbetar på tillsammans med ordförande Prodi, om Laeken, tiden före Laeken och efter genomförandet av besluten från Laeken. Räkna med oss, räkna med mig, kommissionen kommer regelbundet att bidra och lägga fram meddelanden i debatten om var och en av frågorna. Jag har hört flera gruppordförande säga eller begära det. Jag kan lugna dem, såväl ordförande Poettering som Barón Crespo och Cox, kommissionen kommer inte bara, herr Barón Crespo, i alla frågor om förenklingen eller behörighet, i alla andra frågor, men framför allt i frågan om behörighet som berör oss direkt, att för konventet lägga fram bidrag, förslag för att uttrycka en uppfattning, men denna uppfattning, det skulle jag vilja säga med några ord, och vi kommer att bekräfta det nästa vecka i vårt meddelande, kommer under alla omständigheter att innebära att vi måste bevara gemenskapsmodellen och gemenskapsmetoden, men att den sedan måste ses över och rättfärdigas.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Barnier.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Procedurfrågor (fortsättning)

Van Orden
Den 15 november gjorde jag er uppmärksamma på de häktade " flygplansskådarnas" vedermödor i Grekland, bland vilka mina väljare Lesley och Paul Coppin fanns. Detta var för två veckor sedan, och de sitter fortfarande häktade. Jag besökte fru Coppin förra veckan, och hon är mycket upprörd.
Det kan vara så att en del av de arresterade har varit överentusiastiska i samband med aktiviteterna och kan, tekniskt sett, ha brutit mot den grekiska lagstiftningen, men andra i gruppen - inbegripet fru Coppin - har inte gjort något som helst fel. Dessa personer har därför hållits häktade i nästan tre veckor utan någon skälig grund. Varken dem eller deras advokat var närvarande när bevisen lades fram för domaren för första gången, och när denne fastställde sitt godtyckliga beslut inför stängda dörrar.
Under en stor del av tiden hade fru Coppin och de andra häktade ingen aning om vad de anklagades för, eller hur länge de förväntades sitta häktade innan man behandlade deras mål. Detta är skamligt hur man än ser på det, och en uppenbar överträdelse av deras medborgerliga och mänskliga rättigheter.
Bestämmelserna enligt artikel 5 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, tillsammans med rättspraxis, klargör att personer som arresterats inom Europeiska unionen så snart som möjligt - och detta innebär inom sju dagar - skall få träffa en domare som omedelbart måste frige dem om det inte finns någon grund att hålla kvar dem. Domaren måste ha insett - senast den 16 november - att det inte fanns några bevis mot många av personerna, och att de därför omedelbart skulle ha släppts fria.
Det vi nu bevittnar är en charad i fråga om rättvisa. Jag uppmanar er, fru talman, och rådets ordförande och kommissionens ordförande, att omedelbart kontakta de grekiska myndigheterna för att säkra ett snabbt frisläppande av alla dem som häktats, särskilt fru Coppin. Man kan inte tillåta att detta fortgår - inte ens en dag till.

Talmannen
Tack så mycket. Talmannen har via sitt kansli redan vidtagit åtgärder hos Greklands permanenta representation. Hon har också förklarat sig beredd att vidta personliga åtgärder om situationen skulle kvarstå.
Baronessan Ludford har ordet.

Ludford
Tidigare i eftermiddags ansåg talmannen att hon behövde avbryta och skjuta upp möjligheterna för ledamöterna att ta upp denna fråga. Hon ansåg att hon måste prioritera diskussionen om unionens framtid. Men unionen kommer inte att ha någon framtid om inte våra medborgare stöder oss. Detta fall är ett perfekt exempel på hur individer drabbas av t.ex. kvaliteten hos den europeiska integrationen.
Parlamentet hade en chans att visa sin relevans för folk och missade den bästa möjligheten. Vårt förslag sammanfaller nu med debatten mellan ordförandena, där de flesta av våra kolleger befinner sig. Jag anser att det är svårt att tro att det har varit omöjligt att klargöra, för att inte tala om en utfrågning, anklagelserna mot de tolv britterna. Jag är också fundersam över den roll som det grekiska flygvapnet sägs ha haft i samband med granskningen av anklagelserna, i motsats till en oberoende åklagare. Svarandena har inte fått någon möjlighet att bestrida bevisningen under en rättegång, och nu skall målet behandlas i hemlighet, eftersom det hänvisats till en högre rättsinstans.
Souladakis sade tidigare att de grekiska rättsinstanser som handhar brottmål hade tagit hänsyn till alla relevanta rättigheter. Det gör mig överraskad att Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna är så svag. Vi kanske måste genomföra en granskning som omfattar hela Europeiska unionen, i syfte att stärka dessa standarder och detta behövs förvisso parallellt med den europeiska arresteringsordern.
Jag uppmanar de grekiska myndigheterna att klargöra anklagelserna, frisläppa svarandena mot borgen och inleda domstolsförhandlingar inför öppna dörrar senast på fredag.

Corbett
Jag vill bara understryka att denna fråga stöds av alla partier i mitt hemland. Den berör inte bara brittiska medborgare, utan även nederländska medborgare. Den har blivit mycket uppmärksammad offentligt, och ställer frågor vid en tidpunkt när vi är i färd med att gå vidare inom området för rättsliga och inrikes frågor på EU-nivå när det rör ömsesidigt erkännande. Detta innebär att vi måste vara säkra på att respektive lands rättssystem håller måttet och uppfyller de minimistandarder som anges i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna.
Det är viktigt och det gläder mig att ni har meddelat att talmannen kommer att ta upp detta.

Talmannen
Tack så mycket, herr Corbett. De punkter som alla talare tagit upp är fullständigt tydliga. Jag sade redan från början till Van Orden att frågan följs av talmannens kansli, att åtgärder redan har vidtagits och att talmannen om så behövs kommer att ingripa personligen om situationen skulle kvarstå.

Lynne
För att utgå från de ordningsfrågor som togs upp tidigare i dag, är jag tacksam över att talmannen återigen kommer att ta upp frågan med de grekiska myndigheterna.
Jag avser särskilt min väljare Wayne Groves från Tamworth. Han hade inte ens någon kamera, så jag kan fortfarande inte förstå varför han hålls kvar. Han sover på golvet på en tunn madrass, vilket jag har förstått att de andra häktade personerna också gör. Han har suttit häktad i tre veckor. Varför - med tanke på att domaren sade i går att det inte fanns några faktiska bevis emot dem - hålls de fortfarande kvar?
Jag anser, tillsammans med alla andra, att detta strider mot Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Om ansökarländerna måste intyga att de kommer att ta hänsyn till konventionen innan de kan antas som medlemmar, så borde väl de befintliga medlemmarna ta hänsyn till den nu?

Manders
Jag vill ta upp samma punkt, dock utan att hemfalla åt upprepningar. Två pojkar från mitt valdistrikt sitter också fortfarande fängslade i Grekland på grund av samma brott: så allvarligt uppfattas det uppenbarligen i Grekland.
Jag vill påpeka att nästa punkt på föredragningslistan är den europeiska arresteringsordern. I förhållande till det som nu sker i Grekland är det ett ämne som vi, och även rådet, måste hantera ytterst försiktigt för att undvika att något skulle kunna leda till störningar inom Europa på området straffrättslig politik.

Talmannen
Tack så mycket. Jag har redan besvarat den punkten.
  

Boumediene-Thiery
Fru talman! Eftersom vi talar om mänskliga rättigheter, skulle jag vilja uttala mig om en metodfråga, som gäller samtliga associeringsavtal. I dag kommer en gemensam debatt att äga rum om associeringsavtalen med Egypten, åtföljda av muntliga frågor och resolutionsförslag. I strävan efter en demokratisk debatt och en mer enhetlig omröstning om alla associeringsavtal är det viktigt att ha separata sammanträdesperioder. Vi föreslår att debatten till att börja med skall gälla de muntliga frågorna och resolutionerna, och sedan omröstningen om associeringsavtalen. Det är varken logiskt eller enhetligt att inta en ståndpunkt samtidigt. De muntliga frågorna och resolutionerna vänder sig till den politiska makten i dessa länder och de skall ha tid och möjlighet att diskutera dem och besvara dem. Denna metod i två steg gör det möjligt att bekräfta den grundläggande betydelse vi fäster vid samtliga avtal, bl.a. artikel 2 om mänskliga rättigheter. Exemplet med Egypten är betecknande för att visa att vi inte låter ett grundläggande beslut om brott mot de mänskliga rättigheterna - den senaste domen mot homosexuella - passera obemärkt, vilket är en kränkning av de värderingar vi försvarar i artikel 2 i våra avtal. Vår grupp vill därför att debatten, omröstningen om de muntliga frågorna och resolutionsförslagen skall behållas under en sammanträdesperiod, medan associeringsavtalen skall skjutas upp till en annan sammanträdesperiod. Vi har redan begärt det skriftligen hos talmannen.

Talmannen
Den punkten kommer att tas upp i debatten i kväll.
  

Korakas
Herr talman! Ni kanske inte känner till det, men Fontaine kommer säkert att känna igen följande ämne. Det är ett ämne som jag under tio års tid ständigt har tagit upp i Europaparlamentet, och det gäller tre grekiska matroser i besättningen på ett grekiskt fartyg, som gripits och dömts till stränga straff i Egypten som skyldiga till att det funnits 7,5 ton narkotika ombord på fartyget.
Enligt egyptisk rättsuppfattning var de skyldiga till detta brott inte fartygets ägare och inte heller fartygets befäl utan dessa tre olyckliga människor, som tillhörde den mest underordnade delen av besättningen. Fontaine, men också alla tidigare talmän, har uttryckt sitt stöd och begärt att de tre skulle friges och utlämnas till Grekland.
För två och ett halvt år sedan dog en av de tre i fängelset på grund av de oacceptabla förhållandena där. För några dagar sedan, kan ni tänka er, dog ännu en av halsfluss. Bara en är ännu i livet, med bräcklig hälsa. Jag anser att presidiet bör begära att han friges, innan också han utandas sin sista suck.

Bekämpning av terrorism / Eurojust
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om
betänkande (A5-0397/2001) av Watson för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens förslag till rådets rambeslut om bekämpande av terrorism (KOM(2001)521 - C5-0452/2001 - 2001/0217(CNS)) och om kommissionens förslag till rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och om överlämnande mellan medlemsstaterna (KOM(2001)522 - C5-0453/2001 - 2001/0215(CNS)), och
betänkande (A5-0398/2001) för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om inrättande av Eurojust för att stärka kampen mot grov organiserad brottslighet.

Watson
. (EN) Fru talman! Det är beklagligt och kanske till och med skamligt att vi skulle drabbas av händelserna den 11 september, för att få de europeiska regeringarna att förstå att de på ett effektivt sätt måste ta itu med ett problem som hemsökt vår världsdel under längre tid än en generation. 1997 i Amsterdam, och återigen i Tammerfors i Finland 1999, åtog sig stats- och regeringscheferna att ta itu med terrorismen. Vår granskning av utvecklingen tidigare i år visade att man inte hade gjort någonting år saken, vilket var skälet till att vi i egenskap av parlament utarbetade ett betänkande i vilket vi uppmanade dem att vidta åtgärder. Händelserna den 11 september har lyckligtvis fått dem att vidta åtgärder, och jag ser fram emot att snart få resa till Washington och diskutera gemensamma åtgärder mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater.
Jag vill tacka de politiska grupperna i parlamentet för deras samarbete under utarbetandet av detta betänkande, särskilt ledamöterna från Spanien. I mitt betänkande välkomnar jag varmt kommissionens förslag till rådets rambeslut om bekämpande av terrorism och till en europeisk arresteringsorder. Genom ändringsförslagen som jag lägger fram försöker jag att begränsa förteckningen över brott som definieras som terroristbrott och som omfattas av den europeiska arresteringsordern för de allvarligaste gränsöverskridande brotten, och om jag får citera från ändringsförslag 16, specificerar det de brott som begås " i syfte ... att allvarligt störa eller förstöra de grundläggande friheterna, demokratin, respekterandet av de mänskliga och de medborgerliga rättigheterna och rättsstaten vilka ligger till grund för vårt samhälle" . Vi försöker att införa säkerhetsåtgärder för de medborgerliga rättigheterna genom att tydligt grunda åtgärderna på texter som rör internationella mänskliga rättigheter, genom att stärka principen om ne bis in idem, genom att ta hänsyn till tid som tillbringats i häkte i väntan på rättegång och genom att tillåta medlemsstaterna att vägra utlämning, när det finns uppenbart sunda skäl till att inte utlämna, inbegripet de fall där en skyldig person kan dömas till döden.
Jag ber kammaren att godta ett ändringsförslag som ingavs efter tidsfristens utgång, och som tar hänsyn till den senaste utvecklingen i rådet. En medlemsstat hotar med att blockera utvecklingen i riktning mot en europeisk arresteringsorder. Det finns en metod - ingen som jag rekommenderar - men en metod som kanske behövs in extremis, för att vi skall kunna gå vidare, och den innebär att tillämpa artikel 40 i fördraget som tillåter ett ökat samarbete mellan ett visst antal medlemsstater. Terrorism är en övernationell utmaning och kräver ett övernationellt gensvar. Vi kan inte tillåta att en medlemsstats blockering hindrar oss från att vidta gemensamma åtgärder för att bekämpa terrorismen.
När vi sammanträdde i denna kammare den 12 september, hade vi en diskussion under vilken, drar jag mig till minnes, Poettering och många andra sade att vi alla var amerikaner. Sedan dess har vi upptäckt att vi först och främst måste vara européer. Vi inser att ett erkännande av rättsliga bedömningar och rättsliga normer kräver att vi litar på varandras system, men inte helt okritiskt, och av detta skäl har jag lagt fram ett ändringsförslag i vilket jag uppmanar till att vidta snabba åtgärder för att förbättra rättssystemen i våra medlemsstater, att främja riktmärkning och att främja utbyte av uppgifter om bästa metoder. Processen att skapa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa liknar den som sker i samband med skapandet av den gemensamma marknaden, men den är mer brådskande, och dessutom handlar det inte om fri rörlighet för varor, tjänster eller kapital, utan om frihet för människor.
Gruppen De gröna och andra politiska grupper säger att man inte skall gå vidare förrän man är säker på att allas rättsliga normer är fulländade. Majoriteten i utskottet inser emellertid att omfattningen av den utmaning vi står inför och den historiska betydelsen är av sådan karaktär att vi måste gå vidare med dessa åtgärder på ett försiktigt och vaksamt sätt, men ändå visa beslutsamhet.
Vi måste se till att vidta effektiva åtgärder mot terrorister, och ändå får vi inte tillbakavisa ett berättigat politiskt missnöje. Jag blev överraskad när jag i morse läste i " El País" om en tolkning av ett ändringsförslag, som jag stöder, som skulle förbjuda Herri Batasuna. Jag tolkar inte ändringsförslaget på detta sätt, och inte heller skulle ett sådant ändringsförslag vara nödvändigt för att gå till botten med dem som stöder terroristhandlingar. Det finns andra föreskrifter genom vilka vi föreslår detta. Jag skulle vilja säga till mina kolleger, i synnerhet till våra spanska kolleger, att i vår beslutsamhet att ta itu med terrorismen måste vi inse att terrorister i bland uttrycker ett politiskt missnöje, och att detta kräver ett politiskt gensvar.
Rådet håller på att diskutera de förslag som lagts fram av kommissionen; parlamentet som är i desperat behov av befogenheterna i samband med medbeslutandeförfarandet, kan återigen komma att rådfrågas i denna fråga. Vi är fast beslutna att hjälpa regeringarna i deras arbete och ändå behålla den känsliga balansen mellan våra medborgares säkerhetsbehov och bevarandet av deras demokratiska friheter. I detta sammanhang har samarbetet om rättsliga och inrikes frågor fått ett verkligt lyft. Vad det än var som vi planerade i Amsterdam, är det paradoxalt nog händelser som driver utvecklingen i Europa framåt: precis som valet av Haider fick oss att anta effektiv lagstiftning mot rasism och främlingsfientlighet, kan det vara så att bin Ladin har gjort mycket för integrationen inom Europeiska unionen.
Till sist: Låt mig säga att det är en glädje att se er, som liberaldemokratisk kollega, som talman under detta sammanträde. Jag önskar er en bra debatt.

Gebhardt
Fru talman, fru minister, herr kommissionär, kära kolleger! En viktig nyckel till det europeiska området av frihet, säkerhet och rättvisa är det ökade rättsliga samarbetet i Europeiska unionens medlemsstater. Genom att slutgiltigt inrätta Eurojust får vi denna nyckel i handen. Sedan kan vi bekämpa den svåra brottsligheten, exempelvis terrorismen, människohandeln och narkotikasmugglingen över gemenskapens inre gränser på ett flexibelt och framgångsrikt sätt. Europaparlamentet godkände redan under våren 2001 inrättandet av Eurojust och har därmed räknat med den 1 januari 2002 som ett startdatum. Rådets substantiella ändringar av de initiativ som ligger till grund för Eurojust gör det nödvändigt med ett förnyat samråd med Europaparlamentet, men startdatumet för Eurojust, i början av nästa år, tycks mig ändå inte äventyras. Just efter den 11 september bevisade rådet att det kan reagera snabbt när det gäller, och här gäller det människornas säkerhet i Europa!
Redan i det dokument som diskuteras i dag har rådet införlivat väsentliga ändringsförslag från Europaparlamentet under den första behandlingen. Exempelvis utformades Eurojusts ansvarsområden så att även gränsfall och nya former av svår brottslighet inbegrips. Dessutom kan Eurojust också stödja undersökningar och rättsliga åtgärder utöver den beskrivna ramen, om en behörig nationell myndighet ber om det. Detta säkrar ett maximalt mått av flexibilitet och effektivitet i den gemensamma kampen mot den brottslighet, som inte känner några gränser.
Dessutom har parlamentets förslag om ett friktionsfritt samarbete mellan Eurojust och de nationella myndigheterna tagits med i det nya dokumentet. Detta vill jag här uttryckligen tacka för. Trots detta måste vi nu göra ytterligare några ändringar, för att göra Eurojust till det bästa möjliga instrumentet mot den gränsöverskridande brottsligheten. Om jag rätt förstår signalerna från regeringarna i medlemsstaterna och från rådet, kommer det därvid att finnas en långtgående samstämmighet mellan parlamentet och rådet. Exempelvis har de tyska och franska regeringarna vid sitt möte i Nantes under förra veckoslutet understrukit Europaparlamentets uppfattning att Eurojust skall bli embryot till en europeisk åklagarmyndighet. Det stärker Europeiska unionens rättsliga sida, framhäver konventioner som redan är formulerade men ännu inte ratificerade och fortsätter de hittillsvarande initiativen på detta område.
Dessutom anser jag att det är viktigt att Eurojust inte hindras när det gäller undersökningar och rättsliga åtgärder. Det är inte bra för Eurojust att det inrättas nationella kontaktpunkter. De personer inom Eurojust och i medlemsstaterna som agerar måste kommunicera direkt med varandra, utan omvägar. Erfarenheterna av den organiserade brottsligheten visar att man enbart genom korta vägar och förfaranden kan utlova snabba och säkra undersökningsresultat.
Låt mig slutligen gå in på en punkt, som är särskilt viktig för mig: Det gäller skyddet av uppgifter. Vid behandlingen av uppgifter hos Eurojust måste den enskilde medborgaren garanteras en lämplig hög skyddsnivå. Det kan bara ske om lagringen av personrelaterade uppgifter begränsas till det nödvändigaste och om uppgifter inte lagras längre än som absolut behövs. Det är självklart att man vid hanteringen av uppgifter om offer och vittnen måste ställa mycket specifika krav. Det är också klart att den enskildes krav på information måste tillgodoses och måste vara möjliga att driva igenom.
Det är mycket glädjande att man får positiva signaler från rådet, även när det gäller skyddet av uppgifter. Men jag hoppas att de går ännu ett stycke längre. Det är bara ett önskemål som väl inte kommer att uppfyllas: Eurojust kommer inte att ha sitt säte i Luxemburg: Ändå skulle det ha varit en så vacker symbol för denna inrättnings oberoende och dess närhet till den gemensamma europeiska rätten!

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Fru talman! Jag har mycket riktigt nöjet att här företräda ordförandeskapet eftersom justitieministern tyvärr inte kan vara närvarande. Jag har blivit tillfrågad att å hans vägnar behandla det här ämnet, vilket jag naturligtvis väldigt gärna gör.
Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle först av allt vilja börja med att tacka er för den snabbhet och flexibilitet ni visat prov på de senaste veckorna. Rådet den 20 september, och Europeiska rådet den påföljande dagen, beslutade som ni vet att handlingsplanen för att bekämpa terrorismen snabbt skulle genomföras, och att tidsfristen för vart och ett av de beslut som vi talar om i dag, och som är nyckelbeståndsdelar i denna handlingsplan, går ut i december. Den europeiske medborgaren skulle inte förstå om Europeiska unionen inte vidtar dessa åtgärder så skyndsamt som krävs. Den snabbhet med vilken föredragandena arbetat och med vilken utskottet för medborgerliga rättigheter och inrikes frågor granskat betänkandena, liksom er tillgänglighet för att diskutera dem i dag, är exemplariska. Allt detta var ett villkor för att tidsfristerna för att anta besluten skulle respekteras och ordförandeskapet är mycket tacksamt för stödet för sitt arbete.
Fru talman! Jag skall till att börja med ta upp beslutet om att inrätta Eurojust, och sedan rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och avsluta med rambeslutet om terrorismanklagelser. Ni känner till dem tillräckligt väl. Jag skulle vilja koncentrera mig på anledningen till att ni i dag inbjudit ordförandeskapet, vilket innebär att jag skall göra en lägesrapport över det förberedande arbetet för vart och ett av besluten.
När det gäller Eurojust så var inrättandet av en försvarsenhet en av våra absoluta prioriteter inom justitieområdet. Terrorhotet har bara förstärkt våra intentioner i det avseendet. Vi gör allt för att det här instrumentet skall kunna antas i december för att på det sättet förverkliga målen från Tammerfors. Jag är glad att kunna meddela er att allt pekar på att rådet skall kunna hålla det tidsschemat.
Vid rådets sammanträden den 27 och 28 september träffades redan en politisk överenskommelse angående artiklarna 1 till och med 8 i beslutet. Ni vet att dessa artiklar utgör själva kärnan i beslutet om upprättande av Eurojust.
Under det belgiska ordförandeskapet har arbetsgruppen ägnat 13 sammanträden åt det här instrumentet. Den fullständiga texten har redan behandlats globalt i arbetsgruppen, har utretts av kommittén enligt artikel 36 och har nu lagts fram för Coreper.
Ett första yttrande från parlamentet antogs den 17 maj i år, men med tanke på det stora antalet ändringar i texten visade det sig nödvändigt med ett nytt samråd. Ordförandeskapet fäste särskild uppmärksamhet på att man under hela förhandlingen tog hänsyn till yttrandena från er kammare.
Eurojust måste tillföra ett verkligt mervärde, jämfört med befintliga instrument. Genom att ämbetsmän från medlemsstaterna samlas i en enda instans blir det sannolikt möjligt att åstadkomma god samordning och nära samarbete mellan de myndigheter som ansvarar för påföljderna. Eurojust kommer på så sätt att bli ett effektivt instrument för att inrätta området för frihet, säkerhet och rättvisa som är vårt mål alltsedan Amsterdamfördraget.
Det var därför lämpligt att säkerställa verkligt och effektivt samarbete mellan Eurojust å ena sidan, och övriga instanser som inrättats inom ramen för vår union, å andra sidan. Det var alltså nödvändigt att noga undvika behörighetskonflikter och överlappningar. Alla dessa frågor omfattas av bestämmelser i förslaget till beslut. Samarbetet mellan Eurojust och Europol och de kontakter som dessa två organisationer bör upprätthålla blir föremål för ett separat avtal. Förslaget till avtal är under utarbetande mellan ledamöterna i den provisoriska enheten pro-Eurojust och Europols företrädare. Det var mer än önskvärt att ansluta de mest berörda till denna diskussion och att på ett lämpligare sätt införliva den senare utvecklingen av Europol som för närvarande förhandlas inom Europeiska unionen.
Fru talman, damer och herrar! I enlighet med era önskemål har Eurojusts behörighetsområden lagts så att Eurojust skall få det utrymme som behövs för att behandla gränsfall och nya former av kriminalitet. Eurojust kommer att delta i samordningen av medlemsstaternas behöriga myndigheter och kan uppmana dessa att tillsätta gemensamma utredningsgrupper. En medlemsstats myndigheter som inte går med på Eurojusts uppmaning, måste motivera sin vägran.
Flera bestämmelser i förlaget till beslut gäller införandet av regler för skydd av personuppgifter. Det var och är ju oumbärligt för att å ena sidan ge Eurojust möjlighet att behandla sådana uppgifter men å andra sidan även ge alla garantier avseende skydd av privatlivet.
Hänsyn har tagits till de erfarenheter som gjorts av den provisoriska enhet som inrättades 1 mars i år. Företrädare för den enheten deltog i arbetsgruppen och kunde dela med sig av sina erfarenheter under den verksamheten. Jag understryker gärna att den provisoriska enhetens verksamhet på ett överväldigande sätt bevisat vikten och nyttan av en sådan enhet som Eurojust, särskilt de senaste veckorna.
Jag hoppas och tror att ni, fru talman och damer och herrar parlamentsledamöter, gärna hör att det enligt den senaste utvecklingen i verksamheten kommer att bli parlamentets sak att bevilja Eurojust ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten.
Det återstår dock några viktiga frågor att lösa, men det är ett begränsat antal. Det gäller främst hur rätten till information om personuppgifter skall utföras, beslutets ikraftträdande och en stadga för personalen vid Eurojust.
Frågan om sätet är fortfarande öppen. Ett beslut bör kunna fattas under toppmötet i Laeken.
Fru talman, mina damer och herrar! Jag skall avsluta denna del av mitt inlägg med att fästa er uppmärksamhet på det faktum att ordförandeskapet den 16 november insisterade på att medlemsstaterna redan nu skall förbereda genomförandet av rambeslutet om att inrätta Eurojust, så att denna enhet verkligen kan bli operativ så snart som möjligt.
Tillåt mig nu att övergå till frågan om den europeiska arresteringsordern. Som ni vet bygger kommissionens förslag på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut. Det innebär att varje nationell myndighet automatiskt, och genom minimikontroller, erkänner begäran om överlämnande av en person från de rättsliga myndigheterna i en annan medlemsstat. Den europeiska arresteringsordern är tänkt att ersätta det nuvarande utlämningssystemet, när det gäller brott som faller under dess tillämpningsområde.
Rambeslutet angående denna arresteringsorder är ett tekniskt mycket invecklat instrument eftersom det har att göra med viktiga frågor angående det straffrättsliga förfarandet men även med frågor som till exempel har att göra med det signalement som möjliggör uppspårning av de berörda personerna.
Med tanke på arbetsuppgifternas omfattning och de tidsfrister som måste hållas har ordförandeskapet påskyndat rådets verksamhet avsevärt. Ärendet behandlades direkt kommittén enligt artikel 36 så att de känsligaste frågorna skulle kunna behandlas omedelbart. Det har gjort det nödvändigt att sammankalla flera extra sammanträden.
En expertgrupp sammanträdde också flera gånger för att bereda grunden för de mest tekniska aspekterna. Debatterna i kommittén enligt artikel 36 har hittills inriktats på tillämpningsområdet för det instrument som är sammankopplat med problematiken runt kravet på dubbel straffbarhet och hur den rättsliga kontrollen skall ske i den verkställande medlemsstaten.
Medlemsstaterna är eniga om att tillämpningsområdet måste bestämmas på grundval av en positiv uppräkning av överträdelser. Principen med en negativ uppräkning kunde inte behållas, eftersom det med ett så omfattande tillämpningsområde visat sig omöjligt att komma överens angående ett tillbakadragande av kravet på dubbel straffbarhet.
Vid rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 16 november fanns en stor enighet angående ordförandeskapets kompromissförlag om en positiv uppräkning och samtidigt träffades ett halvt avtal om att ge upp den dubbla straffbarheten för överträdelser som förekommer i den uppräkningen.
Dessa brott är de som avses i fördraget om Europeiska unionen, i slutsatserna från Tammerfors, i bilagan till Europolkonventionen och de fyra brott som föreslagits av kommissionen, nämligen sabotage, mordbrand, brott mot mänskligheten i den mening som avses i stadgan för Internationella brottmålsdomstolen, kapning av flygplan och fartyg. Den omfattar bl.a. terrorism och handel med människor. För att uppnå ett enhälligt avtal blir det sannolikt nödvändigt att förändra listan.
Inom rådet har man kommit överens om att arbeta på grundval av två förslag. Det ena skulle innebära att när det gäller brott som finns upptagna på den ännu icke harmoniserade förteckningen skall man bortse från kravet på dubbel anklagelse endast om brottet betraktas som allvarligt i den utställande staten. Det skulle innebära en straffgräns som är högre än de 12 månader som för närvarande gäller för icke harmoniserade brott inom de femton medlemsländerna. Det andra förslaget skulle innebära att avskaffandet av den dubbla anklagelsen begränsas till brott som helt eller delvis begås på den utställande statens territorium, där tanken är att man inte kan vägra utlämning för brott som begåtts på territoriet i den stat som utfärdat ordern.
Vid rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 16 november kom ministrarna överens om de villkor som skall gälla för åberopande av rättigheter i den verkställande medlemsstaten samt även om tidsfristen för utlämning.
Grundprinciperna är följande: rätten i den verkställande medlemsstaten avgör hur rättigheterna skall kunna åberopas. Om den eftersökta personen instämmer med utlämning har en tidsfrist på tio dagar fastställts. Vid ett anhållande har en tidsfrist på sexton dagar fastställts och i särskilda fall kan dessa tidsfrister förlängas med trettio dagar.
Övriga bestämmelser i kommissionens förslag behandlades den 22 och 23 november i kommittén enligt artikel 36. Diskussionerna gällde skälen till att vägra verkställa ordern och villkoren för tillämpning av territorialitetsprincipen och specialitetsprincipen.
Det är fortfarande för tidigt att tala om ett avtal men verksamheten är mycket konstruktiv och alla punkter har redan diskuterats ingående.
Särskild uppmärksamhet ägnas, och jag tror, mina damer och herrar, att det motsvarar den oro ni uttryckt, åt de mänskliga rättigheterna för den eftersökta personen: rätt till försvar, rättigheter när det gäller användning av språk och när det gäller förflyttning. Det bör i det sammanhanget betonas att man inte bör bortse från att det kan ligga i den eftersökta personens intresse att få en rättslig process och så snart som möjligt inställa sig i rätten. Ett annat konkret framsteg jämfört med det nuvarande förfarandet för utlämning är att det frihetsberövande straffet, som den överlämnade personen eventuellt döms till, dras av från alla fängslande åtgärder i anslutning till verkställandet av den europeiska arresteringsordern i den verkställande staten.
Detta är alltså läget i förhandlingarna om rambeslutet om den europeiska arresteringsordern. Ännu en gång, det återstår svårigheter, men vi har gott hopp om att de kan lösas före nästa vecka.
Det tredje instrument som jag vill ta upp i dag är rambeslutet angående terrorismbekämpning. För det beslutet kan vi naturligtvis använda oss av den erfarenhet som vi redan har från de två instrument vi talade om alldeles nyss men beslutets betydelse är inte mindre för det. I första hand eftersom det också är avgörande för att främja det rättsliga samarbetet genom att införa enhetliga brottsdefinitioner. Det är mycket viktigt för att bygga upp en gemensam strategi när det gäller terrorism och sålunda utveckla en verklig europeisk straffrättslig politik på det området. Det är även mycket viktigt att möjliggöra en omfattande domsrätt för de europeiska brottmålsdomstolarna.
Rambeslutets betydelse ligger dock även i dess känsliga karaktär, såsom flera av er redan påpekat: alla handlingar i samband med terrorism, inkluderande deltagande i och stödjande av terroristgrupper, måste naturligtvis tas upp. Man måste samtidigt med stor noggrannhet vaka över att inte gå för långt och alltså måste det till en definition som utesluter varje risk för missbruk.
Rådet är mycket medveten om detta och det är med dessa frågor i bakhuvudet som verksamheten går vidare. Den fortskrider väl och det bevisas genom resultatet av sammanträdet den 16 november. Vi kan redan nu konstatera att de ändringar som gjordes har fört ståndpunkterna närmare varandra.
Definitionen av terroristbrottet är nästan avslutad. Den ursprungliga avsiktliga beståndsdelen har preciserats. Den har kompletterats med två delar som också kan vara kännetecknande för avsikten med terrorism, nämligen att allvarligt hota befolkningen eller obehörigen tvinga en stat att genomföra en handling. Samtidigt har de handlingar som avses omdefinierats så att de bara omfattar brott på en allvarlig nivå. Dessa ansträngningar motsvarar den oro och den kritik som framförts om att definitionen inledningsvis varit alltför vid.
Ytterligare två beståndsdelar har godkänts av rådet för att garantera att de grundläggande rättigheterna iakttas. Till att börja med kommer det i inledningen att stå att rambeslutet inte påverkar utövandet av de mänskliga rättigheterna, bl.a. föreningsrätten, yttrandefriheten och demonstrationsfriheten. En politisk förklaring skall komplettera dessa försiktighetsåtgärder genom att ange att beslutet inte gäller personer som agerar för att bevara eller återupprätta demokratiska värderingar eller personer som utövar sin rätt att uttrycka sina åsikter, även om de begår brott när de utövar denna rätt. I inledningen utesluts också från rambeslutets tillämpningsområde väpnade styrkors verksamhet under väpnad konflikt och i utövandet av sitt officiella ämbete, i enlighet med internationell rätt. Så långt terroristbrottet som sådant.
(NL) När det gäller domsrätten fortsätter rådet att på grund av det mycket allvarliga i terroristhandlingar fästa vikt vid domsrättens omfattning. Det skall införas ett samordningssystem vid eventuella domsrättskonflikter mellan medlemsstaterna, vilket inte är otänkbart till följd av samma staters omfattande domsrätt.
När det gäller straffen så fortsätter verksamheten. Den nuvarande texten innehåller en skyldighet för alla medlemsstater att införa ett högre straff för terroristbrott än för samma brott som begås utan terroristiska syften. De debatter som i fredags fördes i Coreper i den frågan handlade precis om straff för brottsliga gärningar i samband med terroristgrupper. Det verkar växa fram en enhällighet angående ett maximistraff på femton år för att leda en sådan terroristgrupp och åtta år för deltagande i en sådan grupp.
Om gruppen ännu inte utfört några terroristgärningar är straffet för att leda en sådan grupp också åtta år. Debatterna kring detta är dock ännu inte avslutade.
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det var avslutningen på den lägesrapport jag ville ge när det gäller rådets tre rambeslut som i dag finns på er föredragningslista. Som jag sade hyser ordförandeskapet gott hopp om att diskussionerna om dessa tre instrument skall kunna avslutas senast i december. Det kommer sannolikt att bli en kraftansträngning, med tanke på rådets välfyllda dagordning, men det kommer framför allt att inför toppmötet i Laeken visa att Europeiska unionen nu uppnått viss mognad i utarbetandet av den europeiska straffrätten och att den kan genomföra de målsättningar den ställt upp för sig.

Vitorino
Fru talman, ärade ledamöter! Jag skulle först och främst vilja tacka ledamot Gebhardt för hennes betänkande om inrättandet av Eurojust-enheten. De tankar som kommissionen gav uttryck för i sammanhanget i sitt meddelande i november 2000, samt de rekommendationer som Europaparlamentet antog i maj i år, efter ett betänkande från ledamot Gebhardt, är i stora delar medtagna i den text som rådet nu håller på att ta ställning till.
Därför tror jag att det räcker om jag begränsar mig till att understryka två eller tre aspekter lite mer särskilt. För det första, som ledamot Gebhardt nämnde, har de regler som rör skydd av personuppgifter, i den versionen som nu håller på att bedömas, utvecklats och förbättrats. I förslaget har man intagit en balanserad hållning som samtidigt respekterar medborgarnas legitima intressen och grundläggande rättigheter och behovet av en effektiv samordning av de rättsliga utredningarna och åtgärderna. Det kommer att finnas en gemensam översynsmyndighet, oberoende när det gäller uppgiftsskydd, och om så behövs rättsliga lösningar tillgängliga för de nationella domstolarnas kontroll.
Rollen för unionens institutioner har dessutom förstärkts och kommissionen är knuten till Eurojusts arbete inom vart och ett av dess ansvarsområden. Parlamentet kommer att hållas fullständigt informerat om budgetfrågorna och jag hoppas att uppgiften att godkänna budgeten också kommer att tilldelas parlamentet.
I ledamot Gebhardts utmärkta betänkande finns det också en lista med kompletterande ändringsförslag, av vilka de flesta har godkänts av kommissionen. Som exempel kan jag nämna de som handlar om sammansättningen för den gemensamma tillsynsmyndigheten för personuppgifter, samarbetet mellan kommissionens organ för bedrägeribekämpning, Europeiska byrån för bedrägeribekämpning och Eurojust, parlamentets godkännande av budgeten, tiderna för att lagra uppgifterna eller vilken lag som skall tillämpas då någon skada uppstått på grund av en inkorrekt behandling av sådan uppgifter. Jag hoppas att rådet även tänker ta hänsyn till dessa förslag.
Fru talman, ärade ledamöter! När det gäller de två andra initiativen som håller på att behandlas har händelserna den 11 september 2001 tragiskt nog bekräftat eller gett underlag för de rekommendationer som Europaparlament antog den 5 september 2001, efter ett initiativbetänkande utarbetat av ledamot Graham Watson. Som kommissionär med ansvar för rättsliga och inrikes frågor skulle jag vilja lyckönska och offentligt hylla ledamoten och ordföranden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter vid detta parlament, vars ansträngningar, vars namn, för alltid kommer att förknippas med detta politiskt betydelsefulla initiativ som ju bekämpningen av terrorism och brottslighet i Europeiska unionen är.
Rekommendationerna i Watson-betänkandet från september har beaktats i stor utsträckning i de förslag som kommissionen presenterade den 19 september och som nu bedöms av rådet. Jag skulle vilja börja med förslaget till rambeslut som rör kampen mot terrorismen. När det gäller detta förslag har diskussionen i rådet kretsat kring de tre viktigaste och samtidigt mest problematiska frågorna: Definitionen av terroristbrott, bestämningen av behörighetsreglerna för att döma terroristhandlingar och vilka påföljder som skall kunna tillämpas på terroristhandlingar.
När det gäller definitionen är man angelägen om att försäkra sig om att den legitima handlingen, som t.ex. i samband med fackföreningarnas eller antiglobaliseringsrörelsernas aktiviteter, inte under några omständigheter får ingå i rambeslutets tillämpningsområde. Kommissionen har redan från börjat skrivit under denna tolkning och anser att den lösning som vi strävar efter är en lösning som, samtidigt som den respekterar den huvudsakliga strukturen i kommissionens ursprungliga förslag, dvs., " definitionen av terroristbrott med utgångspunkt från en bestämning av ett objektivt element, en terroristhandling, tillsammans med en bestämning av ett subjektivt element, terroristmotivet, enligt förslagets lydelse," - detta är den text som nu bedöms av rådet - gör det möjligt att mer detaljerat bestämma vilka rekvisit som måste vara uppfyllda för att ett brott som anses vara ett terroristbrott skall vara beskrivna i själva lagen. Därför stöder vi en förbättring av definitionen i texten som rådet nu håller på att ta ställning till.
Denna aspekt ger dessutom ytterligare en garanti: Den att inget vanligt brott, inte ens de våldshandlingar som uppstår som incidenter i samband med vissa demonstrationer, kommer att täckas av det instrument som skall beivra terrorismen. Rådet håller nu på att se över möjligheten att införa en förklaring som förtydligar att alla de som handlar i intresse av att bevara eller återställa demokratiska värden, så som det bl.a. förhöll sig i fallet med några medlemsstater under andra världskriget, inte får anses vara terrorister. Denna aspekt går i samma linje som några av de ändringsförslag som parlamentet lagt fram för att se till att de grundläggande fri- och rättigheterna som våra länder grundar sig på inte i något fall blir drabbade av det nuvarande rambeslutet.
När det gäller behörigheten håller diskussionen i rådet på att leda fram till en lösning som ligger mycket nära den som förespråkas av de ändringsförslag som Europaparlamentet lagt fram. I rådet finns det ett samförstånd om en balanserad formel som kombinerar kommissionens ursprungliga förslag och det mer ambitiösa projekt som några medlemsstater och parlamentet har föreslagit som handlar om att domstolarnas behörighet skall kunna utsträckas till hela unionens territorium. Därmed skulle medlemsstaterna om de så önskar kunna vidga sin behörighet om brottet har begåtts på någon annan ort i unionen.
När det gäller den tredje frågan, den om påföljderna, tror jag att det huvudsakliga problemet i detta rambeslut fortfarande är bristen på samförstånd om en gemensam nivå på påföljderna för enskildas terroristbrott. Kommissionen är ännu inte nöjd med det synsätt som nu gäller för enskildas brott enligt vilket gällande påföljder för terroristbrott begångna av enskilda individer inte kommer att harmoniseras, utan i stället skulle hårdare påföljder tillämpas än dem som finns i den nationella lagstiftningen för samma brott, men begångna utan det särskilda uppsåt som krävs för terroristhandlingar. Om vi begränsar våra ambitioner på det här viset anser jag att vi inte uppfyller det mandat som föreskrivs i punkt e i artikel 31 i fördraget, inte heller den rekommendation som finns med i Watson-betänkandet. Förutom detta skulle det inte finnas någon överensstämmelse med den omständigheten att vi i tidigare instrument har lyckats godkänna gemensamma påföljder för förfalskning av euro, för medhjälp till illegal invandring eller människosmuggling, och det skulle vara oförklarligt varför vi inte kan lyckas nå samma ambitionsnivå då det handlar om att sanktionera terroristhandlingar. Jag hoppas att det skall vara möjligt att hitta en lösning med utgångspunkt från det förslag som kommissionen lagt fram för att skapa en rad påföljder för enskildas brott som nämns i artikel 1 och 2 i kommissionens förslag, med en högre flexibilitet vid tillämpning på gällande straffskala i nationell lagstiftning i de enskilda medlemsstaterna.
Slutligen förutses i detta rambeslut att medlemsstaterna skall vidta alla åtgärder som står till buds för att se till att lämplig hjälp ges till offrens anhöriga, och om möjligt tillämpa rambeslutets artikel 4 om bestämmelser för offren i brottmålsprocessen. Detta synsätt följer parlamentets inställning helt och hållet.
Fru talman, ärade ledamöter! När det gäller det andra rambeslutet, det om en europeisk arresteringsorder, anser vi att det bör grunda sig på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut i brottmål, vilket då motsvarar de slutsatser Europeiska rådet kom fram till i Tammerfors i oktober 1999, och de anvisningar som stats- och regeringscheferna gav oss vid Europeiska rådet i Gent den 19 oktober i år. Den text som nu debatteras, som lagts fram av ordförandeskapet, innefattar en positiv lista över brott då inte kravet på dubbel straffbarhet skall behöva vara uppfylld. Som ledamöterna redan vet syftade det förslag från kommissionen som nu debatteras på att ett hävande av den dubbla straffbarheten måste vara universell, med undantag för en negativ lista som kommissionen bestämt. Efter Europeiska rådet i Gent stod det klart att kommissionens synsätt inte skulle vinna något stöd från en majoritet i rådet. Därför har ordförandeskapet arbetat fram ett kompromissförslag, ett förslag som utgår ifrån att ett verkställande av den europeisk arresteringsordern i samband med brott som finns upptagna på den positiva listan inte skall kräva dubbel straffbarhet. Kommissionen är beredd att stödja detta kompromissförslag från ordförandeskapet under förutsättning att de brott som finns med på den positiva listan blir ett väsentligt antal och markerar ett tydligt och klart budskap om att vi har stärkt mekanismerna för rättsligt samarbete för att bekämpa olika former av gränsöverskridande organiserad brottslighet. För att mekanismen för den positiva kampen skall fungera och vara effektiv är det nödvändigt att de brott respekteras som omfattas av gällande lagstiftning i varje medlemsstat som utfärdar en arresteringsorder då brotten på den positiva listan definieras. Det är väsentligt. Utan respekt för denna väsentlighet skulle villkoret om dubbel straffbarhet bli återinförd även för dessa brott, vilket är precis det som vi vill undvika.
Jag tror att vi håller på att närma oss en överenskommelse om vad den positiva listan skall innehålla. Men för närvarande är överenskommelsen ännu inte helt uppnådd och tryggad. Jag hoppas att det skall bli möjligt vid rådet den 6 och 7 december att komma fram till en enhällig överenskommelse om en innehållsrik positiv lista som motsvarar målet om en mekanism för en effektiv europeisk arresteringsorder som är lätt att tillämpa.
När det gäller den sista punkten som jag skulle vilja ta upp här har kommissionen i sitt förslag tagit med en del regler i syfte att förena en effektiv kamp mot brottslighet med ett skydd av medborgarnas grundläggande rättigheter och friheter. Jag hoppas att rådet kan motstå frestelsen att ta bort skyddsbestämmelser med argumentet att de inte är nödvändiga då medlemsstaterna i alla fall är skyldiga att respektera de rättsliga garantierna. Det stämmer att en av de väsentliga delarna av denna mekanism är principen om ömsesidigt förtroende som är ett resultat av att medlemsstaterna undertecknat den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter 1950 och tillsammans ha proklamerat Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna i december 2000. Men jag tror att det är minst lika viktigt att understryka några specifika mekanismer som skall tas med i detta rambeslut för att garantera och värna om medborgarnas grundläggande rättigheter. Andra ändringar som går i samma riktning är att anpassa skrivningen av Ne bis in idem, som finns i artikel 29 i kommissionens förslag, och formuleringen av artikel 50 i stadgan om Europeiska unionens grundläggande rättigheter, för att se till att arresteringsordern åtföljs av bevis på att personen verkligen har blivit informerad om förfarandet, så att denna hinner förbereda sitt försvar i händelse av dom i sin frånvaro. Ett annat bra exempel på sådana bestämmelser är avräkningen av tiden för fängelsestraffet för brott beskrivet i artikel 24 i kommissionens förslag, då häktningstiden i den medlemsstat där det verkställs måste tas med i beräkningen för en beräkning av kompensationen i de fall då personen som utlämnas inte blir fälld. Det måste finnas en balans mellan behovet av snabbhet och effektivitet vid samarbete mellan rättsliga myndigheter och personernas egna intressen, vilka inte får bli föremål för ytterligare och överdrivna besvär, eller se sina möjligheter till försvar inskränkta. Från kommissionens sida anser vi det önskvärt i fråga om en bestämning av bestämmelser och principer som garanterar de grundläggande rättigheterna i ett gemensamt rättsligt område att dessa bestämmelser stärks, och därför är kommissionen medveten om att det är önskvärt att fortsätta arbeta för en tillnärmning av medlemsstaternas process- och straffrättsliga lagstiftning. Vi måste samtidigt garantera en effektiv rättslig handläggning och ett tillvaratagande av individernas rättigheter. Därför kan det bli nödvändigt att på EU-nivå på ett mer likformigt sätt hantera rätten till språkligt stöd, lämplig behandling av bevismaterial och frågan om det rättsliga borgenssystemet. Kommissionen håller på att fundera över att lägga fram ett meddelande om dessa aspekter som skulle kunna omfatta många olika element. Dessa frågor kräver ett horisontellt bemötande och därför föreslår vi att de skall utvecklas senare i en specifik mekanism.
Fru talman, ärade ledamöter! Jag tänker avsluta med att hänvisa till ledamot Watsons muntliga ändringsförslag som i dag lades fram här i kammaren. När vi nu håller på att diskutera kommissionens synpunkter måste ansträngningar vidtas för att förhandla, så att vi kan uppnå en överenskommelse mellan alla femton. Inte en överenskommelse till varje pris, utan en överenskommelse som besvarar utmaningen att bekämpa den terrorism och organiserad brottslighet som vi nu upplever. Jag tackar det belgiska ordförandeskapet för dess ansträngningar att försöka uppnå en sådan överenskommelse. Men jag skulle också vilja förtydliga att det är möjligt att nå en överenskommelse om en lista på trettiofyra brott för den europeiska arresteringsordern så som minister Anne Neyts-Uyttebroeck sade. Och samtidigt förtydliga att på denna lista förekommer inga mindre brott eftersom den är knuten till konventionen om Europol. Jag tycker att om dessa brott anses vara relevanta brott för polisiärt samarbete inom Europol bör de också oundgängligen vara det för det straffrättliga samarbetet. Oberoende av de nationella rättsliga formerna och det moraliska fördömandet som det ena eller andra brottet kan ge upphov till, är jag övertygad om att den väg vi måste ta i dag är att försöka nå en överenskommelse mellan alla femton, en ordentlig överenskommelse med en lista på brott för vilka den europeiska arresteringsordern skall gälla. Om en överenskommelse mellan alla femton inte skulle vara möjlig får vi tänka på senare vad vi måste göra sedan.

Palacio Vallelersundi
. (ES) Fru talman! Jag anser att våra samtal i dag bör utgå från det grundläggande, att vi har tur att leva i demokratiska rättsstater och det ansvar som detta för med sig. I en demokratisk rättsstat tillåts och respekteras alla politiska åsiktsyttringar, det demokratiska åsiktsutbytet välkomnas alltid, det är vår flagga, själva kärnpunkten och vårt kännetecken, som hela arbetet med att bygga upp Europa utgår från.
Den demokratiska rättsstaten förkastar lika kraftfullt dem som framför sina åsikter i blodsskrift. Inför dem som sår skräck, död och som vill förstöra våra samhällen, finns det bara en möjlig dialog, den som utgår från tillämpandet av lagen. Detta är den grundläggande tanken.
Jag har sagt att vi är i färd med att bygga upp ett demokratiskt Europa, en rättsstat på grundval av principerna om rättsordning i den demokratiska rättsstaten. Det rådde fullständig obalans mellan framstegen på säkerhetsområdet och framstegen inom området för frihet och rättvisa. De tre förslag som debatten handlar om utgör ett svar på - och det var verkligen på tiden - ett krav från medborgarna och en tydlig politisk impuls på allra högsta nivå, från stats- och regeringscheferna som Watson så träffande erinrade om, de går från Wien till Tammerfors och har förstärkts efter den 11 september i och med Europeiska rådets extra högtidliga sammanträde i Bryssel och i Gent.
Dessa tre åtgärder svarar dessutom mot de principer som Europa har byggts på. För det första samarbete och samordning, detta är Eurojust, vi samarbetar och samordnar för att vara mer effektiva rättsligt sett. För det andra, det ömsesidiga erkännande som den inre marknaden bygger på, som är - som kommissionären sade - en naturlig konsekvens av förtroendet mellan medlemsstaterna, detta är framför allt det europeiska mandatet för efterspaning och gripande. Slutligen: harmonisering där det är nödvändigt att harmonisera och behovet av harmonisering när det gäller terrorismen är uppenbart, eftersom endast sex medlemsstater hade en lagstiftning på det området.
Fru talman, jag hyser förtroende för - jag är säker på att - parlamentet i morgon med överväldigande majoritet kommer att ge den politiska signal som vi i egenskap av folkets företrädare har skyldighet att ge när det gäller att bygga upp de demokratiska rättsstater som vi har turen att leva i, och som vi alltid har gjort.

Galeote Quecedo
Fru talman! Sedan den 11 september har vi haft många tillfällen att reflektera över och diskutera om konsekvenserna av de händelser som inträffade den fruktansvärda dagen och dagens debatt är inget undantag.
Attentaten i New York har utan tvivel fått oss att inse att ingen kan känna sig säker för terrorismen, att när de dödar en man och en kvinna i Beasaín, som skedde förra veckan, påverkar det var och en av oss, och det är inte rimligt att begära att man i en demokrati för en dialog under dödshot, herr Watson.
Dessa händelser har även fått oss att minnas att vi är mycket försenade med att uppfylla de åtaganden som stats- och regeringscheferna enades om i Tammerfors för att utveckla Europeiska unionens tredje pelare.
Det betänkande som vi antog med bred majoritet i utskottet innehåller enligt min åsikt mycket värdefulla bidrag till kommissionens förslag, som även det är utmärkt. Exempel på detta är att gatuvåld tydligt definieras som ett av terrorismens uttryckssätt, och att en hänvisning till offren och deras familjer införs för att erbjuda ett politiskt andrum och rättsligt skydd i syfte att på rättslig väg bekämpa terrorismen och dess omgivning. Detta är just avsikten med det ändringsförslag vi lägger fram inför plenum och det är så det skall tolkas. Jag hoppas att detta ändringsförslag, och även andra, läggs till den text som rådet just nu diskuterar, och i synnerhet det ändringsförslag jag nämnde, som jag hoppas även kan räkna med föredragandens röst, så att det beaktas vid utarbetandet av den europeiska lista på terroristorganisationer som parlamentet begär.
Justitie- och inrikesministrarna bör göra sin plikt 6 och 7 december, och om de inte gör det bör ordförandeskapet uppfylla sitt löfte till Europaparlamentet om att ta med sig detta till Laeken, och om någon medlemsstat frestas att blockera ett förslag som har ett allmänt stöd bland våra medborgare, förefaller det mig mycket bra att man förstärker samarbetet enligt vad som förutses i artikel 40 i fördraget.
De krav vi ställer på rådet härrör sig inte från händelserna den 11 september. I september år 2000, det vill säga för ett år sedan, antog en stor majoritet av Europaparlamentarikerna en skriftlig förklaring där man begärde de åtgärder som vi behandlar i dag. I vårt initiativbetänkande om Europeiska unionens roll i bekämpningen av terrorism, som även det antogs med mycket bred majoritet den 5 september i år, kräver vi samma åtgärder av kommissionen. Det måste tydligt framgå att ingen av dessa handlingar innehåller några begränsningar av de europeiska medborgarnas civila rättigheter. Det är precis tvärtom, vi förser rättvisan med instrument för att vi bättre skall kunna försvara allas frihet, eftersom vi bör öppna våra dörrar för den fria rörligheten.

Díez González
Fru talman! De två betänkanden som vi debatterar i dag motsvarar en övertygelse och ett mål: vi är övertygade om att det är möjligt att besegra terrorismen och vårt mål är att förstärka rättsstaten genom att ge den instrument för att lyckas i kampen mot terrorismen.
I en demokrati hänvisas politiska åsikter till valurnorna, och terroristerna tillåts aldrig att ta över. Jag är övertygad om att alla mina kolleger håller med om detta kriterium.
Jag vill särskilt poängtera vad som kommer att förändras i dessa två initiativ när de antas vid Europeiska rådet i Laeken: för det första, att Europa slutar att vara " solidariskt med" för att i stället bli " ansvarigt för" . Européernas solidaritet med de spanska demokraternas kamp mot ETA kommer att bana väg för att alla europeiska demokrater tar sitt ansvar för att besegra terrorismen.
För det andra: när det gäller det europeiska mandatet för efterspaning och gripande kommer avtalen mellan regeringarna att ersättas av ett erkännande och ett samarbete mellan de olika rättsliga systemen. En juridisk begäran som utfärdas av en spansk eller en fransk domare måste genomföras utan dröjsmål om den person begäran avser befinner sig i något av dessa länder. Vi vill inte ha fler pinsamma skådespel som det i Olano, för att ni skall förstå vad jag talar om.
Förutom funderingarna över framtiden kan jag inte låta bli att bittert tänka att dessa två betänkanden kommer sent, allt för sent för offren. Vilken skillnad det skulle ha blivit för dem om vi hade gjort detta tidigare! Om vi hade gjort det för tio år sedan är jag säker på att ETA nu skulle vara besegrat och många nära vänner som terroristerna har mördat skulle fortfarande finnas med oss, de skulle fortsätta att följa sina barn till skolan, undervisa, skriva artiklar i pressen, arbeta i rättsväsendet och företräda sina väljare.
Därför ber jag er, ärade kolleger, att ni tänker på vad jag har sagt innan ni röstar i morgon. Tänk på att konsekvenserna inte bara kommer att bli politiska, de kommer framför allt att bli humanitära, och jag ber rådet att vara situationen vuxen politiskt sett, att det inte låter detta tillfälle gå förlorat.
Det finns de som tror att politiken är det möjligas konst. Jag hör till dem som vidhåller att politiken måste tjäna till att göra det nödvändiga möjligt. Jag hyser förtroende för att de femton delar detta kriterium. Jag kan försäkra dem om att det är möjligt att besegra terrorismen, och ni anar inte, ärade kolleger, hur nödvändigt detta är.

Ludford
Fru talman! Argumentet att åtgärderna mot terrorism och den europeiska arresteringsordern inte åsidosätter de grundläggande rättigheterna, är bara hållbart om skyddssystemet för svaranden i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna tillämpas i praktiken. Men detta är beroende av förmågan hos varje enskild domare i Europeiska unionen att förstå och tillämpa bestämmelserna i konventionen. Vi har inget enhetligt EU-program för att se till att de gör det. För att jag inte skall betraktas som chauvinistisk om jag tar upp problemet med britterna i Grekland, så låt mig kritisera min egen regering i Förenade kungariket. Den försöker att få igenom en lag mot terrorism med ett undantag från Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, i syfte att kvarhålla misstänkta utan att dessa får en korrekt rättegång, utan något juridiskt ombud, utan någon kontroll av lagenligheten och utan att få ta del av de bevis som läggs fram av underrättelsetjänsterna. Detta ger förvisso Förenade kungariket liten trovärdighet i en kampanj för ömsesidigt erkännande av standarder i EU.
Ytterligare en oroande utveckling i Förenade kungariket handlar om idén att låta åtgärder när det rör samarbete mellan polis och säkerhetstjänst slinka igenom det brittiska parlamentet utan lämplig demokratisk granskning. Här debatterar vi, men vi är inte jämställda med ministrarna i samband med antagandet av lagstiftningen. Tillsammans med sekretessen inom rådet, är detta liktydigt med en mycket otillfredsställande ställning när det gäller demokrati, rättvisa och mänskliga rättigheter.
Låt mig till sist vädja direkt till kommissionär Vitorino att han ser till att organisationer som arbetar för att höja rättsliga standarder, såsom den beundransvärda " Fair Trials Abroad" , får stöd genom gemenskapens budget.

Boumediene-Thiery
Fru talman, kära kolleger! Kampen mot terrorismen är absolut nödvändig och dess berättigande kan aldrig ifrågasättas, för då riskerar vi att få se våra demokratier falla samman. Men kampen får inte under några omständigheter fungera som förevändning för att tysta ned våra grundläggande rättigheter och demokratiska friheter. Hur kan man motivera ett europeiskt förslag för bekämpning av terrorismen om det inte ger något mervärde? Enligt den befintliga lagstiftningen i medlemsstaterna kan attentatens upphovsmän inte förbli ostraffade. Eftersom terrorismen är den största offentliga fienden, varför inte begränsa den europeiska arresteringsordern till terroristbrott? Om olaglig kapning av statens eller regeringens anläggningar, allmänna transportmedel, infrastruktur eller offentliga platser utgör ett terroristbrott eller om ett berättigat manifesterande av vår yttrandefrihet, föreningsfrihet eller våra fackföreningsrättigheter i morgon kan betraktas som brottsliga handlingar eller terroristhandlingar, om dessa beståndsdelar tas med, kommer vi vid omröstningen av dessa betänkanden att avstå från alla våra demokratiska rättigheter. En uttrycklig garanti för dessa rättigheter och friheter måste ingå i detta förslag till ramdirektiv. Vår oro gäller också vissa brott som skulle kunna omfattas av ordern, eftersom det kriterium som valts är straffet, när den anklagade personen i stället skulle vara förtjänt av skydd, på samma sätt som invandrarna och de asylsökande. Till och med stöd till dessa personer skulle i morgon innebära ett terroristbrott. Det krävs ett minimum av harmonisering av medlemsstaternas rättegångsförfaranden för att säkerställa principen med likhet inför lagen, och garantera skydd av rättigheterna inom samfälldhetsprincipen. Eftersom omyndiga inte heller kan bli föremål för en arresteringsorder måste även brottsrubriceringen harmoniseras. Införandet av ett område för säkerhet, frihet och rättvisa kräver att dessa tre dimensioner blir fullständigt effektiva. Vi konstaterar tyvärr att säkerhetsaspekten dominerar unionens och medlemsstaternas politik. Kampen mot terrorismen måste ta sig uttryck i säkerhet för samtliga invånare, utan något som helst undantag och med total respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Om en ny text skall antas i morgon av rådet hoppas vi att man på nytt kommer att samråda med vår kammare.

Di Lello Finuoli
Fru talman! Det finns en ständig koppling mellan inskränkningarna i de individuella och kollektiva friheterna som görs i Förenta staterna och de som genomförs i Europa, liksom det finns en ständig koppling till hur dessa frågor hanteras av regeringen i Förenade kungariket, först genom paret Reagan/Thatcher och nu med paret Bush och Blair. Det kriminella terrordådet den 11 september ger många europeiska regeringar en ursäkt för att utfärda ännu fler frihetskränkande lagar som inte har något att göra med kampen mot terrorismen. Om vi bortser från de speciella militärdomstolar som inrättats av president Bush, så räcker det att fundera på de lagar som utfärdats eller föreslagits nyligen i Italien eller i Förenade kungariket för att inse att dessa har som mål att kontrollera och undertrycka en växande politisk opposition mot en social och ekonomisk världsordning som är orättvis och omänsklig: välståndet, rikedomen, tillväxten, utvecklingen hos en femtedel av mänskligheten bygger på hunger, brist på resurser, fortlöpande ekonomisk försämring och underutveckling hos de resterande fyra femtedelarna.
Det är underligt att man aldrig lyckas hitta den rättsliga formeln för att stämpla denna sociala massaker som terrorhandlingar, medan man omedelbart som terrordåd lyckas stämpla alla de demonstrationer med social opposition som vi har fått uppleva på senare tid, från Seattle till Genua.
I artikel 3 i förslaget till rambeslut om terrorismen ingår ett tydligt budskap till dem som från och med nu skulle vilja visa sitt motstånd mot de allenarådande nyliberala tankegångarna och mot det sociala system som är ett resultat av dem. Kvinnor, män, arbetare, studenter, arbetslösa, pacifister och miljövänner kommer inte längre att betraktas som oppositionella utan som terrorister, för - som gamle Hegel felaktigt sade - " allt som är verkligt är rationellt" , och för våra lagstiftare är inget verkligare än den nuvarande sociala och ekonomiska oordningen och inget är mer irrationellt, och därmed terroristiskt, än nödvändigheten av att störta den eller att bekämpa den.
Slutligen vill jag säga klart att jag är tämligen nöjd med förslaget om en europeisk arresteringsorder och som italienare beklagar jag att det är regeringen i mitt land som motsätter sig ett enhälligt beslut. Detta är en skam, för i och med det beslutet utesluter regeringen Berlusconi korruption från listan över positiva brott.

Angelilli
Fru talman! Efter det som hände den 11 september måste även Europa, de europeiska institutionerna, ta sitt ansvar och visa at de har modet att snarast komma fram till en gemensam överenskommelse mellan medlemsstaterna när det gäller kampen mot terrorismen och mer allmänt kampen mot den omfattande organiserade brottsligheten. Bland de rättsliga instrument som verkligen skulle kunna göra den kampen effektiv återfinns utan tvekan den europeiska arresteringsordern, som äntligen skulle kunna ersätta de komplicerade och alltför byråkratiska utlämningsförfaranden som numera blivit otillräckliga och olämpliga när det gäller att bekämpa brottsligheten, framför allt den internationella brottsligheten. Men trots detta är det lämpligt att gå vidare i små steg. Upplevelserna i samband med de senaste månadernas tragiska terrordåd borde naturligtvis omedelbart och utan tvekan leda till en förstärkning av det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna, men den intensifiering av insatserna som sker för närvarande måste under alla omständigheter ske gradvis och med stor ansvarskänsla.
Goda lagar låter sig i själva verket inte kombineras med brådska, nödlösningar och känslosamhet, framför allt inte när det gäller att bestämma för vilka brott den europeiska arresteringsordern skall gälla. Vi är därför förvånade över förslaget från det belgiska ordförandeskapet att med omedelbar verkan tillämpa den europeiska arresteringsordern på cirka 30 olika typer av brott. Man kan inte, enligt vår åsikt, jämföra terrorism eller människohandel, för att bara ta två exempel, med förfalskning av produkter eller administrativa dokument. Utifrån ett allmänt intresse skulle det därför vara rimligare att i första hand och med enhälligt stöd från samtliga medlemsstater föreslå och godkänna en första, begränsad lista och därefter, i en andra fas, gradvis utöka den listan och därvid i första hand rikta uppmärksamheten mot terrorism, organiserad brottslighet, narkotikahandel, vapenhandel, människohandel och pedofili.

Krarup
Herr talman! Naturligtvis skall man vidta åtgärder mot terrorismen, det är en självklarhet. Men om man tänker efter är det intressanta i sammanhanget att det redan finns fullgoda regler i de flesta länder. Man hade kunnat tänka sig en utvidgning av den ömsesidiga plikten att utlämna efterlysta förbrytare, men denna skulle vara långt mer begränsad än vad som föreskrivs här. Med denna inledning vill jag säga att det är svårt för mig att finna tillräckligt starka ord för att uttrycka mitt avståndstagande från de förslag som lagts fram här.
Detta avståndstagande uttrycker jag inte bara i egenskap av politiker, utan först och främst i egenskap av juridiskt sakkunnig. Jag skulle vilja hävda att det blir svårt att finna något jurist- eller advokatsamfund överhuvudtaget i medlemsländerna som kommer att ansluta sig till dessa förslag. Alla har de större eller mindre betänkligheter och många uttrycker ett mycket skarpt avståndstagande eftersom målet får helga medlen, och de medel man tar bruk av innebär en kränkning av de grundläggande rättssäkerhetsidealen, vilket t.ex. Det Danske Advokatråd uttalat sig mycket starkt emot. Jag anser att denna panikreaktion har inneburit att förslagen har behandlats med ett fullkomligt skandalöst åsidosättande av varje elementärt krav på ordentliga undersökningar. Dessa grundläggande juridiska reformer som tillhör den komplicerade lagstiftningen med utförliga samrådsförfaranden genomförs utan att någon egentlig diskussion kommer till stånd och mot bakgrund av - ursäkta herr kommissionär - minst sagt otillräckliga förberedelser. Det påminner i ohyggligt stor utsträckning om en politisk " likplundring" , och innebär en kränkning av de elementära rättssäkerhetskraven.

Borghezio
Fru talman! En harmonisering av lagstiftningen är nödvändig och den brådskar, men jag skulle vilja rikta ordförandens och kollegernas uppmärksamhet på behovet av att även harmonisera - för annars tjänar det inte mycket till att harmonisera lagstiftningen - funktionerna som utförs av de organ som samlar information om och bekämpar terrorismen. Det som nyligen har hänt demonstrerar nödvändigheten av detta, oavsett alla de argument vi hört från olika kolleger som hör till olika grupperingar på vänsterkanten, som har en tendens att försöka få oss att glömma många av riskfaktorerna i samband med terrorismens olika förgreningar och verksamheter. Låt mig ge ett exempel. Avslöjandena som offentliggjordes i dag i den italienska tidningen " La Repubblica" om överlämnandet av viktigt radioaktivt material som tidigare befann sig i Mobutoregimens händer, ställer mycket allvarliga frågor om den trafik som ägt rum, och som kanske fortfarande sker medan vi diskuterar, i Europeiska unionens olika medlemsstater. Det hela är en otrolig historia om en förhandling som hade som huvudperson en före detta högt uppsatt sovjetisk regeringstjänsteman som kunde röra sig fritt i Europa genom att utnyttja sin status som politisk flykting.

Pirker
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Det är egentligen tragiskt att det först krävdes sådana händelser som dessa dramatiska terrorattacker i New York och Washington för att Europa och särskilt Europeiska rådet skulle skakas om. Men det gläder mig att vi nu så snabbt har kommit så långt, att vi mycket snart kommer att ha åstadkommit ett paket, ett paket mot terrorismen. Det sträcker sig från penningtvätt via frysning av konton till de åtgärder som vi diskuterar i dag. Det gläder mig att terrorismen äntligen definieras som brottsrubricering i alla 15 medlemsstaterna och inte i 6 medlemsstater som hittills, och därmed blir åtalbar. Det gläder mig att det förhoppningsvis kommer att finnas en europeisk arresteringsorder. Jag hoppas att inte nationella animositeter återigen kommer att leda till att man skjuter upp denna europeiska arresteringsorder, som vi har sådant brådskande behov av. Gå helt enkelt tillbaka till parlamentets förslag! Vi har, tror jag, här intagit en bra hållning. Det gläder mig att vi också kommer att genomföra Eurojust och samtidigt genom utvidgningen av ansvarsområdena har tagit ett steg i rätt riktning i fråga om bekämpningen av terrorismen. Det gläder mig att det kommer att finnas gemensamma undersökningsteam vid Europol. Det är alltsammans mycket positivt, eftersom vi ger en signal till medborgarna om vilket mervärde Europeiska unionen kan ha.
Men jag kräver att på vissa områden, där det fortfarande finns öppna punkter, dessa punkter genomförs. Exempelvis måste man kräva av medlemsstaterna - äntligen och med konsekvenser i händelse de inte gör detta - att information lämnas till Europol, att en optimal samordning sker mellan Eurojust och Europol, och att en lämplig parlamentarisk kontroll och övervakning äger rum. Parlamentet har här lämnat utmärkta förslag, och jag gratulerar föredraganden liksom hela teamet med medföredragande. Jag hoppas att detta utmärkta arbete i morgon också kommer att få fullt stöd.

Swiebel
Efter attentaten den 11 september var det tvunget att politiken för bekämpning av terrorism skärptes även i Europa. Kommissionens förslag om definition och straffnormer för terroristiska handlingar förtjänar också att stödjas.
Mindre entusiasm förtjänar kommissionens förslag om en europeisk arresteringsorder med allmän räckvidd och med avskaffande av den dubbla straffbarheten över hela linjen. Det är av flera skäl en bro för mycket: det tvingar länder med ett mildare straffrättsklimat att gå i försvarsställning och det ger upphov till frågor om en rättvis process.
Det föreslagna tillämpningsområdet har inte längre något med bekämpning av terrorism att göra. Det finns därför inte heller något skäl till det enorma politiska trycket och det hissnande tempot i beslutsprocessen. Ett sådant förslag är en revolution i den nationella och europeiska straffrättsliga tillämpningen och förtjänar därför en väl övervägd och insynsvänlig beslutsprocess, föregången av en ordentlig offentlig diskussion.
Parlamentet är för övrigt tvunget att döma över kommissionens förslag medan rådet egentligen redan vänt upp och ner på det: en positiv uppräkning i stället för en negativ, och det bakom stängda dörrar.
Man kan hoppas och förvänta sig att diskussionen i rådet till sist ger en godtagbar kompromiss, men det vet vi ännu inte och det röstar vi heller inte om i morgon.
Den här plenardebatten och omröstningen i den här formen och just nu är därför litet absurd och egentligen förhastad. Av det skälet kommer de nederländska PvdA-delegationerna att i morgon avstå från att rösta om kommissionens förslag till europeisk arresteringsorder.

Maes
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skall låta höra ett litet annat ljud än det föregående: ledamöterna i Europeiska fria alliansen kommer att godkänna åtgärderna för bekämpning av terrorism.
Vi vill dock understryka att definitionen begreppet terrorism måste beskrivas på det sätt som Europaparlamentet föreslår, jag är nämligen litet misstänksam ändå. Nyss hade vi en ordningsfråga om trainspotting och planespotting från grekernas sida och om personer som sitter i fängelse på grund av det. Det har inget med det här att göra, säger ni kanske, men känslan för rättvisa skiljer sig ganska mycket mellan våra olika länder. Jag blir också litet betänksam på grund av hur idogt vissa klistrar ordet terrorism på allt möjligt. Åtgärderna får dock inte missbrukas av myndigheterna och får därför inte heller kunna missbrukas.
Vissa av våra företrädare i Europeiska fria alliansen har det svårare med den europeiska arresteringsordern: här är vårt godkännande kopplat till tydliga villkor. De garantier som vi vill ha är ungefär samma som Europaparlamentets ändringsförslag, vilka förhoppningsvis kommer att godkännas och som vi ser som ett absolut minimum. Om rådet inte vill godta det så kommer vi att ompröva vår ståndpunkt och övertala våra kolleger i de nationella parlamenten om att det behövs ett bättre skydd för medborgarens fri- och rättigheter för att ha ett rättvist rättssystem. För oss handlar det här alltså om minimivillkor, men de meddelanden som vi hört både från rådets ordförande och från kommissionär Vitorino, gör oss dock litet optimistiska över vilket håll det skulle kunna luta.
Det är naturligtvis så att vi måste kunna gå längre i harmoniseringen av lagstiftningen, i det europeiska rättssystemet med en europeisk allmän åklagare, osv. Flera personer prioriterar ett införlivande av den tredje pelaren och kanske måste vi verkligen ta kraftigare steg i den riktningen.
Vi kommer inte att tillåta att den normala, demokratiska oppositionen tystas eller förtrycks i terrorismbekämpningens namn, att fackföreningars, rörelsers och föreningars aktioner stryps. Vi vill dock även med eftertryck att det görs framsteg i kampen mot den internationella organiserade brottsligheten. Jag har själv varit med om hopplösa situationer i samband med kampen om utlämnandet av personer, för vilka det tydligt hade påvisats att de begått brott. I det avseendet vill jag alltså verkligen stödja er, med de inskränkningar som jag meddelat.

Crowley
Fru talman! Jag vill också välkomna möjligheten att hålla denna debatt. Vi har så kort om tid att det inte är möjligt för oss att helt och fullt ta upp alla förvecklingar och detaljer. Jag kan emellertid från början säga att vi alla kämpar i gemensam sak när det gäller att gå till botten med alla former av terrorism och våld, som sker i politisk eller annat syfte. Vi stöder samordning och samarbete mellan medlemsstaterna för att skydda respektive medlemsstats intressen och hela Europeiska unionens intressen, såväl som dess 370 miljoner medborgare. Vid toppmötet i Tammerfors tog vi det första steget i denna process. Det vi diskuterar här i dag, rörande den europeiska arresteringsordern, representerar emellertid en stor inblandning i och ändring av de nationella straffrättsliga systemen och de medborgerliga rättigheter och det medborgerliga skydd som ges till alla enskilda personer i alla medlemsstater.
Det är ett misstag att gå så långt, så snabbt, utan att helt förstå eller inse skillnaderna mellan de straffrättsliga systemen inom Europeiska unionen. Jag uppmanar därför alla ledamöter att stödja ändringsförslagen som jag själv och mina kolleger har lagt fram, i synnerhet ändringsförslagen 92-101, genom vilka vi vill ombesörja, för det första, kravet på en kontroll av lagenligheten eller en rätt att överklaga arresteringsordern, både på det verkställande och utfärdande stadiet, för det andra, en gemensam förteckning över faktiska brott som måste utarbetas och inte användas som en stötesten, för det tredje, att det inte sker någon inverkan på principen om ne bis in idem, för det fjärde, att det måste läggas fram prima facie-bevis innan ordern kan verkställas, och slutligen, att se till att det sker en snabb rättegång då en order har utfärdats. Jag har företrätt väljare i andra EU-medlemsstater, där de har kvarhållits i två år utan rättegång, utan någon möjlighet till habeas corpus eller någon möjlighet att få lägga fram sin sak.
Till sist: När det gäller hela paketet om bekämpande av terrorism, måste vi se till att få till stånd en respekt för de grundläggande mänskliga rättigheterna och friheterna. Det räcker inte med att kommissionären säger att vi har stadgan om de grundläggande rättigheterna: Denna är bara ett politiskt beslut som inte är rättsligt bindande. Alla medlemsstater har undertecknat Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, i vilken man anger specifika föreskrifter för alla individer. Jag noterar att en medlemsstat - så sent som i förra veckan - har toppridit medborgarnas fri- och rättigheter. I egenskap av ett europeiskt parlament - som företräder en transnationell organisation - bör vi inte tillåta att detta fortsätter.

Paisley
Jag vill använda den korta talartid jag har till att belysa den belägenhet som de alltför snabbt bortglömda offren för terrorism befinner sig i. Jag besökte en av mina väljare för några dagar sedan, en kvinna som förlorat sin make som var arméanställd och hade dödats av IRA-terrorister. När hon ansökte om bidrag till underhållet av sina tre unga söner, erbjöds hon några futtiga hundra pund för var och en av sönerna. Jag skulle kunna fortsätta denna litania genom att ge fler exempel på hur offer för terrorismen har behandlats. Detta parlament måste inse att dessa personer behöver en särskild behandling. De ansvariga regeringarna måste se till att ge dem behandling, för att därmed lindra den fruktansvärda smärta och sorg som de känner.

Gargani
Fru talman, ärade kolleger! Det är mycket svårt att under så här kort tid tala om problem som är så känsliga som dessa, men jag skulle vilja säga att, till skillnad från det jag har fått höra av många talare, så är det sant att efter den 11 september har vi höjt skyddsnivån och vi har vidtagit en serie åtgärder, bland annat dem vi diskuterar i kväll. Eurojust skapades emellertid förra året och vi har, som mycket riktigt redan påpekats, redan en gång avgivit ett viktigt yttrande för att göra det möjligt för Eurojust att harmonisera det rättsliga samarbetet inom Europa.
I dag tar vi ytterligare ett steg framåt och ökar kvaliteten för att lägga grunden till en framtida europeisk åklagarmyndighet, varför jag tror att allt detta kommer att utvecklas i ett mer omfattande rättsligt område, som inte blir ett område för repression, Vitorino, utan ett område för frihet. Jag har en känsla av att ni har inspirerats av dessa principer och jag tror det är ett grundläggande dokument som vi står i begrepp att avge ett yttrande om och i samband med vilket jag anser att man utan tvekan skulle kunna se en öppning mot hela denna värld av samarbete och solidaritet.
Naturligtvis finns det enskilda problem och naturligtvis gäller det även den europeiska arrestringsordern som vi måste analysera noggrant. Det är bara Di Lellos ytlighet och bristande ansvarskänsla som på ett så förhastat sätt skulle kunna leda till att man kastar en skugga över den italienska regeringen. Detta tycker jag inte är rätt. De juridiska institutionerna har sina rutiner att följa och vi är i färd med att utveckla en europeisk processrätt, detta europeiska område, men vi måste naturligtvis vara uppmärksamma och vi kan inte göra upp en lista över brott, för vi kan alltid lägga till andra och alla förteckningar över brott kommer med nödvändighet alltid att bli ofullständiga. Vi måste förstå att det finns gränsöverskridande brott, att det finns internationell terrorism, fru talman, känsliga, viktiga och dramatiska problem i dagens samhälle: vi måste helt enkelt och framför allt samordna olika verksamheter för att uppnå det målet. Den italienska processrätten, till exempel, har sina egenheter, och vi hoppas att det skall bildas en förnuftig och aktiv samsyn inom rådet.

Cerdeira Morterero
Tack fru talman! Jag för min del välkomnar att vi i dag, till slut, behandlar dessa två betänkanden: Watson-betänkandet och Gebhardt-betänkandet, även om detta sker på grund av de olyckliga händelserna den 11 september i Förenta staterna.
Jag anser dock att vi här har en möjlighet. Vi kan göra ett mycket viktigt framsteg, vi kan ta ett stort steg för att uppfylla avtalen från Tammerfors och för att skapa ett europeiskt område med frihet, rättvisa och säkerhet som vi alla önskar och respektera jämvikten mellan frihet och säkerhet, vilket alla är eniga om. Det viktigaste är dock att vi på så vis kan dra vårt strå till stacken för att lösa detta svåra, komplicerade och smärtsamma problem som plågar oss, som inte känner till några gränser, nämligen terrorismen.
Parlamentet gjorde sitt arbete innan den 11 september och gör så även nu: jag syftar på den resolution som vi antog den 5 september. Kommissionen har visat att den har snabb reaktionsförmåga och har lagt fram förslag om de rambeslut som vi debatterar i dag.
Vi hoppas nu att även Europeiska rådet är situationen vuxen och fattar lämpliga beslut enligt den linje som kommissionen har markerat och som parlamentet markerar här i dag, och att rådet vid toppmötet i Laeken bemöter kravet från medborgarna att än mer begränsa terroristernas rörelseutrymme, att terroristerna och terrorismen i allmänhet begränsas trots de tekniska komplikationerna och att de skyldiga, som har spillt så mycket oskyldigt blod och som på ett grymt och onödigt sätt har släckt så många människoliv, bestraffas på lämpligt sätt.

Segni
Fru talman! När vi diskuterade Schengenavtalet var ett av de viktigaste argumenten att gränserna skulle ha stoppat poliser och domare, men inte brottslingar. Det var en logisk synpunkt, även om Schengenavtalet var ett framsteg. De instrument som rådet nu står i begrepp att godkänna, framför allt den europeiska arresteringsordern, utgör ett svar på de invändningarna. Äntligen kommer gränserna inte längre att stoppa domare och polisväsende. Därför anser jag detta vara ett stort framsteg även i det europeiska integrationsarbetet, och det är därför som jag faktiskt upplever den italienska regeringens ståndpunkt som obegriplig, när man uppger att man är skeptisk till att ta med vissa brott, framför allt finansiell brottslighet, på denna lista. Jag hoppas att regeringen omprövar sin ståndpunkt under de närmaste dagarna och jag uppmanar kommissionen och ministerrådet att gå vidare på den inslagna vägen, som jag tycker verkar vara mycket klok, eftersom alla utredningar går via dessa brott, även de övriga. Låt mig dessutom påminna om att redan i juli röstade detta parlament nästan enhälligt - och, Gargani, även gruppen från Forza Italia röstade för - Watsons andra förslag, där han just uppmanade rådet att fatta beslut om en europeisk eftersöknings- och arresteringsorder även - jag understryker - när det gällde korruption och bedrägeri. Det finns med andra ord redan ett prejudikat, men oavsett detta så tror jag att det här är rätt väg att gå för säkerheten i Italien och för säkerheten i Europa.

Terrón i Cusí
Fru talman! Jag kommer från ett land som är bedövat av den mest fruktansvärda totalitära skräck, av personer som vill sprida skräck omkring sig genom att avrätta vem som helst på ett absolut oförsonligt sätt. Jag kan säga med stolthet och med tanke på min kollega Bárbara Dührkop och så många offer, att i mitt land har ingen fallit för frestelsen att införa eller begära nödåtgärder.
Vad ingen i detta land någonsin har förstått och som ingen någonsin har kunna tolerera är att man upphör att förfölja mördarna när de väl har korsat en gräns som inte ens finns kvar längre, lika effektivt som de förföljs i det territoriet. Fru tjänstgörande rådsordförande, det finns inget tekniskt motiv som kan rättfärdiga detta och man kan inte förklara för unionens medborgare att man inte kan göra framsteg i bekämpningen av terrorismen på grund av tekniska orsaker.
En gemensam definition på brottet terrorism och gemensamma sanktioner är nödvändiga för att undvika rättsliga paradis i Europa, som vi har hört kommissionären säga så många gånger. De är dessutom ett tydligt politiskt budskap om unionens engagemang på det här området. Vi kan säga detsamma om förslaget om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut, som vi har enats om att benämna det europeiska mandatet för efterspaning och gripande. Vi stöder förslaget om att avskaffa utlämningsavtalen mellan medlemsstater och att ta bort dubbla anklagelser, såsom kommissionen har utarbetat det. Jag hoppas att rådet beaktar parlamentets önskan i den här frågan.
Fru ordförande, det rätta sättet för att öka effektiviteten utan att på något sätt begränsa den frihet som terrorister och brottslingar vill ta död på, är enligt min åsikt att utvidga det rättsliga samarbetet i kampen mot terrorism och brottslighet.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, herr kommissionär! Jag skulle först av allt vilja rätta till ett förbiseende som jag gjorde mig skyldig till vid min presentation. Det bestod i att inte ha tackat och lyckönskat våra föredragande för det utmärkta arbete de utfört. Jag försöker alltså ställa detta till rätta nu.
Jag tror att den debatt vi lyssnat till på ett bra sätt illustrerar hela svårigheten med övningen - om jag får kalla det en övning - med det arbete som vi ställs inför och som består i att uppfylla såväl det som Terrón i Cusí just sagt, dvs. att terroristerna inte skall åtnjuta frihet för att begå de fruktansvärda brott de begått, men man måste samtidigt också se till att de grundläggande rättigheterna, som vi alla fäster så stor betydelse vid, iakttas. Däri ligger egentligen hela svårigheten med det arbete vi har att utföra. Jag försöker förklara i vilken anda vi närmar oss detta och att vi strävar efter att arbeta snabbt, men inte på ett försumligt sätt, för att uppfylla såväl den respekt som hela tiden bör finnas för våra grundläggande rättigheter, inbegripet rätten till försvar för dem som anklagas, inbegripet rätten för offren, som också de måste kunna få den uppmärksamhet och omsorg som krävs; allt detta försöker vi kombinera, och det är självfallet inte enkelt, särskilt som de juridiska och rättsliga traditionerna som ni vet, det har också erinrats om under debatten, dessutom inte är desamma i de olika medlemsstaterna. Även här måste vi förena allt detta.
Det jag kan säga, och det blir min sista synpunkt, är att vi fortsätter att ha båda dessa angelägenheter i åtanke, och det är utifrån dessa som vi, självfallet med stöd och ledning från kommissionen, kommer att försöka att avsluta vårt arbete på ett bra sätt. Avslutningsvis vill jag, i den mån det behövs, ännu en gång bekräfta, såsom jag redan gjort under mitt inledningsanförande, att vi självfallet kommer att se till att åtgärder som vidtas inom ramen för utövandet av politiska och fackliga rättigheter inte i något fall får betraktas som terroristhandlingar, och alltså utgöra motiv för att sätta igång dessa nya mekanismer vi arbetar på.

Vitorino
. (FR) Fru talman! Några ord för att säga till Krarup att nej, vi har inte agerat brådstörtat, vi har i över ett år arbetat i samråd med nationella experter och universitetslärare. Vi har hela tiden lyssnat på experterna. Man kan inte säga att vårt förslag är oövertänkt. Det vägrar jag uttryckligen.
Ytterligare några ord för att säga att det inte finns någon anledning till oro. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Definitionen av terrorismen, såsom ministern just sagt, är en definition som förbättrats under rådets arbete. Den är helt i linje med Europarådets konvention från 1977. Den överensstämmer fullständigt med det indiska förslaget som nu diskuteras i FN i New York, och jag kan försäkra er att i beaktandena är det fullständigt klart att vare sig demonstrationer mot globaliseringen eller facklig verksamhet definieras som terroristverksamhet. Det är så uppenbart att jag skulle kalla det logiskt. Och det framgår också i texten.
Avslutningsvis några ord för att säga att kommissionen har fullständigt rent samvete. Vi förstår den politiska svårigheten, eller till och med det politiska drama som detta enorma framsteg innebär som vi är på väg att göra för att Europa skall bli till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, och att det till slut krävs att man är trogen värderingarna, och jag är säker på att man kommer att vara trogen värderingarna och respektera rättsstaten och medborgarnas grundläggande friheter, men samtidigt är friheten, frihetens auktoritet, att vara bestämd i kampen mot brott och terrorism, och vi kommer också att vara bestämda i kampen mot brott och terrorism.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.25 och återupptogs kl. 21.00.)

Säkerhet för civil luftfart
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0415/2001) av Foster för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om införande av gemensamma säkerhetsregler för civil luftfart
(KOM(2001) 575 - C5-0481/2001 - 2001/0234(COD))

Foster
. (EN) Herr talman! De tragiska händelserna den 11 september i Förenta staterna har gett ny aktualitet till frågan om förbättring av säkerheten inom den civila luftfarten. Som ett resultat av Europeiska rådets möte dagen efter terroristangreppen på Förenta staterna, instruerades rådet (transport) att utvärdera vilka åtgärder som skulle vidtas för att förbättra flygsäkerheten och slutföra sina överväganden om de som redan hade föreslagits.
Själva förslaget till förordning var ganska okomplicerat, och har ändrats. Den bifogade tekniska bilagan, dokument 30, grundad på Europeiska civila luftfartskonferensen (ECAC), visade sig emellertid vara föråldrad. Samtidigt som parlamentet har reagerat snabbt på utmaningen, anser vi inte att detta bör leda till en lägre nivå av parlamentarisk granskning, och vi reserverar oss rätten att under andra behandlingen ändra förordningens granskade bilaga, som antogs av rådet i dess gemensamma ståndpunkt.
Jag har träffat företrädare från rådet och kommissionen, och hört mig noga för med företrädare för branschen. Beroende på svårigheterna med bilagan, som tidigare nämnts, valde jag att gå vidare med betänkandet enligt följande riktlinjer: Att arbeta med förslaget till förordning och bilagan utan att ändra den ursprungliga bilagan, i den form parlamentet först fick ta del av den, och i stället förbehålla sig rätten till en andra behandling efter antagandet av rådets gemensamma ståndpunkt. Detta alternativ är förenligt med de etablerade förfarandena och sörjer för att det sker en lämplig granskning.
Förslaget till förordning berör i huvudsak kontrollerat tillträde och kontroller av resenärer, bagage och gods på marken, och beskrivs fullständigt i min motivering. Förslaget omfattar inte säkerhet ombord, som kanske måste behandlas vid ett senare tillfälle. De tekniska standarderna är desamma som dem som antogs av ECAC 1992 i dokument 30, del 2, i förhållande till säkerhetsfrågor som sågs över i januari 2001 och, som sagt, håller på att uppdateras. 38 europeiska stater, medräknat alla EU:s medlemsstater, är medlemmar av ECAC. Det är värt att påpeka för parlamentet att detta avtal som slutits av de 38 länderna kommer att vara prejudicerande, eftersom avtalet för första gången kommer att vara bindande för de deltagande parterna. Dokument 30 hade tidigare bara använts för att ge allmänna riktlinjer.
Enligt den gemensamma resolutionen om luftfart som parlamentet antog vid sin senaste sammanträdesperiod, är de viktigaste områdena där ändringar av texten görs följande: För det första: medlemsstaterna ansvarar för tillkommande säkerhetskostnader mot bakgrund av terroristangreppen; för det andra: inspektioner får inte meddelas på förhand om flygplatsen skall kunna inspekteras under faktiska verksamhetsförhållanden; för det tredje: behöriga nationella myndigheter i medlemsstaterna skall ansvara för säkerhetskontroller av anställda som arbetar med säkerhetskontroll och andra säkerhetsuppgifter, inte minst därför att arbetsgivarna inte alltid har rätt att få tillgång till personuppgifter, p.g.a. stränga föreskrifter om skydd för privatlivet; för det fjärde: när det krävs strukturella förändringar av flygplatserna kommer en tidsfrist på sex månader att tillämpas; och för det femte: att ett förfarande utformas, som för närvarande tillämpas i ECAC, som ger branschen tillträde till kommittéförfarandet utan att drabbas av problem som har att göra med befintliga rättsliga strukturer.
Vi uppmanar dessutom rent allmänt till att det skall ske ett effektivare internationellt samarbete i samband med informationsutbyte om säkerhetsfrågor.
Sammanfattningsvis: Vi känner alla till de katastrofala följderna för flygbranschen och turistsektorn, som ett resultat av händelserna den 11 september. Omkring 200 000 i nämnda branscher har redan gått förlorade i världen, 30 000 bara i EU, och detta är bara toppen på isberget. Det är inte bara storföretag som har drabbats, utan även tusentals mindre företag, t.ex. mindre flygklubbar som ger oss morgondagens piloter. Flygbolag, flygplatser, tillverkare, hotell, transportsektorn, alla är beroende av att man hittar en lösning på detta problem. Detta betänkande är inte den enda lösningen, men den är ett steg i rätt riktning, under förutsättning att medlemsstaterna inser sin moraliska plikt att skydda sina medborgare och accepterar sitt ansvar att hjälpa till med att finansiera dessa tillkommande säkerhetsåtgärder. Det är uppenbart att man snabbt måste vidta åtgärder för att återställa allmänhetens förtroende som, i sin tur, skulle hjälpa flygbranschen, turistsektorn och Europeiska unionen sin helhet.

Wiersma
Herr talman! Min partigrupp vill naturligtvis gärna medverka till ett smidigt åstadkommande av gemensamma regler för den civila luftfartens säkerhet: det kräver ingen närmare motivering efter händelserna den 11 september.
För vår del handlar det här om de fyra punkter som vi beskrivit i våra ändringsförslag och varvid vi vill ta hänsyn till sektorns intressen, där säkerhet och en rättvis fördelning av tillhörande bördor och kostnader måste komma i första rummet.
För det första måste vi sträva efter högsta möjliga säkerhetsnivå när det gäller skyddet av och på flygplatser. Det är också det minsta medborgarna förväntar sig av oss.
Punkt två: extra åtgärder som måhända vidtas senare, måste prövas mot verkställandet av dessa regler. Det betyder att vi noga måste se efter om det som föreslås även kan fungera i praktiken.
Den tredje punkten är att kommissionen, i samarbete med ECAC och ICAO, måste fastställa om flygplatser i tredjeländer, alltså flygplatser utanför de här reglernas räckvidd, uppfyller grundläggande säkerhetskrav eftersom eventuella läckor i det nya systemet kommer främst att uppstå där. Jag vet av egen erfarenhet hur man i Albanien kan gå ombord på ett flygplan utan att genomgå en bombkontroll.
Den fjärde och sista punkten är att vi, för att hindra orättvis konkurrens, vill att det kommer enhetliga regler för finansiering av de föreslagna åtgärderna. Det kan omfatta statligt stöd, men i så fall direkt relaterat till de extra utgifterna i samband med de aktuella reglerna. I det sammanhanget måste det naturligtvis påvisas att stödet verkligen behövs. Sektorn i sig, tjänsteleverantörer och användare, måste också bära en del av kostnaderna.

Markov
Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentet, rådet och kommissionen är eniga i sin strävan att höja säkerheten för lufttransporterna. De diskussioner som genast började har ju också visat att vi är fullkomligt ense om den grundläggande tendensen. Händelserna den 11 september har naturligtvis också visat på ytterligare luckor, som man måste betrakta skilt från de strukturella problem, som många flygbolag redan tidigare hade. Det får man inte blanda ihop.
Vi anser att alla säkerhetsrelevanta områden, dvs. på flygplatserna, i deras omgivningar, vid bagageinlämningen och även i flygplanet bör förbättras. Min grupp och jag anser också att eftersom säkerheten ligger i allmänhetens intresse, eftersom säkerheten måste garanteras för varje medborgare som använder sig av flygbolagen, så måste också det allmänna bidra till de kostnader som uppstår på grund av denna ökade säkerhet. Det kräver naturligtvis ett enhetligt europeiskt agerande, eftersom vi annars inte kan lösa problemet och eftersom det annars också skulle innebära en snedvridning av konkurrensen om man bara återigen skulle överföra det till flygplatserna eller flygbolagen.
Vi är naturligtvis medvetna om att vi har ett problem. I allmänhet diskuterar parlamentet alltid en avreglering, och det betyder alltså att vi nu i denna avreglerade sektor också vill höja säkerheten med hjälp av offentliga medel. Det betyder naturligtvis att vi generellt måste diskutera vilka måttstockar som kan och måste tillämpas för att man skall kunna ingripa med offentliga medel på avreglerade marknader.

De Palacio
. (ES) Tack herr talman! Ärade ledamöter, låt mig för det första uttrycka min tacksamhet till Europaparlamentet och kammaren för att ni tar med frågan om säkerhet inom civilflyget i föredragningslistan för detta plenarsammanträde. Jag tackar för att ni har skyndat er att snabbt behandla den här frågan, vilket beror på att situationen i allmänhet är brådskande.
Jag gratulerar utskottet för regionalpolitik, transport och turism till att ha avslutat sin första behandling av kommissionens förslag på så kort tid, eftersom kvaliteten på det utförda arbetet inte har försämrats trots att det har gått så snabbt. Jag vill särskilt tacka Foster, som är föredragande för detta initiativ, för det utmärkta arbete hon har genomfört trots brådskan och tidsbristen. Hon har dessutom lyssnat uppmärksamt på berörda sektorerna, vilket är det bästa sättet att gå till väga på.
Med hänsyn till situationens allvar och behovet av att ge ett omedelbart svar med tanke på mandatet från Europeiska rådet den 21 september, var vårt mål att nå ett avtal innan årsskiftet. I sitt betänkande erkänner Foster fullständigt behovet av att genom harmonisering förstärka de säkerhetskrav som är tillämpliga för civilflyget efter händelserna den 11 september. Det gläder mig att kunna säga att kommissionen i stora drag instämmer i betänkandet, eftersom man där stöder vår avsikt att införa gemensamma säkerhetsregler för civilflyget i Europeiska unionen och att inrätta ett inspektionssystem för gemenskapen för att kontrollera hur effektiva och enhetliga säkerhetsreglerna är, vilket leder till, jag betonar detta, att dessa säkerhetsregler förstärks. Dessa åtgärder är, som Wiersma och Markov påpekade, absolut nödvändiga och brådskande.
När det gäller de föreslagna ändringarna, kan vi inledningsvis godta första delen av ändringsförslag 14 som handlar om ett gradvis införande av vissa säkerhetsåtgärder, även om de berörda åtgärderna och tidtabellen bör anpassas lite.
En rad ändringsförslag handlar om att garantera att en del av kostnaderna för att tillämpa säkerhetsåtgärderna skall täckas av unionens medlemsstater på en permanent eller tillfällig basis. När det gäller dessa ändringsförslag, nummer 1, 6, 10, 11, 15, 19, 21 och 22, håller kommissionen delvis med om andan i dem, och kan godta dem till en början, även om de innehåller en viktig fråga om olika sätt att bekosta utgifterna för säkerhetsåtgärderna. Vi måste se på hur de skall avfattas för att kommissionens skall kunna godta dem.
I dagens läge kan situationen variera från land till land, och till och med mellan olika flygplatser. Kommissionen anser emellertid att denna faktor kan förbättra säkerhetsåtgärdernas effektivitet.
När kommissionen i sitt meddelande av den 10 oktober om den ekonomiska effekterna av terroristattackerna, meddelade att den kunde ställa sig positiv till möjligheten att finansiera kompletterande säkerhetsåtgärder med allmänna medel, mottogs detta tyvärr inte, jag måste säga detta, ärade ledamöter, alls entusiastiskt i rådet för att uttrycka det milt. För att säga det rätt ut, fick detta förslag mycket litet stöd från majoriteten av medlemsstaterna.
Jag är medveten om att en sådan referens i denna förordning skulle orsaka allvarliga svårigheter i rådet, men jag betonar att vi instämmer i parlamentets ståndpunkt, eftersom vi känner till den enorma kris som den europeiska flygsektorn genomgår för närvarande. Denna sektor ställs även inför konkurrensen, en illojal konkurrens enligt min åsikt, från de nordamerikanska företagen som får stora direkta stöd från Förenta staternas administration.
Det är även möjligt att tänka sig att finansieringen av de bestämmelser som inte är direkt knutna till förbättringen av säkerheten inte innefattas i denna förordning.
Emellertid betonar jag att jag är beredd att åta mig att analysera behovet av att bekosta organiseringen och finansieringen av säkerhetskontrollerna i unionens medlemsstater i syfte att finna en lösning på det stora problemet med finansiering av kompletterade åtgärder med tanke på vad som sker i Förenta staterna, och komma med nödvändiga förslag för att beakta resultatet av nämnda analys. Med ett sådant agerande skulle kommissionen beakta den åsikt parlamentet har uttryckt genom de olika ändringsförslag som säkerligen kommer att antas i morgon.
När det gäller ändringsförslag 7, där det föreslås att en gemenskapsmekanism skall kontrollera att de striktare säkerhetsåtgärder inom civilflyget som medlemsstaterna har antagit är proportionella och motiverade, förkastar kommissionen detta ändringsförslag, trots att parlamentet och rådet är av samma åsikt. Vi anser att det är på sin plats att erinra om kommissionens befogenhet att undvika konstgjorda restriktioner som rättfärdigas av ekonomiska skäl.
I ändringsförslag 9 föreslås det att alla flygbolag skall informeras om resultaten från rapporterna från gemenskapsinspektionerna. Dessa rapporter, ärade ledamöter, innehåller allmän information om hur medlemsstaterna tillämpar förordningen, om hur deras egna kvalitetskontrollsystem fungerar och deras kapacitet att upptäcka brister. Emellertid innehåller de inte detaljer som indikationer på risknivåer och utvärderingen av dessa för varje flygbolag. Att informera om dessa rapporter kommer därför inte att bidra till att förbättra den individuella säkerheten, och därför kan inte kommissionen godta detta ändringsförslag.
Det finns andra ändringsförslag som även de har förkastats eftersom de medför juridiska problem, vilket är fallet med det sista stycket av ändringsförslag 14 och ändringsförslag 5, där de normer som har fastställts av en extern organisation, ECAC, ändras, ändringsförslag 12, vilket medför en motsägelse mot kommittéförfarandet, och ändringsförslag 17, som skulle innebära att förordningens ikraftträdande försenas, eftersom det innehåller ett krav på en undersökning av effekterna, men ingen hänvisning till det slutliga beslutet.
När det gäller resten av ändringsförslagen förstärker eller förtydligar dessa texten och kommissionen kan godta dem med vissa mindre ändringar i utformningen. Kommissionen skulle även kunna godta ändringsförslag 20, men betonar att det skulle vara besvärligt att genomföra de exterritoriella effekterna, om dessa baseras på bilaterala eller multilaterala kontroller.
Herr talman, ärade kolleger! Kommissionen har inte skytt några ansträngningar för att försöka att nå och underlätta en överenskommelse mellan rådet och parlamentet i första behandlingen om en så viktig, och framför allt så brådskande fråga. Jag är rädd för att detta inte kommer att bli möjligt, eftersom vi inte har nått fram till en överenskommelse inför morgondagens omröstning. Emellertid tror jag att vi inom kort, till mars månad, kommer att kunna ha en text, vilket innebär en liten försening, men om detta resulterar i att texten och förslagen blir bättre, är det inte heller så dramatiskt om man beaktar att en del av de åtgärder som tas upp här redan har börjat tillämpas direkt av unionens medlemsstater.
Tack så mycket, herr talman. Jag vill än en gång gratulera Foster och tacka kammaren för att den har behandlat detta ärende så snabbt och ägnat det mycket ansträngningar, och jag hoppas att vi i mars kommer att kunna nå en slutlig överenskommelse mellan alla institutionerna.

Talmannen
Tack så mycket, fru de Palacio.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Skydd av gemenskapens finansiella intressen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0390/2001 av Theato för budgetkontrollutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om straffrättsligt skydd av gemenskapens ekonomiska intressen (KOM(2001) 272 - C5-0225/2001 - 2001/0115(COD));
A5- 0393/2001 av Bösch för budgetkontrollutskottet om årsrapport 2000 framlagd av kommissionen om skydd av gemenskapens finansiella intressen och bedrägeribekämpning (KOM(2001) 255 - C5-0469/2001 - 2001/2186(COS)) och om kommissionens meddelande om skydd av gemenskapens ekonomiska intressen och bedrägeribekämpning - handlingsplan för 2001-2003 (KOM(2001) 254 - C5-0470/2001 - 2001/2186(COS))

Theato
. (DE) Herr talman! Ett skydd för gemenskapens ekonomiska intressen är ett svårförståeligt begrepp för medborgarna där ute. Och ändå angår det dem ända in på huden - som skattebetalare som betalar ut sina pengar för uppbyggnad och utbyggnad av ett enat Europa, men inte för missbruk, bedrägerier och annan brottslighet. Skattebetalaren kan med all rätt begära att de europeiska institutionerna, som han anförtror sina pengar, hanterar dem försiktigt, och upptäcker och bestraffar bedrägerier, om sådana förekommer. Att vi med alla medel försvarar detta förtroende från medborgarnas sida, måste vara vårt budskap.
Men dessa medel har hittills förblivit trubbiga vapen, och svinnet i gemenskapsbudgeten på grund av brottsliga manipulationer tilltar, vilket bevisas av en fördubbling till mer än 2 miljarder euro förra året. Mörkertalet torde för övrigt vara högre. Trots att brotten allt oftare avslöjas, så släpar det gränsövergripande samarbetet inom rättsväsendet långt efter brottsligheten som är organiserad över gränserna. I många år har rådet, kommissionen och parlamentet beklagat detta tillstånd, men hittills har bara litet eller ingenting gjorts. Den överenskommelse om skydd av gemenskapens ekonomiska intressen, med tillhörande protokoll, som undertecknades i Cannes för drygt sex år sedan har fortfarande inte ratificerats av alla medlemsstater och har därför inte trätt i kraft. Trots varje vädjan och alla resolutioner från parlamentet och flera förklaringar från rådet vid toppmötena har gemenskapen fortfarande inte något europeiskt rättsligt område för att skydda gemenskapens budget, ja inte en gång en entydig definition av begreppet bedrägeri som riktar sig mot gemenskapens medel, för att inte tala om hur undersökningar genomförs och hur straff bagatelliseras, vilka bör vara till lika delar effektiva, proportionerliga och avskräckande.
I denna blockadsituation har kommissionen nu lagt fram ett förslag till direktiv, som tar upp beståndsdelarna i överenskommelsen från 1995 och delvis inbegriper dem i protokollen, för övrigt ett förslag som Europaparlamentet å sin sida redan hade gjort före toppmötet 1995. Kommissionen stöder sig med all rätt på artikel 280.4 i Amsterdamfördraget, där gemenskapen förpliktas att bidra till ett aktivt skydd av dess pengar. Därmed borde den fruktlösa debatten om huruvida det skall inordnas under den första eller tredje pelaren i fördraget ha övervunnits, särskilt som det i Nicefördraget bekräftas att skyddet av gemenskapens ekonomi hör till den första pelaren. Vi bör alltså inte förlora oss i juridiska analyser, utan ge en klar signal. Vi menar allvar med det straffrättsliga skyddet mot brottsligt missbruk av de europeiska pengarna.
Därför välkomnar vi kommissionens förslag om en harmonisering av de nationella lagarna. Men det kan bara vara ett första steg mot att inrätta en europeisk åklagarmyndighet för att skydda gemenskapens ekonomiska intressen, som krävdes för Nicefördraget redan under regeringskonferensen, men tyvärr inte behandlades. Vi väntar otåligt på kommissionens grönbok i denna fråga, fru Schreyer. Det hade varit bra att ha denna grönbok redan nu tillsammans med förslaget till direktiv.
För att häva denna brist kräver budgetkontrollutskottet i sina ändringsförslag att en europeisk åklagarmyndighet inrättas vid nästa översyn av fördraget enligt modellen med corpus juris, och inordnad under första pelaren. Redan vid toppmötet i Laeken måste det skapas förutsättningar för detta. Som ett mellansteg, utan någon ändring i fördraget, föreslår budgetkontrollutskottet att det inrättas en intern europeisk åklagarmyndighet för finansbrott enligt trestegsmodellen i den oberoende expertkommitténs andra rapport.
Som redan sagts är vi positiva till kommissionens förslag, men vi kräver ett radikalt instrument, dvs. en förordning i stället för ett direktiv. Varför? Direktiv förpliktar medlemsstaterna att uppnå vissa mål, förordningar föreskriver också de instrument som skall användas för att nå dessa mål. Förslaget till direktiv skall enhetligt definiera bestämda brottsrubriceringar i alla medlemsstaters straffrätt, exempelvis bedrägeri, korruption, penningtvätt med mera som kan skada gemenskapens budget. För att här undvika ytterligare förvirring, liknande den vi redan haft, är rättsinstrumentet med en förordning entydigt att föredra.
Jag inbjuder parlamentet, kommissionen och rådet eftertryckligen att nu gemensamt gå denna väg. Jag ber er att rösta för mitt betänkande, där det inte föreligger några ändringsförslag.

Bösch
Herr talman! När ni tittar på siffrorna över bedrägerier och oriktigheter som rör den europeiska budgeten år 2000, så ser ni framför allt en väldig ökning av dessa konstaterade oriktigheter. För att klargöra detta: För skattebetalarna är det i och för sig likgiltigt om det är fråga om bedrägerier eller oriktigheter, pengarna har används på ett felaktigt sätt. Nu kan man naturligtvis tvista om huruvida man har blivit bättre på att klara upp oriktigheterna eller om fler oriktigheter har ägt rum. Jag anser att det förmodligen rör sig om båda delarna. Kanske har kommissionären en något annan åsikt om det, men vi kan ju inte gå så långt att vi säger: När vi har avslöjat 100 procent oriktigheter, då har vi haft den bästa bedrägeribekämpningen, ty då har vi inte längre någon budget!
I detta läge - och kanske var den ansvariga kommissionären också ledamot i sitt tidigare liv - ställer man sig i denna funktion följande fråga: Vad skulle ske i ett företag, om man lade fram liknande siffror när det gäller driften under ett år? Vi råkar ju här alltid ut för att man säger: Vi är en av de bästa förvaltningarna! Det eftersträvar vi! Jag anser att det då skulle ske något annat än att kommissionen skulle begära en sådan handlingsplan av oss.
Jag tror att vi borde fundera över - och det var egentligen också meningen med mitt betänkande - vart denna resa skulle kunna gå. Theato har redan berört en möjlighet, en viktig möjlighet. Vi kan inte komma ifrån detta, om vi vill ändra något. Vi måste ta itu med frågan om en europeisk åklagarmyndighet, och detta utan undanflykter med avseende på ändringar av fördraget. Det finns möjligheter i fördraget. Att ni, fru Schreyer, värjer er mot det, det är er sak, men vi kan inte i fortsättningen passivt ställa oss framför våra skattebetalare och säga: Det finns ingenting vi kan göra! Det är inte därför vi har en kommission. Vi har en kommission för att agera, fru Schreyer, och det vill jag påminna er om!
På samma sätt måste vi i ökande utsträckning fästa större vikt vid frågan om skydd för unionens ekonomiska intressen i kandidatländerna. Även här fanns och finns det förslag som går ut på att vi någon gång bör låta vår nya antibedrägerienhet också fungera som rådgivare - det vet vi redan. Det beror inte på kandidatländerna, som vi har sett av exemplet med Slovakien, utan på denna kommissions oförmåga att äntligen ta tag i utvidgningsproblematiken så som man skall, så att också våra medborgare inser att denna utvidgning är så förberedd - även i ekonomiskt hänseende - att de gärna kan säga " ja" till den. Här har kommissionen ett stort ansvar. Jag anser att om man ser och måste lägga fram sådana siffror, fru kommissionär, då är jag egentligen böjd att anse att man måste gripa varje tillfälle som erbjuds för att förbättra situationen.
En sista punkt, och det vore bra om vi åtminstone i den frågan kunde utnyttja möjligheten att göra något gemensamt. Det gäller en fråga som jag ställer här. Fru Schreyer, för att leda den operativa avdelningen i OLAF, byrån för bedrägeribekämpning, har man föreslagit Alberto Perduca som direktör. Hans kvalifikationer som åklagare, hans erfarenheter i kampen mot maffian samt hans internationella erfarenheter gör honom till den idealiske mannen för denna uppgift. Tyvärr har den nya italienska regeringen nu i flera månader blockerat utnämningen av honom. Kanske kan ni säga oss, fru Schreyer, vad kommissionen hittills har gjort i denna fråga. Vore det i detta fall inte nödvändigt med en personlig intervention från kommissionens ordförande? Har detta kanske - förhoppningsvis - redan skett?

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! 1995 undertecknade medlemsstaterna gemensamt en överenskommelse, som föreskriver att medlemsstaterna straffbelägger bedrägerier mot gemenskapens finanser, som ett skydd för gemenskapens intressen och ekonomi. Senare undertecknades också protokoll som även nämner korruption och penningtvätt efter bedrägerier mot gemenskapens finanser som åtalspunkt.
Det finns egentligen ingenting att anmärka på dessa överenskommelser och protokoll, utom att alla hittills inte ratificerats, och därmed har de ännu inte trätt i kraft. Jag vill inte förtiga att det år 2000 har skett saker med tanke på ratificeringen. Jag har också vid alla möten med finansministrarna nästan som en bönekvarn upprepat kravet på ratificering, men det är ju den siste som avgör hastigheten. Det protokoll där det också bestäms att penningtvätt är en åtalspunkt, har hittills bara ratificerats av sju medlemsstater. Det skulle dröja lika länge om man väntade på att denna process skall slutföras. Det vill vi inte acceptera; därför läggs förslaget till direktiv fram, som omvandlar det väsentliga innehållet i protokollet och överenskommelsen till ett direktiv, och detta har ju också redan åtskilliga gånger diskuterats i parlamentet och alltid krävts just av talmannen.
Jag vill tacka er, fru Theato, och naturligtvis hela utskottet, för att ni håller med oss om att det nu räcker, nu tar vi gemenskapsrätten till hjälp och förlitar oss inte på överenskommelsen, alltså instrumentet i den tredje pelaren.
Budgetkontrollutskottet har lagt fram många ändringsförslag, som röstats om i utskottet. I fråga om många av dessa förslag delar kommissionen målsättningen och önskemålet. Ändå - för den stora majoriteten av ändringsförslagen är det framlagda förslaget till direktiv enligt kommissionens mening inte rätt juridisk plats. Jag vill därför be om att man inte så att säga tar förslaget till direktiv som en julgran, på vilken man kan hänga upp många riktiga önskemål och förslag. Det gäller särskilt den europeiska åklagarmyndigheten. Herr Bösch, jag vill än en gång säga följande: Kommissionen är naturligtvis fördragens väktare. Enligt vår entydiga analys omfattas den inte av artikel 280, i den form som artikeln har i fördraget, och inte heller den " lilla" åklagarmyndigheten, för att än en gång använda detta begrepp.
Det saknas enligt vår bedömning, och den delas ju för övrigt också av vissa, en rättslig grund för övervakningskommittén för OLAF. Det vore inte heller möjligt att välja instrumentet med en förordning, ty exempelvis sägs det i det förslag som ni nu lagt fram att en undersökningsdomare skall tillsättas vid EG-domstolen. EG-domstolens uppgifter och domarfunktioner är emellertid fastlagda i detalj i fördraget. Därför är det inte möjligt att så att säga genom en förordning institutionalisera en ny undersökningsdomare. Även detta kräver en ändring av fördraget. Men vi kommer att om några få veckor - Theato nämnde det - lägga fram grönboken. Denna grönbok kommer naturligtvis att vara inledningen till en omfattande diskussion. Jag är helt säker på att ni som förkämpe för detta förslag kommer att föra med er just denna diskussion så att säga in i fackkretsarna och medlemsstaterna, så att vi inte än en gång får uppleva den situation som vi hade i Nice, att det fanns bara förbehåll, men inte något godkännande.
Även för andra ändringsförslag saknas det enligt vår åsikt en rättslig grund. Föreskrifter rörande samarbete mellan de nationella åklagarmyndigheterna vore inte förenliga med artikel 280 i fördraget, eftersom det gäller tillämpningen av medlemsstaternas straffrätt liksom deras straffrättsskipning. Inte heller förslaget att omvandla direktivet till en förordning kan kommissionen godkänna eftersom gemenskapen för närvarande inte kan skapa någon rätt som är direkt tillämpbar i medlemsstaterna. Jag förstår er begäran, och jag stöder naturligtvis med tanke på nuvarande situation kravet att snabbt förverkliga detta önskemål, men vi är ju långt från i det läget att Europeiska gemenskapen kan skapa en direkt gällande rätt. Jag är säker på att just detta sannerligen inte heller skulle godkännas i de nationella parlamenten.
Ändringsförslag som kommissionen utan förbehåll kan godkänna är förslag 2 och 11. Där understryks än en gång hur viktigt det är att införa den nya artikel 280 för skyddet av de ekonomiska intressena. Ändringsförslag 27, där det föreskrivs frihetsstraff som kan leda till utlämning, är absolut nödvändigt för en effektiv bekämpning av den ekonomiska brottsligheten, och kommissionen vill även godkänna de respektive första meningarna i ändringsförslag 3 och 7, såvida man röstar separat om dem i morgon.
Jag vill också uttryckligen säga att förslagen om att utvidga listan med åtalspunkter för att skydda de ekonomiska intressena är mycket beaktansvärda, och enligt min åsikt värda att överväga, nämligen när det gäller bedrägerier i samband med anbudsförfaranden samt missbruk av tjänst. Här är det verkligen mer en fråga om vilken strategi man väljer. Den strategi som kommissionen föreslagit är att överta överenskommelsens ordalydelse så att säga tel quel och därmed ställa medlemsstaterna inför den situationen att de ju redan en gång har godkänt exakt denna text, och att det nu alltså inte finns någon anledning att omvandla den till ett annat instrument, vilket skulle ta en viss tid att genomföra.
Det är en av de rättsliga åtgärder som kommissionen lägger fram för att skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Kommissionen har i rapporten om bedrägeribekämpning gjort en lista över vilka förslag vi har lagt fram under 2000, exempelvis förslaget om att ändra direktivet om tvättning av pengar, förslaget om skydd av euron mot förfalskningar eller åtgärderna för att bekämpa piratprodukter. De hör ju också till området med bedrägeribekämpning.
På totalt 50 sidor i kommissionens rapport räknas också de åtgärder upp som medlemsstaterna under år 1999 och 2000 har vidtagit för att skydda gemenskapens finanser. De börjar med Belgiens utvidgning av ansvaret för tullförvaltningen till en tolvmilsgräns utanför kusten, vidare exempelvis Danmarks inrättande av ett centralt kontrollinformationssystem inom tull- och skatteförvaltningen, och vidare Spaniens utökning av personalen inom generalinspektionerna för jordbruksutgifter i Spaniens regioner. I Förenade kungariket inrättades exempelvis en samordningsenhet för övergripande undersökningar i fråga om strukturfonderna.
För strukturfonderna har föredraganden, herr Bösch, tagit med den mycket kritiska rapporten från revisionsrätten, där det förklaras på hur olika vis medlemsstaterna tillämpar förordningen, och att fel vid genomförandet av strukturfonderna måste anmälas. Jag kan försäkra er att jag också delar er och revisionsrättens kritik. Vi arbetar därför mycket intensivt på att tillsammans med medlemsstaterna se till att denna anmälningsförordning följs på ett mer enhetligt och framför allt grundligare sätt. Vi ser ju också de första framstegen. Jag vill verkligen än en gång säga: Även om vi när det gäller tolkningen förmodligen fortfarande är av olika åsikt, så har genomförandet under de tidigare åren varit mycket tveksamt. Enligt vad vi har konstaterat har det dröjt evigheter tills något fel har anmälts. Det är nu i själva verket bättre, men det leder naturligtvis till att det ju också anmäls fler fel. Det är som med polisstatistiken. Är det bra eller dåligt, om det antal fall som polisen avslöjar, ökar eller minskar?
Jag vill därför verkligen be er att inte misskreditera de medlemsstater som tar sina felanmälningar på allvar och faktiskt också, i enlighet med förordningen, ofta lämnar in anmälningar, och inte säga att de praktiskt taget utgör högborgen, ty det är ett komplicerat instrument. Vi har så att säga ett negativt incitament: Ju fler fel som anmäls, desto mer information har vi naturligtvis också till förfogande för att sedan göra ekonomiska ändringar. Vi kan bara inte bortse från denna metod.
Jag är också ense med föredraganden, med er, herr Bösch, om att vi måste göra statistiken mera informativ, för att kunna konstatera vad som är nya anmälningar och vilka anmälningar som redan förut funnits i statistiken. Framför allt måste vi granska vad anmälningarna egentligen resulterat i, och vilka åtgärder som vidtagits. OLAF arbetar med det, Generaldirektoratet för budget och Generaldirektoratet för regionalpolitik arbetar med det, men det är en mödosam affär. Jag är säker på att vi inte heller nästa år kommer att uppnå det som vi verkligen eftersträvar, utan vi kommer att få se att vi så att säga sektor för sektor kommer fram till att den blir mer informativ. Det beror också på samarbetet med medlemsstaterna, och här arbetar ju OLAF intensivt tillsammans med den s.k. Cocolaf (rådgivande kommittén för samordning inom området för bekämpning av bedrägerier).
Men jag kan meddela att varje misstanke om bedrägeri - också när det gäller strukturfonderna - förs vidare till OLAF. De oftast förekommande oriktigheterna i fråga om strukturfonderna gäller exempelvis fall, där medlemsstaterna godkänner projekt efter att stödperioden egentligen redan gått ut. Det dyker också upp sådana fel som att andra politiska områden i gemenskapen inte beaktas. Ett mycket vanligt fel är att projekt godkänns, fastän man ännu inte gjort någon bedömning av miljöriskerna. Många medel används för infrastrukturområden, och det är som sagt ett mycket vanligt fel. Om man nu undrar vilken skada som kan uppstå på grund av detta, är det naturligtvis svårt att säga. Det är inte någon ekonomisk skada, men kanske är det en miljöskada, eftersom man ju inte gjort någon bedömning av miljöriskerna.
Med tanke på ekonomiska ändringar, även detta en väsentlig punkt, kommer vi att ha skärpta regler för den nya stödperioden. Ni har i betänkandet krävt att det, med tanke på de ekonomiska ändringarna och strukturfonderna, till den 15 december skall göras upp en lista över alla fel som har anmälts under perioden 1995-2000. Det är uppgifter som vi inte har till hands, och som inte så snabbt kommer att finnas till förfogande. Kommissionen kan lova att vi skall försöka att nu för de nya felanmälningarna få dem direkt så att det är informativa anmälningar, just för att se vilka fel som är förknippade med ekonomiska skador.
Hur kan man anta att direktivet för att skydda de ekonomiska intressena kommer att behandlas i rådet? Några medlemsländer har tyvärr redan mycket klart uttalat sig mot detta direktiv, nämligen av rättsdogmatiska skäl. Ni har nämnt det. Alla medlemsstater kommer då i rådet att säga: ja, naturligtvis, vi måste göra något på det området, men ändå kommer det att argumenteras att nej, detta vore något som hör till den tredje pelaren och inte till den första pelaren. Jag skulle gärna någon gång vilja uppleva att dessa justitieministrar, som argumenterar på så vis, skulle göra det i en offentlig diskussion. Ingen människa skulle förstå det. Befolkningen accepterar inte heller att man säger att det här inte går att göra någonting eftersom det ena hör till första pelaren och det andra till den tredje, och att gemenskapen bara skulle kunna handla via den tredje pelaren.
Det är helt klart att skyddet av gemenskapens intressen också kräver gemenskapsinstrument, och jag är mycket glad och tacksam över att Europaparlamentet och kommissionen här arbetar för samma sak.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Europa har alltid byggts på grundval av personer som har vågat ta initiativ och naturligtvis har parlamentet - i synnerhet budgetkontrollutskottet - gjort detsamma i denna årsrapport om skydd av gemenskapens finansiella intressen. Särskilt en av ledamöterna, Theato, ordförande för detta utskott, bör få ett erkännande för sitt engagemang. De framsteg vi når på detta område har vi i stor utsträckning henne att tacka för.
Herr talman, när jag sagt detta, vill jag betona att jag, liksom en stor del av kammaren delar kommissionens oro över dessa frågor. Vi måste gå mot ett område med rättvisa, och vi måste göra detta på ett ansvarsfullt sätt, eftersom det i byggandet av Europa är vanligt att de krafter som bromsar uppbyggandet drar nytta av de misstag som de mest entusiastiska begår när de förlorar fördraget ur sikte.
Det är därför, herr talman, som jag här i dag företräder en kritisk röst, inte när det gäller den europeiska åklagarmyndigheten för ekonomiska frågor, utan på grund av det faktum att det upprättas detaljerade tjänsteföreskrifter - visserligen är det övergångsföreskrifter, men när allt kommer omkring är det ändå föreskrifter. Kammaren måste överväga detta, inte bara budgetkontrollutskottet, utan hela kammaren, vi måste överväga den här frågan i dialog med institutionerna och i synnerhet med kommissionen. Med utgångspunkt i denna gemensamma överenskommelse kan vi sedan lägga fram ett förslag med stöd av fördraget.
Jag säger detsamma om kommissionärens påpekanden om föredragandens förslag att tillämpa en förordning i stället för ett direktiv. Detta faller inte inom parlamentets befogenheter. Det är våra samhällens och rättsstaters befogenheter. Gemenskapen kan inte införa direkta skyldigheter för medborgarna, utom under vissa omständigheter.
Därför, herr talman, höjer jag här en kritisk, men beundrande röst, om det arbete som har genomförts med detta betänkande.

Morgan
Jag vill först och främst tacka de två ledamöterna för allt arbete de utfört i samband med utarbetandet av dessa betänkanden. De har, alltsedan de utsågs till föredragande, outtröttligt arbetat för att bekämpa bedrägeri i Europeiska unionen.
Det finns emellertid ett problem. Enligt kommissionens rapport har det skett en fördubbling av bedrägerierna, i synnerhet när det rör de intäkter som samlats in under år 2000. Detta är ett stort bekymmer, men vi måste se det i sitt sammanhang och komma ihåg att mycket av detta beror på att medlemsstaterna inte tar bedrägerierna på allvar. De samlar inte in de pengar som skall komma Europeiska unionen till godo, t.ex. från cigarrettsmuggling och de pengar vi kan få in genom skatter.
Medlemsstaterna tar heller inte bedrägeriet på allvar, eftersom vi fortfarande har fyra medlemsstater som inte har ratificerat konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas ekonomiska intressen, vilket innebär att ingen kan gå vidare i kampen mot bedrägeri. När det gäller strukturfonderna, används 40 procent av pengarna i medlemsstaterna, och de uppgifter vi har - vad gäller uppföljning om var dessa pengar används - inte är tillförlitliga. Situationen är ganska patetisk.
Vad gör vi när vi upptäcker bedrägeri? Vi överlämnar en fil till OLAF, som utför undersökningen och sedan ligger den på en hylla, eftersom ingen väcker åtal. Detta är ett verkligt problem. Vem tar ansvar för åtalet? Det är bara två personer som har åtalats genom OLAF, och detta är liktydigt med grönt ljus för alla bedragare i EU.
Vi måste fråga oss om folk är emot en europeisk åklagare, vad vill de då se som alternativ? Vi ber om litet för mycket i betänkande, genom att be om en förordning. Men vi vet också att omkring hälften av medlemsstaterna är emot detta, och det finns en möjlighet att vi förlorar tillfället att få en europeisk åklagare för bedrägerifall i syfte att skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Vi kanske ber om alltför mycket alltför snabbt, och detta oroar mig, men jag respekterar ledamöterna för att de verkligen tar tag i bedrägerifrågan.

Mulder
Herr talman! Jag vill också börja med att tacka de båda föredragandena. Jag vet att de båda jobbat hårt med den här frågan redan från början.
Först betänkandet av Bösch. Vi i den liberala gruppen har lagt fram ett antal ändringsförlag som innebär att vi anser mitten av år 2002 vara litet för tidigt för en tydlig tidsfrist för en allmän åklagare. För att undvika missförstånd: vi är helt klart för en allmän åklagare, men i mitten av år 2002 är litet för tidigt.
Vi tycker att mer uppmärksamhet måste ägnas åt de kommande medlemsstaterna i Central- och Östeuropa och uppmanar därför revisionsrätten att så snabbt som möjligt skriva en rapport om det så att vi redan innan de här länderna ansluter sig till unionen också kan avgöra om de har förmåga att utföra den finansiella kontrollen på ett bra sätt. Vidare måste OLAF verkligen ha ett nära samarbete med liknande organisationer i de nya medlemsstaterna.
Inte heller några missförstånd med avseende på betänkandet av Theato: vi är för en allmän åklagare men de flesta av de ändringsförslag som antogs i utskottet, i de flesta fall endast med en rösts övervikt, tycker vi går för långt.
Vi tycker att det i det här skedet är bättre med ett direktiv än en förordning. Ingen kollisionskurs med rådet: kommissionens hållning är för oss att föredra framför den detaljerade utformning som förslås i de olika ändringsförslagen. Om dessa ändringsförslag skulle antas i det här skedet så skulle vi ändå behöva prata om det en gång till i budgetkontrollutskottet. Vi tycker nämligen att för sådana här frågor måste det i det här skedet finnas en så stor enighet som möjligt och att ett sådant beslut inte får fattas med liten majoritet.

Stauner
Herr talman, kära kolleger! Kommissionen Prodis hittillsvarande politik när det gäller bedrägeribekämpning kan i de verkligt avgörande frågorna tyvärr bara karakteriseras som tveksam och dröjande. Jag har nu föga hopp om att detta kan komma att ändras. Det gäller i synnerhet den europeiska åklagarmyndigheten för finansbrott. En grönbok, det är allt som kommissionen här har planerat för de återstående åren av sin ämbetstid. Det saknas ett avgörande säkerhetsnät för det reformprogram för kommissionen som ni har lovordat så mycket. Den som missbrukar sina friheter, måste också kunna ställas till räkenskap. Exempelvis skulle det ha varit er första uppgift att röja upp i de gamla affärerna och ställa de ansvariga till svars. I stället gömmer ni er bakom ett tveksamt rättsväsende i Belgien och Luxemburg.
För att denna sorgliga sanning inte skall komma fram i ljuset bedriver ni en politik med informationsvägran gentemot parlamentet, vilken ni nu också eftertryckligen vill förankra i budgetförordningen. Ni gör anspråk på rätten att avgöra om det ligger i Europeiska unionens intresse eller inte att parlamentet informeras om ett händelseförlopp. Jag skulle ha velat se er under er tid som ledamot i Berlin, fru Schreyer, om den regerande borgmästaren där skulle ha invänt mot er och sagt att det inte ligger i stadens intresse att informera er om vissa händelser. I dag är det just vad ni gör gentemot Europaparlamentet, och ni märker uppenbarligen inte ens att ni därigenom inte bara försvagar detta parlament, utan i slutändan också er själv som kommission.

Talmannen
Tack så mycket, fru Stauner.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Kvaliteten på bensin och dieselbränslen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0389/2001) av Hautala för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av direktiv 98/70/EG (KOM(2001) 241 - C5-0197/2001 - 2001/0107(COD)).

Hautala
. (FI) Herr talman! Jag föredrar här i kväll ett betänkande som hänför sig till förbättrandet av bränslekvalitén. Europaparlamentet deltog i utarbetandet av denna lagstiftning, som ursprungligen godkändes år 1998 det vill säga för drygt tre år sedan, och parlamentet har i medbeslutandeförfarandet lyckats relativt bra med att driva igenom renare bränslen, vilka i betydande grad hjälper till att minska utsläppen från trafiken. Redan då upptäckte Europaparlamentet att en viktig aspekt när det gäller att förbättra bränslekvalitén är att minska svavelhalten i bränslet. I medbeslutandeförfarandet och förlikningsprocessen drev vi igenom att svavelhalterna i såväl bensin som dieselolja kunde sänkas betydligt, trots att oljeindustrin mycket kraftigt betonade kostnaderna för programmet. Å andra sidan kan vi konstatera att bilindustrin och katalysatorindustrin såg det som alldeles nödvändigt att dessa renare bränslen med låg svavelhalt kommer ut på marknaden, eftersom de annars inte hade kunnat åstadkomma renare, bättre och mera avancerade motorer som släpper ut mindre föroreningar.
Nu befinner vi oss i direktivets granskningsskede, där kommissionen - alldeles riktigt - har konstaterat att svavel utgör en ännu mer strategisk komponent i bränslekvalitén än vad vi tidigare insåg. Kommissionen föreslår att såväl bensin som dieselolja i praktiken skall vara fria från svavel före år 2011. Vi talar om mycket låga halter. Detta är av största vikt eftersom man har upptäckt att även bränslekonsumtionen sjunker när svavelhalten minskar, och under den här tiden har klimatpolitiken blivit en central målsättning inom Europeiska unionen. Vi måste finna alla möjliga medel för att minska bilarnas bränsleförbrukning. Detta är också en av de viktigaste målsättningarna med detta förslag.
Förhoppningsvis beslutar Europaparlamentet i morgon att vi får dessa svavelfria bränslen på marknaden till hundra procent redan år 2008 och inte 2011 såsom kommissionen föreslår. Vi bedömer att detta är fullt möjligt och att det innebär en positiv effekt för utvecklingen av bilar. Bilindustrin kan utveckla bättre och mera avancerade motorer som drar mindre bränsle.
Vi utgår också ifrån att denna lansering påbörjas år 2005, vilket kommissionen också föreslog. Det är viktigt att parlamentet fattar beslut om att de svavelfria bränslena stegvis skall göras tillgängliga inom hela unionen redan från och med år 2005. Vi kräver att denna tillgänglighet är geografiskt heltäckande. Situationen har också tidigare varit den, att medlemsstaterna har avancerat i något olika takt när det gäller att förbättra bränslekvalitén. Utskottet för miljö föreslår att medlemsstaterna bereds möjlighet till vissa övergångsperioder eller undantag när detta direktiv granskas nästa gång. Parlamentet föreslår att denna granskning skall ske ett år tidigare än kommissionen har beslutat: vi vill att granskningen sker år 2005.
I motsats till vad vissa kretsar har krävt har utskottet för miljö beslutat att man i detta sammanhang inte skall ingripa i annat än svavlet. I granskningen år 2005 kan man sedan återkomma till övriga parametrar vad gäller bränslekvalitén. Jag anser att detta är en motiverad linje, eftersom kommissionen hinner undersöka saken under tiden.
Jag vill även framhäva att också arbetsmaskiner, det vill säga non road-maskiner måste övergå till att använda renare bränsle. Detta är fullt möjligt: i åtta medlemsstater använder man redan dieselbränsle i arbetsmaskiner. Förhoppningsvis beslutar parlamentet i morgon att dessa maskiner skall använda renare bränsle på samma sätt som fordonen på landsvägarna.

Purvis
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi godtar det önskvärda i att få bort svavel helt och hållet från bensin och dieselbränslen. Den högre temperaturen i moderna fordonsmotorer gör att de är effektivare, och därigenom släpper ut mindre koldioxid. Den ökade mängden kväveoxid måste emellertid hanteras genom katalysatorer, och avlägsnandet av svavel gör katalysatorerna effektiva i detta sammanhang. Ytterligare en miljövinst är minskningen av partikelutsläppen, så utskottet för industrifrågor stöder alltså kommissionens förslag.
Enligt en majoritetsomröstning i utskottet krävdes ett något snabbare genomförande än vad kommissionen föreslog, även om vissa av oss oroades över kommissionens antagande att detta faktiskt skulle resultera i en nettoökning av koldioxidutsläppen. Herr kommissionär! Skulle ni kunna tala om för oss om ni fortfarande står fast vid er varning, eller om ni kan godta det snabbare genomförande som krävs av både utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för industrifrågor.
Vi vill också påpeka att EU:s standard på 10 ppm svavel skiljer sig från en amerikansk standard på 15 ppm svavel. Detta kommer att göra det svårt för oss att i akuta lägen importera bränsle från Förenta staterna. Vi föreslår också att kommissionen främjar forskning om följderna av utsläpp av ultrafina partiklar från bensinmotorer med direktinsprutning (GDI-motorer).
Frågan om bränslekvaliteten för fordon för transporter på väg och mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg, är fortfarande olöst. Vi har förstått att förslag som rör denna fråga kommer att läggas fram under 2002. Detta behöver förvisso göras så snart som möjligt, men vi uppmanar kommissionen att fullständigt beakta intressena för dem som använder sådana maskiner inom industrin och jordbruket.
Vi ger detta förslag vind i seglen. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi skulle förvisso vilja föreslå kommissionen att den använder en spinnaker för att påskynda dess genomförande. Är kommissionären beredd att gå med på detta krav?

Ayuso González
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Kommissionen har genomfört ett viktigt föregående arbete för detta direktiv - jag syftar på programmen Auto-Oil I och Auto-Oil II - som har möjliggjort ett tekniskt dokumenterat och välbalanserat förslag. Jag gratulerar kommissionen till detta och i synnerhet föredraganden, Hautala, som har uträttat storverk.
Jag håller med henne om att det är viktigt att kunna förfoga över bränslen med låg svavelhalt så snabbt som möjligt, eftersom de tekniska framstegen i biltillverkarsektorn gör det möjligt att spara bränsle och framför allt sänka utsläppshalterna.
För att producera dessa bränslen måste raffinaderierna dock konsumera mer energi och därmed ökar utsläppen av växthusgaser, men om inte fordonsparken förnyas blir inte de miljömässiga fördelarna med bränslen som har låg svavelhalt effektiva. Det måste råda en balans mellan utsläppen, och därför måste vi tänka praktiskt när det gäller tidsplanerna och anpassa införanderytmen av de nya bränslena till den takt som fordonsparken förnyas i. Att göra något annat vore att tvinga användarna att byta fordon, men detta är omöjligt att göra.
Det är lämpligt att förkorta den övergångsperiod då två olika bränslekvaliteter förekommer samtidigt på marknaden, det håller jag med om, men detta måste göras med en viss flexibilitet för några länder, av de skäl jag tidigare nämnde. Min grupp föreslår därför att det skall finnas möjlighet att införa tillfälliga undantag i de medlemsstater där det visar sig att luftkvalitetsbalansen kommer att vara negativ, samtidigt som datumet flyttas fram.
Det även lämpligt att införa det nya bränslet för mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg, men i en långsammare takt än för de övriga av samma skäl som jag tog upp när det gäller bilar.
Detta är vad vårt ändringsförslag 40 handlar om, och jag ber att ni stöder det.

Lange
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Svavelfritt bränsle kan alla bilar tankas med, oavsett om de är nya eller gamla. Det krävs inga särskilda omställningsåtgärder, ingen extrautrustning. Det är en stor skillnad mot diskussionen om blyhaltig eller blyfri bensin, som vi hade för några år sedan. Alltså, varje bil kan tankas med svavelfattigt bränsle, och det har också en positiv effekt, just när det gäller dieselmotorer av äldre modell. Svavelfritt bränsle minskar partiklarna, också just för dessa äldre fordon.
Men vi behöver framför allt svavelfritt bränsle därför att vi vill ha ut ny teknik på marknaden, inte för att minska de klassiska utsläppen, utan för att minska förbrukningen. Vi behöver dieselmotorer och bensinmotorer med direktinsprutning, med snål bränsleförbrukning. Vid denna drift med snål bränsleförbrukning ökas andelen kväveoxid, och därför behöver vi särskild teknik för att fånga upp kväveoxiden i avgassystemet. Detta förhindras nu - hur man än vrider och vänder på det - på grund av svavlet. För att spara bränsle, för att minska på koldioxid inom transportsektorn, behöver vi helt enkelt få svavelfritt bränsle så snabbt som möjligt.
Jag kan inte heller inse varför ett dieselfordon med nästan negativt värde vad gäller partiklar - luften bakom fordonet är renare än den som kommer in där fram - kan fara genom gatorna, och på samma gata står en traktor och en grävmaskin och de släpper på grund av sitt dåliga bränsle ut massvis med partiklar. Jag tror att även dessa fordon måste tankas med renare bränsle, så att partiklarna minskas.

Hulthén
Herr talman! Jag vill rikta ett stort tack till föredraganden som har gjort ett av de bästa betänkanden som vi har sett på länge på bränsle- och fordonsområdet. Jag håller med om det mesta som föredraganden har skrivit om. Framför allt vill jag understryka vikten av att vi tidigarelägger detta förslag från 2011 till 2008. Det är väldigt bra att vi inkluderar bränslen till arbetsmaskiner och behandlar dem på samma sätt som alla andra fordon. Det finns överhuvudtaget ingen anledning att särbehandla arbetsredskap som vi normalt inte ser på vägarna, utan det förslag som kommissionen lägger fram skulle snarare försena alla möjligheter att göra någonting avancerat på detta område.
Det är också mycket bra att föredraganden föreslår en fullständig översyn av de alternativa bränslena och även föreslår att vi kan blanda i mer etanol i stället för de 5 procent som är tillåtna enligt dagens tak.
Jag har ett problem. Det handlar om de ekonomiska incitamenten. Jag förstår föredragandens tankegång, men jag tror att förslaget blir fel på det sättet vi skriver. Redan i dag kan vi enligt fördraget nämligen ha ekonomiska incitament. Om vi lägger in det i varje direktiv som vi antar nu, finns det en risk för att vi skapar en horisontell behandling, vilket innebär att vi i stället inskränker möjligheterna enligt rådets tolkning att få ekonomiska incitament. Vi gör oss själva därför en björntjänst genom det vi skriver i dag. Det vill jag att föredraganden tänker på.

Patten
. (EN) Herr talman, ärade ledamöter! Det gläder mig mycket att få tala i Europaparlamentet under denna debatt på min kollegas, dvs. kommissionär Wallström, vägnar. Det gläder mig i en bemärkelse, eftersom det gör det möjligt för mig att återvända till en tidigare högborg. Jag har varit miljöminister i mitt hemland. Men jag är också litet nedslagen över att vara här, eftersom skälet till detta är att kommissionär Wallström inte mår bra. Jag hoppas att hon snabbt blir bra, så att hon kan rycka in i mitt ställe i Balkanområdet någon gång framöver, eller t.o.m. i Egypten. Låt mig säga som en icke-officiell beundrare, så att säga, att jag inser att Hautalas betänkande på ett betydande sätt bidrar till kommissionens förslag, som jag bedömer kommer att föra med sig en kombination av miljömässiga och ekonomiska vinster för våra medborgare.
Tillgången på bränslen med ett maximalt svavelinnehåll på 10 ppm kommer att avlägsna alla återstående tekniska hinder för införandet av de mest bränslesnåla fordonen, som i sin tur kommer att utgöra grund för ytterligare minskningar av koldioxidutsläppen. När de används i äldre fordon, bör det också bli avsevärda utsläppsminskningar av vanliga förorenande ämnen, som resulterar i en bättre luftkvalitet.
Låt mig vända mig till de viktigaste frågorna som tas upp i ändringsförslagen, och först och främst behandla tidsplanen på ett sätt som jag misstänker att ledamoten i mångt och mycket kommer att känna igen. I flera av ändringsförslagen föreslås att sista datum efter vilket all bensin och alla dieselbränslen som säljs bara får innehålla högst 10 ppm svavel, flyttas fram tre år till den 1 januari 2008, med möjliga undantag för de medlemsstater som kan redovisa berättigade skäl.
Kommissionen valde datumet 1 januari 2011, med datumet för dieselbränslen för bekräftande den 31 december, fem år före 2006, så att alla medlemsstater skulle få en blandning av bättre luftkvalitet och vissa minskningar i koldioxidutsläppen, som ett resultat av 10 ppm-bränslet. Även om kommissionen är beredd att överväga en viss framflyttning av slutdatumet från den 1 januari 2011, stöder inte kommissionen parlamentets förhållningssätt till en möjlig förlängning.
Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslagen 5, 11, 15, 18, 23, 31, 32, 38 och 39. Kommissionen kan emellertid godta ändringsförslag 30, som har att göra med framflyttning av datumet för översynen. Kommissionen kan också godta ändringsförslagen 22 och 46, och delvis ändringsförslagen 8, 17, 42, 43 och 45, som handlar om att mer detaljerat bestämma tillgången till bensin och dieselbränslen med en högsta svavelhalt på 10 ppm under introduktionsperioden.
Sedan har vi frågan om kvaliteten hos bränsle som används för mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg. Ett antal andra ändringsförslag hänvisar till behovet av att förbättra och harmonisera kvaliteten hos bränsle för dessa maskiner i gemenskapen. Kommissionen inser att den relativa betydelsen av utsläppen på detta område fortsätter att växa, i takt med att motorerna i fordon som avses att användas för vägtransporter blir allt mer miljövänliga.
Det står förvisso redan klart att bränslet som används på detta område i vissa medlemsstater måste förbättras i framtiden. Eftersom arbetet med nästa steg av utsläppsstandarder för förbränningsmotorer med kompressionständning i mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg, inte är avslutat, och då man inte heller har bestämt vilken bränslekvalitet som skall tillämpas för sådana standarder, kan kommissionen vid denna tidpunkt inte godta ändringsförslagen 3, 12, 26, 37 och 40.
Låt mig ta upp vissa andra ändringsförslag. Kommissionen godtar inte ändringsförslagen 10, 19 och 27 om skattemässiga stimulansåtgärder med hänsyn till förslagets rättsliga grund, och inte heller med tanke på de möjligheter som medlemsstaterna har enligt annan gemenskapslagstiftning, att genom finanspolitiken främja renare bränslen med hjälp av skattemässiga stimulansåtgärder.
När det rör frågan om alternativa bränslen, och i synnerhet biobränslen, bedömer kommissionen gärna detta ämne mer ingående, i takt med att arbetet i samband med detta ämne utvecklas. Kommissionen kan därför godta ändringsförslagen 33 och 48, och i huvudsak ändringsförslagen 14 och 44. Kommissionen kan också delvis godta ändringsförslag 47, som har att göra med andra frågor som man skall ta hänsyn till under översynen, och ändringsförslag 28 i huvudsak och ändringsförslag 29 som har att göra med rapporteringen. När det gäller de återstående ändringsförslagen, kan kommissionen inte godta ändringsförslagen 20, 21, 24, 25, 36 och 41. Vi kan godta ändringsförslagen 1, 2, 6, 7, 9, 16 och 34. Vi kan också delvis godta ändringsförslagen 4, 13 och 47, och ändringsförslag 35 i huvudsak.
Slutligen vill jag säga att parlamentet på ett betydande sätt har bidragit till förbättringen av detta förslag. Jag vill därför ödmjukt återigen tacka föredraganden för hennes arbete, hennes skicklighet och hennes engagemang, och jag vill också tacka utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för dess insatser.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Egypten
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
rekommendation (A5-0387/2001) från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om undertecknandet på Europeiska gemenskapens vägnar av ett Europa-Medelhavsavtal om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater och Arabrepubliken Egypten (8220/2001 - KOM(2001) 184 - C5-0381/2001 - 2001/0092(AVC)) (Föredragande: Hughes Martin)
muntliga frågor:
B5-0531/01 av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till rådet om associeringsavtalet med Egypten,
B5-0532/01 av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till kommissionen om associeringsavtalet med Egypten.
I enlighet med artikel 146 i arbetsordningen har jag mottagit begäran från 39 enskilda ledamöter samt från Gruppen de Gröna/Europeiska fria alliansen om att ajournera debatten om rekommendation av Hughes Martin för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om undertecknandet på Europeiska gemenskapens vägnar av ett Europa-Medelhavsavtal om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater och Arabrepubliken Egypten, till sammanträdesperioden i januari år 2002. De muntliga frågorna till rådet och kommissionen om det här ämnet kommer emellertid att stå kvar på dagens föredragningslista.

Cappato
Herr talman! I Egypten är situationen bättre, eller mindre dålig, inom detta område. Vi är inte emot associeringsavtalet, utan vi vill helt enkelt att godkännandet av det skall uppskjutas eftersom det i associeringsavtalen finns en klausul som i teorin är mycket stark när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna. Kommissionen och rådet har aldrig - jag upprepar, aldrig - gett några garantier för att de mänskliga rättigheterna respekteras när det gäller samarbets- och associeringsavtal. Det är ödets ironi att vi skall rösta just nu, samtidigt som vi får särskilt oroande signaler från Egypten om förföljelser av deras homosexuella medborgare - i en process där man dömde 26 personer till upp till fem års fängelse - och katolska medborgare. Att vi just i det här ögonblicket tillåter oss ett par veckors betänketid när det gäller att godkänna och ratificera dessa associeringsavtal för att få lämpliga garantier från rådet och kommissionen, förutom de egyptiska myndigheterna, ja, jag tror inte att det kan betraktas som en fientlig handling mot Egypten; jag tror snarare att det skulle vara att visa förtroende för deras, men även för vår egen, förmåga att göra de mänskliga rättigheterna till en grundläggande strategisk förutsättning för utrikes- och samarbetspolitiken.

Cashman
Herr talman! I denna kammare antar vi ofta många resolutioner och säger många fina ord. Nu har vi ett unik möjlighet att påverka rättigheterna för dem som har fått sina mänskliga rättigheter försämrade i Egypten. Vi måste påverka och förbättra det sätt på vilket Egypten fungerar på detta område. Vi måste skjuta upp för att ge Egypten - ett land som är vänligt sinnat till EU - tid för eftertanke. Resolutioner och ord, även om de är välmenande, verkar åstadkomma små förändringar. Här har vi en möjlighet att göra en insats. Händelserna den 11 september borde ha lärt oss att vi måste tillämpa samma principer gentemot våra vänner, som gentemot våra fiender. Egypten är en vän. Vi måste ge landet tid för eftertanke, därför att om vi försämrar rättigheterna för dem som bor i dessa länder, försämrar vi i slutändan våra egna mänskliga rättigheter. Jag uppmanar kammaren att stödja förslaget.

Martin, Hugues
Herr talman! Denna begäran om att skjuta upp debatten och omröstningen om förslaget till associeringsavtal med Egypten är fullständigt orealistiskt, för att inte säga surrealistiskt, och visar på en fullständig okunnighet om avtalet och det stora land som vår vän Egypten är. Förslaget till avtal omfattar 92 artiklar som gäller inte bara ekonomiska och sociala aspekter utan även den politiska dialogen, som är en förutsättning för framsteg och fred. Det har förhandlats under mer än 7 år, under svåra förhållanden. Konsekvenserna av ett sådant uppskjutande har säkerligen inte beaktats av dem som gjort begäran, särskilt i det nuvarande internationella läget. Måste vi erinra om att i motsats till andra arabländer har Egypten aldrig utgjort någon grogrund för terrorismen. Det skulle vara oansvarigt att inte godkänna avtalet. Att kopiera våra modeller är orealistiskt. Att påtvinga vår lag är orealistiskt. Att inte ta hänsyn till Egyptens kultur, identitet eller suveränitet är orealistiskt. Det är medlemsstaterna och vi själva som måste stadfästa avtalet. Det är vi skyldiga unionen, eftersom det blir en av de grundläggande beståndsdelarna i nystarten för Barcelonaprocessen. Vi är också skyldiga Egypten det, detta stora vänland, vars roll i Mellanöstern, till förmån för freden, erkänts.

Talmannen
Vi skall nu rösta om begäran om ajournering av debatten.
(Parlamentet avslog begäran.)

Martin, Hugues
. (FR) Herr talman, herr kommissionär! Jag tackar er för att ni är här. Jag har fått nöjet och äran att utses till föredragande för associeringsavtalet mellan unionen, medlemsstaterna och arabiska republiken Egypten. Det är ett nöje och en ära, med vetskap om betydelsen av avtalet för såväl unionen som Egypten, eftersom jag tycker det är så balanserat och rättvist för båda parter.
Arabrepubliken Egypten är det mest befolkade landet i arabvärlden, med över 66 miljoner invånare. Egypten har en vågmästarroll ur geopolitisk synpunkt och spelar en huvudroll. Egypten var det första landet som upprättade diplomatiska förbindelser med Israel. Sedan dess har landet en dämpande roll i regionen.
Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Egypten är gamla. Det första samarbetsavtalet är från 1972. Vi får inte glömma att unionen är Egyptens största handelspartner. Egypten är också en stor mottagare av bistånd från unionen: 686 miljoner euro har betalats ut enligt Meda I mellan 1996 och 1999. Det betänkande som intresserar oss är av en s.k. ny generation. Det syftar grundläggande till att bidra till fred och säkerhet i området och till att främja förbindelserna inom handel och ekonomi mellan Egypten och Europeiska unionen, liksom mellan Egypten och dess partner i Medelhavsområdet. Förslaget till avtal bygger på respekt för de demokratiska principerna och de grundläggande mänskliga rättigheterna och är särskilt inriktat på följande stora aspekter: att upprätta ett frihandelsområde mellan Europeiska gemenskapen och Egypten som leder till att tull på industriprodukter avskaffas inom tolv till femton månader efter att avtalet trätt i kraft, regionalt samarbete, också genom att ett frihandelsområde i Europa-Medelhavsområdet inrättas, ekonomiskt och finansiellt samarbete inom ett stort antal områden, inbegripet kampen mot terrorismen, en fördjupad dialog om sociala frågor och samarbete inom förebyggande och kontroll när det gäller illegal invandring.
Jag gläds åt att detta projekt röstats igenom enhälligt av ledamöterna i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, vilket visar att det är av intresse. Det har också gjort det möjligt att uttrycka en rad orosmoment och viss fruktan, vissa av dem välgrundade, andra mindre. Tillåt mig att ta upp två. Problemet med den koptiska minoriteten till att börja med. De koptiska kristna utgör mindre än 10 procent av befolkningen. Även om allt inte förtrycks systematiskt är det uppenbart att de inte åtnjuter samma rättigheter eller har samma skyldigheter som sina muslimska landsmän. Det är också klart att vissa svårigheter beror på extremisterna, som gör allt för att skapa spänningar mellan de två religiösa övertygelserna. Framsteg har emellertid skett, vilket bekräftas av den koptiska religiösa överheten: ett exempel på detta är de kloster och kyrkor som nyligen uppförts, trots administrativa trakasserier i texterna. För det andra har omskrivna processer ägt rum, även egyptiska, beträffande individer eller grupper. Man måste gå längre än de inledande bedömningarna. Domarna i Förstainstansrätten är ibland känsliga för fundamentalistiska teser och dömer hårt. Men det händer att de höga domarna upphäver dessa ursprungliga domar och tillämpar en mildare lag, i överensstämmelse med demokratiska principer. Jag är medveten om att framsteg återstår när det gäller rättvisa och rättskipning, men uppenbarligen har trots allt framsteg gjorts. De ansvariga för oppositionen och de icke-statliga organisationerna som jag träffat på plats bekräftade dessa framsteg.
Rent allmänt har förslaget till betänkande givit upphov till några frågor. Jag instämmer i vissa, men kan inte stödja dem bland oss som mycket gärna läxar upp andra, de mänskliga rättigheternas förespråkare, men som avstår från att sopa rent framför egen dörr. Det är lätt för egyptierna och de gör rätt i att påpeka våra egna brister, vår oförlåtliga släpphänthet inom en rad områden, bl.a. när det gäller kampen mot terrorismen. Man påminner oss därför om att våra medlemsstater utgör en asylplats för terroristerna och mördarna, inbegripet egyptierna, som lever och verkar där helt ostraffat. Vi måste vara försiktiga! Många egyptier, och inte så få, vill inte stadfästa detta avtal. De insisterar på att det är alltför fördelaktigt för Europeiska unionen, bl.a. på ekonomisk nivå, och att det alltid kommer att tillåta inblandning i statens inre angelägenheter. Folkförsamlingens brev nyligen är i det sammanhanget olägligt, men signifikativt.
Under sådana förhållanden önskar jag att vårt parlament skall uttala sig med stor majoritet för att detta avtal skall ratificeras. Måtte det kunna stärka Europeiska unionens roll i detta område av världen och bidra till att upprätta fred.

Morillon
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Den 14 juli var jag i Kairo med några av mina kolleger från Europeiska folkpartiets grupp för ett möte med den egyptiske utrikesministern och företrädare för Egyptens folkförsamling. Vi hade planerat för detta steg efter en informationsresa som, från Tel Aviv till Jerusalem och Ramallah, gjorde det möjligt för oss att bli mer medvetna om både situationens allvar och den medling som Europeiska unionen inlett där, tack vare den ständiga självuppoffringen - det kan inte nog upprepas - hos unionens företrädare, ambassadör Moratinos och hans medarbetare.
Vi hade planerat för denna etapp eftersom vi vet vilken viktig roll Egypten spelar i denna region i Mellanöstern efter det modiga beslutet från president Sadat, som kostade honom livet, och från president Mubarak som i dag riskerar sitt liv, eftersom ingen av dem tvekat att bidra till att påbörja fredsprocessen, som tyvärr i dag blockerats. Vi slogs då av våra egyptiska vänners relevanta analys och jag tänkte på det i samband med katastrofen den 11 september.
För tre veckor sedan hade jag just här äran att vara ordförande för redaktionskommittén för slutförklaringen från det extraordinära Europa-Medelhavsforum vår talman kallat till, för att bemöta den nya krisen och ge ny fart åt Barcelonaprocessen. Det var tack vare stödet från bl.a. den egyptiske representanten vid detta forum som vi lyckades anta en text som bl.a. uppmanade till att återuppta den interkulturella och interreligiösa dialogen mellan folken på båda sidor om Medelhavet, för att åstadkomma större förståelse, inte så mycket i en anda av tolerans, man tolererar knappast det man har svårt att stå ut med, som i en verklig ömsesidig respekt för våra olikheter och för det faktum att vi berikar varandra eftersom vi kompletterar varandra.
Därför uppskattar jag särskilt det utmärkta betänkandet från vår kollega Hughes Martin. Ja, det ligger i både Europeiska unionens och Egyptens intresse att formalisera förbindelsen genom att underteckna det avtal som rådet föreslår att vi skall besluta om, och det skulle vara fullständigt oansvarigt från Europaparlamentets sida att på något som helst sätt försena detta undertecknande.
Jag vädjar till mina kolleger, som är de mänskliga rättigheternas alltför hängivna väktare, att fundera över den bild som östern i allmänhet, och Europeiska unionen i synnerhet, ger av sig själva när de, både lägligt och olägligt, försöker läxa upp sina partner i de arabiska och afrikanska länderna, när de i stället borde vara medvetna om att de ibland har lika mycket att få som att ge.

Sakellariou
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag tror att vi med detta betänkande har fått ett mycket bra arbete från föredraganden, och vi kan glädja oss över att Egypten efter så många år av förhandlingar äntligen kommit överens med oss om att skriva under denna rapport. Strax före detta hade vi röstat för att detta betänkande skulle flyttas fram, och jag tror att den som verkligen vill ta upp frågan om de mänskliga rättigheterna i Egypten, han måste rösta för detta betänkande. Detta betänkande ger oss, Europeiska unionen, möjlighet att överhuvud taget tematisera denna fråga, eftersom vi i artikel 2 har just denna människorättsklausul.
Den som faktiskt är intresserad av fred i Mellanöstern, måste i varje fall stödja detta betänkande, ty det stärker ett land som i många år har kämpat för denna fred i Mellanöstern. För mig är det oförståeligt att de kolleger som för en vecka sedan i utskottet enhälligt röstade för detta betänkande, i dag har betänkligheter. I Egypten har ingenting ändrats, jag vet inte var något skulle ha ändrats, så att man nu skulle företräda en annan åsikt än dem som vi hade i utskottet.
Jag vill ta upp en sista punkt, nämligen det brev som ordföranden i det egyptiska parlamentet har skrivit till oss. Jag vill fastslå att det är ovanligt att man på detta vis försöker att påverka ett beslut, ett absolut oberoende beslut i ett parlament, och av den anledningen kommer jag i morgon att lämna in ett muntligt ändringsförslag från min grupp, som jag redan diskuterat med föredraganden.

Esteve
Herr talman, herr kommissionär! Undertecknandet av ett avtal är naturligtvis en mycket viktig händelse i Barcelonaprocessen, och särskilt om detta avtal ingås med Egypten, ett mycket viktigt land, som vi tror och vet kommer att kunna leda dialogerna nord-syd och syd-syd samt den ekonomiska och handelsmässiga utvecklingen.
Vi anser dessutom, general Morillon har sagt detta, att detta inte bara gäller de ekonomiska och finansiella aspekterna, utan alla aspekter som har med kulturell dialog och det civila samhället att göra. Dessa dialoger vill och kan Egypten leda. Dessutom står Egyptens vikt som medlare i konflikten mellan Israel och Palestina höjt utom alla tvivel.
Därför är de bevis vi har för Egyptens bristande respekt för friheterna och de grundläggande mänskliga rättigheterna som vi har kommenterat oroande. Av det skälet kan inte artikel 2 vara en enbart politisk klausul, den bör vara en verklig klausul, det är viktigt att demokratin utvecklas i dessa länder och vi anser följaktligen att det är nödvändigt att Egyptens regering blir väl medveten om detta.
Herr Sakellariou, jag vill säga er en sak. Ingen har föreslagit att rösta emot detta betänkande, i den förra omröstningen blev resultatet varken för eller emot. Att vi ger en signal om att vi har uppmärksammat detta problem innebär enligt min åsikt inte att vi skall bestraffa Egypten, utan att vi visar att vi ägnar landet vår fulla uppmärksamhet.

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! Vi välkomnar förslaget till undertecknande av ett associeringsavtal mellan Europeiska unionen och Egypten som bidrar till att förstärka Europa-Medelhavspartnerskapet. Unionen fäster den största betydelse vid kapitlet om grundläggande fri- och rättigheter. Att dessa rättigheter respekteras måste vara en absolut förutsättning för att vi skall underteckna avtalet. Sedan 1981 styrs Egypten av en undantagslag som ger breda företrädesrätter till myndigheterna, på bekostnad av de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna. Det värdefulla arbete som utförs av de icke-statliga organisationerna utgör en varning för oss i denna fråga.
Vi uppmanar därför den egyptiska regeringen att upphöra med denna undantagslag så att män och kvinnor fullständigt kan åtnjuta alla sina rättigheter, och att sexuell läggning, religionsfrihet och åsiktsfrihet kan uttryckas utan kriminalisering. Vi kommer inte att förbigå beslutet att döma homosexuella med tystnad, eftersom det utgör ett brott mot mänskliga rättigheter och kränker de värderingar vi försvarar. Vi skall vare sig ha inblandning, värderingars överlägsenhet eller tillrättavisare utan skyldighet att kritisera och döma. De mänskliga rättigheterna är universella och går utöver alla gränser.

Belder
Herr talman! Att Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater skulle ingå ett associeringsavtal med Egypten ger hos mig upphov till mycket blandade känslor. Mina invändningar riktar sig främst mot den orättvisa och osäkra samhällsställning som de kristna i Egypten befinner sig i. Den muntliga frågan till kommissionen understryker den oron. Hur tänker den få de egyptiska myndigheterna att förbättra situationen för den koptiska gemenskapen? Observera att vi nu talar om minst sex miljoner egyptiska medborgare. Därför är det också ytterst beklagansvärt att just den kränkningen av deras grundläggande rättigheter inte uttryckligen nämns i förslaget till resolution.
Jag vill som illustration konkret nämna tre allvarliga missförhållanden som de kristna i Egypten lider under: inte bara blockerar de egyptiska myndigheterna uppförandet av nya kyrkor, de medverkar också i den straffrättsliga förföljelsen av muslimer som vill bli kristna. Det senare sker under den förtäckta anklagelsen om subversiv verksamhet. För det tredje råder stor rättslig otrygghet bland den kristna gemenskapen i övre Egypten: de utsätts för regelrätt trosförföljelse av muslimska fundamentalister. Ett sådant maktvakuum är oacceptabelt och kan inte lösas genom att kombinera arresteringen av islamister med slumpmässig arrestering också av ett antal inhemska kristna.
Jag uppmanar därför kommissionen, rådet och medlemsstaternas regeringar att ta upp dessa missförhållanden på dagordningen för samtalen med de egyptiska myndigheterna. Det är de skyldiga att göra på grund av innehållet i detta associeringsavtal. Den positiva uppgiften att de koptiska kyrkorna sedan 11 september samtalar med de egyptiska myndigheterna sätter kraft bakom denna grundläggande bestämmelse.

Cappato
Herr talman! Även jag skulle vilja uppmärksamma föredraganden på att ingen har föreslagit att vi skall avvisa associeringsavtalet med Egypten. Vi har inte för avsikt att föra en debatt utifrån idealistiska ståndpunkter där vi säger oss företräda de mänskliga rättigheterna gentemot dem som företräder en realistisk politik och realistiska intressen. Jag tror att det är precis tvärtom, herr föredragande, jag tror att det är vi som är en aning mer realistiska.
Att, som ni säkert minns, efter sju år kanske vänta en eller två månader för att medge tid för att besvara konkreta frågor innan vi tillämpar ett avtal som lyckligtvis är irreversibelt i många avseenden, ja, jag tror faktiskt att det är ett tecken på realism. Att däremot i förklaringar som inte har något värde, som är tomma, som vi har utfärdat och kommer att utfärda i tusental, lyfta fram frågan om de mänskliga rättigheterna samtidigt som vi gör oss av med ett konkret instrument för påtryckningar just i det ögonblick när vi skulle behöva tala klartext om de mänskliga rättigheterna, ja, det tror jag verkligen skulle vara brist på realism.
Det vi har begärt är att Europeiska kommissionen och Europeiska unionen för en gångs skull skall lyfta fram och betrakta frågan om de mänskliga rättigheterna som något som måste få ett konkret innehåll, även när det gäller påtryckningar gentemot andra länder. Vi vet att det finns en klausul om mänskliga rättigheter, vi vet att den klausulen teoretiskt skulle kunna förbättra respekten för de mänskliga rättigheterna i Egypten, och kanske hjälpa Europa att förstå ett land som Egypten. Problemet är att frågan om de mänskliga rättigheterna, möjligheterna att ingripa direkt, att utöva konkreta påtryckningar i frågan om mänskliga rättigheter är en politik som inte ingår i Europeiska kommissionens strategi. Det är en politik som har berövats all sin konkretion.
Genom vårt förslag försöker vi skapa en aning mer realism än vad ni vill. Ni hade inte tid att vänta, men det är inget problem: länge leve associeringsavtalen, länge leve frihandeln, länge leve Egypten! Men det kommer inte att bli lätt att driva frågan om de mänskliga rättigheterna!

Cashman
Herr talman! För det första, bör vi snabbt skapa starkare band med Egypten, under antagande att obesvarade frågor och justitiemord kommer att försvinna och lösa sig av sig själva, innan vi har stoppat och noga granskat exakt vad det är som försiggår i landet, dvs. det sätt på vilket man behandlar sina medborgare: fallen som rör brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna, de 52 männen som fördes till domstol p.g.a. sin homosexualitet, därför att Egypten ville " försvara ordningen och sina nationella värderingar" , domen mot 23 av dessa män, förtrycket av kristna av muslimska fundamentalister, som förblivit ostraffade, fallet med Dr Saad El-din Ibrahim och andra intellektuella som fängslats därför att de använt medel som vi, Europeiska unionen, gav dem. Korrespondensen med talmannen i den egyptiska folkförsamlingen och med ambassadören i Bryssel, verkade dessutom bara understryka Egyptens självbelåtenhet i denna fråga och dess iver att blanda bort korten och göra bortförklaringar när det rör dessa frågor.
Tolererar parlamentet brott mot rätten till en rättvis prövning, åsiktsfriheten och föreningsrätten, vare sig den är social, politisk, religiös eller sexuell? Detta blir vårt budskap om vi bortförklarar frågan om de mänskliga rättigheterna. Vi måste sända ut ett tydligt budskap om att sådana flagranta brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna inte kan, inte får och inte kommer att tolereras av Europeiska gemenskapen.

Patten
. (EN) Eftersom detta är en gemensam debatt, föreslår jag att vi tar itu med både betänkandet och den muntliga frågan på samma gång, och jag vill från första början säga att vi verkligen värdesätter Egyptens ställning som en viktig regional maktfaktor. Egypten, som en rad talare har sagt, spelar en betydelsefull roll när det rör stödet för fredsprocessen i Mellanöstern, och det som general Morillon sade om offer som vissa hade gjort i samband med stödet till denna fredsprocess, är fullständigt riktigt.
Vi gläder oss också över att Egypten stöder ett mer omfattande deltagande från Europeiska unionens sida i fredsprocessen i Mellanöstern. Landet är också mycket aktivt i andra regionala frågor, särskilt när det rör stödet till en lösning av inbördeskriget i Sudan, och främjandet av regional frihandel genom initiativ som t.ex. Agadirprocessen, som naturligtvis också omfattar Marocko, Tunisien, Jordanien och Comesa. Vi är också tacksamma för vad Egypten gör när gäller att hjälpa till att konsolidera stödet från Arabvärlden i kampen mot den internationella terrorismen.
Jag kan bara säga att jag är lättad över resultatet av omröstningen för en stund sedan, med tanke på att vi pressade Egypten så pass hårt för att landet skulle slutföra förhandlingarna om associeringsavtalet. Jag kommer ihåg när jag stod i denna kammare och fick frågan om vad jag gjorde för att pressa egyptierna att snabbt slutföra förhandlingarna. Jag tycker alltså att det har varit litet underligt när jag i dag har uppmanats att skjuta upp avtalet.
Vi förhandlade länge om associeringsavtalet, men dess undertecknade markerade ett nytt, viktigt stadium i Europeiska unionens förbindelser med Egypten. Samarbetsavtalet från 1978 tjänade sitt syfte på ett mycket bra sätt, men Europeiska unionen och Egypten har förändrats intill oigenkännlighet och ett nytt avtal var nödvändigt för att understödja vad som på det hela taget blivit en mer mogen förbindelse. Avtalet är ett gensvar på de mycket stora intressen, både ekonomiskt och politiskt, samt bilateralt och regionalt, som Europeiska unionen och Egypten har gemensamt och förhandlingsresultatet är bra för båda parter.
Det är bra för Egypten, eftersom det kommer att hjälpa den egyptiska ekonomin att möta globaliseringens utmaningar mer framgångsrikt och konkurrenskraftigt, och genomföra reformer inom ramen för privilegierade ekonomiska och politiska förbindelser med oss. Det är bra för Europeiska unionen, eftersom det kommer att ge ett nytt djup och nya kvaliteter till våra förbindelser med denna viktiga politiska och ekonomiska partner och avtalet är dessutom bra för Barcelonaprocessen. I och med detta avtal finns nu associeringsavtalens infrastruktur som stöder det i stort sett på plats, och jag hoppas att vi inom kort kommer att nå framgångar med Algeriet, Libanon och Syrien.
Det finns nu en kritisk massa av avtal, som gör det möjligt för andra Barcelonainitiativ att blomstra. Låt mig bara återigen hänvisa till det frihandelsområde som har förslagits mellan de länder som undertecknade detta avtal i Agadir.
Vi måste nu se bortom avtalsförhandlingarna och få till stånd en snabb ratificering och ett lämpligt genomförande, och jag vill understryka ratificeringen. Det är mer än skamligt att avtalet med Jordanien, t.ex., fortfarande inte har ratificerats av alla medlemsstater, och vi måste uppmuntra folk att ta tag i ratificeringen av dessa avtal på ett litet effektivare sätt.
Vi välkomnar naturligtvis det utmärkta betänkande som har utarbetats av Martin. Det är ett mycket väl genomfört arbete, och vi är tacksamma för det och stödet från parlamentet till en snabb ratificering av avtalet. Det ligger i allas intresse att avtalsbestämmelserna träder i kraft mycket snart, och jag hoppas att ratificeringsprocessen i detta fall går snabbt. Detta kommer att vara ett mycket viktigt procedurmässigt steg, men också en mycket positiv och uppmuntrande signal till de folkvalda församlingarna i Egypten och medlemsstaterna. Det är förvisso så att de procedurmässiga förseningar i ratificeringsprocessen som vissa medlemsstater skapar, ofta är oförståeliga för våra Medelhavspartner.
Jag har noterat vissa parlamentarikers oro över att vi i våra Medelhavsavtal inte i tillräcklig grad betonar de interparlamentariska förbindelserna. Den gällande praxisen visar att parlamentet inte kommer att tveka att utveckla intensivare kontakter med sin egyptiska motpart, utan låt mig dessutom betona att de interparlamentariska förbindelserna behandlas på ett tillfredsställande sätt i de aktuella texterna.
Jag har också noterat Europaparlamentets oro - som jag förstår - rörande de medborgerliga, religiösa och politiska rättigheterna i Egypten. Jag kan försäkra ledamöterna att jag inte har tvekat att diskutera dessa frågor med mina egyptiska motparter. Alla aspekter av Europeiska unionens förbindelser med Egypten, inbegripet respekten för de mänskliga rättigheterna, övervakas kontinuerligt av kommissionen, som är vaksam när det rör människorättsfrågor utan hänsyn till avtalet.
Genom det nya avtalet tillhandahålls båda sidor viktiga skyddsbestämmelser och ytterligare ett värdefullt forum. När avtalet träder i kraft, kan vi ta upp - och förhoppningsvis lösa - alla viktiga frågor i det lämpliga associeringsrådet eller den lämpliga kommittén. Jag vill bara säga - på ett mycket försiktigt sätt, med tanke på de ledamöter som kanske inte håller med och som tidigare mycket entusiastiskt ville rösta emot att gå vidare med en ratificering av avtalet - att avtalet ger oss ett mycket bättre forum för att diskutera just de frågor som egyptierna har tagit upp.
Enskilda fall, inbegripet påstådda restriktioner för den koptiska befolkningen, tas då och då upp av kommissionen. Vi har ett nära samarbete med medlemsstaterna om ståndpunkter i dessa frågor, och jag hoppas att parlamentet har noterat att vi aldrig tvekar att låta de egyptiska myndigheterna få ta del av våra åsikter. Jag noterar att - när det gäller de överdrivet milda straffen för dem som anklagats för att ha instiftat de mordiska upploppen mot kristna i övre Egypten - appellationsdomstolen i Egypten har fattat beslut om att rättegången skall göras om.
Kommissionens delegation har nyligen förklarat avtalsgrunden för bidrag till icke-statliga organisationer inom ramen för Saad Ibrahim-vädjandet, som jag tidigare har diskuterat med mina egyptiska motparter. Vi har gjort gemensam sak med medlemsstaterna och uttryckt vår oro till de egyptiska myndigheterna över resultatet från domstolsprövningen av homosexuella, och jag förstår farhågorna som uttryckts av ledamöter om målet. Men vi bör också notera att det har skett uppmuntrande framsteg: Den nya sociala lagstiftningen om kvinnors rättigheter, domstolarnas valövervakning och de viktiga domsluten om grundlagsenligheten hos omtvistad lagstiftning.
Behovet av bra och smidiga europeiska förbindelser med Egypten kan sällan ha varit viktigare. Under de senaste veckorna har alla talat om den väldiga betydelsen av att försöka visa Arabvärlden och den muslimska världen att insatserna mot terrorismen inte innebär att Väst ställer Europa och Förenta staterna mot den muslimska världen. Alla förnuftiga personer har påpekat att det är oklokt av oss att läxa upp den muslimska världen som om vi hade monopol på goda dygder. Alla har talat om betydelsen av att fördjupa dialogen med den muslimska världen.
Vi har ett avtal som ger oss möjlighet att lägga en grundsten i våra förbindelser med länderna omkring Medelhavet. Idén om att man kan föra en seriös Medelhavspolitik utan att ha ett avtal med Egypten är " bortkastat" (" for the birds" ) engagemang, som amerikanerna säger. Det är tydligt att vi måste diskutera de mänskliga rättigheterna ...
(Störande avbrott av Cashman)
Jag respekterar ledamoten, men jag tycker att han har rätt att få veta att jag inte behöver få några lektioner om mänskliga rättigheter från någon.
Vi vill fortsätta vår dialog om mänskliga rättigheter med Egypten och övriga länder inom ramen för Barcelonaprocessen, men det skulle vara bisarrt att säga att Europa skall föra en seriös, konstruktiv Medelhavspolitik och att det skall föra en djup och grundlig dialog med muslimska länder, och på samma gång förkasta ett associeringsavtal med Egypten. Jag hoppas alltså att parlamentet kommer att fortsätta att rätta sig efter Martins betänkande, som fått ett positivt mottagande från alla ledamöter. Jag hoppas att parlamentet fortsätter att vara vaksamt när det rör medborgerliga, politiska och sociala rättigheter i Egypten, men att det också fortsätter att arbeta hårt för ännu bättre förbindelser mellan Europeiska unionen och de styrande i Egypten.

Dupuis
Herr talman! Jag skulle bara vilja säga till kommissionär Patten att vi sedan två år har ett associeringsavtal med ett annat land som heter Tunisien och saker och ting blir bara värre och värre. Det var bara det!

Talmannen
Detta rörde inte arbetsordningen!

Cashman
Jag vill informera kommissionär Patten om att det inte var kammarens avsikt i kväll att förkasta associeringsavtalet, utan att skjuta upp det. När det gäller lektioner om mänskliga rättigheter, behöver vi alla - oavsett vår bakgrund - få lektioner i detta ämne.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Jag vill meddela er att jag i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen har fått ett resolutionsförslag.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Stöd till återuppbyggnad
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande fyra betänkanden:
A5-0386/2001 av Lagendijk för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2666/2000 om bistånd till Albanien, Bosnien och Hercegovina, Kroatien, Förbundsrepubliken Jugoslavien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien samt om upphävande av förordning (EG) nr 1628/96 och om ändring av förordningarna (EEG) nr 3906/89 och (EEG) nr 1360/90 och besluten 97/256/EG och 1999/311/EG, samt rådets förordning (EG) nr 2667/2000 om Europeiska byrån för återuppbyggnad (KOM(2001) 551 - C5-0477/2001 - 2001/0223(CNS))
A5-0385/2001 av Färm för budgetutskottet om förslaget och det ändrade förslaget till rådets beslut om ändring av rådets beslut 1999/733/EG om ytterligare makroekonomiskt stöd till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien (KOM(2001) 519 - C5-0486/2001 + KOM(2001) 613 - 2001/0213(CNS))
A5-0411/2001 av Färm för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om ändring av rådets beslut 1999/325/EG om makroekonomiskt stöd till Bosnien och Hercegovina (KOM(2001) 610 - C5-0558/2001 - 2001/0250(CNS))
A5-0410/2001 av Färm för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 2001/549/EG av den 16 juli 2001 om makroekonomiskt stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien (KOM(2001) 618 - C5-0559/(2001 - 2001/0258(CNS))

Lagendijk
. (NL) Herr talman! Frågan om vi stöder kommissionens förslag om att utvidga verksamheten vid Europeiska byrån för återuppbyggnad till att även omfatta Makedonien är egentligen mycket enkel att besvara.
Då kommissionen för en eller två månader sedan för första gången lade fram det här förslaget fanns det visa tvivel. Dessa tvivel hade inget att göra med den uppskattning som utskottet för utrikesfrågor hyser för Europeiska byrån för återuppbyggnad, det bedömdes nämligen redan från början mycket positivt. Den positiva bedömningen bekräftades nyligen genom en mycket smickrande kommentar från revisionsrätten om det snabba och effektiva sätt på vilket byrån hittills har arbetat.
Våra inledande tvivel hade alltså inget att göra med byrån utan härrörde från det faktum att kommissionen själv inte riktigt verkade veta vilket håll den ville gå när det gällde biståndet på Balkan. Skulle det nu gå helt och hållet via Europeiska byrån för återuppbyggnad, först i Jugoslavien, sedan i Makedonien och strax kanske i Albanien och Kroatien, eller skulle kommissionen hålla sig till sin ursprungliga politik att decentralisera befogenheterna till representationerna i de olika länderna?
Under tiden har vi haft möjlighet att tala med kommissionären om det här. Han har lovat att kommissionen inom kort, i början av nästa år, skall lägga fram en ståndpunkt om den strategi som skall följas med avseende på biståndet på Balkan och att det där närmare skall anges vilken roll Europeiska byrån för återuppbyggnad och vilken roll representationerna kommer att spela. Vi väntar med spänning på den rapporten. Just nu - och därmed försvinner tvivlen - finns det inget alternativ till en viktig roll för byrån om vi snabbt och effektivt vill ge bistånd till Makedonien. Jag tror att vi i det avseendet är helt överens med kommissionen.
Varför är det nu så viktigt att snabbt ge bistånd i Makedonien och att alltså göra det via byrån? Jag har redan flera gånger, både tidigare i den här debatten och vid andra tillfällen, särskilt även efter den 11 september, påpekat hur viktig utvecklingen i Makedonien är för Europeiska unionen. Makedoniens betydelse är flera gånger större än det relativt lilla landet på Balkan. Det är nämligen första gången som Europeiska unionen med en röst på ett adekvat sätt i Balkan, i Makedonien, lyckats åstadkomma vad vi kanske sedan mycket längre hade velat skulle hända. Det är den största framgången för den europeiska utrikespolitiken hittills. Att tala med en röst och göra det man är bra på: det är nämligen det som kommissionen och Europeiska unionen hittills gjort i Makedonien. Det har samtalats och förhandlats, kompromisser har slutits, finansiellt bistånd har utlovats och begränsad militär hjälp har utlovats. I mina ögon är detta det bästa som Europeiska unionen just nu kan erbjuda och det är viktigt att den insatsen - förhindrandet av ett inbördeskrig för några månader sedan - får en fortsättning i form av att man ger tillräckligt finansiellt bistånd och tillräcklig materiell återuppbyggnad. Av den anledningen yttrar sig även parlamentet positivt om användandet av Europeiska byrån för återuppbyggnad
Om det går fel i Makedonien så är jag rädd för att det går fel i hela Balkan. Därför yrkar vi med kraft på att byrån skall inkopplas, men också på att det utarbetas en bra strategi.
Det är känt - kollegerna Swoboda och Pack och även kommissionären själv har varit där flera gånger - att spänningen är stor i Makedonien just nu. Under press från Europaparlamentet, Europeiska unionen och många internationella instanser har det makedoniska parlamentet äntligen börjat ratificera grundlagarna. Det har lett till och leder fortfarande till stora spänningar. Europa kan göra mycket för att ta bort dessa spänningar och ett sätt är att snabbt omsätta orden i handling. För detta behöver vi Europeiska byrån för återuppbyggnad.
Kort sagt, snabbt bistånd i Makedonien är nödvändigt, både materiellt och politiskt. För det ändamålet behöver vi just nu Europeiska byrån för återuppbyggnad. Jag uppmanar kommissionen med eftertryck att snabbt klargöra exakt vilken strategi den har i Balkan, vilken roll byrån skall spela och vilken roll som andra delar av kommissionen kommer att spela i framtiden.

Färm
. Herr talman, ledamöter, kommissionsledamöter! Jag har nog slagit något slags rekord här i dag. Jag har nämligen fått hela 15 minuters talartid, eftersom jag är föredragande för tre olika, men ganska likartade ärenden. Eventuellt kommer jag inte att behöva hela denna tid.
Äntligen ser det nu ut som om utvecklingen på Balkan mer stabilt går åt rätt håll. Vi har äntligen något som liknar fred om än under väpnad övervakning, om än med fortsatta våldsamheter mellan folkgrupper och lång väg kvar till en genuint fredlig samexistens. Avväpningen av de väpnade grupperna i Makedonien har kunnat genomföras framgångsrikt, inte minst efter en viktig insats av EU. Vi kan alltså känna en viss optimism, även om historien alltför ofta har visat oss att freden är bräcklig, inte minst på Västra Balkan.
Även demokratin gör framsteg. Förra hösten störtades Milosevic-diktaturen genom det jugoslaviska folkets beslutsamma agerande. Både i Kroatien och Bosnien och Hercegovina, om än med en del problem i det senare fallet, har de demokratiska krafterna gjort framsteg. Förra veckans val i Kosovo sköttes oklanderligt. Det kändes som en förmån att få vara närvarande vid denna historiska händelse, som observatör från Europaparlamentet.
Mycket återstår dock att göra. Det handlar om ett stort behov av rent fysisk återuppbyggnad, men också om uppbyggnaden av den infrastruktur och den ekonomi som tilläts förfalla under 90-talet. Det allra viktigaste är kanske att få till stånd en genuin försoningsprocess, som gör att man kan ta itu med den etniska rensning som har uppstått i stora delar av dessa länder, samt att lösa de stora återstående problemen med flyktingar och displaced persons.
Det är mot denna bakgrund som vi i budgetutskottet har antagit tre betänkanden om tidsmässigt förlängt, i vissa fall även utökat, makroekonomiskt stöd till Makedonien, Bosnien och Hercegovina och Jugoslavien.
Först något om Makedonien. I november 1999 beslutade rådet att ge Makedonien ett makroekonomiskt stöd på 80 miljoner, en del som lån samt ett bidrag på upp till 30 miljoner euro. Beslutet fattades mot bakgrund av kriget i Kosovo, eftersom denna kris gav upphov till stora kostnader i Makedonien, dit hundratusentals människor flydde. Syftet har varit att underlätta genomförandet av strukturreformer och att avhjälpa följderna av de ekonomiska störningar som Kosovokonflikten medförde. Stödet är förstås förenat med villkor, främst att man fortsätter sitt reformprogram av ekonomin och statsförvaltningen och att man fullföljer överenskommelserna från Ohrid tidigare i höst.
Som bekant drabbades Makedonien av denna interna väpnade konflikt. Den har förstås skapat ytterligare problem och försenat genomförandet av stöden. Bara en del har kunnat utbetalas inom tidsramen. Det är anledningen till att vi nu vill förlänga den rättsliga grunden för dessa stöd. Det tycker vi är helt okej. Kommissionen föreslår emellertid också ett utökat ekonomiskt bidrag, eftersom man börjar få problem med Makedonien, där utvecklingen annars har varit positiv. Problemen har förvärrats av konflikten. Det är därför som kommissionen nu föreslår att bidragsdelen skall öka med 18 miljoner. Budgetutskottet anser mot denna politiska bakgrund att kommissionens förslag är väl avvägt. Ändå har vi lagt fram en del ändringsförslag för att betona att detta stöd skall förvaltas av kommissionen men i nära samråd med både Kommittén för utrikespolitik och säkerhetspolitik och Ekonomiska och finansiella kommittén. Bakgrunden till detta är att vi ser det som viktigt att kontrollera inte bara den rent finansiella hanteringen av stöden utan också mer politiska aspekter, t.ex. för att se till att ingen del av stödet används för att rusta upp den makedonska armén.
Vi betonar också att denna typ av stöd, dvs. bidrag i kombination med ett långfristigt " mjukt" lån, skall ses som exceptionellt och inte får bilda norm för framtiden.
Sedan har vi ärendet som gäller Bosnien och Hercegovina. I maj 1999 beslöt vi att ge detta stöd, ett lån på 20 miljoner och bidrag på upp till 40 miljoner. Detta gjordes naturligtvis också för att underlätta det ekonomiska läget och understödja uppbyggnaden i Bosnien. Villkoren var självklart att ekonomin och de demokratiska institutionerna skulle fortsätta att reformeras. Vi har haft en del problem med genomförandet. Det återstår därför en bidragsdel på 15 miljoner att betala ut. För att kunna genomföra den behöver vi alltså förlänga den rättsliga grunden. Vi skall också ta med i denna bedömning att de val som hölls i Bosnien i november 2000 ledde till att allt har tagit väldigt lång tid; vi har haft förhandlingar, den höge representanten fick gripa in osv. Detta har försenat både reformerna och lagstiftningsarbetet, och därmed även stödens genomförande.
Den ekonomiska tillväxten har inte varit riktigt bra. Dessa stöd behövs därför verkligen, varför vi från budgetutskottet stöder kommissionens förslag att modifiera denna rådsförordning, så att vi kan förlänga tidsfristen fram till slutet av 2002. Samma villkor skall dock gälla även i detta fall som i fallet Makedonien i fråga om Kommittén för utrikespolitik och säkerhetspolitik.
Till slut något om det tredje ärendet, Jugoslavien. Vi beslutade så sent som i år att ge detta makroekonomiska stöd på upp till 300 miljoner, också i detta fall både i form av lån och i form av bidrag. Syftet är förstås att främst understödja Jugoslaviens stabilitet ekonomiskt, socialt och politiskt, men det är även, vilket jag vill betona, att främja Jugoslaviens roll som stabiliserande faktor i hela regionen. I år har det visat sig att den ekonomiska situationen kanske var litet mer ansträngd än vi tidigare har trott. Inte minst har privatiseringsprocessen tagit längre tid, vilket också har lett till att statsbudgeten har förlorat inkomster från privatiseringen. Vi vet också att det har varit en tuff process att komma fram till en lösning på Jugoslaviens förhållande till Världsbanken, IMF, osv.
Om det inte tillförs pengar, finns det självklart en stor risk för att den ekonomiska situationen försämras ytterligare. Då skall vi tänka på att Jugoslavien redan nu har en oerhört hög skuldsättning, över 140 procent av BNP. Därför vill kommissionen att dessa nya belopp - en ökning med 45 miljoner - blir i form av bidrag. Budgetutskottet säger okej, men betonar att detta ändå måste ses som en del av EU:s fleråriga program och att det är ett exceptionellt stöd.
Vi har också lagt till att stödet skall utbetalas, förutsatt att Jugoslavien fortsätter att utvecklas till en rättsstat och att landet fortsätter ett nära samarbete med den internationella domstolen i Haag.
I alla dessa tre fall menar vi också att man för att få fram nya resurser under innevarande budgetår måste följa ordinarie budgetförfarande. Det kan därmed bara genomföras genom en parallell process med en överföring av medel från andra budgetposter, vilket kräver budgetmyndighetens beslut.
Herr talman! Kommissionen begärde redan före förra sammanträdesperioden i Strasbourg att dessa ärenden skulle få en brådskande behandling. Jag sade då att jag ansåg att det ändå var två saker som måste klaras av först. För det första ville vi se kommissionens konkreta förslag till överföringar för att få fram de nödvändiga 45 respektive 18 miljonerna, så att vi också skulle kunna se var medlen skulle tas ifrån. Dessa förslag om överföringar finns nu och har diskuteras i budgetutskottet.
För det andra ville vi klara av förlikningen med rådet om nästa års budget för att kunna säkerställa att dessa insatser kan kombineras med en fortsatt hög nivå på övriga insatser för Västra Balkan, för återuppbyggnad osv. Nu har vi nått en överenskommelse med rådet, som innebär att dessa ökade makroekonomiska stöd skall ses som front loading av nästa års budgetanslag. Samtidigt accepterar vi gemensamt kommissionens preliminära budgetförslag för Balkan, vilket jag också hoppas kommer att bli resultatet av den andra budgetbehandlingen under nästa sammanträdesperiod i Strasbourg. Mot denna bakgrund stöder vi alltså dessa tre förslag.
Låt mig avslutningsvis bara säga ett par ord om mitt och budgetutskottets yttrande över Lagendijks betänkande om Europeiska byrån för återuppbyggnad. Jag har själv vid flera tillfällen haft tillfälle att uppleva byråns arbete och ser det som föredömligt effektivt, vilket också Lagendijk anser och även revisionsrättens rapport har bekräftat. Jag tror att det finns några specifika skäl till denna framgång. Ett av dem är faktiskt att man efter parlamentets krav har genomfört en mer decentraliserad modell för beslutsfattandet och genomförandet av EU:s bistånd, att man har kunnat undvika detta tungrodda, dubbla beslutsfattandet som vi hade tidigare i det traditionella kommittésystemet.
Trots dessa förnämliga resultat från byrån, vill dock budgetutskottet i sina ändringsförslag betona vikten av korrekta budgetprinciper när det gäller att särskilja administrativa och operationella utgifter, bl.a. för att vi skall kunna genomföra en ordentlig, kvalificerad utvärdering av verksamheten. Dessutom vill vi införa en hänvisning till fördragets artikel 274, för att tydligt betona att detta är en insats där kommissionen har genomförandeansvaret, inte i första hand medlemsstaterna.

Pack
Herr talman! Kollegan Lagendijk har åstadkommit ett mycket bra betänkande, käre herr talman. Jag vill också tacka herr Färm så hjärtligt, och å min grupps vägnar, som jag ju i dag nästan är ensam om att företräda, tacka båda och i princip samtycka till allt som de har sagt. Jag vill betona ett par saker. Jag tror att denna rapid reaction facility, detta instrument med vilket man snabbt och obyråkratiskt på ett effektivt sätt kan föra över pengar till krisregioner, verkligen är ett bra instrument. Just i Jugoslavien har också kommissionären märkt att man var tacksam för denna verkligt snabba, effektiva hjälp, som bara var möjlig därför att just detta instrument fanns, och inte det utdragna som vi annars alltid har.
Jag tror också att det verkligen behövs en utvidgning till Makedonien, eftersom de svåra politiska processerna helt enkelt behöver hjälpas på traven. Denna process är inte på långt när avslutad. Lagarna måste verkställas, så att de albanska medborgarna också ser att de verkligen får ut något av dessa författningsändringar. De makedoniska invånarna i regionen skall se att det ju handlar om att de, om de uppträder så som man förväntar sig i demokratier, också får en belöning genom att deras vardagliga liv förbättras. Vi samtycker till alltsammans och vi samtycker också till förbehållen, som Färm har nämnt. Men jag tror att kommissionen mycket väl känner till allt detta och säkert även respekterar det.
Jag kommer än en gång tillbaka till inrättandet av byrån i Makedonien. Jag anser att det med tanke på de torftiga resultaten vid genomförandet och vid utdelningen av de ekonomiska medlen alltsedan 1996 länge har varit dags att se sig om för att råda bot på detta. Säkert saknas det vilja hos den makedoniska regeringen och vi, som var där nere, vet att den helt enkelt inte klarade av att göra det. Om den inte kunde eller inte ville vill jag nu inte säga, men det saknades helt enkelt en vilja hos regeringen, och det saknades när allt kom omkring också en möjlighet för delegationen lokalt, att riktigt hjälpa denna regering. Det saknades nödvändig teknisk hjälp, som kommissionen hade varit tvungen att ge denna regering.
Jag anser att det därför är bra att kommissionären nu har tänkt över åtgärder för hur man skall kunna påskynda det. Det gör denna byrå gott, som gör ett utmärkt arbete i Kosovo - jag antar att vi kommer att få se det nästa veckoslut i Belgrad. Vi önskar att det blir möjligt att man där äntligen gör det som alla makedonier väntar på, och jag har också ingenting emot att de används.
Men, käre herr kommissionär, mitt problem är just att man nu håller på och laborerar så mycket med saken. Nu görs det i Makedonien. Jag vet inte när ni nästa gång kommer att slå till lika bra. Jag skulle önska mig en struktur för detta arbete i regionen, och jag ville gärna höra från er i kväll om ni är villig, om ni kan utveckla ett koncept som antingen upplöser delegationerna och gör dem i stånd att utföra detta arbete, eller att ni vill inrätta sådana byråer i hela regionen. Jag tror att ni är skyldig oss ett svar i kväll, och jag skulle önska att ni i kväll talar om för oss när ni i kommissionen tror att ni kommer att lägga fram detta koncept för oss. Under den förutsättningen är jag beredd att förbehållslöst önska er allt gott vid inrättandet av denna byrå, eftersom vi alla har gjort utmärkta erfarenheter.
Jag vill här inte skälla på den lokala delegationen. Den lokala delegationen var inte i stånd att göra det som vi hade förväntat oss av den, eftersom den ju inte var upplöst, vad det nu kan innebära - och den kunde inte lämna det tekniska biståndet. Därför förväntar jag mig verkligen ett mer långfristigt koncept av er, så att alla länder där nere kan känna att de behandlas på samma sätt, och jag tror att det också är viktigt, så att det inte uppstår någon rivalitet bland dem.

Swoboda
Herr talman, mina herrar kommissionärer, kära kolleger! Jag vill också tacka föredragandena så hjärtligt för deras arbete. Kollegan Lagendijk har redan antytt att situationen i dag på Balkan ju är en helt annan än för ett halvt eller ett år sedan, i synnerhet när man tänker på valen i Kosovo och på överenskommelsen i Makedonien. Men det får inte förleda oss till att säga att allt har fungerat, saken är klar, vi kan avvakta lite grand, och det kommer nog att avlöpa väl. Jag anser också att det steg som kommissionen föreslår är riktigt och motiverat. Men, herr kommissionär, vi har också redan diskuterat om det verkligen är så, och jag tror att det finns graverande skillnader mellan byråns arbete och delegationernas arbete, och däremellan finns i viss mån som en gyllene medelväg de decentraliserade delegationerna, och då måste man dra generella konsekvenser av detta, inte därför att det i det ena fallet handlar om bra människor och i det andra fallet om dåliga. Det beror säkert också på strukturen i beslutsprocessen. I den bemärkelsen kan ni säkert i dag inte ge oss något svar.
Men jag har ännu en vädjan till er, nämligen att ni när det gäller nystruktureringen av kommissionens arbete och politik på Balkan verkligen använder hela er fantasi, som ni säkert har, herr kommissionär, och säkert också många av era medarbetare. Jag för min del tror att byrån, som inte bara är en byrå för återuppbyggnad, utan också för utveckling, totalt sett bör spela en större roll. Jag medger att detta absolut också kan ske tillsammans med delegationerna, som med tanke på decentraliseringen också får ytterligare uppgifter. Men jag tror ändå att vi tidigt nästa vår, i början av nästa år bör föreslå hur kommissionens struktur för hjälp, stöd och utveckling på Balkan skall se ut under de närmaste tio åren. Ty det krävs minst tio år för att uppnå den take off, som vi alla önskar oss för Balkan och som vi behöver för freden och stabiliteten i Europa.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag antar att det skulle vara en lätt överdrift att säga att kammaren var packad med välunderrättade vänner till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, men de som är här i högsta grad kvalificerade att diskutera detta ämne, eftersom jag anser att de ledamöter som förvisso vet mest om Makedonien och som är - i vissa avseenden - mest välunderrättade om sydöstra Europa i sin helhet, befinner sig i kammaren. Jag är oerhört tacksam för det bidrag som ledamöterna har gjort till vad som blivit en ganska framgångsrik utveckling av Europas strategi i Balkanområdet, och jag riktar ett särskilt tack till föredraganden, Lagendijk, för hans betänkande.
Låt mig bara återigen nämna sammanhanget i vilket vi har denna diskussion. Ledamöterna känner till att Makedonien var det första landet med vilket vi förhandlade fram ett stabiliserings- och associeringsavtal. Samtidigt som vi förhandlade om detta avtal, under vart och ett av mina besök i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien - och jag har förmodligen besökt Skopje mer än någon annan huvudstad i världen under de senaste åren - fick vi regelbundet ta emot klagomål om hur lång tid det tog för vårt utvecklingsbistånd att komma fram.
När krisen kom i år arbetade vi mycket hårt, och jag är särskilt tacksam för det arbete som min kollega Javier Solana utförde. Vi arbetade oerhört hårt för att få ordning på f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Vi var mycket nöjda med Lake Ohrid-avtalet och sade direkt att vi skulle göra allt vi kunde för att hjälpa till med genomförandet av ramavtalet.
Mitt bekymmer var, som jag har förklarat för ledamöterna, att om vi inte gjorde särskilda ansträngningar, skulle vi inte kunna leverera biståndet tillräckligt snabbt. Jag skulle mycket gärna ha gått igenom decentraliseringsprocessen i förhållande till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien litet snabbare och levererat vårt bistånd på vanligt sätt, men detta innebar en risk. Det säkraste sättet på vilket vi kunde leverera detta bistånd, var genom att utvidga Europeiska byrån för återuppbyggnads arbetsuppgifter, och detta är skälet till varför vi alla är här i kväll.
Jag känner till att vissa ledamöter förståeligt nog var litet förvirrade när det gäller vår förvaltningsstrategi. I efterklokhetens ljus, som gör oss alla mycket klokare, skulle det kanske ha varit förnuftigt om vi hade rådfrågat ledamöterna på ett tidigare stadium. Men jag hoppas att vi har lyckats att övertyga ledamöterna att vi inte hade någon avsikt att nedvärdera våra förbindelser med f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Jag träffade president Trikovsky tidigare i veckan. Han var på väg till en frukostandakt - jag är rädd att jag inte var det - och jag tror att vi nu har lyckats övertyga honom och myndigheterna i Skopje att vi försöker att få fram biståndet så snart som möjligt, och vi har redan fått fram hjälp i form av elektricitet och bostäder, etc.
Det är förståeligt att ledamöterna kan tycka att det finns en viss förvirring i vår förvaltningsstrategi för hela regionen, men jag anser inte att jag är inkonsekvent när jag, å ena sidan, säger att vi måste arbeta genom EuropeAid, genom decentralisering, som nu har inletts och som vi nu måste genomföra så snabbt som möjligt, samtidigt som jag, å andra sidan, säger att det kan finnas enstaka tillfällen, i synnerhet kriser, som kräver olika typer av arrangemang.
Vi är t.ex. för närvarande i färd med att bedöma hur vi skall ta itu med situationen i Afghanistan - om vi skall sätta in en specialgrupp i landet för att få igång snabbverkande projekt så snart som möjligt. Jag anser alltså inte att det är inkonsekvent att gå vidare med reformen av EuropeAid, samtidigt som man i bland kan tycka att det är nödvändigt med andra arrangemang.
Låt mig påminna ledamöterna om att vi ville ha 30 miljoner euro till genomförandet av ramavtalet, och att vi också har delat ut 12,5 miljoner euro inom ramen för mekanismen för akuta ingripanden. Vi har anslagit omkring 5 miljoner euro genom ECHO till humanitärt bistånd, och vi har fått ett regelmässigt Cards-program på 42 miljoner euro till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien för innevarande år. Allt detta arbete, förutom ECHO-delen, kommer att gå genom byrån under de kommande månaderna.
Vad oss anbelangar, kommer nästa evenemang att handla om konferensen för givarländerna, som vi skall försöka att arrangera tillsammans med Världsbanken. Det finns en rad villkor, som ledamöterna känner till. Först och främst insisterade vi på genomförandet av ramavtalet om godkännandet av ändringarna av konstitutionen, genom parlamentet i Skopje. Vi ville också att man skulle anta en lag om lokalt självstyre, därför att - helt uppriktigt - om man inte gör det, är det osannolikt att Förenta staterna deltar i en konferens för givarländerna. Det är absolut nödvändigt, som min kollega kommissionär Solbes kommer att övertyga er om, att det måste finnas ett avtal med Internationella valutafonden, om vi skall kunna ge makroekonomiskt bistånd vid en konferens för givarländer. Makroekonomiskt bistånd ges aldrig om det inte finns något sådant avtal.
President Trikovsky försäkrade mig i veckan att det nu är mycket troligt att man kommer att sluta ett avtal med IMF, och jag tror att det aktuella sammanträdet i Washington kommer att äga rum i början av december. Jag hoppas därför att vi, efter antagandet av lagstiftningen, som jag har hänvisat till, efter ändringarna av konstitutionen och efter rekommendationen från IMF:s styrelse till ett avtal, kan hålla en framgångsrik konferens för givarländerna. Om det är godtagbart för alla parter, och för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, kommer vi att hålla den före jul, men vid det tillfälle då den ser ut att bli mest framgångsrik. Jag vill inte fastställa ett datum för andra gången och sedan tvingas skjuta upp det, eftersom detta skulle vara katastrofalt.
Jag är mycket tacksam för ledamöternas snabba utarbetande av sina yttranden om våra förslag. Jag beklagar att jag inte kan uttrycka min tacksamhet genom att godta alla de ändringsförslag som har lagts fram. I vanlig ordning har jag ingen möjlighet att göra det. Vissa ändringsförslag, t.ex. hänvisningarna till den provisoriska karaktären av vår verksamhet, har inget faktiskt rättsligt värde. Andra - har jag förstått - är inte helt lämpliga att införas i ett rättsligt beslut.
Jag vill emellertid ge ett något annorlunda gensvar på två av de framlagda argumenten, som ni kommer att förstå. Jag vill först och främst naturligtvis garantera parlamentet att det kommer att rådfrågas om det skulle bli tal om att utvidga byrån till andra länder. Om vi skulle föreslå detta, kommer vi naturligtvis att rådfråga parlamentet.
För det andra tar ledamöter upp - och detta är en fråga som Swoboda har tagit upp på ett mycket vältaligt sätt - frågan om okränkbarheten i samband med förvaltningen av vår verksamhet i sydöstra Europa. De oroas över sammanhållningen av verksamheten i sydöstra Europa, och uppmanar oss, förståeligt nog, att redovisa vår strategi för förvaltningen av gemenskapsbiståndet till Balkanområdet.
Detta gör jag gärna. Jag vill bara be parlamentet att inte pressa mig att göra det före den 31 januari. Jag skall berätta skälet till detta för parlamentet. Det är en grupp med skickliga personer från kommissionen som arbetar i Balkanområdet. De använder tre fjärdedelar av sin tid till sammanträden i rådet, i rådgivande specialgrupper och till att utarbeta rapporter; vi är just nu i färd med att utarbeta en rapport till rådet, som parlamentet naturligtvis kommer att få ta del av, om den övergripande utvecklingen hos stabiliserings- och associeringsprocessen. Jag vill inte ställa orimliga krav på dem, men jag kan försäkra parlamentet att jag - så snart jag kan nästa år - skall komma till parlamentet och försöka att redovisa den typ av strategi som jag anser att ledamöterna har rätt att be om, och som vi gärna redovisar. Det är mycket viktigt att parlamentet då och då ser till att ta reda på att vi faktiskt vet vad vi håller på med.
Jag har haft detta arbete i drygt två år och det jag kommer att säga antyder inte att allt som har hänt har att göra med att det kommit en ny kommission - jag antyder inte detta över huvud taget. Men vi har, först och främst, sett en omvandling i regionen i och med de senaste beundransvärda händelserna, som ledamoten nämnde: valen i Kosovo och utvecklingen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Vi vet att varje gång vi tar några steg framåt, kommer något att hända som drar oss tillbaka igen, men jag anser att vi från Kroatien till Serbien, till Makedonien och Albanien, är på väg i rätt riktning.
Vi har en sammanhållen strategi och vi har gjort anmärkningsvärt stora framsteg. Vi har gjort dessa framsteg, eftersom vi har samarbetat på ett sätt som gett stabilitet i regionen och stött dem som är beredda att på ett djärvt sätt argumentera och arbeta för ekonomiska och politiska reformer.
Efter en genomförd stabiliserings- och associeringsprocess, kan det bli tal om medlemskap i Europeiska unionen. Detta har varit den mest överväldigande delen i samband med uppgiften att skapa fred och stabilitet i sydöstra Europa. Vi måste se till att de enorma politiska och ekonomiska investeringar som vi har gjort under de senaste åren fortsätter att ge avkastning i form av en stabil utveckling. Detta kommer naturligtvis att bli mer troligt om vi får möjlighet att samarbeta med parlamentsledamöterna.

Swoboda
Håller kommissionären med om att tidigt nästa år är liktydigt med före utgången av mars?

Talmannen
Herr kommissionär, jag kan också bekräfta det. President Trikowsky var närvarande vid frukostandakten, och ni var inte det. Men jag kan å andra sidan konstatera att om det fortsätter på detta vis har vi snart fler kommissionärer än ledamöter i parlamentet. Det är ju också en bra upplysning!

Patten
. (EN) Herr talman! Jag föreslog att han skulle be för mig.

Talmannen
Det gjorde jag!

Solbes
Herr talman! Efter min kollega Pattens kommentarer om de olika politiska faktorerna i situationen på Balkan, kommer jag att koncentrera mig på de tre makroekonomiska stödprogrammen.
När det gäller före detta jugoslaviska republiken Makedonien, har Färm mycket tydligt gjort klart att vi talar om två saker: å ena sidan om en ökning av stödbeloppen och å andra sidan om förlängningen av tidsplanen för genomförandet av dessa stöd.
Vi har hittills betalat ut 30 miljoner euro. Att inte mer utbetalats beror på vissa förseningar när det gäller att nå ett avtal med Internationella valutafonden om fondens ekonomiska program. Det stämmer att de fastställda villkoren om de konstitutionella förändringar som håller på att genomföras och det nödvändiga stödet som vi ger till den ekonomiska stabiliseringen och reformprogrammen kräver att vi samarbetar med valutafonden, och i enlighet med den information vi har tillgång till är nu myndigheterna i före detta jugoslaviska republiken Makedonien mycket nära att upprätta en ekonomisk ram som kommer att följas av uppföljningsprogrammet, vilket kopplas till ett stödprogram från valutafonden.
Den ekonomiska situationen är fortfarande ytterligt prekär. Det är därför Internationella valutafonden har informerat oss om de ekonomiska behoven på kort sikt och nödvändigheten att öka bidragen från de olika bidragsgivarna för att täcka underskottet i den externa finansieringen för åren 2001 och 2002. Detta är det huvudsakliga skälet till vårt beslut att öka bidragsdelen till Makedonien med 18 miljoner euro.
När det gäller Bosnien och Hercegovina genomför vi just nu stödet. Det belopp som fastställdes är på 60 miljoner euro, 40 miljoner i bidrag och 20 i lån. De två första bidragsdelarna har redan utbetalats, i slutet av år 1999 och i slutet av år 2000, och stabiliseringsprocessen och den ekonomiska reformen går framåt.
Vi har en sista bidragsdel kvar på 15 miljoner euro att betala ut, och de nödvändiga villkoren för att kunna genomföra utbetalningen är snart infriade. Denna vecka befinner sig en delegation från kommissionen i Sarajevo, och den har ansvaret att utvärdera de framsteg som har skett. På en allmännare nivå är det värt att observera att den nya regering som inrättades efter valen ibland dröjer med att genomföra reformprocesserna och den förhandlar nu om ett nytt program med valutafonden. Färm nämnde även behovet av att förlänga tidsfristen, eftersom den ursprungliga tidsfristen för genomförandet av bidragen har gått ut.
Föredraganden tog även upp behovet av att ändra det ekonomiska eller makroekonomiska stödet till Förbundsrepubliken Jugoslavien. De 300 miljonerna euro, 225 i lån och 75 i bidrag, har visat sig vara otillräckliga. Vi har redan betalat ut 260 miljoner euro och kommissionen förbereder för närvarande nästa kontakt med de jugoslaviska myndigheterna, som gör det möjligt för oss - hoppas vi - om villkoren uppfylls, att utbetala den andra bidragsdelen.
I enlighet med de information vi har fått från Internationella valutafonden kommer emellertid en extern kompletterande finansiering att genomföras för att bli av med det nya finansieringsunderskottet på 150 miljoner euro, och det är av det skälet vi föreslår en ökning av bidragsdelen på 45 miljoner euro till ett maximalt bidrag på 120 miljoner.
Jag vill tacka Färm för att han engagerar sig i den här frågan och att han har gett den stor vikt och behandlat den snabbt. Jag tackar även ordföranden för budgetkontrollutskottet, Wynn, för hans stöd och Brok, ordförande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
När det gäller de ändringsförslag som har lagts fram vill jag skilja på olika grupper av dessa. De som handlar om de politiska kraven, om budgetplanen och den fleråriga finansieringsramen är till en början godtagbara, även om det finns en del problem med utformning och sammanhang i vissa konkreta fall. Det finns till exempel ett bristande sammanhang i hänvisningen till " Cards" när det handlar om det fleråriga stödet - och detta har vi redan betonat flera gånger under plenarsammanträdena - Cards-programmen har ingenting att göra med det makroekonomiska stödet. Det är två helt olika faktorer och jag anser att vi bör hålla isär dessa processer för att kunna använda dem på ett korrekt sätt för varje fall.
Vi ser inte heller positivt på hänvisningen om att stödet skall vara helt och hållet exceptionellt och att det inte får inte bilda norm för framtiden. Det stämmer att det är så. Men praktiskt taget alla makroekonomiska stöd ser ut på det viset. Därför anser vi att det inte är särskilt meningsfullt att diskutera den frågan i dag.
Vi anser inte heller att det är särskilt meningsfullt att ta med faktorer som kommer att innebära ytterligare förseningar i hela genomförandeprocessen av detta stöd. Därför bör vi fundera på mycket mer på vilken roll bidragskommittén skall spela, som har en annorlunda beskaffenhet, och vi kommer naturligtvis att ge parlamentet vederbörlig information om detta.
Alla dessa frågor kan klargöras mer detaljerat senare, men jag ville ge er en första indikation på vilken vår inledande ståndpunkt är.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Solbes!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Global fond för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om bidraget till den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria (KOM(2001) 612 - C5-0520/2001 - 2001/0251(COD))

Fernández Martín
Herr talman! Ett tack å utskottets för utveckling och samarbete vägnar. Jag gör detta inlägg för att ta Europeiska gemenskapens bidrag till bekämpningen av hiv/aids, tuberkulos och malaria i försvar, och jag gör det med blandade känslor.
Med tillfredsställelse eftersom vi har varit kapabla att anta ett avsevärt ekonomiskt bidrag från unionen till inrättandet av en global fond som inrättats av Förenta nationernas generalsekretariat för att bekämpa de tre vanligaste smittsamma sjukdomarna i världen. Dessa sjukdomar slår hårdast mot de mindre utvecklade länderna som ser sig fångna i en ond cirkel av sjukdomar och fattigdom. Ju större fattigdomen är, desto större är risken för smittsamma sjukdomar, med fler sjukdomar förvärras och ökas fattigdomen ännu mer.
Det är även positivt att vi har lyckats göra detta på rekordtid genom ett medbeslutandeförfarande, ett brådskande förfarande och i första behandlingen och att vi lagt fram och förhandlat med rådet om en rad ändringsförslag som enligt vår åsikt förbättrar texten i det ursprungliga förslaget.
Vi är dock även missnöjda, eftersom rådet och framför allt kommissionen har försatt oss i en svår ställning genom att lägga fram denna text. I textens ursprungliga utformning fråntogs parlamentet nämligen fullständigt rättigheten att utöva sina befogenheter i egenskap av budgetmyndighet, och det ignorerades till och med att parlamentet upprepade gånger har uttalat sig om behovet av ett mer energiskt agerande i den övergripande strategin för bekämpning av fattigdom, särskilt bekämpningen av hiv/aids, tuberkulos och malaria, i ett betänkande av vår kollega Bashir Khanbhai, som är närvarande i dag. Vi arbetade under lång tid med detta betänkande och antog en resolution den 4 oktober i år i plenum, som den ursprungliga texten inte ens innehöll en hänvisning till.
I sin gemensamma förklaring i maj ställde sig rådet och kommissionen positiva till förslaget från Förenta nationernas generalförsamling om att inrätta denna globala fond. I juli månad meddelade kommissionen sin avsikt att avsätta 120 miljoner euro för att finansiera den, emellertid fick inte parlamentet tillgång till den nödvändiga dokumentationen för att kunna påbörja sitt arbete förrän för en månad sedan, en dokumentation som dessutom var ofullständig och som vi inte kunde arbeta med på lämpligt sätt.
Jag måste säga att rådet och parlamentet under loppet av de senaste två veckorna har visat prov på den nödvändiga beredvillighet och flexibilitet som krävs för att nå en överenskommelse om de ändringsförslag som vi vill införa och som kommer att antas - hoppas jag - i morgon förmiddag.
För oss är kompletterande bidrag till fonden en grundläggande fråga. I vårt ändringsförslag 2 säger vi att de första 60 miljoner euro som belastar budgeten för år 2001 bör läggas till de befintliga resurserna och inte till andra budgetposter som redan är vikta för utvecklingsprogrammen. I ändringsförslag 3 framför vi åsikten att dessa 60 miljoner euro inte får utgöra ett hinder eller ett villkor för framtida årliga bidrag, precis som vi uttryckligen säger i vårt ändringsförslag 4, som jag förmodligen, herr kommissionär, kommer att lägga fram ett muntligt ändringsförslag om före omröstningen.
För oss är varaktigheten och upprätthållandet av unionens bidrag till denna globala fond grundläggande, eftersom det rör sig om mycket allvarliga sjukdomar. Vi måste energiskt fortsätta att bekämpa hiv/aids, tuberkulos och malaria under de kommande åren, annars kommer fonden inte att bli framgångsrik, vilket skulle leda till att de 60 miljoner euro som vi nu bidrar med inte kommer att bli till någon nytta.
Parlamentet kan inte lämna ifrån sig sina befogenheter i egenskap av budgetmyndighet och i ändringsförslag 6 begär vi därför att kommissionen skall överlämna all nödvändig information till parlamentet för att, som vi sammanfattar det i vårt sista ändringsförslag, nummer 7, vi genom en lämplig rapport skall kunna garantera korrekthet, öppenhet, god förvaltning och goda arbetsmetoder för globala fonden, och denna information bör ingå i de framtida årsrapporterna som gemenskapen skall utarbeta om sina externa bidrag.

Khanbhai
Vid G8-toppmötet i juli 2000 i Okinawa, åtog sig de rika, industrialiserade G8-länderna att avsätta betydande medel för att bekämpa överförbara sjukdomar och hjälpa de sjuka i fattiga länder. I september i fjol höll kommissionen en konferens om ämnet i Bryssel, men den resulterade inte i några åtgärder. Fyra miljoner av de fattigaste dog under ett år. I juli 2001 hölls ett annat möte i Genua, och Prodi tillkännagav till världens medier att man skulle donera 120 miljoner euro.
Mitt betänkande, som godkändes enhälligt den 4 oktober i år, har legat på en hylla och samlat damm. Rådet antog ett förslag till en rättslig grund för att kunna genomföra finansieringen, men hittills har inte en euro betalats ut, och ytterligare 2 miljoner fattiga har dött. När terroristbomber orsakar död, får offren pengar mycket snabbt, men de 3-4 miljoner personer som dör av olika sjukdomar ägnar vi inte en tanke.
Varför tar det så lång tid för kommissionen att lägga fram en plan för genomförandet, när de vet att 10 000 personer dör varje dag? Vi gör stolta utfästelser, men vi lyckas inte genomföra dem. Bryr vi oss inte om dessa människor?
Kommissionärerna har gått. Det finns inget intresse. Titta på åhörarna i kammaren, det är knappt någon här. Detta visar vilken prioritet Europeiska unionen ger ett så pass viktigt projekt. Detta handlar inte om f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Det handlar om aids som påverkar de fattigaste i världen, och det är på tiden att bidraget från EU inte bara uppgår till 20 euro per döende person, inte bara till 1 procent av vad som krävs, utan till 6 miljarder euro per år.

Howitt
Vi har tidigare ofta diskuterat dessa problem, men vi gör helt rätt när vi återigen gör det i kväll: 36,1 miljoner människor lever med hiv/aids i världen, tuberkulos har beklagligt nog kommit tillbaka, 300 miljoner människor lider av malarians försvagande och smärtsamma effekter. Om det är någonting som behöver ett visionärt, innovativt och internationellt gensvar, så är det utbredningen av dessa överförbara sjukdomar.
Vi vill i princip stödja denna globala fond för bekämpning av överförbara sjukdomar. Vi vill att den inriktas på förebyggande åtgärder, såväl som behandling av alla tre sjukdomarna. Vi vill ha innovativa och fungerande bestämmelser på området. Vi vill ha ett faktiskt internationellt partnerskap, så att man inte ser på saken som ett vanligt biståndsärende. Vi vill ha finansieringsmekanismer som gör att man snabbt kan fördela medel, så att vi kan hålla uppe det politiska engagemanget och mobilisera ytterligare resurser.
Detta är komplicerade frågor och jag sympatiserar med kommissionen när det gäller de förseningar man tvingats till p.g.a. denna begäran om en rättslig grund. Men kommissionen bör också fundera över varför förslagen under andra behandlingen om vårt eget stöd genom budgetposten för dessa sjukdomar inskränktes från parlamentets krav, och varför ordförande Prodi tillkännagav 60 miljoner euro i stöd från den globala hälsofonden till AVS-staterna, vilket han inte hade rätt att göra, som vi i kammaren hörde deras ordförandeskap säga att de var emot. Vi måste se till att dessa pengar faktiskt bidrar till de globala insatserna, och inte bara helt enkelt hamnar i läkemedelsföretagens fickor.
De ändringsförslag som vi på ett konstruktivt sätt har förhandlat fram tillsammans med kommissionen och rådet, förbättrar detta förslag: Erkännandet att vi behöver ytterligare pengar, det faktum att detta helt enkelt bara är en första betalning och begäran till kommissionen att både ta fram en rättslig grund för framtida bidrag och att utarbeta en rapport, så att man skall kunna behandla vissa av dessa informationsfrågor.
Jag frågar kommissionär Nielson om han kan ge oss en tidsplan när detta kan ske under nästa år, så att vi kan behandla frågan på ett korrekt sätt under budgetförfarandet.

Rod
Herr talman! Vi har länge krävt en ökning av medlen för att bekämpa aids med tanke på hur tragisk situationen är. Europaparlamentet har genom att rösta för Khanbhais betänkande bekräftat detta val.
Beslutet att lösgöra 120 miljoner extra kunde vi naturligtvis bara samtycka till. Men förslaget till oss i dag är, med ett antal undanflykter, bara på 60 miljoner och det skall dessutom tas ur den redan befintliga budgeten. Det handlar inte längre om något extra, och medlen är inte tillgängliga under flera år. Dessutom är vi undrande över att beloppet endast tilldelas internationellt. Vilket är målet egentligen med dessa medel? Är det enbart förebyggande? Eller måste man också ta hänsyn till tillgången till behandling för länderna i söder? Genom att bidra till vårdutrustning eller tillhandahålla läkemedel? Jag tror att dessa frågor måste ställas. Hur kommer dessa medel att förvaltas? Hur kommer de som behöver medlen, dvs. länderna i söder, att kunna utöva påtryckningar på besluten, och inte bara givarländerna? Jag tror att vi behöver ställa oss alla dessa frågor, eftersom människor dör varje dag. Vi har pengarna och det är vår uppgift att hjälpa till.

Sylla
Herr talman, herr kommissionär! Vi står inför en mänsklig katastrof utan motstycke. Fyrtio miljoner människor har nu smittats av hiv-viruset och tre miljoner kommer att dö före årets slut, enligt WHO:s rapport som publiceras just i dag. Offren kommer självfallet huvudsakligen från Afrika söder om Sahara. Det handlar inte bara om en hälsokatastrof, det är också en ekologisk och ekonomisk katastrof. Enligt WHO:s beräkningar kommer de minst utvecklade länderna att på grund av denna sjukdom förlora en femtedel av sin BNP före år 2010, och i ett land som Zambia kommer en miljon barn att dö. De aviserade beloppen kan förefalla betydande, men såsom min kollega sade nyss, som skall förvalta dessa medel, kommer de verkligen att komma fram till mottagarna, till de människor som bäst behöver det?
Ni vet lika väl som jag att kampen mot dessa sjukdomar måste åtföljas av infrastruktur, såsom vårdcentraler, sociala strukturer och läkare och det är inte förenligt med det faktum att det finns diktat från IMF och Världsbanken som förhindrar att man kan anställa tjänstemän och läkare.
Herr talman! Ännu en gång har jag lust att säga att om man skriver av skulden för länderna i tredje världen och använder dessa pengar till utbildning, förebyggande och hälsovård är det en bra väg för att på ett hållbart sätt bekämpa denna sjukdom.
Jag skall avsluta med att säga att det inte längre är godtagbart att se det som vi sett det senaste året, när läkemedelsindustrin tillåtit sig en arrogant attityd gentemot vissa länder - det är outhärdligt. Vi vet i dag att när man ger gravida kvinnor AZT föder de friska barn. Jag skulle önska att denna arrogans upphörde en gång för alla.

Nielson
. (EN) Låt mig först och främst tacka er för parlamentets vänliga gensvar. Kommissionen begärde ett brådskande förfarande för att fastställa en rättslig grund för ett ekonomiskt åtagande till fonden enligt innevarande års budget, genom att ändra den rättsliga grunden för budgetpost B7-6211 (fattigdomsrelaterade sjukdomar särskilt malaria och tuberkulos). Vi föreslog en överföring på 60 miljoner euro till denna budgetpost.
Detta förslag har fått en stor politisk betydelse, eftersom fonden har rönt stort intresse och det finns höga förväntningar om att den skall bli en framgång. Jag instämmer i Syllas och Rods kommentarer om det faktum att det förvisso finns många frågor i sammanhanget. Vi har fortfarande många obesvarade frågor. Detta är det faktiska skälet till varför det inte har varit lätt eller möjligt för kommissionen att föra frågan framåt på ett särskilt trevligt, elegant och lämpligt sätt. Man har ännu inte förhandlat på internationell nivå, men vi behöver fortfarande genomföra den budgetmanöver som vi diskuterar i kväll. Jag beklagar att förslaget överlämnades till budgetmyndigheten så sent på året, men detta återspeglar det faktum att vi inte hade någonting som var tillräckligt bra eller tydligt före den tidpunkten.
Jag uppskattar parlamentets beslutsamhet att göra denna process till en framgång, trots dessa förfarandemässiga hinder. Jag välkomnar resultatet av förra veckans diskussioner mellan de tre institutionerna. Jag noterar att parlamentet gjort ytterligare ansträngningar för att ta hänsyn till rådets önskemål om ytterligare ändringar av skälen. Kommissionen kan godta det muntliga ändringsförslag som ledamöterna lagt fram i dag, vilket ni skall rösta om i morgon i syfte att nå en lämplig överenskommelse med rådet.
När det rör bokföring, revision och rapportering, vill vi att detta skall ske helt öppet gentemot parlamentet. Jag vill emellertid - när det gäller öppenhet - uttrycka en slags varning, därför att om idén är att samla resurser i en global fond, måste vi undvika att bli en alltför svår partner i detta arbete genom att insistera på våra rapportsystem och våra revisions- och bokföringsförfaranden. Vi har redan detta problem med andra internationella organisationer, och kommissionen är i många fall en otillräcklig partner.
En viss anpassningsbarhet behövs också om vi skall kunna bli en välfungerande partner i detta sammanhang. Kommissionen har inga invändningar när det gäller de faktiska ändringsförslagen som har lagts fram, men vi måste komma ihåg att detta är ett gemensamt initiativ, och att detta är själva kärnpunkten i idén.
Som svar på Khanbhais anmärkningar om att vi inte har lagt ut en enda euro här, vill jag säga att vi varje dag pumpar in pengar i kampen mot aids, malaria och tuberkulos. Det skulle vara ett stort misstag att tro - eller ännu värre att uttrycka sina tankar om - att allt vi gör bara sker i förhållande till denna fond. Alla vet att detta inte är fallet, men vi hoppas att denna fond kommer att bidra med någonting till de andra sätt som vi arbetar på. Det är i huvudsak detta vi försöker att se till under de förhandlingar som sker just nu, för att se om vi kan reda ut dessa omtvistade frågor.
Vi håller på att utarbeta en reviderad förordning för budgetposten B7-6211. Denna mer långsiktiga rättsliga grund kommer att tjäna som grund för genomförandet av programmet för insatser mot överförbara sjukdomar under åren 2003-2006. Det föreslås att framtida stöd till globala initiativ, som t.ex. den globala fonden, skall finansieras genom denna budgetpost. Vi har ännu inte slutfört diskussionen om finansieringsgraden. Under första behandlingen av budgeten för 2002, förslog parlamentet en ny specifik budgetpost för fonden för nästa år och framåt, men vi har nu kommit överens om att föra samman denna specifika budgetpost med den för fattigdomsrelaterade sjukdomar och använda en integrerad rättslig grund.
Som jag nämnt tidigare, önskar kommissionen att under den kommande perioden diskutera vidare med parlamentet om tillvägagångssätten och arbetsmetoderna i samband med fonden. Man förväntar sig att fonden kan tas i bruk från och med januari 2002, och alla medlemmar i fondens tillfälliga arbetsgrupp diskuterar sinsemellan och försöker att nå samförstånd om ett stort antal resterande och komplicerade frågor. Kommissionen försöker att spela en konstruktiv och aktiv roll under dessa diskussioner, och ser fram emot att rapportera till parlamentet om denna process. Jag ser också fram emot att samarbeta med parlamentet för att göra så att denna nya fond faktiskt kommer att öka effektiviteten hos våra insatser i kampen mot dessa sjukdomar.
Låt mig till sist återigen bekräfta vårt förslag att tilldela ytterligare 60 miljoner euro genom den nionde Europeiska utvecklingsfonden, när Cotonouavtalet väl har ratificerats och diskussionerna har slutförts med AVS-gruppen. Dessa fonder kommer att öronmärkas för verksamhet i AVS-länderna. Jag håller med om att detta till viss mån komplicerar den administrativa funktionen för en global fond, men jag tror inte att vi har något val. Detta är en realitet och inte det största problemet som vi står inför.
Jag vill återigen tacka parlamentet för den samarbetsvilja man visat i denna fråga, trots de svårigheter som vi har haft.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Nielson!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 0.05.)

