
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 18 december 2003. 
Talmannen.
   – Kära kolleger! Den 26 december 2003 förlorade som ni vet minst 30 000 människor livet i den gamla staden Bam i Iran till följd av en jordbävning. Tusentals skadades och tio- eller till och med hundratusentals människor i denna stad och region har försatts på flykt. Jag vill att vår medkänsla med alla offren för denna jordbävning, och vår beslutsamhet att visa praktisk solidaritet med dem och deras samhällen under de kommande veckorna och månaderna tydligt skall protokollföras i parlamentet.
Jag vill också rikta vår uppmärksamhet mot olyckan den 3 januari 2004, då ett egyptiskt charterplan störtade i Röda havet och 148 människor omkom. Jag har redan på parlamentets vägnar framfört våra kondoleanser till offrens familjer och till de franska myndigheterna.
Av respekt för offren för både jordbävningen – som var en fasansfull naturkatastrof – och flygolyckan, ber jag er att hålla en tyst minut.
–Kära kolleger! Jag vill påpeka för er att i går kväll uppstod i denna byggnad i Strasbourg en vattenläcka i en varmvattenberedare på våningen ovanför vår kammare. Vattnet läckte in i kammarens undertak och en del av det rann ned på vissa ledamöters stolar och bord. Jag måste dessvärre meddela kollegerna i den socialistiska gruppen att era möbler blev utsatta.
Läckan upptäcktes omkring klockan halv fem i morse av Europaparlamentets tjänsteenheter, som omedelbart vidtog de nödvändiga åtgärderna för att skydda kammaren och dess inredning och försöka hitta och stoppa läckan. De tekniska tjänsterna och entreprenörerna har avlägsnat vattnet från undertaket och torkat det, rengjort möblerna och kontrollerat den tekniska utrustningen för tolkning och elektroniska omröstningar. Våra tekniska tjänster har försäkrat mig att det inte föreligger någon fara vad gäller undertaket, eller någon risk för att det rasar samman. Såvitt vi vet uppstod ingen större skada på omröstnings- eller tolkningssystemen, bortsett från de 11 system och stationer som har bytts ut under eftermiddagen. Därför bör kammaren vara helt funktionsduglig. Om några funktionella problem uppstår ber vi er snabbt informera tjänsteenheterna om detta så att de kan lösas.(1) 

Talmannen.
   – Det slutliga förslaget till föredragningslista som talmanskonferensen utarbetade vid sitt sammanträde torsdagen den 8 januari 2004 i enlighet med artiklarna 110 och 110a i arbetsordningen har delats ut.
Inga ändringar har föreslagits avseende föredragningslistan för Strasbourg eller Bryssel. 
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! På dagordningen den här eftermiddagen står bl.a. Peter Pex betänkande om påföljder för föroreningsbrott till havs. Peter Pex, Bert Doorn och de andra mår bra – jag säger det nu så att ni inte skall bli oroliga när ni hör vad jag har att berätta, nämligen att de har varit med om en flygolycka. Enligt vad jag har fått höra körde flygplanet av landningsbanan, men alla är välbehållna. Peter Pex har begärt att hans betänkande skall behandlas i dag och inte skjutas upp samt att det skall presenteras av Cees Bremmer, som visserligen inte är ledamot av utskottet, men väl insatt i frågan. Jag åtog mig mer än gärna att framföra denna begäran till er. 
Talmannen.
   – Eftersom kommissionären är närvarande och kammaren förefaller instämma i detta skall vi därmed gå vidare med arbetsplanen som planerat. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Detta är visserligen med relativt kort varsel, men vi skulle vilja se en ändring gällande torsdagens omröstning och – om det är möjligt – skulle Evelyne Gebhardt gärna vilja ange skälen för detta. 
Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman! På torsdag är det tänkt att vi skall diskutera och rösta om Zappalàbetänkandet gällande erkännande av yrkeskvalifikationer. Det finns absolut ingen anledning till att debatten inte skall hållas på torsdag förmiddag, men jag skulle vilja be att vi flyttade fram omröstningen om det här betänkandet till Brysselsammanträdet i slutet av månaden. Det finns två skäl till att jag gör denna begäran för min grupps räkning.
Det första är att ett par ändringsförslag måste hinna granskas innan de sänds iväg till översättning i dag och det återstår inte mycket tid till det. Jag tror att det totala antalet ändringsförslag kommer att överstiga 300.
För det andra flyger ett stort antal parlamentsledamöter till Indien på torsdag förmiddag för att delta i det sociala forumet. Erkännande av yrkeskvalifikationer är en så viktig fråga som berör så många medborgare att det verkligen vore rätt och riktigt om ett stort antal parlamentsledamöter kunde vara närvarande vid omröstningen i kammaren. Därför bör vi göra det vid en tidpunkt när vi kan garantera att många ledamöter är här. Vi föreslår därför att omröstningen om detta betänkande skall ske i Bryssel i slutet av månaden, men att debatten fortfarande skall äga rum på torsdag förmiddag.
Lehne (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja yttra mig i den här frågan för föredragandens räkning. Jag har fått höra att han gärna skulle ha sett att det hölls en omröstning om betänkandet den här veckan, bl.a. eftersom vi av erfarenhet vet att närvaron är högre i Strasbourg än under Brysselsammanträdena. Den här frågan är ytterst betydelsefull och har redan diskuterats i flera, flera månader. Gång på gång har vårt utskott skjutit upp omröstningen, inte minst eftersom det är en så viktig och svår fråga. Den här gången tror vi emellertid att tiden är mogen för ett beslut i frågan och att ett sådant beslut kan fattas den här veckan. 
Talmannen.
   – Detta är lite av ett dilemma för mig, inte bara på grund av att olika förslag har lämnats, utan även för att mitt privata kansli hade kontaktat föredraganden och jag fick uppfattningen att han stödde andra åtgärder än dem som nu föreslås. Jag föreslår att vi sonderar terrängen vid sammanträdets öppnande i morgon bitti för att se om vi kan förena de olika preferenser som har uttryckts här i eftermiddag. Håller kammaren med mig om detta? 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Skulle det inte vara möjligt att göra det före omröstningen i morgon vid lunchtid? 
Talmannen.
   – Jo, det vore faktiskt att föredra, eftersom fler personer kommer att vara närvarande när omröstningen börjar i morgon. Jag uppmanar kollegerna att använda tiden fram till dess för överläggningar, och att helst uppnå ett samförstånd.
Talmannen.
   – Vi kommer nu till omröstningen om begäran om brådskande förfarande.
Detta är en begäran som togs upp i slutet av förra sammanträdesperioden. 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att framföra Christa Randzio-Plaths ursäkter för att hon är förhindrad att delta. Utskottet för ekonomi och valutafrågor kommer att rösta om en eventuell förlängning i kväll enligt det förenklade förfarandet, artikel 158.1 i arbetsordningen, så resultatet lär snabbt bli känt. Jag tror förvisso att vi kommer att få till stånd en överenskommelse, men omröstningen äger rum i kväll. 
Talmannen.
   – Jag uppfattar det därmed som att ni efter kvällens sammanträde definitivt kommer att kunna avge en rekommendation. Vill ni alltså behandla det brådskande förfarandet i morgon bitti vid sammanträdets öppnande? 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Vi kan godkänna förslaget i dag, redan nu. 

Titley (PSE ).
   – Herr talman! Som ni vet tog mitt kansli i måndags emot en brandbomb som var adresserad till mig men som öppnades av min personal. Jag vill ta tillfället i akt och tacka mina kolleger för deras solidaritet och stöd. Det var naturligtvis en chockerande händelse, även om vi måste sätta den i rätt perspektiv: mycket värre saker har hänt andra ledamöter i detta parlament. Det som var särskilt skrämmande var att det var min personal som öppnade korrespondensen och personalen skulle till exempel ha kunnat inbegripa studenter på praktik – det var den fegaste aspekten av det hela.
Även om vi måste vidta säkerhetsåtgärder hoppas jag att vi inte tillåter att barriärer byggs upp mellan oss och väljarna, eftersom det är just det som förövarna vill: de vill undergräva det demokratiska samhället. Vi har sett många exempel på detta tidigare.
Den kanske mest chockerande aspekten var ett beslut av Nigel Farage i UK Independence Party att utfärda ett opportunistiskt pressmeddelande som i bästa fall var mycket smaklöst och i värsta fall en ursäkt för terrorism. Sedan detta pressmeddelande utfärdades har min kanslipersonal utsatts än värre, eftersom de har fått många e-postmeddelanden från personer som stöder Independence Party, eller dess medlemmar, vilka uppriktigt sagt har varit oerhört aggressiva och provocerande, och har bland annat förklarat att bomben borde ha varit större. Detta har stärkt min åsikt att Independence Party är en grupp paranoida reaktionärer i samhällets marginaler som nu uppenbarligen är beredda att göra gemensam sak med dem som förespråkar att störta regeringar med våld.
Det har funnits försvarare av terrorister i detta parlament tidigare, särskilt Herri Batasuna. Jag är besviken och skamsen över att ett brittiskt politiskt parti har intagit samma ståndpunkt och jag hoppas att ni fördömer detta, herr talman.
Talmannen.
   – Herr Titley! Kammaren framför sin fullständiga solidaritet med er och er personal.
Flera andra kolleger vill tala i detta ämne, men efteråt vill jag inför parlamentet kort kommentera några av de aktuella frågorna när det gäller att dra lärdomar av förra veckans händelser. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet för de otaliga vänskaps- och solidaritetsyttringar som har strömmat in från praktiskt taget alla världsdelar efter paketsändningen från Bologna från alla institutioner – och jag konstaterar att kommissionens vice ordförande, Loyola de Palacio, är här – från många, många parlamentsledamöter och från samtliga politiska grupper utan undantag.
Herr talman! Jag anser att institutionerna inte får låta sig skrämmas av dessa handlingar. I dag, mer än någonsin, måste vi fortsätta att arbeta för ett enat Europa – med hänsyn till de prioriteringar som det irländska ordförandeskapet kommer att lägga fram för oss i övermorgon – och för en konstitution för EU. Europeiska unionen begär och behöver en konstitution, herr talman, en konstitution som måste omfatta oss alla.
Herr talman! Inför terrorismens hot som drabbar oss alla lika – och som spanjor anser jag att det här kan vara på sin plats att uttrycka min tacksamhet för det ständiga stöd som vi har fått från Europaparlamentet i vår kamp mot terroristgruppen ETA – menar jag att vi måste fortsätta att stå enade och reaktionen måste också vara gemensam. Precis som Gary Titley framhöll måste reaktionen vara lugn och samlad, och inte hysterisk, genom uppbådande av alla våra krafter och all vår beslutsamhet för att friheten – och jag skulle vilja understryka, herr talman, att detta är EU-medborgarnas eget parlament för frihet – inte skall kränkas hänsynslöst och ostraffat genom barbariska handlingar, vilket är det enda som terroriströrelserna står för.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hade egentligen inte tänkt uttala mig, men eftersom ett antal ledamöter har talat så gör jag det också. Det måste stå helt klart för oss i det här parlamentet att vi inte tillåter någon – om det så är terrorister, anarkister eller någon annan – att utöva påtryckningar på oss. Vi menar bestämt att den europeiska integrationen är ett arbete för fred, förståelse och försoning. Ingen i Europa eller någon annanstans i världen skall lyckas få oss in på andra banor. Vi bör därför överväga vad vi kan göra för att förbättra vår säkerhet, men vi bör också vara ytterst beslutsamma när det gäller att gå vidare med vårt fredsarbete för ett enat Europa.
Farage (EDD ).
   – Herr talman! Jag har ända sedan början av denna episod sagt att jag fördömer tillgripandet av våld för att uppnå politiska syften. Jag sade det hela förra veckan och jag är besviken över att Gary Titley har vägrat lyssna. Om han, som han säger, har utsatts för direkta hot från personer som påstår sig stödja eller vara medlemmar i UK Independence Party bör han omedelbart vidarebefordra dessa namn till mig, eftersom dessa personer omedelbart skulle ställas inför disciplinära åtgärder att vänta och uteslutas från vårt parti.
Vi är ett icke rasistiskt, icke sekteristiskt demokratiskt politiskt parti, men ett parti som vågar säga att det skulle vara farligt att fortsätta med den europeiska integrationen utan att det helhjärtade stödet från Europas befolkning. Skulle det inte vara bättre att ha en demokratisk folkomröstning i varje land i Europeiska unionen om denna föreslagna EU-konstitution och låta folket, inte yrkespolitikerna, besluta om sitt öde? Att inte göra det skulle kunna vara ett misstag med historiska konsekvenser som skulle kunna leda till mycket allvarlig förvirring i framtiden. 
Talmannen.
   – Jag lämnar ordet till före detta borgmästaren i Bologna, vår vice talman Renzo Imbeni. 
Imbeni (PSE ).
   – Herr talman! Jag begär inte ordet som före detta borgmästare i Bologna eller som parlamentsledamot framröstad i Bologna. Jag har naturligtvis redan uttryckt min solidaritet med dem som drabbades direkt av dessa våldshandlingar, men jag håller emellertid med dem som menar att vi inte får ge alltför mycket publicitet till dem som vill försvaga de demokratiska institutionerna genom hot och våldshandlingar.
När jag nu begär ordet gör jag det för att be er, herr talman, och alla mina kolleger här i parlamentet att stödja en idé som lades fram av den före detta norska premiärministern för några dagar sedan: att ge Europeiska unionen Nobels fredspris. Precis som Hans-Gert Poettering sade för en liten stund sedan är detta den största och mest extraordinära fredsinsats som någonsin har gjorts. Jag anser att Europeiska unionen – och jag talar inte om Europaparlamentet, rådet eller kommissionen, utan om själva unionen – skulle vara i sin fulla rätt att begära och stödja att Nobels fredspris tilldelas unionen. Jag hoppas att samtliga ledamöter, och inte minst ni, herr talman, kommer att stödja denna idé.
Talmannen.
   – Med hänsyn till förra veckans händelser kan jag försäkra kollegerna att vi har haft mycket intensiva kontakter med medlemsstaternas säkerhetstjänster, särskilt efter vad som hände Gary Titley.
Vi har genomfört en mycket omfattande översyn av säkerhetsarrangemangen i våra byggnader. Ett antal driftsfrågor uppkom vid denna översyn. Vi har tagit itu med dem och skall fortsätta att mycket målinriktat ta itu med dem. Denna fråga diskuterades ingående förra veckan vid talmanskonferensen och kommer åter att diskuteras ingående i presidiet i kväll. Det är lämpligt att jag försäkrar er att denna fråga behandlas på det sätt som ni kan förvänta er. Det är också lämpligt att vi vet vilket vårt svar är och bör vara, men att vi behåller det för oss själva.
När det gäller den sista fråga som berördes i anmärkningarna om förra veckans händelser skall vi ha klart för oss att det inte finns något rättfärdigande för terrorhandlingar mot demokratiskt valda personer – oavsett orsak, oavsett plats – däribland mot ledamöter i detta parlament, med tanke på förra veckans händelse. Ingen ledamot i detta parlament borde direkt eller indirekt försöka stödja det ohållbara och det oacceptabla.
Maaten (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet på en helt annan fråga, nämligen den speciella exproprieringslag i Valencia som reglerar stadsutvecklingen – LRAU – som enligt min mening är en direkt överträdelse av olika internationella fördrag, inklusive Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Det verkar som om myndigheterna i Valencia har utarbetat denna stalinistlag bara för att de skall kunna fullfölja sina planer utan att det kostar dem så mycket. Enligt lagen kan expropriering ske i allmänhetens intresse, men i praktiken innebär det att projektutvecklarna har tillstånd att genomdriva sina vinstbringande planer. Ersättningen till de husägare som måste lämna sina hem är löjligt låg, det finns inget sätt att överklaga och de boende, ofta pensionerade utlänningar från hela EU, får inte ens någon information. Detta framstår som rena medeltiden. Jag kräver därför att något av parlamentets undersökningsutskott skall undersöka om denna lag utgör en överträdelse av internationella fördrag och att denna lag görs verkningslös under en sådan undersökning. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Denna vecka markerar den andra årsdagen av interneringen av cirka 660 personer på Guantanamobasen utan åtal eller rättegång. Amnesty International har hävdat att några av dem är minderåriga.
Detta parlament har ganska nyligen uttryckt sin oro avseende den fortsatta interneringen av dessa personer utan åtal eller rättegång och krävt att de skall ges en rättvis och öppen prövning med rätt att utse sina egna försvarare.
Jag uppmanar er, herr talman, att ta direktkontakt med Förenta staternas kongress för att framföra detta parlaments oro och också kräva att rådets tjänstgörande ordförande kontaktar myndigheterna i Förenta staterna för att framföra vår oro.
Om vi i kampen för att besegra terrorismen förvägrar människor deras medborgerliga och politiska rättigheter undergräver vi våra demokratier.
Talmannen.
   – I mina anföranden på parlamentets vägnar vid toppmötet i Bryssel i december 2003 uttryckte jag mig exakt på det sättet avseende alla institutionernas kontakter med Förenta staterna, dess administration och kongressen. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förra veckan tillkännagav Indien och Pakistan vid Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete (SAARC) att de skall mötas igen om en månad för att vidta åtgärder för att stärka det ömsesidiga förtroendet, samt samtala om Kashmir. Detta parlament välkomnar ett mindre spänt läge i vad som är den farligaste krutdurken i världen, där man för bara två år sedan var mycket nära ett kärnvapenkrig. De båda länderna har nyligen utlyst vapenvila längs kontrollinjen i Kashmir, återupprättat flyg- och bussförbindelser och undertecknat ett handelsavtal. I mars skall Indiens cricketlag besöka Pakistan för första gången på tio år. Idrott och vänskap går hand i hand. Jag uppmanar ändå president Pervez Musharraf att samtidigt se till att den gränsöverskridande terroristinfiltrationen upphör och jag välkomnar dagens nyhet om att de som har anklagats för att försöka mörda honom har gripits. Jag är säker på att detta parlament vill uttrycka sin uppmuntran och sitt stöd för fredsprocessen. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka de ledamöter som har ställt sig bakom ett dokument om solidaritet med de kvinnor som anklagas för att ha gjort abort och som nu återigen står inför rätta i Portugal. Rättegången fortsätter i brottmålsdomstolen i Aveiro i morgon. Efter Maia-målet för cirka två år sedan har nya fall nu framkommit regelbundet. Trots Europaparlamentets resolution, som antogs den 3 juli 2002 och innehåller en rekommendation om att medlemsstater inte skall vidta rättsliga åtgärder mot kvinnor som gör abort, tar den portugisiska lagstiftningen fortfarande ingen hänsyn till samhällets realiteter. Det är en grym lag som innebär att kvinnor tvingas göra illegala aborter på någon bakgata, att de behandlas som brottslingar, sätts på de anklagades bänk och kan få fängelse i upp till tre år.
Mina damer och herrar! Jag ber er sålunda att visa solidaritet med dessa kvinnor och uppmanar den portugisiska nationalförsamlingen att ta upp frågan om illegala aborter och avskaffa lagstiftningen som gör dessa kvinnor till brottslingar.
Cappato (NI ).
   –Herr talman! I början av december tillkännagavs det att Europeiska kommissionen hade slutfört förhandlingarna om ett associeringsavtal med Syrien och sedan hörde vi inte mer om den saken. När det gäller kampen mot terrorism tror jag inte att det är nödvändigt att dröja sig kvar vid förbindelserna mellan Syrien och organisationer som Hamas, Islamiska Jihad och Hizbollah eller det direkta stöd som Syrien ger till dem. Eftersom Europeiska unionen under årens lopp har visat sig vara oförmögen att garantera någon respekt för klausulen om mänskliga rättigheter i samtliga associeringsavtal, vore det på sin plats om parlamentet kunde få all tillgänglig information från kommissionen om hur det kunde vara möjligt att ingå ett associeringsavtal med ett land som Syrien, innan denna fråga togs upp till debatt. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vid Tel Avivs flygplats överlämnades ett dokument som syftar till att förhindra förflyttningar i de palestinska ockuperade områdena på Västbanken och Gazaremsan. De som vill åka till den palestinska myndighetens områden måste få skriftligt tillstånd och har de inget sådant kan de israeliska myndigheterna – jag citerar – ”deportera, arrestera och åtala dem som ger sig in på de självständiga områdena”. Detta är enligt min mening en oerhört allvarlig handling som står i strid med den palestinska myndighetens suveränitet. Muren hindrar palestinierna från att förflytta sig: nu är det de israeliska myndigheterna som bestämmer vem palestinierna får och inte får träffa. Det är med andra ord fångvaktarna som beviljar fångarna tillstånd. Samma dokument sändes också till Europeiska unionens samarbetspartner och tjänstemän.
Jag uppmanar därför talmannen, Europeiska kommissionen och rådets ordförandeskap att ingripa och fråga de israeliska myndigheterna varför de begränsar människors rörelseförmåga på det här sättet. Jag sänder vidare det dokument som har tagits emot av olika utländska medborgare. 
Nordmann (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tala om polemiken mellan Judiska världskongressen och Europeiska kommissionen förra veckan. Min avsikt är inte att underblåsa den polemiken, utan jag vill understryka att den har sin grund i en rapport som uppenbarligen ännu inte har distribuerats av EU-institutionerna och behandlar ett problem som tyvärr bara är alltför påtagligt. Det gäller den uppflammande antisemitismen i en rad olika länder, men framför allt Frankrike, där judiska barn, just för att de är judar, varje dag trakasseras och förföljs av araber som på ett farligt sätt överför Mellanösternkonflikten på dem.
Herr talman! Jag skulle vilja att ni ingrep så att denna rapport distribueras och de planerade seminarierna om denna fråga arrangeras snabbt och effektivt, men också så att Europeiska unionen i enlighet med sina befogenheter uppfyller de åtaganden som har gjorts, framför allt genom parlamentet. 
Talmannen.
   – Herr Nordmann! Jag tror att ert intresse för öppenhet genom publicering är något som skulle tilltala detta parlament. 
Gorostiaga Atxalandabaso (NI ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att bemöta Gary Titleys kommentarer. För det första vill jag tydligt säga att han har min helhjärtade medkänsla och solidaritet. Vi vet ännu inte vem som bär ansvaret för detta oacceptabla beteende. 
Han nämnde att Herri Batasuna lovordar terrorism i kammaren. Jag vill säga till Gary Titley att han som en ärad ledamot i detta parlament innehar det irländska ordförandeskapet just nu. Han kan kontrollera alla protokoll i detta parlament och om han hittar så mycket som ett enda ord som lovordar terrorism i mina tal bör han tala om det. Jag tror inte att han kommer att hitta någonting. Om det finns bevis för detta bör han lägga fram det för det irländska ordförandeskapet. 
Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Koldo Gorostiaga har aldrig fördömt några av ETA:s attacker, oavsett vilka offren har varit. Vid några tillfällen har han uttryckt sitt beklagande när det har förekommit dödsfall och han har alltid försvarat ETA:s terroristaktioner. Det är precis vad man skulle kunna kalla ett rättfärdigande av terrorismen och jag skulle därför vilja uttrycka min solidaritet med Gary Titley när det gäller det som drabbade honom och det han har sagt här i dag.
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vid vårt senaste sammanträde uppmanade jag parlamentet att hålla en tyst minut för de barn och andra civila som helt meningslöst dödades i Irak och Afghanistan till följd av de ockuperade styrkornas bombningar. Detta skulle genomföras vid dagens sammanträde. Den då tjänstgörande talmannen sade att han skulle ta upp frågan med presidiet. Jag skulle därför vilja veta om ni har diskuterat detta och om ni har behandlat frågan om att hålla en tyst minut. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Strax före jul hölls den årliga pantomimteatern i Bryssel, som även är känd som rådet för fiskeministrar, som hade överläggningar om 2004 års fångstkvoter samt långsiktiga åtgärder för torskbeståndets återhämtning. För andra året i rad var resultatet en katastrof för de skotska kust- och ösamhällena. Samtidigt som kvoterna för kolja ökades, vilket var välkommet, begränsade rådet skottarnas flotta till bara 15 dagar till havs, och begränsade även tillgången till vissa centrala områden. Det kommer sannolikt att driva många fiskebåtar i konkurs.
Otroligt nog erbjöd faktiskt ministergruppen, som leddes av den brittiska regeringen, frivilligt Skottland för detta självmordspaket! Det är inte konstigt att många skottar nu helt har tappat förtroendet för den gemensamma fiskepolitiken.
Jag uppmanar Europeiska kommissionen att se över detta paket en gång till och erkänna att denna förordnings ogenomförbara och diskriminerande karaktär måste ses över på nytt. 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman! Jag har informerats om att kulturcentret Casal Jaume I i Russafa, ett distrikt i Valencia, attackerades den 29 december 2003, omkring klockan två på morgonen, av okända personer. Alla Casal Jaume I-center är medlemmar i föreningen Acció Cultural del País Valencià, vars syfte är att studera, stödja och främja Valencias kulturarv.
Acció Cultural har fler än 9 000 medlemmar. Många ungdomar är också medlemmar i Casal Jaume I-center. Dagen efter hölls en presskonferens i centret och reportrarna kunde själva se skadegörelsen. Acció Culturals generalsekreterare berättade om 21 attacker sedan juli 2001 mot Casal Jaume I-center i Valencia och de närliggande städerna Llíria, Carlet, Sueca och Vila-Real. Till och med huvudkontoret för partiet Bloc Nacionalista Valencià har attackerats. I Valencia förekommer ständigt våld mot partier och föreningar som främjar och stöder kulturarv och reformvänliga värderingar. Alla dessa attacker har polisanmälts. Våldet håller nu på att trappas upp – en del personer har hotats, andra har attackerats. Hittills har regeringens respons varit otillräcklig. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Jag är säker på att ni och hela parlamentet vill sälla er till mig för att framföra vår sorg och våra kondoleanser avseende de 21 albaner som miste livet när deras båt nyligen förliste i närheten av Vlora, utanför Albaniens kust. 
När vi med rätta strävar efter att utveckla en gemensam asylpolitik för EU och, parallellt med detta, en gemensam EU-politik för legal invandring, har denna tragedi och andra liknande händelser ytterligare uppmärksammat nödvändigheten av att EU ständigt är medvetet om de mindre välbärgade staterna i närområdet och gör allt mer för att stödja dessa länder, varav Albanien bara är ett exempel. 
Corrie (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste tyvärr än en gång framföra ett klagomål mot Air France. Nu rör det ombordstigningen. Tidigare reste vi via terminal 2D, där det finns gott om säkerhetsanordningar och allt flöt på utan problem, men de senaste två månaderna har vi rest från terminal 2B, där det finns en enda liten säkerhetsanordning. I dag tog det i genomsnitt 40 till 45 minuter att gå igenom. Jag talar verkligen för några mycket stressade passagerare från tolkavdelningen och för personal som var gråtfärdiga över tanken på att de kanske skulle missa planet.
Ledamöter som gick till vänthallen och anropades i rätt tid tvingades i praktiken att stå i kö i 40 minuter. Planets avgång var sedan kraftigt försenad. Skulle ni kunna begära att dessa arrangemang förbättras? 
Talmannen.
   – Jag var med på det planet, herr Corrie, och jag skall faktiskt inleda en korrespondens. ”2b or not 2b” – det är frågan vi måste ställa! 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill rikta denna församlings uppmärksamhet mot aktuella studier av effekterna av framför allt klimatförändringar, som har publicerats i den vetenskapliga tidskriften . I studierna dokumenteras en omfattande utrotning av arter, såväl växter som djur, till följd av klimatförändringarna. Den gyllene paddan är den mest minnesvärda av dessa arter, dock troligen inte den mest välförtjänta.
Mot bakgrund av detta vill jag uppmana kommissionär Loyola de Palacio att ta tillbaka de kommentarer som hon fällde i december om Kyotoavtalets död och kräva att hon försöker återuppliva detta avtal och fördubblar sina ansträngningar för att få Ryssland att underteckna det. 
Talmannen.
   – Kommissionären kan notera det. För att undvika missförstånd tror jag att er medordförande redan har tagit upp denna fråga i kammaren, och att den besvarades grundligt – och nekades – av kommissionären vid detta tillfälle. Längre fram kan hon välja att lämna en kort kommentar. Vi kommer inte att diskutera saken nu. Kommissionären hörde er åsikt och kan ge ett lämpligt svar. 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Jag kan försäkra er att vi den dagen kontrollerade att de kommentarer som vi tillskriver kommissionären var korrekta. Romano Prodi förnekade inte dessa kommentarer. Han sade helt enkelt att Kyotoavtalet var viktigt och skulle följas. Jag skulle vilja att kommissionären själv berättade exakt vad hon sade eller inte sade. 
Talmannen.
   – När vi kommer till betänkandet om flygsäkerhet kan kommissionären vilja göra en mindre utvikning. Jag kommer emellertid inte att lämna ordet till kommissionären just nu. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Min ärade vän Ioannis Patakis tog för en stund sedan upp vad som enligt min mening är mycket viktig fråga. Redan vid parlamentets förra sammanträde begärde han att parlamentet skulle hålla en tyst minut till minne av de 16 barn som dödades av de amerikanska invasionsstyrkorna i början av december och till minne av de tusentals andra civila offren vid ingreppen i Afghanistan och Irak. Den då tjänstgörande talmannen försäkrade då att han skulle underrätta er.
I dag har min ärade vän Ioannis Patakis upprepat sin begäran. Det händer då och då att parlamentet håller en tyst minut för olika offer, till och med offer angripare emellan. Herr talman! Jag anser att vanlig medkänsla gör det nödvändigt att acceptera min ärade väns begäran. 
Talmannen.
   – Begäran har noterats. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är kommissionens uttalande om flygsäkerhet och avtalet mellan EU och USA om överföring av personuppgifter vid flygning över Atlanten.
Herr Gorostiaga! Detta är ingen debatt. Jag försöker alltid tillgodose alla ledamöter – inklusive er. Om ni vill göra några andra anmärkningar måste ni ta upp dem direkt med kollegerna. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Under de senaste dagarna har vi bara haft alltför många tillfällen att intressera oss för problemet med flygsäkerheten. Och innan vi går in på frågan om transatlantiska flygningar, skulle även jag vilja framföra mina kondoleanser med anledning av den fruktansvärda olyckan med flygplanet från Flash Airlines som ägde rum den 3 januari och som ledde till att 148 personer dog, varav majoriteten var europeiska medborgare. Jag är övertygad om att vi alla känner deltagande med de berörda familjerna. Men först och främst skulle jag vilja understryka att vi än en gång måste avvakta slutsatserna från utredningen innan vi kan veta något om de exakta omständigheterna kring olyckan.
Under de senaste åren har flygsäkerheten varit en av de frågor och uppgifter som har varit viktigast för kommissionen, för mig personligen och för hela generaldirektoratet för transport. Det är ett område där vi har gjort tydliga framsteg: vi har godkänt direktivet om rapportering av händelser inom civil luftfart, vi har godkänt inrättandet av Europeiska byrån för luftfartssäkerhet som nu är i drift, vi har godkänt de bestämmelser om certifiering och underhåll av flygplan som byrån måste tillämpa och vi har även gjort framsteg när det gäller initiativet för ett gemensamt luftrum, vilket bör bidra till att öka säkerheten inom den europeiska luftfartssektorn.
Tyvärr är dessa åtgärder inte alls relevanta för just det här fallet – och jag vet inte om det är något jag bör beklaga. Det här gäller något helt annat. Man kände till att det fanns vissa problem med flygplanet – t.ex. incidenterna i samband med att planet av tekniska skäl omdirigerades till Atens flygplats – och det hade ju varit naturligt att tro att dessa incidenter skulle ha registrerats i databasen enligt det direktiv ni godkände förra året, men det skall ju också sägas att det direktivet inte kommer att träda i kraft förrän om ett år.
När det gäller luftfartssäkerhetsbyrån, som har varit i drift sedan den 28 september, begränsas dess ansvar i fråga om nationell certifieringsbehörighet till flygplan som är registrerade i gemenskapen och som med andra ord är gemenskapsflaggade. Det omfattar därför inte flygplan av den typ som Flash Airlines hade. Enligt Chicagokonventionen är det flaggstaten – den stat där flygplanet är registrerat – som ansvarar för att sådana flygplan följer de internationella säkerhetsbestämmelserna, under överinseende av Internationella civila luftfartsorganisationen.
Staterna har dock fortfarande möjlighet att kontrollera att dessa bestämmelser följs av flygplan från tredjeland som kommer in på deras territorium. För att underlätta övervakningen upprättade EU-länderna och vissa tredjeländer i Europa ett system för luftfartsinspektion och för utbyte av sådan information, SAFA, inom ramen för Europeiska civila luftfartskonferensen (ECAC). Europeiska kommissionen samfinansierar detta program och deltar i programmet som observatör.
Detta program har gjort det möjligt att utbyta information om de sex inspektioner som har utförts av Frankrike, Tyskland och Polen sedan Schweiz belagt Flash Airlines Boeing 737 med flygförbud. Men även om det utförs ungefär 3 000 inspektioner varje år, finns det ingen garanti för att varje EU-stat verkligen utför dem eller för hur inspektionerna utförs. Det här systemet garanterar inte heller ett godkännande av kollektiva åtgärder och framför allt inte insyn när det gäller inspektioner och åtgärder. Systemet omfattar inte heller sanktionsmekanismer mot stater som inte följer bestämmelserna.
Denna bristande insyn anser jag också skadar de bolag som är mest noggranna med att följa säkerhetsbestämmelserna. Men eftersom många inte känner till att de mest seriösa bolagen följer bestämmelserna och håller en högre kvalitet, skapar det möjligheter för de mindre seriösa bolagen. Med ökad insyn skulle å andra sidan alla veta hur det ligger till och då kunde passageraren, konsumenten, själv välja och skulle då helt naturligt välja maximal säkerhet.
Kommissionen är medveten om bristerna i den nuvarande organisationen för systemet för luftfartsinspektion. Och jag skulle vilja framhålla att med anledning av en liknande olycka som Flash Airlines-olyckan – som ägde rum i Puerto Plata i Dominikanska republiken 1996 på en flygning som genomfördes av ett turkiskt charterbolag för en tysk resebyrås räkning – lade kommissionen år 1997 fram ett förslag till direktiv gällande kontroll av flygplan från tredjeland som landar på gemenskapens flygplatser.
Jag skulle också vilja framhålla att kommissionen även lade fram ett ändrat förslag till denna text i januari 2002, som till stor del bestod av 1997 års text med korrigeringar som gjorde texten bättre och dessutom resulterade i att den snabbt kunde antas.
Som de ärade parlamentsledamöterna väl känner till befinner vi oss nu i förlikningsfasen, som jag hoppas kommer att fortskrida under de närmaste dagarna. Flash Airlines-olyckan visar i hög grad varför denna text är absolut nödvändig och brådskande: för det första är det uppenbart att tidsgränsen för att införliva detta direktiv i den nationella lagstiftningen måste vara så kort som möjligt – vilket de senaste händelserna visar – och att vi inte får överskrida de två år det brukar ta att införliva direktiven i den nationella lagstiftningen. Efter det som precis har hänt kommer det att vara oförståeligt för alla om det blir några ytterligare förseningar till följd av EU-staterna.
När det gäller den årsrapport som skall publiceras av kommissionen, anser jag att den bör göras tillgänglig för samtliga berörda parter. Den bör innehålla de uppgifter som behövs för att researrangörerna skall kunna välja flygbolag, så att de stimuleras att i ännu högre grad beakta säkerhetsfrågorna. Självklart kan uppgifterna i denna rapport endast återspegla verkligheten vid en viss tidpunkt och innebär inte alltid att man kan dra generella slutsatser om säkerheten eller säkerhetsbristerna för ett visst flygplan eller ett visst bolags flygplansflotta.
Det brittiska initiativet att offentliggöra en lista över bolag som inte har tillträde till det brittiska luftrummet visar hur som helst att insyn inte bara är en möjlighet, utan också att det är något som kommer att finnas framöver. Och kommissionens rapport måste genomföras och utarbetas med hänsyn till denna aspekt.
Kommissionen stöder parlamentets förslag om att en åtgärd som antas av en EU-stat – efter en inspektion – bör tillämpas för hela gemenskapen. På så vis blir den strängaste EU-statens inställning också den inställning som får gälla för hela EU när det gäller den typen av flygplan.
Den här olyckan kräver inte bara en insats och en förstärkning av kontrollerna och insynen i dessa kontroller. Den kräver också att vi tar hänsyn till behovet av bättre disciplin bland researrangörerna när det gäller informationen till passagerarna om det flygbolag som skall transportera dem och valet av detta flygbolag.
När man köper en paketresa får man ju all slags information om hotellet, måltiderna och ibland även om utflykter, erbjudanden om extraaktiviteter osv., men märkligt nog får man normalt sett ingen information om vilket flygbolag som står för flygningen. Jag har uppmanat kommissionens tjänsteenheter att undersöka den här frågan som ett prioriterat ärende, eftersom jag anser att den är central.
Denna dramatiska fråga, herr talman, är emellertid inte det enda som kommer att leda till stridigheter och bekymmer när det gäller säkerhetsfrågor som berör allmänheten inom den civila luftfartssektorn. Under julen har vi alla uppmärksammats på frågan om de inställda avgångarna från de europeiska länderna till Förenta staterna, med de därav följande problemen och svårigheterna för alla passagerare som hade planerat att flyga med just de avgångarna.
Det råder ingen tvekan om att det i dagsläget krävs ett utökat och mer aktivt samarbete med de amerikanska myndigheterna för att stärka säkerhetsaspekterna med tanke på de nya terroristhoten. Men även om vi ställer oss bakom dessa mål, konfronteras vi ofta med unilateralt antagna åtgärder, och i det hänseendet skulle jag vilja säga att vi i kommissionen upprepade gånger har informerat de amerikanska myndigheterna om behovet av att föra en dialog och nå en överenskommelse innan beslut fattas. Detta skulle inte bara underlätta genomförandet av dessa beslut, utan även ge bättre resultat med tanke på de erfarenheter som vissa EU-stater har haft inom det här området, på gott och ont.
De svåra förhandlingar som har förts av Frits Bolkestein om automatisk överföring av personuppgifter till de amerikanska myndigheterna visar också att vi till slut kan finna lösningar som är godtagbara för båda parter, även om det tar längre tid och innebär fler svårigheter. När jag nu talar om överföring av uppgifter skulle jag också vilja passa på att berätta att jag i december hade möjlighet att tillsammans med Antonio Vitorino, Christopher Patten och Frits Bolkestein presentera resultatet från dessa förhandlingar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Som vi då påpekade anser vi att de resultat som har uppnåtts om överföring och lagring av personuppgifter gör det möjligt för kommissionen att utarbeta ett beslut om adekvat skyddsnivå, i linje med direktivet om dataskydd, vilket kommer att komplettera ett initiativ inom ICAO för att skapa ett internationellt ramverk och adekvat information för passagerare.
Det måste klargöras att de senaste reaktionerna från våra amerikanska vänner och samarbetspartner inte gäller dessa frågor. Vi måste understryka att de uppgifter som har orsakat vissa problem inte var de uppgifter som visas i kundregistret ”Passenger Name Record” (PNR) och att de är tillräckligt detaljerade för att förhindra vissa typer av fel som har förekommit på det här området.
Även om man inte i efterhand kan visa att det var berättigat att ställa in t.ex. avgångarna för Air France och British Airways, måste vi alltid vara försiktiga när det gäller terroristhot och det är bättre att vara överdrivet försiktig än att behöva ställas inför en attack.
Jag skulle även vilja ta upp en annan fråga som har behandlats i medierna och skapat en viss oro, nämligen förekomsten av säkerhetspersonal ombord på flygplan som flyger till Förenta staterna, en fråga som innebär alla möjliga slags problem. För det första skulle jag vilja understryka att detta är något som medlemsstaterna måste ta itu med. Gemenskapen har ingen behörighet inom detta område. För det andra skulle jag vilja understryka att oavsett hur det möte som kommissionen har organiserat den 16 januari, dvs. i slutet av den här veckan, inom flyggruppen där EU-staternas alla civila flygdirektörer samlas, kommer denna punkt att läggas till den långa listan med punkter på dagordningen och diskuteras där.
Herr talman! Jag avslutar med att säga att den senaste tidens händelser tydligt visar först och främst att säkerheten är en central aspekt av flygtrafiken och att det är viktigt att vi fortsätter att se till att upprätthålla och stärka säkerheten. Säkerheten måste behandlas ur ett helhetsperspektiv. Det räcker inte att tala om garantier och säkerhet när det gäller flygbolagen från våra territorier, dvs. europeiska flygbolag och flygplan, eftersom flygplan från tredjeland även använder våra flygplatser och väldigt många av våra medborgare reser med dem. Vi måste därför öka deras säkerhet och det finns det utrymme att göra. Jag hoppas att det råder enighet mellan parlamentet och rådet i frågan om säkerhet för flygplan från tredjeland.
Slutligen skulle jag vilja säga att säkerhetsfrågorna för att förhindra terroristrelaterade problem inom den civila luftfartssektorn måste behandlas så att man försöker åstadkomma största möjliga garantier och säkerhet för passagerare och medborgare.
Vi får hur som helst inte glömma att antalet flygolyckor under de senaste 10 åren har minskat med 45 procent, samtidigt som flygtrafiken har fördubblats. Men eftersom den kommersiella luftfarten under 2003 krävde 576 offer runtom i världen, måste vi fortsätta sträva efter att förhindra den här typen av olyckor och sänka antalet olyckor ytterligare.
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Olyckan med Flash Airlines-planet var verkligen tragisk och jag råkade själv få uppleva tragedin i denna olycka, eftersom jag var i Frankrike och såg det franska samhällets reaktioner.
Jag skulle vilja understryka att Europaparlamentet har goda skäl att känna sig tillfreds med det faktum att man länge har varit medveten om säkerhetsaspekterna när det gäller flygtrafiken. Dess ställningstagande i frågan om Europeiska byrån för luftfartssäkerhet, EASA, är ett bevis på denna framsynthet. Vi ställde oss bakom denna strävan redan från början och i år har vi röstat för samtliga de budgetposter som krävdes för att snabbt anställa personal till den byrån.
I Maesbetänkandet om flygplan från tredjeland, som kommissionen helt riktigt tog initiativ till att stödja, intog parlamentet redan från början en strikt hållning och jag är glad att Loyola de Palacio i dag ställde sig bakom Europaparlamentets ståndpunkt om våra meningsskiljaktigheter med rådet när det gäller förlikningsförfarandet. Det är mycket viktigt och jag hoppas att rådet kommer att acceptera detta, så att de bestämmelser som införs inom det här området är riktiga och garanterat ger oss en hög säkerhetsstandard, inte bara för våra flygplan, utan även för de flygplan från tredjeland som flyger till Europeiska unionen.
Som ni vet har vi ju också säkerhetsfrågan som blev aktuell efter terroristattacken den 11 september. Här finns det fortfarande problem, men trots de samtal som då och då förs har det tyvärr visat sig omöjligt att hantera dem på ett korrekt sätt. Även om jag kan förstå deras reaktion, tror jag också att det på andra sidan Atlanten finns en arrogant inställning till Europa, en föreställning om att problem skall hanteras unilateralt. Jag menar att vi måste klargöra för den andra sidan att vi gärna samarbetar, men att vi också vill vara en jämbördig part till dem och här kan Europeiska kommissionen definitivt spela en viktig roll. 

Schmid, Gerhard (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom jag måste ta över ordförandeskapet har jag bytt med Brian Simpson, som senare kommer att tala för vår grupps räkning.
Sedan i början av förra året har amerikanerna krävt att det skall överlämnas passageraruppgifter före varje flygning, varav en del är av mycket personlig karaktär. De amerikanska myndigheterna hade planerat att dessa uppgifter skulle lagras i 50 år och att de inte bara skulle användas för terroristbekämpning och potentiella risker i samband med detta, utan att de också skulle kunna vara tillgängliga för andra säkerhetsorgan. Flygbolagen hotades med att om de inte rättade sig efter detta skulle de behöva betala dryga böter eller riskera att förlora sina landningstillstånd. Inte bara i det här parlamentet väckte det våldsam kritik, som framför allt gick ut på att det var olagligt eftersom det innebar en uppenbar överträdelse av två rättsakter i den europeiska lagstiftningen, nämligen direktivet om dataskydd och förordningen om hantering av uppgifter vid flygbokningar. Precis som kommissionsledamoten sade har detta föranlett kommissionen att vidta åtgärder.
Var står vi nu? De 50 åren som uppgifterna skulle lagras har nu blivit och tre och ett halvt år i stället. Vi har lyckats få till stånd begränsningar när det gäller hur uppgifterna kan behandlas. Dessa uppgifter skall endast användas för terroristbekämpning och relaterad brottslighet. Bestämmelserna gäller i första hand i tre och ett halvt år och måste därefter omförhandlas. Alla passageraruppgifter kommer inte heller att lämnas vidare. De amerikanska myndigheterna har framför allt försäkrat att verkligt personlig och känslig ”special service information” och uppgifter som tagits fram efter en ”special service request” skall raderas. Den rättsliga ordningen har dessutom återställts genom kravet att passagerarna skall ge sitt förhandsgodkännande och kommissionen kommer att se till att det är vi som aktivt överför informationen – vilket innebär att vi också kan filtrera den – i stället för att uppgifterna som nu fortfarande samlas in av amerikanerna. Det är kanske fortfarande inte i linje med den europeiska dataskyddsnivån, tyvärr, men det skulle vara orätt att säga att vi inte har åstadkommit en hel del.
Slutligen skulle jag vilja framhålla för kommissionsledamoten att jag ser klausulen om ett upphörande efter tre och ett halvt år som betydelsefullt i den meningen att det alltid råder ett spänt förhållande mellan å ena sidan behovet att gripa in i den privata sfären och å andra sidan de potentiella behoven av intern säkerhet. Om vi skall överväga att förlänga det här systemet efter tre och ett halvt år, måste man först kunna visa att det har gett konkreta resultat under den perioden. 
Boogerd-Quaak (ELDR ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka Loyola de Palacio för hennes inledning. Jag kommer att begränsa mig till frågan om flygdata och förbindelserna med Förenta staterna. Jag skulle vilja understryka att Förenta staterna alltjämt får ofiltrerad information. Artikel 6 i förordning (EEG) 2299/89 och artikel 26 i direktiv 95/46/EG följs fortfarande inte. Men precis som kommissionären påpekade har under tiden olika flygningar ställts in med anledning av ofiltrerad information och Förenta staterna har dessutom begärt tillstånd att få ha beväpnad säkerhetspersonal på flygningarna. Liksom kommissionären konstaterade har också de olika länderna reagerat mycket olika på i synnerhet denna sista begäran.
Fru kommissionär, jag måste säga att allt detta inte i något fall har resulterat i en gemensam strategi, vilket är mycket förvirrande både för passagerarna och för flygbolagen. Jag är därför av den uppfattningen att något adekvat skydd inte kan erbjudas av Förenta staterna och att det inte heller finns något skydd för flygresenärernas och flygbolagens intressen. Jag är inte heller övertygad om att den här överenskommelsen kommer att ge tillräckliga garantier. Jag upprepar därför på nytt min önskan om en permanent lösning i form av en internationell överenskommelse mellan Förenta staterna och Europa, där Europaparlamentet och den amerikanska kongressen involveras fullt ut, vilket sålunda skulle vara ett koncept som väger tyngre.
Jag skulle också vilja upprepa mitt förslag om att kommissionen, på grundval av artikel 300.6 i Nicefördraget, bör uppmana EG-domstolen att yttra sig om denna överenskommelse. Skulle ni misslyckas med detta, tror jag att parlamentet själv skulle ta på sig det ansvaret. Detta gäller ju faktiskt en internationell världsstandard och vi kommer att behöva fortsätta hålla en mycket hög nivå.
Jag kan t.ex. fortfarande inte förstå hur dessa beslut har fattats på grundval av faktorer som togs upp vid briefingen: mer omfattande förbindelser mellan EU och USA, flygresenärernas säkerhet och tillit samt kostnadsaspekten för flygbolagen. Till och med efter samråd med en eller flera olika utrikesministrar fattades det ett unilateralt beslut om att flygningar skulle ställas in. Hur stämmer det överens med t.ex. internationella handelsavtal? Innan vi diskuterar den slutliga överenskommelsen, som skall komma till stånd om sex veckor, skulle jag också mer generellt vilja veta hur samarbetet mellan de europeiska och amerikanska säkerhetsmyndigheterna ser ut. För att fatta mig kort anser jag att de signaler vi har fått under den senaste månaden visar hur saker och ting inte skall gå till, och jag hoppas därför få ett klart svar nu eller i alla fall ett svar på mina skriftliga frågor. 
Ainardi (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär! De enda ord som lämpar sig efter den fruktansvärda katastrofen vid Sharm el-Sheikh är sorg och medkänsla, och jag vill återigen framföra min solidaritet med offrens familjer och mitt deltagande i deras sorg. Man kan tydligen i dag inte fastställa vad som orsakade olyckan och säga vem som bär ansvaret. Jag är också medveten om att det inte är riskfritt att flyga. Inget flygbolag går fritt från olyckor. Efter att ha sagt detta vill jag påpeka att detta är något som berör oss som bär det politiska ansvaret, vi har ett särskilt ansvar eftersom denna olycka har aktualiserat en rad frågor som man inte kan komma undan. Under den tid jag har till mitt förfogande skulle jag vilja ta upp de frågor som för mig framstår som allra viktigast.
Den första frågan gäller staterna. Varför fattade två stater, Frankrike och Schweiz, olika beslut om tillståndet på de flygplan som tillhörde samma flygbolag? Berodde det på bristande samarbete eller bristande kontroller? Hur tillämpas SAFA-programmen egentligen? Även om de är betydelsefulla, ersätter de inte grundliga tekniska kontroller. Automatisk och insynsvänlig information bör tillhandahållas, med en obligatorisk kontroll vid minsta misstanke. Precis som ni sade är det faktiskt så att det inte tillämpas några sanktioner för stater som inte genomför inspektioner ordentligt. Jag delar Loyola de Palacios inställning om att en specifik eller förstärkt skyddsåtgärd som har antagits av en medlemsstat för att garantera säkerheten bör kunna utvidgas till att omfatta hela gemenskapen.
Den andra frågan gäller vilka konsekvenser liberaliseringen av flygsektorn får för säkerheten. Som ni sade, fru kommissionär, är detta ett globalt problem. Med det ökade antalet charterflygningar och lågkostnadsbolag ställs flygbolagen inför en hård konkurrens. De måste kapa kostnader, men under vilka förutsättningar? Det kan vara mycket lockande att skära ned på utbildning, underhåll eller personal, och det i sin tur utgör ett hot mot säkerheten. Bidrar inte också Europeiska unionens uttalade besatthet av att främja en sänkning av flygkostnaderna till att göra detta till den enda regleringsfaktorn?
Den tredje frågan har att göra med kontrollerna av de flygplan som är en säkerhetsrisk. Förslaget till direktiv, som på nytt lades fram i januari 2002, har fortfarande inte antagits. Vi måste begära strikta säkerhetsgarantier för samtliga flygplan som använder unionens flygplatser, öka kontrollerna och ytterligare harmonisera de gemensamma tekniska bestämmelserna, inklusive dem som gäller flyg- och vilotider. Rådet bör sluta upp med att komma med undanflykter och gå in för att åstadkomma mycket striktare och tydligare säkerhetsbestämmelser.
Till sist: om vi skall vara effektiva lagstiftare måste vi också vända oss till proffsen inom branschen. Piloter, tekniker och andra aktiva inom yrket har en oersättlig erfarenhet inom det här området. Det ger mycket att lyssna på dem. Min grupp har därför tagit initiativ till en utfrågning som skall hållas här på onsdag eftermiddag.
Jag skulle också vilja säga några ord om vad jag tycker om överenskommelsen mellan EU och USA beträffande överföringen av personuppgifter vid flygning över Atlanten. Med hänsyn till terroristbekämpningen skulle uppgifter överföras inom 34 olika områden, bl.a. passagerarnas etniska härkomst, politiska åsikter, religiösa övertygelse och hälsotillstånd, medan de nationella myndigheterna som ansvarar för att skydda privatlivet hade minskat listan till 19. De amerikanska myndigheterna vill dessutom överföra dessa uppgifter till USA:s underrättelsenätverk. För mig verkar det ut som om denna överenskommelse isolerar EU-direktivet om dataskydd och med tanke på EG-lagstiftningen anser jag inte att vi kan gå med på att dessa uppgifter överförs. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Olyckan med det egyptiska flygplanet har chockat människor i Europa. De tragiska dödsfallen som drabbade turister, varav merparten var fransmän, har visat att det fortfarande förekommer brister i de nuvarande säkerhetsåtgärderna. Allmänheten frågar sig nu hur det kan komma sig att ett flygplan som inte har tillträde till det schweiziska luftrummet tillåts flyga i andra europeiska länder när det finns internationella säkerhetsbestämmelser som är allmänt kända och bör tillämpas i stor utsträckning.
Kommissionen tog ett initiativ för mer än sex år sedan och jag är glad över att kommissionären än en gång redogjorde för händelseutvecklingen. Tyvärr väntar vi fortfarande på det direktivet. Spaniens och Förenade kungarikets tvist om Gibraltar har försenat det här direktivet i åratal. Efter den 11 september, och särskilt med tanke på den flygkris som följde, har folk återigen börjat förstå hur viktig säkerheten är. Som föredragande för säkerhetsfrågan när det gäller flygplan från tredjeland är jag glad över att åtminstone det här parlamentet har agerat så resolut och godtagit ett antal ändringsförslag vid första och andra behandlingen som vi fortfarande behöver diskutera. Det gläder mig att kommissionären har förbundit sig att stödja parlamentet och jag är övertygad om att trepartsmötet kommer att ge goda resultat. Jag hoppas att även rådet kommer att ge ett mycket positivt svar.
Den viktigaste åsiktsskillnaden mellan kommissionen och rådet gäller informationen till allmänheten. Vi ansåg att kommissionen var ganska återhållsam i detta avseende. Som föredragande anser jag att vi måste säkerställa att varje EU-medborgare som går ombord på ett flygplan på någon av våra flygplatser måste kunna vara säker på att det flygplanet har inspekterats enligt samma normer och att bestämmelserna har följts. Därför behöver vi fler europeiska lösningar. Europeiska byrån för luftfartssäkerhet bör också kunna spela sin roll fullt ut så att våra medborgare kan informeras. Vi måste fråga oss om det inte vid vissa tillfällen kan vara en straffbar försummelse att låta data vara anonyma. Jag kan inte godta att allmänheten inte skall få kännedom om att ett företag har betraktats som osäkert. Jag beklagar att jag hade så lite tid till mitt förfogande, men jag skulle vilja tacka kommissionären och mina ärade parlamentskollegor för det stöd de vill ge i samband med det här betänkandet och för deras initiativ. Jag kommer definitivt att lyssna.
Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag har med största uppmärksamhet lyssnat på ert uttalande om flygsäkerhet, ett ämne som är särskilt känsligt för Frankrike efter Sharm el-Sheikh-katastrofen, och jag har hört era synpunkter. För min egen räkning och för ledamöterna i den franska delegationen i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, skulle jag vilja framföra vårt allra djupaste deltagande och vår solidaritet med offrens familjer.
Eftersom det ännu inte har varit möjligt att analysera flygplanets svarta lådor, vore det oansvarigt att dra några förhastade slutsatser om denna tragedi. För närvarande finns det inget konkret som skulle kunna få oss att ifrågasätta flygplanets skick, det egyptiska charterbolaget FlashAirlines yrkesmässighet, den egyptiska civila luftfartsmyndighetens seriositet eller tillförlitligheten i de tekniska kontroller som har utförts på flygplanet. Med det vi känner till just nu kan inte ens hypotesen om en attack uteslutas helt, även om det verkar högst osannolikt. Men jag anser att det är viktigt att de europeiska flygresenärerna får alla tänkbara garantier så att de lugnas.
Jag skulle vilja passa på att utnyttja det här sammanträdet, fru kommissionär, till att framföra några av de vanligaste frågorna när det gäller framför allt charterbolag. Skulle man inte kunna kräva att europeiska researrangörer redan vid eventuella biljettköp informerade de turister som utnyttjar deras tjänster om vilket flygbolag de kommer att få resa med? Om de europeiska researrangörerna skall få bättre garantier när det gäller säkerhetsnivån hos de flygbolag de arbetar med, vore det inte också önskvärt att sträcka sig längre än till de urvalskontroller som för närvarande görs? Vore det inte lämpligt att rekommendera riktigt grundliga tekniska kontroller av flygbolag som inte är europeiska men som används av våra researrangörer? 
Simpson (PSE ).
   – Herr talman! Jag skall inrikta mig på frågan om civil flygsäkerhet. Jag börjar med att på min grupps vägnar framföra våra kondoleanser till anhöriga och vänner till alla offer för flygolyckor, inte bara den senaste i Sharm el-Sheikh. Jag anser dock fullt och fast att flygsäkerheten måste sättas i rätt perspektiv. Branschen är den mest reglerade och har bäst säkerhetsstatistik av alla kollektiva transportformer. Om man jämför flygtrafikens statistik med det blodbad vi har på våra vägar, och om man tänker på att antalet flygolyckor minskar, samtidigt som antalet trafikolyckor ökar, måste alla diskussioner om flygsäkerhet ta hänsyn till dessa fakta. 
Den civila flygtrafiken måste emellertid fortsätta att förbättra sin säkerhetsstatistik. Jag vill belysa fyra områden där förbättringar kan ske. För det första finns det en risk att ett system som liknar sjötransportens bekvämlighetsflaggor smyger sig in i den civila flygtrafiken. Jag hoppas att EASA, den nya byrån för luftfartssäkerhet, omedelbart kommer att undersöka detta. Medlemsstaterna måste öka sina rampinspektioner för att gallra ut de flygbolag som har sin bas i ett land men är registrerade i ett annat och vars normer är lägre än vad vi skulle förvänta oss inom Europeiska unionen.
För det andra finns det ett brådskande behov av ett harmoniserat driftssystem över hela Europa med hjälp av en EU-OPS. Just denna fråga är än mer brådskande på grund av den förestående utvidgningen av Europeiska unionen och skulle till exempel omfatta flyg- och tjänstgöringstider för cockpit- och kabinpersonal.
För det tredje måste hela frågan om kabinsäkerhet behandlas, särskilt antalet nödutgångar, mängden bagage i kabinen – försök till exempel komma ombord på Air Frances flyg från Paris i dag! – och användningen av säkerhetsvakter i flygtrafiken.
För det fjärde finns det ett behov av att reformera det nuvarande direktivet om paketresor, vilket inte bara är föråldrat, utan även ineffektivt och tillåter vissa flygbolag att erbjuda paket utan att omfattas av direktivet.
Detta parlament har med kommissionens hjälp arbetat länge och hårt för att förbättra flygsäkerheten och vi har gjort vissa framsteg. Det finns fortfarande områden där fler framsteg måste göras. Jag upprepar dock att flygtrafiken är den säkraste kollektiva transportformen och trots att olyckorna är tragiska så är de tack och lov ovanliga. Det vore bra om parlamentet kunde avvakta resultatet av eventuella officiella undersökningar innan det drar förhastade slutsatser som ofta kan bli missriktade och felaktiga. 
Sterckx (ELDR ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja framföra mina kondoleanser med anledning av offren för flygolyckan i Egypten. Detta är något som berör folk: även i min region finns det en flygplats som tydligen används eller har använts av detta flygbolag, så det är uppenbart att vi behöver få veta om den bedömning som görs av samtliga flygplan som flyger i EU är positiv eller ej. Vi har Nelly Maes betänkande om flygplan från tredjeland, där vi lyckligtvis begär sådana saker som egna inspektioner, möjligheten att hålla kvar flygplan på marken och utbyte av information mellan medlemsstaterna. Vi har nu nått förlikningsfasen och jag hoppas att vi kan utnyttja denna förlikning till att i viss mån skärpa en del saker.
En av de frågor som aktualiserades efter olyckan i Egypten var vad vi skall berätta för allmänheten, vad som skall lämnas ut till offentligheten? Det är tydligt att rådet har tonat ned parlamentets frågor i det hänseendet. Med tanke på den senaste händelseutvecklingen skulle jag vilja uppmana rådet att återkomma till denna fråga. Det är uppenbart att vi inte ger ifrån oss vilken information som helst till allmänheten, för då kommer den att leva sitt eget liv. Men om ett visst flygbolag är bannlyst i ett land har folk absolut rätt att få veta det, så att de kan undvika det flygbolaget i framtiden. Jag anser att vi bör ha klara bestämmelser i sådana fall.
Jag har läst att Frankrike skall anta en lag som innebär att researrangörerna måste berätta för sina kunder vilket bolag de använder för resan, så att folk vet vem de flyger med. Jag anser att passagerare har rätt till detta och att om ett bolag skulle beskyllas för något, kan kunderna själva göra den kopplingen. Varför skulle inte detta kunna göras till lagstiftning inom EU?
Jag har också läst att den amerikanska federala luftfartsmyndigheten undersöker kvaliteten på inspektionerna i tredjeland eller det Brian Simpson kallade flaggstatens roll. Det får mig att tänka på transportsäkerheten. Har vi egentligen någon kontroll över flaggstatens kvalitet? Skulle vi inte kunna göra som amerikanerna? Jag anser att den kvalitet som ICAO kan erbjuda är bra, men vi bör tillämpa våra egna system och göra som amerikanerna. Det är enligt min mening ingen dum idé för oss européer att åka och se om kvalitetsstandarderna i USA följs.
Slutligen har jag läst att det förekommer en hel del skillnader mellan de nationella inspektionerna samt att ett visst land är lite striktare än ett annat eller åtminstone gör sina bedömningar på en annan grund. Jag skulle vilja se att flygförbud fastställdes enligt samma grunder överallt – ett flygförbud kan ju faktiskt vara alltför hårt, medan ett annat inte är tillräckligt hårt. Hur som helst har vi nu en europeisk byrå för luftfartssäkerhet och det kunde kanske vara lämpligt om det gjordes en oberoende granskning av medlemsstaternas olika sätt att bedöma flygsäkerheten.
Fru kommissionär, herr talman, fru Maes och ni övriga ledamöter som har varit engagerade i denna förlikning, jag hoppas att vi kan använda förlikningsförfarandet om ert betänkande för att säkerställa att de punkter betonas som parlamentet har åstadkommit mot bakgrund av den senaste händelseutvecklingen – och tyvärr drivs ju vårt beslutsfattande ofta, om inte alltför ofta av katastrofer. Fru Maes, jag hoppas att ni tillsammans med ledamöterna i detta parlament fortfarande kommer att kunna rädda en del saker. 
Poignant (PSE ).
   – Fru kommissionär, herr talman! Katastrofen vid Sharm el-Sheikh kommer att finnas kvar inom flygväsendet länge. Vi delar offrens smärta, men det finns mer! Jag tror att många fransmän, många européer, har identifierat sig med offren därför att de ger ett uttryck för en del av vårt levnadssätt. Vi försöker att bryta med vardagen och för det reser vi långt. Vi söker ett miljöombyte, solsken om vintern, och för det måste man resa en lång väg. Sedan söker vi efter billiga tjänster, och även för det måste man resa långt. Om vi vill att denna frihet eller denna mobilitet skall bevaras, måste vi öka flygsäkerheten och vara strängare, som vi är när det gäller säkerhet inom andra sektorer.
Följaktligen kommer denna flygsäkerhet att återigen ha högsta prioritet, eftersom det åtminstone är något som vi kan och måste ha någon kontroll över. Naturligtvis måste vi först av allt känna till orsakerna till olyckan. Det talas mycket om dem för stunden, men de är inte riktigt kända. Jag tror att det är en nödvändighet för oss alla, även om somliga prioriterar att hitta någon att lägga skulden på.
För länge sedan, 1996, lade kommissionen fram ett förslag till följd av att ett plan tillhörande ett turkiskt flygbolag kraschat. Det ledde inte till någonting eftersom några stater, Spanien och Förenade kungariket, då låg i tvist om Gibraltar. Sedan dess har Europeiska byrån för luftfartssäkerhet inrättats, men den kan inte inkräkta på staternas flygtrafikkontroll och några av dessa stater, Frankrike i synnerhet, använder ofta sin suveränitet som förevändning för att hindra myndighetens verksamhet.
Ytterligare en text har diskuterats sedan 2002. Jag hoppas att den denna gång kommer att godkännas snabbt, och att den nyligen inträffade olyckan kommer att få oss att snabbare finna en lösning. Förteckningar har sammanställts över fartyg som är i för dåligt skick för att användas. Vi måste nu göra samma sak med flygplan. Fru kommissionär, om några flygplan måste tas ur trafik, så låt oss göra en förteckning över dem.
Slutligen vill jag, liksom andra före mig, betona att det är fel att en passagerare som köper en charterbiljett inte vet vilket flygbolag han kommer att flyga med. Vi kan inte kräva märkning och spårbarhet för genetiskt modifierade organismer, men samtidigt inte bekymra oss om det för flygplan. Märkning och spårbarhet är nödvändiga även inom flygväsendet. 
Paciotti (PSE ).
   – Herr talman! Hittills har två stränga parlamentsresolutioner tillåtits att sätta EU-medborgarnas grundläggande rättighet till skydd av personuppgifter på spel. Amerikanska byråer kan genast tillgå uppgifter om flygpassagerarlistorna, utan någon garanti för att de som berörs kommer att bes om tillåtelse. Inte heller finns det någon garanti för deras rättighet att få detaljer rättade, eller för att en advokat eller en oberoende myndighet kommer att anlitas. Det finns inga garantier för varaktigheten och syftet med att godkänna informationen, och trots kommissionens ansträngningar är framtidsutsikterna inte uppmuntrande: information om miljoner europeiska medborgare som bokar resor till Amerika kommer därför i åratal att bevaras i amerikanska databaser. På vilket sätt kommer vår säkerhet att höjas genom att all information om EU-medborgarnas kreditkort bevaras? Hur skall vi kunna neka andra länder något i morgon som vi i dag beviljar USA? Vi efterlyste samverkan gällande medborgarnas rättigheter, men kommissionen föreslår istället, ganska ironiskt, samverkan inom utbytet av information mellan säkerhetsbyråer. Låt oss vara försiktiga. Om övervakning blir normen i stället för ett undantag, om en majoritet är misstänkt i stället för en individ och om alla medborgare blir misstänkta, då går vi mot en oroande framtid. 
Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Herr talman! Inledningsvis vill jag tacka fru Palacio för hennes ansträngningar för flygsäkerhet. Jag instämmer i det hon har sagt. Jag vill också uttrycka deltagande med familjerna till offren från flygolyckan vid Sharm el-Sheikh i Egypten. Därefter vill jag uppehålla mig vid de känsliga delarna i diskussionerna med USA om flygsäkerhet.
Kommissionen skall ha all heder för sin kamp när det gäller försvaret av integriteten i förhandlingarna med USA om flygpassagerarlistorna. En del av oss som sitter i delegationen för förbindelserna med Förenta staterna var med i USA och diskuterade dessa frågor. Vi vet inte minst hur oerhört svårt det är att få USA att göra en i vårt tycke rimlig och balanserad avvägning mellan terroristbekämpning och mänskliga rättigheter.
Förhandlingsresultatet är i vissa delar framgångsrikt, i andra delar otillfredsställande. USA har dock gjort stora eftergifter. Att information skall kunna lagras i tre och ett halvt år är ur amerikanskt perspektiv positivt. Ur europeiskt perspektiv är det dock nätt och jämnt acceptabelt. I detta fall handlar det emellertid även om att skapa väl fungerande kontakter mellan EU och USA så att näringsliv, handel och flygtrafik kan fungera och utvecklas. I ljuset av detta är det angeläget att skapa en lösning som inte sätter tvärstopp för dessa kontakter just nu när konjunkturen håller på att förbättras.
Jag vill dock varna för smittoeffekter. Tre och ett halvt år får inte utgöra någon mall för EU när vi går vidare med vår egen lagstiftning för dataskydd och brottsbekämpning. I Europa har vi ett starkare skydd för de mänskliga rättigheterna än i USA, särskilt när det gäller integritetsskyddet. Det skyddet skall vi vara stolta över. När vi i EU utvecklar våra egna åtgärder mot terrorism – i många fall liknande, men inte identiska, åtgärder som USA har vidtagit – måste vi försvara vårt integritetsskydd. Samarbete och samordning med USA i dessa frågor är visserligen nödvändigt, men vi kan inte överge våra egna principer för de mänskliga rättigheterna. Vem önskar se beväpnade vakter och generella krav på att lämna fingeravtryck i den europeiska flygtrafiken?
Överenskommelsen måste falla om USA inte lever upp till skyddet för de mänskliga rättigheterna. Något utrymme för luddiga tolkningar från endera sidan har vi inte råd med, varken ekonomiskt eller mänskligt. Här måste kommissionen på varje punkt ha tydliga försäkringar vad gäller tolkning och efterlevnad. En bredare internationell överenskommelse på flygsäkerhetsområdet kan bli ett steg även på den vägen. 
Foster (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag stöder det brittiska initiativet att belysa de flygbolag som inte har rätt att trafikera det brittiska luftrummet. Vi kan för närvarande inte förutsätta att den senaste flygolyckan i Egypten orsakades av ett mekaniskt fel. Det vore därför klokt att avvakta haveriutredningens rapport. Jag håller dock med kommissionen om att resebyråerna och researrangörerna bör informera passagerarna mer utförligt om vilka flygbolag som ingår i deras semesterpaket. Kanske kan vi göra något åt det. Det måste också finnas ett mycket bättre sätt att utbyta information, oavsett om det sker genom ICAO, EU eller medlemsstaterna. Dessutom anser jag att Maesbetänkandet om rampinspektioner, som snart är färdigt, bör ta upp samma frågor.
Med hänsyn till dataöverföringen bör vi komma ihåg att 3 000 människor miste livet i de fasansfulla attackerna den 11 september, och många av dem kom från Europeiska unionen. Det är därför inte förvånande att amerikanerna reagerade som de gjorde. Detta sagt välkomnar jag helt och hållet resultatet av de förhandlingar där kommissionärerna Frits Bolkestein och Loyola de Palacio deltog. Jag anser att slutsatserna från dessa förhandlingar är mycket positiva, inte minst vad gäller den information som samlas in och lagras. Förhoppningsvis skall detta vara tillfredsställande för parlamentet.
Jag håller med om att ett bättre samarbete mellan USA och EU troligen skulle lösa problemen innan de uppstår. Jag vill därför uppmana USA att inte agera ensidigt. Jag tror att vi kan göra saker och ting på ett bättre sätt.
Vad gäller de inställda och försenade flygavgångarna under jul- och nyårsperioden omfattades de uppenbarligen av beslut som måste fattas av de nationella regeringarna. Jag anser att det därför är nödvändigt att ta en ny titt på Lisibetänkandet, som just har gått igenom parlamentet, när det gäller den nuvarande avsaknaden av hänvisningar till frågor som omfattas av . 
De Palacio,
   . – Tack, herr talman! Jag vill tacka de ärade ledamöterna för deras anföranden och först av allt vill jag tacka Nelly Maes för hennes arbete som föredragande om säkerhet för flygplan från tredjeland.
Jag hoppas att vi snabbt kan få en förlikning och att denna olycka kommer att tjäna till att få oss att snabba upp vårt arbete och överkomma vissa reservationer och svårigheter som uppstod i rådet i samband med de punkter som jag nämnde tidigare, oavsett om det gäller de punkter som hänger samman med ett snabbt införlivande i den nationella lagstiftningen, eller de som hänger samman med större insyn gällande strängheten och kvaliteten i fråga om säkerhet, samt underhållssituationen för flygplanen hos de olika flygbolagen som verkar inom EU.
Jag tror att det finns ett mellanting mellan parlamentets ursprungliga förslag, som kanske var lite för utförligt, och att inte ge någon information alls. Som jag sade i mitt första anförande, stöder kommissionen absolut ökad insyn i fråga om den verkliga situationen för flygbolagens plan, det vill säga stränghet i övervakningen av säkerhetsnormerna.
Utöver denna fråga, vill jag mycket kortfattat nämna det faktum att det finns vissa frågor som återstår att främja under de nästkommande åren, men inrättandet av Europeiska byrån för luftfartssäkerhet är ett ytterst viktigt steg framåt. När vi antar denna lagstiftning för luftfartyg för tredjeland, kommer vi att ta ett synnerligen viktigt steg framåt. Inom Internationella civila luftfartsorganisationen måste vi stärka övervakningen, eftersom kontrollen över hur verksamheten genomförs i de olika staterna med hänsyn till deras flygplan, i princip utövas av denna organisation. Med andra ord skulle det inte vara frågan om att Europeiska byrån för luftfartssäkerhet skulle gå till ett tredjeland och kontrollera hur de där utför sitt arbete och sina kontroller. Denna uppgift skall utföras av Internationella civila luftfartsorganisationen. Det är en annan sak för EU att vara behörigt att garantera att de flygplan som landar inom vårt territorium följer kraven, och att vi kontrollerar hur kraven efterföljs av dessa flygplan. Vi måste ta ytterligare ett steg framåt, så att det på gemenskapsnivå finns gemensamma regler som innebär att om ett land förbjuder överflygning eller landning för vissa flygplan, skall denna regel utökas till att gälla för hela EU:s luftrum. Om ett land upptäcker en särskild typ av problem med ett speciellt flygplan, så skall det vara obligatoriskt att den informationen sprids ut och vidarebefordras till alla unionens länder, och det skall också finnas gemensamma regler för hur dessa kontroller utförs, för procentandelen och för tillvägagångssättet. Vi måste nå överenskommelser som garanterar att hela unionen vidtar lämpliga åtgärder och att de är tillämpliga inom hela vårt luftrum.
Nästa punkt som har kommit upp är överföringen av passageraruppgifter till Förenta staterna. Jag vill klargöra något som Sylviane Ainardi sade, och det är att Förenta staterna inte ber om den känsliga information som den ärade ledamoten har nämnt. Den information som klassas som känslig i enlighet med direktivet om dataskydd i EU – hälsa, religion och så vidare – efterfrågas inte av Förenta staterna. Detta är vad den ärade ledamoten måste vara medveten om. Det är inte den informationen som kommer att delges.
Nästa fråga rör överföringen av information. Jag kan berätta för de ärade ledamöterna att vi har nått en överenskommelse som kommissionen anser sörjer för skyddet av våra medborgares privatliv eftersom det, som tidigare har sagts av Bernard Poignant tror jag att det var, råder ett spänt förhållande mellan elementen ”säkerhet” och ”privatliv”. Vi måste upplösa denna spänning mellan dessa två element på ett lämpligt och balanserat sätt. Vi har bland annat nått en överenskommelse tack vare parlamentet, låt oss göra detta mycket klart, som i slutänden omfattar en rad garantier som EU krävde. Dessa garantier omfattar en minskad mängd information, typen av information, en begränsning gällande syftet som informationen skall användas för och en begränsning av den tid som informationen kan användas under. Med andra ord, alla de faktorer som de ärade ledamöterna är fullkomligt medvetna om. Detta innebär att vi kan säga att med hjälp av denna överenskommelse garanteras de grundläggande rättigheter som vår lagstiftning erbjuder våra medborgare, även beträffande Förenta staternas sätt att använda informationen. Samtidigt hjälper vi till med och samarbetar i fråga om förbättringen av säkerheten inom luftfarten och kampen mot internationell terrorism.
Jag anser att allt detta i huvudsak besvarar alla de inslag som har tagits upp här. Jag vill återigen tacka parlamentet för dess samarbete med de olika steg som vi har tagit. Jag anser att de har varit ytterst viktiga. Vi kan snabbt slutföra dem genom detta direktiv om säkerhet i fråga om flygplan från tredjeland. Mina damer och herrar, jag vill återigen uttrycka våra kondoleanser för offren, och säga att vi måste fortsätta att arbeta för att förbättra säkerheten inom luftfarten. För det första naturligtvis inom EU:s luftrum när det gäller flygplan som lämnar EU för andra platser, men även på internationell nivå. Hur mycket information vi än ger – och det måste vi naturligtvis göra för att öka insynen i den information som researrangörerna ger till sina kunder genom att uppge vilket bolag som står för transporten och exakt vilka bolag som de arbetar med – är det viktigt, och det kommer att öka skyddet för och informationen till våra medborgare och passagerare. Det får inte finnas något tvivel om att vi, européer eller icke-européer, måste kämpa för att förbättra säkerheten inom flygtrafiken och inom den internationella civila luftfarten.
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
– A5-0388/2003 av Pex för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om föroreningar orsakade av fartyg och införandet av påföljder, inbegripet brottspåföljder, för föroreningsbrott (KOM(2003) 92 – C5-0076/2003 – 2003/0037(COD)),
– A5-0413/2003 av Poignant för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om överflyttning av last- och passagerarfartyg mellan register inom gemenskapen (KOM(2003) 478 – C5-0366/2003 – 2003/0180(COD), och
– A5-0373/2003 av Di Lello Finuoli för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om förstärkning av det straffrättsliga regelverket för bestraffning av föroreningar orsakade av fartyg (KOM(2003) 227 – C5-0244/2003 – 2003/0088(CNS)). 
De Palacio,
   . – Herr talman! Nyss talade vi om luftfartssäkerheten. Nu skall vi tala om sjösäkerheten.
Paketet som vi skall diskutera i dag utgör den näst sista fasen och kompletterar naturligtvis det arbete som genomförts under de senaste fyra åren. Jag vill påminna de ärade ledamöterna om att i december 1999 stod vi inför ”Erika”-olyckan, en tragedi som ni alla är mycket väl medvetna om, och sedan hade vi ”Prestige”-olyckan. Till följd av dessa två olyckor har medborgarna i de olika EU-länderna vänt sig till EU och krävt att vi agerar.
Vi har tagit många mycket viktiga steg. Jag anser att vi lugnt kan säga att under den här mandatperioden har det förekommit en revolution inom sjösäkerheten i EU och en enastående förbättring av garantierna för skyddet av våra kuster och av våra medborgare. I dag kan vi inom EU säga att vi har ett system som åtminstone är likvärdigt de som de bäst skyddade länderna i världen har, och att det i dag inte finns något land i världen som har strängare åtgärder, till skillnad från situationen för fyra och ett halvt år sedan. Riskerna och haven är olika, men vi har till slut ett verkligt ambitiöst och lämpligt system.
Vi måste fortsätta att gå framåt. I dag skall vi debattera ett grundläggande inslag i mekanismen för att bekämpa och förhindra föroreningar orsakade av fartyg, nämligen systemet för påföljder för föroreningsbrott för vilka en del av direktivet fastställer en ram, och sedan har vi det straffrättsliga instrumentet.
I mars 2003 lade kommissionen fram sitt föreslagna direktiv om föroreningar orsakade av fartyg och införandet av påföljder, inbegripet av en brottslig natur, för föroreningsbrott. Genom detta föreslagna direktiv försöker kommissionen i huvudsak att nå tre syften. För det första, att inom gemenskapsrätten definiera begreppet olaglig dumpning av förorenande ämnen i havet. I förslaget försöker man införliva bestämmelserna i den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg, det vill säga Marpolkonventionen, i vår lagstiftning. För det andra, att garantera att de ansvariga personerna för olaglig dumpning, inte bara kaptener och redare, utan även befraktare och klassificeringssällskap, som i några fall kan bära ansvaret för dessa handlingar, skall kunna åtalas och också vara föremål för brottspåföljder under vissa omständigheter. Samt för det tredje, att specifikt definiera de villkor under vilka ansvaret skall kunna fastställas för var och en av de berörda parterna. Kommissionen anser att brottsansvaret skall kunna fastställas när utsläppen är avsiktliga och även, i händelse av en olycka, om utsläppet beror på grov oaktsamhet. Med andra ord: avsikt och grov oaktsamhet.
Som de ärade ledamöterna vet, lade kommissionen i maj förra året fram ett förslag till rambeslut om föroreningar från fartyg. Detta andra förslag kompletterar det föreslagna direktivet och reglerar i huvudsak de brottsliga aspekterna, det vill säga harmonisering inom området för påföljder och frågor om rättsligt samarbete kring straffrättsfrågor.
Nu måste principen om anklagelse och införandet av den motsvarande påföljden lagligen fastställas med hjälp av direktivet. Direktivet är, i enlighet med fördragen i deras nuvarande form, enligt kommissionen det enda riktigt effektiva verktyget för att verkligen införliva påföljder i alla medlemsstaternas lagstiftning, och det kommer därför att vara ett effektivt avskräckande medel.
De tre mål som jag har hänvisat till är tydliga, genomförbara och enligt vår åsikt, ofrånkomliga. Ändå går det föreslagna direktivet som nu presenteras för långt för vissa medlemsstater. De ser det föreslagna direktivets målsättningar som alltför ambitiösa. Rådet har ännu inte tagit ställning i detta avseende, men jag har hört tvivel från en majoritet av ministrar som inte är övertygade om att vi skall fortsätta längs denna väg. Några har den uppenbara avsikten att avsevärt minska ambitionerna i kommissionens föreslagna direktiv.
Jag måste erkänna att arbetet i rådet är en stor besvikelse för mig. Arbetet går mycket långsamt fram och förseningen har inneburit att vi varken kan leva upp till våra medborgares förväntningar, eller kraven från stats- och regeringscheferna som uppmanade parlamentet och rådet att anta detta direktiv före slutet av 2003. Jag är övertygad om att jag återigen kan räkna med detta parlamentets stöd. Det ställningstagande som parlamentet antar kommer att bli en avgörande faktor och kommer att bidra till att få situationen att gå framåt.
Jag skall nu fortsätta med den tredje frågan angående överflyttning av fartyg mellan register inom EU. Vi skall diskutera både aspekterna gällande kriminalisering, nämligen behandlingen eller straffet för vissa handlingar inom området för havsföroreningar och dumpning, och överflyttningen av last- och passagerarfartyg mellan gemenskapens register.
Tolv år efter antagandet av den nuvarande förordningen är det, enligt våra erfarenheter och med tanke på den nära förestående utvidgningen av vår gemenskapsflotta, brådskande att uppdatera de äldsta texterna av vårt regelverk inom sjösäkerheten.
Enligt den nuvarande förordningen kan endast lastfartyg innefattas i fråga om särskilda villkor i det planerade systemet. Det huvudsakliga syftet med kommissionens förslag är att passagerarfartyg också skall kunna dra fördel av snabb överflyttning mellan registren inom gemenskapens stater på ett sätt som är mindre betungande för våra operatörer. Därigenom förbättras verksamheten inom sektorn, som blir mer konkurrenskraftig. Detta kommer självfallet att genomföras samtidigt som den höga sjösäkerhetsnivån till följd av de internationella konventionerna inom detta område bevaras.
Förutom detta syfte, är förslaget avsett att förbättra cirkulationen av information mellan sjöfartsadministrationerna i unionens stater för att bättre samordna det system som används för överflyttning mellan register med gemenskapens regelverk, och i synnerhet med direktiven om hamnstatskontroll och klassificeringssällskap, som vi antog i ”Erika”-paketen.
Debatten i rådet har visat på det samförstånd som finns om behovet att förstärka deras nuvarande system för ändring av register. De ändringar som finns i rådets allmänna riktlinjer av den 5 december 2003 bidrar till att definiera förordningens räckvidd och samordnar det bättre med förfarandena för kvarhållande och nekande av tillgång som finns i direktivet om hamnstatskontroll. Kommissionen samtycker fullständigt till dessa förslag.
Herr talman! Med dessa två åtgärdspaket tar vi ett slutligt steg mot att förbättra och förstärka sjösäkerheten inom EU, vilket är ett område som jag anser att vi har gjort avsevärda framsteg inom under denna mandatperiod.
Jag vill återigen tacka parlamentet för dess systematiska stöd för de åtgärder som vi har föreslagit, och även för dess samarbete och positiva bidrag under hela denna tid. 
Bremmer (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är ett slående sammanträffande att vi denna eftermiddag diskuterar luftfarts- och sjösäkerhet. Så sent som i eftermiddags gick Peter Pex tillsammans med Bert Doorn och Elly Plooij-van Gorsel, tre ledamöter från den nederländska delegationen, ombord på ett litet plan, vars bromsar inte fungerade och som sedan kolliderade med en hangar. Till följd av detta kan Peter Pex inte komma hit i tid. Av den anledningen har jag ombetts att lägga fram hans bidrag för parlamentet. Jag talar därför på Peter Pex vägnar när jag talar om ”mig”, och i förbigående sagt så mår Peter Pex bra.
Det är av mycket stor vikt att utsläppen av olja till havs förhindras. Katastrofer orsakar betydande utsläpp som, på goda grunder, ges en hel del uppmärksamhet. Emellertid utgör även olagliga utsläpp från andra fartyg än tankbåtar ett stort problem, speciellt eftersom de inträffar oftare och sällan spåras. I de fåtal fall där utsläppen spåras, väcks mycket få åtal och nästan inga straff utdöms. Det är en förbryllande situation.
Förslaget till direktiv som nu är under diskussion bör rätta till denna situation utan dröjsmål. Det finns tillräckligt med internationella regler för att ta itu med situationen. Problemet är emellertid att medlemsländerna struntar i de regler som de har förbundit sig vid genom avtal.
Lösningen är att införliva internationellt giltiga utsläppsregler i gemenskapsrätten och fastställa regler för tillämpningen. Kränkningar skall liknas vid brott för vilka det också skall vara möjligt att väcka åtal enligt straffrätten.
Som svar på den katastrof där ”Prestige” var inblandad, har regeringscheferna vid två tillfällen, nämligen den 21 mars och den 13 december 2002, bett om att strikta åtgärder skall införas innan slutet av 2003.
Kommissionen presenterade ett förnuftigt förslag i tid som jag, Peter Pex, har haft möjligheten att korrigera genom ett antal ändringsförslag med hjälp av kolleger från utskottet för regionalpolitik, transport och turism och tillsammans med de samrådgivande utskotten. Jag tackar kommissionen och kollegerna för det trevliga samarbetet.
Jag har några kommentarer om förslaget som jag vill framföra. EU-reglerna måste gälla för alla olagliga utsläpp i inre vattenvägar och till havs, både inom och utanför territorialvattnen. Det är viktigt att inte endast vara kritisk gentemot besättningen, men också huvudsakligen gentemot redarna och myndigheterna på fastlandet. En gemensam europeisk kustbevakning är önskvärd för att kunna spåra utsläpp mer effektivt, och för att myndigheterna skall kunna agera snabbare och på ett lämpligare sätt. Både för denna kustbevakning och för den redan inrättade Europeiska sjösäkerhetsbyrån är det viktigt att ha tillräckliga befogenheter för att öka sjösäkerheten.
Tio ändringsförslag har lagts fram avseende texten i mitt betänkande, som har godkänts av utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Av dessa tio är jag glad över att anta de två tekniska ändringsförslagen som Dirk Sterckx har lagt fram, eftersom deras syfte är att förtydliga texten. Som jag redan har konstaterat är införandet av rättsliga påföljder ett bra verktyg. Tyvärr är nu rådet, samma råd som efterfrågade dessa rättsliga påföljder, inte berett att anta detta förslag, eftersom man anser att straffrätten faller inom den tredje pelarens ansvarsområde.
Även om jag som föredragande har försökt att arbeta tillsammans med rådet, eftersom det omedelbara införandet av åtgärder är positivt för sjösäkerheten, har rådet dragit sig ur. Det verkar som om diskussioner om principer har företräde framför sjösäkerhet i de kretsarna. Med andra ord lämnar rådets beteende något övrigt att önska. Regeringscheferna, som vid två tillfällen har efterfrågat åtgärder, bör agera för att fortfarande möjliggöra ett snabbt införande. Det vore att föredra om detta gjordes nu snarare än, vilket Gud förbjude, när en ny katastrof inträffar.
På Peter Pex vägnar kan jag nu säga ”jag har talat”. 

Poignant (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Det stämmer att vi under vår mandatperiod kommer att ha bevittnat viktiga framsteg när det gäller sjöfartssäkerhet, och jag skulle vilja gratulera kommissionen till dess arbete. För mig går skyldigheten, eller snarare rättigheten, att kritisera er när det är nödvändigt hand i hand med skyldigheten att gratulera er när det är lämpligt. Och när det gäller sjöfartssäkerhet tycker jag kommissionen har utfört sin uppgift på ett bra sätt och tjänat det allmänna europeiska intresset. Även om betänkandet inte är det mest fantastiska betänkandet av alla, måste det ändå ses som en av de senaste fyra årens bedrifter. Uppgiften har emellertid ännu inte fullgjorts och ni behöver bara läsa Sterckx betänkande för att se hur mycket ny lagstiftning som kommer att krävas för att avsluta arbetet.
Hur det än är med den saken är utgångspunkten enkel: Alla fartyg har en flagga som hör till ett land, eftersom det inte finns en europeisk flagga. Det förekom ansatser i den riktningen för 15 år sedan, men det resulterade aldrig i något. Den första texten om överflyttning mellan register är över tio år gammal. I kommissionens förslag och parlamentets åtföljande betänkande försöker man anpassa sig till den nya situationen, eftersom mycket vatten flutit under broarna sedan dess. Precis som kommissionens text har det här betänkandet tre huvudinriktningar. För det första innefattar det passagerarfartyg. De ingick inte i det första direktivet, och skälet var på den tiden att reglerna skiljde sig så mycket åt mellan de olika staterna. Det är anledningen till att vårt utskott och parlamentet då tog med passagerarfartygen i texten. Sedan dess har ett stort antal viktiga beslut fattats – och jag tänker särskilt på SOLAS – många förbättringar har gjorts, regler har ställts upp på många punkter och det förefaller därför nu lämpligt att ta med passagerarfartyg i förordningen.
Den andra inriktningen i betänkandet innehåller ett mycket likartat argument, eftersom det handlar om att samordna gemenskapens instrument på sjösäkerhetsområdet, kort sagt införliva all lagstiftning som antagits bit för bit, särskilt de paket som är kända som Erika I och Erika II. Genom den tredje inriktningen försöker man slutligen förbättra samarbetet mellan de nationella sjöfartsmyndigheterna. Dessa är därför de tre huvudpunkterna i mitt betänkande vilket, naturligtvis, motsvarar dem i kommissionens förslag.
Det är också viktigt att slutföra dessa reformer eftersom EU är på väg att växa och utvidgas med tio nya stater. Får jag erinra er om att vi verkligen är på väg att välkomna tio stater, men framför allt två av dem är östater med mycket stora flottor, nämligen Malta och Cypern. Det förefaller därför vara en god idé att besluta om dessa regler före den 1 maj 2004. Det är anledningen till att texten bör antas efter endast en behandling i parlamentet, såsom vi gjorde när det gällde enkelskroven på sin tid, så vi inte förlorar tid utan kan göra sjösäkerheten till en målsättning snarare än att slåss om rena förfarandefrågor, eftersom tanken är att finna den mest intelligenta kompromissen, eller åtminstone den minst tokiga. 
Ett antal ändringsförslag har lämnats in av rådet, och er föredragande föreslår att de skall antas eftersom de inte förändrar innehållet i texten. Vissa är tekniska ändringar, exempelvis specificeringar av vilka fartyg förordningen inte gäller för, bland annat krigsfartyg. Vissa ändringsförslag gör det också möjligt för staterna att tillämpa andra regler än de i SOLAS-konventionen, under förutsättning att de inte är mindre stränga, medan det i andra ändringsförslag krävs att varje stat skall lägga fram en årlig rapport och betona den första av dem för att underlätta genomförandet av förordningen. Det viktigaste kravet kommer från kommissionen och innebär att till skillnad från andra fartyg skall ett fartyg som kvarhållits mer än en gång efter en inspektion i en hamn under de tre år som föregår ansökan om överflyttning mellan register inte kunna åtnjuta ett förenklat förfarande. Det är kort sagt en försiktighetsåtgärd för fartyg som uppvisat ett antal brister när kontrollerna genomförts.
En av våra kolleger har lagt fram ett ändringsförslag om att unionens emblem skall finnas med på den flagga som byter register. Jag tycker att det är ett trevligt symboliskt ändringsförslag och vårt utskott röstade för det, men rådet vill inte anta ändringsförslaget eftersom det bara skulle gälla för fartyg som byter register och inte för alla. Jag är beredd att överge det, men jag hoppas att unionens emblem en dag kommer att finnas på våra fartygs flaggor så att även det lilla EU-hörnet kommer att korsa världshaven, även om den nationella flaggan fortfarande syns.
Detta, mina damer och herrar, är det centrala i betänkandet och jag hoppas att ni kommer att stödja det. 
Di Lello Finuoli (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, kommissionär de Palacio! Ni är båda lyckligtvis spanjorer. När det gäller denna mycket viktiga punkt har ”Erika” i december 1999 och ”Prestige” i november 2002 redan nämnts som två katastrofer som följdes av många ord men ingen handling, även om kommissionen – vilket redan har sagts – faktiskt gjorde mycket. Det vi i stället beklagar är att det fortfarande inte finns någon övergripande lagstiftning som skyddar miljön straffrättsligt, och konflikten mellan rådet och kommissionen, med det välkända efterföljande överklagandet till EG-domstolen, har grusat förhoppningarna, åtminstone för oss miljövänner.
När det å andra sidan gäller det särskilda området med föroreningar till havs – detta har redan nämnts och det finns ingen anledning att upprepa det – är förslaget till direktiv mycket lovvärt, precis som Pex arbete som innebar en avsevärd förbättring. Jag tror emellertid att detta direktiv bara kommer att få effekt om det finns en politisk vilja att genomföra det, särskilt som historien nyligen har lärt oss att Europeiska unionens direktiv nästan alltid ignoreras av medlemsstaterna.
Den verkliga frågan är medlemsstaternas bristande vilja att följa dessa bestämmelser och det faktum att korrigerande åtgärder tyvärr omedelbart måste vidtas i dag när det har skett fruktansvärda katastrofer. Det föreslagna rambeslutet kompletterar endast direktivet. Det finns en utmärkt överenskommelse, och det är därför nödvändigt att båda välkomnas av parlamentet med alla de framlagda ändringsförslagen som enligt min åsikt är utmärkta, även om jag har vissa förbehåll när det gäller den europeiska kustbevakningen, eftersom det knapphändiga förslaget om detta organ gör oss rätt oroliga. Huvudinnehållet i direktivet går emellertid i rätt riktning, även om det måste göras tydligt att detta inte kommer att vara tillräckligt om det inte också finns en övergripande ram som skyddar miljön i allmänhet, och utan vilken sjöfarten även fortsättningsvis får ett lägre skydd.
Vi måste gå tillbaka till övergripande gemenskapslagstiftning om miljön i sin helhet, och jag anser att rådet borde vara förnuftigt och anta förslaget till direktiv om skydd av miljön via straffrätten, vilket, jag upprepar, blockerades genom ett överklagande till EG-domstolen. Detta skulle vara ett utmärkt steg eftersom vi skulle ha ett lämpligt skydd för havet, något som emellertid skulle ske inom ramen för miljöskyddet, vilket lika gärna kunde ske på straffrättslig nivå eftersom brottspåföljder definitivt kommer att få dem som arbetar inom denna sektor att anpassa sig till bestämmelserna. Enligt min uppfattning går detta direktiv i rätt riktning och är ganska rättvist för alla arbetstagare, eftersom det innebär att många arbetstagare som hittills varit uteslutna nu kommer att omfattas av kontroller. Vi vet mycket väl att de internationella överenskommelserna innebar att redare och en hel rad människor som i praktiken var direkt eller indirekt ansvariga slapp ansvar, och ett bevis på detta var ”Prestige” där den ende som fick betala var en stackars kapten på ett grekiskt fartyg, som åtminstone gjorde allt han kunde för att undvika katastrofen, medan andra borde anklagas för ”Erika”-katastrofen och dess efterverkningar.
Jag instämmer därför både i betänkandet om förslaget till direktiv och betänkandet om förslaget till ett rambeslut, och jag hoppas att parlamentet kommer att anta båda.
Grossetête (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Omständigheterna har gjort att vi i kväll talar om säkerhet för våra landsmän. Vi började med att tala om flygsäkerhet och nu går vi vidare till sjösäkerhet. Vi har talat om dessa problem och om föroreningar till havs i fyra år nu, och jag hoppas att vi om några år inte behöver tala så mycket mer om dem.
För vår del kan vi bara hoppas på det, men när jag tittade på fransk TV förra helgen och återigen såg Atlantstränder som förorenats av oljefläckar (om de kom från ”Prestige” eller från olaglig tankrengöring ute till havs är okänt), sade jag mig att det finns anledning att ifrågasätta hur effektiv den lagstiftning är som vi har hållit på att införa i fyra år. 
Jag skulle ända vilja instämma i gratulationerna till kommissionären för den energi hon visat när det gäller att försöka övervinna våra regeringars och ministrars tröghet på det här området. Om de hade lyssnat på henne tror jag inte att vi skulle ha befunnit oss där vi är nu. Vi finns här för att stödja henne och ännu en gång visa våra medborgare att vi verkligen vill införa all denna lagstiftning och se till att den följs. Vi vet emellertid bara alltför väl att om lagstiftning skall följas måste det finnas påföljder. Vi kommer inte att uppnå någonting så länge det inte finns några påföljder och så länge de inte genomförs.
Det är därför vi träffas i kväll, och jag skulle vilja gratulera de olika upphovsmännen till de texter vi diskuterar och säga hur viktigt det är att vi definierar brottet med ”olagliga utsläpp” och insisterar på den nödvändiga samordningen, så att medlemsstaterna äntligen kan arbeta med hjälp av en gemensam överenskommelse. Jag vill avsluta med att säga att utarbetandet av ett tydligt uppföljningsdokument, som bygger på arbetet i Europaparlamentets tillfälliga utskott för ökad sjösäkerhet, borde göra det möjligt för oss att ge kommissionären vårt stöd när det gäller dessa problem med föroreningar och ansvar till havs. 
Cocilovo (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär de Palacio! Jag känner att jag inte skall säga alltför mycket för att betona betydelsen av den fråga vi diskuterar, vilket de olika föredragandena och de som talat före mig redan har gjort, och framför allt säkerheten till havs, som de olika bestämmelser vi diskuterar i denna gemensamma debatt handlar om. Även om jag inte skall lägga till något till det som redan har sagts vill jag ändå säga att även jag stöder godkännandet av ett mycket starkt initiativ. Ett initiativ som kommissionen har gjort mycket effektivt i denna riktning och som vi hoppas kommer att leda till samstämmighet och en gemensam riktning även inom rådet, liksom slutförandet av lagstiftningen som vi behöver och som vi, genom att anta förslagen i dag, delvis kommer att göra till vårt bidrag, som kommer att vara specifikt och viktigt.
Jag för min del följde som skuggföredragande ett av de betänkanden som utgör ett paket – Poignantbetänkandet när det gäller överflyttning av fartyg, inte bara lastfartyg utan även passagerarfartyg, mellan de olika nationella fartygsregistren – och jag måste betona kvaliteten och nyttan av både detta kommissionsförslag och parlamentets reaktion såsom den anges i Poignantbetänkandet – vilket vi stöder till fullo. Vi instämmer i förslagen och riktlinjerna som dessutom har bekräftats här i kväll, om det möjliga godkännandet av förslag från både rådet och, på en punkt som jag anser är mycket viktig, kommissionen.
Texten gjorde det slutligen möjligt för oss att få slut på de olika konventioner som tolkats olika, och den kommer därför att bidra till rättssäkerheten genom att också förenkla förfarandet för att byta flagg för passagerarfartyg, och därför också att minska mängden regler inom EU och göra dem mindre byråkratiska. Vad som enligt min uppfattning är ännu viktigare är att vi får en garanti för att säkerhetsaspekterna kontrolleras – vilket vi anser är nödvändigt eftersom det föreslagna förfarandet inte bara ger bättre samarbete och utbyte av information mellan nationella sjöfartsmyndigheter, utan också, vid behov, extra inspektioner ombord. Det betonades hur viktigt detta är inför en utvidgning som också innefattar länder, såsom Malta och Cypern, vilka är en viktig referenspunkt i frågan på grund av sina traditioner, sitt åtagande gentemot produktionen och sina förbindelser mellan fartyg och flottan.
Jag skulle återigen vilja berömma föredraganden och kommissionens förslag och för min grupps räkning ger jag mitt fulla stöd till de ståndpunkter som lagts fram. 
Piecyk (PSE ).
   – Herr talman! I stället för att alltid fästa vår uppmärksamhet på katastrofer till havs och deras konsekvenser tycker jag vi skulle göra mer åt det jag måste kalla daglig förorening till havs. Jag gratulerar er därför varmt till detta förslag, fru kommissionär.
Jag tycker att det är ett bra förslag och jag skulle också vilja gratulera Peter Pex – som tyvärr inte är här – till hans utmärkta betänkande. Vi måste absolut göra någonting åt detta. Bara under 2001 förekom några tusen olagliga utsläpp i Nordsjön och Östersjön, och detta får inte längre betraktas som en trivial överträdelse och behandlas som en sådan. Det är inte som att felparkera eller att köra för fort, utan det måste äntligen bestraffas som en brottslig överträdelse enligt straffrätten – vilket innebär hårda och smärtsamma straff, såsom böter, fängelsestraff eller, liksom utskottet har krävt, beslagtagande av fartyg.
Föredraganden gjorde rätt i att påpeka att flera lagar som antagits av parlamentet och rådet ännu inte har genomförts. Det gäller mottagningsanläggningar i hamn och hamnstatskontroll.
Om ni, fru kommissionär, vill dra de stater inför EG-domstolen som inte har införlivat direktivet korrekt, för att belysa detta och därmed utöva påtryckningar för att direktivet äntligen skall införlivas, så står parlamentet helt och hållet bakom er. Till och med de bästa lagarna är ineffektiva om de inte tillämpas och övervakas. Vi behöver därför en europeisk kustbevakning, något som det också föreligger samförstånd om här i kammaren, för kontroll i hamnarna är en sak, men de måste åtföljas av kontroll även till havs. Vi har vant oss vid tanken att det är helt normalt att kontrollera lastbilar inte bara på gårdar utan även på vägar. I framtiden måste det också bli möjligt till havs.
Fru kommissionär! Ni nämnde att rådet tycker att detta är alltför ambitiöst. Sådana argument skall man inte lyssna på. Jag anser att vi inte skall uppmuntra rådets tendens att gömma sig bakom formaliteter, utan tvinga det att agera. Om EU samlar sig och agerar enhälligt kommer vi att göra framsteg när det gäller sjöfart och sjösäkerhet även internationellt.
Det som är viktigast är att vi gör allt inte bara för att undvika katastrofer utan även för att få stopp på toleransen för avsiktliga illvilliga och brottsliga handlingar i våra vatten. Vi kan göra något åt det. Vi stöder er i detta och stöttar er helt och hållet i er strävan att offentligt peka ut regeringar som inte gör likadant. 
Sterckx (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja önska Pex och de andra föredragandena lycka till med sitt arbete. Vi har ett talesätt på nederländska som innebär att många bäckar små blir en stor å, och det innebär att många små utsläpp av föroreningar tillsammans gör samma skada som en stor katastrof. Jag kan tillägga att vi fastställde principen om att förorenaren betalar för länge sedan, och jag tror att det nu är dags för oss att också säga att förorenaren skall straffas, vilket jag tycker skulle vara fullständigt motiverat.
Jag instämmer i den text som antagits av utskottet för regionalpolitik, transport och turism om att det klart skall fastställas att det är de olagliga och avsiktliga utsläppen som avses, och inte så mycket de utsläpp som är resultatet av olyckor som leder till skador, eftersom en olycka trots allt är något annat än ett avsiktligt utsläpp. Jag tycker att vi skall göra denna skillnad.
Piecyk påpekade för en stund sedan att det redan finns en hel del direktiv, såsom direktivet om mottagningsanordningar, som mitt land fortfarande inte har införlivat. Jag anser att det är skamligt och en situation som vi utan dröjsmål borde åtgärda. Ett år har nu gått. Dessutom måste vi komma igång med att bedöma tillämpningen av direktivet, hur fartygen reagerar på det och om vi inte borde göra förändringar någonstans för att se huruvida – och i så fall hur – direktivet fungerar.
Jag skulle också vilja hänvisa till direktivet om övervakning och användningen av svarta lådan. Vi måste se hur vi kan använda svarta lådan för att ta reda på vem som förorenar, var det sker och, om det behövs, hur mycket föroreningar det handlar om. Jag tycker att även detta borde beaktas, eftersom detta är ett direktiv som också kan ha betydelse i sammanhanget. Jag är mycket glad över att utsläpp ute till havs tagits med i texten och att det inte finns några geografiska restriktioner, utan att havet betraktas som ett gemensamt arv som tillhör alla där föroreningar sker.
Allt hänger förstås på inspektionerna och på hur vi kan ta förorenarna på bar gärning. Jag tror att en europeisk kustbevakning kan vara till viss nytta här eller, åtminstone innan vi når detta stadium, ett förbättrat ömsesidigt samarbete mellan de nationella kustbevakningarna och inspektion av fartygens register, etc. Om vi kan använda satelliter för att läsa registreringsskylten på en misstänkt bil i ett visst land, vad hindrar oss då från att använda detta slags teknik för att spåra utsläppsbrott i tid? När exempelvis ”Tricolor” bärgades utnyttjade andra fartyg den olyckan för att släppa ut sin olja, för det har fastställts att den olja som spolades upp inte kom från ”Tricolor” utan från andra fartyg. Vi måste i vilket fall som helst se till att vi gör skillnad mellan en olycka och medveten förorening.
I sjöfartskretsar känner man oro över hur fartygsbesättningar behandlas i vissa fall. Enligt min uppfattning är det som händer med ”Prestiges” kapten ganska obehagligt och jag hoppas att vi kommer att kunna tala med honom snart igen. Jag har läst att en fartygskatastrof nu har skett i Karaj och att besättningen hålls ansvariga för brottet. Vi måste vara försiktiga med detta.
Ni har rätt i att vi arbetade hårt och lyckades göra en hel del under den föregående sammanträdesperioden. Det var frustrerande ibland. Innan ”Erika”paketet var avslutat drabbades vi av ”Prestige”-katastrofen, och det är mycket frustrerande. Jag tror emellertid, fru kommissionär, att parlamentet och kommissionen trots rådets invändningar har lyckats uppnå ett antal positiva resultat, och jag hoppas att vi kan göra detsamma under nästa sammanträdesperiod.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! ”Prestige”katastrofen i november 2002 fick förödande konsekvenser som fortfarande märks i norra Portugal. Vi vet emellertid att föroreningar av havet, från oljespill eller andra skadliga ämnen, fortsätter även när inga olyckor sker. Olaglig dumpning och tömning av tankar måste bestraffas, antingen det sker ute till havs eller nära land. Vi vet också att kampen mot dumpning inte bara kommer att kräva mer lagstiftning utan även, vilket är viktigare, större och effektivare genomförande av denna lagstiftning. På så sätt kommer medlemsstaterna att till sitt förfogande ha lämpliga resurser och utrustning för att säkerställa överensstämmelse med befintliga regler. Vad som behövs är att man överger bekvämlighetsflagg, för noggranna och välstrukturerade loggböcker för fartyget, dess förflyttningar och last, inrättar farleder längre bort från kustlinjen, genomför lämpliga inspektioner av fartyg i hamnarna och inför bättre villkor när det gäller säkerhet i arbetet och ombord.
Vi vet att Marpolkonventionen ignoreras dagligen av ett stort antal fartyg som seglar i EU:s vatten, eftersom den huvudsakliga målsättningen för vissa skeppsredare och oljebolag är att uppnå högsta möjliga vinst till lägsta möjliga kostnad. Kampen mot utsläpp av föroreningar kräver emellertid inte bara effektiva åtgärder på EU-nivå och bättre samarbete mellan medlemsstaterna, utan också effektivare genomförande i hela världen.
Att inrätta en kustbevakning inom EU kommer inte att lösa problemet, och det kommer inte heller att lösa problemet med bristen på lämpliga resurser för fartygsgenererat avfall eller kravet att fartyg skall använda sådana resurser. Vad som krävs är att direktiv och annan lagstiftning verkligen genomförs, inbegripet systemet med information och övervakning – som redan slagits fast i ett annat direktiv – särskilt när det gäller installation av utrustning för inspelning av uppgifter om resor på vissa fartyg, utan vilket det är svårt att bevisa skulden eller oskulden hos en besättning, som måste betraktas som oskyldig till dess att den bevisats vara skyldig. Det är också grundläggande att besättningen får rätt utbildning och att de anställdas rättigheter garanteras. Fartygen måste också byggas mer robusta. Medlemsstaterna och deras regeringar måste slutligen ta sitt fulla ansvar och verkligen tillämpa de olika konventioner och direktiv som är i kraft. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja gratulera de tre föredragandena till deras betänkanden.
Under juluppehållet hittades återigen ett påfallande stort antal döda sjöfåglar utmed Nordsjöns stränder. Det är ingen tillfällighet. Varje vinter vid den här tiden ökar antalet olagliga utsläpp till havs. De görs av kaptener som inte är så noga när det gäller att följa förordningar, och som vet att det förekommer mindre övervakning under denna period och att vinterstormarna innebär att oljan inte lämnar några tydliga spår.
Därför är detta betänkande så viktigt. EU måste agera. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen stöder Pex betänkande som vi nu diskuterar, eftersom det innebär en avsevärd förbättring av förslaget till direktiv om att EU äntligen skall propagera för att utmäta straff för brott mot havsmiljön, inbegripet de som begås utanför territorialvattnen. Vi avvisar därför rådets argument om att frågan faller under den tredje pelaren. Hur kommer kommissionen att reagera på detta? Hur kommer kommissionen att reagera om rådet formellt vägrar att godkänna direktivet om att införa brottspåföljder? Olyckan där ”Prestige” var inblandad ledde till känslor i det avseendet, eftersom vi också vill ta itu med hamnmyndigheterna när det gäller de miljöskador som uppstår efter att ett fartyg som befinner sig i svårigheter inte fått tillstånd att angöra en hamn eller en säker tillflyktsort. En europeisk kustbevakning krävs för att åtal verkligen skall bli möjligt. Den sig i leken ger får leken tåla.
I morgon kommer vi att rösta om ett förslag som lämnats av min grupp för att knyta Pexdirektivet till Bouwmandirektivet om mottagningsanordningar i hamn. På så sätt ökar vi möjligheterna att spåra förorenarna. Vi vill också be om ert stöd för andra ändringsförslag, såsom införlivandet av Europeiska sjösäkerhetsbyrån (EMSA) under genomförandet av detta direktiv. 
Andrews (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill klargöra att detta inte skall vara en utredning om ”Prestige”-katastrofen utanför den spansk/franska kusten, utan att det rör säkerheten längs hela den europeiska kustlinjen. Mycket ofta transporterar rostiga, enkelskroviga förfallna tankers enorma mängder olja och de är i allt väsentligt miljömässiga massförstörelsevapen. 
Jag kan inte föreställa mig vad som skulle ha hänt om en sådan katastrof hade inträffat utanför Irlands kust. Jag vet inte hur vi skulle ha klarat av det. Det finns många tänkbara åtgärder, vilket har sagts här i dag. En åtgärd som vi vill insistera på är att endast dubbelskroviga fartyg skall tillåtas i och omkring europeiska vatten. Vi behöver en politisk vilja – vilken saknas och sannolikt kommer att fortsätta att saknas – inom Europeiska unionen för att undvika att ”Prestige”-katastrofen upprepas.
Det är ett välkänt faktum att alla sjösäkerhetsorganisationer är underbemannade och underfinansierade. De kommer att fortsätta att vara det och därför kommer säkerheten på våra hav att fortsätta att vara i farozonen.
En stor del av de föroreningar som sker i gemenskapsvattnen är, vilket redan har sagts, antingen avsiktliga eller möjliga att undvika. Detta handlande är helt enkelt kriminellt och måste därför hanteras med straffrättsliga påföljder. Jag är medveten om att straffrätten i huvudsak faller under medlemsstaternas behörighet och vi måste undvika att inta en ståndpunkt som kan kränka medlemsstaternas rättigheter på detta område. Det finns emellertid mycket som kan rekommenderas i kommissionens förslag och det finns en tydlig väg framåt för att harmonisera straffrättsliga påföljder med hjälp av instrumenten i den tredje pelaren.
En annan central faktor för att garantera en säkrare, renare havsmiljö är den nybildade Europeiska byrån för sjösäkerhet. Denna byrå måste spela en viktig roll i alla åtgärder mot föroreningar och för fartygssäkerhet. Byrån bör få tillräcklig personal och finansiering. Det har den definitivt inte just nu.
Slutligen vill jag uppmärksamma kollegerna på initiativet från ett antal medlemsstater runt nordvästra Atlanten om att identifiera särskilt känsliga havsområden. Jag hoppas att detta initiativ, som har lagts fram av Irland, Frankrike, Portugal, Spanien, Förenade kungariket och Belgien inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen inom FN, kommer att erhålla fullt stöd från alla nuvarande och framtida medlemsstater. Det kommer att innebära att framsteg i frågan kan göras under 2004.
Det måste dock framhållas att det inte föreligger några som helst tvivel om att ingenting kan förändras utan en politisk vilja. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Säkerheten är fortfarande en viktig fråga på sjöfarts- och havsområdet. Än i dag fortsätter katastrofen med ”Prestige” att visa det. En överenskommelse har nyligen nåtts inom IMO (International Maritime Organisation) om omfattningen för en extra fond för skador som orsakats av oljeföroreningar. Kommentarer har i det hänseendet lämnats om möjliga bidragslämnare till denna fond. Jag anser att de förslag som uttryckts i betänkandena från Peter Pex och Giuseppe Di Lello Finuoli är värdefulla tillägg till förordningen. Ansvaret anges tydligt och entydiga påföljder påförs om reglerna inte följs. Jag är glad över att brottspåföljder är en del av detta.
Jag är mindre glad över begäran om att inrätta en europeisk kustbevakning, för enligt min uppfattning berör detta ett extra skikt av befintlig verksamhet snarare än ett användbart tillägg till uppgifter som enskilda kustbevakningar redan utför. Detta gäller även begäran i Poignantbetänkandet om att fartyg under europeisk flagg skall ges en tydlig, fysisk EU-beteckning. Så länge vi inte har ett gemensamt europeiskt fartygsregister tycker jag inte att det verkar vara användbart. Dessutom kommer det att leda till att diskussionen om förslaget med rådet försenas.
Bortsett från ett fåtal reservationer är jag emellertid i stort sett mycket positiv till dessa förslag. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman! Vi är uppenbarligen överens om målet för den nya lagstiftning vi har framför oss i dag och slutsatsen den bygger på. Om hotet om stränga ekonomiska sanktioner och brottspåföljder tillämpas trovärdigt mot alla aktörer i sjötransportkedjan är det sannolikt den mest effektiva formen av förebyggande åtgärder för att hindra de berörda från att använda farliga fartyg. Den observation detta bygger på är en viss slapphet när det gäller att följa reglerna för utsläpp både inom en del av sjöfarten och vissa hamnstater och särskilt flaggstater. 
Å andra sidan har vi starka betänkligheter när det gäller metoden. För det första är det alltid farligt att fastslå regler – där vissa inte är förenliga med Marpolkonventionen och har allvarliga ekonomiska konsekvenser – som bara gäller fartyg som seglar under flagg från unionens medlemsstater, när det är dessa fartyg som minst sannolikt orsakar föroreningar. Att föreslå beslagtagande av ett fartyg under europeisk flagg när det inte är möjligt att beslagta ett fartyg från tredjeland är att skjuta sig själv i foten. 
Om vi gjorde det skulle vi diskriminera våra egna flottor, vilka är de som bäst lyckas uppfylla normerna. Jag kan försäkra er om att de inte behöver det. Vi måste därför alltid prioritera den internationella nivån före den europeiska när det gäller sjösäkerhet. De av de femton medlemsstaterna som vill göra det måste därför argumentera våldsamt och outtröttligt för stränga normer, vilka ändå gäller för alla inom ramen för IMO. 
Min andra kommentar är att de texter vi har framför oss har egendomligt få hänvisningar till flaggstatens ansvar. Vi vet emellertid att det största hotet mot sjösäkerheten kommer att finnas kvar så länge som bekvämlighetsflagg kan blomstra och skydda fartyg som inte inspekterats, eller som har inspekterats av klassificeringssällskap som själva är ”bekväma”.
Detta är den brännande frågan när direktören för den maltesiska sjöfartsmyndigheten, som var ansvarig för registreringen av ”Erika”, får order av sin regering att vägra att svara på stämningen från den domare som utredde fallet, och när Bahamas myndigheter visar den mest uppenbara brist på god vilja genom att hela tiden försena offentliggörandet av sin rapport om ”Prestige”-katastrofen, ett fartyg som seglade under deras flagg. Vårt tillfälliga utskott för ökad sjösäkerhet måste absolut ta itu med denna grundläggande fråga.
Avslutningsvis skulle jag vilja avfärda idén med en europeisk kustbevakning, vilken förefaller mig handla mer om ideologi än om ett realistiskt och lämpligt synsätt på problemen. Ingen kan säga vem som skulle få tillstånd att mobilisera och utveckla ett sådant instrument, som har en mycket direkt koppling till medlemsstaternas säkerhet, under förutsättning att man någonsin hittar ett sätt att betala för det.
Vi borde i stället förstärka de operativa metoderna för styrning och samordning av de tillgängliga möjligheterna att ingripa i länder som Frankrike och Förenade kungariket, kanske utvidga dem och dela kostnaderna för den tunga utrustning som köpts in av de medlemsstater som bidrar mer än andra, och till förmån för alla, för att sköta de farleder som förenar Europa med övriga världen. Det, herr talman, skulle vara ett tydligt tecken på verklig europeisk solidaritet. 
Roure (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att beklaga det faktum att vinst, konkurrenskraft och monopol när det gäller resurser alltför ofta gör människor både döva och blinda. Den ekonomiska krigföringens mänskliga och miljömässiga kostnader är förödande för alla stater. 
Havet är visserligen ett område utan gränser, som styrs av principen om fri sjöfart, men vår roll är att göra fraktföretagen medvetna om sitt ansvar och därför göra dem ansvariga för sina handlingar. Det är anledningen till att det är så viktigt att med detta rambeslut säkerställa att lämpliga sanktioner, brottspåföljder framför allt, tillämpas mot de personer som är ansvariga för olagliga utsläpp av kolväten och skadliga flytande ämnen. Medlemsstaterna måste verkligen anta strikta gemensamma bestämmelser och ett kraftfullt system med brottspåföljder.
Låt oss vara tydliga i dag: Medlemsstaterna klarar ofta inte av sina skyldigheter och sitt ansvar på det här området. Europeiska unionen har förvisso redan avsevärt förstärkt sin lagstiftning när det gäller sjösäkerhet, men de flesta medlemsstater har tillämpat det första direktivet från 1995 om kontroll av fartyg som utnyttjar gemenskapens hamnar mycket dåligt. Efter katastrofen med ”Erika” i december 1999 antog Europeiska unionen fem stora texter om sjösäkerhet. De två lagstiftningspaketen antogs efter mycket kort tid, men den 19 november 2002, den dag ”Prestige” förliste, hade bara en medlemsstat – Danmark – införlivat en av dessa fem texter i sin nationella lagstiftning.
Vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn i december 2002 uttryckte Europeiska unionen sin beslutsamhet att genomföra alla nödvändiga åtgärder för att förebygga att en sådan katastrof skulle upprepas. Det rambeslut vi skall anta i morgon kompletterar direktivet från 2003 om föroreningar från fartyg, vilket var ett första viktigt steg. Europaparlamentets tillfälliga utskott för att utreda orsakerna till ”Prestige”-katastrofen inrättades slutligen i december förra året, efter tio månader av förhalningar. Utskottet skall fastställa vilket ansvar medlemsstaternas sjöfartsmyndigheter och regeringar har, när det gäller att hantera katastrofer till havs.
Vi måste finna en lösning som garanterar att medlemsstaterna rättar sig efter de åtgärder som antagits av Europeiska unionen när det gäller sjösäkerhet och medger att man tar emot fartyg i nödläge i nödhamnar. Jag upprepar: vi måste se till att alla som är inblandade i dessa miljöbrott tar sitt ansvar, vare sig det handlar om privat eller offentligt ansvar. 
Pohjamo (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär! I Sterckxbetänkandet intar man en viktig ståndpunkt när det gäller den marina miljön. Genom effektiva åtgärder kommer vi att skydda vatten där människor badar, säkerställa tillgången på ren fisk att äta, och förbättra ekologin till havs, särskilt i avgränsade havsområden. Olja från fartyg är mycket farlig på flera sätt, och av den anledningen måste överträdelser när det gäller föroreningar hanteras bestämt och genom att de som åstadkommer dem görs ansvariga.
Utskottet har kommit till en utmärkt slutsats, som blir mer specifik tack vare Sterckx ändringsförslag. Det finns emellertid en punkt som jag inte kan stödja i dess nuvarande form: förslaget till en gemensam kustbevakning går lite för långt. Eftersom kustbevakningen också har många andra ansvarsområden, borde detta beaktas i ett bredare sammanhang.
Bernard Poignant har utfört ett gott arbete med sitt betänkande. Det finns bara en detalj i det som vi borde ta itu med. Även jag är positiv till att fartyg visar Europeiska unionens emblem. Ändringsförslaget om att visa emblemet på nationella flaggor är emellertid problematiskt, vilket föredraganden själv också sagt. Jag efterlyser en debatt om flagglagstiftning i medlemsstaterna. Om detta ändringsförslag avvisas blir det möjligt att snabbt avsluta hela frågan. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Förslaget till förordning om överflyttning av last- och passagerarfartyg mellan register hör till den mer allmänna politiken som motarbetar arbetstagarna i Europeiska unionen. Under förevändning att man vill förbättra konkurrenskraften syftar den till att öka sjöfartsindustrins vinster genom att skära ned på fartygsbesättningens löner och sociala rättigheter, och erbjuda skandalösa skattesänkningar för rederierna i Europeiska unionens medlemsstater. 
Rekommendationen i motiveringen i förordningen i fråga, att medlemsstaterna skall se över inrättandet av ett europeiskt fartygsregister, är ett strategiskt viktigt val av storfinansen för att öka dess möjligheter till vinst. Förslaget lades fram av kommissionen redan 1989. Om det genomförs i dag kommer det, bortsett från nya vinster för redarna, att leda till lägre säkerhetsstandarder i sjöfarten, med nya faror för människors liv och miljön. Detta kommer att skapa möjligheter för nya brott till havs, såsom ”Erika”, ”Prestige” och andra. 
Förslaget att förstärka det straffrättsliga regelverket vid utsläpp av föroreningar från fartyg kommer inte att göra något för att minska brotten till havs, eftersom det fortfarande kommer att vara viktigare att bevara och öka vinsterna för redarna och storfinansen i allmänhet, vilka kontrollerar energikällorna och transport- och produktionsmedlen. 
Vi tar detta tillfälle i akt och uppmana Europaparlamentet att ingripa och tvinga den P[amp]I-klubb och de fartyg som äger ”Prestige” och ”Tasman Spirit” att betala böterna för de två vraken, så att deras besättning, som hålls som gisslan som syndabockar i Spanien respektive Pakistan, kan släppas. 
Herr talman! Greklands kommunistparti avvisar utan åtskillnad alla tre förslagen till förordning…
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Som Bernard Poignant helt riktigt påpekar i sitt betänkande lade kommissionen fram sitt förslag till ett europeiskt fartygsregister 1989 under namnet ”Euros”, och Europaparlamentet godkände nyligen Sterckxbetänkandet som utarbetats till följd av ”Prestige”-olyckan, och där man ville att denna möjlighet återigen skulle granskas.
Jag är medveten om att medlemsstaterna för närvarande inte vill ge upp sin identitet till havs, men också om fördelarna med att alla våra fartyg visar upp en europeisk symbol, och jag föreslog därför att Europeiska unionens symbol skulle visas i ett av flaggans hörn, dvs. cirkeln med stjärnor mot en blå bakgrund. Jag tror att mina brittiska kolleger i utskottet för regionalpolitik, transport och turism blev förolämpade av det. Jag skulle vilja förklara för dem att min tanke inte var att kränka Union Jack. En flagga har fyra hörn och deras har tre hörn som är lediga. Jag tycker att detta är mycket positivt och det skulle medföra stor synergi för oss alla om Europeiska unionens fartyg skulle kunna identifieras på världens alla hav.
Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Olagliga oljeutsläpp från fartyg är ett stort problem i danska vatten. Det är inte bara en fråga om att havet blir förorenat och att fisket skadas. Ofta sköljer oljan upp på land och förorenar våra stränder. Utrustning för att enkelt tömma ut förbrukad olja måste införas i våra hamnar. Detta borde betalas via en allmän hamnavgift så att man inte gör någon vinst genom att släppa ut oljan i havet i stället.
Kommissionen föreslår nu att straff för olagliga utsläpp skall överföras till EG-rätten. Det måste absolut finnas straff för olagliga utsläpp. Olagliga utsläpp i danskt vatten måste straffas enligt dansk lag. Olagliga utsläpp på internationellt vatten måste straffas av en internationell miljödomstol.
Kommissionen föreslår att en europeisk kustbevakning skall inrättas för att spåra lagbrytare. I Danmark övervakas och spåras förorenare med hjälp av flyg som ställs till förfogande av militären. Vi behöver därför vare sig EG-rätt eller en europeisk kustbevakning med åtföljande byråkrati. Vi skulle emellertid vilja se EU ta initiativ för att inrätta en internationell miljödomstol under överinseende av FN.
Samtidigt föreslår kommissionen att man skall främja omflaggning av fartyg genom att inordna passagerarfartyg under befintliga bekväma regler och genom att begränsa det som kallas för karantänperiod. Omflaggning skulle underminera föregångsländernas överenskommelser om löner, arbetsförhållanden och säkerhet. Redarna skulle också undgå regler för moms och skatt som ligger till grund för välfärdsstaten. Det skulle vara oacceptabelt.
Avslutningsvis är förslaget om att fartygen skulle ha EU:s symbol med de tolv guldstjärnorna mot blå bakgrund i de övre hörnen av sina nationsflaggor löjligt. Vi kan tyvärr inte stödja något av förslagen. Inte den här gången heller.
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är verkligen imponerande att det än en gång har konstaterats att problemet med föroreningar till havs främst orsakas av, inte fartygshaverier i sig, utan av olagliga utsläpp från fartyg, av oljeprodukter eller avfall i största allmänhet, och det här problemet har hittills inte behandlats ordentligt.
Vi har Marpolkonventionen som tillämpas på olika sätt i medlemsstaterna vad beträffar straffrättsliga påföljder, varför Europeiska kommissionens initiativ är bra. Det skall finnas en enhetlig syn på frågan beträffande straffrättsliga påföljder. Det finns även ett direktiv som behandlar frågan, nämligen direktiv 2059 om anläggningar för mottagande av avfall från fartyg, vilket ännu inte tillämpats fullt ut av medlemsstaterna. Detta direktiv måste tillämpas. Det är förstås inte någon ursäkt för de fartyg som släpper ut olja i havet, men å andra sidan skall medlemsstaterna inte kämpa för att skydda miljön endast på papperet, de måste även tillämpa de bestämmelser i praktiken som de själva har röstat fram i den här frågan. 
Följaktligen tar vi här ett steg framåt och vad jag vill framhäva med beklagande är att rådet, efter att ha bett Europeiska kommissionen att lägga fram denna bestämmelse om påföljder vid olagliga utsläpp av avfall från fartyg, inte förefaller vara berett att agera snabbt, inte förefaller vara berett att godta kommissionens och parlamentets förslag och förefaller fördröja hela processen. För vår del, för gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, vill jag betona detta och understryka rådets negativa ställning, och meddela att vi kommer att kämpa in i det sista för att Pex betänkande skall antas. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle också vilja känna mig glad och optimistisk i dag tack vare detta framsteg i fråga om lagstiftningen och lyckönska kommissionsledamoten och mina kolleger, föredragande och icke-föredragande, och även mig själv, men som boende i Galicien och under förutsättning att dessa lagstiftningsförslag är ett resultat av – som vi har hört här om och om igen – ”Prestige”-katastrofen, låt mig framföra en annan – förhoppningsvis kompletterande – synpunkt. 
Jag tycker att det vore positivt om den här tragedin, som kommissionen eufemistiskt beskriver som ”en olycka med stort medialt intresse”, leder till betydande ändringar i lagstiftningen med kriminalisering av olagligt beteende som följd. Men jag känner mig orolig över att det eventuellt blir allmänt accepterat att vi genom att lösa frågan om olagliga utsläpp löser mer än hälften av problemen med kolväteförorening till havs, eftersom kommissionen påstår att största delen av föroreningarna inte beror på olyckor utan på avsiktliga utsläpp.
Jag är också rädd för att framtiden får oss till att glömma nutiden, och detta är en katastrof som vi ännu inte har sett slutet på, vilket det nya oljebälte som för närvarande är på väg att nå den franska kusten, eller de 14 000 ton brännolja som ännu finns i vraket och väntar på en lösning, är ett exempel på. Därför säger jag att oron för framtiden inte får göra att vi lagstiftare glömmer nutiden.
Nutiden, mina damer och herrar, innebär tre stora frågor som medborgarna i min region fortfarande helt riktigt ställer och som ännu inte har besvarats från europeiskt håll: ersättning åt de berörda parterna, miljöproblemen och lösningen av vrakfrågan.
Mina damer och herrar, det gläder mig att vår katastrof leder till att gemenskapsrätten utvecklas, men jag är även fast övertygad – och jag hoppas kunna övertyga er – om att Europa måste ha mekanismer för att ge ett europeiskt svar på dessa katastrofer som kommer att fortsätta att inträffa, vilket vi ännu inte har. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Det är upprörande att vi tvingades vänta på att ”Prestige” skulle förlisa innan vi antog mer eller mindre bindande direktiv med avsikten att slutligen anta bestämmelser som är trettio år gamla. Det är inte mindre upprörande att offren för tidigare förlisningar, som exempelvis ”Erika”, inte alltid ersätts på ett rättmätigt sätt och att oljebolaget Total, som är ansvarigt för förlisningen, cyniskt nog kräver ersättning för pumpningskostnaderna. 
Vissa ändringsförslag är ämnade att urvattna kommissionens uttalande under förevändning att undvika en häxjakt mot kaptenerna och besättningarna. Det är ju bra, men varför riktar sig direktiven endast mot de senare? Varför inbegriper man inte dem som verkligen är ansvariga, det vill säga de som organiserar transporterna? Varför förhindrar man dem inte att orsaka skada genom att tillämpa utpräglat avskräckande påföljder, för om fartyg kan segla under bekvämlighetsflagg och om det ibland är mycket svårt att bestämma vem som äger dem, är de stora företag som genererar vinst genom dessa transporter, särskilt oljebolagen, för sin del fullständigt identifierbara. Det är mot dessa grupper som de allvarligaste åtgärderna borde vidtas för att förhindra den vinsthunger som leder till kollektiva tragedier. 
Bernié (EDD ).
   – Herr talman! Med tanke på hur strängt man tar itu med överträdelser av de brittiska reglerna för vägtrafikanter, är det svårt att förstå den slapphet som de som förorenar vår marina miljö och ser havet som en soptunna drar nytta av för tillfället, särskilt eftersom den största delen av kolväteföroreningarna härstammar från avsiktliga utsläpp snarare än olyckor. Alla berörda parter inom marina transporter måste fås att ta ansvar.
Enligt vår synpunkt borde man införa ett system med straffrättsliga påföljder, med stora böter, hamnförbud för fartyg och garantiavgifter. I Frankrike har hamnpolismyndigheten nyligen visat exempel genom att införa böter om 250 000 euro. Fartyg som bryter mot reglerna måste omedelbart en gång för alla förbjudas tillträde till alla hamnar inom EU vid upprepade kränkningar, gemensamma utredningsgrupper inom medlemsstaterna måste förstärkas, vilket medges enligt rambeslutet av den 13 juni 2002, och fullständig brottsutredning måste genomföras i det land där hamnen är belägen i syfte att genomföra inspektioner ombord på fartygen, höra vittnen och göra stickprov. Samarbetet mellan den marina polisen måste förstärkas när det gäller att upptäcka föroreningar och identifiera förorenarna, en europeisk kustbevakning måste inrättas på lång sikt, och medlemsstaterna måste uppmanas att införliva de europeiska direktiven som hänför sig till sjösäkerhet i sin lagstiftning, och måste straffas om de dröjer med det.
För tillfället förefaller åtta medlemsstater, av vilka somliga inte är sena att föreläsa om ekologi, inte ta hänsyn till gemenskapens lagstiftning om klassificeringssällskap och statlig hamnkontroll. Låt oss inte glömma att om Erika I-paketet hade respekterats, hade ”Prestige”-katastrofen kunnat undvikas. Med projektet Motorvägar till havs framträder havet mer än någonsin som ett alternativ till vägar. Varje år skulle till exempel 350 000 lastbilar åka ombord i Montoire för att transporteras till Spanien. Det krävs stränga och strängt tillämpade bestämmelser till havs, men de bör tillämpas på alla och inte enbart på europeiska fartyg.
Lisi (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag anser att kommissionären och vi inom parlamentet gör rätt i att kräva ansvar för en åtgärd som antagits under denna parlamentsperiod som slutligen gäller på sjösäkerhetsområdet.
Vad vi har att göra med är en rad bestämmelser som fullbordar bilden av ett givande arbete, vilket inkluderar bestämmelsen om att dubbelbottnade tankfartyg skall tas upp på svarta listan för fartyg som inte längre är sjödugliga, uppmaningen att medlemsstaterna skall upprätta en förteckning över nödhamnar. En mängd åtgärder har vidtagits under denna parlamentsperiod och vi måste tacka kommissionen för dessa, men vi måste också framhålla vår del i denna process. 
Detta är därför vad som fick mig och min grupp att ge Pex betänkande vårt fulla stöd, i synnerhet, och jag skulle vilja belysa ett av betänkandets ändringsförslag – som jag har hört delvis bestrids, men jag anser att vi alla bör uppskatta dess nytta – om uppmaningen att en europeisk kustbevakning bör inrättas så snabbt som möjligt. Vi kan inte kräva mer omfattande kontroller, vi kan inte vänta oss att påföljder skall genomföras om vi inte har instrument för att göra det effektivt. Detta vore ett stort steg framåt, även för en hel rad andra frågor som vi står inför i Europeiska unionen, inte minst frågan om illegal invandring.
Jag anser att vi måste genomföra en allmän översyn. När det gäller säkerhetsfrågor – flygsäkerhet, som vi nyligen talade om, sjösäkerhet, och jag skulle även säga livsmedelssäkerhet – är den allmänna opinionen i Europa tidvis långt före regeringarna. Den kräver mer Europa och europeiska bestämmelser. Vi borde känna oss uppmuntrade av denna känsla hos allmänheten och även uppmana rådet, som hittills har varit något förtegen om dessa frågor, att inte svika dessa stora förväntningar som på senare tid har vuxit hos våra medborgare, och som verkligen kan ge oss viktiga resultat inför framtiden. 

Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Som flera andra välkomnar jag dessa betänkanden om bekämpandet av föroreningar från fartyg. Förenade kungariket är som ö särskilt sårbart, och vår kusts historia är fylld med fasansfulla olyckor och katastrofer som inte är helt olika ”Prestige”. Jag är säker på att tanken på att harmonisera påföljder har sina förtjänster, men dessa påföljder måste bestå av mycket kraftiga åtgärder och de får absolut inte försvaga medlemsstaternas befintliga lagstiftning. Samordna genom strängare bestämmelser, ja, men genom lägre bestämmelser, nej.
Sedan måste vi fråga oss vem vi egentligen försöker hålla ansvarig. Niall Andrews talade tidigare om ”rostiga tankers” – de äldre fartygen på haven som utgör ett hot mot kustremsor, sjösäkerhet och livet i havet. När en olycka sker är det inte kaptenerna på dessa fartyg som skall dömas till övervakning eller fängelse – det är ägarna, de som verkligen bär ansvaret. Alltför ofta verkar det som om det är de som finns längst upp, de som har det högsta ansvaret, som kommer undan rättvisan.
Ortuondo Larrea med flera talade om flaggor. Det är en avledningsmanöver. Den verkliga frågan här är den fars som tillåter att fartyg seglar under flaggor från länder som de inte har någon som helst koppling till.
Slutligen måste vi också se till att skydda de människor som bor nära områden som är sårbara för katastrofer. Vi måste fundera över konsekvenserna för medborgare som bor nära områden som drabbas av föroreningskatastrofer.
Alla dessa aspekter varierar från land till land och när jag lyssnar på denna debatt är jag ännu inte övertygad om hur dessa harmoniseringsinstrument faktiskt kommer att komma åt dem som bär det verkliga ansvaret och dra dem inför rätta. 
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Dagens debatt är synnerligen viktig och svarar på medborgarnas förväntningar, vilka kräver ökad sjösäkerhet. 
Vi galicier är tyvärr väl medvetna om problemet, men jag tror uppriktigt att vi rör oss i rätt riktning. Kommissionen har reagerat snabbt och korrekt och vi måste än en gång gratulera kommissionär de Palacio till hennes förslag. 
Nu är det vår tur och i grund och botten rådets tur. Och jag vill betona det viktiga steg vi även tar i frågan om medbeslutande, med avsikten från första början att enas om gemensamma ståndpunkter med rådet, vilket tillåter oss att påskynda det mycket nödvändiga ikraftträdandet av rättsreglerna.
Därför hoppas jag att rådet godkänner våra förslag och jag anser att parlamentet måste inta en fast hållning, som våra kolleger har sagt, framför allt Piecyk.
Därför skulle jag vilja lyckönska våra föredragande – Peter Pex, Bernard Poignant och Giuseppe Di Lello Finuoli – till deras ansträngningar och deras insatser för att komplettera och förbättra kommissionens förslag i förhållande till dessa absolut nödvändiga avskräckande åtgärder. Havet tillhör alla och den som förorenar måste betala priset, oavsett om de gör det avsiktligt eller av vårdslöshet, vilket inbegriper straffrättsliga påföljder som kan innebära fängelsestraff. Och Europeiska unionen måste komma med ett exempel och leda detta effektiva åtal för brott mot den marina miljön på global nivå. Därför måste vi även stödja åtgärder som exempelvis förebyggande beslagtagande av fartyg i syfte att garantera att påföljderna iakttas.
Vi instämmer även i förslaget i Pex betänkande att vi måste ha en gemensam europeisk kustbevakning, med uppdraget att övervaka att den internationella och europeiska lagstiftningen iakttas till hundra procent. Detta innebär inte att vi vill ersätta de nationella tjänsterna i medlemsstaterna. Vi talar om en extra övervakande och samordnande åtgärd, såväl som ett rent gemenskapssystem för övervakning av trafiken med farligt gods till havs, via satellit, med svarta lådor osv. 
En annan fråga som är avgörande för sjösäkerheten, vilket har påvisats, är kontrollen av bekvämlighetsflaggning. Vi måste stödja och uppmuntra europeiska flaggor, och därför instämmer jag också i åsikten i Poignantbetänkandet att europeiska symboler bör användas på fartygens flaggor, vilket för närvarande sker inom EU i fallet med fordons registreringsskyltar. 
Med dessa två betänkanden förenar sig Europaparlamentet med kommissionen och bidrar till att ge Europeiska unionen ökad sjösäkerhet och effektivare miljöskydd. Allt vi behöver nu, herr talman, mina damer och herrar, är att rådet godkänner dem och att de snabbt träder i kraft. 
Foster (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag börjar med att tacka vår föredragande, Peter Pex, trots att han är frånvarande i kväll, för hans arbete med detta mycket viktiga betänkande, som vi i huvudsak stödjer. Det är mycket viktigt att ha en lagstiftning som föreskriver att de personer som är ansvariga för olagliga utsläpp av olja eller kemikalier från fartyg kan åtalas. Vi är inte längre beredda att stå ut med vårdslöst beteende, vilket alltför ofta har lett till irreparabla skador på miljön. Vi måste dock skilja mellan avsiktlig och oavsiktlig förorening.
Förenade kungariket har redan straffrättsliga påföljder mot olagliga utsläpp från fartyg, i enlighet med Marpolkonventionen, och frågor som avser straffrätt bör som sådana falla under medlemsstatens behörighet – inte gemenskapens. Vidare bör detta förslag, eftersom det inte har förekommit några praktiska problem mellan medlemsstaterna i beslutet om var ett åtal skall väckas, tas bort från rambeslutet. Slutligen är införandet av en EU-kustvakt varken praktiskt eller nödvändigt, och det är heller inte förenligt med Förenta Nationernas havsrättskonvention. De brittiska konservativa parlamentsledamöterna kommer att motsätta sig dessa ändringar.
Vad gäller Poignantbetänkandet stöder vi i princip detta förslag och godtar att den nya förordningen kommer att förbättra samarbetet mellan administratörerna av sjöfartsregister i medlemsstaterna. Som jag tydligt framhöll före omröstningen vid debatten i utskottet för regionalpolitik, transport och turism kommer de brittiska konservativa parlamentsledamöterna att kraftfullt motsätta sig att Europeiska unionens emblem integreras i vår handelsflagga, ”Red Ensign”. Det kommer inte att bidra till att förbättra säkerheten och skulle till och med kunna göra EU-registrerade fartyg till potentiella måltavlor. Dessutom är identifieringen inget problem, eftersom alla fartyg bär sina egna unika IMO-nummer, såväl som namnet på de hamnar där de är registrerade.
Avslutningsvis fastställs registreringsprinciper internationellt i FN- och IMO-systemet, vilket snarare är globalt än europeiskt. EU är – tack och lov – ingen nationsstat och det är tveksamt om någon annan skulle erkänna en EU-flagga i förhållande till de internationella konventionerna. 
Marinho (PSE ).
   – Herr talman! Bättre sent än aldrig, som det heter. Det aktuella förslaget till rådets beslut är baserat på idén om att öka det civila och straffrättsliga ansvaret för förorenande transporter till havs. I enlighet med ståndpunkterna i kommissionens direktiv och med Europaparlamentets traditionella ståndpunkter, har förslagen gjort det möjligt för Europaparlamentet att finjustera den ursprungliga texten med två enhetligt godkända ändringsförslag som jag anser vara högst relevanta. Det första utvidgar gränserna för straffrättsligt ansvar till beteende som orsakar väsentlig skada för människor, med undantag av det begränsade kriteriet med dödsfall eller allvarlig skada. Det andra, som följer en snarlik logik, utvidgar förövarnas ansvar från skada på djur och växter till väsentlig skada på den skyddade naturliga miljön, som består av allt liv i haven och vid kusterna som löper risk att förorenas. 
Därför ger jag en eloge till föredraganden Di Lello Finuoli som har lagt fram dessa ändringsförslag. Det nya rättsliga ramverket om förorening av den marina miljön och den framtida havsövervakningsbyrån i Lissabon, som rådet inrättade förra månaden i Bryssel, gör att vi tror att EU äntligen tar på sig sitt ansvar. Det vore absurt för EU att ansvara för regleringen av havets tillgångar utan att först ha de nödvändiga resurserna för att skydda dem. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! När en olycka sker till havs har den omfattande och nästan irreparabla konsekvenser för den omedelbara miljön som helhet. Den marina miljön förstörs även genom handlingar som är likgiltiga inför lagen och miljöns välstånd, som till exempel tömning av slagvatten på öppet hav. 
Miljöförorenarna måste ställas till svars för sina handlingar. Förstärkningen av de straffrättsliga ramarna fungerar förhoppningsvis tillräckligt avskräckande för dem som transporterar miljöfarlig last med fartyg i dåligt skick eller som är olämpliga för ändamålet, eller på annat sätt förorenar miljön genom vårdslöshet eller likgiltighet. Till exempel i Östersjön, som är ett mycket känsligt och grunt innanhav omgivet av tämligen många länder, tas enorma risker som kan visa sig vara katastrofala för miljön. Olja transporteras i fartyg med enkelskrov under svåra förhållanden på vintern när isen pressar på. 
Vi behöver även fler inspektioner och mer rutinmässig övervakning för att kunna kontrollera den olagliga föroreningen. Efter att direktiven för att öka sjösäkerheten träder i kraft på EU-nivå, hoppas jag att alla parter som ansvarar för sjötransporter noggrant kommer att överväga hur försändelser kan skötas genom att använda lämplig utrustning och på ett sätt som är så miljösäkert som möjligt. Apati och onödig risktagning måste minimeras. 
Det gläder mig att EU:s lagstiftning förstärks och samordnas med avseende på den här frågan. Jag tackar kommissionen och föredragandena för deras arbete, och jag hoppas att den reformerade, strängare lagstiftningen snart träder i kraft. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag lovordar föredragandena för deras betänkanden. Straffrättsliga påföljder skall användas mot de personer som bär ansvaret för de miljöföroreningar som orsakas av avsiktlig dumpning och katastrofer till havs. Konsekvenserna av ”Prestige”-katastrofen är fortfarande kännbara i Spanien, Portugal och Frankrike. Det är hög tid att de internationella regler som styr utsläpp till havs införlivas i EU:s lagstiftning och det är lika viktigt att dessa regler drivs igenom.
Jag motsätter mig helt Jacqueline Fosters och hennes kollegers motstånd mot tanken på en EU-kustvakt. Jag har under en längre tid argumenterat för inrättandet av en EU-kustvakt, och jag välkomnar Peter Pex bekräftelse att ett sådant organ har en viktig roll att spela i införlivandet av dessa regler genom stickprov. EU-kustvakten skulle också kunna ha ytterligare ett antal roller i EU:s vatten, till exempel att erbjuda en tillräcklig mekanism för beredskap vid nödsituationer om en miljökatastrof som ”Prestige” skulle inträffa igen.
Om man tänker på de problem som vi har i EU:s vatten kan man se möjligheterna för en EU-kustvakt. Våra vatten har exempelvis utnyttjats av den organiserade brottsligheten för vapen-, narkotika- och människohandel. Den illegala människohandeln inom EU omsätter nu mer än 4 miljarder euro per år. Narkotikahandeln är fortfarande ett enormt stort problem och den illegala handeln med handeldvapen, vars främsta mottagare är terrorister och kriminella, beräknas motsvara 10 procent av den globala vapenhandeln. Cigarettsmugglingen har nästan ersatt narkotikahandeln, på grund av de enorma vinstmarginaler som kan utnyttjas utan samma risknivå vad gäller straffpåföljder.
Tvärtemot vad Jacqueline Foster säger, vill jag påstå att en EU-kustvakt skulle kunna utföra ett effektivt polisarbete i EU:s vatten. Den skulle kunna komma åt den illegala dumpningen, genomdriva den gemensamma fiskepolitiken, hjälpa till med larmtjänster och begränsa den illegala handeln. Jag hoppas att kommissionen kommer att ge ett positivt svar på Peter Pex begäran om att en EU-kustvakt skall inrättas, och att rådets irländska ordförandeskap också kommer att beakta denna begäran, särskilt eftersom det kommer från en ö och därför förstår värdet hos ett sådant organ som utför polisarbete på våra öppna hav. 
De Palacio,
   .–  Herr talman! Jag antar att kammaren har sett att jag har en halsduk virad runt huvudet. Jag skulle med en gång vilja förklara att när jag visar mig så här i Strasbourg så betyder det inte att jag tar ställning i debatten om att bära slöja. Det gör jag verkligen inte. Jag försöker bara sköta om mig själv. Under de senaste fyra åren har jag kommit till den här byggnaden ungefär fyrtio gånger. Vid mer än tjugo av dessa tillfällen har jag gått härifrån med en förkylning och känt mig ganska dålig, ibland till och med haft feber. Jag skulle vilja utnyttja detta tillfälle till att uppmana dem som ansvarar för skötseln av byggnaden att vidta lämpliga åtgärder. Det förefaller mig som om byggnaden själv mår ganska dåligt. Den är säkert orsaken till att några av oss som besöker den ofta blir dåliga. Jag försäkrar er om att jag inte plågas på detta sätt någon annanstans. Plötsliga drastiska temperaturförändringar bör inte tillåtas. De är inte bra för någon, och allt drag runtom här i huset är inte heller bra. 
Herr talman, ärade ledamöter! Jag måste uttrycka min tacksamhet mot Peter Pex för hans arbete. I grund och botten stöder Pex i sitt betänkande kommissionens ståndpunkt. I detta sammanhang skulle jag vilja säga att de flesta ändringsförslagen syftar till att förtydliga texten i förslaget till direktiv. De förbättrar direktivets text. Följaktligen godkänner vi dem alla, i synnerhet ändringsförslagen 1, 2, 4, 5, 8, 9, 12, 15, 18, 20, och 23. 
Andra ändringsförslag är godtagbara i princip men kommer att behöva viss omformulering. Detta är fallet med ändringsförslagen 6 och 22 om inrättandet av en gemensam europeisk kustbevakning. Kommissionen fick möjlighet att förklara sina åsikter i ämnet under frågestunden i parlamentet. Vi är positivt inställda till idéerna. Ändå blir det nödvändigt att först studera de budgetmässiga och verksamhetsmässiga konsekvenserna av ett sådant initiativ. Särskilt kommer det att vara nödvändigt att beakta relationerna mellan denna eventuella kustbevakning, sjösäkerhetsbyrån och den byrå som skall syssla med de yttre gränserna, men också med de befintliga behöriga nationella strukturerna. De senare kan komma att ändras i framtiden. Kommissionen kommer att arbeta med en vilja att ta itu med dessa komplicerade frågor. Men det måste sägas att detta inte är någon enkel uppgift och att den kommer att ta en del tid. 
Icke desto mindre finns det en del ändringsförslag som inte kan godkännas. Därför förkastar vi dem, antingen därför att de är överflödiga eller därför att de inte ligger i linje med målen i vårt ursprungliga förslag. 
Tillåt mig som en avslutande kommentar till Peter Pex betänkande att upprepa min övertygelse att det finns en betydande konvergens. Parlamentet stöder oss ännu en gång när det gäller att öka sjösäkerheten. Jag avvaktar resultatet av morgondagens omröstning med stort intresse. Jag är förvissad om att parlamentet så snart som möjligt kommer att anta detta betänkande och denna ståndpunkt vid första behandlingen. Detta bör kunna driva på debatten med rådet, där saker och ting är mycket svårare. 
Jag är tacksam mot parlamentet för att det debatterar detta betänkande parallellt med Giuseppe Di Lello Finuolis betänkande och rambeslutet. Jag skulle också vilja tacka Giuseppe Di Lello Finuoli för hans arbete och för hans stöd till kommissionens förslag. Jag skulle också vilja tacka honom för hans beslutsamhet att fortsätta att kämpa mot fartygsföroreningarnas förbannelse. Parlamentet och kommissionen är överens i denna fråga. Vi är särskilt oroade över den internationella dumpningen. Som jag framförde i vår text, svarar den internationella dumpningen för över 50 procent av föroreningarna i Europeiska unionens vatten. Det är därför en ytterst viktig fråga. 
Vi kan inte godkänna det första ändringsförslaget i dess nuvarande lydelse, på grund av dess icke-juridiska karaktär. Vi skulle ändå vilja framhålla att vi uppskattar det stöd vi åter har fått för vår ståndpunkt om gemenskapens behörighet att införliva principen om brottspåföljder i genomförandet av gemenskapens politik. Vi är medvetna om parlamentets stöd i samband med kommissionens överklagande av rambeslutet om skydd av miljön i enlighet med strafflagen. 
Jag är förvissad om att det kommer att visa sig möjligt att anta båda dessa texter. Jag hoppas också att rådet skall finna ett sätt att vara mer anpassningsbart eller att det åtminstone skall kunna övertala vissa medlemsstater att ändra sin ståndpunkt. Trots allt stöder ju alla unionens medlemsstater den hållning som parlamentet och kommissionen har intagit. Alla dessa frågor skulle fullborda det globala regelverket för att öka sjösäkerheten och bekämpa föroreningar som orsakats av dumpning. Jag tänker på europeiska vatten, kustlinjer och exklusiva ekonomiska zoner. Detta är den springande punkten i vår politik. Som sådan kräver den särskild uppmärksamhet. 
Som svar på inlägg av några ärade ledamöter skulle jag vilja klargöra att kommissionen kommer att fortsätta att arbeta för att lagstiftningsförslagen skall antas. Vi kommer inte att tveka att agera om några länder inte iakttar tidsfristerna för införlivande i deras nationella lagstiftning av de direktiv som har antagits här för att bekämpa föroreningar till havs och öka sjösäkerheten. Vi är fullt beredda att gå till domstol för att kräva att unionens medlemsstater skall genomföra direktiven. Hamnanläggningar som är utformade för att hantera utsläpp är en del av denna satsning. Sådana anläggningar är helt nödvändiga för att dessa texter skall omsättas i praktiken. Jag hoppas verkligen att parlamentet skall godkänna de senare i morgon. 
När det gäller den andra fråga som vi har att behandla i dag, nämligen överflyttning av last- och passagerarfartyg mellan register inom gemenskapen, skulle jag vilja tacka Bernard Poignant för hans arbete. Jag måste också tacka honom för diskussionerna och kontakterna med rådet. Jag hoppas verkligen att de kommer att underlätta antagandet av denna förordning vid första behandlingen, eftersom jag antar att parlamentet godkänner föredragandens betänkande och de ändringsförslag han stöder. Ett tidigt antagande är väsentligt med tanke på den nära förestående utvidgningen. Just denna utvidgning kommer att få mycket betydande konsekvenser för den maritima sektorn. Herr talman, det är viktigt att utveckla befintlig lagstiftning och att komplettera och uppdatera den.
Kommissionen har godkänt de flesta av ändringsförslagen, och jag skulle vilja tacka Bernard Poignant en gång till. Kommissionen kan godkänna ändringsförslag 3. Däremot måste vi förkasta ändringsförslagen 1 och 2 om att visa unionens emblem i ett hörn på de flaggor som förs av fartyg registrerade i unionens medlemsstater, eftersom det skulle hindra en överenskommelse med rådet vid första behandlingen. Dessutom är detta inte det lämpliga rättsliga instrumentet för att införa en sådan åtgärd. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Presidiet noterar att det faktiskt finns betydande temperaturskillnader inom byggnaden och hoppas att ni, med tanke på de försiktighetsåtgärder ni vidtar, inte skall bli sjuk. Vi skall försöka förbättra förhållandena i byggnaden.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
- A5-0442/2003 av Alejo Vidal-Quadras Roca för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets direktiv (Euratom) om hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall (KOM(2003) 32 – C5-0229/2003 – 2003/0022(CNS),
- A5-0441/2003 av Esko Olavi Seppänen för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets direktiv (Euratom) om fastställande av grundläggande skyldigheter och allmänna principer för säkerhet vid kärntekniska anläggningar (KOM(2003) 32 – C5-0228/2003 – 2003/0021(CNS)) 
De Palacio,
   . –  Tack för era vänliga ord, herr talman. Jag hoppas att jag kommer att överleva den här gången och undvika att bli förkyld igen.
För att nu övergå till allvarligare frågor skulle jag vilja tacka parlamentet, speciellt utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Ett speciellt tack bör riktas till de båda föredragandena, Esko Olavi Seppänen och Alejo Vidal-Quadras Roca. Jag uppskattar allt det arbete som har utförts gemensamt och välkomnar de resultat som har uppnåtts. Jag anser att resultaten är mycket rimliga när det gäller kommissionens förslag till direktiv om säkerhet vid kärntekniska anläggningar samt hanteringen av använt bränsle och radioaktivt avfall. 
Beslutsamheten att bidra till utarbetandet av en gemenskapsstrategi i fråga om kärnsäkerhet har framgått utomordentligt tydligt både vid diskussionerna i kommissionen och i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Kärnkraftssäkerheten tolkades i ordets vidaste mening och omfattade både säkerheten vid anläggningarna och hanteringen av avfallet. 
Parlamentets ställningstagande kommer naturligtvis att komplettera kommissionens förslag och ge ytterligare någonting att tänka på. Dessutom kommer det att innebära ett betydelsefullt politiskt stöd. Man bör komma ihåg att det har uppstått svårigheter i rådet i fråga om flera medlemsstater, och ett sådant stöd skulle vara till hjälp. 
Det är särskilt viktigt för parlamentet att stödja kommissionens initiativ om användning av rättsligt bindande instrument för att skapa ett regelverk för kärnsäkerhet och för hanteringen av kärnavfall i det framtida utvidgade EU med 25 medlemsstater. Denna strategi är det enda sättet att åstadkomma ett tydligt och stabilt allmänt lagstiftningsregelverk. Ett sådant regelverk kommer att säkerställa framtidsutsikterna för investeringar i elbolag. Det kommer också att leda till att allmänheten informeras och lugnas i fråga om villkoren för användningen av kärnkraftsenergi inom Europeiska unionen. 
Jag övergår nu till förslaget till direktiv om fastställande av grundläggande skyldigheter och allmänna principer för säkerhet vid kärntekniska anläggningar. Kommissionen har samtyckt till parlamentets begäran om att kärnsäkerheten skall garanteras även under avvecklingsprocessen. Detta är en känslig fråga. Den rymmer både oro för kärnsäkerheten och önskan om rättvis konkurrens på elmarknaden. 
Euratomfördraget utgör den rättsliga grunden för kommissionens förslag. Detta förslag medger att parlamentets förväntningar kan mötas på ett balanserat sätt. Parlamentets ändringsförslag har studerats. Framför allt framgår det mycket tydligt att det ställningstagande som skall vidarebefordras till rådet kommer att göra det möjligt att motverka varje försök från medlemsstaterna att ändra innebörden i kommissionens ursprungliga förslag. Kommissionen är villig att visa viss flexibilitet. Den är däremot inte beredd att offra de politiska mål som ställdes upp när förslagen utformades. Vi anser därför att det är av vikt att se till att det finns tillräckliga ekonomiska resurser tillgängliga för att garantera att avvecklingen sker på ett säkert sätt. 
Jag övergår nu till förslaget till direktiv om hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Jag har noga noterat förslagen om ändring av tidtabellen för att godkänna slutförvaringsanläggningar och ta dem i bruk. Den inledande diskussionen i rådet tyder på att det är positivt inställt till denna idé. Uppenbarligen anser båda sidor att den tidtabell som presenterats av kommissionen är överambitiös. Personligen anser jag fortfarande att svårigheten inte ligger i själva dessa datum. Svårigheten består i att de flesta medlemsstaterna inte har gjort tillräckliga framsteg med sina beslut och förberedelser. Jag skulle dock inte vilja påstå att detta gäller Finland. Finland ligger mycket långt framme och har fattat specifika beslut. Även Sverige har gjort en hel del framsteg. För att nu återvända till tidtabellen är kommissionen beredd att vara flexibel, om man föreslår specifika och rimliga tidsfrister. Detta ligger faktiskt i linje med parlamentets förslag, nämligen att anslå mera tid men att fastställa specifika datum. Vi är beredda att tillåta flexibilitet under sådana omständigheter. 
Det råder ett internationellt samförstånd på teknisk nivå om slutförvaringen av högaktivt och långlivat radioaktivt avfall i djupa bergrum. Alla är överens om att detta för närvarande är den bästa metoden att isolera radioaktivt avfall från människor och från miljön under de långa perioder som är nödvändiga. Detta betyder naturligtvis inte att det inte bedrivs någon forskning om andra lösningar. Kommissionen vill inte stänga några dörrar. Det faktum att slutförvaring i djupa bergrum för närvarande är den bästa lösningen betyder inte nödvändigtvis att det kommer att vara den bästa lösningen om tio år. Vi inspireras enbart av vår önskan att garantera säker hantering av radioaktivt avfall på lång sikt. Vårt mål är att erbjuda våra medborgare effektivt skydd. 
I detta sammanhang finns det utrymme för att föreslå en ökning av forskning och utveckling, om det är nödvändigt. Jag måste understryka att vi inte avskriver andra lösningar. Det är precis tvärtom. Tillåt mig upprepa att vi är för fortsatt forskning på detta område. 
Herr talman! Sammanfattningsvis skulle jag vilja bekräfta huvudmålet i kommissionens förslag. Det är helt enkelt att garantera högsta möjliga säkerhetsnivå inom ett utvidgat EU. Förutom att garantera en hög säkerhetsnivå vill vi ge medborgarna och speciellt parlamentet större insyn i hela denna fråga. Vi vill också kunna garantera att kärnkraftssektorn tar itu med problemet med hanteringen av det radioaktiva avfallet. Vi hoppas att de olika medlemsstaterna skall göra beslutsamma ansträngningar i detta avseende.
Jag måste understryka att genomförandet av denna gemenskapslagstiftning kommer att resultera i stabila och väl avvägda regler för den europeiska gemenskapssektorn. Sådana regler kommer att göra det möjligt för sektorn att utvecklas utan att någon part gynnas eller diskrimineras. Jag tror att jag bör nämna i förbigående hur trevligt det är att märka att Europaparlamentet, rådet och kommissionen samarbetar för att ge den utvidgade unionen en verklig gemenskapspolitik på kärnsäkerhetsområdet. Sådan gemenskapspolitik finns redan på andra områden. När jag presenterade dessa initiativ drog jag mig till minnes att kommissionen i det förflutna har lagt fram förslag i frågor som t.ex. acceptabla nivåer för badvatten i Europeiska unionen. Parlamentet och rådet antog dessa förslag. Men inget har för närvarande beslutats i fråga om europeiska nivåer på detta område. 
Med ert tillstånd, herr talman, skulle jag vilja svara på en kommentar som gjordes av Eryl Margaret McNally i början av detta sammanträde. Jag måste återigen påpeka för Eryl Margaret McNally att det var en annan parlamentsledamot som förklarade Kyotoprotokollet dött. Jag sade aldrig det. Vad jag faktiskt har sagt och nu kommer att upprepa är följande: tyvärr är det mycket troligt att protokollet inte kommer att få det antal ratificeringar som behövs för att det skall träda i kraft. Det är någonting annat. Andra kom till andra slutsatser, inte jag. Jag hävdade att det är viktigt att fortsätta att arbeta för Kyotoprotokollets mål. Jag skulle vilja understryka detta igen i dag. Det är ytterst viktigt att fortsätta att arbeta för en minskning av växthusgaserna. Vi måste stå fast vid våra åtaganden. Det är någonting helt annat. Målet måste fullföljas. 
Jag skulle också vilja upprepa att om det skulle vara så olyckligt att de erforderliga underskrifterna och ratificeringarna inte kom till stånd och Kyotoprotokollet inte trädde i kraft, skulle gemenskapen tvingas ompröva sin inställning. Sorgligt nog skulle ett sådant scenario kunna inträffa, eftersom det verkar som om vissa länder, som t.ex. Förenta staterna, Australien och eventuellt andra, kanske inte ger sitt stöd. Detta skulle kunna vara på grund av de uttalanden som nyligen gjordes i Ryssland. Unionen skulle då tvingas överväga om de hittills vidtagna åtgärderna är de som är bäst lämpade för att nå det önskade resultatet, nämligen minskade utsläpp av växthusgaser. Det kanske skulle visa sig nödvändigt att överväga andra möjligheter. Detta är vad jag sade. Jag framförde detta och jag vidhåller det. Jag tycker att det är helt rimligt. Beklagligtvis är det också helt rimligt att tro att den accelererande klimatförändringen har ett samband med de mycket skadliga effekterna av utsläppen av växthusgaser. Detta samband har faktiskt bevisats vetenskapligt. 
EU måste därför fortsätta att ta initiativet. Det måste fortsätta att kämpa och arbeta för en effektiv, verklig och tillräcklig minskning av dessa utsläpp. Det är viktigt att komma ihåg att Europa bara är en liten del av den värld som vi delar med många andra länder. Tyvärr antyder prognoserna att Europa inte kommer att vara källan till framtida dramatiska ökningar av utsläppen av växthusgaser på global nivå. Andra länder kommer att bära ansvaret för ökningen. Trots allt finns det en positiv aspekt i detta. Dessa länder kommer att bli mer utvecklade än de är nu. De kommer därför inte längre att klassificeras som utvecklingsländer. De kommer att anses vara fullt utvecklade. Detta är någonting som vi alla bör uppmuntra och se fram emot. 
Vidal-Quadras Roca (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det så kallade kärnkraftspaket som vi debatterar i kväll utformades som ett svar på utvidgningen av unionen och särskilt grönboken om säkerhet i energiförsörjningen. 
Utvidgningen innebär att unionen får ett antal medlemsländer som producerar elektricitet genom fission. Säkerhetskulturen och kraftverken i dessa länder skiljer sig från dem i Västeuropa. Dessutom skiljer sig de tekniska kriterierna från dem som nu är vanliga i det nuvarande EU med 15 medlemmar. 
Tack vare anslutningsprocessen har de ifrågavarande länderna uppfyllt alla de säkerhetskrav som fastställts för dem. Det finns absolut ingen anledning till oro på den punkten. Ändå skulle jag vilja påminna parlamentet om att kärnkraft inte uppfattas enbart i strikt tekniska, praktiska eller vetenskapliga termer. Det är kanske olyckligt att frågan om kärnkraft tenderar att genomsyras av ideologi och alltför ofta av känslor. Följaktligen var det absolut väsentligt för unionen att ge sina medborgare ett regelverk på europeisk nivå för att mildra specifika och välgrundade farhågor. Detta kärnkraftspaket utformades för att möta detta behov och vi anser att det gör det på ett effektivt sätt. 
En av de grundläggande slutsatserna i grönboken är att alla alternativ för energins framtid i Europa måste hållas öppna. Tillåt mig understryka användningen av ordet alla. Det täcker naturligtvis alstringen av elektricitet genom kärnklyvning. 
På grund av de emotionella faktorer jag nämnde tidigare är det ytterst viktigt att se till att fastställandet av ett rättsligt bindande europeiskt regelverk som garanterar kärnsäkerheten blir ett gemensamt mål för unionen. Detta innefattar en gemensam metodologi och de nödvändiga garantierna för att varje onormal händelse eller incident kommer att hanteras genom att de senaste tillgängliga tekniska landvinningarna används. Detta är det mervärde som kärnkraftspaketet också erbjuder allmänheten i hela unionen. 
Det har varit ganska mycket debatt om huruvida kärnkraftspaketet krävde direktiv, eller om det skulle räcka med rekommendationer, riktlinjer eller andra svagare rättsliga instrument. Enligt min mening, herr talman, skulle användningen av svagare rättsliga instrument ha gjort hela förfarandet meningslöst. Vad EU-medborgarna insisterar på är att deras krav på högsta möjliga säkerhetsnormer för dessa anläggningar skall tillgodoses. Detta kan endast uppnås genom ett rättsligt bindande instrument, vilket ett direktiv är. 
I fråga om de två specifika lagstiftningsinitiativ som nu övervägs kan jag säga att parlamentets farhågor vederbörligen har noterats i våra respektive betänkanden. 
Jag skulle kunna nämna anpassningen av tidtabellen för skapandet av slutförvaringsanläggningar för högaktivt avfall. Jag skulle också kunna nämna undvikandet av en situation där EU-förordningar läggs till nationella förordningar. En sådan fördubbling skulle ha varit ineffektiv. Vidare gjordes det ansträngningar för att se till att allmänheten var fullt informerad och delaktig under hela processen. Jag skulle vilja tillägga att vi ansåg det viktigt att direktivet om avfall lämnade möjligheten öppen för ytterligare forskning i framtiden. Även om slutförvaring i djupt belägna bergrum i stabila skikt för närvarande är det alternativ som föredras, skulle situationen kunna förändras. 
Fru kommissionär! Detta kärnkraftspaket innebär förvisso ett steg framåt. Er inställning till de svårigheter som uppstår har visat att ni, även om ni fryser utvändigt, inom er bär på en båge av brinnande guld och pilar som uttrycker er önskan att fatta beslut. Slutligen visar kärnkraftspaketet någonting ytterligare. Det visar, som en av Spaniens största nittonhundratalstänkare hävdade, att lösningarna på problem som är svåra att lösa på nationell nivå måste sökas i Europa. 
Seppänen (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Kommissionen har haft goda avsikter med att föreslå ett direktiv för att förbättra säkerheten vid kärntekniska anläggningar. Men det räcker inte med goda avsikter. Det förslag till direktiv som har utarbetats av kommissionen är olämpligt och bör inte godkännas i sitt nuvarande skick.
Det är ett faktum att elektricitet produceras genom kärnkraft. När kärnkraft används, måste säkerheten hos utrustningen ligga på en nivå som i tekniskt avseende är så hög som möjligt. Förbättringen av säkerheten vid kärnkraftverk måste i dag vara ett projekt som både anhängare av och motståndare till kärnkraft blir delaktiga i. 
I sitt direktiv föreslår kommissionen en överföring av makt från medlemsstaterna till kommissionen själv. Men den specificerar inte i direktivet enligt vilka principer den skulle utöva sina ytterligare befogenheter. Om direktivet antogs, skulle kommissionen praktiskt taget ha för att anta en ståndpunkt om säkerhetskriterier för kärntekniska anläggningar. Företrädare för många medlemsstater motsätter sig förståeligt nog direktivet, eftersom de är rädda för godtyckliga kontrollåtgärder Om säkerheten vid kärnkraftverk skall regleras genom ett direktiv, måste det definiera exakt vilka befogenheter kommissionen skall ges och enligt vilka principer dessa befogenheter skall utnyttjas. Det är inte fallet med det här förslaget från kommissionen. Ansvaret för säkerheten vid kärntekniska anläggningar måste alltid vila på kraftverket självt, och med det menar jag att det är förorenaren som betalar. Kraftverken måste följa de nationella lagar och förordningar som har fastställts av de nationella myndigheterna. Det får inte förekomma något försök att föra över ansvaret från kraftverken till kommissionen. 
Myndigheterna måste agera för att förbättra säkerheten vid kärntekniska anläggningar i samarbete med Internationella atomenergiorganet. Detta organ har fastställt principer som utgör världens bästa samlade erfarenhet av säkerheten vid kärnkraftverk och kontroll av säkerheten. Vi måste gå vidare utifrån denna grund. Kommissionen har inte några likvärdiga resurser. Den har faktiskt inte kunnat visa parlamentet att den kommer att ha de personella resurser som den bör ha till sitt förfogande, om den fick ytterligare ansvar för övervakning av kärnsäkerheten. I detta avseende skulle direktivet försvaga säkerheten i stället för att förbättra den. Företrädare för ganska många medlemsstater har också dragit samma slutsats. Vid möten som leddes av det italienska ordförandeskapet föreslog de till sist några grundläggande tillägg till kommissionens förslag, och vårt utskott har visat förståelse för rådets ståndpunkt i vårt betänkande. 
Kommissionen föreslog i sitt direktiv att hanteringen av avvecklingsfonderna för kärnkraftverken bör reformeras på ett sådant sätt att de förblir ekonomiskt oberoende av andra fonder som hör till kärnkraftsbolag. Det var rätt att insistera på detta. Det är väsentligt för säkerheten vid kärntekniska anläggningar att tillräckliga medel för avveckling av kärnkraftverken fonderas, medan dessa ännu är i drift. De måste hanteras på ett sådant sätt att de inte leder till snedvridning av konkurrensen när det gäller marknadspriset på elektricitet. I detta avseende är kommissionens förslag berättigat. På grund av motstånd från medlemsstaterna har kommissionen dock inte kunnat utarbeta ett balanserat förslag, och därför är det helt rätt att hålla denna fråga utanför direktivet och att begära ett nytt direktiv om just denna fråga. 
Kommissionen har motiverat behovet av direktivet genom att indirekt hänvisa till de nya medlemsstaternas anslutning till EU. Enligt rapporter som utskottet har fått är säkerhetsnormerna vid de kärntekniska anläggningarna i de medlemsstater som skall anslutas till EU i maj inte sämre än i de nuvarande medlemsstaterna, speciellt om vi betänker att Ignalinakraftverket i Litauen håller på att avvecklas. Vi i utskottet har arbetat med detta som utgångspunkt. Om någon kunde visa att säkerhetsnormerna i de nya medlemsstaterna är betydligt sämre än i de nuvarande medlemsstaterna, så skulle det vara en viktig ny information. 
Jag tror att utskottets kompromissförslag kan godkännas som det är. Till sist vill jag påpeka för kommissionsledamoten att hon uppenbarligen misstolkade utskottets åsikt i den här frågan. Parlamentet är i sitt betänkande mera positivt till den uppfattning som omfattas av vissa medlemsstater som är representerade i rådet än till kommissionens uppfattning, och det har inte för avsikt att godkänna kommissionens förslag i dess nuvarande skick. 
De Roo (Verts/ALE ),
   .– Herr talman! Som företrädare för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor skulle jag vilja göra några påpekanden om hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall.
Jag skall först och främst börja med den rättsliga grunden. Kommissionen har fel när den hänvisar till artiklarna 30, 31 och 32 i Euratomfördraget, som endast gäller arbetstagarnas hälsa och säkerhet. De gäller inte säkerhetsnormerna för kärntekniska anläggningar. Kommissionen borde ha utgått från den korrekta rättsliga grunden, nämligen artikel 203 i Euratomfördraget. Enligt utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor fastställer detta avfallsdirektiv huvudsakligen enhetliga tidtabeller. Denna strategi kommer inte att gynna vare sig kärnkraftssektorn, miljön eller allmänheten. 
När det gäller hantering och förvaring av avfallet anser utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor att det inte finns något brett internationellt samförstånd. Till och med i Frankrike, kärnkraftslandet , kräver den nationella lagstiftningen att man skall beakta en rad olika alternativ. När det gäller tidtabeller kommer inte en enda ny medlemsstat att kunna hålla tidtabellen under nuvarande omständigheter, inte ens Finland, som kommer att behöva ytterligare två år. 
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor anser också att export av avfall till länder utanför Europa måste förbjudas och att det föreslagna direktivet måste ändras i enlighet med detta. Kommissionen måste publicera sina aktuella planer för hantering och förvaring av radioaktivt avfall från alla medlemsstaterna och tillåta att man kommer med kommentarer. Den måste upprätta en förteckning över avfall som det inte är tillåtet att exportera – varken i atmosfären eller i havet – och som kanske inte lämpar sig för avfallshantering eller slutförvaring. Dessutom måste man utarbeta ett förslag av Århustyp efter obligatoriskt samråd med allmänheten. 
I fråga om säkerheten vid ett kärnkraftverk anser utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor att det aktuella ändringsförslaget till direktivet inte kommer att leda till en förbättring, eftersom det mer eller mindre utgår från de internationella, globala direktiv som redan finns. Vi måste också klart säga ifrån när det gäller det faktum att avvecklingsfonderna bör betalas av kärnkraftssektorn själv och inte av skattebetalarna. Vi anser därför att direktivet bör skärpas drastiskt så att det leder till införande av de senaste säkerhetsstandarderna och att man på ett effektivt sätt kan se till att de efterlevs. Detta saknas också i de nuvarande förslagen. 
Till sist skulle jag vilja kommentera kommissionär de Palacios yttranden om Kyoto. Jag antar att hon uttryckte sin personliga uppfattning och att hon inte företrädde hela kommissionens uppfattning, för hon är inte ansvarig för detta område. Jag kommer därför att ignorera hennes yttranden om Kyoto. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka mina kolleger för deras utmärkta arbete med dessa betänkanden. Detta har varit en lång och krävande uppgift där tålamodet verkligen har satts på prov. Särskilt utarbetandet av ett betänkande om säkerhetsnormer har tidvis varit en verklig katt-och-råtta-lek med kommissionen och rådet. Men lyckligtvis började institutionerna komma överens i höstas och parlamentet har kunnat diskutera den aktuella versionen. 
I sina förslag började kommissionen göra något egendomliga antaganden. Tidtabellen för frågan om avfallet greps ur luften och är fullständigt orealistisk. I fråga om finansieringen måste medlemsstaterna få en chans att avgöra utformningen av fonderna och reserverna, så länge de kan garantera att en viss finansiering är tillgänglig, om det behövs. Direktivet om säkerhetsnormer var i den meningen märkligt i sin ursprungliga form, eftersom man där talade lika litet om säkerhet som om normer. I fråga om definitioner förblev dessutom många begrepp väldigt ovissa, vilket de delvis fortfarande är. Under lång tid var det oklart om det skulle finnas några normer, när de eventuellt skulle kunna införas, vilken form de skulle ha, vem som skulle formulera dem, var de skulle tillämpas osv. osv.
Som det har sagts, har de båda föredragandena utfört ett utmärkt arbete och slitit med betänkandena för att göra dem mer realistiska och praktiska. Under sitt ordförandeskap spelade Italien en framträdande roll i rådet och bidrog till att driva fram paketet. Jag hoppas och tror att Irland kommer att fortsätta med samma konstruktiva och samarbetsinriktade taktik som dess företrädare Italien. 
Det är fortfarande oklart vilket mervärde förslaget om säkerhetsnormer kommer att innebära. Det är självklart att de nationella övervakningsmyndigheternas roll måste ifrågasättas. Samarbetet mellan EU, Internationella atomenergiorganet och Europeiska atomenergigemenskapen måste öka. På grund av sin uppenbara brist på resurser och know-how kan kommissionen varken nu eller i framtiden ha något annat än enbart en samordnande roll i samarbetet om kärnsäkerhet. 
I den utformning som föreslås är detta således inte något komplett direktivpaket, men som jag ser det kommer de som förespråkar säker och miljövänlig kärnkraft inte att ha något annat alternativ än att stödja båda betänkandena i deras nuvarande form. Jag är för höga säkerhetsnormer och frivilligt samarbete mellan medlemsstaterna och myndigheterna. 
Linkohr (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka föredragandena mycket varmt för dessa betänkanden och även alla dem som gjort en insats för att förbereda den här debatten. Men jag skulle också vilja tacka kommissionen, för under mina många år här i parlamentet – hittills nästan tjugofem år – har inte någon kommission tidigare vågat sticka ut huvudet lika mycket som den här kommissionen när det gäller säkerheten vid kärnkraftverk och säker hantering av radioaktivt avfall. Det skulle jag verkligen vilja tacka er för. 
Jag ser detta som ett framsteg i förhållande till vad vi har gjort hittills, för det finns en uppenbar motsägelse. Å ena sidan kan man inte förneka att det naturligtvis finns sådant som radioaktiva risker och att dessa är transnationella till sin natur, men å andra sidan vägrar vi att erkänna att dessa transnationella risker måste hanteras på EU-nivå. Dessa direktiv gör ingenting för att lösa denna motsägelse, men vi har ändå kommit en bit framåt. Det är av den anledningen jag är för ett direktiv snarare än den rekommendation som vissa medlemsstater kräver, några av dem utifrån helt andra bevekelsegrunder. En viktig anledning till att jag förespråkar ett direktiv är att det kommer att kunna utvidgas i framtiden. Man måste medge, vilket många redan har sagt, att dessa direktiv lägger ansvaret på medlemsstaterna, men som läget är i dag är det förnuftigt och bör bekräftas. Direktiv har verkligen den fördelen att ansvaret, som vilar på de nationella regeringarna, kommer att bli mer öppet i framtiden. Vad detta betyder är att vi – eller snarare de av oss som blir omvalda – kommer att få möjlighet att hålla en debatt om inspektionsrapporter här i parlamentet. 
Min nästa punkt är en kort kommentar till Alejo Vidal-Quadras Rocas betänkande: vad är avfall? Det har varit mycket diskussion om hur avfall har definierats på ett egentligen politiskt sätt, vilket kommissionens text också har gjort i viss utsträckning, med andra ord att avfall är avfall, om det inte återanvänds. Men om man talar i fysiska termer kan det faktiskt återanvändas, och därför är återvinning utomordentligt viktigt. Det kan mycket väl vara så att det som nu är avfall om ett sekel eller två kan bli bränsle igen; det är förvisso möjligt utifrån fysikens förutsättningar. Eftersom vi bör ge framtida generationer det alternativet, måste återvinning vara en möjlighet. Jag skulle kunna tillägga att detta också bör göras av ekologiska skäl; vi kanske inte tror att detta är möjligt, men en dag kan det bli det. 
Låt mig nu övergå till frågan om att reducera avfall, volym och toxicitet. Jag skulle vilja ta upp någonting som vi inte har diskuterat här i parlamentet men som vi säkert tvingas diskutera i framtiden, nämligen transmutation av långlivade isotoper. I princip är det helt klart möjligt att genom transmutation reducera halva livslängden hos långlivade isotoper, speciellt de mindre aktinoiderna, och även volymen på dessa föroreningar eller detta avfall, så att mängden giftigt material som skall slutförvaras minskar. Men intressant nog kräver detta forskning och en ny generation teknik, och man kan inte utesluta möjligheten att detta blir en del i den teknik och filosofi som ingår i och byggs in i reaktorn, kanske i fjärde generationens kärnkraftverk. Även om jag nämner detta bara i föregående, är inte heller detta något som bör uteslutas. I alla fall arbetar man på frågan och på generation 4, och kommissionen spelar sin roll i det. 
Nästa punkt som vi fick ägna ganska mycket uppmärksamhet åt är finansieringsfrågan, dvs. hur avvecklingen av ett kraftverk eller en anläggning skall finansieras. Vad rådet nu har presenterat för oss är en mycket reducerad form av detta, och det är troligt att en majoritet här i parlamentet kommer att rösta för det. Även om jag anser att det är förnuftigt, finns det en fråga som inte kommer att lösas härigenom och det är frågan om konkurrens, med tanke på att vi inte bara har Euratomfördraget utan också konkurrensartiklarna. Det kan mycket väl bli så att någon inser och påpekar att det finns företag som måste avsätta mycket pengar till dessa fonder, medan andra däremot får pengar från sina regeringar. Innebär inte detta att de som avsätter pengar till dessa fonder får en konkurrensnackdel? Direktivet nämner ingenting om något sådant, och jag antar att detta inte var vad ministerrådet avsåg, men jag är säker på att den här frågan kommer att behöva diskuteras igen under de närmaste åren. På det hela taget ser jag denna debatt och direktivet som ett framsteg, och jag hoppas att vi i morgon kommer att anta betänkandena med stor majoritet. 
Caudron (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! I den viktiga debatten om kärnkraftspaketet är det helt klart vilken ståndpunkt jag och min grupp, Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, intar.
Vid detta tillfälle behöver vi inte ta ställning i striden mellan dem som är för och dem som är emot kärnkraft. Vi måste börja där vi befinner oss när det gäller vår planets energibehov och hur vi skall svara mot dessa behov. Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på några siffror: för närvarande använder vi motsvarande tio miljarder ton olja, av vilka 90 procent är fossilt bränsle. Om vi blickar vidare in i det tjugoförsta århundradet, märker vi att våra behov kommer att fördubblas redan 2050 eller 2060, även om vi orubbligt håller fast vid våra ansträngningar att spara energi. 
Vi har därför inte resurser för att klara oss utan kärnkraft. Om vi skulle göra det, skulle vi både lida brist på energi och få se planeten förorenas i högre grad. Därför måste vi göra allt för att förbättra hanteringen av kärnkraften. 
I fråga om hanteringen av radioaktivt avfall och använt bränsle gratulerar jag därför Alejo Vidal-Quadras Roca till kvaliteten i hans arbete. Han föreslår särskilt en väsentlig förändring. Varje medlemsstat bör, från nu och fram till den 31 december 2006, fastställa sin egen tidsgräns för att utarbeta och lägga fram ett program för avfallshantering. Detta förefaller mig vara mer realistiskt än kommissionens förslag. 
Betänkandet tar också upp problemet med detta avfalls karaktär. Är det liktydigt med en handelsvara som kan cirkulera fritt? För oss är avfallet inte en vanlig handelsvara, och även om en medlemsstats program kanske innefattar överföring av kärnkraftsavfall till en annan medlemsstat, går vi med på att specificera att ingen medlemsstat är skyldig att acceptera sådan import. 
När det till sist gäller säkerheten vid kärntekniska anläggningar, medan de är i drift eller håller på att avvecklas, vill jag också gratulera min kollega Esko Olavi Seppänen, som har utfört sitt arbete som föredragande på ett mycket skickligt sätt. Kommissionens förslag var faktiskt inte tillfredsställande, och Esko Olavi Seppänen nöjde sig inte med att be kommissionen att försöka komma med någonting bättre. I stället upprättade han en förteckning över bristerna och framförde konstruktiv kritik, som min grupp och jag stöder.
Ja, man kan nog uppriktigt säga att Europaparlamentet och vår kommission på det hela taget har arbetat bra med detta kärnkraftspaket.

Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det var tråkigt att höra att kommissionären är sjuk i kväll. Jag tror att hennes anmärkningar till Eryl Margaret McNally tidigare i själva verket var avsedda för mig, men jag är mycket glad över att hon inte har på sig en symbolisk huvudduk i solidaritet med de muslimska fundamentalisterna. Jag skulle bli förfärad över det, men jag är säker på att det är något som hon aldrig skulle göra.
Era förslag är helt missvisande, fru kommissionär. Samtidigt som ni på ytan föreslår en ökad kärnsäkerhet döljs förslagens verkliga syfte, det vill säga att återuppliva en kärnindustri som inte längre existerar. Kärnkraftspaketet står för ett samordnat försök att förbereda oss för en vidareutveckling av atomkraften i en utvidgad europeisk union och man har tagit bort alla meningsfulla säkerhetskrav. Det kommer inte att få något stöd från min grupp. Fru kommissionär, ni kan ha tagit er vatten över huvudet, men det är upp till er att avgöra det.
Som irländsk parlamentsledamot vill jag med eftertryck uppmana de länder som saknar kärnkraft, till exempel Irland, att ta ställning mot detta kärnkraftspaket, och jag beklagar att man ännu inte har gjort det. Jag kommer att uppmana dem att inta en sådan ståndpunkt eftersom detta direktiv inte är ett första steg i rätt riktning, utan faktiskt ett jättekliv bakåt. Det är ett recept på en byråkratisk mardröm utan några säkerhetsvinster.
Vad gäller säkerheten innehåller förslaget till direktiv ett påstående om att det skulle införa gemensamma säkerhetsnormer, men i detta direktiv, så som det har lagts fram, anges inte dessa säkerhetsnormer. I direktivet anges bara grundläggande skyldigheter och allmänna principer. I direktivet föreskrivs faktiskt i förväg arrangerade översyner av kärnsäkerhetsmyndigheter i stället för en ordentlig inspektion av kärnkraftsanläggningar, och det är självfallet trams.
Det nuvarande förslaget kommer inte att leda till en ökad kärnsäkerhet inom EU eller anslutningsländerna, eftersom alla stater som har kärnkraft inom EU och anslutningsländerna redan har undertecknat Internationella atomenergiorganets konvention om kärnsäkerhet och redan måste lämna in rapporter avseende kärnkraftsanläggningarnas säkerhet. Vissa inspektörer tror att det i själva verket kommer att ha en negativ effekt.
Vad gäller den särskilt knepiga frågan om upparbetning har vi högaktivt avfall som måste göras säkert mycket snabbare än vad som för närvarande är fallet, och denna bearbetning bör fortsätta.
Var finns motiveringen bakom detta direktiv? Det är ologiskt med tanke på kärnprogrammens kraftigt varierande storlek. Vi måste undanta exporten av avfall och tidtabellen ligger faktiskt – vilket redan har sagts – långt ifrån vad medlemsstaterna kan uppnå. Tänk efter en gång till, fru kommissionär. Det här är en byråkratisk mardröm och rent trams. 
Kronberger (NI ).
   – Herr talman! Vad jag i princip vill säga är att jag anser att det inte kan rättfärdigas att Europaparlamentet saknar rätt till medbeslutande i kärnkraftsfrågor. Det strider mot varje demokratisk princip att beslut fattas om stödåtgärder för en energikälla som i vilket fall som helst ges en förmånlig behandling utan att representanterna för folket i Europa ger sitt godkännande. I en slutgiltig analys handlar detta inte om något mer eller mindre än de europeiska skattebetalarnas pengar. Varje ökning av Euratoms kreditgräns måste bestämt avfärdas. Gränsen är ännu inte nådd för dess omsättning, så det finns inte ens något behov av en ökning. Förbättringar av säkerheten och åtgärder för avveckling kan och måste finansieras med de pengar som redan finns tillgängliga. Euratoms lån strider i grunden mot direktivet om den inre marknaden för energi och missgynnar andra energikällor.
Som jag ser saken ger direktivet om kärnkraftsanläggningar inte utrymme för något annat än kontroll av kontrollanterna, men tyvärr ger det inget utrymme för de gemensamma stränga, öppna och juridiskt bindande normer i fråga om kärnsäkerhet som parlamentet har krävt i åratal. Om ytterligare hinder för fri konkurrens på energimarknaden skall undvikas måste finansieringen av avveckling och avfallshantering administreras öppet och i strikt och ständig åtskillnad från varandra, och den måste kontrolleras av en oberoende myndighet. Det sätt på vilket reglerna tillämpas i Frankrike och Tyskland, där reservförråden används till helt andra ändamål, är ett hot mot den fria konkurrensen på energiområdet.
Vad som rent allmänt kan sägas om förvaring av radioaktivt avfall är att det blotta faktum att det inte finns någon säker lösning för hur kärnavfall skall hanteras visar hur oansvarigt det är att bygga nya kärnkraftverk. Det är också ofattbart att vissa länder kan göra sig av med avfall som avger strålning genom att exportera det till – av alla ställen – tredjeländer som inte är så nogräknade när det gäller kärnsäkerheten. 
Chichester (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag förstår hur kommissionären känner sig när det gäller temperaturväxlingarna i denna byggnad.
För att parafrasera William Shakespeare: ej begrava radioaktivt avfall vill jag, men prisa kärnenergi – det vill säga påminna om att kärnenergin är av kritisk betydelse för den europeiska elförsörjningen och att EU-medborgarna därför måste ha stort förtroende för de säkerhetsnormer som tillämpas på produktionen.
Det har varit en intressant debatt om huruvida detta bör vara ett direktiv, vilket är bindande, eller ett icke bindande instrument. Jag vill påminna kollegerna om att de befintliga instrument som omfattar kärnsäkerhet – nationella förordningar och konventionen om kärnsäkerhet – är fullt tillräckliga. Låt oss komma ihåg att ansvaret slutar hos medlemsstaterna. Vad ett direktiv kan göra är emellertid att förändra enskilda personers uppfattning om kärnenergin och deras bedömning av huruvida den är säker eller ej. Det är av kritisk betydelse.
Jag välkomnar den förändrade hanteringen av avvecklingsfonderna i huvudtexten, vilket var en mycket viktig fråga. Jag välkomnar också den princip som omfattas av förslaget om avfall från avvecklingar – principen att tidsfrister skall fastställas för att anta ett program och välja en plats. Jag säger detta eftersom medlemsstaterna måste fatta beslut och de – däribland min egen – måste tvingas att fatta dessa beslut. Det är den viktigaste rollen för detta förslag. Låt oss vara flexibla, men låt oss fastställa tidsfrister. Det kommer också att stärka förtroendet hos allmänheten. 
McNally (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredragandena och kommissionären, samt framföra mitt deltagande med anledning av hennes sjukdom. Trots att hon i själva verket talade till Nuala Ahern hoppas jag att vi vad som än händer med Kyotoavtalet utan ånger fortsätter med vår politik, som förutom att hjälpa klimatet även är affärsmässigt klokt.
Paketet är, som kommissionären sade, ett svar till Europaparlamentet, som i sin tur besvarar EU-medborgarnas mycket verkliga rädsla och oro, vilket är vår skyldighet. Min röst låter ganska lik er, fru kommissionär. Jag beklagar – jag är också förkyld.
Vilka åsikter man än har om kärnkraftens framtid är mina avsevärt mindre optimistiska än andra talares. Jag tror att avregleringen på marknaden innebär att det praktiskt taget inte finns någon framtid för kärnkraften utan en enorm förändring i staternas förmåga att främja den. Jag anser att de tekniska framstegen inom andra energiformer, däribland eventuellt kärnfusion, gör framtiden mycket osäker. Vi talar om nuet, det vill säga den nuvarande faran med kärnkraftsolyckor och den nuvarande osäkerheten kring hanteringen av befintligt radioaktivt avfall. Jag beklagar verkligen att konventets möjlighet att förändra Euratomfördraget inte utnyttjades – vilket var mycket fegt – av medlemsstaterna eller konventet.
Vad gäller radioaktivt avfall finns det ingen lösning som alla är överens om. Royal Society i Förenade kungariket påpekade att den så kallade lösningen med slutförvaring i berggrunden har många osäkra faktorer som måste lösas rent tekniskt. Det finns ingen allmän acceptans i mitt land eller i många andra för slutförvaring i berggrunden. Vi måste titta på andra möjligheter, däribland separation och transmutation. Frågan om avvecklingsfonderna har ställts med rätta och den är mycket viktig. Jag är glad över att den har tagits upp.
Risken för olyckor, som tas upp i Seppänenbetänkandet och ert förslag till direktiv, har också ökat efter den 11 september, liksom de ännu allvarligare säkerhetsfrågor som vi står inför nu. Jag läser i dag att Tyskland har kommit på en ganska bisarr lösning som verkar innebära att kärnkraftverken skall omgärdas av konstgjord dimma! Ärligt talat, vi måste vara lite mer konstruktiva än så.
Jag har mina tvivel om Europeiska kommissionens förmåga att ha de resurser och den stränghet som våra medborgare kräver. Därför kräver min grupp, trots att den stöder de två betänkandena, mycket mer från er, fru kommissionär, och från våra medlemsstater. Jag hoppas att det kommer. Medborgarna är verkligen oroade över dessa frågor. 
Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! Trots att tendensen i hela Europa är att lämna kärnkraften bakom sig utför kommissionen ett slavgöra för den plågade kärnkraftsindustrin. Hellre än att välja framtidens energislag – varmed jag avser förnybara energislag – försöker ni återuppliva kärnkraftsindustrin genom att med konstgjorda medel blåsa nytt liv i en industrisektor som redan är död. Detta visar vilka nära band ni har med kärnkraftslobbyn. Vad ni, fru kommissionär, har lagt fram under förevändning av en standardisering av säkerhetsnormerna i ett utvidgat EU är i själva verket ett omfattande program till stöd för den europeiska kärnkraftsindustrin, som inte kan bli lönsam på egen hand. Vad ni i princip gör genom att införa dessa vaga och obestämda grundläggande normer i stället för att införa verkliga säkerhetsnormer är enligt min mening att ni försöker att ge allmänheten ett lugnande medel. Vad ert kärnkraftspaket faktiskt saknar är varje antydan till en drastisk uppstramning av säkerhetsbestämmelserna, och till på köpet försöker ni lägga över bördan med att övervaka kärnkraftsanläggningarna på medlemsstaterna. Vi vet att ni inte har någon lösning på problemet med avfallshanteringen, så det hjälper inte att ni försöker sätta upp orealistiska tidsfrister för enskilda anläggningar, och jag tycker att det är ännu mer skandalöst att ni indirekt uppmanar medlemsstaterna att skjuta över de problem med kärnavfallet som de själva inte har kunnat lösa till Östeuropa. Särskilt med tanke på den olagliga spridningen och utsläppet av radioaktiva ämnen i miljön betraktar jag detta som oerhört riskfyllt. 
Rovsing (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill också tacka kommissionsledamoten för det utmärkta arbete hon har gjort på detta område. Jag vill kommentera två frågor. Den första gäller avfall. Med tanke på hur man i Sverige med sitt exemplariska projekt i Oskarshamn har visat hur man kan göra sig av med höggradigt radioaktivt kärnavfall vill jag rekommendera dem som tvivlar att resa dit och se hur man gör. Ni färdas med buss fem kilometer in i berget och ni får se hur det går till. Det är offentligt och lättillgängligt. Metoden förefaller att vara väl utvecklad. Den är allmänt erkänd och de platser som anvisats för möjlig slutförvaring är allmänt erkända i samhällena, där mer än 70 procent av medborgarna har samtyckt till dem.
Jag anser att avfallsproblemet är löst vad det tekniska beträffar. Om någon vill genomföra en smutskastningskampanj mot radioaktivt avfall är de välkomna att göra det. Vi har alla rätt till en egen åsikt. Jag är nöjd med alternativet att man skall få exportera radioaktivt avfall. I Danmark har vi 230 kilo från vår experimentreaktor och från annat håll, som vi med nu gällande regler uppenbarligen måste förvara själva till en extra kostnad av cirka 100 miljoner euro eller ännu mera. Om vi inte får placera det tillsammans med de otaliga ton som finns i andra länder kommer vi att få ytterligare kostnader utan något syfte. Vi är därför nöjda med att kunna exportera avfall till länder som är villiga att ta emot det och som motsvarar EU:s säkerhetskrav och i vilka vi är säkra på att inspektioner och dylikt garanterar att avfallet ständigt kontrolleras. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Jag är emot kärnenergi och jag är emot kärnkraftspaketet. Icke desto mindre önskar jag Loyola de Palacio ett fantastiskt år och framför allt mycket god hälsa. Nog om detta, vårt parlament får inte vilseledas av kommissionen i frågor som gäller kärnkraften. Jag är övertygad om att vad vi har här är en samlad kampanj för att vilseleda och hjärntvätta våra befolkningar, som är mer och mer skeptiska i kärnkraftsfrågan.
Kommissionen vill ge intryck av att man genom att vifta med ett trollspö kan avgöra frågan om hur man skall ta hand om radioaktivt avfall, medan trettio års forskning bara har resulterat i ett misslyckande. Kärnsäkerheten i de nya medlemsstaternas kärnkraftverk skulle garanteras bättre om man inte införde en ny standard eller erbjöd kärnkraftsindustrin nya lån och därigenom gav kärnkraften en fördel framför rena, förnybara energikällor som har svårt att få fotfäste. Medan alla opinionsmätningar visar att problemet med radioaktivt avfall, av vilket en del – det måste vi komma ihåg – har en livstid på miljontals år, är det största bekymret på miljöområdet för våra landsmän runtom i Europa, så anser kommissionen med tanke på sitt projekt att lösningen tydligen är att begrava det radioaktiva avfallet, och detta utan vetenskapliga bevis. Om Europaparlamentet av någon anledning skulle förespråka att man skall begrava det radioaktiva avfallet skulle detta vara en ödesdiger politisk signal för invånarna i Bure i Lorraine, den främsta platsen för att i ett lerigt lager gräva ut ett laboratorium som är utformat för att undersöka reaktionen hos högaktivt radioaktivt avfall. Utan någon jämförande studie och utan någon demokratisk europeisk debatt om det radioaktiva avfallets framtid skulle detta beslut ge det radioaktiva avfallet en enkel biljett till förvaringsanläggningen vid Bure för att grävas ned där och göra platsen till Europas soptipp för radioaktivt avfall.
Det finns fortfarande tid att reagera genom att be kommissionen att försöka föreslå något bättre när det gäller avfallshanteringen, både genom att föreslå att avfallet förvaras underjordiskt vid kraftverken och framför allt genom att införa nya stränga normer i fråga om kärnsäkerhet. Slutligen en sista fråga, om ni tillåter: hur tänker kommissionen gå till väga för att be Frankrike att förse allmänheten med vittomfattande information om transporten av kärnmaterial, när frågan har klassificerats som en topphemlig försvarsfråga sedan augusti förra året. 
Turmes (Verts/ALE ).
   – Fru kommissionär! Jag vill börja i humoristisk anda. Jag tycker att ert utseende passar er mycket bra. Jag har ju alltid kallat er för kärnkraftsayatollan, och jag tror att kvällens foto kommer att bli nästan perfekt. 

 Jag skall begränsa mig till de separata avvecklingsfonderna. Dessa fonder är den största enskilda snedvridningen på den avreglerade EU-elmarknaden. EDF, EON och RWE köper upp andra bolag med miljarder ur dessa fonder.
Fru de Palacio, när vi diskuterade avregleringsdirektivet sade vi som parlament att vi skulle ta itu med detta problem i enlighet med EU-fördraget. Ni sade: ”Oroa er inte, vi kommer att ta itu med det i enlighet med kärnkraftspaketet i Euratomfördraget, eftersom det är ett bra sätt att göra det på”. Jag trodde inte på er då. I dag vet vi att ni lurade oss. Ni visste för ett och ett halvt år sedan, genom er rättstjänst, att det enligt artiklarna 31 och 32 är omöjligt att ha separata avvecklingsfonder. Ni väntade på att parlamentets och rådets rättstjänster skulle säga det, men ni visste det! Jag utmanar er att offentliggöra råden från rättstjänsten om kärnkraftspaketet så att hela världen får veta att ni lurade oss i denna fråga.
Herr Chichester, som en rättvis och uppriktig engelsk parlamentsledamot gick ni rakt på sak när ni frågade vilket mervärde direktivet ger. Det är en PR-övning för den europeiska allmänheten. Ni förstod mycket väl vad det här handlar om. 
De Palacio,
   . – Herr talman! Vi känner väl till ayatollor. Det är för illa. Sånt är livet.
Jag anser att ämnen som kärnkraft verkligen är mycket viktiga. Det är inte lämpligt att angripa dem från en religiös utgångspunkt. Enligt min uppfattning är det viktigt att försöka vara förnuftig. Hänsyn måste tas till det aktuella läget i fråga om den tekniska utvecklingen, den aktuella situationen i Europeiska unionen, det aktuella läget i internationella och europeiska institutioner och de energibehov som finns. Vi måste också tänka på sådana problem som att uppfylla målen i Kyotoprotokollet. Det finns inget utrymme för att uppvigla massorna när man behandlar sådana frågor. Icke desto mindre förstår jag att man kan känna oro. Jag förstår också att andras uppfattningar kan skilja sig från min egen. Jag kan till och med förstå att man kan hysa en uppfattning som går stick i stäv med kommissionens förslag för att lösa dessa problem. När allt kommer omkring är det just dessa problem vi behandlar.
Jag kan emellertid inte förstå hur man kan inta rent förnuftsvidriga ståndpunkter i denna fråga. Det är en fråga som tyvärr är mycket viktig för Europeiska unionens framtid och för dess medborgares säkerhet och välbefinnande.
Dagens debatt handlar om initiativ som gäller säkerheten vid kärnkraftverk. Den handlar också om behandlingen av radioaktivt avfall. Kärnkraftverk är inte den enda källan till radioaktivt avfall. Jag vill påminna kammaren om att radioaktivt avfall kommer från en hel rad industriella processer som har annat syfte än framställning av elektricitet. Medicinska processer producerar också avfall av detta slag. Jag är övertygad om att ni, ärade parlamentsledamöter, inte är emot att man tillämpar medicinska landvinningar. Jag är också övertygad om att kammaren inte vill sätta stopp för vetenskapliga framsteg som har gjorts tack vare denna teknik. Kampen mot cancer är ett exempel. Jag tycker att alla dessa aspekter skall diskuteras. Det är nödvändigt att vara på sin vakt så att man inte ser allt i svart och vitt på ett fullständigt irrationellt sätt.
Jag kan förstå alla sätt att se på den här frågan. Vad jag inte kan förstå är emellertid när man inte gör den minsta ansträngning att föra en rationell debatt om så allvarliga saker.
I fråga om den andra punkten finns det de som hävdar att vad som har lagts fram i dag inte tjänar något som helst syfte. Får jag fråga hur dessa kritiker tror att unionens arbete med kandidatländerna har sett ut i alla dessa år? Det påstås att Internationella atomenergiorganet (IAEA) i sig är tillräckligt. Tillåt mig att ställa ytterligare en fråga. Om detta är fallet, vad är det som unionen försöker förhandla fram med Ryssland till exempel, i avsikt att förbättra säkerheten i dess kärnkraftsanläggningar? Man skall komma ihåg att kandidatländerna alla har varit medlemmar i IAEA från dess bildande. Om det inte fanns något mervärde i de åtgärder som är föremål för förhandling och som har lagts fram i dag hade ingen av dessa åtgärder varit nödvändig. Enkelt uttryckt, allt som hade krävts hade varit att låta kandidatländerna fortsätta att hålla sig till sin tolkning av IAEA:s regler.
Enligt min uppfattning är det argument som anförs av dem som hävdar att allt detta inte betyder något helt enkelt inte hållbart. Allt detta betyder faktiskt en hel del. Det betyder att likvärdiga säkerhetsnormer kommer att gälla för alla anläggningar. Kandidatländerna har ålagts att stärka och förbättra sina åtgärder. I några fall har de ålagts att stänga sina reaktorer. Det som har lagts fram i dag innebär att man kan kräva att samma normer tillämpas överallt och kan införas i framtiden. Mina damer och herrar, detta innebär därför garantier. För mig är det omöjligt att förstå den ståndpunkt som några personer har intagit. Det verkar som om de är emot förslagen och faktiskt skulle vilja att en olycka inträffar, som spränger allt i luften. Denna inställning trotsar allt förnuft.
Jag kan helt enkelt inte förstå hur man kan hävda att ett stärkande av säkerheten är liktydigt med att ge efter för kärnkraftsindustrin. Det är det samma som att säga att det är bäst att låta saker och ting vara som de är och ta betydande risker.
Detta paket har utformats för att i hög grad påverka säkerheten vid kärnkraftverken. Det har även inverkan på avfallshanteringen. Beträffande den senare medger jag att de tidsfrister som fastställdes i den ursprungliga texten var överambitiösa. Trots detta kommer tidsgränser att sättas. Därigenom kommer länderna att vara tvungna att fatta beslut. Det är viktigt att komma ihåg när man börjar arbeta med detta, att det inte är frågan om att djupförvaring i berggrunden skall uppfattas som den enda lösningen som utesluter alla andra. Raka motsatsen är vad som gäller. Forskning om avfallshantering finansieras. Detta stämmer särskilt när det gäller all forskning om transmutationer. Det sistnämnda är en av de mest lovande möjligheterna för framtiden. Detta betyder inte att det inte är på sin plats att vidta vissa åtgärder här och nu. Jag håller verkligen med Marie-Anne Isler Béguin när det gäller hennes uppfattning om tillfällig lagring i berggrunden. Finland har valt detta alternativ. Man har fattat beslut om lagring i berggrunden i femtio år. Detta är ingen slutförvaring. Det finns därför utrymme för andra lösningar i framtiden. Detta är vad som föreslås som en framkomlig väg. Alla medlemsstater i unionen skulle ha nytta av att dra lärdom av det finska synsättet. Att kringgå beslutsfattandet och överlämna det till kommande regeringar är ingen bra väg att gå. Det är nödvändigt att ta ansvar och flytta fram positionerna i dessa frågor.
Detta är inte en typ av frågor som företagen kan handskas med. De kräver beslut på regeringsnivå och av behöriga myndigheter i var och en av EU:s medlemsstater.
Detta förslag har också viktiga konsekvenser för finansieringen. Detta är det förslag som kommissionen har förberett och undertecknat.
Det kan visa sig nödvändigt att komma överens om ett mindre radikalt sätt att handskas med problemet än vad vi föreslår. Det skulle vara en helt annan sak. Jag vill påstå att detta bara skulle kunna komma till stånd i samband med en total överenskommelse med rådet. I vilket fall som helst skulle resultatet bli mycket större öppenhet i fråga om finansieringens art och handhavande. Jag skulle kunna hänvisa till ett fall med en konstaterad konkurs. Senare, när pengarna behövdes fanns det inga, eftersom medlen till avveckling hade använts till konkursen.
Jag har anledning att säga att arbetet på detta område är på gång i rådet. Det avgående italienska ordförandeskapet har lagt fram ett antal förslag. Jag utgår från att de tas upp av det tillträdande italienska ordförandeskapet, eftersom de bör göra det lättare att göra framsteg på detta avgörande område. De kommer också att möjliggöra att arbetet fortsätter inom denna sektor på samma sätt som har skett på andra områden.
Jag har en utmaning för vissa ärade parlamentsledamöter. Jag skulle vilja att de identifierar något direktiv som tillkommit före den nuvarande kommissionens mandattid och som ger ett äkta stöd för och uppbackning av förnybar energi i Europa. Jag uppmanar de ärade ledamöterna att ta fram något enda. Jag menar särskilda åtgärder, inte bara deklarationer. Som kontrast till detta kan jag säkert visa upp direktiv som förberetts och antagits under den nuvarande kommissionens mandattid. Vidare uppmanar jag vem som helst att peka på särskilda åtgärder för effektiv energi som vidtagits innan denna kommission tillträdde. Det fanns nästan ingenting alls, förutom deklarationer. Å andra sidan kan jag verkligen sammanställa en lista över vad som har åstadkommits under de senaste fyra åren.
Slutligen, herr talman, skulle jag vilja säga att kommissionen inte har intagit en ideologisk ståndpunkt vad energifrågorna beträffar. Kommissionen arbetar med mål och kriterier som grundval. Dess mål är att garantera befolkningens säkerhet, att ge medborgarna maximal insyn och att garantera en säker och pålitlig energiförsörjning för Europeiska unionen. Således arbetar kommissionen konsekvent i medborgarnas intresse med hjälp av en rad instrument. Kommissionen strävar hela tiden efter att främja effektiv energi och ge stöd för förnybar energi. Den strävar också efter att garantera säkerheten inom kärnkraftsindustrin och i fråga om radioaktivt avfall. Som jag nämnde tidigare skall man komma ihåg att kärnkraftverk inte är de enda källorna till radioaktivt avfall.
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär.
Jag ser att vår föredragande begär ordet, så låt oss lyssna på honom. 
Vidal-Quadras Roca (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Nuala Ahern är en högt respekterad kollega i detta parlament och jag högaktar henne. Ledsamt nog hänvisade hon i sitt inlägg till kärnkraftspaketet som trams. Det är inget mindre än ett utdömande av det arbete som kommissionen lagt ned som värdelöst. Indirekt dömer Nuala Ahern också ut föredragandenas arbete som fullständigt värdelöst, vilket de har genomfört i god tro för att förbättra kommissionens förslag. Allt detta arbete avfärdades som trams.
Enligt min uppfattning, herr talman, är trams ett otillbörligt nedsättande ord att använda. Jag skulle aldrig tillgripa det för att beskriva Nuala Aherns synpunkter och åsikter. Jag skulle definitivt avstå från att hänvisa till dem som trams. Jag skulle kunna säga att de var felaktiga, att de saknade stringens eller var orealistiska, men jag skulle aldrig avfärda dem som trams.
Av hänsyn till min personliga aktning för Nuala Ahern och för att bevara ett hövligt umgänge i parlamentet ber jag därför Nuala Ahern att ta tillbaka ordet trams. Jag tycker som sagt att det är otillbörligt nedsättande. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Med tanke på vad klockan är och hur den här debatten fortlöper skulle vi bli kvar här hela natten utan att någon lyckades övertyga någon annan i denna församling om jag skulle ge ordet till alla ledamöter som begär det. Det är i alla fall den känsla jag själv har.
Jag kommer därför bara att ge ordet i 30 sekunder till Turmes, eftersom jag har det intrycket att han har en verklig fråga att ställa till kommissionsledamoten. Därefter kommer vi att avsluta debatten. 
Turmes (Verts/ALE ).
   – Jag ställde en fråga om den rättsliga grunden, artiklarna 31 och 32, och avvecklingsfonderna. Jag litar inte på kommissionären. Det enda sättet för mig att få förtroende för kommissionären skulle vara om kommissionen offentliggjorde sitt rättsutlåtande om kärnkraftspaketet. Skulle kommissionären kunna gå med på det? 
De Palacio, Loyola,
   . – Jag kan bara säga att den rättsliga grunden – artiklarna 30 och 31 i Euratom-fördraget – har godkänts av rådets och kommissionens rättstjänster. 
Talmannen.
   – Om jag förstår saken rätt, fru Ahern, begär ni ordet för att i enlighet med vår arbetsordning tala för er själv i en ordningsfråga. Jag ger er ordet endast av den anledningen och i högst en minut. 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill tala för mig själv i en ordningsfråga, eftersom jag har förtalats här i kväll av föredraganden, Alejo Vidal-Quadras Roca. Jag har rätt till min åsikt och därför upprepar jag att man har tagit bort alla meningsfulla säkerhetskrav från detta direktiv. Det har att tillföra IEA:s befintliga säkerhetskrav och är därför trams. Det är inte bara trams, utan skandalöst trams. Det verkliga arbete som har utförts är, som har nämnts, en PR-övning – en skönmålande övning. Det framgår mycket tydligt av rådets svar. Rådet har – och kommer att behålla – det slutgiltiga ansvaret för våra medborgares kärnsäkerhet. 
Talmannen.
   – Er minut har gått, fru Ahern. Jag tror att alla i princip har förstått vilka uppfattningar som råder i de olika bänkarna i kammaren.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0443/2003) av Hiltrud Breyer för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 77/270/Euratom som ger kommissionen befogenhet att ta upp Euratom-lån i syfte att bidra till finansieringen av kärnkraftverk (KOM(2002) 456 – C5-0570/2002 – 2002/0246(CNS)). 
De Palacio,
   . – Herr talman! Jag talar i Pedro Solbes Miras ställe och han har bett mig att framföra sina ursäkter.
Euratom-lånet är ett instrument som infördes 1977 i enlighet med ett beslut i rådet. Det gör det möjligt för kommissionen att ge lån för att hjälpa till att finansiera kärnkraftverk i medlemsstaterna.
Efter katastrofen i Tjernobyl 1986 utvidgade kommissionen perspektivet och låneinstrumentet 1994. Avsikten var att bidra till finansieringen av projekt ämnade att förbättra säkerheten och effektiviteten vid kärnkraftverk i de tidigare nämnda länderna.
Man slog klart och tydligt fast att en slutgiltig nedläggning av en anläggning skulle kunna berättiga till tilldelning av medel. Man hoppades att detta instrument skulle uppmuntra de berörda länderna att genomföra de nödvändiga förbättringarna i fråga om kärnsäkerheten. Det maximala bidraget från Euratom fastställdes till 50 procent av ett projekts kostnader.
I slutet av 1990-talet nåddes överenskommelser om lån till Bulgarien och Ukraina. Eftersom den överenskomna summan låg nära maximigränsen för Euratoms lån fann kommissionen det nödvändigt att informera rådet om behovet av att lägga fram ett förslag om en höjning av denna gräns.
Rumänien har nyligen ansökt om ett lån. Kommissionen skall ta ställning till ansökan denna månad. Om den skulle beviljas skulle den nu gällande gränsen för lån vara nådd. Det skulle inte finnas några ytterligare möjligheter till finansiering och Euratom-lånet skulle upphöra att vara verksamt som instrument. Därför är det inte möjligt att för närvarande bevilja några låneansökningar på dessa grunder. Trots detta finns det viktiga områden där instrumentet skulle kunna vara till hjälp i arbetet med kärnsäkerheten.
För det första, säkerheten i åtta kärnkraftverk i tre kandidatländer ger anledning till oro. Kommissionen har begärt att de skall stängas vid tidigast möjliga tidpunkt under utvidgningsprocessen.
En annan möjlig viktig åtgärd gäller första generationens kärnreaktorer i Ryssland. Kommissionen skulle kunna spela en roll vid deras stängning. Den skulle också kunna hjälpa till att förbättra säkerheten i ett antal ryska anläggningar där arbetet inte fortgår enligt planerna på grund av brist på pengar.
Till sist vill jag nämna ett annat projekt som eventuellt skulle kunna tilldelas medel genom Euratom vilket skulle innebära en förbättring av säkerheten och effektiviteten vid 14 anläggningar som för närvarande är i drift i Ukraina.
Vart och ett av dessa projekt handlar om att förbättra säkerheten och underlätta nedläggning av osäkra kraftverk. Om ni, ärade parlamentsledamöter, har alla dessa initiativ i åtanke, förstår ni säkert varför kommissionen begär att Euratom-lånet skall ökas med 2 miljarder euro. Förslagen skulle säkerställa att de länder som ansluts till unionen i år plus de återstående kandidatländerna skulle kunna fortsätta att ansöka om lån för att förbättra säkerheten och effektiviteten liksom lån för slutlig nedläggning efter anslutningen. Enligt våra förslag skulle det fortfarande vara möjligt att ansöka om finansiering genom Euratom för dessa säkerhetsprojekt i en utvidgad union.
Vårt förslag ser ut på följande sätt. Vi vill höja högsta gränsen för lån och modifiera dess tillämpning och ramar. Det finns emellertid inte något förslag om att ändra ramarna för lån till medlemsländerna, eftersom detta skulle kräva förändringar i Euratomfördraget.
Nya investeringar i medlemsstaterna utesluts inte formellt i förslagen. Ändå tror kommissionen att kärnsäkerhet och slutlig nedläggning bör prioriteras. Kommissionen kommer att ha möjlighet att bedöma förtjänsterna i respektive ansökningar när den i tur och ordning studerar var och en av dem. Den är beredd att kombinera de båda förslagen om överenskommelse nås med rådet. Jag vill emellertid uppmana parlamentet att uttrycka sitt stöd för kommissionens allmänna riktlinjer till förslagen innan de överlämnas till rådet. Riktlinjerna bör uppmana rådet att anta förslagen. 
Breyer (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! I november 2002 föreslog kommissionen att krediter på ytterligare två miljarder euro skulle ges till Euratom, varigenom lånesumman höjdes från fyra miljarder euro till sex miljarder euro. På grund av EU:s utvidgning ändrade kommissionen samtidigt syftet med lånet och de villkor som skulle gälla för det.
Euratom-lån gavs första gången 1977, och summan har sedan dess ökats fem gånger. Senaste gången som detta gjordes, 1990 – när summan ökades till fyra miljarder euro – fattades ett beslut om att en kreditgräns på 3,8 miljarder euro måste nås innan någon ökning kunde komma i fråga. Det är olyckligt att utskottet till dags dato inte har fått något svar på sin fråga om hur mycket som faktiskt hade använts. I kommissionens beräkningar ingick 688 miljoner euro för färdigställandet av K2R4 i Ukraina, fastän den i oktober förra året var tvungen att medge att detta inte var den summa som använts till att färdigställa dessa reaktorer och att Ukraina skulle utnyttja en summa på lägst 175 miljoner euro och högst 500 miljoner euro.
Jag anser att det är mycket viktigt att vi tänker på att denna förändring i läget beträffande K2R4-reaktorerna inte är i enlighet med 1990 års resolution, särskilt med tanke på de eventuella juridiska svårigheterna. Även om rådet debatterar Euratoms lånesumma och lånens användning, så har parlamentet inte officiellt eller formellt tillfrågats om ökningen på två miljarder euro.
Denna enorma kreditökning har varit föremål för kritisk debatt, och mitt betänkande ger uttryck för ett beklagande över att parlamentet inte har tillfrågats om detta eller om dess möjliga skadliga inverkan på den europeiska inre marknaden.
I mitt betänkande uppmanar jag dessutom rådet att vända sig till parlamentet om något betydande tillägg till kommissionens förslag tillkommer, särskilt med tanke på att kommissionens förslag har slagits ihop till ett enda dokument. Det är just för att rådet arbetar med ett enda dokument, där man diskuterar både lånesumman och dess villkor, som det vore beklagligt om detta parlament i dag och i morgon skulle uttrycka sin uppfattning om ett dokument som är synnerligen föråldrat – vilket helt uppenbart blir fallet.
Jag vill be er att återkomma till detta ämne, för det skulle vara ett slöseri med vår institutions tid och förnedrande för detta parlament om vi debatterade och röstade om ett helt föråldrat dokument, ett dokument som för närvarande debatteras i rådet under helt andra förutsättningar. Vi förväntar oss i detta parlament att kommissionen är uppriktig i den här frågan.
Såsom redan har sagts många gånger om innehåller kommissionens förslag två beslut, och vad detta betyder är att kommissionen behandlar förslagen var för sig, medan vi i detta parlament inte tillfrågas om ökningen. Det innebär emellertid också att kommissionen inte i sina förslag har införlivat de resolutioner som detta parlament diskuterade under debatten om konventets utkast till konstitution, där vi yrkade på att Euratomfördraget skulle upphöra 2004, i likhet med vad som hade hänt i fråga om kol och stål. Jag tycker att ni skall tänka på det också, fru kommissionär; parlamentet har yrkat på detta vid många tillfällen. Tidigare i debatten sade ni själv att förnybar energi blir praktiskt taget lottlös, vilket betyder att endast en energikälla får lån av detta slag.
Jag vill avsluta med att säga något mycket kort. Jag är medveten om att vad jag säger i min egenskap av föredragande måste återspegla den ställning som utskottet intagit. I utskottet hade vi en mycket jämn omröstning om ändringsförslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, vilket ger rätt till lån bara för anläggningar som redan är i drift och bara utanför Europeiska unionen, för att undvika att konkurrensen snedvrids. Alldeles bortsett från att utskottet avslog detta mycket knappt måste vi i morgon vara mycket noga med att tänka på detta när vi röstar. Eftersom vi för kort tid sedan har debatterat och antagit direktivet om den europeiska inre marknaden för elektricitet och gas får vi inte finna oss i någon snedvridning av konkurrensen. 
Flemming (PPE-DE ),
   .– Herr talman! Kommissionsledamoten har fått ta emot mycket kritik så jag vill be er att vara så vänliga och låta mig utanför min talartid skynda till hennes undsättning och tacka henne för att hon har lagt fram två förslag som gjort att vi i detta parlament för första gången diskuterat kärnsäkerheten. Detta är någonting fantastiskt och nytt som vi innerligt tackar kommissionsledamoten för. Rolf Linkohr vet vad han talar om när han säger att kommissionsledamoten verkligen har stuckit ut hakan.
Låt mig när det gäller Breyers betänkande, i egenskap av föredragande för miljöutskottet och med sann övertygelse, säga att vi inte kan föreställa oss att denna kammare godkänner förslagen i deras nuvarande form. Beviljande av Euratom-lån till nya kärnkraftverk kan inte på några villkor godkännas. Vi känner alla till att Euratom-lån stöder kärnkraftsindustrin på ett sätt som innebär en snedvridning av konkurrensen. De gynnsammare räntesatserna och de stora politiska risker som omfattas gör att man inte någonstans inom hela energisektorn hittar någon jämförbar investeringsform. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har tydligt klargjort att det bland Europeiska unionens femton medlemsstater finns sex som aldrig har inlett produktion av kärnkraftsenergi och sex som beslutat sig för att överge denna produktion, vilket innebär att endast tre medlemsstater återstår. Detta är något man måste hålla i minnet. Vi har också tydligt klargjort att frågan om den slutliga förvaringen av kärnavfall förblir olöst tills den kan lösas globalt. Vi kanske mycket väl vet var vi skulle vilja ha förvaringsställen, men vi kommer inte att få några inom de närmaste 20 åren. Därför är uppförandet av nya kärnkraftverk helt enkelt inte godtagbart. Finansiering bör endast ges till projekt för att förbättra kärnsäkerheten och avveckla anläggningar, och inte till anläggningar som redan fungerar, så som planeras i kommissionens förslag. Detta är inte acceptabelt.
Vi vill dock ha forskningsprojekt avseende pilotanläggningar för säker slutförvaring och avseende kärnkraftsverk, och vi vill att man ger dessa stöd. Införandet av enhetliga och bindande säkerhetsnormer inom Europeiska unionen bör välkomnas utan förbehåll och vi har kommissionsledamoten att tacka för detta. Dessa normer bör återspegla den rådande tekniska nivån på området. Jag anser att vi gör ungefär som människor gjorde under medeltiden, när de slängde sina sopor på gatorna och undrade varför de blev sjuka. Det faktum att vi inte har några platser för slutförvaring men ändå glatt fortsätter att producera avfall gör att vi får sägas fortfarande befinna oss på medeltiden. Jag tror på den mänskliga intelligensen, vi bör bedriva forskning och söka efter lösningar, och inte förrän vi hittat sådana bör vi börja producera. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min kollega Breyer vill gärna jämföra den låneinrättning som vi talar om med statligt stöd till en form av energiproduktion som ger upphov till snedvridningar av marknaden. Ibland verkar det som om innebörden i begreppet ”lån” glömts bort under genomförandet av analysen. Den andra frågan har gällt de snedvridningar av marknaden som uppkommer genom system för ekonomiskt stöd. I hur stor utsträckning subventioneras förnybara energikällor? Talar vi verkligen om lån där vartenda öre betalas tillbaka med ränta? Man har även talat om förekomsten av andra typer av lösningar.
Euratoms lånesystem har gagnat oss västeuropéer under många år. Under senare år har förmånerna huvudsakligen riktats mot kandidatländerna. Det stämmer att kärnkraftverk under 1970- och 80-talen uppfördes i Västeuropa med hjälp av dessa lån. Lån för att bygga upp ny kapacitet har dock inte använts på länge. Det bästa exemplet på detta är finansiering så att en ny enhet kunde uppföras i ett visst land i norra Europa. Privata investerare var intresserade av att upprätta nya kärnkraftsinrättningar så att man för en enhet på 1 600 megawatt skulle ha tilldelats finansiering för uppförande av en anläggning med en kapacitet på 2 500 megawatt. Detta om något utgör ett odiskutabelt bevis på att Euratom-lån inte behövs för finansiering av ny kapacitet.
Det är inget galet i att kärnkraftsanläggningar i kandidatländerna och andra östeuropeiska länder på detta sätt tilldelas finansiering för att förbättra säkerheten vid anläggningarna. Det är intressant att höra Breyer uppmuntra Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen att inleda en kampanj mot kärnsäkerhet.
Jag anser att Euratoms lånesystem bör fortsätta. Det har en betydelsefull roll när det gäller att förbättra säkerhetsnormerna för kärnkraftsanläggningar i tredjeländer.
Linkohr (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja säga ett par ord om stödåtgärderna. Under de gångna årtiondena har vi sannerligen fått uppleva att en hel del pengar har investerats för att främja kärnkraften. I förbigående kan nämnas att detta är vad man i dag gör när det gäller de förnybara energikällorna. Så anser jag att det är. Om man uttrycker det i kilowattimmar så är vi när det gäller kärnkraft nere i tusendelar, medan vi när det gäller förnybara energikällor talar om tiondelar. Jag säger inte att jag är emot det, utan vill helt enkelt bara sätta saker och ting i rätt proportioner.
I framtiden kommer frågan om Euratom-lånen förmodligen att handla om huruvida vi skall stödja kärnkraftsanläggningar under uppbyggnad eller sådana som är i användning. Det enda jag har att säga beträffande detta är att vi indirekt stöder kärnkraften i Ryssland genom att köpa mer och mer gas från ryssarna. Ryssland kommer inte att kunna tillhandahålla så mycket av denna gas i framtiden om man inte skär ned på gasförbrukningen på hemmaplan, och ersätter denna med elektricitet från koleldade kraftverk och från kärnkraftsreaktorer som är under uppbyggnad. Vi kanske borde ägna detta lite eftertanke när vi talar om en europeisk energistrategi. Vår ökade användning av gas innebär visserligen att vi förbättrar oss när det gäller koldioxidutsläpp, men på andra håll produceras mer koldioxid från koleldade kraftverk, eller så blir följden att kärnkraften främjas. Detta är också något vi bör hålla i minnet och något som visar att vår egen energistrategi inte alltid kan sägas vara konsekvent.
Jag anser att vi bör rösta för dessa Euratom-lån helt enkelt för att få till stånd en förbättring av säkerheten. Det var av denna anledning som ministerrådet efter Tjernobyl ökade finansieringen när det gäller Euratom-lån. Jag anser att detta är ett argument som fortfarande håller.
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det finns ingen motivering i Euratom som tillåter att kommissionen utökar Euratomlånet med 2 miljarder euro, så som föreslogs i november 2002, vilket ökar lånet till totalt 6 miljarder euro. Detta lån har höjts ungefär fem gånger sedan det inrättades år 1977, och det är ett illa dolt försök att främja kärnkraftsindustrin – samtidigt som man begär att lånet höjs förändrar man villkoren för och typen av de projekt som skall finansieras mot bakgrund av EU:s utvidgning.
Detta är besläktat med Enrons kreativa bokföring. Vi skulle faktiskt till och med kunna kalla det för bokföringsbrott. Ni kommer att få en skandal av Enron-typ på grund av det här. Det är sammansatt av frågor om öppenhet och om huruvida förslagen inte redan är förlegade. Dessutom har frågor om snedvridning av marknaden, särskilt vad gäller uppförande av anläggningar, uppkommit. Jag är inte övertygad om att dessa lån är avsedda för säkerhetssyften till skillnad från uppförande av anläggningar. Jag har faktiskt bevis på att byggverksamhet pågår. 
De Palacio,
   . – Herr talman! Som svar till Breyer kan jag säga att kommissionen med rådets samtycke skulle vara beredd att slå samman de två förslagen. Det skulle göra det möjligt att kombinera både tak och villkor. Det skulle i princip inte bli några problem med detta förutsatt att man fick Europaparlamentets godkännande. Rådet skulle dock naturligtvis behöva ge sitt samtycke.
Det som det gäller här är att underlätta avvecklingen av ett antal kraftverk och förbättra säkerheten vid andra. Till största delen handlar det om de länder som om fyra månader, den 1 maj, skall anslutas till Europeiska unionen. Det handlar också om kandidatländerna och eventuellt även om Ryssland i en del fall.
Jag vill försäkra Marjo Matikainen-Kallström om att Europeiska unionen för närvarande gör stora ansträngningar när det gäller förnybara energikällor. Man får sannerligen säga att dessa ansträngningar har intensifierats under de senaste fyra åren. Jag är mycket stolt över detta, eftersom jag anser att unionen måste främja de förnybara energikällorna så mycket som möjligt. Detta innebär dock inte att Europeiska unionen inte även är förpliktad att garantera en så hög kärnsäkerhet som möjligt inom unionen, vilket jag tidigare nämnde.
Jag erkänner att jag kan begå misstag, vilket också alla de som är närvarande eller frånvarande här i dag kan göra. Jag är dock definitivt inte beredd att ljuga eller att ignorera det ansvar som vilar på oss alla. För att nämna bara en sak är var och en av oss ansvarig för att garantera inte enbart leveranssäkerheten, utan även högsta möjliga säkerhet för medborgarna. Vi är dessutom alla ansvariga för att garantera förenligheten med förpliktelser som ingåtts genom internationella överenskommelser, så som Kyotoöverenskommelsen.
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(1) 

