Tillämpning av direktiv 2000/43/EG om likabehandling oavsett ras eller etniskt ursprung (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Kathalijne Maria Buitenweg, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om tillämpning av direktiv 2000/43/EG av den 29 juni 2000 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung.
Kathalijne Maria Buitenweg  
föredragande. - (NL) Herr talman! Till att börja med måste jag tacka de många kolleger som bidragit till detta dokument. För sju år sedan var jag medföredragande för direktivet, och nu diskuterar vi betänkandet om dess tillämpning. Parlamentets ståndpunkt har varit enhällig från början till slut, med undantag av ett par oliktänkande som lagt fram ändringsförslag, som ni strax kommer att se. Debatten har varit långdragen och ibland skarp, t.ex. i fråga om delad bevisbörda, men lyckligtvis förlorade vi aldrig vårt gemensamma mål ur sikte, och jag hoppas också att ni ser betänkandet som ett gemensamt åtagande.
År 2000 röstade vi med stor majoritet för direktivet, som med rätta kan beskrivas som revolutionerande. Diskriminering förbjöds i hela EU, i samband med anställning, social trygghet och bostäder, och likabehandling blev obligatoriskt. Jag var och är fortfarande omåttligt stolt över detta. Kommissionen, rådet och Europaparlamentet gjorde ett bra arbete i det sammanhanget. Men det betyder givetvis inte att det har skett särskilt stora förändringar i verkligheten. Det förekommer fortfarande en hel del diskriminering.
På senare år har diskriminering och rasism i själva verket ökat, både kvantitativt och sett till graden av allvar. I de flesta länder är arbetslösheten betydligt högre bland invandrare än bland den övriga befolkningen i arbetsför ålder. Det förekommer mer rasistiskt motiverat våld. Lagstiftning har stor betydelse för att bekämpa diskriminering, eftersom den anger normen. Den talar om för människor vad EU står för, hur vi bör uppträda mot varandra och vad som inte kan tolereras. Lagstiftningen ger också människor rätt till rättslig prövning av diskriminering.
Europeiska kommissionen arbetar nu med att kontrollera om medlemsstaterna på ett riktigt sätt införlivat EU-bestämmelserna med sin nationella lagstiftning. Nu i veckan talade jag om saken med kommissionsledamot Vladimír Špidla, och det står klart att kommissionens avsikter i frågan är goda - man är angelägen om att tillsammans med medlemsstaterna se till att lagstiftningen genomförs. Och det vill jag berömma kommissionen för.
Men jag tycker ändå att den behöver lite mer energi, lite mer schvung. De här lagarna skulle ha genomförts 2004. Det pratades mycket om känsliga frågor och besvärliga detaljer, men när den nuvarande kommissionen tillträdde tillkännagav ni att åtgärderna för att bekämpa diskriminering skulle vara centrala för er politik, och mer än hälften av er mandatperiod har redan gått. Jag beundrar verkligen det ni gjort hittills, men jag hoppas att ni kommer att vara lite tuffare mot medlemsstaterna. Det är helt nödvändigt.
Inte ens hälften av alla medlemsstater har genomfört direktivet till fullo. I många av dem har inte definitionerna av direkt och indirekt diskriminering, hot och bevisbörda införlivats korrekt. Vissa medlemsstater förbjuder visserligen diskriminering i samband med anställning men har ansett att det är att gå för långt att förbjuda diskriminering i samband med tillhandahållande av varor och tjänster. Men det är just på de områdena som många problem finns.
Ta till exempel utbildning. Enligt EU:s nya byrå för grundläggande rättigheter placeras barn från romska familjer felaktigt i skolor för utvecklingsstörda barn. Eller ta bostäder: i lägenhetsannonser förekommer rutinmässigt uppgiften att fastigheten är fri från utlänningar. Det är oacceptabelt.
Förbudet mot diskriminering, både i samband med anställning och på andra områden, måste omedelbart göras verkningsfullt. En lag är verkningsfull endast om människor känner till sina rättigheter, men enligt en Eurobarometer-undersökning tror bara 35 procent av de tillfrågade att det finns lagstiftning mot diskriminering i deras land. Ännu färre säger sig veta vad de skulle göra om de själva utsattes för diskriminering. Hur tänker kommissionen se till att lagstiftningen blir en realitet i människors liv? Att informera människor är en skyldighet enligt direktivet, men hur föreslår kommissionen att man ska se till att den skyldigheten fullgörs?
Även när människor vet att det finns en lag kan de ändå stöta på en mängd hinder, eftersom det ibland finns problematiska regler och krav. I vissa länder är den tid man har på sig för att inge ett klagomål mycket kort, bara 30 dagar till exempel. Det övriga förfarandet kan däremot vara absurt långt och komplicerat. Överträdelser av antidiskrimineringslagarna måste leda till effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder. Det sägs på ett utmärkt sätt i direktivet, och vi var alla överens om det. Mycket få länder har dock tillräckliga påföljder.
Dags för något positivt, kanske. Det som är bra är att i princip alla länder nu har organ för likabehandling. Det är ett betydelsefullt resultat, och i många länder kan dessa organ behandla rasistiskt motiverad diskriminering och även diskriminering av andra skäl. Det välkomnar jag. Men tyvärr har inte alla organ de medel de behöver för att fullgöra sitt uppdrag, och jag ber därför kommissionen att överväga även den frågan i sin utvärdering av hur antidiskrimineringslagarna genomförs. Har kommissionen några kommentarer till detta?
Sammanfattningsvis vill jag säga att jag är stolt över lagstiftningen. Det har gjorts framsteg med införlivandet, men det är fortfarande otillräckligt. Många länder har ännu inte införlivat den till fullo. Men även i de fall där de har gjort det till punkt och pricka måste vi ändå försäkra oss om att människor får ordentlig information om sina rättigheter, för om de inte känner till rättigheterna kan de inte åberopa dem, och det är av yttersta vikt när det gäller att bekämpa diskriminering.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. - (FR) Herr talman, fru Buitenweg, ärade parlamentsledamöter! Kommissionen välkomnar detta betänkande om tillämpning av direktiv 2000/43/EG av den 29 juni 2000 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung.
Kommissionen noterar de olika betänkligheter som parlamentet gett uttryck för och vill göra er uppmärksamma på ett antal punkter. När det gäller övervakningen av medlemsstaternas genomförande av direktivet inledde kommissionen i slutet av juni överträdelseförfaranden mot 14 medlemsstater som inte införlivat direktivet med nationell lagstiftning på rätt sätt. Jag kan tillägga att ett antal medlemsstater redan ändrat sin lagstiftning med anledning av kommissionens synpunkter, eller har uppgett att de är beredda att göra det.
Vad beträffar närmare uppgifter om medlemsstaternas införlivande av direktivet offentliggör vi varje år, som vi konstaterade i 2005 års meddelande om en ramstrategi för icke-diskriminering och lika möjligheter för alla, en uttömmande rapport från expertgruppen för rättsliga frågor, och de enskilda nationella rapporterna finns tillgängliga på Internet.
Kathalijne Maria Buitenweg påpekar med rätta att de organ som ansvarar för att främja likabehandling spelar en central roll i kampen mot diskriminering. Det är därför vi finansierar nätverket Equinet, som underlättar utbyte av erfarenheter och god praxis mellan medlemsstaternas organ för likabehandling.
Som påpekas i betänkandet är insamling av uppgifter en känslig fråga. Om det inte sker är det emellertid omöjligt att bedöma diskrimineringens omfattning eller avgöra om de åtgärder som vidtagits är effektiva. Eftersom en stor del av de uppgifter som samlas in kan tillhöra kategorin känsliga personuppgifter som rör människors ras eller etniska ursprung, eller deras religiösa övertygelser eller sexliv, måste de behandlas i enlighet med tillämpliga bestämmelser i direktiv 95/46/EG om skydd av personuppgifter.
Det direktivet innehåller ett generellt förbud mot behandling av känsliga personuppgifter. Ett antal undantag från den regeln medges dock, framför allt om de berörda personerna har gett sitt samtycke eller om - jag citerar - ”behandlingen är nödvändig för att fullgöra skyldigheter och särskilda rättigheter inom arbetsrätten”.
Medlemsstaterna har också befogenhet att, av hänsyn till ett viktigt allmänt intresse och under förutsättning av lämpliga skyddsåtgärder, besluta om undantag. Det är alltså upp till medlemsstaterna att avgöra om de bör samla in uppgifter om etniskt ursprung eller inte, för att ta fram statistik i syfte att bekämpa diskriminering, förutsatt att man tillämpar de skyddsåtgärder som krävs enligt direktivet om uppgiftsskydd.
Eurobarometer-undersökningen om diskriminering i EU visade att ett stort antal EU-medborgare i princip var beredda att lämna ut personuppgifter anonymt i samband med en folkräkning, i syfte att bekämpa diskriminering. Tre av fyra var beredda att lämna ut personuppgifter om sitt etniska ursprung, sin religion eller sina övertygelser.
Sådana uppgifter är särskilt viktiga i samband med positiv särbehandling för att minska diskriminering och djupt rotade former av missgynnande. I februari i år offentliggjorde kommissionen en EU-handbok om uppgifter med anknytning till jämlikhet, för att hjälpa medlemsstaterna att förbättra sina rutiner för insamling av uppgifter.
Samma Eurobarometer-undersökning från januari 2007 visade att människor inte anser sig få tillräcklig information om sina rättigheter om de utsätts för diskriminering. Kunskapsnivån varierade visserligen avsevärt - i exempelvis Finland uppgav 65 procent av de tillfrågade att de kände till sina rättigheter, medan motsvarande siffra i Österrike bara var 17 procent. Det faktum att genomsnittet bara var 32 procent visar dock tydligt att insatser för att öka kunskapen, precis som ni sa, är lika nödvändiga som någonsin.
Jag är övertygad om att vår pågående verksamhet, som får stöd genom Europeiska året för lika möjligheter för alla 2007, med omkring 430 aktiviteter på medlemsstatsnivå, och EU-kampanjen ”För mångfald. Mot diskriminering”, kommer att bidra till att motverka denna bristande kännedom.
Jag vill här särskilt nämna de utbildningsprogram för icke-statliga organisationer, fackföreningar, advokater och företag som vi finansierar.
Kommissionen är fast besluten att använda alla till buds stående medel för att förbättra romernas situation i EU. Här ingår framför allt att se till att direktiv 2000/43/EG tillämpas, att utnyttja EU:s strukturfonder, särskilt Europeiska socialfonden, och att öka kunskapen om romernas rättigheter och skyldigheter hos både de själva och allmänheten.
En rådgivande högnivågrupp för social och yrkesmässig integration av etniska minoriteter, däribland romerna, ska avge sin rapport med ett antal rekommendationer i början av december. Gruppen strävar efter att fastställa hinder för integration och främja god praxis som tillämpas av offentliga myndigheter och företag.
I detta sammanhang välkomnar vi Europaparlamentets intresse för frågan om multipel diskriminering, och i slutet av året kommer jag att med stort intresse läsa slutsatserna från en ny undersökning som genomförs för kommissionens räkning. Endast icke-diskriminering är givetvis inte tillräckligt för att åstadkomma lika möjligheter för vissa grupper som är mer socialt missgynnade än andra. Kommissionen har därför bett om en djupgående analys av god praxis som tillämpas i medlemsstaterna, särskilt på det sysselsättningspolitiska området.
Kommissionen anser också att det är mycket viktigt att medlemsstaterna tillämpar sina egna lagar på rätt sätt, även om lagstiftning i sig naturligtvis är otillräckligt. Vi vill stärka den genom forskning, kunskapshöjande initiativ, utbildning och utbyte av god praxis, så att diskriminering kan undvikas där det är möjligt och, där det inte är möjligt, offren kan få lämplig gottgörelse.
Patrick Gaubert
för PPE-DE-gruppen. - (FR) Herr talman, ärade kolleger! Jag vill tacka Kathalijne Maria Buitenweg för hennes högkvalitativa arbete. I betänkandet framförs ett antal rimliga och balanserade synpunkter, och de främsta problemen med direktivets tillämpning behandlas utförligt.
Det stämmer att mycket få av våra medborgare är klart medvetna om sina rättigheter om de skulle drabbas av diskriminering. Det framstår därför som nödvändigt att se till att den relevanta informationen sprids mer effektivt, särskilt som det nu är Europeiska året för lika möjligheter för alla. Jag stöder framför allt tanken på att ge de organ som har i uppgift att främja likabehandling tillräckliga resurser. De spelar en central roll i sammanhanget, och det är, vilket med rätta påpekas i betänkandet, absolut nödvändigt att de förblir självständiga.
Den mest oroande punkt som framförs gäller dock vissa medlemsstaters underlåtenhet att införliva direktivet, eller att införliva det till fullo. Vi måste definitivt vidta åtgärder för att se till att alla medlemsstater antar de lagar som krävs för att varje individ, oavsett hans eller hennes bosättningsland, åtnjuter den nödvändiga skyddsnivån.
När det gäller den känsligaste frågan som tas upp, nämligen insamling av uppgifter, är man i betänkandet mån om att framhålla att det måste ske med respekt för privatlivet, och endast med syftet att upptäcka former av diskriminering som kan drabba minoriteter. Insamlingen av uppgifter får aldrig ändra riktning mot det farliga område som utgörs av etnisk kartläggning utan måste i slutändan ge den information som är nödvändig för att uppskatta diskrimineringens omfattning och komma fram till lämpliga lösningar.
När det handlar om en princip av så grundläggande betydelse som likabehandling får EU inte nöja sig med tomma ord. EU får inte nöja sig med att bara anta ett minimum av lagstiftning, och EU får inte nöja sig med att bara vara en iakttagare. Vi måste absolut vara vaksamma, men vi måste också agera, leda vägen och se till att EU föregår med gott exempel. I ju större utsträckning vi kan göra det, desto mindre är risken för att vi ska utsätta oss för förebråelser.
Martine Roure
för PSE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill först och främst tacka Kathalijne Maria Buitenweg för hennes utmärkta arbete. Vi stöder till fullo hennes betänkande. Tyvärr visar färsk statistik att diskriminering fortfarande är ett stort och fortgående problem i många medlemsstater.
Den första rapporten från Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter i augusti 2007 visade att rasistiska brott ökat i minst åtta EU-länder. Det är särskilt oroväckande med tanke på att EU har en välutvecklad lagstiftning mot diskriminering. Jag håller emellertid med om att lagstiftningen införlivats dåligt och endast delvis genomförts av medlemsstaterna. EU:s invånare är inte ordentligt informerade, och framför allt inser de inte att de kan utnyttja lagstiftningen för att hävda sina rättigheter om de drabbas av diskriminering.
Som föredragande för Europeiska året för lika möjligheter för alla och för rambeslutet om bekämpning av rasism och främlingsfientlighet anser jag att medlemsstaterna måste arbeta hårdare för att se till att EU-lagstiftningen tillämpas korrekt. De texter vi har tagit fram måste också ges större publicitet, så att EU:s invånare kan ta dem till sig.
Införandet av omvänd bevisbörda är det största framsteg som gjorts i och med detta direktiv om likabehandling. Vi måste därför insistera på att konkreta åtgärder vidtas för att säkra detta framsteg i alla EU:s medlemsstater.
Sammanfattningsvis anser jag att vi måste stärka EU:s rättsliga ram i fråga om bekämpning av diskriminering genom att anta ett övergripande direktiv som omfattar alla former av diskriminering som nämns i artikel 13 i fördraget, och jag vill fråga kommissionen hur långt man kommit när det gäller att undersöka möjligheten att anta ett sådant direktiv.
Sophia in 't Veld
för ALDE-gruppen. - (NL) Herr talman! Här i Europaparlamentet stiftar vi lagar, men rasism och främlingsfientlighet kan inte utrotas enbart med lagar. Uttalanden från politiker och andra opinionsledare bidrar till att skapa ett klimat av hat och intolerans, där diskriminering blir normalt. Lagen förblir därmed en död bokstav.
Jag skulle verkligen vilja se att Europeiska kommissionen angrep diskriminering i EU lika konsekvent som den angriper exempelvis överträdelser av marknadsreglerna. Vi bör skydda det mänskliga kapitalet i EU precis lika energiskt som vi skyddar det finansiella kapitalet. Om vi kan ta itu med Bill Gates måste vi väl kunna ta itu med företag och myndigheter som diskriminerar. Vi vet att 14 regeringar ännu inte har rättat sig efter direktivet om likabehandling oavsett ras i ett par avseenden, men kommissionen verkar inte ha särskilt bråttom med att se till att reglerna efterlevs utan ger medlemsstaterna alldeles för mycket tid att rätta in sig i ledet. Den här lagen skulle ha genomförts för flera år sedan - vi hade inte låtit Bill Gates komma undan.
Och vi får inte ändra ståndpunkt i samband med kampen mot terrorism och brottslighet. En del åtgärder gäller endast vissa grupper och tycks legitimera diskriminering. Det handlar till exempel om visiteringsrutiner, kartläggningsmetoder och mycket annat. Även integrationsåtgärder kan ibland vara diskriminerande, och det gläder mig därför att exempelvis se att integrationsåtgärder som den senaste regeringen i mitt land försökte införa sedan förkastades av domstolarna därför att de i själva verket var diskriminerande.
Av de olika ändringsförslagen var det särskilt ett jag lade märke till, ändringsförslag 4. Enligt det ändringsförslaget är minoritetsskydd och efterlevnad av antidiskrimineringslagstiftningen en fråga för de enskilda medlemsstaterna. Men om det finns en sak som inte är nationell så är det våra gemensamma europeiska värden, och det är alltså i högsta grad EU:s ansvar att se till att alla EU-medborgare behandlas lika. Det är ju syftet med den europeiska integrationen, och marknaden är bara ett medel att nå det målet.
Slutligen är religionsfrihet en viktig och en grundläggande rättighet, men den får inte missbrukas för att rättfärdiga diskriminering på grund av etnicitet. En katolsk skola får till exempel inte använda religionsfrihet som en förevändning för att utesluta barn med en viss etnisk bakgrund, med det egentliga syftet att hålla skolan vit. Och å andra sidan är det inte automatiskt en rasistisk handling att kritisera islam.
Till sist vill jag säga att lagar är viktiga, och det är oerhört bra att vi har den här lagen, men vi är alla angelägna om att upprätthålla ett klimat där diskriminering inte längre förekommer.
Roberta Angelilli
för UEN-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med tacka vår kollega för hennes arbete. Som Europaparlamentets föredragande för minoriteters rättigheter vill jag ta upp ett viktigt avsnitt i detta betänkande, nämligen det om romska barn. Jag vill påminna er alla om att det är barnen som drabbas värst av diskriminering och social marginalisering.
I Europa finns det många, alltför många, gatubarn, ofta med romsk bakgrund, som inte har någon framtid eftersom de inte fått någon ordentlig skolutbildning och i många fall är fullständiga analfabeter. De här barnen får varken ordentlig hälsovård eller nödvändiga vaccinationer. De är alltså barn utan framtid, eftersom de berövats sin barndom och ofta är tvingade att tigga eller samla in allmosor, nästan alltid under skoltid, eller hamnar i olagligt arbete.
Som även påpekas i betänkandet måste medlemsstaterna förplikta sig att införa bestämmelser om positiv särbehandling mot diskriminering. I detta fall handlar det om bestämmelser som garanterar barns rätt till utbildning och som innebär en skyldighet för de romska barnens familjer att se till att de genomgår obligatorisk utbildning. Lämpliga kampanjer måste också drivas för att uppmuntra medborgare att samarbeta med skolorna för att förhindra diskriminering, exploatering och social marginalisering av barn.
Jag vill också avslutningsvis säga att det är oacceptabelt att så många medlemsstater, tyvärr även mitt eget land Italien, ännu inte korrekt har införlivat direktivets bestämmelser med nationell lagstiftning.
Tatjana Ždanoka
för Verts/ALE-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag vill tacka Kathalijne Maria Buitenweg för hennes betänkande som uppmärksammar en av de mest allvarliga frågorna i Europa, nämligen problem som rör diskriminering på grund av ras och etniskt ursprung.
Herr kommissionsledamot! Jag anser att kommissionen mer aktivt måste verka för ett genomförande av direktivet om lika behandling oavsett ras eller etniskt ursprung. Vi ser dagligen mängder av fall där korrekt genomförande är nödvändigt för att skydda offren. Jag vill också nämna att några metoder som är knutna till språkpolitiken kan anses som en indirekt diskriminering enligt direktivet. I mitt hemland Lettland samt i grannlandet Estland som är länder med en hög andel etniska minoriteter finns det till exempel ett dåligt anpassat språkkriterium för anställning, samt kravet att man endast får använda ett språk i kommunikationen med myndigheter. Jag anser att om sådana metoder leder till att minoriteter av annan ras eller etniskt ursprung blir underrepresenterade i olika delar av samhället är medlemsstaterna skyldiga att skapa en politik som garanterar lika tillträde och undviker diskriminering.
Det finns ett annat problem. Ibland kan annorlunda behandling på grund av nationalitet ses som en indirekt etnisk diskriminering. Det sker när politiken om medborgarskap har som syfte att utesluta människor med minoritetsbakgrunder, t.ex. romer eller ryssar.
Jag hoppas att europeiska domstolar, samt Interamerikanska domstolen för de mänskliga rättigheterna, som förklarade att ingen diskriminering får förekomma på grund av ras eller etniskt ursprung när det gäller rätten till medborgarskap, inte kommer att vara mindre progressiva och noggrant kommer att övervaka politikens inverkan när det gäller medborgarskap för personer som tillhör olika etniska grupper.
Vittorio Agnoletto
för GUE/NGL-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Trots att antidiskrimineringsdirektivet är ett utmärkt direktiv av stort etiskt värde är det ett antal EU-länder som gör mycket lite eller ingenting alls för att införliva direktivet och dess innehåll med sin egen lagstiftning, och i praktiken är rasistiskt och etniskt motiverade övergrepp oerhört vanliga. Italien, exempelvis, är föremål för ett överträdelseförfarande från EU:s sida för sin underlåtenhet att införliva direktivet.
EU hävdar framför allt att Italien har underlåtit att införliva begreppet rasistiska trakasserier i sin nationella lagstiftning, att man saknar en lag om omvänd bevisbörda och att man inte har några specifika bestämmelser som skyddar mot rasistiskt och etniskt motiverade övergrepp. I december förra året var det en grupp medborgare i Opera, en kommun nära Milano, som anförda av ledarna för det nationella Lega di Alleanza bokstavligen spårade upp och satte eld på tält som hyste ett trettiotal romska barn. I Pavia jagades dussintals romer i väg med rop om ”gaskammare”. I utkanten av Rom var det för bara några dagar sedan 40 angripare med huvor som på natten, beväpnade med käppar, knivar och molotovcocktailar, attackerade ett romskt läger i Ponte Mammolo.
I Italien händer det nästan varje dag att ett eller flera läger för resande utryms av de lokala myndigheterna, och romerna tillerkänns inte de mest elementära rättigheterna. Är det just detta sociala skydd som efterlyses i betänkandet, framför allt efter utvidgningen, för romerna? Jag vill också betona att de påföljder som tillämpas vid överträdelser av nationella bestämmelser som antagits i enlighet med direktivet måste vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Vidare vill jag påpeka att vi den 25 april godkände ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Frank Vanhecke
för ITS-gruppen. - (NL) Herr talman! Jag är rädd att mina synpunkter om det här betänkandet skiljer sig något från det som hittills sagts i kammaren, för jag tycker att det är ett märkligt betänkande, åtminstone för en institution som kallar sig demokratisk. Med utgångspunkt i ett högst diskutabelt direktiv utfärdas nämligen rekommendationer som enligt min mening strider mot grundläggande rättigheter och friheter och i vissa avseenden står i motsättning till grundläggande rättsstatliga principer.
Det är i själva verket så att verklig diskriminering mot minoriteter i EU eller verklig rasism lyckligtvis är en mycket marginell företeelse som redan bekämpas tillräckligt och helt korrekt. Betänkandet handlar om något helt annat. Vad vi har här är det femtielfte försöket att införa regler som ytterligare kommer att tysta ned och äventyra yttrandefriheten och skapa ett klimat av tilltagande psykisk terror, där ett lands infödda människor finner sig tvingade att tillämpa positiv diskriminering till förmån för de icke infödda. Det här är ännu ett betänkande som diskriminerar mot icke-invandrare.
Så jag ser framför allt den omvända bevisbördan i ärenden som rör diskriminering och rättstvister, särskilt när det gäller anställning, som fullständigt förkastlig i länder där man utgår från rättsstatsprincipen och där man anses vara oskyldig tills man bevisats vara skyldig.
Kort sagt handlar detta betänkande inte om diskriminering utan det utgör ett slags legalisering av det som är politiskt korrekt.
Anna Záborská
(SK) Till att börja med vill jag tacka Kathalijne Maria Buitenweg för hennes arbete med detta betänkande. Låt mig också anlägga ett annat perspektiv på frågan.
Människors ökade rörlighet tvingar oss att vara mer öppna för dem som kommer till våra länder. Denna öppenhet börjar dock med fostran i familjen. Det är i familjen som barn har bäst möjlighet att lära sig att respektera andra. Familjen är den första gemenskap som bör lära oss öppenhet, respekt och solidaritet. Utbildning mot rasistisk och etnisk intolerans måste bli ett tydligt inslag på alla områden av fostran och utbildning, både i skolan och i samhället som helhet. Fostran och utbildning måste inriktas på de etiska grunder som stärker familjesammanhållningen.
Av detta skäl har nu frågan om interaktion mellan kulturer, liksom frågan om fred och respekt för mångfald, blivit politiska och säkerhetsmässiga frågor av stor vikt. Kampen mot rasdiskriminering är huvudsakligen inriktad på hur vi vill säkra samlevnad mellan folk och nationer i början av det nya århundradet och årtusendet. En del lagstiftning är givetvis nödvändig, men vårt samhälle bör ta itu med rasdiskriminering och etnisk diskriminering genom att göra en uppriktig bedömning av det förflutna och tillsammans försöka finna en framtid för varje människa, där individens värdighet och verkliga rättigheter respekteras.
Magda Kósáné Kovács
(HU) Tack, herr talman. Om 60 procent av de tillfrågade anser att de drabbas av något slags orättvis diskriminering är det en varning till medlemsstaterna och till EU.
Diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung finns fortfarande, och det kan befaras att det kommer att fortsätta att vara så länge, eftersom EU präglas av allt större mångfald och de etniska olikheterna blir allt tydligare. Dessutom blir även länder som ser sig som monoetniska hem för allt mer olikartade kulturer.
Kathalijne Maria Buitenwegs utmärkta betänkande utgör ett tillfälle till utvärdering och eftertanke. Samtidigt har kommissionen i dag gett oss ett löfte om framsteg i den här frågan, eftersom varningen är berättigad och hjälp verkligen behövs om flera länder har underlåtit att genomföra direktivet på rätt sätt. Nästan alla mina kolleger i parlamentet har sagt att om medborgarna inte känner till sin rätt att skyddas från diskriminering, kommer de inte att kunna utöva denna rätt.
Diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung ger upphov till problem även i vidare bemärkelse, eftersom tillhörighet till en etnisk minoritet främst är en fråga om identitet. Vi i Öst- och Centraleuropa har inte haft särskilt positiva erfarenheter när det gäller beredvillighet att lämna uppgifter. En person är nämligen en ”zigenare” om hans omgivning anser att han är det, och det verkar handla om livsstil snarare än om verklig rasidentitet. Byrån för grundläggande rättigheter kommer att kunna göra en hel del för att förbättra denna situation.
Jag har ytterligare två kommentarer. För det första kan införlivande av direktivet i hög grad bidra till att undvika att den romska gemenskapen hamnar utanför EU. För det andra har de nya medlemsstaternas anslutning lett till att nya etniska grupper framträtt på Europas historiska karta. Det är ett sorgligt arv från 1900-talet och de två världskrigen att motsättningarna lever kvar, och såren har ännu inte läkt. Vi bär alla ansvaret. Tack.
Sarah Ludford
(EN) Herr talman! Jag välkomnar verkligen att kommissionen inleder ett överträdelseförfarande mot 14 medlemmar för att de underlåtit att genomföra direktivet på ett korrekt sätt.
Jag är förstummad över att mitt eget land, Storbritannien, finns med på listan. Ett av problemen när det gäller mitt land är att definitionen av indirekt diskriminering inte följs. Tydligen kan man inte heller i ett land som har haft lagstiftning mot rasdiskriminering i över 40 år förnöjt luta sig tillbaka.
Stark politisk vilja krävs i denna fråga, vilket gör det ännu mer beklagligt att inte rådet tyckte att den här debatten var viktig nog för att ha en företrädare här.
Jag lyssnade med stort intresse på den statistik som kommissionsledamot Louis Michel presenterade om att tre av fyra européer är villiga att låta uppgifter om etniskt ursprung samlas in anonymt. Jag välkomnar också att kommissionen har lagt ned så mycket arbete i denna fråga under de senaste åren och tagit fram en vägledning för bästa metoder. Vi har kommit mycket långt sedan 1999, när jag tog mod till mig och använde orden ”etnisk övervakning” i mitt förslag till betänkande om Europaåret mot rasism och blev sedan överöst av protester.
Jag håller med Patrick Gaubert om att vi noga måste övervaka insamlade uppgifter om ras och etniskt ursprung för att framhäva och bekämpa att inte diskriminering i sig blir ett verktyg för diskriminering genom profilering av ras och etniskt ursprung.
Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten i vilken utsträckning, förutom åtgärder för dataskydd, polisen innefattas av diskrimineringsförbudet i sin verksamhet - vilket naturligtvis är tillhandahållande av tjänster -, till exempel i sin ”stop-and-search”-verksamhet. Polisen som arbetsgivare omfattas utan tvekan, men jag har aldrig fått helt klart för mig i vilken utsträckning direktivet gäller för polisverksamhet.
(Talmannen avbröt talaren.)
Marek Aleksander Czarnecki
(PL) Herr talman! När jag tittat på situationen i fråga om genomförandet av EU-direktiv, bland annat direktivet om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung, har jag i likhet med föredraganden funnit att många medlemsstater i avsevärd utsträckning införlivat detta direktiv och till och med gått längre än dess räckvidd. Med obetydliga undantag har medlemsstaterna ägnat avsevärd uppmärksamhet åt alla aspekter av likabehandling av personer. Vissa luckor och förbiseenden kvarstår och kräver ytterligare arbete. Ibland ingår föreskrifterna i olika rättsakter, men detta bör inte skapa ett hinder för genomförandet av lagen på nationell nivå.
Jag anser att EU:s rättsliga ram ligger på en lämplig nivå. Mer problematiskt är det med kunskapen hos människor som kan tillåta sig att diskriminera tredje parter. I det här skedet måste vi dock finna ett svar på följande fråga: Hur kan vi öka människors kunskap och mottaglighet i vår globala värld? I en värld där människor, av många olika skäl, ständigt byter bostadsort ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Philip Claeys
(NL) Herr talman! Problemet med ett betänkande som Kathalijne Maria Buitenwegs är att man utgår från hedervärda principer och goda avsikter, men tyvärr skiljs dessa från den faktiska verkligheten av en stor klyfta. Diskriminering på grund av ras eller ursprung är naturligtvis förkastligt. Frågan är om sådan diskriminering är så utbredd som folk alltid vill få oss att tro. I den senaste årsrapporten från Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet (EUMC), talas om en ökning av företeelsen, men inga konkreta siffror till stöd för detta ges. EUMC kan inte ens ge en allmänt godtagen definition av vad som avses med diskriminering.
Alltför ofta görs antagandet att i stort sett alla problem med anknytning till invandrare är ett resultat av den påstådda diskrimineringen av dem. Detta får katastrofala följder, eftersom det innebär att hela befolkningsgrupper befrias från personligt ansvar. Denna pjoskpolitik och offerkultur har enbart förvärrat problemet, och det är med glädje jag ställer mig bakom den minoritetsståndpunkt som Koenraad Dillen framfört.
Roberta Alma Anastase
(RO) Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först och främst uttrycka min uppskattning för det här betänkandets konsekvens och kvalitet och framhålla ämnets betydelse när det gäller att förbättra människors liv och utveckla våra samhällen. I mitt anförande vill jag fästa uppmärksamheten på utbildningens betydelse för genomförandet av EU:s principer och bestämmelser i fråga om likabehandling av enskilda.
I betänkandet betonas med rätta det faktum att lagar är effektiva endast om medborgarna känner till sina egna rättigheter. Det är fortfarande ett krav att medborgarna får information, men också att de får utbildning för att kunna agera, ja, för att kunna försvara sig. Det är bara om folk vågar tala, skriva och utnyttja sina rättigheter som diskrimineringen kan minska.
Samtidigt är utbildning som syftar till tolerans av oerhörd vikt för ett samhälles överlevnad. Att lära människor att leva tillsammans med andra, att godta olikheter inte som något ödesbestämt utan som en möjlighet att berika helheten, är att följa den rätta vägen mot ett utrotande av företeelser av det här slaget.
Genowefa Grabowska
(PL) Herr talman! EU har utmärkta lagar och etablerade standarder för antidiskriminering, och direktiv är under utarbetande. Jag vill gratulera min kollega till det betänkande hon lagt fram i dag. Medlemsstaterna genomför i sin tur det som beslutas här. De har klausuler mot diskriminering i sina författningar, och de har hela lagstiftningsavsnitt som är avsedda att skydda medborgarna från diskriminering. Varför är då situationen så dålig i dag? Varför finns det fortfarande så många exempel på diskriminering som vi inte lyckas åtgärda?
Jag tror att problemet finns på två plan. För det första gäller det information och för det andra fullgörande av skyldigheter. Jag vill koncentrera mig på information. Information är inte bara regeringars ansvar. I själva verket ger regeringar inte särskilt mycket information till vanligt folk om vad diskriminering innebär. Jag anser att denna roll i högre grad bör tas över av icke-statliga organisationer, som har goda möjligheter att hantera specifika samhällsområden, specifika medborgarkategorier, och ge dem information om vad som menas med diskriminering. Fråga bara invandrare, äldre kvinnor, ensamma mammor om de känner sig diskriminerade. Svaret blir: ”Nej, det är bara vårt öde. Det är bara otur.” De behöver hjälp med att finna sig själva, och de behöver hjälp med förfaranden och behöriga myndigheter.
Jag skulle också vilja att Europaparlamentet engagerade sig för att utarbeta riktlinjer som kunde lämnas till olika organisationer. Jag vill säga en sista sak. Jag hoppas att Europeiska kommissionens projekt med den gula lastbil som kör runt i Europa med en antidiskrimineringsutställning och Europeiska året för lika möjligheter för alla inte är allt vi kan göra. Låt oss göra mer för att hjälpa dem som utsätts för diskriminering.
Wiesław Stefan Kuc
(PL) Herr talman! Införandet av en princip som likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung, och även oavsett deras hudfärg, tro eller religion, kräver generellt sett ett kontinuerligt arbete. Varje framsteg på vägen mot målet kan betraktas som en stor framgång. Vi kan inte förvänta oss att allas inställning ska ändras över en natt, att alla ska frångå sitt naturliga tillstånd, som är att sträva efter att förbättra sitt liv och bekämpa allt som skulle kunna hota en sådan förbättring. Men vi måste göra allt vi kan för att avskaffa rättsliga, sociologiska och ekonomiska hinder, tillhandahålla utbildning, skapa förutsättningar för en harmonisk samlevnad och ändra vår negativa inställning till andra människor, oavsett olikheterna. Slutligen vill jag säga att jag definitivt inte håller med om det som Frank Vanhecke sa om attityder.
Neena Gill
(EN) Herr talman! Jag välkomnar kommissionens meddelande och beklagar samtidigt att diskrimineringen inom EU trots denna och annan lagstiftning inte har minskat utan snarare ökat dramatiskt.
Jag vill säga till dem längst ut till höger som bestrider detta att bara i år har jag träffat runt 500 personer från sikhiska folkgrupper i Frankrike, Belgien, Italien, Tyskland, som alla berättar om chockerande fall av oacceptabel diskriminering mot dem p.g.a. deras yttre - för att de bär turban.
Sedan 2004 har ett flertal sikhiska pojkar blivit relegerade från skolor i Frankrike för att de inte har tagit av sig sina turbaner. Det finns liknande fall i Belgien och Tyskland.
Medan högsta domstolen i Frankrike fastställde att sikhiska män får bära sina turbaner på körkortsfotot gick franska ministeriet in och förbjöd det uttryckligen inom 24 timmar efter domen.
På flygplatsen i Bryssel blir sikhiska män regelbundet ombedda att ta av sina turbaner, vilket ses som en allvarlig förolämpning.
Dessutom får jag varje vecka samtal från Italien om människor som inte kan fortsätta sin dagliga verksamhet för att de är sikher. Dessa fall är helt uppenbart en överträdelse mot allt som läggs fram i det här betänkandet och det som kommissionen propagerar för.
Jag frågar därför kommissionsledamoten vad han och kommissionen gör för att komma tillrätta med dessa diskrimineringsfall. Vi kan inte tala om enighet och mångfald och sedan ignorera regeringens metoder i många medlemsstater.
Jag vill gratulera Kathalijne Maria Buitenweg, föredraganden till det här betänkandet, för att hon har fört fram åtgärder som jag hoppas kan ge upprättelse till dem som marginaliseras p.g.a. okunnighet samt brist på medvetenhet om och respekt för andra människors kultur.
Till sist hoppas jag innerligt att vi under detta år för lika möjligheter för alla och nästa år för interkulturell dialog kommer ha viljan att se till att våra ord blir till handling.
Jan Tadeusz Masiel
(PL) Herr talman! Det är givet att ingen på 2000-talet kan göra annat än att stödja kampen mot diskriminering. Jag är också för det här betänkandet, även om jag anser att fördomar grundas på kultur, civilisation och religion, snarare än på ras eller etnicitet. Jag vill förresten tillägga att det vore enklare för oss i Europa att rätta oss efter principer om icke-diskriminering om vi införde strategier för kontrollerad invandring för människor som vi vill ha i våra länder. Ingen kommer ju i princip att uppträda aggressivt eller fientligt mot en partner som de själva valt.
I detta betänkande talas det främst om invandrares rättigheter. Låt oss dock även fundera över deras skyldigheter. Det vore lättare att inte uppträda diskriminerande mot utlänningar och människor från andra kulturer om de visade respekt för kulturen och traditionerna hos folket i det land dit de kommit, och om de visade en önskan att integreras i stället för att skapa en stat i staten i vårt Europa, som - det måste vi inse - har sina rötter i kristendomen.
Emine Bozkurt
(NL) Herr talman! Jag vill tacka Kathalijne Maria Buitenweg för hennes utmärkta arbete med detta betänkande. Diskriminering och rasism på alla fronter, oavsett om det är på arbetsmarknaden, i idrottsklubbar eller i skolan, är ett angrepp mot de värden som ligger oss européer varmt om hjärtat. Vad vi behöver är en kombinerad ansats på alla nivåer - europeisk, nationell och lokal. Lagstiftare, politiker och de som drabbas av diskriminering har alla en viktig roll att spela i det här sammanhanget. Vi måste göra EU-medborgarna medvetna om sina rättigheter och de medel som står till buds för att hävda dessa rättigheter.
Jag uppmanar kommissionen att ta sitt ansvar och se till att direktivet om likabehandling oavsett ras genomförs snabbt och korrekt. Direktivet är ett steg i rätt riktning, men huruvida det blir effektivt beror på hur väl det genomförs av medlemsstaterna. Och jag uppmanar kommissionen att visa det moraliska ledarskap som José Manuel Barroso själv tillkännagav 2004, och som i högsta grad behövs. Diskriminering sker fortfarande rutinmässigt i EU år 2007, Europeiska året för lika möjligheter för alla. I en tid när vissa grupper sannerligen inte har det så lätt - jag tänker främst på muslimernas ställning i Europa - behöver vi mest av allt människor som på alla områden tar ställning mot diskriminering.
Även jag vill att kommissionen utvidgade åtgärderna mot diskriminering till att omfatta alla upptänkliga former av diskriminering.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till att ha utarbetat ett betänkande som jag hoppas ska bidra till att skydda människor från diskriminering på grund av ras och etniskt ursprung och ge bättre möjligheter till rättslig prövning.
Vi har mycket arbete framför oss för att få till stånd ett effektivt genomförande av direktiven om likabehandling oavsett etniskt ursprung och likabehandling i samband med anställning. Medborgarna i EU:s medlemsstater (särskilt de nya) vet fortfarande inte vilka rättigheter de har - antingen har de inte tid eller också är det ekonomiskt omöjligt för dem att försvara sina rättigheter. I de flesta länder lyckas inte de som drabbas av diskriminering slå sig samman och utse mäktigare sammanslutningar till att försvara deras kollektiva rättigheter. Det är svårt att samla in information om dessa besvärliga frågor som gör det möjligt att slå fast indirekt diskriminering eller bedöma diskrimineringens omfattning i samhället. Europeiska kommissionen står därför inför svårigheter med övervakningen av direktivens genomförande och med att fastställa orsakerna till de bedrövliga situationer där diskriminering förekommer.
Jag stöder mina kollegers rekommendationer om att ge mer resurser till icke-statliga organisationer som informerar medborgarna och tillhandahåller rättsligt stöd till dem som drabbas av diskriminering. Mediernas roll har också stor betydelse.
Jag vill alltså vända mig till mina kolleger. Vi har alla kontor i de länder där vi valts. Där skulle vi kunna hålla och finansiera inledande juridiska samråd där människor skulle få information om de rättsakter som förbjuder diskriminering och möjligheterna att utnyttja rätten till rättslig prövning. Vi skulle kort sagt direkt kunna hjälpa folk.
Vi skulle mer aktivt kunna mobilisera den politiska viljan att stärka kampen mot rasdiskriminering och ojämlikhet i samband med anställning.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. - (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först försäkra er om att jag naturligtvis kommer att vidarebefordra de på det hela taget positiva synpunkter jag har hört när det gäller det här arbetet till min kollega Vladimír Špidla. Jag anser att uppskattningen är berättigad, och jag kommer definitivt att föra den vidare. Dessutom kommer jag givetvis att ge honom Europaparlamentets kommentarer och dess angelägna önskemål, eller förväntningar, när det gäller det återstående arbetet.
Jag vill redan från början klargöra en sak. Varken jag eller kommissionen ställer oss på något sätt bakom vissa synpunkter som har framförts och som speglar en tendens till utestängning, och det gläder mig att konstatera att de är marginella. På samma sätt känner jag att jag måste kommentera påståendet att det finns en risk att det skapas en stat i den kristna staten, eller i det kristna Europa. Det behöver knappast sägas att jag har den största respekt för de enskilda medborgare som tänker i sådana banor, men jag känner mig ändå tvungen - och ser det faktiskt som en plikt - att helt enkelt erinra er om att EU inte talar med en röst, vare sig religiöst, filosofiskt eller politiskt sett. Jag tror att det ibland är bra att konstatera självklarheter som denna.
(NL) Kathalijne Maria Buitenweg och Sophia In 't Veld framhöll med rätta ett grundläggande problem, nämligen direktivens införlivande med nationell lagstiftning. Kommissionen är helt medveten om att vi måste fortsätta att sätta press på de medlemsstater som ännu inte har rättat sig efter EU:s lagstiftning. Kommissionen är lika angelägen om detta som de organ som övervakar dessa viktiga frågor i medlemsstaterna. Som ni vet ger vi givetvis vårt starka och beredvilliga stöd till dessa organ och organisationer för likabehandling.
(FR) När det gäller det nya initiativet gör vi för närvarande en bedömning av dess effekt - undersökningen av effekterna på diskrimineringen har redan inletts. Vi måste givetvis ta reda på problemets omfattning. Samråd pågår just nu med allmänheten, icke-statliga organisationer och arbetsmarknadens parter, inom företag och i Europaparlamentet. I bästa fall kommer en rapport om konsekvensanalysen att vara klar i januari 2008. Nästa steg blir ett internt samråd i mars och april 2008. Initiativet kommer att ingå i kommissionens arbetsprogram för 2008, som för närvarande är under utarbetande och kommer att offentliggöras i slutet av oktober eller början av november. Om det antas i sin föreslagna form kommer kommissionen att få ett förslag i juni 2008, och sedan bör förfarandet gå vidare.
Så är det alltså: det behöver knappast sägas att våra tankar och vår analys ligger nära det som uttryckts av de ledamöter som talat i debatten - eller i alla fall de flesta av dem. Jag vill på kommissionens vägnar gratulera Kathalijne Maria Buitenweg till hennes utmärkta arbete. Jag anser att det vi sett här är ett exempel på vilken avgörande roll parlamentet kan spela när det gäller att främja ett rättighetsbaserat EU som respekterar sina minoriteter, ja, alla sina medborgare.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag, den 27 september 2007.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Lívia Járóka  
skriftlig. - (HU) Jag vill gratulera min kollega Kathalijne Maria Buitenweg till hennes betänkande, och samtidigt lyfta fram några viktiga problem.
EU-medborgarnas kännedom om lagen är relativt begränsad, och just de personer som drabbas av orättvis diskriminering, dvs. etniska minoriteter och framför allt romerna, är nästan helt omedvetna om de tillämpliga rättsliga bestämmelserna och de strukturer genom vilka de erbjuds rättsligt skydd. Det är skälet till att så få diskrimineringsärenden dras inför rätta i EU. Dessutom är de ekonomiska påföljder som utdöms i sådana fall löjligt låga, särskilt i jämförelse med liknande mål i Förenta staterna. Medlemsstaterna bör ha ett ansvar och en skyldighet att informera och utbilda allmänheten för att se till att så många medborgare som möjligt i hela samhället känner till sina rättigheter och möjligheter.
Organ för likabehandling verkar på ett visst avstånd från medborgarna. Det är knappast någon överdrift att säga att de bara verkar på papperet, utan aktiv medverkan från de drabbades sida. Ett annat problem är att dessa organ, för att kunna fungera, i hög grad är beroende av medlemsstaternas regeringar för finansiering, infrastruktur, mänskliga resurser och politik.
Vi måste upprätta ett effektivt system på EU-nivå för ansvarighet och övervakning och göra de årliga rapporterna mer systematiska, så att vi kan bedöma om organen för likabehandling agerar självständigt.
Véronique Mathieu  
skriftlig. - (FR) Betänkandet om jämställdhet mellan kvinnor och män 2007 ger oss för det första tillfälle att berömma EU:s engagemang för kvinnors rättigheter, som sträcker sig så långt tillbaka som till 1957. Som framgår av färsk statistik som sammanställdes när Rumänien och Bulgarien anslöt sig till EU kan vi dock knappast vara nöjda med den aktuella situationen.
För det första är det för alldeles för många kvinnor fortfarande i princip en utopi att få tillträde till och status på arbetsmarknaden. Ännu 32 år efter rådets direktiv med kravet att kvinnor och män ska ha samma lön för samma arbete är klyftan alltför stor, i genomsnitt 15 procent.
För det andra kommer jämställdhet att kräva större insatser när det gäller att bekämpa utestängning och ojämlik behandling, särskilt i landsbygdsområden där kvinnor som arbetar vid sidan av jordbrukare som medhjälpande makar kan utsättas för allvarliga orättvisor vid en skilsmässa eller i samband med arv eller tillgång till egendom. Dessa kvinnor tas inte heller alltid med vid statistiska analyser.
Vi måste snarast se till att olika rättsakter börjar tillämpas i praktiken. En del av EU:s roll i denna oerhört viktiga kamp är att, genom kunskapshöjande insatser och effektivare förebyggande arbete, se till att nationella kulturer utvecklas och möts.
