

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om djurtransporter. 
Kyprianou,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med säga att jag är tacksam över att jag i dag har fått möjlighet att delge er kommissionens syn på denna viktiga och känsloladdade fråga. Jag förstår och delar Europaparlamentets oro och intresse för ett så viktigt ämne.
Jag försäkrar er att jag är mycket väl medveten om hur viktig denna fråga är, inte bara för Europaparlamentet och Europeiska kommissionen, utan också för våra miljontals medborgare och givetvis även de lantbrukare och myndigheter som berörs. Jag hyser inga tvivel om att Europeiska gemenskapen fyller en mycket viktig funktion när det gäller att förbättra de villkor under vilka djur utfodras, transporteras och slaktas. 

 Behovet av att förbättra djurskyddet vid transport så att det fungerar i verkligheten och inte bara står i regelboken, är för mig ett viktigt mål. Jag har länge känt till att den aktuella transportlagstiftningen tillämpas på ett mycket otillfredsställande sätt, och att de nationella myndigheterna uppenbarligen inte prioriterar lagstiftning på detta område.
Det är av största vikt att djurskyddslagstiftningen tillämpas på ett riktigt och fullständigt sätt, lika viktigt som att förhållandena vid djurtransporter omedelbart förbättras. Detta är anledningen till att kommissionen, trots sin önskan att göra mer för att begränsa transporttiderna och minska djurtätheten ombord på fordonen, godkänner ordförandeskapets stegvisa initiativ i rådet.
Vi ansåg att det var viktigt att göra de betydelsefulla framsteg som redan låg inom vårt räckhåll, hellre än att skjuta upp ärendet i sin helhet till ett senare, obestämt datum. Jag kommer senare att visa att det inte lägger hinder i vägen – jag vill understryka detta – för en bättre lösning i framtiden. Vi har härmed sett till att mycket strängare regler, som markant förbättrar de nuvarande förhållandena, införs så snart som möjligt. De kommer att innefatta frågor som t.ex. långa transporter och nya, betydligt hårdare fordonsnormer. Dessa kommer snarast möjligt att genomföras inom EU:s normer.
Jag vill gärna framhålla att det stora flertalet av parlamentets ändringsförslag har införlivats med den slutliga texten, och jag tackar parlamentet för dess betydelsefulla insats.
Jag skall villigt erkänna att det var olyckligt att man inte lyckades nå en överenskommelse om begränsningar i transporttid och djurtäthet. Det var fullkomligt uteslutet – och här måste jag vara uppriktig – att rådet skulle ställa sig bakom sådana bestämmelser, och det var ett tydligt varningstecken att man inte lyckades nå en överenskommelse vid rådets möte (jordbruk) i april 2004. Men om man inte hade lyckats nå en överenskommelse vid det senaste rådsmötet, hade det inneburit att nuvarande oacceptabla förhållanden hade kvarstått under obestämd tid framöver, och att förbättringarna avsevärt hade fördröjts. Det betyder emellertid inte att kommissionen tvivlar på att alla möjligheter att skärpa bestämmelserna skulle, och kommer att, utnyttjas i framtiden.
För det första – och detta är inte den enda möjligheten – ges kommissionen i den slutgiltiga texten möjlighet att avlägga rapport till rådet om transporttider och djurtäthet inom, inte efter, fyra år från fastställd tidsfrist för genomförandet, och att då eventuellt ändra sin inställning på grundval av erfarenheterna från de nya bestämmelsernas tillämpning. Det är emellertid viktigt att påpeka att kommissionen, oavsett vad som står i förordningen, noggrant kommer att analysera situationen, vilket innefattar rådande politiska förhållanden, och därvid utnyttja sin initiativrätt. Jag förbehöll mig denna rätt när vi gav vårt samtycke till kompromissen. 
Låt mig kort räkna upp en del av de förbättringar som inom en inte alltför avlägsen framtid kommer att införas genom förordningen. Min lista omfattar fyra sidor och jag skall inte läsa upp allt. Innan jag börjar vill jag påminna de ärade ledamöterna om att medlemsstaterna enligt förordningen har rätt att anta och genomföra strängare regler inom det egna territoriet än de som medges i förordningen. Detta är alltså en utmaning för medlemsstaterna och en utmaning för er. Om tillräckligt många medlemsstater antar strängare bestämmelser skulle det politiska trycket – grupptrycket – på de övriga bli mycket mer uttalat och mer verkningsfullt. Vi behöver dock förbättringarna i den nuvarande förordningen.
För det första kommer vägfordonen från och med 2007 att utrustas med satellitnavigeringssystem. Lastbilarna kommer att ha interiör mekanisk ventilation och temperaturövervakning, förbättrade vattenanordningar och drickmöjligheter, och det kommer att finnas individuella spiltor vid hästtransporter och andra förbättringar som rör hästar. Strängare bestämmelser för utbildning av chaufförer kommer att införas, samt förbud för transport av dräktiga, sjuka och skadade djur. Administrativa bestämmelser som skall säkerställa att myndigheternas kontroller är likvärdiga i de olika medlemsstaterna, kommer också att införas. Detta kommer att gälla för samtliga transporter.
Som bekant föreslog Europaparlamentet förra månaden ett satellitnavigeringssystem, vilket kommissionen ställde sig bakom. Detta är ett innovativt och lovande instrument för övervakning av djurtransporter, och kommissionen är beredd att direkt investera i detta. Om tekniken används på lämpligt sätt kommer djurtransporterna i Europa att präglas av större insyn och hög kvalitet, vilket överensstämmer med EU-medborgarnas önskemål och även medverkar till att bestämmelserna i större utsträckning efterlevs. Detta är oerhört viktigt. Det räcker inte att införa regleringar och anta bestämmelser – vi måste också ha förutsättningar att genomföra dem och övervaka att de efterlevs. EU:s medborgare har vid otaliga tillfällen och på många sätt påpekat att det har funnits brister i den faktiska tillämpningen, vilket har varit en avsevärd svaghet i det nuvarande systemet. Jag är helt överens om detta. Jag är fast besluten och förbinder mig dels att se till att djurskyddsbestämmelserna efterlevs bättre, dels att kräva att medlemsstaterna noggrant redogör för vilka kontroller som utförs. Vi kommer att fortsätta att sätta press på medlemsstaterna för att få fram denna information, och jag noterar med tillfredsställelse att den nya lagstiftningen kommer att ge oss möjlighet att göra detta på ett effektivare sätt.
Vi fastslog, sammanfattningsvis, i rådet att kommissionen förbehåller sig rätten att agera i enlighet med bestämmelserna i fördraget och med hänsyn till djurens krav på välbefinnande. Kommissionen kommer därför att vara fortsatt vaksam och noggrant övervaka situationen vid djurtransporter i medlemsstaterna. Vi är beredda att när som helst ta initiativ till lagstiftning om det skulle krävas ytterligare förbättringar av djurskyddet.
Jag skulle vilja kommentera ytterligare två saker. För det första är arbetet med att förbättra djurskyddet en kontinuerlig process. Det handlar inte bara om en förordning; vi arbetar redan på ytterligare förbättringar, både av förhållandena för fjäderfä och av mikroklimatet ombord på transportfordonen. Detta är alltså inte slutet, utan bara början.
Jag har samtidigt undersökt vilka alternativen var vid det senaste rådsmötet. Valet stod inte mellan den absolut bästa lösningen och en kompromiss, utan mellan en kompromiss och att låta den nuvarande situationen kvarstå på obestämd tid, med alla de oacceptabla förhållanden som råder i nuläget. Jag är övertygad om att ni kommer att förstå att om man har ansvaret för att fatta ett beslut, måste man väga för- och nackdelar mot varandra och bestämma vilken väg man skall gå. Jag kan försäkra er att det enda som kommissionen tänkte på i denna fråga rörde djurens välbefinnande och hur man snabbast möjligt skulle få till stånd reella förbättringar. Det handlade verkligen inte om att hålla fast vid en princip som i slutändan skulle skada djuren, eftersom vi då inte på något vis skulle kunna förbättra de rådande förhållandena.
Jag vill återigen säga att den kompromiss som nu gäller väsentligt förbättrar den nuvarande situationen, utan att man för den skull fråntar kommissionen rätten att på nytt ta upp dessa mycket viktiga frågor. Tro mig, det var ett förslag från kommissionen. Vi hade varit åtskilligt gladare om bestämmelserna hade tagits med och godkänts i kompromissen. Det fanns dock tyvärr ingen förutsättning för en sådan överenskommelse. Jag skulle vilja föreslå ett samtal med de olika icke-statliga organisationerna. De var inte glada, men de godtog kompromissen eftersom de insåg att den innebär ett väsentligt steg framåt.
Avslutningsvis försäkrar jag – och jag skulle vara intresserad av att ta del av era kommentarer, eftersom jag tror att parlamentet kommer att vara en viktig bundsförvant för kommissionen i denna fråga – att jag har för avsikt att före utgången av kommissionens, och definitivt före utgången av parlamentets, mandatperiod återkomma med ett nytt förslag och initiera nya diskussioner. Det har kommissionen förbundit sig att göra. Men, den stora frågan och den stora utmaningen handlar om att övertala medlemsstaterna att godkänna detta nya förslag när det kommer. 
Maat (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag tackar kommissionär Kyprianou hjärtligt för den öppenhet med vilken han åter har tagit upp denna fråga. Ni har precis tillträtt som kommissionär och jag anser att er inställning under alla omständigheter skapar möjligheter till ett mycket gott arbetsförhållande mellan parlamentet och kommissionen i framtiden, också i denna fråga. Jag har goda skäl att säga så, eftersom ni nyss slog huvudet på spiken när ni sade att det största problemet med djurtransporter i Europa är att de nationella myndigheterna inte prioriterar frågan. Det är det som är dilemmat och om vi kunde åtgärda det skulle vi göra mycket stora framsteg.
Låt mig ge ett exempel. Jag har noterat att framför allt de österrikiska myndigheterna för närvarande gör ett bra jobb och sköter tillsynen på ett tillfredsställande sätt. Detta har lett till att en stor andel av de internationella transporterna av slaktdjur på väg till Italien plötsligt inte längre sker via österrikiska vägar. Det är den här typen av situationer som uppstår när vissa medlemsstater försummar sina skyldigheter. Den österrikiska modellen borde i det hänseendet bli hela EU:s modell: effektiv lagstiftning och effektiv efterlevnad. Det är på detta sätt vi kan slippa obehagliga diskussioner.
En uppgörelse har dock träffats i rådet som har infört en ändring i linje med denna utan att informera parlamentet i förväg, vilket jag anser vara ett mycket märkligt och klandervärt beteende. Å andra sidan måste jag tillägga att situationen skulle ha varit ännu värre utan detta initiativ, eftersom vi inte kan förneka att överenskommelsen ändå innebär en förbättring av gällande lagstiftning. Ni känner till parlamentets inställning i frågan. Jag har själv varit föredragande av ärendet om högsta tillåtna restid för slaktdjur. Det har nu visat sig omöjligt för rådet att nå enighet i den frågan. Jag kan dock konstatera att införandet av ett satellitnavigeringssystem i alla fall har blivit verklighet och att kontrollen av att befintliga bestämmelser följs skall förbättras. Här skulle jag dock vilja veta hur kommissionen tänker se till att detta verkligen genomförs i medlemsstaterna. Behövs det andra mekanismer på detta område, även sådana som berör parlamentet? Jag skulle också vilja veta hur kommissionen tänker arbeta i denna riktning när det gäller att förbättra utbildningen. Slutligen konstaterar jag att transporterna mellan jordbruksanläggningar har avreglerats. Vi hade gärna sett en gräns på 100 kilometer, men det var tydligen omöjligt för rådet. Vi har trots detta ändå tagit ett litet steg framåt.
Jag vill även ta upp två andra frågor. För det första förekommer det fortfarande betydande kritik mot hur transporter av avelsdjur och fastställda viloperioder för dessa regleras. Djuren måste kunna transporteras som snabbt som möjligt och det skulle också vara ett framsteg om ett lägsta antal viloperioder kunde införas för transitering av avelsdjur, som för det mesta sker under mycket goda förhållanden. Detta innebär att djur också kan transporteras medellånga sträckor. Detsamma gäller roll-on/roll-off-system på färjor. Att tydligt tala om för medlemsstaterna att detta är normal vilotid skulle också vara till stor hjälp. Allt detta skulle innebära att ytterligare små framsteg görs för att förbättra djurtransporternas kvalitet.
I egenskap av före detta föredragande är jag lite besviken över att ingen överenskommelse har nåtts om högsta tillåtna restid för slaktdjur. Jag inser dock att detta paket som helhet ändå utgör ett verkligt steg framåt. Jag är oerhört nyfiken på vilka förslag kommissionären planerar att lägga fram före 2009 så att ett gott arbetsförhållande kan upprättas med parlamentet och så att framför allt även medlemsstaterna kan förmås att följa EU:s bestämmelser. 
Berman (PSE ),
   . – Herr talman! Jag tackar kommissionären för hans ord. Jag delar hans besvikelse över rådets kompromiss. Den innebär ingen förbättring av vare sig djurtransporternas restider, viloperioder eller högsta tillåtna djurtäthet, och så kan det förbli under många år framöver.
Jag önskar rådet all lycka med att försöka förklara denna kompromiss för den europeiska allmänheten. Det är en ytterst dålig kompromiss, som även påverkar branschens framtoning, och oacceptabel från djurskyddssynpunkt. Jag stöder därför mina kollegers förslag om att begränsa den högsta tillåtna restiden till åtta timmar. Endast ett sådant beslut skulle visa att EU verkligen menar allvar med hållbart jordbruk där djurskyddet måste vara en prioriterad fråga.
Som vi alla känner till byggs EU upp ett steg i taget, vilket också är mycket bra och ofta till och med det bästa sättet. Men samtidigt som EU tar sina mikroskopiskt små steg mot att förbättra djurskyddet släpas djur tusentals kilometer fram och tillbaka i Europa under ohyggliga förhållanden. Så trevligt och tryggt för dem att veta att de övervakas med satelliter hela vägen. 
Harkin (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag instämmer i kommissionärens uttalande. Detta är en mycket viktig fråga. Jag håller också med om att EU har spelat en viktig roll i fråga om hur djuren föds upp, transporteras och slaktas. Som kommissionären framhöll har EU åstadkommit ett flertal förbättringar av djurskyddet vid transport. En del har redan nämnts: förslag om satellitnavigeringssystem, ventilation och temperaturövervakning, strängare bestämmelser för utbildning av chaufförer och fler officiella inspektioner i olika länder. Framsteg har gjorts.
Jag framhärdar också av den anledningen att jag som ledamot av Europaparlamentet företräder en valkrets med både städer och landsbygd. Jordbruket spelar fortfarande en mycket viktig ekonomisk roll i norra och västra Irland. Jordbruksnäringen har förvisso också under många år fått betydande stöd från EU.
Export av levande djur är en enormt viktig och legitim näringsgren för Irland. 90 procent av våra djur exporteras, och av dessa exporteras årligen cirka 10 procent, eller 200 000 levande nötkreatur, till marknader i Frankrike, Italien, Spanien och Nederländerna. Denna handel representerar ett årligt värde på över 150 miljoner euro. En livlig export är alltså absolut nödvändig för det irländska jordbruket och för hela kreaturssektorn. Jag anser att vi måste ha tillträde till den inre marknaden. Europa är en viktig marknad för irländska avvanda djur, och jag menar att det inte får finnas några hinder för denna marknad. Fritt tillträde till marknaden är ju en av hörnstenarna i EU:s politik. Vi måste även hitta en balans mellan å ena sidan djurskyddet, och å andra sidan marknadstillträde och stöd till jordbruket, inte endast i Irland utan också i övriga EU.
Jag instämmer återigen med kommissionären. Ingen ifrågasätter att vi behöver de skärpta reglerna – det ligger i allas intresse, vare sig vi är konsumenter eller lantbrukare. En annan fråga som rör exporten av levande djur är att denna handel är en konkurrensfaktor i Irland. Detta är en annan av EU-politikens hörnstenar. Jag anser att vi har gjort framsteg. Vi har troligen en bit kvar, men kommissionen uträttar ett värdefullt arbete. 
Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag tog initiativ till denna extra debatt efter rådets beslut i november. Några tekniska förbättringar kom till priset av upp till sex års blockering av frågan om att skydda våra djur. Det skulle innebära att varken parlamentet eller kommissionen under hela mandatperioden skulle få en chans att förbättra djurens villkor, vilket är helt orimligt.
Rådets beslut avvek så fullständigt från förslaget att jag till och med betvivlar legaliteten i det. Markos Kyprianou, jag hoppas att ni gör verklighet av ambitionen att återkomma med densitet och transporttider så snart som möjligt. Jag hoppas också att ni då använder er av fördragets artiklar om transport, konsumentfrågor eller hälsa som rättslig grund, så att parlamentet kan få delta genom medbeslutandeförfarandet. Då kan vi tillsammans bryta rådets motstånd mot att ge djuren rimliga villkor. Rådet lyssnar tyvärr mer på lobbyister än på opinionen.
Ett samhälles mognad visas i hur de försvarslösa behandlas. Om djurtransportreglerna visar Europas mognad, är vi tyvärr fortfarande barbarer. Jag inbjuder alla ministrar att tillsammans med mig åka på djurtransportvillkor mellan Stockholm och Bryssel. Då kanske de förstår vad de har gjort.
Om vi betraktas som 75-kilos får, skall vi vara tio stycken på en yta stor som en dubbelsäng. Om vi betraktas som kycklingar, får vi uppleva hur avföring från dem ovanför trillar ner på dem under. Om vi betraktas som grisar, skall vi i enlighet med rådets beslut bara få elchocker om vi vägrar att flytta på oss. Vi skall dessutom få vatten efter 14 timmar, innan vi fortsätter 14 timmar till. Man skall även försöka se till att temperaturen enligt rådets regler håller sig över 5 grader under resan. 
Markov (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Om vi skall tro på vad rådet säger om att vår europeiska union vill främja hållbar utveckling och om vi tittar på de faktiska förutsättningarna för att göra detta och hur rådet går till väga för att genomföra det i praktiken, upptäcker vi att medlemsstaterna inte kan uppbåda den vilja som krävs för att genomföra detta.
Det är återigen djuren som blir förlorarna när det finns ett val mellan att skydda dem och att skydda vinsterna i de företag som föder upp dem. Jag medger att kommissionen har ansträngt sig och jag förnekar inte att många förändringar har gjorts till det bättre, men grundprincipen förblir ändå densamma.
Till de personer i rådet som har beslutat att det inte skall finnas några tidsgränser för djurtransporter och att ingen högsta tillåtna djurtäthet skall anges vill jag säga att jag är absolut övertygad om att ni snabbt skulle införa andra bestämmelser om det var era husdjur som skulle transporteras kors och tvärs över Europa. Om vi vill försvara rätten till liv och djurens rättigheter måste vi ha en annan infallsvinkel på detta.
Införandet av satellitnavigeringssystem (GPS) har naturligtvis viss effekt – det innebär att kontrollerna kan ske på ett bättre sätt. Om detta råder det inget tvivel. Om det dessutom finns garantier för att djuren får vatten och bättre ventilation har vi givetvis gjort ett mindre framsteg, men det löser inte problemet i sig. Om ni vill ha regional utveckling är detta ett unikt tillfälle att visa det. Det går nämligen att bedriva avel, uppfödning och bearbetning av djur på plats eller i närområdet utan dessa transporter från ena ändan av Europeiska unionen till den andra.
Jag förstår verkligen inte hur Albert Jan Maat kan kalla detta ett mycket stort framsteg. Det skulle inte jag kalla det. Det är bara ett hastverk som inte gör något åt de verkliga problemen eller undanröjer de främsta orsakerna till de plågor som dessa djur tvingas utstå. 
Wise (IND/DEM ),
   – Herr talman! Jag är starkt kritisk till den skada som EU har åsamkat Förenade kungariket och en hängiven förespråkare för ett brittiskt utträde ur EU. Europeiska unionen ödelägger jobben – som Tony Blair sade i det tal han höll vid sitt inval i det brittiska parlamentet 1983. EU har dessutom infört lagstiftning som har lett till nedläggning av hundratals lokala slakthus. Detta tandlösa parlament antar emellertid resolutioner som rådet eller kommissionen sedan struntar i. 
Europaparlamentets beslut om djurtransporter har gång på gång nonchalerats, och det fasansfulla lidandet fortsätter. Varje år får över 3 miljoner djur utstå transporter på 30 timmar eller mer under oacceptabla förhållanden, och många hinner dö under transporten.
Som om inte detta var illa nog planerar EU nu, med stöd av direktivet om registrering, bedömning och godkännande av kemikalier (Reach), för ännu mer lidande, och vi kommer att få uppleva hur ytterligare miljontals levande djur transporteras runt för att ingå i djurförsök. Till dem som befinner sig i världen här utanför – den riktiga världen – som är lika bestörta som jag över det som sker, har jag ett enkelt budskap: Jag vill se ett EU som agerar mer och lagstiftar mindre, för om Europeiska unionen är svaret måste frågan sannerligen ha varit väldigt korkad. 
Herranz García (PPE-DE ).
   – Herr talman! Djurskyddet vid transporter har varit en återkommande punkt på parlamentets dagordning de senaste åren. Jag vågar påstå att frågan har fått mer uppmärksamhet än den svåra situationen för de miljoner barn som dör av svält eller lever under oacceptabla förhållanden i dagens Europa.
Om de humanitära organisationer som värnar om dessa människors intressen hade varit lika försigkomna som sina kolleger i djurskyddsorganisationerna hade förmodligen något kunnat göras för att hjälpa de europeiska barn som dör varje dag.
Jag skall förtydliga mig. Parlamentet har avgett två yttranden om djurskydd under transport de senaste tre åren. Jag anser inte att det är lämpligt att ägna mer tid åt frågan, eftersom den lyckligtvis fick sin slutgiltiga lösning i november genom överenskommelsen i EU:s ministerråd.
Jag anser att det irländska ordförandeskapets kompromissförslag var bättre. Det innehöll en rimlig begränsning av restiderna samtidigt som både djurskyddet och den fria rörligheten för varor i Europeiska unionen beaktades. Låt mig påminna kammaren om dessa tider: nio timmars restid plus tolv timmars vila och ytterligare nio timmars restid. Den överenskommelse som nåddes i dag under det nederländska ordförandeskapet innebär ingen förändring jämfört med de nuvarande restidsbestämmelserna. Beslutet om denna avgörande fråga i debatten har skjutits upp i sex år.
Senareläggningen beror på de meningsskiljaktigheter som fortfarande finns mellan medlemsstaterna. Det är ett verkligt dödläge. Jag vill ändå klargöra en aspekt som jag anser att många av dem som följer diskussionerna har bortsett ifrån och som medborgarnas uppmärksamhet bör riktas på. Enligt de nuvarande bestämmelserna finns det redan en högsta tillåten restid på åtta timmar när fordon används som inte uppfyller bestämmelsernas djurskyddsnormer. Dessa normer har dessutom skärpts genom den överenskommelse som nåtts i ministerrådet. 
McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag förstår att kommissionen har gått med på denna lösning, eftersom det är en pragmatisk lösning. Rådet tänkte inte gå med på något mer i detta skede. Det är emellertid, som samtliga har framhållit, en oerhörd besvikelse att vi inte kunde komma fram till någonting när det gäller en av nyckelfrågorna, nämligen transporttiderna – eller när det gäller djurtäthet. Medlemsstaterna kan skärpa lagstiftningen. Som ledamöter av Europaparlamentet vill vi ha mer att säga till om i dessa frågor än vi har för tillfället. Jag kommer med säkerhet att sätta press på min egen regering att arbeta vidare med detta.
Herr kommissionär! Jag är glad att ni tog upp frågan om tillämpning. Det är ett av de områden där lagstiftningen tidigare har varit otillräcklig. Som bekant har de icke-statliga organisationerna gett oss videobevis på hur lagstiftningen har kringgåtts och nonchalerats. Ni lovade att återkomma med ytterligare lagstiftning om fyra år. Det hoppas jag att ni gör. Jag hoppas att ni under mellantiden kommer att hålla parlamentet informerad om händelseutvecklingen. Vi vill ha reda på vad som händer i frågan om skärpt övervakning. Jag garanterar att parlamentet kommer att stå bakom er när ni lägger fram era lagstiftningsförslag. Vi har redan nu fått en skriftlig förklaring om transporttiderna. Jag är säker på att vårt engagemang förblir orubbat. 
Auken (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Djurskyddet bör omedelbart lyftas bort från jordbruksområdet och från artikel 37. Det skulle förstås kunna överföras till hälso- och konsumentskyddsområdet, som är kommissionär Kyprianous ansvarsområden, vilket skulle kännas mer betryggande.
I Danmark har justitiedepartementet ansvar för denna fråga. Vi betraktar djurskyddet som ett rättsligt skydd, medan artikel 37 uteslutande handlar om att öka produktionen och vinsten. Vem vet vilken misshandel de stackars djuren måste utstå när skyddet i sig är betingat av girighet. Det är faktiskt groteskt att exportbidrag betalas ut när hästar, kor och får måste skickas iväg utanför EU. Djur som skall slaktas bör endast köras till närmaste slakteri och under högst åtta timmar. I Danmark ställer sig majoriteten bakom detta synsätt. Djur som inte skall slaktas bör bara transporteras i åtta timmar när det inte finns möjlighet till vila, mat och ventilation. Det måste också finnas tillfredsställande utrymmen för djuren. Även detta har stöd hos en majoritet i Danmark.
Detta fastslog självfallet även det förra parlamentet och frågan måste ställas varför kommissionen inte gick till rådet och krävde att dessa villkor följdes. Med den nya konstitutionen kommer parlamentet att ha medbeslutanderätt och om djurskyddet inte längre omfattades av artikel 37 skulle parlamentet redan nu ha haft denna rätt.
När det gäller en annan fråga, nämligen insyn, har vår ombudsman uttryckligen slagit fast att den nya konstitutionens bestämmelser kan tillämpas på lämpligt sätt om det finns ett brett stöd för detta, så det finns alltså två möjligheter för parlamentet att omgående bli delaktigt i detta förfarande. Det som har skett är att man har valt en strategi som gör att man kan skynda igenom ett beslut – nästan som om det handlade om att fjärma både medborgarna och parlamentet från beslutsfattandet i denna fråga under de kommande sex åren. Vi, eller i varje fall jag, har kunnat konstatera att medlemsstaterna måste genomföra beslut som är mer långtgående ...
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Detta problem är gränsöverskridande och kan inte enbart lösas med hjälp av nationell lagstiftning. Det är därför en fråga för Europeiska kommissionen och Europaparlamentet. Under flera år har parlamentet översvämmats av framställningar från människor som med all rätt kräver att missförhållandena i samband med djurtransporter uppmärksammas. Detta gäller framför allt hästar som har nått slutet på sitt förtjänstfulla liv i de östra delarna, men skall slaktas och ätas i de södra. Många djur transporteras länge i lastbilar, med mycket lite foder och vätska, och förorenar sig själva, drabbas av panik och skadar sig. Enda sättet att förhindra detta är att drastiskt sänka de sträckor och tidsperioder som är tillåtna för transport av levande djur. I början av 2004 handlade debatten i Europaparlamentet om huruvida man skulle tillåta åtta eller nio timmars sammanhängande transport och huruvida man skulle ha begränsade och billiga skyddsåtgärder eller mer omfattande och dyra åtgärder. Då valde parlamentet en mycket försiktig linje, men till och med den var alltför radikal för regeringarna i vissa medlemsstater. Följden blev att det fortfarande finns utrymme för dessa övergrepp att fortsätta.
Den centrala frågan är huruvida vi kan acceptera att djur lider i onödan för att kostnaderna inom djurhandel och vägtransporter skall bli lägre eller om vi anser att detta lidande strider fullständigt mot vår civilisation och vårt ansvar för övriga varelsers välfärd. Jag väljer med eftertryck civilisation och ansvar. Nu talar kommissionären om för oss att beslutsprocessen i Europeiska unionen inte har fungerat. Vi har visat oss oförmögna att göra det som i så hög grad behövs. Nationella ekonomiska intressen får företräde framför vår gemensamma civilisation och vårt gemensamma ansvar.
När jag lyssnar till kommissionär Kyprianou tvivlar jag inte på hans goda avsikter. Jag välkomnar hans tillkännagivande av nya initiativ från Europeiska kommissionen. Jag håller också med honom om att det är bättre att göra någonting snabbt på grundval av ett bedrövligt ofullständigt resultat än att inte ha något resultat alls att utgå från. Satellitövervakning är en klen tröst för djuren. Låt oss inte enbart förlita oss på ny teknik, utan i stället bygga vidare på den politiska viljan att verkligen sätta stopp för dessa övergrepp. Det är det som är viktigt. Jag hoppas att vi vid slutet av parlamentets och kommissionens mandatperiod har nått fram till konkreta resultat. Det som sker nu är nämligen en regelrätt skandal. 
Goudin (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det har vid flera tillfällen framkommit att djurtransporterna inom unionen och från EU till länder utanför unionen har varit under all kritik. Senast fick vi information om under vilka ovärdiga förhållanden djur har exporterats från EU till Libanon. Detta bekymrar oss. Kommer kommissionen att prioritera detta problem? Vi hoppas det, men är inte helt övertygade.
En annan sak som är oroväckande är de rapporter om ekonomiskt bedrägeri som kommer från OLAF med jämna mellanrum. Nyligen var det anklagelser om ekonomiskt bedrägeri i samband med djurtransporter till Libanon. Rent ekonomiskt uppgår bidragen för export av djur från EU till tredje land till cirka 60–100 miljoner kronor per år. Är detta väl använda skattemedel?
Vår förhoppning är att kommissionen tar djurskyddet på allvar och att vi slipper läsa nya rapporter om exportstöd som missbrukas. 
McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för att den tagit upp denna för djur och människor så viktiga fråga.
Det är tillämpningen som brister, inte förordningen i sig. Ofta är vi överdrivet nitiska när det gäller att införa förordningar, men försumliga när det gäller att tillämpa dem. Det har lett till problem för lantbrukarna och för dem som ägnar sig åt denna fullständigt lagliga handel. En av mina irländska kolleger har påtalat hur betydelsefull handeln är för de irländska lantbrukarna. Det nya systemet för stöd till jordbruket tvingar lantbrukarna att satsa på ett marknadsstyrt lantbruk. På kontinenten finns det en laglig marknad för ungnöt från irländska lantgårdar. Skall vi säga till lantbrukarna att de inte får ägna sig åt denna lagliga handel? Det tror jag inte att vi kan, eftersom den är av vital betydelse för de irländska lantbrukarnas framgång. Emellertid måste djurskyddet naturligtvis ha hög prioritet.
En kollega hyste betänkligheter angående Libanon. Irländska nötkreatur transporteras till Libanon. Återigen handlar det om att genomföra de föreskrifter som faktiskt finns. Även om vi sätter stopp för denna handel kommer djur fortfarande att transporteras till Libanon, kanske från Australien eller andra områden. Om vår omtanke gäller djuren måste den omfatta djur över hela världen, inte endast djuren inom EU.
När det gäller att begränsa transporttiderna och djurtätheten vill jag understryka att vi måste låta vetenskapen styra oss, inte känslorna, eftersom denna diskussion i alltför hög grad styrts av känslor.
Jag vill hänvisa till oberoende forskning i Irland kring djurtransporter från Irland till Spanien. Jag skall läsa upp ett avsnitt ur rapporten: ”Studien utmynnade i slutsatsen att transporterna inte hade någon negativ effekt på djurens välbefinnande, utifrån fysiologiska, immunologiska och hematologiska mätningar.”
Slutligen vill jag bara hålla med María Esther Herranz Garcia som i kammaren i går talade om oron för människors välfärd. Jag tog upp frågan om de över en halv miljon människor som svälter i Sudan. Det rör sig om två skilda saker, men vi måste vara klara över hur vi prioriterar. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Även jag välkomnar varmt den politiska överenskommelse som nästa vecka läggs fram för rådet (jordbruk) för formellt godkännande. Jag anser att överenskommelsen har en mycket positiv aspekt. Den innebär att de mest kontroversiella frågorna skjuts upp till 2011. Jag menar de frågor som bidrog till att förhandlingarna bröt samman i april, nämligen restider och djurtäthet. En del av de ledamöter som är här i dag minns säkert debatten med Albert Jan Maat under förra mandatperioden. Som Mairead McGuinness påpekade nyss framkom det då att det inte finns någon säker vetenskaplig grund för de båda faktorerna restid och djurtäthet. Dessutom bestraffades de större och avlägset belägna medlemsstaterna i hög grad. Hela denna ekonomiska bakgrund lades fram som en djurskyddsfråga, som om ledamöter från stora eller avlägset belägna länder inte brydde sig om djurskyddsfrågor.
Herr kommissionär! Jag anser att den politiska överenskommelsen bidrar till att åtgärda många av de brister som har konstaterats i de nuvarande bestämmelserna. Det är överenskommelsens mest positiva aspekt. Den innebär att kontrollsystemen förbättras, att tekniska förfaranden som förenklar kontrollerna införs, att ett tydligt och öppet registreringssystem inrättas och att systemen för samarbete mellan medlemsstaterna förbättras. Dessutom fastställs en skyldighet att införa utbildningssystem som även bidrar till bättre djurtransporter. Jag välkomnar särskilt artikel 32, där grunden för hur den framtida översynen av dessa bestämmelser skall ske anges tydligt.
Av dessa skäl måste jag därför gratulera rådet till att ha fört frågan framåt och jag ser fram emot att den nya texten skall tillämpas på ett framgångsrikt sätt. 
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Kommissionären nämnde känslorna här i kammaren. Dessa beror givetvis på ämnet i sig, men också på att det här är en följetong som inte tycks ha något slut. Det är inte första eller andra eller ens tredje gången som vi måste ägna oss åt frågan, utan snarare den femtielfte. I över tio år har vi försökt driva igenom förbättringar inom detta område och det har alltid talats om framsteg, men de viktiga framstegen lyser ännu med sin frånvaro. Jag menar att ett verkligt genombrott först kan ske när parlamentet får medbeslutanderätt även i jordbruksfrågor. Jag tror att det är mer sannolikt att vi får det än ett satellitnavigeringssystem. Jag har större tilltro till våra möjligheter att driva igenom vår vilja på det området.
För att återgå till själva sakfrågan skulle jag vilja säga att den givetvis även handlar om transporttider, men att den centrala frågan är huruvida transportförhållandena är goda, det vill säga om djuren fraktas under svåra umbäranden eller om de reser som våra medvarelser. Om någon åker till Mellanöstern och köper en arabisk hingst i avelssyfte behöver vederbörande inte vara orolig för att den skall komma fram i bedrövligt skick. Samma sak när våra djur reser till OS – de är i god form och mår bra när de kommer fram. Det är alltså transportförhållandena som är det viktiga.
Det centrala anser jag vara att vi följer konsumenternas vilja. I Tyskland har vi inrättat program för kvalitetskött där transporttiden är ett av kvalitetskriterierna. Ekologiskt lantbruk är ett annat exempel, där man använder det slakteri som ligger närmast. När detta är ett kvalitetsmått blir det också vedertagen praxis. 
Wojciechowski (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Förfärliga saker sker under djurtransporter. Djuren lider av människornas okänslighet och oförstånd, och det är en utmaning för vår mänsklighet att förbättra deras förhållanden. Det är inte bara medkänslan på grund av de skador som djuren tillfogas som gör åtgärderna nödvändiga, utan också medvetenheten om att steget inte är långt mellan grymhet mot djur och grymhet mot människor.
Den förordning som debatteras är ett steg i rätt riktning. Genom den införs högre krav på djurskydd under transporter, även om kraven fortfarande är otillräckliga, och förhoppningarna om minskat lidande för djuren växer. I egenskap av ledamot som röstats fram av bland andra polska lantbrukare välkomnar jag detta. I polska familjelantbruk, som ofta är små, behandlas djuren med stor tillgivenhet, ja till och med som personer. Det skär i hjärtat på lantbrukare när djur som har vårdat ömt behandlas brutalt efter att ha sålts.
Den förordning som vi debatterar innebär framsteg, men ingen lösning på problemet. Rättsakter måste åtföljas av effektiv tillämpning, vilket kan vara förknippat med svårigheter. Polen är till exempel ett stort transitland och har problem med hästtransporter. Lagstadgade krav har införts, men tillsynsorgan, polis och veterinärinspektörer står ofta hjälplösa inför problemet med olagliga transporter, till exempel när skadade djur transporteras. Det behövs ett nätverk av rastplatser där transporterade djur kan få foder och vätska eller veterinärvård om så behövs. I akuta situationer skulle djuren vid behov kunna lämnas kvar på dessa platser. Europeiska unionen bör ge ekonomiskt stöd till inrättandet av sådana nätverk, det behövs åtminstone i Polen.
Mina damer och herrar! Ett verkligt genombrott i djurtransportfrågan kommer att ske först när långväga transporter avskaffas helt och hållet. Djur bör slaktas nära den plats där de har fötts upp. Humanitära hänsyn är inte enda skälet till detta. Det handlar också om hygienaspekter. Jag skulle vilja påminna er om att enligt revisionsrättens senaste rapport har man praktiskt taget förlorat kontrollen över djur som transporteras utomlands. Mina damer och herrar! ...
Jørgensen (PSE ).
   – Herr talman! Det råder inget tvivel om att det här är ett område som den europeiska allmänheten fäster stor vikt vid. Bara förra året samlade en djurskyddsorganisation in 500 000 namnunderskrifter i Danmark, det vill säga en halv miljon namnunderskrifter i ett land med bara drygt fem miljoner invånare. Desto större anledning att kritisera det sätt på vilket detta förslag har pressats fram. Som ledamot av Europaparlamentet fick jag inte tillgång till förslaget förrän några timmar innan det faktiskt antogs. Det kan faktiskt vara så, herr kommissionär, att om det hade funnits lite mer tid att debattera denna fråga och om en offentlig debatt om den kunnat föras i de enskilda EU-länderna så hade kanske ministrarna varit lite medgörligare. Jag menar verkligen att ni bör ta era egna ord i kammaren i dag på allvar. Jag menar att ni bör se till att frågan kommer upp på dagordningen igen snarast möjligt, så att vi kan få en offentlig debatt och sätta press på politiker och ministrar.
Det stora problemet i detta fall är att vi fäster alltför stor vikt vid den inre marknaden. Den inre marknaden är förstås en utmärkt och lovvärd företeelse, men ibland måste vi också stanna upp och göra vissa etiska överväganden. Nu behandlar vi djuren som handelsvaror. Djur är inte handelsvaror. Djur är levande varelser och måste givetvis behandlas som sådana.
Jag ifrågasätter också om det förslag som tyvärr har blivit lagstiftning över huvud taget är hållbart i juridiskt hänseende. Går det rent juridiskt att försvara att parlamentet fråntas inflytande på det sätt som har skett? Vid översynen av denna lagstiftning, det vill säga när den skall behandlas på nytt, finns det en möjlighet att kringgå parlamentet. Som jag ser det är detta i sig ett tillräckligt bra skäl för att undersöka om detta beslut över huvud taget är juridiskt hållbart. 
Lichtenberger (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Föregående talare nämnde den inre marknaden, men den inre marknaden måste bedömas utifrån huruvida den fungerar på ett humant sätt och utifrån dess inverkan, inte bara på människor, utan också på andra varelser.
När det gäller djurtransporter är frågan tydlig: Vem gynnas av att djur transporteras långa sträckor? Den storskaliga djuruppfödningen gynnas, en form av djuruppfödning som inte leder någonstans för EU. Det vi behöver är inte bara rätt slags åtgärder, utan också strikta kontroller, och det är här som medlemsstaternas attityd inte kan beskrivas som annat än rent skamlig. Om vi skall ha dessa kontroller behöver vi en infrastruktur, och denna infrastruktur innefattar också rastplatser, som vi måste införa bestämmelser om, liksom lastplatser där fordonen måste stanna när bestämmelserna om djurskydd under transport överträds. Detta måste drivas igenom och vi – parlamentet och kommissionen – måste tillsammans kräva att medlemsstaterna en gång för alla genomför en ny jordbruksstrategi i praktiken. 
Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag tror att kommissionär Markos Kyprianou står inför en svår uppgift när det gäller att övertyga oss om att kompromissen vid rådets möte i november verkligen är ett steg i rätt riktning för exporten av levande djur. Vi vet att så inte är fallet och jag tror att ni, herr kommissionär, vet att det inte är så.
Det är synd och skam att rådet inte är här i dag och kan ställas till svars. Jag måste också få säga att jag är besviken på att min egen regering röstade för denna usla uppgörelse, eftersom ett fåtal tekniska förbättringar nu totalt överskuggas av misslyckandet med att komma närmare en lösning på frågan om transporttider och djurtäthet. Resultatet tycks bli att dessa skandalöst grymma metoder kommer att finnas kvar många år framöver.
Jag noterar dock att ni uttryckligen förbehåller er rätten att lägga fram bättre förslag. Jag välkomnar detta, och jag uppmanar er enträget att göra det snarast möjligt, och att först och främst införa en maximigräns på åtta timmar för transporter för både djur som skall slaktas och djur som skall gödas ytterligare. Ni kan vara övertygad om att parlamentet kommer att stå bakom er i denna fråga, i all synnerhet om vi har ett medbeslutandeförfarande. Det är absolut nödvändigt att vi skickar starka signaler till samtliga medlemsstaters regeringar om att bidragsstöd för export av levande djur är otänkbart i ett civiliserat samhälle. 
Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag har med stort intresse tagit del av ledamöternas synpunkter. Jag delar de flesta av era betänkligheter och synpunkter. Som jag tidigare har sagt ansåg kommissionen emellertid att vi måste agera direkt. Vissa av er menade att kompromissen hade forcerats fram. En del framhöll dock att detta har varit på gång i över tio år. Jag anser därför att vi var tvungna att komma fram till en lösning så snart som möjligt, utan att för den skull säga att vi inte skulle fortsätta arbetet med att åstadkomma förbättringar.
Medlemsstaterna kan förvisso göra mer. De kan anta strängare bestämmelser, inte bara för djur från det egna territoriet, utan också för djur som transporteras mellan olika länder. Här kan alltså finnas en möjlighet att införa strängare bestämmelser som spänner över ett mycket större område och berör många fler transporter.
När det gäller bidragsstöd får jag påminna parlamentet om att EU – trots att vi på grund av diverse internationella överenskommelser inte har rätt att lagstifta om djurtransporter utanför vårt eget område – ändå har kopplat exportbidragen till kraven på djurskydd vid transporter. Att koppla ihop dessa båda företeelser är alltså ett väsentligt framsteg, eftersom det får till följd att bestämmelserna i stor utsträckning efterlevs, även om det inte sker genom direkt lagstiftning.
Jag instämmer i att det är mycket viktigt att åtgärderna genomförs. Vi kommer att lägga mer tonvikt på frågan om transporttider och alla övriga förbättringar som krävs. Vi kommer att ta fram vetenskapliga bevis i den utsträckning som behövs för att övertyga också dem som i detta läge är tveksamma. Vi kommer alltså att fortsätta att bevaka situationen och skaffa fram bevis som kan utgöra underlag för ett kommande förslag.
Denna förordning har förbättrat både djurskydds- och biosäkerhetssituationen vid mellanstationerna. Även om jag förstår och delar den besvikelse många av er känner över förordningen får vi inte samtidigt låta känslorna ta överhanden och bortse från de betydande förbättringar som har införts i förordningen. Transporttiderna är mycket viktiga och togs av den anledningen med i kommissionens förslag, men förhållandena vid transport är precis lika viktiga. De tas upp till behandling och görs till föremål för förbättringar i förordningen.
Kommissionen undersökte de juridiska problem som rörde hur beslutet fattades. Jag kan försäkra er om att vi konsulterade rättstjänsten och att allt gjordes på ett lämpligt och lagligt sätt.
Jag delar er oro, men vi anser ändå att det var en bra kompromiss. Den är ett steg i rätt riktning. Några av oss hade kanske velat ta ytterligare ett steg framåt, eller ett steg bakåt, men det går ändå åt rätt håll. Kommissionen kommer också i fortsättningen att övervaka att förordningen genomförs. Det är medlemsstaternas sak att se till att förordningen genomförs. Det kommer återigen till syvende och sist att ankomma på medlemsstaterna att nå en överenskommelse om varje framtida förslag som kommissionen lägger fram. Parlamentet och kommissionen måste därför samarbeta i denna fråga. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0037/2004) av Sérgio Ribeiro för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 850/98 vad gäller skydd av djuphavskorallrev mot effekterna av trålning i vissa områden i Atlanten (KOM(2004)0058 – C5-0074/2004 – 2004/0020(CNS)). 
Borg,
   . – Herr talman! Jag tackar Sérgio Ribeiro för hans betänkande om förslaget till skydd av djuphavskorallrev mot effekterna av trålning i vissa områden i Atlanten. Det här är första gången jag talar inför denna kammare och det är tillfredsställande att det första förslag jag tar upp handlar om att skydda djuphavskorallrev – en fråga som är mycket viktig för oss alla. Vi kommer säkert att få många tillfällen i framtiden, både här i kammaren och i fiskeriutskottet, att diskutera frågor som inte bara berör bevarande av fiskebestånd, utan också frågor om exempelvis djuphavskorallrev.
Efter att ha studerat de vetenskapliga rönen och med hänsyn till att vissa fiskeredskap kan orsaka obotliga skador i dessa områden, föreslår vi i denna förordning att bottentrålar och liknande redskap skall förbjudas i de berörda områdena. Genom detta förslag uppfyller vi vårt åtagande från rådets möte (fiske) den 23 oktober 2003, när den nya förordningen för ”västliga vatten” antogs för att garantera ett skydd för dessa områden. Det gläder mig att föredraganden rekommenderar parlamentet att anta dessa bestämmelser, vilket även utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet gör i sitt yttrande.
Kommissionen välkomnar att åtgärder för att minimera fiskets inverkan på marina ekosystem har antagits. De visar vår föresats att arbeta för att miljöhänsyn skall integreras i den gemensamma fiskeripolitiken, som beslutades under reformeringen 2002 och som allmänheten efterfrågat upprepade gånger.
Jag skall kort gå igenom ändringsförslagen i detta betänkande. Jag kan godta ändringsförslagen 1, 2 och 3. Däremot har jag svårt att acceptera ändringsförslag 4, eftersom det inte överensstämmer med lagstiftningen om mandatet för de regionala rådgivande nämnderna. Dessa nämnder skall rådfrågas vid utvecklingen av lagförslag, men någon sådan rådfrågning föreskrivs inte för genomförandet av den lagstiftningen. När det gäller ändringsförslag 5 har kommissionen svårt att godta innebörden av det i sin nuvarande utformning. Kommissionen är förpliktad att granska alla förslag mot bakgrund av nya vetenskapliga rön. Att ålägga kommissionen att göra det inom en viss tid skulle därför kunna motverka förslagets andemening och syfte.
Dessutom måste vi vara medvetna om att produktionen av vetenskapliga rön i hög grad beror på medlemsstaterna, och kommissionen kan därför inte garantera att dessa rön finns tillgängliga enligt vad som föreskrivs i ändringsförslaget, det vill säga inom en angiven tidsram.
När det gäller ändringsförslag 6 noterar kommissionen att även om den skulle kunna godta en sådan ändring, är den egentligen inte nödvändig eftersom förordningens geografiska tillämpningsområde är väl känt och redan etablerat.
När det gäller ändringsförslag 7, är det enligt de vetenskapliga rönen bottentrålning som är det största hotet mot de ytterst känsliga djuphavsområdena. Skador som orsakas av andra redskap, framför allt redskap som bottensatta garn och förankrade backor/långrevar, kan förekomma men är mycket små jämfört med trålarnas eroderande effekt.
Dessutom skulle det uppfattas som överdrivet att utvidga trålningsförbudet till hela EU:s ekonomiska zon, det vill säga det skulle uppfattas som oproportionerligt eftersom den största delen av detta område inte har undervattensmiljöer som hotas av fiske. Under dessa omständigheter kan kommissionen inte godta ändringsförslag 7.
Slutligen har kommissionen svårt att godta ändringsförslag 8, eftersom det skulle leda till dubbelarbete. Internationella havsforskningsrådet (ICES) genomför omfattande undersökningar av situationen för djuphavsområden. Det anses vara tillräckligt. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Processen med att utarbeta, diskutera och rösta om detta betänkande i utskottet har varit förvånansvärt lärorik och visar att det aldrig är för sent att lära sig saker och att fortsätta lära sig.
Jag gav mig i kast med något som jag bara hade begränsad kännedom om och framför allt kompletterade jag all teoretisk kunskap som material och studier kunde ge. Genom att ta kontakt med och få information från de personer som berörs av frågan, som försörjer sig på detta svåra sätt, som följer frågan noggrant och seriöst och som har ansvar inom området har jag lärt mig mycket och jag vet att det fortfarande finns mycket kvar att lära.
Jag utgick från grundtanken att vi måste skydda miljön som utsätts för angrepp som sannolikt kommer att bli värre, och jag upptäckte att tre frågor utkristalliserades: Vilken slags rovdrift bör begränsas eller förbjudas? Inom vilka gränser? Inom vilken jurisdiktion? Efter att ha lyssnat och tänkt mycket blev jag övertygad om att ett förbud mot bottentrålning inte räcker för att skydda korallrev och andra formationer, och där vill jag framför allt nämna termikvindar. Jag har sett bevis för att bottensatta garn är lika skadliga eller till och med skadligare. Det är skälet till att jag uttryckligen nämner dem. Varför är motståndet mot detta så starkt? Är det för att mäktiga intressen använder sig av den metoden? Kommissionen hävdar att skälet är att de vetenskapliga bevisen för denna tekniks skadlighet är otillräckliga. Även om det vore så är det försiktighetsprincipen som bör gälla. Avgränsningen av de områden som skall skyddas anges i kommissionens förslag utifrån kriteriet latituder och longituder. Jag menar att detta val är politiskt och inte tekniskt, eller åtminstone inte enbart tekniskt, och att det ligger en stark politisk aspekt i det.
Genom att inte använda kriteriet sjömil från kusten kan man bortse från sambandet med nationella ekonomiska exklusiva zoner eller reducera dem till något som kan glömmas bort. Mot bakgrund av de förhandlingar som hölls efter den period som löpte ut i november 2003, för att ändra de lagstadgade begränsningarna från 200 till 12 och därefter till 50 och slutligen 100 sjömil, anser jag att bristerna i kommissionens förslag när det gäller att ta hänsyn till den situation som skapas i området mellan begränsningarna på 100 och 200 sjömil är allvarliga och måste korrigeras.
Allt detta leder oss tillbaka till den viktiga frågan om jurisdiktion och framför allt det faktum att Spaniens och Portugals nationella jurisdiktion helt enkelt har utelämnats, vilket inte var fallet i det tidigare förslaget om Förenade kungarikets jurisdiktion över Darwin Mounds korallrev utanför Skottlands kust. Innebär detta att Förenade kungariket skall beviljas jurisdiktion men att Spanien och Portugal inte skall göra det eller att denna fråga skall glömmas bort – eller döljas? Då kommer vi in på riktigt känsliga, grundläggande frågor av det slag som livet ställer oss inför när vi skall genomföra saker och ting i praktiken.
Principen om Europeiska unionens exklusiva befogenheter i fråga om bevarande av havets biologiska resurser har alltså infogats i detta förslag innan det konstitutionella fördraget ens har ratificerats. Ett sådant beslut är högst diskutabelt och för oss oacceptabelt, eftersom det innebär att nationell och regional befogenhet över en del av det nationella territoriet, visserligen under havsytan, ersätts av exklusiv befogenhet för gemenskapen.
De saker som i sammanhanget främst är värda att diskutera är för det första balansen mellan utnyttjande och bevarande av resurser. För det andra nåddes denna balans när, och på de platser, fisket inte var industriellt eller innebar rovdrift, och när bevarandet av marina biologiska resurser omfattades av nationell eller regional jurisdiktion med utgångspunkt från närhetsprincipen. Det finns därför ingen anledning att byta ut denna jurisdiktion för att åtgärda felaktig eller släpphänt praxis. För det tredje finns det två slags fiske – kustfiske, som mer eller mindre är, eller fortfarande är helt traditionellt, samt industriellt fiske. Kustfisket bestraffas, med förödande konsekvenser för samhället och de regionala ekonomierna, på grund av rovdriftskaraktären hos det industriella fisket, vars verksamhet lättare kan fortsätta tack vare dess ekonomiska och politiska makt. För det fjärde strider de förhandlingar som inleds om totala tillåtna fångstmängder och kvoter mot principen om likabehandling av det som är olika och strider mot de strategier som under förevändning av att skydda miljön hjälper de ”stora fiskarna” att äta upp ”småfiskarna” – och här kan ordet ”fisk” ersättas av ord som ”båtar”, ”flottor”, ”intressen” eller ”länder”.
Mitt betänkande och de ändringsförslag jag har lagt fram för kammaren för antagande har samma syfte som jag har försökt tydliggöra i detta anförande, i förhoppning om att parlamentet skall anta det. Jag är tacksam för era röster och jag är också tacksam för all hjälp och allt samarbete under arbetet med att lägga fram detta betänkande. 
Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag skall presentera miljöutskottets yttrande å Satu Hassis vägnar.
När vi diskuterar denna fråga måste vi föreställa oss hur det skulle vara om den förödelse som sker på havets botten i stället skedde på land. Tänk er att skogar rivs upp, alla deras djur dör och fåglarna tystnar. Detta skulle ge upphov till en folkstorm. Vi skulle alla drunkna i brev från oroliga medborgare med krav på skydd för skogarna.
Nu sker detta på havets botten; havets skogar är korallrev på havets botten, bland fiskar som inte har möjlighet att skrika. Därför måste vi här i parlamentet tala för dessa biosystem, ekosystem utan röst.
Miljöutskottet har försökt att uttrycka denna röst i form av ändringsförslag. Jag vill därför betona att kammaren bör stödja ändringsförslag 8, som antogs av miljöutskottet men som tyvärr förkastades i fiskeriutskottet. Vi måste utreda vilka andra känsliga djuphavshabitat som måste skyddas, så att vi kan få en fullständig lista på dessa. Naturligtvis i samarbete med ICES, för att undvika dubbeljobb, men vi måste ta ansvar för att denna lista finns.
Jag vill också tala för ändringsförslag 7, som tar upp den viktiga aspekten att det finns andra redskap än trålar som kan skada botten. Därför bör naturligtvis reglerna omfatta alla redskap som kan skada botten, och det är klokt att använda försiktighetsprincipen i dessa känsliga områden.
Däremot tycker jag att vi skall behålla kommissionens förslag till zoner och därmed rösta emot andra halvan av ändringsförslaget. Zonerna bygger på vetenskaplig grund, som vi kan acceptera. 
Freitas (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Syftet med detta förslag, som har antagits av parlamentets fiskeriutskott, är att förhindra användningen av en fiskemetod som är mycket skadlig för de ytterst ömtåliga marina system som djuphavskorallrev utgör. Systemen bidrar inte bara till sin egen rika biologiska mångfald, utan är också viktiga ekologiska livsmiljöer för olika organismer i olika stadier av sin livscykel.
Enligt kommissionen skall man skydda områdena runt Madeira, Azorerna och Kanarieöarna som är avsides belägna ögrupper där de traditionella fiskemetoder som har använts under hundratals år fram till i dag har inneburit att inte bara arter kunnat bevaras utan även välmående fiskebyar.
Vid en tidpunkt då oron för fiskebeståndens bevarande växer och då olika återhämtningsplaner upprättas i områden som har ödelagts av överfiske förtjänar de hållbara fiskemetoder som används i dessa ögrupper vår uppmuntran och att vi tar ställning för att stödja och bevara dem. Vi talar dessutom om områden där det inte finns någon kontinentalsluttning och fiske därför endast kan bedrivas på små undervattensberg som ofta ligger i anslutning till dessa djuphavskorallrev.
Det bör påpekas att det finns mycket vatten kring dessa ögrupper, men inte mycket fisk eller många fiskeområden. Det är därför extra viktigt att bevara och skydda dessa områden från industrifiskets destruktiva – oerhört destruktiva – verksamhet. De akuta åtgärder som har vidtagits är till hjälp, men vi behöver varaktiga lösningar. Av det skälet är detta förslag från kommissionen värt beröm.
Ändringsförslaget om att utvidga förbudet till att omfatta bottensatta garn anser jag dock vara mycket förnuftigt. De ankare som används och risken för att garnen skall slita sig utgör en risk för spökfiske och även för erosion av havsbotten, vilket hotar djuphavskorallrevens ekologiska balans.
Jag menar därför att förslaget om ett förbud bör utvidgas till att omfatta bottensatta garn och även områden innanför gränsen på 200 sjömil, eftersom detta förslag bygger på att man skall bevara det som fanns fram till helt nyligen. Med min kunskap om situationen kan jag garantera att vi genom att godkänna dessa förslag bidrar till att skydda miljön och det slags hållbara fiske som vi anser hellre bör bygga på förebyggande insatser än på åtgärder i efterhand. 
Casaca (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill särskilt välkomna kommissionären i samband med hans första anförande och önska honom lycka till med det ytterst viktiga och svåra arbete han har framför sig. Jag vill dock också tala om för honom att jag finner det helt obegripligt att man, med tanke på misstaget att avreglera bottentrålning och bottensatta garn för ett år sedan genom förordning (EG) nr 1954/2003, inte korrigerar detta misstag med de bottensatta garnen i betänkandet. Efter att ha läst de dokument som kommissionen har utarbetat, där det tydligt anges att bottensatta garn är utomordentligt skadliga och farliga för miljön, förstår vi inte varför kommissionen vill införa denna metod i den autonoma regionen Azorerna där den aldrig har varit tillåten. Det är ett bakslag för det naturskydd som kommissionen och EU:s institutioner har infört, ett fullständigt obegripligt och oacceptabelt bakslag. Herr kommissionär! Jag ber er att överväga denna fråga lite noggrannare. 
Attwooll (ALDE ),
   – Herr talman! Sérgio Ribeiros utmärkta betänkande behandlar kommissionens andra förslag om att skydda djuphavskorallrev från effekterna av trålning. Det första handlade om rev utanför Skottlands nordvästra kust, Darwin Mounds, och jag hade förmånen att vara föredragande i det fallet. Precis som med det betänkandet måste man förstå hur viktiga djuphavskorallrev verkligen är för det marina ekosystemet.
De kan innehålla hundratals arter, bland annat många arter av djuphavsfisk och de är livsviktiga för många fiskars reproduktionscykler. När det handlar om djuphavsfisk är reproduktionscyklerna extremt långa och alla negativa effekter på dessa områden får allvarliga konsekvenser för bestånden på både kort och lång sikt.
Vi håller fortfarande på att samla in forskningsresultat om de fulla effekterna av trålning vid djuphavskorallrev, men på den korta tid som djuphavstrålning har förekommit är det utan tvekan så att hundratals eller rentav tusentals undervattensberg och korallrevssystem kan ha förstörts.
ALDE-gruppen ger därför förslaget och utskottets ändringsförslag sitt fulla stöd, särskilt ändringsförslag 4 som betonar de regionala rådgivande nämndernas roll. Vi rekommenderar även utskottets övriga ändringsförslag. Vi stöder också kammarens ändringsförslag 8, eftersom det är viktigt att undersöka vilka andra områden med djuphavskorall inom EU som bör stängas för skadliga fiskemetoder.
Vi kan också stödja ändringsförslag 6 och första delen av ändringsförslag 7 eftersom de stämmer överens med försiktighetsprincipen. Efter noggrant övervägande kan vi inte stödja den andra delen av ändringsförslag 7 eftersom det skulle innebära att vissa korallrev lämnas oskyddade. Vi beklagar verkligen detta eftersom skälet för hela ändringsförslaget i grund och botten handlar om bevarande.
Vi hoppas verkligen att både kommissionen och rådet förstår allvaret i våra betänkligheter. 
Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Sérgio Ribeiros utmärkta betänkande om förslaget till rådets förordning om skydd av djuphavskorallrev mot effekterna av djuphavsfiske, eller trålning som det vanligtvis kallas, kommer i rättan tid och är resultatet av många undersökningar inom området.
Som vi alla vet får påverkan på dessa miljöer – och det gäller alla slags marina miljöer där godtyckliga fiskemetoder används – konsekvenser inte bara för de pelagiska och ätbara ryggradslösa arterna, utan också för de oätliga ryggradslösa organismerna. Mer generellt sett skadas även viktiga fortplantningsområden allvarligt. Detta leder till att resurserna utarmas och affärsmöjligheter försvinner, vilket får allvarliga konsekvenser för de lokala samhällena, särskilt den småskaliga traditionella fiskerinäringen.
Förutom de skäl som anges i de internationella överenskommelser som nämns i betänkandet är skyddet av dessa miljöer därför ett viktigt sätt att inte bara inrätta miljöskydd utan också skapa stabila sociala och ekonomiska framtidsutsikter för de samhällen som fortfarande överlever i dessa områden. Detta gäller i allmänhet alla regioner där fisket är en traditionell resurs som i sig borde skyddas, inte bara genom att begränsa det industriella fisket som bedrivs av flottor från andra länder, utan också genom att se till att fortplantningsområdena kan finnas kvar.
Det är därför nödvändigt att engagera de lokala samhällena, särskilt de personer som är verksamma inom sektorn. Förutom att övervaka de skyddade områdena anser jag därför att myndigheter, lokala företag och föreningar inom denna sektor med hjälp av EU:s institutioner också bör ansvara för att regelbundet övervaka livsmiljöerna vetenskapligt och tillhandahålla miljöinformation och se till att de personer som arbetar med fiske agerar professionellt.
Det vore också en bra idé att öka produktiviteten i små, traditionella företag genom att ge dem mer moderna verktyg för att spåra, identifiera och fånga sina resurser så att selektiviteten i fångsterna i den marina miljön kan förbättras och dessa företag får en chans att klara konkurrensen från industriella fiskeflottor, särskilt från Japan och Förenta staterna. 
Fraga Estévez (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste först säga att jag blev mycket förvånad över att höra föredraganden Sérgio Ribeiro uttala sig för ändringsförslag som avvisats av en majoritet i fiskeriutskottet. Jag skulle vilja klargöra att vår grupp kommer att stödja kommissionens förslag, det vill säga Ribeirobetänkandet, i den form som antogs av fiskeriutskottet. Av de skäl som jag nu skall redovisa kommer vi att rösta mot de ändringsförslag som har lagts fram.
Vi är emot att inkludera bottensatta garn eftersom dessa, som alla vet, är fasta garn. De kan på grund av sin beskaffenhet inte erodera havsbotten. I det aktuella ändringsförslaget nämns en eventuell biologisk katastrof. Denna skulle på sin höjd kunna kopplas till förlusten av dessa garn och så kallat spökfiske till följd av det Som kommissionären påpekade finns det inga vetenskapliga data om områden eller arter. Därför tycker jag att det är aningen lättvindigt och ett dåligt föredöme att förbjuda eller försöka förbjuda den här typen av redskap inom dessa områden. Om man driver det här resonemanget till sin spets skulle dessa redskap behöva förbjudas i alla EU-vatten. Det skulle vara intressant att se om de som är för ett förbud i det här fallet också skulle vara positiva till ett mer generellt förbud.
Jag övergår därmed till det andra ändringsförslaget. Detta ändringsförslag innehåller krav som bygger på geologiska och biologiska kriterier och som innebär att de skyddade områden som kommissionen föreslår skall ersättas med det politiska kriteriet 200 sjömil. Det bör påpekas att oavsett om detta kriterium är rätt eller felaktigt är det inte längre relevant för förvaltningen av fisket enligt gemenskapens lagstiftning. Jag måste återigen understryka att korallreven inte bara finns inom en radie av 200 sjömil från Kanarieöarna, Madeira eller Azorerna. Forskarvärlden har enats om att korallrev i allmänhet återfinns runt en 1 000 meter lång batymetrisk linje. I enlighet med försiktighetsprincipen har kommissionen därför gått upp till en 1 500 meter lång batymetrisk linje Dessa linjer överensstämmer förstås inte med de politiska eller administrativa avgränsningarna. I detta specifika fall överskrider de områden som Europeiska kommissionen har fastställt i vissa fall dessutom gränsen på 200 sjömil. Internationella vatten berörs.
Herr talman! Detta är skälen till att vår grupp inte kommer att stödja de ändringsförslag som har lagts fram. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnade Ribeirobetänkandet när det lades fram och uppskattade föredragandens insatser. I likhet med övriga i kammaren anser jag nämligen att det är viktigt att skydda djuphavskorallreven. Jag måste dock konstatera att jag blev mycket förvånad över några av föredragandens senare kommentarer. Jag instämmer i vad Carmen Fraga Estévez just sade och jag kan bara hoppas att sådana små flaggor som vi kan se på andra håll i kammaren inte plötsligt hamnar framför Sérgio Ribeiro.
Jag måste understryka att vi varken stöder den första eller den andra delen av ändringsförslag 7. Vi stöder visserligen kommissionens förslag men kan inte gå med på att bottensatta garn läggs till utan vetenskapliga underlag. I kommissionens förslag finns en hänvisning till bottensatta garn och liknande redskap. Att lägga till bottensatta garn utan närmare bestämning skulle enligt vår mening kunna vara mycket skadligt för vissa flottor. Det skulle också kunna få en skadlig prejudicerande inverkan.
Vi stöder inte heller den andra delen av ändringsförslaget. Här försöker man nämligen ersätta de havsområden som kommissionen har fastställt utifrån vetenskapliga kriterier med en hänvisning till vatten inom medlemsstaternas behörighetsområde. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Djuphavskorallrev är en resurs som förtjänar att skyddas av oss. Enligt FN är djuphavskorallrev känsliga områden som kräver särskild uppmärksamhet. ICES förordar att enda sättet att skydda kallvattenområden från fiskeskador är att kartlägga områdena noggrant och stänga dem för den typ av fiske som kan orsaka skador. Det enda sättet att skydda djuphavskorallreven är att förbjuda användning av bottentrålar och liknande redskap.
Parlamentet tog upp djuphavskorallreven tidigt i år när Darwin Mounds, utanför Skottlands nordvästra kust, fick särskild status som bevarandeområde. Nu går vi vidare till andra djuphavskorallrev, utanför Kanarieöarna och omkring Madeira och Azorerna, och jag hoppas att skyddet av dessa områden kommer att permanentas. Djuphavskorallrev får inte förstöras av bottentrålning utan skyddas för kommande generationers skull. 
Capoulas Santos (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill också i första hand uttrycka mitt stöd för betänkandet av Sérgio Ribeiro och förslagen i det.
Att åstadkomma hållbara marina biologiska resurser är också det bästa sättet att skydda den art som är mest hotad i vissa delar av unionen: människan själv. I vissa kustområden inom EU, som Azorerna och Madeira, finns många fiskesamhällen där inte finns några andra alternativ för försörjning och överlevnad. I det här fallet är det kommissionen själv som medger att det rör sig om mycket känsliga och starkt utrotningshotade ekosystem som måste skyddas omedelbart, framför allt eftersom det finns så lite kunskap om dem.
Bara insikten om detta är skäl nog att vidta alla de förebyggande åtgärder som skulle kunna stoppa förstörelsen av dessa livsmiljöer. Föredragandens förslag är ett steg i den riktningen. Jag kommer därför att rösta för dem och jag uppmanar kammaren att göra detsamma. 
Borg,
   . – Herr talman! Jag välkomnar de övervägande positiva kommentarerna till förslaget och skall mycket kort svara på en del av kritiken.
När det gäller de skador som eventuellt orsakas av annat slags fiske än trålning: enligt ICES rapport 2003 är trålning den främsta orsaken till skador på djuphavskorallrev. Det finns få bevis på att passiva redskap skadar korallrev, även om ICES nämner några sådana effekter. Kommissionen är beredd att ändra sitt förslag om det kommer fram nya vetenskapliga rön eller om medlemsstaterna kommer överens om en sådan ändring.
När det gäller frågan om att utvidga skyddsområdet till hela den exklusiva ekonomiska zonen vill jag understryka att det område som anges i förslaget omfattar flertalet av de undervattensberg som bevarats i god kondition. Ett utvidgande av skyddsområdet skulle inte ge något ytterligare skydd av betydelse och skulle alltså strida mot proportionalitetsprincipen.
Med detta sagt vill jag också hänvisa till frågan om kommissionens exklusiva behörighet när det gäller marina resurser, som anges i konstitutionen och som det har hänvisats till. Detta är en princip som redan har etablerats genom rättsfall i EG-domstolen och den kodifieras bara genom konstitutionen. Kommissionen förnekar dock inte Spaniens och Portugals rätt att styra över sina europeiska ekonomiska zoner. Det är bara det att det inte finns något behov av att nämna dessa jurisdiktionsrättigheter eftersom förbudsområdet avgränsas av topografin och av geografiska egenskaper.
När det gäller Elspeth Attwoolls påpekande angående de regionala rådgivande nämndernas roll, skulle det uppstå ett rättsligt problem och för att kunna godta det ändringsförslaget måste förordningen om regionala rådgivande nämnder också ändras.
När det gäller ett annat påpekande av Elspeth Attwooll har kommissionen nyligen lagt fram ett förslag om villkor för djuphavsfiske som kommer att skydda dessa viktiga resurser. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Låt mig få välkomna en delegation från Serbien och Montenegros parlament till åhörarläktaren. Delegationen har kommit till Strasbourg för att delta i sitt första interparlamentariska möte med Europaparlamentet.
Delegationen leds av parlamentets talman Zoran Sami. Jag hoppas att denna händelse blir inledningen till ett givande samarbete mellan våra två institutioner. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
(1)
Garriga Polledo (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag vill meddela några tekniska ändringar före omröstningen. Budgetutskottet har gett mig i uppdrag att göra detta.
Ändringarna gäller budgetpost 15 03 01 02 – Leonardo da Vinci-programmet – där beloppet under åtaganden bör ändras till 205 366 880 euro.
Under budgetpost 19 09 03 – Hjälp till befolkningsgrupper som tvingats lämna sin hembygd i Latinamerika – skall det relevanta beloppet från reserven föras in, dvs. 54 500 euro mindre än beloppet i dokument 12.
Jag litar på att kammaren godkänner dessa ändringar. 
Talmannen.
   – Om det inte finns några invändningar godkänns Salvador Garriga Polledos tekniska ändringar.
Schulz (PSE ),
   – Herr talman! Det uttalande jag nu gör med stöd av artikel 157 är inte på något sätt hemligt, tvärtom gör jag det öppet.
Vår grupp har haft en diskussion om det belopp som skall godkännas under post 3. Det rör en stor sammankomst i Rhenlandet, min hemtrakt, där bland andra katolska kyrkan organiserar en stor sammankomst för ungdomar. Jag känner själv till mötet, eftersom jag i ett annat sammanhang har deltagit i ett sådant. Mötet är en bra företeelse och innefattar den här gången ett statsbesök av påven.
Hans helighet kommer att närvara vid mötet och vi vill vara säkra på att EU-institutionerna har bett sammankomstens arrangörer att skriftligen bekräfta att inga av dessa EU-medel kommer att användas för att finansiera påvens statsbesök. Det får Vatikanen själv betala.
Pęk (IND/DEM ).
   – Herr talman! Detta är en ordningsfråga enligt samma artikel som ni tillämpade när ni lät Martin Schulz yttra sig. Jag anser att detta är ett flagrant brott mot arbetsordningen och den goda smaken. Martin Schulz tycks inte förstå att andliga, etiska och moraliska principer gäller vid sidan om lagen. Jag skulle vilja påminna Martin Schulz om detta faktum.
Talmannen.
   – Budgeten är godkänd.
Vill rådet kommentera eller är ni nöjda med parlamentets godkännande? 
Balkenende,
   . – Herr talman! Ni har kommit fram till den andra behandlingen av 2005 års budget – EU:s första hela budgetår med 25 medlemsstater och genomförandet av de nya tjänsteföreskrifterna. Det gläder mig att den överenskommelse som våra två institutioner nådde under förlikningsmötet den 25 november 2004 nu har införts i budgeten för 2005.
Det är mycket viktigt att de två grenarna av budgetmyndigheten under detta första år av parlamentets nya mandatperiod kunde nå en överenskommelse i november. Det bådar gott för framtiden, både för det interinstitutionella samarbetet och för en bra budget för EU.
Därför vill jag ta tillfället i akt och tacka ordföranden för budgetutskottet, Janusz Lewandowski, och de två föredragandena, Salvador Garriga Polledo och Anne Elisabet Jensen. Jag vill också tacka kommissionären, Dalia Grybauskaitė, vars roll jag har uppskattat mycket.
Rådet kan godta den högsta ökningsnivå som följer av er andra behandling.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr minister.


Garriga Polledo (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag skulle helt kort vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag till skäl A – . Ändringsförslaget innebär att de relevanta beloppen införs. Jag skall läsa upp det:
”A. Budgeten för 2005, såsom antagen av parlamentet, uppgår till 116 554 135 698 euro i åtaganden, vilket motsvarar en ökning med 6,1 procent jämfört med budgeten för 2004, och 106 300 000 000 euro i betalningar, vilket motsvarar en ökning med 4,4 procent jämfört med budgeten för 2004. Denna betalningsnivå motsvarar 1,004 procent av beräknad BNI för 2005, jämfört med den siffra på 1,08 procent som fastställts i budgetplanen, det vill säga en skillnad på 7 935 miljoner euro.” 


 – Herr talman! Skulle ni kunna sänka takten, med tanke på att relätolkningarna når fram först när det är dags för följande omröstning? Ta hänsyn till översättningarna för de nya medlemsstaterna som inte görs lika snabbt som för de gamla medlemsstaterna.

(2)
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja ge en mycket kort förklaring till varför vår grupp har dragit tillbaka sitt stöd till det gemensamma resolutionsförslaget. Europaparlamentets socialdemokratiska grupp var i princip mot detta förfarande, eftersom vi anser att kommissionen först bör presentera sitt program och parlamentet därefter yttra sig över det. Vi lyckades inte få igenom detta i talmanskonferensen och förfarandet godkändes. Fram till en viss punkt kunde vi stödja de nuvarande formuleringarna i resolutionen – förslaget innehåller också många punkter vi kan leva med och godta.
Ett antal centrala delar i denna text innebär dock att vår grupp anser, efter en lång debatt i går kväll, att kommissionen först bör tillkännage sin ståndpunkt om dessa frågor, inte parlamentet. Vi vill därför anta det förfarande som är brukligt i alla medlemsstater, nämligen att regeringen först presenterar sitt program och att parlamentet sedan meddelar vad det anser om saken. Detta bör även gälla i det här fallet och vi förväntar oss därför att kommissionen redogör för sitt program. Vi kommer inte att delta i omröstningen. 
Ek (ALDE ).
   – Herr talman! Om den socialdemokratiska gruppen har fått säga vad den anser om detta förfarande enligt artikel 152 i arbetsordningen bör även andra grupper få tillfälle att göra det. Vi är mycket besvikna över att PSE-gruppen har dragit tillbaka sitt stöd för den gemensamma texten trots att den förhandlades fram av två av deras vice ordförande. Vi hoppas också att PSE-gruppens ledamöter inser att i och med att de röstar emot kompromissförslaget riskerar de att parlamentet inte har någon ståndpunkt i fråga om den nya kommissionens strategiska och politiska mål. Vill PSE-gruppen verkligen att det skall ske och att Europaparlaments goda rykte skall förstöras?
Talmannen.
   – Jag tror att parlamentet har blivit upplysta genom Martin Schulz och Lena Eks ståndpunkter. 


Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi stödjer tanken på ett flexibilitetsinstrument i EU:s budget för att få en budgeteringsmarginal för enbart oförutsedda utgifter. Ändamålen får sedan behandlas i särskild ordning. De kan i sig vara av helt olika slag.
Peace II-programmet är till exempel något som har sitt berättigande som en intern angelägenhet för EU medan vi motsätter oss att EU som organisation skall vara med och finansiera återuppbyggnaden av Irak. Sådana insatser skall länderna besluta om själva efter demokratiska beslut i respektive land. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Syftet med flexibilitetsmekanismen – som har ett tak på 200 miljoner euro – är som alla vet att under ett visst budgetår täcka särskilda utgifter som inte kan finansieras inom det tak som gäller för en eller flera budgetrubriker. Detta är en mycket viktig mekanism för att lösa oväntade problem.
När det gäller just detta år är det viktigt att Europeiska unionen mobiliserar flexibilitetsmekanismen för att finansiera gemenskapens bidrag till återställandet, återuppbyggnaden och stabiliseringen av Irak, vilket utlovades vid ministerkonferensen i Irak, men även för att stödja fredsprocessen i Republiken Irland, där instabiliteten har ökat.
När det gäller frågan om decentraliserade organ är det enligt min mening dags att hitta en strukturell lösning på deras ständigt ökande finansieringsbehov och att sammanföra finansieringen av dessa organ med behoven av interna politiska åtgärder.
Sammanfattningsvis har jag röstat för betänkandet. 

Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Det förslag om att avslå budgeten för 2005 som min grupp har lagt fram och som jag lämnat viktiga bidrag till, är inte bara lämpligt utan även konsekvent.
I förslaget klargörs det ansvar som åligger sådana politiska krafter som kritiserar men sedan inte agerar. Jag beklagar därför att avslaget avslogs.
Förslaget att avslå budgeten är lämpligt eftersom det är det första hela året med ett utvidgat EU – vilket ställer större krav på sammanhållning – och ett avgörande år med tanke på debatten om budgetplanen för 2007–2013. Det är därför oacceptabelt att utarbeta en EU-budget som av strikt psykologiska skäl har fastställts till knappt över en procent (några tusendelars procent över) av EU:s BNI, samtidigt som man döljer att förslaget ligger helt i linje med det mål som de som undertecknade ”skrivelsen från de sex” enades om, nämligen att följa 2004 års budget – den relativt sett lägsta budgeten sedan 1987.
Förslaget är konsekvent med hänsyn till att vi i början av innevarande budgetperiod lade fram ett förslag om att avslå budgeten för 2000 och att vår kritik bekräftas fem år senare: otillräckliga medel för ekonomisk och social sammanhållning, underfinansiering och brist på lämpliga program inom områdena sysselsättning, sociala frågor, miljö och samarbete, problem med genomförande och bristande insyn, och framför allt en budget som underordnas stabilitets- och tillväxtpakten och besparingskraven, så att både utvidgningar och andra prioriteringar, som krig och propaganda, skall kunna finansieras med samma resurser. 

Protasiewicz (PPE-DE ).
   – Stort tack, herr talman. Jag skulle vilja förklara att jag har röstat för ändringsförslag 127 i avsnitt III om finansieringen av Världsungdomsdagen, eftersom den inte ingår i ett officiellt statsbesök. Detta är i stället ett möte för unga kristna européer med de allra ädlaste syften. Om det inte vore för Martin Schulz ideologiska envishet skulle han kunna se hur mycket Europa kan vinna på ett möte mellan ungdomar och den helige fadern. Om det inte vore för Martin Schulz ideologiska envishet och motvilja mot att ärligt närma sig frågan skulle han inte ha förväxlat det med ett officiellt besök av en statschef, det vill säga påvens besök i Förbundsrepubliken Tyskland.
Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Jag deltog aktivt i förlikningsmötena där en överenskommelse om Europeiska unionens budget för 2005 nåddes.
Detta är en god anledning till att känna sig stolt och nöjd. Strandade förhandlingar om det utvidgade EU:s första budget skulle ha varit en förfärlig politisk signal till Europas medborgare. Det skulle ha varit ett tecken på vår oförmåga att styra oss själva med 25 medlemsstater.
All EU-politik kommer att finansieras 2005 i enlighet med fastlagda prioriteringar. Jämfört med 2004 kommer budgeten att ha ökat med 6,5 procent och överstiga det symboliska värdet en procent av BNI.
Rådet, parlamentet och kommissionen har enats om ett uttalande som innebär att betalningsnivån skall granskas i mitten av 2005. Om nödvändigt kommer anslagen att utökas för budgetposterna i fråga.
Portugals prioriteringar beaktas i budgeten för 2005. Det görs fler åtaganden för regional- och sammanhållningspolitiken och för den gemensamma jordbrukspolitiken med dess pilotprojekt, och det anslås ökade resurser för ingående av fiskeavtal.
En budget är beviset för de fastlagda målens trovärdighet.
Det är meningslöst att göra storslagna politiska uttalanden utan att tillhandahålla medel för att avsikterna skall kunna omsättas i praktiken.
Budgeten för 2005 är därför ett trovärdigt instrument. 

Andersson (PSE ),
   . – I budgetresolutionen anges att Europaparlamentet beklagar rådets övergripande nedskärning av betalningarna på jordbruksområdet. Vi, Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund, håller inte med om detta. Vi anser inte att de finns någon anledning att på jordbruksområdet vilja öka på betalningarna ytterligare i förhållande till rådets förslag. 
Cederschiöld, Fjellner, Hökmark och Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har i dag lagt ned sina röster i slutvoteringen om resolutionen.
Resolutionen innehåller mycket som vi anser vara lovvärt men eftersom vi i omröstningen om budgetens siffror röstade emot flera av de föreslagna utgiftsökningarna var det omöjligt för oss att fullt ut stödja resolutionens slutsatser.
Vi håller inte med om den generella kritik som riktas mot rådet för att de har minskat budgetens storlek. Detta gäller särskilt jordbruksstödet där vi gläds åt att rådet tar steg i rätt riktning genom att minska stöden. Vi anser emellertid att jordbrukspolitiken är i behov av en radikal reform och skulle därför ha föredragit om ytterligare minskningar av jordbruksstödet hade ägt rum. 
Christensen (PSE ),
   – Vi valde att rösta för betänkandet av Salvador Garriga Polledo och Anne Elisabet Jensen trots punkt 2, där rådets nedskärningar av betalningarna inom jordbruket beklagas. Den punkten kan vi inte godta. 
De Keyser (PSE ),
   – Det är oacceptabelt att samma budgetpost innehåller två så olika finansieringsposter som 60-årsdagen till minne av fascismens nederlag och påvens besök i Köln. Jag dristar mig till att hoppas att denna märkliga maskopi inte är följden av någon skamlig förhandling. Den samling av ungdomar som det sistnämnda evenemanget lockar till får inte finansieras genom EU:s budget utan skall finansieras av katolska kyrkan, som gynnas av evenemanget.
Jag röstade mot denna utgift, eftersom det i dag finns så många andra spontana ungdomsinitiativ som inte lyckas få EU-medel. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vår ståndpunkt är tydlig och välkänd: vi är mot kriget och den amerikansk-brittiska ockupationen i Irak, och vi kräver att de ockuperande styrkorna omedelbart dras tillbaka från detta land. Denna ståndpunkt motiverar att man avslår förslaget om att Europeiska unionen skall finansiera återuppbyggnaden av Irak med medel ur EU:s budget.
Vi stöder självklart ökningen av det humanitära biståndet och livsmedelsstödet till den irakiska befolkningen, men vi kan inte acceptera att vårt bistånd används för att legitimera det som har hänt eller för att gynna angriparen.
Bortsett från vår principiella ståndpunkt är det oacceptabelt att biståndet finansieras på bekostnad av Europeiska unionens samarbets- och utvecklingspolitik – med andra ord på mindre utvecklade länders bekostnad – liksom det är oacceptabelt att det inte upprättas fleråriga ramprogram, som i fråga om Balkanländerna.
Vi är medvetna om att betänkandet handlar om vilken typ av finansiering som skall antas eller, med andra ord, hur ytterligare 185 miljoner euro skall mobiliseras – medel som annars måste tas från andra budgetrubriker. Vi är också medvetna om att de ytterligare beloppen kommer att användas för att finansiera Peaceprogrammet och de decentraliserade organen, och att de överenskomna beloppen är lägre än vad som krävs och inte kommer att uppfylla finansieringsbehoven. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . – Junilistan underkänner parlamentets förslag till budget för 2005. Parlamentets förslag innebär att EU:s åtagande skulle stiga till 1,24 procent av EU-ländernas förväntade BNI. Vi anser att åtaganden 2005 absolut inte får överstiga kommissionens förslag på 1,14 procent.
Även om betalningarna ännu inte överstiger en procent av BNI kommer dessa så småningom att stiga till nivån för åtaganden i 2005 års budget. Denna bildar utgångspunkt för den långsiktiga finansiella ramen. Därför är det viktigt att redan 2005 komma ner till en lägre nivå. Målet bör vara att komma ner under utgiftstaket på en procent av BNI.
Här följer ett urval av förslag till nedskärningar:
– Vi anser att EU redan 2005 bör inleda en nedskärning av jordbruksstödet
– Bidraget till politiska EU-partier bör slopas helt.
– Bidraget till tobaksodling bör slopas Det får ankomma på de enskilda länderna att klara omställningen för de berörda odlarna.
– Bidraget till informationsinsatser kan sänkas eftersom vi anser det politiskt svårt att ge en objektiv information inför folkomröstningar om konstitutionen. Vi anser att det ankommer på de enskilda länderna och de politiska partierna i dessa att sköta denna information. EU-bör undvika att blanda sig i den demokratiska processen i medlemsländerna. 
Jensen (ALDE ),
   – De danska ledamöterna i Europaparlamentets liberala parti – Karin Riis-Jørgensen, Niels Busk och Anne Elisabet Jensen – röstade mot ändringsförslag 3, som hade lagts fram av gruppen Självständighet/Demokrati. Det liberala partiet är för en reform av ersättningen för resekostnader som innebär att alla rimliga och nödvändiga reseutgifter återbetalas, vilket inte garanteras med det här ändringsförslaget. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – I enlighet med vårt förslag att avslå EU:s budget för 2005 röstade vi mot detta betänkande som återspeglar hyckleriet och skönmålningen i det budgetförfarande som nu går mot sitt slut. Parlamentet kritiserar rådet och klagar över att rådet minskar betalningarna inom jordbruket, att det inte godkänner parlamentets förslag, att det inte är redo att utvärdera EU-organens behov och att det har tvingat parlamentet att göra nedskärningar i förhållande till första behandlingen – vilket är tillräckligt många skäl för att avslå betänkandet.
Trots detta scenario välkomnar parlamentet den överenskommelse som ingicks med rådet vid förlikningsmötet den 25 november och förskönar förfarandet genom att påstå att ”drastiska nedskärningar kunde undvikas” tack vare parlamentets insatser och att parlamentets traditionella prioriteringar har behållits, vilket uppenbart inte stämmer. Tyvärr har det varit likadant vid alla budgetförfaranden sedan 2000. Under denna tid har flexibilitetsmekanismen använts fem gånger i rad, vilket därmed motiverar det portugisiska kommunistpartiets förslag att se över den nuvarande budgetplanen.
Varje år godtar parlamentet villkor som till och med hotar parlamentets egna befogenheter på budgetområdet, för den heliga stabilitetspaktens skull. Frågan är således varför parlamentet vill stärka sina befogenheter om det ändå inte utnyttjar dem. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Jag vill upprepa de kommentarer som framfördes redan vid första behandlingen och beklaga att förslaget till budget för budgetåret 2005 totalt sett bara uppgår till 1,004 procent av bruttonationalprodukten (BNP) för Europeiska unionens 25 medlemsstater. Jag skulle vilja att budgeten var mer långtgående, vilket är avgörande efter anslutningen av tio nya medlemsstater, och att budgeten gav stöd till argumenten från dem som vill utveckla Europas institutioner genom att tillföra nya politik- och ansvarsområden.
Mot bakgrund av förhandlingarna som helhet och de påtagliga ekonomiska och finansiella svårigheterna i den nuvarande situationen skulle jag vilja framhålla vissa resultat som nåddes under den svåra förlikningsprocessen. Enligt min mening är det viktigt att vi har kommit över den psykologiska tröskeln på en procent som infördes med ”skrivelsen från de sex”, även om det är med ett mycket litet belopp.
Jag anser att vissa framsteg har varit positiva, nämligen inom sjösäkerheten (särskilt när det gäller föroreningar) och inom strukturpolitiken och den yttre politiken, där ramarna har bibehållits, särskilt när det gäller utvecklingsstöd. Jag är också positiv till det särskilda förhållandet till AVS-länderna.
Föredragandens kommentarer är realistiska och lyfter fram en viss inkonsekvens i kommissionens förslag, det vill säga att detta skulle vara en budget för ”konkurrenskraft och sammanhållning”. Jag förväntar mig något mycket bättre av budgetplanen för 2007–2013. 

Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi anser att den Europeiska unionens fiskeavtalspolitik måste omprövas. Överexploatering av fiskevattnen driver folket in i än större fattigdom samt berövar den marina miljön en vital länk i näringskedjan. Det vore bättre om de länder som unionen skriver fiskeavtal med i stället ges assistans så att de själva kan utveckla det egna fisket.
Vi accepterar inte ändringsförslag som innebär att kommissionen ges en oberoende inkomstkälla. Vi anser att om unionen sluter ett fiskeavtal med tredje land skall det totala beloppet för den ekonomiska kompensationen till detta tredje land finansieras av de medlemsländer i unionen vars fiskefartyg nyttjar avtalets möjligheter i fråga. Medlemsländerna skall betala i proportion till hur stor fångst de tar upp. Dessa medlemsländer får sedan själva var för sig avgöra om de i sin tur skall finansiera denna utgift genom att ta ut avgifter från sina respektive fiskefartyg. 
Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för detta betänkande med anledning av fiskefrågans betydelse för Portugal, särskilt internationella fiskeavtal som den portugisiska fiskerinäringen har ett direkt intresse av. Jag röstade också ja på grund av att det handlar om en förlängning av det nuvarande protokollet, och de föreslagna ändringarna skadar inte på något sätt de nationella intressena. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Förslaget handlar om perioden från det att protokollet till fiskeavtalet mellan Europeiska unionen och Islamiska förbundsrepubliken Komorerna löper ut, fram till den dag då kommissionen tror att de bedömningar som krävs för att omförhandla avtalet kommer att ha slutförts. Med hänsyn till att EU-flottan är mycket aktiv i detta havsområde (40 notfartyg för tonfiskfiske och 25 fartyg med flytlinor) går den föreslagna lösningen ut på att förlänga det tidigare avtalet tills ett nytt fiskeprotokoll har ingåtts.
Att avtalet förlängs förändrar inte på något sätt det tidigare protokollets villkor och begränsningar. Medlemsstaterna får behålla sina ekonomiska ersättningar och fiskemöjligheter.
Eftersom den portugisiska flottan har fiskemöjligheter för fem fartyg med flytlinor i området är det viktigt att Portugal stöder en förlängning och verkar för en fördelaktig omförhandling av avtalet.
Jag röstade för betänkandet. 

Coelho (PPE-DE ),
   . – Beslutet att artikel 67 i fördraget kan tillämpas fullt ut gläder mig, så att frågor inom avdelning IV, till exempel invandring, asylfrågor och gränskontroller, kan beslutas med kvalificerad majoritet och enligt medbeslutandeförfarandet.
Vi effektiviserar parlamentet och stärker dess roll, och garanterar därigenom principen om demokratisk legitimitet, som är grundläggande när det gäller att anta lagstiftning om så känsliga frågor som asyl, invandringspolitik och andra frågor som berör människors grundläggande rättigheter.
Jag stöder Jean-Louis Bourlanges betänkande och de två konkreta förslag han lägger fram, mot bakgrund av följande:
– Medbeslutande och omröstningar med kvalificerad majoritet om laglig invandring är centralt för hanteringen av unionens migrationspolitik. När konstitutionen undertecknades den 29 oktober 2004 klargjordes det att bestämmelserna om laglig invandring inte får påverka medlemsstaternas rätt att avgöra hur stor arbetskraftsinvandring från tredjeland de vill ha till sina respektive länder.
– De restriktioner för domstolens befogenheter inom avdelning IV som infördes med Amsterdamfördraget – eftersom man fruktade alltför mycket arbete och stora förseningar – är inte heller meningsfulla, eftersom artikel 225 a infördes med Nicefördraget …
Kaufmann (GUE/NGL ),
   .– Lagstiftningen inom asyl- och invandringspolitiken har varit djupt odemokratisk i många år. Amsterdamfördraget innebar bland annat att lagstiftande befogenheter inom detta område överfördes från medlemsstaterna till gemenskapen. Dessa befogenheter fråntogs därmed de nationella parlamenten. Dessutom överfördes befogenheterna uteslutande till rådet, dvs. till de samlade nationella verkställande instanserna, och parlamentets delaktighet begränsades till att avge ståndpunkter. Inom ett område som får så stora konsekvenser för de grundläggande rättigheterna är det ohållbart att den verkställande makten får stifta lagar på det här sättet.
Förslaget till rådets beslut om att följa medbeslutandeförfarandet är således ett steg som skulle ha tagits för länge sedan i syfte att ge parlamentet större inflytande över lagstiftningen. Samtidigt planerar rådet att återigen förbehålla den verkställande makten vissa områden. Just detta kritiseras i Jean-Louis Bourlanges betänkande, och därför stöder jag detta betänkande.
Det problematiska med betänkandet är emellertid kravet på en bestämmelse i konstitutionen som gör att medlemsstaterna ensidigt kan stänga ute tredjelandsmedborgare från arbetsmarknaden. När jag var medlem av det konstitutionella konventet var jag kritisk till denna bestämmelse, som den tyska regeringen förde in i konstitutionen. Den speglar inte bara nationell egoism utan strider också mot principen att arbetstagare bör ha fri rörlighet inom ett gemensamt Europa, vilket är mycket allvarligare. Enligt min mening är denna bestämmelse den första som bör ses över efter det att konstitutionen har trätt i kraft. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Föredraganden försöker föreslå att man skall utöka EG-domstolens behörighet genom att upphäva artikel 68 i EG-fördraget. Detta är ett tillägg till rådets förslag till beslut på så sätt att flera områden inom avdelning IV i tredje delen av EG-fördraget (visering, asyl, invandring och annan politik som rör fri rörlighet för personer) då skulle styras av artikel 251 i EG-fördraget.
Som jag redan har hävdat vid andra tillfällen anser jag att EU:s behörigheter och förfaranden bör befästas gradvist i stället för att försöka tillfredsställa ett ständigt begär efter nya behörigheter. Varje förslag tar upp känsliga ämnen, och innehållet i det framlagda betänkandet lider av den maximalism som kännetecknar ett alltmer centraliserat EU, trots att allmänheten inte stöder denna utveckling.
Jag är inte säker på att det föreslagna upphävandet skulle stärka rättsskyddet för EU-medborgarna eller för invånarna i tredje land överhuvudtaget, vilket Jean-Louis Bourlanges hävdar att det skulle. Jag tror snarare att det skulle få rakt motsatt effekt. Jag tror att parlamentet skulle må bättre av att begränsa sig till att stödja det framlagda förslaget till beslut – vilket i sig utgör ett större, ambitiöst steg när det gäller frihet, säkerhet och rättvisa – och av att låta bli att inlåta sig i denna osunda glupska strävan efter ”det grönare gräset på andra sidan”. 

Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . – De åtgärder som föreslås i betänkandet – att stärka demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatens funktion i tredje land – är välbehövliga och ofta nödvändiga. Vi frågar oss dock om detta skall genomföras av EU. FN är med sin långa erfarenhet och globala räckvidd bättre på att genomföra dessa åtgärder.
Vi vänder oss också mot den stora summa pengar som anslås för 2005–2006 för dessa insatser, omkring 225 miljoner euro. Målsättningarna och insatserna inte är klart definierade eller avgränsade och erfarenheterna av EU:s förmåga att använda sådana pengar är inte goda.
Med anledning av dessa skäl väljer vi att rösta nej till betänkandet. 
Queiró (PPE-DE ),
   . – Kommissionens förslag, som stöds av föredraganden, handlar om att behålla en rättslig grund och ett ekonomiskt ramverk för åtgärder i syfte att skydda och främja mänskliga rättigheter och demokratins principer i utvecklingsländer och övriga tredje länder. Jag röstade för betänkandet eftersom jag anser att det skulle vara oerhört lämpligt och fullständigt motiverat att göra så, i ett skede när mycket viktiga frågor gällande gemenskapens utrikespolitik står på spel. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Enligt den gällande förordningen anslås gemenskapsstöd i form av subventioner eller avtal, vilket kommissionen föreslår även i lämpliga fall skall gälla organisationer. Jag samtycker till detta. Att företrädare för det civila samhället är delaktiga borde stödjas oavsett vilken sorts institutionell struktur det i varje enskilt fall rör sig om. Det är absolut nödvändigt att EU behåller, förbättrar och skärper de åtgärder som beskrivs i kommissionens meddelande av den 8 maj 2001: ”Europeiska unionens roll i arbetet för att främja mänskliga rättigheter och demokratisering i tredje land.”
Många människor ser EU som sitt sista hopp. Som utskottet för utrikesfrågor visade (med endast en nedlagd röst) måste vi därför ge det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDHR) tillgång till alla tillgängliga resurser för att fullfölja dess mål genom att först och främst inrikta oss på att stödja demokratisering, god förvaltningssed och rättsstatsprincipen.
I övrigt hänvisar jag till talet jag höll under gårdagens debatt i kammaren.
Jag röstade naturligtvis för betänkandet. 

Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skall fatta mig väldigt kort. Det jag vill säga är att jag röstade för betänkandet och jag hoppas att vi kommer att kunna göra betydande framsteg inom detta område framöver.
Jag ställde också en fråga till kommissionen gällande detta och föreslog att man skulle införa samhällstjänst för ungdomar i EU – av båda könen – i första hand för att skapa de rätta förutsättningarna för dessa situationer, vilket skulle leda till större ansvarskänsla och ökad medvetenhet bland EU:s befolkning inte bara när katastrofer inträffar utan även vid civila insatser som syftar till att öka solidariteten.
Som jag har sagt är jag på det stora hela för betänkandet och det gläder mig att ytterligare arbete kommer att utföras på området. 
Blokland (IND/DEM ),
   . – Jag röstade mot Papadimoulis-betänkandet i dag. Om man tittar tillbaka ser man att detta ligger i linje med hur jag har röstat tidigare. Skälet är att jag inte anser att gemenskapens åtgärdsprogram efterföljer subsidiaritetsprincipen.
Alla medlemsstater har sina egna program för räddningstjänst, samordning, utbildning och bistånd. En viss grad av samarbete inom EU är helt i sin ordning men det behövs inget separat EU-centrum med egna maktbefogenheter och dygnetruntbevakning. Dessutom är den ekonomiska grunden till förslaget bristfällig vilket är ytterligare ett skäl till att jag inte stödjer förslaget. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Naturkatastrofer som översvämningar, värmeböljor, skogsbränder, jordbävningar, miljökatastrofer som orsakas av utsläpp av giftigt avfall, giftolyckor inom industrin, allvarliga industriolyckor och terrorattacker är av naturliga skäl väldigt svåra att förutse, och leder till ett oräkneligt antal offer och betydande ekonomisk skada. Vi måste samarbeta och dela information, effektivisera vårt resursanvändande, bedriva forskning och söka tekniska lösningar som begränsar skadorna så mycket som möjligt. Men viktigast av allt är att vi fortsätter föra en politik där vi investerar i förebyggande åtgärder och utbildning, där politiska institutioner på såväl gemenskapsnivå som på nationell, regional och lokal nivå, samt alla civila samhällsorganisationer, samarbetar på ett enat, ansvarstagande och differentierat sätt.
Människor säger, i sin obegränsade visdom, att det ”är bättre att förekomma än att förekommas” och denna maxim är mycket passande när det gäller de skogsbränder som ödelade delar av Portugal somrarna 2003 och 2004 och när det gäller oljeutsläppen från tankfartygen och .
Vi gläder oss över att gemenskapens handlingsplan på räddningstjänstområdet har förlängts och att budgeten har utökats, men vi anser också att detta är en fråga som, med tanke på dess varaktighet, inte borde omfattas av några tidsbegränsningar.
Åtgärder på räddningstjänstområdet tillhör också den kategori som skall integreras inom alla politikområden: på grundval av nya jordbruksmodeller och genom fysisk planering med ett humanperspektiv på städernas och industrins tillväxt ...
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . – Risken är betydande att de ekonomiska resurser som tillförs går till administration och att effektiviteten i samordnandet av resurserna därmed inte blir tillfredsställande.
Vi är däremot mycket positivt inställda till solidaritet mellan olika länder då katastrofsituationer uppstår. Vi anser dock inte att detta primärt är en fråga för EU, utan att medlemsstaternas respektive nationella parlament skall besluta om vilka ekonomiska resurser som skall tillföras då en allvarlig olycka inträffar i ett annat medlemsland. 
Manolakou (GUE/NGL ),
   . – Vi vill påpeka att finansieringen av åtgärder vid naturkatastrofer och katastrofer orsakade av mänsklig verksamhet är så begränsad att den utesluter alla möjligheter till materiella ingripanden och effektivitet.
Vi anser att skadeförebyggande åtgärder är viktigare än återställningsarbete, och med detta menar vi stöd till politik, åtgärder och infrastruktur som syftar till att begränsa skador och förluster i händelse av en katastrof.
Men hur skulle detta kunna infrias när allting bedöms utifrån dystra ekonomiska kriterier och utifrån storföretagens intressen? Hur kan någon på allvar tala om att anta en grundläggande politik för skydd mot alla typer av katastrofer när flera offentliga ansvarsområden flyttas över till privatpersoner?
Vad har vi för skydd att tala om när det inte finns några pengar till översvämningsförebyggande arbete, när normerna för jordbävningssäkerheten inte uppfylls, när skogarna lämnas i pyromanernas och landförstörarnas våld eller när rederier går fria från ansvar och slipper undan straff efter stora miljökatastrofer? Hur skall vi kunna organisera en effektiv räddningstjänst när offentliga tjänster som behövs i kritiska situationer, till exempel brandkåren, privatiseras eller omvandlas till mekanismer som hämmar utvecklingen?
Och hur utnyttjar vi de småsmulor som den så kallade skadeersättningen består av? Om ni vill få svar på tal kan ni fråga de som drabbades av jordbävningen i Grekland 1999 och som fortfarande bor i containrar. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill lyckönska Dimitrios Papadimoulis till hans utmärkta betänkande om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 1999/847/EG när det gäller en förlängning av programmet för gemenskapsåtgärder till förmån för räddningstjänsten.
Syftet är att säkra kontinuiteten på området tills ett nytt rättsligt instrument träder i kraft.
Syftet med programmet är att skydda medborgare, miljö och egendomar i hela EU i händelse av en naturkatastrof eller en katastrof orsakad av mänsklig verksamhet genom att det ger tillgång till ytterligare stöd från de övriga deltagande länderna när insatsresurserna inom det drabbade landet inte räcker till. Sedan programmet antogs har vi sett hur effektivt det har varit och hur stort behovet av åtgärder på EU-nivå har varit, inte minst när havererade och vid bränderna sommaren 2003.
I betänkandet belyses även sju områden inom vilka programmet skulle kunna förbättras, särskilt på områdena samarbete, informationsutbyte och ökade anslag.
Jag vill även uttrycka mitt stöd till ökningen av den årliga budgeten för programmet till 2,4 miljoner euro per år 2005 och 2006. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Med tanke på att gemenskapens nuvarande program för räddningstjänsten löper ut den 31 december i år anser jag att det skulle vara väldigt lämpligt att förlänga programmet med två år för att fylla tomrummet mellan den dag då det aktuella programmet upphör att gälla och den dag då det nya instrumentet träder i kraft. Jag beklagar emellertid att programmet skall förlängas utan att perioden 2000–2004 har utvärderats, vilket behövs.
Å andra sidan är de ökade anslag som kommissionen begär realistiska och när det gäller Portugal är de särskilt viktiga. Därför röstade jag för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Flera katastrofer, till exempel -olyckan, skogsbränderna, särskilt i mitt hemland, och översvämningarna i södra Frankrike har visat att det behövs åtgärder på EU-nivå. En del katastrofer är av sådan omfattning att de nationella insatsresurserna ofta inte räcker till. Därför är mekanismer på EU-nivå, som den i det nuvarande programmet, allt oftare rättfärdigade. Genom detta förslag tar man ett steg i denna riktning, med en ökning från 1,5 miljoner euro 2004 till 2,4 miljoner euro per år för 2005 och 2006.
Jag gläder mig över denna utveckling som är en del av det förstärkta samarbetet inom räddningstjänstområdet och som EU påbörjade genom programmet för gemenskapsåtgärder till förmån för räddningstjänsten som antogs 1997 och i vilket det viktigaste framsteget var upprättandet av Solidaritetsfonden för katastrofer i november 2002.
Övervaknings- och informationscentret är mycket viktigt eftersom det ger medlemsstaterna eller tredje land ett ställe att vända sig till när de behöver hjälp. Det har alltså upprättats ett permanent kontaktnätverk inom kommissionen vars syfte är att upprätthålla en ständig kontakt mellan räddningstjänsterna i de deltagande länderna samt att främja informationsutbytet. 

Estrela (PSE ),
   . – Kommissionen föreslår att användning av bottentrålar förbjuds i områden där det finns undervattensberg med de känsligaste livsmiljöerna inom 200 sjömil runt Azorerna, Madeira och Kanarieöarna. Liknande restriktioner finns redan när det gäller ett område i nordvästra Skottland.
Jag anser att vi måste gå ett steg längre och även förbjuda användning av bottennot.
Faktum är att även denna typ av nät orsakar allvarliga skador på ekosystemet, särskilt på Azorernas exklusiva ekonomiska zon på grund av havsbottnens vulkaniska och klippiga karaktär.
Olika studier har visat hur känsliga djuphavsmiljöerna är, till exempel djuphavskorallrev, varmvattenkällor och de sandbankar och undervattensberg där fiskarna hittar sin föda. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill ge mitt helhjärtade stöd till kommissionens förslag till ändring av förordning (EG) nr 850/98 vad gäller skydd av djuphavskorallrev mot effekterna av trålning i vissa områden i Atlanten (KOM(2004)0058).
Jag vill berömma kommissionen för förslaget eftersom kommissionen därmed håller sitt löfte om att lägga fram ett förslag till ändring av gemenskapens nuvarande tekniska åtgärder som syftar till att förbjuda användning av bottentrålar inom ett område av minst 200 sjömil runt de yttersta randområdena Azorerna, Madeira och Kanarieöarna, för att skydda ekosystemen i några av de mest känsliga områdena på ”undervattensbergen” utanför 100-sjömilsgränsen.
De djuphavsmiljöer som åsyftas i kommissionens förslag var fram till helt nyligen skyddade från trålning (användning av bottentrål eller liknande släpredskap som har kontakt med havsbotten), genom de särskilda bestämmelserna för tillgång som lades fast i anslutningsförhandlingarna. Dessa bestämmelser upphörde att gälla i augusti 2004, och det var därför viktigt att se till att skyddet av dessa områden fortsatte att vara en del av gemenskapslagstiftningen. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Skyddet av djuphavskorallrev i Atlanten är, naturligtvis, av särskilt intresse för Portugal.
Syftet med förslaget är att förbjuda användning av bottentrålar i vattnen runt Azorerna, Madeira och Kanarieöarna, för att skydda djuphavskorallreven som spelar en mycket stor roll när det gäller skyddet av den biologiska mångfalden. Det uppskattas att 65 procent av fiskarterna i havet är beroende av rev vid något livsskede.
Med tanke på att det behövs ett effektivt skydd är vi för att förbudet utökas till att gälla även bottennot som också orsakar allvarlig skada på ekosystemen på grund av spökfiske.
Även om jag inte är nöjd med slutresultatet av omröstningen om ändringsförslagen gläder jag mig helhjärtat åt det man har åstadkommit genom betänkandet och därför röstade jag för. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Syftet med det framlagda förslaget till förordning är att förbjuda användning av bottentrålar i de miljömässigt känsligaste områdena inom 200 sjömil runt Azorerna, Madeira och Kanarieöarna.
Jag stöder på det stora hela de åtgärder som föreslås och anser att det är mycket viktigt att man tar tillräcklig hänsyn till de olika områdenas specifika karaktär. Därför stödde jag även de ändringsförslag som syftade till att förbjuda bottennot och jag beklagar djupt att denna åtgärd, trots föredragandens rekommendation, inte ingick i det ansvariga utskottets slutliga version. Jag har i likhet med några ledamöter i kammaren förespråkat att detta skulle återinföras och antas i kammaren. Det är ett välkänt faktum att denna typ av nät är oerhört skadligt för ekosystemen, särskilt med tanke på att det med mycket stor sannolikhet leder till spökfiske. När det gäller Azorerna är risken ännu större på grund av havsbottnens vulkaniska karaktär. Att bara gå halva vägen i fråga om skyddet var därför obegripligt. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Detta är ytterligare en resolution där de portugisiska socialisterna (PS), socialdemokraterna (PSD) och folkpartisterna (CDS-PP), i fördunklande och utelämnande ordalag, bekräftar sin – gemensamma! – syn på politiken och vad EU står för, nämligen nyliberalism, federalism och militarism.
Föga överraskande bekräftar de – tillsammans! – att främjandet av ”unionens ökade konkurrenskraft” har ”högsta prioritet” för dem – kapitalistisk konkurrens, för att tala klartext. De bekräftar sitt stöd för ”Lissabonstrategin” – jämte stora, europeiska arbetsgivare – och sitt stöd för en ”förbättrad arbetsmarknad” – vilket är den cyniska benämningen på attacker mot arbetstagarnas rättigheter. De stödjer ”reformen av pensionssystemet” – med andra ord den gradvisa privatiseringen av systemet – och ”slutförandet av den inre marknaden” – eller kort och gott, avregleringen av bland annat energi-, transport- och telekomsektorerna.
Detta paket är fint inlindat i ett språk som ger sken av omsorg för sociala frågor och goda intentioner, ett paket där man försöker skyla över motsägelserna och den sanna naturen hos den högerpolitik som så effektivt bedrivs på EU-nivå, med de förödande konsekvenser detta medför.
PS, PSD och CDS-PP kan försöka avleda uppmärksamheten från, eller gömma, sitt breda samförstånd så mycket de vill men verkligheten avslöjar alltihop. Låt oss komma ihåg detta i Portugal den 20 februari nästa år. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Det finns en del förnuftiga synpunkter i resolutionsförslaget. Men också en del förslag som är omöjliga för oss ledamöter från Junilistan att rösta för. Främst motsätter vi oss följande fyra punkter i resolutionsförslaget:
Punkt 20: Europaparlamentet betonar det fortsatta behovet av att stärka EU:s yttre gränser, med stöd av inrättandet av en europeisk gränspolisstyrka.
Punkt 21: Europaparlamentet insisterar på att det inrättas en europeisk byrå för de grundläggande rättigheterna, som på ett effektivt sätt kan kontrollera att dessa rättigheter respekteras.
Sista delen punkt 33: Europaparlamentet efterlyser fortsatt reform även av den gemensamma fiskeripolitiken, bl.a. genom inrättandet av en europeisk fiskefond.
I punkt 40 skrivs det: ”Parlamentet anser att kommissionen utan dröjsmål bör utforma en lämplig kampanj- och kommunikationsstrategi för hur konstitutionen kan presenteras för EU-medborgarna på ett så tydligt, rättvisande och förståeligt sätt som möjligt.”
Vi kan konstatera att det råder olika uppfattningar om vad som är en ”lämplig strategi” i detta sammanhang.
Vi kan med anledning av ovanstående absolut inte rösta för detta resolutionsförslag. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för det gemensamma förslaget till resolution om kommissionens politiska inriktning och vill särskilt belysa överenskommelsen om den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningspolitiken.
Som jag har sagt vid ett flertal tillfällen anser jag att sammanhållningspolitiken är en vägledande princip och själva ryggraden i hela EU. Utan den skulle EU förlora sitt existensberättigande. Utan sammanhållningspolitiken skulle EU bara vara en ”stormarknad”, ett styrmedel för stora och dominerande aktörer inom alla områden.
Sammanhållningsprincipen är som en av EU:s grundläggande principer dessutom ett grundläggande kristdemokratiskt koncept. Vänstern får gärna ansluta sig till vår tolkning men vi får inte låta vänstern ta över förespråkandet och försvarandet av de principer som tillhör oss. Vi måste med andra ord utveckla konkurrenskraften utan att för den skull skada sammanhållningen. Vi måste snarare stärka sammanhållningen. 

Martin, David (PSE ).
   – Herr talman! Som suppleant i delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Bulgarien vill jag gratulera Geoffrey Van Orden till hans betänkande och uppmärksamma de mycket positiva framsteg Bulgarien har gjort inför ett EU-medlemskap. Vi hoppas att de kommer att bli medlemmar inom några år.
Jag vill lägga till ett varningens ord: Det finns fortfarande allvarliga tecken på det bulgariska rättssystemets bristande professionalism och på dess bristande oberoende. Jag vill uppmana Bulgariens regering att ta itu med dessa frågor under nästa år så att Bulgarien kan bli medlem 2007. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Som vi har påpekat vid ett flertal tillfällen är de inneboende ekonomiska och politiska syftena i den aktuella utvidgningen uppenbara för alla och de utrycks än en gång i den resolution vi just röstat om.
I resolutionen skyler man över det faktum att genomförandet av en nyliberal politik är en förutsättning och en grund för EU-anslutning även om man nämner den avgudade ”fungerande marknadsekonomin”, vilket innebär kapitalism och att storfinansen dominerar och exploaterar en allt större del av det landets ekonomi. Man nämner även ”utländska direktinvesteringar”, som till glädje för en del har nått ”rekordnivåer”, vilket innebär att storfinansen får en alltmer dominerande ställning inom Bulgariens ekonomi.
Att berömma Bulgariens ansträngningar står i strid med EU:s ofta förkunnade syften. Man kan inte lägga grunden för en ekonomisk och social sammanhållning på konkurrens och på omflyttning av kapital som en allt mer ohämmad exploateringsfunktion. Denna verksamhet, som leder till arbetslöshet och fattigdom – vilket företagsflyttar i Portugal visat – skapar inte någon äkta välfärd i det berörda landet. Det nämns till och med i resolutionen att många människor fortfarande inte upplever någon förbättring av sin ekonomiska situation och att utvandringen fortsätter. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– I likhet med kommissionen, och detta betänkande, anser jag att Bulgarien har gjort de framsteg som behövs på vägen mot anslutning till EU, både när det gäller ekonomin och rättsväsendet, även om det måste erkännas att, som en av många liknande viktiga frågor, bekämpningen av brottslighet, korruption och människohandel måste bli effektivare.
Mot bakgrund av detta och under förutsättning att de pågående reformerna slutförs i tid är jag för att Bulgarien ansluter sig till EU, med tanke på ”principen om egna meriter”, och jag anser därför att anslutningsfördraget måste undertecknas under 2005 så att anslutning kan ske i januari 2007.
Därför röstade jag för betänkandet. 

Martin, David (PSE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar än en gång föredraganden till hans betänkande och konstaterar med tillfredsställelse vilka framsteg Rumänien har gjort mot ett medlemskap i EU. Men denna gång vill jag utfärda ett annat varningens ord: situationen för föräldralösa och för små barn. Situationen i barnhemmen i Rumänien är fortfarande oacceptabel. Jag vill än en gång uppmana Rumäniens regering att ta itu med detta innan de blir medlemmar.
Till sist, herr talman, vill jag tacka er och er utmärkta personal för allt samarbete under det gångna året och önska er en god jul. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – I detta betänkande – som följer på de tidigare – utvärderas framstegen ur utvidgningsprocessens överväldigande nyliberala och kapitalistiska synvinkel.
I betänkandet redogörs ganska utförligt för de kriterier som måste infrias och för de framsteg som redan har gjorts. Det innehåller kritik och beröm i sådana ordalag att dessa länders uppfattning utgår, och närmar sig än mer, från antagandet och införlivandet av ett rättsligt/institutionellt ramverk, gemenskapens regelverk, som utgör grunden för EU:s nyliberala modell.
Förespråkarna av denna politik är så ivriga att de inte har några skrupler när det gäller att lägga fram förslag som klart och tydligt syftar till att göra upp gamla mellanhavanden med människornas historiska kamp. Och så får vi då, för femtioelfte gången, uppleva deras trötta gamla iver för ”marknadsekonomi”, ”strukturreformer” inom ramen för ”konkurrens” och ”marknadskrafter”, ”genomförandet av privatiseringen”, ”avvecklingen av företag som inte är livskraftiga” och ”skapandet av en företagsvänlig miljö som drar till sig utländska investeringar”.
Dessa krav upprepas gång på gång, om än i sällskap med ett skenheligt beklagande över deras förödande konsekvenser för arbetstagare och människor. 
Wiersma (PSE ),
   . – De nederländska ledamöterna i den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder Moscivici-betänkandet med särskild hänvisning till den strikta överenskommelse som har nåtts när det gäller uppföljningen av reformerna och deras tillämpning, särskilt de kriterier som rör politiska frågor – de mänskliga rättigheterna, korruption och rättsväsendets oberoende.
De nederländska ledamöterna i den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet kommer inte att tveka att uppmana kommissionen att tillämpa skyddsåtgärderna i föranslutningsstrategin, om Rumäniens framsteg ger anledning till detta.
De nederländska ledamöterna i den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet förbehåller sig rätten att anta en annorlunda ståndpunkt till våren när det är dags att fatta det definitiva beslutet om Rumäniens anslutning, till exempel om det skulle visa sig att Rumäniens nya regering inte har hållit sina löften. Det skulle kunna innebära slutet för sambandet mellan Rumäniens och Bulgariens anslutningar. 
Queiró (PPE-DE ),
   . – I februari 2004 antog parlamentet ett betänkande där man beklagade att Rumänien, trots vissa framsteg, fortfarande inte helt hade uppfyllt Köpenhamnskriterierna. När vi nu närmar oss slutet av året är den allmänna uppfattningen att framsteg har gjorts på vägen mot anslutning, trots att det står klart att det fortfarande finns många områden där detta mål ännu återstår att uppnås till fullo.
Därför är det fullt begripligt att vi under 2005 arbetar för att inleda förhandlingar om villkoren i fördraget och att en bestämmelse om skyddsåtgärder införs om Rumäniens anslutning måste skjutas upp till januari 2008, vilket faktiskt verkar troligt.
Jag röstade följaktligen för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Jag skulle önska att Rumänien befann sig i ett skede där förhandlingarna kunde avslutas så fort som möjligt och anslutningsfördraget undertecknas.
Jag välkomnar föredragandens rekommendationer och varningar. Det är viktigt att de rumänska myndigheterna och det rumänska folket är medvetna om de hinder som kan ligga i vägen för anslutningsprocessen. Jag vill särskilt poängtera att bestämmelser om skyddsåtgärder skulle kunna införas om Rumänien inte riktigt lever upp till mötets villkor och att anslutningen kan skjutas upp ett år om gemenskapens regelverk inte genomförs och de politiska Köpenhamnskriterierna inte efterlevs. Jag anser emellertid inte att sådana varningar har någon innebörd om de inte syftar till att främja gott uppförande och bra prestationer och aldrig leder till att för höga hinder sätts upp.
Jag håller särskilt med föredraganden om att kommissionen måste inrätta ett fortlöpande system för att kunna följa upp och hjälpa Rumänien längs denna väg och jag anser att kommissionen måste fortsätta att informera parlamentet i detalj om vilka framsteg landet gör på vägen mot anslutning.
Antagandet av betänkandet kommer särskilt lägligt med tanke på hur presidentvalet genomfördes i Rumänien förra söndagen. 
Talmannen.
   – Röstförklaringarna är avslutade. 
Talmannen.
   – Låt mig välkomna delegationen från Konungariket Saudiarabiens församling med ordföranden Zaid bin Al-Muhsin Al-Hussein. Det är första gången sedan 1995 som församlingen besöker Europaparlamentets plenisal och vi tycker det är oerhört viktigt.
Besöket kommer vid en väldigt betydelsefull tidpunkt särskilt med tanke på att Saudiarabien skall hålla sina första lokalval i februari 2005. Besöket utgör ett nytt steg mot fördjupade förbindelser mellan det saudiska folket och Europeiska unionen. 
Frassoni (Verts/ALE ).
    Herr talman! Vi är mycket nöjda med att det skall hållas lokalval i Saudiarabien, men vi tycker det är högst beklagligt att inte kvinnor får delta.


Talmannen.
   –Jag förklarar sammanträdet återupptaget.
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut. Finns detnågra invändningar? 
Posselt (PPE-DE ).
    Bara två korta anmärkningar, herr talman, och den första gäller omröstningen om Turkiet. Vid omröstningen om Turkiet – Eurlings-betänkandet – röstade jag för Werner Langens ändringsförslag 16. Detta har emellertid inte förts in i protokollet: rösträkningsmaskinen kanske inte fungerade. Jag vill be er att korrigera detta.
Min andra anmärkning gäller omröstningen om toppmötet mellan EU och Ryssland. När vi röstade om det sa vi att alla delar av det tjetjenska samhället skulle integreras i fredsprocessen. I dag har jag fått höra att president Aslan Maskhadov, som valdes under övervakning av OSSE, har fått sin familj bortförd och fängslad av den ryska underrättelsetjänsten, däribland hans syskon som är mellan 69 och 75 år gamla. Jag vill be er att kontrollera om detta stämmer och, om det gör det, att inge en protest till de ryska myndigheterna i frågan. 
Talmannen.
   – Jag har antecknat era invändningar herr Posselt. Om det inte finns några ytterligare invändningar kan protokollet justeras.

– Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sju resolutionsförslag om Zimbabwe. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Zimbabwe är ett land som drabbats av tragedi och tyranni. Landet är rikt på naturresurser och rikt på mänskliga resurser. Dessa båda resurser håller på att ödeläggas genom Mugaberegimens politiska förtryck.
Människor lider av svält och ohälsa till följd av att livsmedelshjälp och medicinsk hjälp hindras från att nå områden som styrs av oppositionspartierna. Omkring nio miljoner människor, 75 procent av Zimbabwes befolkning, sägs nu leva under fattigdomsgränsen, men Världslivsmedelsprogrammet kan bara få fram livsmedel till 1,6 miljoner människor nu i december. Det är första anledningen till att detta är så brådskande.
Den andra anledningen är att det är meningen att det skall hållas val i Zimbabwe den 3 mars. Som det nu ser ut kommer det valet varken att vara fritt eller rättvist. Det är inte upp till oss att avgöra vem Zimbabwes folk bör välja. Det är helt och hållet upp till dem, men de måste vara fria att välja vem som helst.
Det är upp till grannländerna i Afrika och upp till Afrikanska unionen att se till att de internationella normerna för demokrati upprätthålls i hela Afrika och i hela Zimbabwe. Det är upp till EU att se till att vi stöder valövervakningen och ger tekniskt och ekonomiskt stöd så att vi kan bidra till de internationella övervakningsuppdragen. Det är också därför som detta är så angeläget i dag.
Den tredje anledningen är det oacceptabla frihetsberövandet av en av Zimbabwes parlamentsledamöter, Roy Bennett, en man som har fått lida, vars familj har lidit och vars anställda har lidit i flera månader. Roy Bennett knuffade en regeringsminister för att denne fällde rasistiska kommentarer om Bennett och hans familj. Bennett fängslades, inte genom ett domstolsbeslut utan genom en omröstning i parlamentet grundad på den politiska splittringen.
Jag uppmanar AU och EU att agera i dag för att ge Zimbabwes folk en tillstymmelse till rättvisa. 
Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Jag har just kommit hem efter en privat resa till Zimbabwe. Det är intressant att notera att läget på plats inte verkar vara desperat. Statistiken visar emellertid att läget förmodligen är värre i andra delar av landet, som jag inte besökte.
När vi diskuterar länder som Zimbabwe, där mänskliga rättigheter av rädsla för repressalier inte ens diskuteras, måste vi fundera på vilken hållning vi skall inta för att kunna påverka de styrande. Vi vet att vi har att göra med en odemokratisk regim som har försökt göra så gott som allt i sin makt för att beröva delar av befolkningen deras demokratiska och grundläggande rättigheter. Å andra sidan har vi på senare tid sett en ljusning. Domstolarna strävar till exempel utifrån ett mycket svårt utgångsläge efter att bevara något slags opartiskhet.
Ibland undrar jag om inte morot och piska vore en mer ändamålsenlig och framgångsrik metod än att bara göra fördömande uttalanden. Vi kan anta detta förslag, men vilken effekt kommer det att få? Mycket liten, tror jag, med en regim som Mugabes. Vi måste börja tänka på ett annat sätt om vi skall uppnå resultat när vi har att göra med en regim av detta slag. 
Hall (ALDE ).
   – Herr talman! Det politiska förtrycket i Zimbabwe kastar en lång skugga; det förmörkar tillvaron inte bara för dem som lever i Zimbabwe utan också för dem som har lämnat landet och sökt asyl i Europa.
I min valkrets i nordöstra England bor det zimbabwier som fruktar summariska dödsstraff om de tvingas återvända till sitt hemland. Jag hoppas att min egen och andra medlemsstaters regeringar, som tror att det är säkert för asylsökande att skickas tillbaka till Zimbabwe, kommer att ta till sig den resolution som lagts fram här i eftermiddag och ändra sin ståndpunkt.
Läget i Zimbabwe håller på att förvärras, inte förbättras. Den 9 december 2004 trädde lagen om icke-statliga organisationer i kraft. Enligt denna lag förbjuds organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter och regeringen får makt att ingripa i alla icke-statliga organisationers verksamhet i Zimbabwe. Under tiden har zimbabwiernas livskvalitet rasat. Medellivslängden är nu 35 år. Zimbabwe skulle kunna vara självförsörjande med livsmedel, men förra året producerade landet bara en tredjedel av sitt behov av majs. Ändå hindrar Mugaberegimen den internationella livsmedelsutdelningen.
Mot bakgrund av att läget hela tiden förvärras är det hög tid för skärpta, riktade sanktioner mot regimen.
Ett sista påpekande: Som vi hörde skall Zimbabwe hålla allmänna val i mars nästa år. Det finns oroande tecken på att detta val kanske inte kommer att ske under fria och rättvisa former. Den vallagstiftning som antogs tidigare denna månad uppfyllde inte de internationella normerna för demokrati. En god valövervakning kommer att vara ett mycket viktigt bidrag till att se till att valet blir fritt och rättvist. Därför hoppas jag att vi i parlamentet, och rådet och kommissionen, ger största möjliga stöd till att sända ut valövervakare på alla nivåer. 
Markov (GUE/NGL ).
    Herr talman, fru rådsordförande! Zimbabwe har alltid erfarit tider av svårigheter och djup splittring, oavsett om det har varit under kolonialismen, vid Ian Smiths ensidiga självständighetsförklaring 1965 och FN:s embargo som följde därpå, under frihetskriget 1972 till 1978, eller, efter självständigheten, vid de första demokratiska valen, som vanns av Robert Mugabes Zanu-parti.
Som östtysk slås jag emellertid alltid av hur ofta ledare som kommer till makten fulla av höga ideal och som sedan, så att säga, överger sina egna ursprungliga mål och tar allt mindre hänsyn till folkets intressen ju längre de har makten.
Zimbabwe har naturligtvis även i dag enorma problem att brottas med. Jag tror att det enda råd vi kan ge folket i Zimbabwe är att se sig omkring och studera hur deras grannar har klarat av det – att studera det man genomför i Sydafrika, och i Namibia, och hur man i Angola och Moçambique försöker skapa en balans mellan olika intressenter i sina länder. Om fred skall kunna uppnås måste man försöka nå ömsesidig förståelse med hjälp av fredliga metoder och ta hänsyn till samtligas intressen, även de mest avvikande.
Det behövs markreformer i Zimbabwe, men det finns andra sätt att göra det på. Europeiska unionen skall inte alltid, så att säga, ge råd åt alla och envar utifrån våra grundläggande värderingar. Det blir ofta fel och ni kanske alla minns EU:s trogna stöd till Rysslands president Boris Jeltsin när han var alkoholist.
I detta fall kan vi lita på att Södra Afrikas utvecklingsgemenskap kommer att ha inflytande och hitta möjligheter, och att Afrikanska unionen kan vidta åtgärder som leder till framsteg. Om vi stöder dessa länders arbete med att påverka Zimbabwe är jag övertygad om att vi kommer att kunna hjälpa till att se till att valen i mars blir rättvisa och demokratiska trots allt. 
Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Mugaberegimens strategi att förtrycka politiska motståndare fortsätter i oförminskad omfattning. Zimbabwiska myndigheter har till exempel under de senaste 18 månaderna tvingat två tidningar som uttryckt sig kritiskt att lägga ned sin verksamhet. Dessutom har Robert Mugabes anhängare gjort, och fortsätter att göra, livet så svårt som möjligt för oppositionspartiet, Movement for Democratic Change. 
Att döma av lagen om icke-statliga organisationer som antogs i Harare för exakt en vecka sedan, är det tydligt att Mugaberegimen ökar trycket på oberoende organisationer med tanke på de parlamentsval som skall äga rum i mars 2005. I framtiden kommer dessa organisationer inte längre att tillåtas ta emot bistånd från utlandet. Om en zimbabwisk medborgarrätts- eller människorättsorganisation har så mycket som en utländsk medarbete anställd, betecknas den från och med nu som utländsk. Enligt den nya lagen får inga utländska icke-statliga organisationer registreras och kommer därför att förbjudas inom den närmaste framtiden.
Målsättningen med den nya lagstiftningen är tydlig. När allt kommer omkring är många zimbabwiska medborgarrätts- och människorättsorganisationer beroende av utländska donationer. Det är uppenbart att den zimbabwiska regeringen har för avsikt att tysta ned dem. Enligt rapporter är de berörda icke-statliga organisationerna ovilliga till att ge vika för regeringens försök att sätta munkavle på dem. Det är en oerhört modig hållning. Rådet och kommissionen kommer att ha fullt upp med att ge råd och stöd angående detta. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   – Herr talman, fru Grybauskaitė, mina damer och herrar! Olyckligtvis är Zimbabwe ett av de ämnen som förekommer ofta och regelbundet under dessa torsdagsdebatter där vi behandlar brådskande människorättsproblem. Det säger oss två saker: för det första att situationen fortfarande är allvarlig och för det andra att de åtgärder som vi har vidtagit inte har haft någon verkan.
Vi måste först och främst fördöma att en skrämmande auktoritär regim förstör ett land. Som nämndes i denna kammare upprör fattigdomsstatistiken alltmer. Zimbabwe var ett land som, om det hade skötts på ett riktigt sätt, inte bara kunde ha mättat hela sin befolkning, utan också kunde ha hjälpt till att lösa problemen med svält och nöd i Afrika och i andra delar av världen.
Mugaberegimen fortsätter emellertid, trots varningar från EU och från andra håll, att öka det politiska förtrycket och vi är djupt oroade över de val som skall hållas i mars. Dessa val blir varken fria och rättvisa om inte landet genomgår en snabb omställning och ser till att viss debatt kan genomföras. Man tvivlar på om det ens är värt att övervaka dem. Fallet med Roy Bennett, och de trakasserier som Morgan Tsvangirai utsattes för efter sitt besök i denna kammare, är exempel på de negativa influenser – och jag vill uppmärksamma er på detta – som regimen kan ha i regionen. Generellt kan regimer antingen välja att följa vägen mot demokrati eller återgå till auktoritärt styre. Jag var till exempel nyligen i Moçambique där val har ägt rum. Rösträkningen har ännu inte slutförts. Vi fick dock veta att moçambikiska väljare under valkampanjen röstade utomlands och att oppositionspartierna – motståndarna till Frelimo – blev förföljda i Zimbabwe. Förutsättningarna finns dock. Zimbabwes öde kan på ett avgörande sätt bidra till att stärka den demokrati som vi hoppas på i regionen, i Sydafrikas spår, och på så sätt stärka strävan efter demokrati i Moçambique och Angola. Det kan å andra sidan betyda ett steg bakåt till olika typer av auktoritärt styre.
Jag vill poängtera att vi har ökat pressen på grannländerna och att vi har inlett en dialog med Afrikanska unionen. Detta visar vilken viktig roll som denna organisation har genom att de kan använda sina påtryckningar på Mugabes förfärliga regim. 
Van den Berg (PSE ),
   – Herr talman! Zimbabwierna är ett starkt folk och Zimbabwe är ett starkt land. Efter självständigheten var det också ett ekonomiskt lovande land. Det är tråkigt att se att omkring 60 procent av befolkningen för närvarande befinner sig i en ekonomisk kris och ofta lever under fattigdomsgränsen. Det säger helt klart något om landets förvaltning och vad som undan för undan har gått fel med den. Det tråkiga är att det är Robert Mugabe och Zanu-PF-partiet, och då särskilt Robert Mugabes inre krets, som är förövarna. Det finns naturligtvis många i Zanu-PF-partiet som är väl medvetna om behovet av hjälp utifrån och att ekonomin måste utvecklas i en annan riktning om landet skall kunna överleva.
Vi vet att grannländer har skapat många informella kontakter och söker nå en lösning, och jag tror att det är just via dessa som EU kan spela en roll. Med stöd från Afrikanska unionen, Nytt partnerskap för Afrikas utveckling (Nepad), president Thabo Mbeki och alla andra kontakter måste vi öka våra påtryckningar, eftersom det endast är via afrikanska organisationer och EU:s förbindelser med dem som vi har en chans att nå fram till något slags resultat.
Valen i mars har utan tvekan redan tagits över och utformats av fel personer, och det blir svårt att se till att valen blir fria och rättvisa. Detta får till följd att en övervakning blir i det närmaste meningslös. Trots allt är det i den demokratiska processen och i det civila samhället som man kan finna styrka. Den styrkan finns fortfarande i Zimbabwe, har ännu inte lett till våld och är fortfarande inriktad på fred och demokratiska lösningar. Genom att använda effektiva sanktioner och genom att välja den väg som vi inom Europeiska unionen har valt, hoppas jag att vi i samråd med de andra länderna skall göra vårt yttersta för att ett steg mot demokrati kan tas i Zimbabwe. Det andra alternativet, blodsutgjutelse, ger inga framtidsutsikter.
Jag hoppas innerligen att vi kan använda alla våra diplomatiska medel för att öka våra påtryckningar till en sådan nivå att Robert Mugabe omringas av människor som skapar en dominoeffekt. Detta är nödvändigt om vägen mot demokrati skall nå framgång. Min förhoppning är att EU i detta syfte använder alla tillgängliga medel. 
Meijer (GUE/NGL ),
   – Herr talman! Ett arv från kolonialtidens Sydrhodesia är att en stor del av Zimbabwes åkerland ägs av en liten grupp jordbrukare av europeiskt ursprung. Min grupp stöder den önskan som finns hos den svarta majoriteten av befolkningen att den övervägande delen av marken skall återlämnas till dem. Tyvärr har denna önskan allvarligt missbrukats av Robert Mugabe som en gång var populär ledare för det framgångsrika befrielsekriget mot den koloniala ockupationen och Ian Smiths rasistiska minoritetsregering. Det var inte förrän väljarkåren i det närmaste hade förlorat förtroendet för honom som han prioriterade den så länge utlovade landreformen. För Robert Mugabe är exproprieringen av stora jordbruk nu, flera decennier senare, i princip bara ett sätt att uppmuntra hans gamla anhängare från frihetskampen. Dessutom utgör den en del av kampanjen som förs för att medelst förtal, hot och tvång undanröja politiska motståndare. Om EU isolerar denna regim får så inte ske på grundval av gamla koloniala intressen och gammal kolonial arrogans, utan för att vi vill hjälpa alla världens länder att främja mänskliga rättigheter och demokrati. Det är vad det handlar om. 
Pafilis (GUE/NGL ).
   – Varje nation har rätten och skyldigheten att lösa sina egna politiska problem och ingen, vare sig Europeiska unionen, Förenade kungariket eller Förenta staterna har befogenhet att ingripa politiskt, ekonomiskt eller militärt i Zimbabwe eller i något annat land. Det är just på grund av att folket i Zimbabwe efter omfattande, blodiga strider lyckades återfå sin frihet från Förenade kungariket och på grund av att de kräver tillbaka de bördigaste delarna av sitt land, som till följd av kolonialismen fortfarande tillhör utlänningar, främst britter, som en intervention för tillfället förbereds med målsättningen att göra Zimbabwe till en modern koloni.
Under förevändning av de rådande problemen, vilka till största delen beror på långvariga förseningar till följd av kolonialismen, finansierar den brittiska regeringen och andra länder oppositionen, vars ledare, skall tilläggas, står anklagad för mordförsök på den valde presidenten. Ett nätverk av så kallade icke-statliga organisationer har bildats, vilka i huvudsak är frontorganisationer som inte har någonting med rörelser på gräsrotsnivå och sociala rörelser att göra, utan är på plats för att bereda mark för en intervention.
För det grekiska kommunistpartiet är detta förslag oacceptabelt; till och med anklagelserna om att brittiska agenter har handlat med vapen har tagits tillbaka. Sanktionerna måste upphöra. Vi måste stödja det zimbabwiska folket i deras kamp för att behålla sitt oberoende gentemot nykolonialismen. 
Grybauskaitė,
   . – Herr talman! Vi i kommissionen förstår detta och betraktar förberedelserna inför valet i mars 2005 med största allvar. Kommissionen upprepar sitt engagemang för att fria och rättvisa val kan hållas i Zimbabwe. Den uppsättning valreformer som Zimbabwes regering nyligen lade fram och som för närvarande debatteras i Zimbabwes parlament är ett viktigt steg. Det återstår att se om detta kommer att leda till ett verkligt införlivande i den nationella lagstiftningen av Södra Afrikas utvecklingsgemenskaps (SADC) principer och riktlinjer för demokratiska val, som antogs enhälligt vid SADC:s toppmöte i Mauritius i augusti.
Kommissionen är fortsatt mycket oroad över situationen i fråga om politiska och mänskliga rättigheter och respekten för grundläggande friheter, som i detta läge knappast skulle tillåta fria och rättvisa val.
En särskild källa till oro är att Zimbabwes parlament den 9 december antog lagen om icke-statliga organisationer som kraftigt begränsar dessa organisationers rörelseutrymme och verksamhet. Kommissionen stöder helt och hållet de föreslagna EU-initiativeni Harare och andra SADC-huvudstäder, samt utfärdandet av en EU-deklaration om våra farhågor i fråga om effekterna av lagen.
Kommissionen är också oroad över risken för en politisering av distributionen av livsmedelshjälp, framför allt mot bakgrund av det kommande parlamentsvalet. Om det klart kan bevisas att hjälpen använts i partipolitiska syften kan kommissionen tillsammans med sina partner, däribland Världslivsmedelsprogrammet (WFP), bli tvungen att tillfälligt stoppa livsmedelshjälpen.
Efter valen i mars kommer kommissionen att göra en ny bedömning av läget. Att upphäva eller mildra några EU-sanktioner mot Zimbabwe går inte att rättfärdiga i dagsläget.
Kommissionen är medveten om att zimbabwiska myndigheter medvetet försökt underminera viseringsförbudets trovärdighet genom att kraftigt öka sina resor till Europa och har alltid förespråkat en sträng tillämpning av de undantag som föreskrivs i rådets gemensamma ståndpunkt av den 19 februari 2004.
Kommissionen fortsätter att på alla sätt försöka påverka regeringen i Zimbabwe och att ha en ökad politisk dialog med de omgivande SADC-länderna, särskilt Sydafrika. Det är nödvändigt med ett fortsatt internationellt tryck på Zimbabwe, framför allt från dess grannländer. 
Talmannen.
   – Omröstningen kommer att äga rum i eftermiddag efter debatterna.
Debatten är avslutad.
 – Nästa punkt på föredragningslistan är sex resolutionsförslag om situationen i Demokratiska republiken Kongos östra del. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Man kan jämföra den situation som råder i Demokratiska republiken Kongo med den som rådde i Tyskland under trettioåriga kriget – ett stort land i mitten av en splittrad kontinent med åtskilliga grupper som allierar sig med olika styrkor i grannländerna, och decennier utan fred. Det är precis vad som har pågått i Demokratiska republiken Kongo i decennier, där miljontals människor har dött, stora landområden ligger öde och ekonomin är förstörd. Så som var fallet i trettioåriga krigets spår kommer det inte att bli någon lösning om inte – som skedde med de religiösa grupperna då – de etniska grupperna kan ledas in i en fredsprocess där också alla grannländer ingår.
Vi anser att det därför är viktigt att massiva påtryckningar utövas mot de stater som gränsar till landet vid de stora sjöarna, och särskilt mot Rwanda, för att det en gång för alla kan ge stabilitet och kan hindra dem från att aktivt ingripa i Demokratiska republiken Kongo som redan drabbats så svårt. Vi kommer dock inte att lyckas med detta enbart med ordens kraft, så Werner Langen och jag har börjat utarbeta en helhetsstrategi som till sist förenar ekonomisk politik, utrikespolitik och utvecklingspolitik. Enbart ord kommer inte att hjälpa oss i denna situation, eftersom EU endast kan använda sitt inflytande genom att samtidigt och på ett strategiskt sätt nyttja de ekonomiska, politiska och diplomatiska alternativ som finns tillgängliga och genom ett aktivt engagemang i denna fredsprocess.
Fru kommissionsledamot, ni frågar er säkert vad det tjänar till att ha denna debatt på en torsdagseftermiddag i en kammare som inte är fullsatt precis. Jag minns en tid då vi i kammaren diskuterade hur Lettland kunde bli mer än en koloni under sovjetiskt förtryck, och i dag har vi en lettisk kommissionär bland oss. Det gläder mig, och jag är övertygad om att ni kan ta itu med frågan om fred och mänskliga rättigheter i Demokratiska republiken Kongo. 
Martin, David (PSE ).
   – Herr talman! Konflikten i Demokratiska republiken Kongo är den konflikt som har krävt flest offer sedan andra världskriget. Internationella räddningskommittén bedömer att 3,8 miljoner människor, varav en miljon barn, nu har dödats. Bortsett från de dödade har 3,4 miljoner människor tvångsförflyttats.
Kongolesiska och utländska militära grupper fortsätter att använda våld för att dölja plundringen av guld, timmer, elfenben, tenn och andra naturresurser. Under tiden stapplar den bräckliga och ineffektiva kongolesiska övergångsregeringen vidare från ett politiskt dödläge till en militär kris. Både övergångsregeringen och dess internationella samarbetspartner har misslyckats med att ta itu med de grundläggande orsakerna till konflikten. Exploateringen av naturresurser har lagt gru0nden till och underblåst instabiliteten i landet – den har faktiskt underblåst instabilitet och våld i Kongo i över hundra år. Det som borde ha blivit en välsignelse för landet har visat sig leda till djup sorg och ånger och, i själva verket, vara en förbannelse. Kongos naturrikedomar har använts för privat finansiering av en militär och politisk elit i stället för att komma den stora majoriteten av den kongolesiska befolkningen till nytta.
I vår resolution uttrycks med rätta krav på ett åtgärdspaket för att tackla denna situation. Vi måste vidta åtgärder för att se till att vapenembargot efterlevs. FN:s säkerhetsråd måste utfärda sanktioner: reserestriktioner och förbud mot finansiella tjänster med mera för personer som har deltagit i plundringen av kongolesiska tillgångar. EU och dess medlemsstater måste vidta åtgärder mot företag som deltar i exploateringen. Vi behöver en fredsbevarande styrka på plats i landets östra del och åtgärder måste vidtas för att avväpna alla illegala väpnade grupper.
Bara om sådana åtgärder vidtas kan vi ha ett hopp om att valen nästa år kommer att kunna förändra den tragiska situationen i landet. Problemen i Demokratiska republiken Kongo beror inte på motsättningar mellan raser eller etniska grupper. De handlar om ekonomi och det är bara om vi angriper ekonomin som vi kommer att kunna lösa problemen. 
Hall (ALDE ).
   – Herr talman! Jag talar i stället för Johan Van Hecke som var tvungen att lämna Strasbourg tidigt eftersom han skall resa till Demokratiska republiken Kongo i morgon.
Den aktuella situationen i östra Demokratiska republiken Kongo visar att den kongolesiska fredsprocessen fortfarande är mycket ömtålig. Ja, nya eldstrider under gårdagen har rapporterats. ALDE-gruppen välkomnade varmt initiativet att utfärda en brådskande resolution om Demokratiska republiken Kongo. Till sist beslutade vår grupp dock att inte stödja kompromissresolutionen. Vi anser att den grundläggande orsaken till den fortlöpande instabiliteten i regionen och den besvärliga relationen mellan Demokratiska republiken Kongo och dess grannländer, särskilt Rwanda, inte fastställs i kompromisstexten.
Problemet är följande: Sedan folkmordet i Rwanda 1994 upphörde har en stor grupp extremister från hutufolket gömt sig i ett avlägset område av den kongolesiska regnskogen i östra Demokratiska republiken Kongo. Efter alla dessa år har de fortfarande inte avväpnats. Närvaron av denna tungt beväpnade milis utgör ett ständigt hot mot fredsprocessen i Demokratiska republiken Kongo och mot säkerheten i hela området kring de stora sjöarna. Massakern i det burundiska flyktinglägret i Gatumba i augusti var bara en av en lång rad provokativa handlingar. FN:s fredsbevarande styrka i Demokratiska republiken Kongo, MONUC, har misslyckats med sitt uppdrag att avväpna och neutralisera rebellerna.
Även om MONUC:s mandat och trupperna har utökats är dessa personer dåligt utbildade och det finns allvarliga brister när det gäller information och tekniskt stöd. Vi anser att den gemensamma resolutionen inte känns vid det faktum att om rwandiska styrkor går in i Demokratiska republiken Kongo för att göra slut på de väpnade gruppernas aktiviteter sker det därför att MONUC har misslyckats med avväpningen.
Vi vill föreslå att Europeiska unionen och medlemsstaterna mer aktivt måste engagera sig i Demokratiska republiken Kongo och området kring de stora sjöarna, och verkligen se till att rebellstyrkorna snabbt kan avväpnas. Kanske kan EU-trupper förstärka FN:s fredsbevarande styrkor. Trupper från Pakistan, Nepal, Uruguay och andra länder som finns i Demokratiska republiken Kongo för tillfället har helt enkelt inte tillräckligt med erfarenhet av militära operationer i länderna söder om Sahara. EU-länderna har den erfarenheten.
Vi måste överväga alla alternativ att genomföra avväpningen. Det är den allra viktigaste förutsättningen för att få igång fredsprocessen igen.
Sammanfattningsvis anser vi att resolutionen är obalanserad trots att den har många punkter som vi stöder. Jag kommer, tyvärr, därför att lägga ned min röst. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min grupp välkomnar möjligheten att diskutera den aktuella situationen i Demokratiska republiken Kongo men, i likhet med andra, anser vi att det är mycket tråkigt att vi måste återkomma till detta. En av de punkter som vi enades om i betänkandet om asyl och hållbara lösningar, som parlamentet antog i går, var att Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik behövde fokusera på att lösa och förebygga konflikter med speciellt fokus på långvariga konflikter. Så är fallet i Demokratiska republiken Kongo där, som redan har nämnts, viljan att kontrollera naturresurser är avgörande för den stora tvångsförflyttningen av människor och det stora antalet döda.
Vi betonar vikten av att åtgärder för effektiv vapenkontroll och avväpning sätts in. Vi stöder även uppmaningen till FN att ta itu med dem som profiterar på att naturresurserna skövlas, inte minst genom att frysa bankkonton och genom åtgärder riktade mot företag. Vi är beredda att agera så mot vad vi tror är terroristorganisationer men verkar vara helt oförmögna att agera mot dem som är orsak till att ett stort antal människor dör någon annanstans i världen.
Vi beklagar behovet av men välkomnar att FN:s avdelning för fredsbevarande operationer har tillsatt en särskild utredningsgrupp för att undersöka de sexuella övergrepp och utnyttjanden som några av medlemmarna i deras eget FN-uppdrag i Demokratiska republiken Kongo, speciellt i Bunia, gjort sig skyldiga till. Eftersom parlamentet har diskuterat detta många gånger är vi väl medvetna om att våldtäkt används i syfte att demoralisera motståndarna genom att visa folket att de inte ens kan skydda sina egna familjer.
Parlamentet har många gånger konstaterat att våldtäktsoffer och barn som är offer för sexuella övergrepp är särskilt utsatta. Så vi anser det vara avskyvärt att sådana brott även begås av dem som har sänts ut för att skydda en redan traumatiserad befolkning. Vi väntar oss att förövarna såväl som de som profiterar på tragedin i Demokratiska republiken Kongo skall ställas inför rätta. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   – Herr talman, fru Grybauskaitė, mina damer och herrar! Situationen i området kring de stora sjöarna och speciellt i Demokratiska republiken Kongo är en skamfläck, en vulkan mitt i Afrika som tråkigt nog alltid har en benägenhet att få utbrott. Efter en konflikt som under de sex år den pågått har krävt tre miljoner människoliv och som enligt Internationella räddningskommittén fortsätter att kräva 31 000 människoliv varje månad, finns det tecken på att situationen förblir instabil och tyvärr ytterst oberäknelig.
Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen sammanträdde nyligen i Haag. Vårt sammanträdde inleddes, märkligt nog, med de goda nyheterna från konferensen i Dar es Salam att samtliga regeringschefer hade gjort åtaganden för att avsluta konflikten. När vi avslutade vårt sammanträde på torsdagen kom dock vår medordförande Glenys Kinnock med den tråkiga nyheten att den rwandiska armén hade gått över gränsen till Demokratiska republiken Kongo. För att stabilisera regionen måste vi därför bli mer effektiva i detta område. Bernd Posselts jämförelser med trettioåriga kriget var mycket träffande och jag hoppas att han har rätt, för i så fall kommer konflikten att upphöra och dessa afrikanska regioner kommer att bli lika framgångsrika, stabila och moderna som Tyskland är i dag. Det är vad vi strävar efter. Afrika måste stabiliseras genom öppna och demokratiska samhällen.
Vad måste vi i denna kammare göra? Vi måste inse att vi inte gör tillräckligt mycket när det gäller den före detta rwandiska regeringens milistrupper. De orsakar instabilitet och är en anledning till att den består i östra Demokratiska republiken Kongo. Vi måste vidta strängare åtgärder för att avväpna dem. Vi måste klargöra att varje invasion är oacceptabel och att respekten för ett lands gränser är en princip som måste tillämpas av alla länder i regionen. Vi måste slutföra den demokratiska förändringen i Demokratiska republiken Kongo och göra vad vi kan för att stabilisera landet, till exempel genom att åter ena den kongolesiska armén. Vi måste stärka de resurser som är tillgängliga för FN:s uppdrag för att garantera verklig fred och stabilitet i Demokratiska republiken Kongos östra del och för att med framgång skapa förutsättningar som inte för oss bakåt. Med andra ord skall dessa förutsättningar leda till att alla parter följer fredsavtalen från 2003, att de följer de avtal som de i Tanzania den 20 november i år åtog sig att följa, samt att de följer FN:s säkerhetsråds resolutioner på ett korrekt sätt. 
Krupa (IND/DEM ),
    –  Bland de många exemplen på brott mot mänskliga rättigheter och demokratiska principer i Afrika framstår problemet med barn som deltar i väpnade konflikter som ett oerhört allvarligt problem. Jag undrar om någon debatt, inte ens en som förs i denna kammare, kan bidra till att motverka fattigdom i utvecklingsländer. Över fem miljarder människor i sådana länder lever på en eller två US-dollar per dag, och ett blodigt barnkrig utkämpas i Demokratiska republiken Kongo, där över 300 000 barn slåss i militära operationer som har dödat mer än tre miljoner människor de senaste åren. Visar inte en sådan förstörelse av barndomen, med tvångsarbete, rekrytering till beväpnade styrkor och sexuell exploatering, att olika humanitära och internationella organisationer har misslyckats och inte har tagit sitt ansvar?
För att kunna vidta åtgärder som skall förebygga tragedier av detta slag måste vi börja med att identifiera deras orsaker. Den mest grundläggande orsaken är den långvariga och omfattande exploatering av utvecklingsländer som flera stormakter, däribland europeiska länder, medverkat till. De senare tjänar på sådan exploatering medan de plundrade kolonierna blir ännu fattigare. Demokratiska republiken Kongo är ödelagt efter att ha fallit offer för exploatörer som anser att landets överflöd på naturresurser är viktigare än människoliv. Jag anser att civilisationsnivån hos en person skall mätas i hur ansvarsfull dennes attityd är mot de svagaste, och detsamma gäller för dem som är vid makten. De svagaste bland oss skall dock inte förses med bistånd som bara är hyckleri i form av moraliskt förfall, preventivmedel och abort. Mycket mer krävs. De skall förses med omfattande vård och utvecklingen skall underlättas. Dessutom skall malaria, tuberkulos och aids, som är allmänt utbrett i landet, behandlas och familjeenheter skall få hjälp att utvecklas på ett hälsosamt sätt. Jag anser också att i stället för att sända beväpnade styrkor och rådgivare till Irak, bör vi vidta åtgärder som leder till att det till sist kan bli fred i Demokratiska republiken Kongo. 
Grybauskaitė,
   . – Herr talman! Europeiska kommissionen delar parlamentets oro över de ökade spänningarna mellan Rwanda och Demokratiska republiken Kongo och de konsekvenser detta får för de mänskliga rättigheterna i regionen.
Vi är verkligen mycket oroade över Rwandas hot om att använda våld mot Demokratiska republiken Kongos territoriella integritet för att oskadliggöra ex-Far- och Interahamwetrupperna och över de många rapporterna om den rwandiska arméns militära operationer i östra Demokratiska republiken Kongo. Den humanitära kris som dessa handlingar orsakar är ytterligare en anledning till vår oro.
Det är absolut nödvändigt för regionens stabilitet att Rwanda utan dröjsmål drar tillbaka alla styrkor som det eventuellt har på Demokratiska republiken Kongos territorium och avstår från alla åtgärder och uttalanden som bryter mot internationell lag.
Europeiska kommissionen är helt övertygad om att fram till dess att en slutlig lösning av problemet med ex-Far-gruppernas närvaro i östra Demokratiska republiken Kongo har uppnåtts kommer det att underminera fred och säkerhet i regionen, vara en källa till instabilitet och ett hot mot civilbefolkningen.
I detta sammanhang är Europeiska kommissionen övertygad om att den lokala regeringen bör använda existerande medel, inklusive den gemensamma utvärderingsmekanismen och trepartskommissionen, för att finna en fredlig lösning. Dessutom bör Demokratiska republiken Kongo utan dröjsmål genomföra den plan som upprättats med stöd av FN:s uppdrag i den Demokratiska republiken Kongo (MONUC), som syftar till att skynda på avväpningen och demobiliseringen av utländska väpnade grupper. Demokratiska republiken Kongo bör också skynda på integrationen och utbildningen av sin nationella armé för att effektivt kunna avväpna ex-Far-milisen.
Att upprätta fred och säkerhet i regionen genom att föra samman länderna är sannerligen något vi prioriterar. I detta sammanhang anser vi det vara viktigt och ofrånkomligt att problemet med ex-Far-milisen löses.
Gemenskapen stöder aktivt kongolesiska myndigheter i återuppbyggnaden av landet genom utvecklingsprojekt uppgående till totalt 500 miljoner euro.
Europeiska unionen är och förblir den största humanitära biståndsgivaren i Demokratiska republiken Kongo och hjälpen kommer att fortsätta. 
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna.
Debatten är avslutad.
–Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om sex resolutionsförslag om Bhopal. 
Libicki (UEN ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! I dagens debatt diskuterar vi frågor som vi vanligtvis inte tar upp. De frågor som vi i allmänhet diskuterar är viktiga, men de avser budgetplaner, kommunikationslösningar och ekonomiska frågor. Alla dessa frågor är mycket viktiga, men de är inte tragiska.
Av de tre punkterna på föredragningslistan för debatten i eftermiddag handlar den tredje punkten om Bhopal, en av de största tragedier som inträffat under de senaste decennierna. Denna punkt avser en tragedi där en gasexplosion förorsakade omedelbar död för tiotusentals människor. Konsekvenserna av denna explosion märks tyvärr än i dag. De institutioner och personer som nämns inom kort är ansvariga för dessa tråkiga omständigheter.
Organisationerna som skall lastas för det som hände har erkänt sin skuld genom att de har betalat ut ersättning för 15 248 dödsfall. De har också betalat ut ersättning till 554 895 personer som har blivit sjuka eller handikappade, medan man däremot försökt att betala sådan ersättning till så få personer som möjligt. Grovt räknat har över 100 000 människor tagit skada av gasexplosionen i Bhopal för 25 år sedan, och miljoner människor lider än i dag av miljöföroreningarna. Vad hände då efter katastrofen? Efter en överenskommelse och flera domstolsutslag betalade den skyldiga parten, Union Carbide Corporation India, ut 470 miljoner US-dollar i ersättning. Detta ter sig inte som någon oansenlig summa, men offren för explosionen fick mindre än 10 procent av pengarna. Resten gick till advokaterna. I förbigående kan det vara värt att nämna att inte ens i Charles Dickens 150 år gamla böcker, där han roade sig med att beskriva giriga advokater, förekom några offer som fick så gott som ingenting. Pengarna försvann eftersom stora summor, förutom att gå till advokaternas arvoden, efter vad som påståtts användes till att betala korrumperade tjänstemän.
Det kan inte tolereras att alla utom offren har tjänat pengar på denna tragedi. Vi bevittnar en konspiration och åtgärder måste vidtas för att ställa allt till rätta. Detta är målsättningen med det resolutionsförslag som vi skall anta i dag. Vi måste försöka omvärdera skadorna så att ersättning betalas ut till dem som är berättigade till den. Vi måste se till att organ utses som kan lösa detta problem på ett rättvist sätt. 
Gill (PSE ).
   – Herr talman! Vi erinrar oss i dag en av historiens värsta industrikatastrofer. Som har nämnts här, läckte 40 ton dödliga, kända och okända gifter ut i luften mitt i natten den 2 december 1984. Bhopals invånare försökte fly undan det giftiga molnet. Men flyktförsöket var förgäves och nästan 4 000 människor dog direkt, och hittills har 25 000 oskyldiga människor dött.
Detta är kalla fakta och i dag lider befolkningen i Bhopal fortfarande av detta fruktansvärda arv. Därför kan vi inte bara minnas, utan vi måste agera som en gemenskap som hjälper en annan. Vi måste fråga varför det, fortfarande efter 20 år, är så svårt för de överlevande att få rättvisa. Vi måste fråga varför det involverade multinationella företaget förnekar allt fortsatt ansvar både för Bhopalfabrikens skick och för offrens hälsotillstånd.
Vi måste fråga varför fabriken inte har sanerats från giftigt avfall och fortsätter att förorena vattnet som omgivande samhällen är beroende av. Vi måste få veta hur i all världen Dow Chemicals kan sopa under mattan det som var en av förra århundradets värsta industrikatastrofer.
Vi måste också fråga varför så många människor fortfarande väntar på tillfredsställande ersättning. Jag är medveten om att frågan om ersättning fastnar i ändlösa diskussioner om beräkningar, men det är inte ett giltigt skäl till att befolkningen i Bhopal skall behöva återuppleva traumat varje dag.
Trots att jag stöder större delen av resolutionen och tankarna bakom den anser jag inte att de föreslagna ändringarna tillför något konstruktivt till resolutionen. Det är viktigt att vi inte hemfaller åt polemik och oförnuft när vi talar om katastrofer som den i Bhopal. Skulden läggs alltför ofta på fel ställe och vi fördömer ofta alla aktörer utan att fastställa fakta.
Som ordförande i parlamentets delegation för förbindelserna med länderna i Sydasien och Sydasiatiska organisationen för regionalt samarbete (SAARC) vill jag uppmana er att sätta in detta i sitt rätta sammanhang, och varje lands budget är då särskilt relevant. Vi måste inse begränsningarna i vissa länder, som kanske ännu inte har utvecklat teknik eller har ett kunnande för att hantera sådana katastrofer så snabbt och säkert som vi har kommit att vänta oss i våra egna länder. Vi måste också ta med alla aspekter av Bhopalkatastrofen och uttrycka vår erkänsla för det arbete som redan har utförts av den indiska regeringen och regeringen i Madhya Pradesh när det gäller medicinsk vård, ekonomiskt och socialt stöd, miljösanering och, slutligen, ekonomisk ersättning.
Denna korta lista visar att mycket arbete redan har utförts. Jag anser att det inte skulle tjäna något till att tala illa om en regering som försökt lösa och ta hand om det stora antal problem som Bhopalkatastrofen lett till. Vi måste snarare sätta in alla våra diplomatiska ansträngningar för att fortsätta trycka på den indiska regeringen, så att den fortsätter betala ut ersättning och fortsätter sanera området. Men om vi begär att åtgärder vidtas och pengar satsas måste vi också vara beredda på att hjälpa till på alla sätt, bland annat genom att erbjuda teknisk och ekonomisk hjälp.
Vi får inte fördöma utan att först ha undersökt vad vi som gemenskap kan göra för att hjälpa. Vi måste även i fortsättningen vara konstruktiva och erbjuda regeringen i Madhya Pradesh den humanitära, ekologiska och medicinska expertis som vi besitter. Detta är en uppgift för kommissionen, medlemsstaterna såväl som för regeringarna. Jag uppmanar er därför att sätta press på alla som på något sätt kan underlätta situationen för dem som redan har lidit tillräckligt i Bhopal. 
Lynne (ALDE ).
   – Herr talman! Medan Dow Chemicals och den indiska regeringen strider om vem som bär skulden för Bhopalkatastrofen fortsätter befolkningen att lida och dö av sitt tjugoåriga arv. Mer än 7 000 människor dog inom några dagar, men underlåtenheten att handla ledde till att ytterligare 15 000 dog, vilket kunde ha undvikits. Till och med i dag, 20 år senare, verkar ingen part bry sig om de som lider, utan bara om sitt eget rykte. Så många som 100 000 människor lider av kroniska och försvagande sjukdomar och 10 till 15 personer dör fortfarande varje månad. 
De överlevande väntar fortfarande på rättvisa, och i många fall på ersättning och medicinsk hjälp. Fabriksområdet, som fortsätter att förorena, kommer att kosta ungefär 15 miljoner pund sterling att montera ned, att jämföra med Dows årsomsättning på 16 miljarder pund sterling och Indiens BNP på 320 miljarder pund sterling. Den indiska regeringen har ännu inte heller betalat ut 330 miljoner US-dollar av den ursprungliga ersättningen från Union Carbide. Föroreningarna i vattenreservoarerna i närbelägna slumområden är också 500 gånger högre än den maximala nivå som rekommenderas av WHO.
Hur kan världssamfundet, ett multinationellt företag och ett av världens största länder passivt se detta hända? Just nu borde det inte handla om vem som bär skulden utan om vem som skall se till att lidandet upphör. En av Bhopals invånare, Abdul Jabbar Khan, som driver The Bhopal Women Gas Victims’ Industrial Association, sade såhär i den brittiska tidningen : ”Efter 11 september i New York kom ersättning, bestraffning och sanering till stånd på bara några månader. I Bhopal har inget hänt på 20 år.” 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Sedan kolonialtiden har utvecklingsländerna försett de rika länderna med billiga produkter från jordbruk, gruvarbete och småskalig hantverksverksamhet. De förlitar sig på de rika, nordliga länderna när det gäller import av dyra produkter som baseras på ny industriteknik. Detta gör att dessa länder blir oerhört beroende av import och export, vilket leder till en handelsbalans som är mycket ogynnsam för dem. Precis som på den tiden då länder i Europa utövade administrativ makt genom militärt våld, leder denna fördelning fortfarande till bestående fattigdom och underutveckling i utvecklingsländerna.
Man kan lätt förstå varför regeringarna i dessa länder ansåg att alla nya industrier var fördelaktiga för dem, särskilt storskaliga metallindustrier och kemiska industrier. Anledningen till att länderna inte hade lockats av denna typ av industrier tidigare var inte bara för man saknade utbildad arbetskraft, utan framför allt för att kunderna fanns i rikare delar av världen och transporterna av de färdiga produkterna var kostsamma. Den industri som fick fotfäste var statsägd och försörjde enbart den lokala marknaden och turisterna.
Behovet av tyngre industri i dessa länder var och är missbrukat av industrier i de rika nordliga länderna, för även om dessa industrier vill expandera är marknaden i de sydliga länderna fortfarande inte tillräckligt viktig samtidigt som köpkraften är låg. Investeringar i sydliga länder är dock lockande för dem om lönerna är låga och särskilt om miljö- och säkerhetskraven i dessa länder inte är lika stränga eller är mycket dåligt övervakade. Detta gör att katastrofer kan inträffa som leder till att många människor drabbas av obotliga sjukdomar eller mister livet. Farorna hotar inte bara arbetstagarna vid dessa företag utan även de människor som bor i omgivningen. Företagen är inte villiga att bära kostnaderna när katastrofer inträffar. Gasexplosionen i Bhopal för tjugo år sedan och det sätt som fallet behandlades på är ett bra exempel på detta.
Varken Union Carbide, Dow Chemical eller den indiska regeringen vill betala ut tillräcklig ersättning för de över 20 000 människor som dog, och inte heller till de över 100 000 människor som har fått bestående men, eller till saneringen av den förorenade marken och det förorenade grundvattnet. Man måste komma fram till en lösning, och katastrofer av detta slag får aldrig hända igen. Låt oss i Europa ta vårt ansvar, låt oss delta i utbetalningen om så behövs och, det viktigaste av allt, låt oss utarbeta riktlinjer som garanterar att dessa misstag inte upprepas av europeiska företag. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det har nu gått 20 år sedan den giftiga gasen strömmade ut från Union Carbide Corporations konstgödselfabrik i Bhopal. Dess skadliga effekter och föroreningarna av miljön påverkar fortfarande livet för tusentals personer.
Gasläckan dödade över 7 000 personer under natten mellan den 2 och den 3 december 1984. Ytterligare 15 000 personer dog därefter till följd av läckan, som även ledde till att 100 000 personer drabbades av kroniska sjukdomar.
Indiska regeringen, Union Carbide och Dow Chemical, den nuvarande ägaren av konstgödselfabriken, har tagit på sig ansvaret för de följder som olyckan har på miljön och för tusentals personer.
Som det anges i det förslag som denna kammare skall rösta om i dag, måste en oberoende utredning av den nuvarande situationen i Bhopal genomföras. Detta kan ske under överinseende av FN:s kommission för mänskliga rättigheter. Experter måste anlitas. De bör besöka Indien och ta ställning till konsekvenserna av Union Carbides verksamhet och Bhopal-katastrofen när det gäller förorening av grundvattnet och miljön. Det är självklart att detta också har konsekvenser för de mänskliga rättigheterna i de berörda områdena och samhällena.
Dessutom lyfter de tragiska händelserna i Bhopal fram behovet av att kräva att företag tar på sig samma ansvar som stater i dagens globaliserade världsekonomi. Företag måste innefattas i internationella överenskommelser och konventioner. Konsekvensbedömningar måste genomföras, både när det gäller respekten för mänskliga rättigheter och situationer med väpnade konflikter och spänningar.
Detta är den logiska grund som ligger bakom de ändringsförslag som De gröna/Europeiska fria alliansen lagt fram. Jag vädjar till er ledamöter att studera dem omsorgsfullt innan ni bestämmer er för hur ni skall rösta. Jag vill också ta tillfället i akt att offentliggöra det förslag som lagts fram av School of Peace Culture of the Autonomous University i Barcelona. Med anledning av detta uppmanar jag kammaren och Europeiska unionen att verka för att den 3 december skall bli en internationell dag angående bolagens ansvar och mänskliga rättigheter. Målsättningen är att företagen skall satsa på att främja och skydda mänskliga rättigheter världen över.
Detta särskilda datum skulle kunna innebära en möjlighet för stater, internationella organ, civilsamhället och andra att reflektera över deras delade ansvar. Alla internationella aktörer har den gemensamma plikten att skapa en mer rättvis och mer hållbar värld. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om man åker till Bhopal i dag – inte för 20 år sedan, utan i dag – kan man se tusentals ton giftiga avfallshögar, flytande kvicksilver, travar av förgiftat avfall och säckar med kemikalier som ligger i det fria, och som när det regnar läcker ut i pölar, strömmar och grundvatten. Och man kan se lidande människor eftersom de dricker det vattnet. De lider av magsmärtor, huvudvärk, anemi och gynekologiska problem därför att de inte har något annat val än att dricka av dessa källor.
Det är detta problem vi står inför i dagens Bhopal, och detta 20 år efter den katastrof då så många människor dog. Siffrorna varierar mellan 3 000 och 7 000 under en natt, 15 000 senare och 100 000 människor som fortfarande lider av försvagande sjukdomar. Det vi pratar om är alltså 15 år efter den förlikning som gav den indiska regeringen 500 miljoner US-dollar att betala ut som ersättning och till sanering av området. För de drabbade handlar det fortfarande om förödelse och fara.
Det är inte denna kammares roll att sitta till doms i dessa fall. Därför kan jag inte godta de nämnda ändringsförslag som De gröna har lagt fram. Resolutionsförslaget i sig självt är bra, då det innehåller en uppmaning till Europeiska unionen att samarbeta med Indiens regering för att använda befintliga medel för att se till att fabriksområdena saneras, att drabbade personer behandlas och att ersättning betalas ut till de drabbade – och det nu, inte om ytterligare 20 år. Detta är vårt budskap till alla parter: till Europeiska unionen, till den indiska regeringen, givetvis till Dow Chemicals med sitt ansvar och till domstolarna som kommer att utreda saken. Men i dag strävar vi efter att människorna i denna del av världen får rättvisa, att deras miljö saneras och att de får hälsan åter. 
Mann, Thomas (PPE-DE ),
   – Herr talman! Det gläder mig att få tala direkt efter John Bowis som på ett imponerande sätt talade om var vi står 20 år efter den 3 december 1984 då 35 ton gas med mycket giftiga ämnen förorsakade att 7 000 personer dog efter att deras hjärtan och lungor gett efter. Hittills har ungefär 25 000 människor fallit offer för den största kemiolyckan som någonsin inträffat och cirka 500 000 är fortfarande skadade till följd av den.
Vad har då gjorts för offren? Undersökningar har visat att för 15 år sedan kom Union Carbide och den indiska regeringen överens om att betala ut ersättning till ett belopp av 470 miljoner US-dollar. Hittills har de 100 000 officiellt registrerade offren mottagit 300 dollar var. Man har byggt 2 500 hus för änkor, sju sjukhus och flera andra inrättningar, men vad har hänt med resten av pengarna, cirka 400 miljoner dollar? Jag måste påpeka för Neena Gill att vi faktiskt måste ta reda på vem som bär skulden för detta. Marken är fortfarande förorenad. Grundvattnet är starkt förorenat med kvicksilver, och det kommer inte att försvinna. Giftiga restprodukter lagras utomhus. Det är verkligen inte konstigt att vi då hamnar i den situation som John Bowis beskriver, med kroniska sjukdomar, hjärnskador och barn som föds med missbildningar. Om offrens medicinska villkor skall kunna förbättras rejält, måste Indiens premiärminister, Manmohan Singh, ingripa. Dessutom måste den indiska regeringen rätta sig efter Högsta domstolens utslag och slutligen frigöra medel så att full ersättning kan betalas ut. Många kemiska industrier bedriver fortfarande produktionsverksamhet i Indien och andra delar av världen där normerna för arbetskraft och miljö ligger under de som gäller i EU och Förenta staterna.
Som föredragande för Reach-programmet i utskottet för sysselsättning och sociala frågor kan jag inte göra annat än att på nytt upprepa de krav som ställs i arbetsdokumentet: om förhållanden skall kunna jämföras behöver vi regler framtagna av Europeiska unionen och, på samma sätt, regler fastställda som standarder av Världshandelsorganisationen (WTO). De som strävar efter ökade vinster och därför undantagslöst tillåter lägsta möjliga miljökrav accepterar det faktum att det som hände i Bhopal kan hända igen, och det är något som ingen av oss har råd med. 
Beglitis (PSE ),
   – Herr talman! Tjugo år har gått sedan tragedin i Bhopal i Indien inträffade, med dess enorma humanitära och ekologiska konsekvenser. Jag anser därför att de politiska gruppernas initiativ till antagande av ett förslag i plenum av Europaparlamentet är särskilt viktigt.
Det räcker dock inte med att friska upp minnet, det räcker inte med att fördöma den ofta oansvariga verksamhet som multinationella företag bedriver i utvecklingsländer och det räcker inte heller med att bara uttrycka vår mänskliga medvetenhet i ord. Människor i någon del av världen kan komma att uppleva en sådan tragedi igen om inte världssamfundet inför internationella mekanismer för övervakning av multinationella företags verksamhet när det gäller skyddande av miljö, mänskliga rättigheter och arbetstagarnas rättigheter.
Det är i detta hänseende som EU inom ramen för FN och andra internationella organisationer kan spela en mer effektiv roll. I förslaget anges vilka problem som fortfarande finns och flera parlamentsledamöter talade om problemen i området Bhopal i sin helhet. Detta återspeglar enligt min mening dock inte de ansträngningar som de federala och regionala myndigheter i Indien har gjort under de senaste åren när det gäller återställandet av medicinska, ekonomiska, sociala och miljömässiga förhållanden. Viktiga politikområden har förverkligats, vilket vi inte får bortse ifrån.
Avslutningsvis anser jag att det bästa sättet att visa vårt deltagande med offren och deras familjer är att Europeiska kommissionen tillsammans med Världshälsoorganisationen tar initiativ till program för återställande av medicinska och miljömässiga förhållanden. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   –  Herr talman, fru Grybauskaitė, mina damer och herrar! Jag vill gratulera Dalia Grybauskaitė till ämbetet och önska henne lycka till.
Som Ernest Hemingway en gång skrev, ”efterfråga därför inte för vem klockan klämtar, den klämtar för dig”. Det är glädjande att Europaparlamentet intresserar sig för regioner i världen som ligger långtifrån Europa och att parlamentet gör så utan att ta hänsyn till politiska intressen. Å ena sidan har EU ingått ett strategiskt partnerskap med Indien, men å andra sidan slås det fast i parlamentets förslag att indiska myndigheter har gjort mycket lite för att skydda människor från effekterna av Bhopal-katastrofen. Vi pratar om de indiska myndigheternas försumlighet, vilket är helt riktigt, men vi skall också tillkännage våra åsikter om det amerikanska företagets ansvar, ett företag som införde omänsklig 1800-talskapitalism och inte beaktade några av de säkerhetskrav som föreskrevs i Förenta staterna. Siffrorna är följande: 7 000 dog i de omedelbara efterverkningarna av katastrofen, upp till 30 000 dog under de 20 år som följde och över 100 000 har hittills insjuknat. Denna statistik kan självfallet inte ge uttryck åt det mänskliga lidandet och inte heller dölja smärta och tårar.
Bhopal måste vara ett varnande exempel för regeringarna, så att de inför säkerhetssystem och inte sviker människor. Det måste vara ett varnande exempel för de internationella företagen, så att viljan att gå med vinst inte ersätter viljan att främja säkerheten. Det måste vara ett varnande exempel för internationella strukturer och organisationer, så att de stöder katastrofdrabbade regioner. Slutligen, herr talman, måste Bhopal vara ett varnande exempel för oss, så att vi ställer krav på dem som har tagit emot sådant stöd från oss eller från någon annan. 
Grybauskaitė,
   . – Herr talman! Kommissionen välkomnar parlamentets initiativ att snarast diskutera denna fråga. Det är ett viktigt tillfälle för oss att fundera över hur vi kan hjälpa de drabbade och förhindra att liknande katastrofer inträffar i framtiden. Låt mig försäkra parlamentet om att kommissionen alltid har varit redo att stödja Indien att hantera denna tragedi och kommer att fortsätta att göra det.
Genom vår decentraliserade samarbetsbudgetpost har vi gett stöd åt lokala icke-statliga organisationer i Bhopal i arbetet med rehabilitering och yrkesutveckling för katastrofoffren, såväl som gett stöd åt självhjälpsgrupper för kvinnor.
Genom vårt hälsovårds- och familjestödsprogram har vi gett stöd åt Bhopals distriktssjukhus samt till patientföreningar på distriktssjukhus och kultur- och fritidscentrer i regionen. Bhopals kommunstyrelse fick ett särskilt stöd för att ta fram en plan för kommunal mödra- och barnhälsovård.
Dessutom har kommissionen beviljat bidrag på 10 miljoner euro för grundandet av den indiska regeringens nationella plan för katastrofriskhantering.
Vid EU–Indien-toppmötet i Haag nyligen bekräftade företrädare för Indien återigen sitt intresse av att föra en dialog om miljön med företrädare för Europeiska unionen och föreslog att ett EU–Indien-miljöforum inrättas. Detta forum blir ett första steg i arbetet med att ta itu med de enorma miljöproblem som är ett hot för både Indien och Europeiska unionen.
Låt mig avsluta med att uttrycka vårt djupaste deltagande med alla de drabbade och vårt hopp om att en liknande katastrof inte kommer att inträffa igen. 
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär.
Vi skall nu genomföra omröstningen om dessa resolutionsförlag.
Debatten är avslutad. 

Martínez Martínez (PSE ).
   –  Herr talman! Jag vill bara påpeka att det finns ett fel i den röstlista som skickades ut till den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. När det gäller ändringsförslagen om Bhopal röstade vi mot den första och för de andra tre. 
Roithová (PPE-DE ).
   – Jag vill meddela att mitt röstkort fortfarande inte har registrerats och inte fungerar. Jag ville rösta för. 
Talmannen.
   – Er kommentar har noterats.
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en annan ordningsfråga. I går röstade vi till kl. 14.00. I denna kammare har det alltid varit brukligt att rösta mellan 12.00 och 13.30, eftersom vi har många åtaganden under lunchtid. Detta får till följd att våra gäster får vänta. Jag vill därför be presidiet att göra det till en regel – som under förra valperioden – att röstningen slutar kl. 13.30.
Jag vill också passa på att önska alla närvarande i kammaren en god jul och ett gott nytt år. 
Talmannen.
   – Tack för er kommentar, herr Rübig. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten och önskar er alla en god jul och ett gott nytt år 2005.
