Unionsmedborgares rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0009/2003) av Santini för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (KOM(2001) 257 - C5-0336/2001 - 2001/0111(COD)).

Vitorino
Fru talman! Jag vill börja med att tacka föredragande Santini och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för detta positiva betänkande.
Betänkandet gäller ett länge väntat förslag till direktiv som är avgörande för underlättandet av medborgarnas rätt att röra sig fritt och beaktar det arbete som gjordes i slutet av 90-talet, i synnerhet av den expertgrupp om medborgarskap i Europeiska unionen som leddes av Simone Veil.
I förslaget fastställs de villkor som gäller för utövandet av den grundläggande rätten till fri rörlighet och vistelse som fördraget tillskriver varje EU-medborgare och som Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna slår vakt om. I den bemärkelsen är förslaget ett första steg mot en tydlig definition av medborgarskapet i Europeiska unionen, något som bekräftas i förslagets främsta målsättning.
EU-medborgare bör mutatis mutandis kunna röra sig mellan medlemsstaterna på samma villkor som medlemsstatens egna medborgare när de flyttar och byter bostadsort inom det egna landet. Direktivet skall framför allt göra det enklare att utöva rätten till fri rörlighet genom en begränsning av de administrativa formaliteterna till minsta möjliga, genom en tydligare definition av begreppet familjemedlem, genom införandet av ett permanent uppehållstillstånd efter fyra års fortlöpande bosättning i den mottagande medlemsstaten och genom ytterligare begränsningar av möjligheten att vägra eller frånta någon ett uppehållstillstånd av skäl som den allmänna ordningen.
Förslaget innehåller också nya viktiga tankar jämfört med gällande regelverk. Det innebär framför allt att den period som inga andra formaliteter krävs av medborgarna än innehav av giltigt identitetskort eller pass förlängs från tre till sex månader. Kravet på uppehållstillstånd för Europeiska unionens medborgare undanröjs och ersätts med en enkel registrering hos berörda myndigheter, så som det redan fungerar i vissa medlemsstater. Därigenom uppstår ett system där unionsmedborgaren endast behöver ange att han uppfyller de krav som är kopplade till utövandet av rätten till bosättning. Slutligen införs efter fyra års fortlöpande bosättning rätten till permanent uppehållstillstånd som inte längre är förenat med några villkor.
Det påpekas med all rätt i Santinis betänkande att det fortfarande finns många hinder som inskränker rätten till fri rörlighet. Det har upprepade gånger bekräftats i domstolens domar i frågan. Förslaget innehåller klargöranden i form av domstolens beslut på senare tid och när förslaget har antagits kommer det att avsevärt förenkla utövandet av alla unionsmedborgares grundläggande rättigheter.

Santini (PPE-DE)
Fru talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag vill tacka för denna inledning från kommissionsledamot Vitorino, som har berett vägen för mitt betänkande. Det direktiv som vi diskuterar utgör ett sannskyldigt kvalitetslyft i diskussionen om det europeiska medborgarskapet och den fria rörligheten för personer. För första gången tilldelas medborgarna rättigheter, inte i deras egenskap av föremål för ekonomiska intressen, utan som individer, som innehavare av de subjektiva rättigheter som, tillsammans med de objektiva rättigheterna, utgör det europeiska medborgarskapets kärna. Rätten till fri rörlighet och bosättning är en direkt följd av fördraget. Den rätten har en lång historia, som kommissionsledamoten påminde om, och den ger medborgarna nya och mycket viktiga grundläggande rättigheter. Man kan till och med säga att detta direktiv lägger grunden till ett dubbelt medborgarskap - det nationella och det europeiska - något som även diskuteras i samband med konventets förslag till fördrag. Rätten till permanent bosättning utgör ett konkret exempel på detta.
Innan jag går djupare in på en granskning av direktivet kan det vara lämpligt att precisera dess tillämpningsområde. Direktivets målgrupp är gemenskapens medborgare och deras familjemedlemmar, oavsett nationalitet. Principen om likabehandling av medborgarna i tredje land som är medlemmar i en gemenskapsfamilj etablerades tydligt redan på 60-talet, och detta direktiv gör principen ännu tydligare och effektivare. Det handlar om en rättighet som härleds ur den rätt till medborgarskap i gemenskapen som tillkommer den familj där dessa personer ingår. Det skall genast sägas att direktivet inte vänder sig till medborgarna i tredje land, under alla omständigheter inte till dem som inte är släkt med gemenskapsmedborgare, även om de är bosatta i en medlemsstat eller utövar sin rätt till fri rörlighet inom unionen.
Den stora vinsten med detta direktiv är att vi kan samla alla tidigare bestämmelser på detta område i en enda text. En annan fördel är klarheten, och här tror jag även att vissa av föredragandens ändringsförslag har bidragit till att så mycket som möjligt förenkla de alltför byråkratiska rutinerna.
Bland de mest nyskapande förslagen finns förslaget att ersätta uppehållstillståndet med ett enkelt intyg om registrering hos de behöriga myndigheterna, något som kommissionsledamoten påminde om. Rutinerna vid registreringen skall vara enkla och direkta och under alla omständigheter skall man tillämpa principen om självcertifiering, som redan tillämpas i vissa medlemsstater. Detta skall även gälla för metoderna att styrka till exempel garanterad inkomst och sjukvårdsförsäkring. För de familjemedlemmar som är medborgare i tredje land skall kravet på släktskap styrkas med en identitetshandling, men enbart för att undvika det missbruk, som alltid kan förekomma.
En annan nyhet som framförs i direktivet är möjligheten att utvisa medborgare i tredje land som innehar uppehållstillstånd på gemenskapens territorium. Direktivet slår fast att det aldrig skall vara möjligt att genomföra en utvisning. Denna strategi tillämpar principen från Amsterdam som skapar ett område för frihet, säkerhet och rättvisa utan gränser, men i denna fråga vill förmodligen någon av medlemsstaterna utarbeta sina egna bestämmelser.
Jag har lämnat den mest brännande frågan till sist, vilket ofta sker när man skall presentera en fråga i denna kammare: familjen, dess sammansättning, definitionen av äkta par och make eller maka. För att undvika att positionerna kör fast i den gamla vanliga armbrytningen på detta stora och viktiga område, har jag som föredragande verkligen gjort en ansträngning för att vara så öppen som möjligt. För att kunna föra direktivet som helhet i hamn, har detta tvingat mig att tänja gränserna för mina principer och principerna för den politiska grupp som jag företräder. För övrigt råder det ingen som helst tvekan när det gäller definitionen av maka eller make inom gemenskapsrätten, något som EG-domstolen har understrukit vid ett flertal tillfällen. Inom detta område, och även när det gäller samboförhållanden, lägger föredraganden fram vissa ändringsförslag som sina egna, ändringsförslag som först lades fram av den socialdemokratiska gruppen och som därefter drogs tillbaka. I de ändringsförslagen hänvisas till lagstiftningen i de olika medlemsstaterna för att jämka samman de skillnader som fortfarande finns på gemenskapsnivå. Denna demokratiska hänvisning till subsidiariteten, till den nationella suveräniteten, innebär, tycker jag, en respekt för allas personliga övertygelser och borde kunna undvika de gamla vanliga korstågen som riskerar att förringa innehållet i betänkandet och motverka direktivets syfte. Varje enskild medlemsstat reglerar familjefrågorna på grundval av nationell lagstiftning och nationell övertygelse. Det skulle verkligen vara tråkigt om vi inte kunde överlämna en seriös text till rådet, en text som alla stöder, med tanke på den enastående möjlighet vi har att påverka beslutet i denna fråga. Det är för övrigt otänkbart att tvinga på tretton medlemsstater en modell som bara två medlemsstater stöder, eller att prioritera symboler och dogmer snarare än de seriösa regler som miljontals medborgare väntar på för att kunna reglera sina egna liv.
Föredragandens linje - det skall sägas - sammanfaller till stor del med kommissionens, och kommissionen har lyckats utarbeta en sammanhängande och objektiv text som, vilket vi redan känner till, även uttrycker rådets ståndpunkt. Vi har en möjlighet att ge medborgarna nya, moderna och säkrare regler. Jag hoppas att omröstningen i denna kammare gör det möjligt att godkänna den och jag tackar dem som varit föredragande för yttranden och alla kolleger som med sina ändringsförslag har underlättat mitt arbete och i hög grad förbättrat direktivets innehåll.
(Applåder)

Medina Ortega (PSE)
Fru talman! Det europeiska medborgarskapet är en av de viktigaste rättigheterna i fördraget om upprättandet av Europeiska unionen, som antogs i Maastricht 1992.
I enlighet med EG-domstolens rättpraxis är de rättigheter som unionsmedborgarskapet omfattar, däribland rätten till fri rörlighet och vistelserätt inom unionen, ursprungliga rättigheter för unionsmedborgarna och erkännandet av dessa krävde inte någon utveckling av lagstiftningen.
I enlighet med denna rättsliga grund ansåg utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att det inte fanns skäl till att införa administrativa begränsningar, varken för rätt till inresa i en medlemsstat eller för rätten till fri rörlighet och vistelserätt.
Det har gjorts stora framsteg för att samordna lagstiftningen på det här området genom Schengenavtalet, men det måste påpekas att några medlemsstater fortfarande är negativt inställda till förändringarna och att de inte vill följa gällande bestämmelser.
Följaktligen förväntade sig utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att detta förslag till direktiv skulle innebära ett verkligt steg framåt mot att undanröja alla begränsningar av administrativ karaktär i syfte att underlätta för unionsmedborgare att etablera sig i en annan medlemsstat.
Detta var syftet med de ändringsförslag som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden antog.
Ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden antogs inte av det ansvariga utskottet, utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, och jag som föredragande ville naturligtvis att de skulle tas med, men för att inte gå emot de överenskommelser som har nåtts på det här området insisterade jag inte på att de skulle inbegripas.
Jag vill emellertid fästa uppmärksamheten på ett ändringsförslag som i viss mån skulle kunna stilla den oro som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden hyser, jag avser ändringsförslag 23 - med vilket en ny artikel 4 a införs - där det står att ?detta direktiv får inte leda till att befintliga rättigheter som fastställs genom EU-lagstiftningen eller EG-domstolens beslut upphävs?.
Enligt min åsikt är detta ändringsförslag mycket viktigt, eftersom vi annars skulle begränsa unionsmedborgarnas rättigheter inom unionen.

Karamanou (PSE)
, föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. (EL) Herr talman! Kommissionens förslag till direktiv om medborgarnas fria rörlighet utgör utan tvekan ett viktigt steg i riktning mot att undanröja de obefogade tekniska hinder som fortfarande - än i dag - finns i det förenade Europa. Europaparlamentet förbättrar kommissionens ursprungliga förslag väsentligt genom de ändringsförslag som lagts fram. Ändringsförslagen från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor syftar till förbättringar i en rad frågor, förbättringar som kommer att stärka kvinnornas ställning inom ramen för den fria rörligheten, och de utgår från de särskilda problem som kvinnor ställs inför och från principen om att ingen skall diskrimineras på grund av kön.
Kommissionsledamot! Fastän ert förslag är avsett att trygga ett ohindrat och fritt utövande av de europeiska medborgarnas rätt till vistelse är texten tyvärr inte könsneutral, och ingen hänsyn har tagits till de särskilda problem som kvinnor ställs inför. Det största problemet uppstår främst för kvinnor som är ekonomiskt beroende av sina män, eftersom de i händelse av dödsfall eller skilsmässa inte har någon utsikt att förlänga eller fortsätta sin vistelse på ett annat europeiskt lands område. De fråntas alltså automatiskt varje laga rätt som följer av vistelsen i en annan unionsmedlemsstat. Vi anser att detta måste rättas till.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor betonar dessutom vikten av att skydda även andra former av förhållanden mellan människor, t.ex. genom att jämställa registrerade partnerskap - oberoende av partnernas kön - med äktenskap. Vi vet att alltfler medlemsstater på olika sätt erkänner förhållanden som inte är äktenskap. Ett grundläggande gemensamt inslag i de tillämpliga nationella lagstiftningarna är att partnern registreras officiellt, och det är följaktligen nödvändigt att ta med denna kategori i definitionen av familjemedlemmar.

Pirker (PPE-DE).
Fru talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Det förslag till direktiv som man här lägger fram för oss är ett stort steg framåt för att förverkliga vår europeiska gemenskap, för när vi genomför rätten att röra sig fritt för medborgarna i Europeiska unionen så kommer vi dit. Målet är att ha liknande villkor för unionsmedborgarnas resor mellan medlemsstaterna som inom de enskilda medlemsstaterna. Vi vill alltså äntligen avlägsna de hinder vi ännu har kvar och övervinna byråkratiska och politiska hinder på vägen mot denna rätt att röra sig fritt. Från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraters sida stöder jag därför med eftertryck kommissionens förslag och de förbättringar och ändringar som den ärade föredraganden lagt fram. Det är målsättningen, på denna väg befinner vi oss, och jag är övertygad om att vi kan uppnå vårt mål, om vissa villkor uppfylls.
Jag var besviken över att vissa kolleger i den viktiga debatten om den fria rörligheten fokuserade på en liten punkt, nämligen definitionen av vad vi skall betrakta som ?familj?. Det är bara en liten del som måste diskuteras, men vi skall inte tro att några få vet vad som skall uppfattas som ?familj? och skall tvinga på alla andra ledamöter i kammaren eller på medlemsstaterna sin definition. Så får det inte vara! Vi bör söka samförstånd genom att acceptera att de olika staterna här har olika uppfattningar och bestämmelser. Men vi bör inte inbilla oss att några få skall få tvinga på alla andra stater sin form och sin definition av ?familjen?. Om vi lyckas ta ett steg tillbaka och nå samförstånd genom att acceptera de olika bestämmelserna i de enskilda medlemsstaterna, då kommer förslaget att stödjas av en bred majoritet. Jag vädjar till alla som har lagt fram dessa förslag att i EU-medborgarnas intresse av att få röra sig fritt välja förnuftets väg.
(Applåder)

Terrón i Cusí (PSE).
Fru talman! På min kollega Carmen Cerdeiras vägnar, som har varit alternativ föredragande för detta betänkande och som tyvärr inte kan vara här, kommer jag, så gott jag kan, att yttra mig å min politiska grupps vägnar.
Unionsmedborgarskapet - som har institutionaliserats och inrättats genom Maastrichtfördraget och som sedan ändrades genom Amsterdamfördraget - ger alla unionsmedborgare en rad rättigheter och skyldigheter.
Syftet med detta unionsmedborgarskap är att inbegripa alla medborgare i den europeiska integrationen, att göra dem mer delaktiga, stärka skyddet av deras rättigheter och främja tanken om en europeisk identitet genom att skapa en känsla av samhörighet bland unionens medborgare. Dessa medborgerliga rättigheter och unionen som sådan kan bara vara trovärdiga för medborgarna om de kan tillämpa dem i praktiken, i det dagliga livet.
En av de rättigheter som unionsmedborgarskapet ger finns inskriven i artikel 18.1 i fördraget: Varje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium.
Samma rättighet, och i praktiskt taget samma ordalag, ges unionsmedborgarna i artikel 45.1 i stadgan om det grundläggande rättigheterna och detta anser jag vara mycket relevant i sammanhanget.
Dessa rättigheter har följaktligen konstitutionell och inte förklarande karaktär, det vill säga, medborgarna har dessa rättigheter oberoende av de tillstånd som medlemsstaterna kan bevilja.
Vi välkomnar kommissionens förslag, som vi anser vara ett verkligt steg framåt. Unionsmedborgarna måste kunna röra sig inom medlemsstaterna mutatis mutandis, under liknande förhållanden som medborgarna i den medlemsstaten har.
I själva verket, fru talman, har unionens medborgare tagit till sig denna rätt mycket snabbare och mer hållfast än medlemsstaternas regeringar har gjort. De har tagit till sig den och de utövar den. Jag kan försäkra er om att i min del av unionen, vid kusten där jag tillbringar mycket tid, finns det många unionsmedborgare som vistas där olagligt och som helt enkelt reser fram och tillbaka mellan sina två hem, ett i ursprungsstaten och ett i min medlemsstat, när de än vill och utan att fylla i några papper. Det går inte att bevisa om dessa personer har återvänt till sin hemstat under de senaste sex månaderna eller inte, eftersom de ibland vistas 60 kilometer från grannstaten. Euron kommer att göra detta ännu enklare och lättare och jag hoppas att kommissionen kommer att fundera mer på den här frågan. Av detta skäl har min grupp lagt fram ändringsförslag, vars syfte är att en gång för alla stryka kravet på tillräckliga ekonomiska tillgångar och i stället prioritera deras ställning som medborgare samt erkänna att medborgarna och deras familjer redan nu utövar rätten till fri rörlighet inom unionen.

Sørensen (ELDR).
Fru talman! På Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps vägnar skulle jag vilja slå fast att vi stöder Santinis förslag i den form det antogs i utskottet. Syftet med direktivet är att stärka unionsmedborgarskapets innehåll och öka medborgarnas fria rörlighet inom gemenskapen.
Förslaget kommer att innebära en konsolidering av den nuvarande mångfalden av förordningar och direktiv och domar på området. Rättsläget blir härmed klarare och tydligare. En tydlig lagstiftning innebär samtidigt att det blir lättare att övervinna många av de praktiska hinder för medborgarnas fria rörlighet som fortfarande existerar.
Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp stöder fullt ut principen om likabehandling enligt vilken medborgare från Europeiska unionens andra medlemsstater i största möjliga utsträckning skall behandlas i enlighet med samma bestämmelser som landets egna invånare. Detta direktiv utgör ett steg i rätt riktning.
Men vi stöder också den progressiva familjedefinition som tas upp i förslaget. Jag skulle dock generellt vilja slå fast att syftet med förslaget inte är att fastställa denna familjedefinition. Det grundläggande syftet är att upprätthålla familjen som enhet. Diskussionen kring familjedefinitionen bör därför inte avleda uppmärksamheten från förslagets syfte och de positiva konsekvenserna av antagandet av direktivet, nämligen stärkandet av regelverket när det gäller den fria rörligheten, ökningen av arbetskraftens rörlighet och naturligtvis upprätthållandet av familjen som enhet.

Di Lello Finuoli (GUE/NGL).
Fru talman! Förslaget till direktiv om rätten till fri rörlighet och bosättning på medlemsstaternas territorium för de europeiska medborgarna och deras familjer utgör ett viktigt steg i uppbyggnaden av ett friare och öppnare Europa. Det strävar dessutom efter att förenkla och effektivisera en veritabel djungel av bestämmelser för anställda och egenföretagare, pensionärer och studenter, och för medborgare som helt enkelt bara vill vara bosatta i ett annat land än det egna. De ändringsförslag som antogs i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har dessutom medfört betydande förbättringar av den ursprungliga texten och erbjudit bättre säkerhet för arbetstagare för att de skall slippa ifrån riskerna med den olagliga invandringen: naturligtvis borde även de europeiska medborgarna skyddas från dessa risker och mycket återstår att göra, som kollegerna Karamanou och Medina Ortega förklarade så väl.
När vi behandlade förväntningarna för den som vill vara bosatt utanför sitt eget land, har vi även strävat efter en faktiskt utvidgning av fri- och rättigheter genom att ta bort diskriminering knuten till kön, sexuell läggning och valet av samlevnadsformer. Vi är övertygade om att behovet av att förverkliga rätten att vara bosatt i ett annat land än det egna, att leva ensam eller med en person av samma kön eller att bilda familj utan att vara tvungen att ingå äktenskap är förankrade i medvetandet hos den största delen av Europas kvinnor och män, på samma sätt som rätten till skilsmässa och abort.
Jag vet inte om rådet kommer att kunna eller kommer att vilja ta de politiska och kulturella konsekvenserna av de val som detta parlament gör om det godkänner betänkandet i den version som antogs i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Vi är emellertid övertygade om att man annars kommer att gå emot viljan hos majoriteten av unionens medborgare, med risk att på det viset ytterligare öka avståndet mellan institutionerna och medborgarna, något som redan har påpekats av Terrón i Cusí.

Buitenweg (Verts/ALE).
Fru talman! Också min grupp gläder sig mycket åt såväl det föreslagna direktivet som betänkandet. Medan vi i fråga om andra ämnen ofta hör att Europeiska unionen vill gå för snabbt fram med integrationen är detta en typisk fråga som människor anser skulle ha reglerats redan för länge sedan. Inte nog med det, människor tror ofta att den redan är reglerad, och då blir det en besvikelse när det visar sig att den fria rörligheten inte alls är så fri som man trodde att den var.
Det handlar alltså exempelvis om en svensk som vill bosätta sig och arbeta i Italien. Detta går nu lättare. Nu vet jag att vissa kolleger och framför allt medlemsstater tror att detta handlar om migration. Det är enligt min uppfattning mycket långsökt. Det handlar framför allt om fri rörlighet för unionsmedborgare och det handlar endast om medborgare från tredje land om denna är gift eller sedan länge har ett förhållande med en unionsmedborgare. Låt oss alltså se detta i perspektiv.
En viktig del här är naturligtvis att människor som reser i EU, eller vill bo i ett annat land, ofta inte vill göra detta ensamma utan med sin familj eller sin livskamrat. Man har redan gått in noggrant på det i betänkandet, definitionen har vidgats och det är min grupp nöjd med. Men från ändringsförslag och kommentarer från Pirker drar jag slutsatsen att definitionen fortfarande är mycket kontroversiell. I fråga om äktenskap anser man det vara logiskt att den äkta makan/maken får följa med. Vid fall av registrerat partnerskap anser man det också vara överkomligt att partnern får följa med. Men redan i fråga om en långvarig relation blir det svårigheter.
Här vill jag gärna citera Pirker, också för att visa att jag verkligen lyssnar på vad han säger. Han sade: ?Vi bör göra oss av med den föreställningen att endast ett fåtal människor vet vilken den rätta definitionen av begreppet familj är.? Detta instämmer jag fullständigt i. Jag anser att det allra viktigaste är att människor är bundna till varandra, att människor vill ta ansvar för varandra, att människor vill ta hand om varandra, och jag anser att det därför är absurt att vi skall störa familjelivet för att en viss officiell namnteckning saknas. Man kan också se till alternativ, exempelvis till hur länge människor har bott ihop. Det finns alternativ; det viktigaste är att människor är bundna till varandra och att de har ett familjeliv. Kanske fattas en officiell namnteckning, men låt oss som europeisk union se på vad vi kan göra åt detta, inte bara störa familjelivet för att det saknas en namnteckning.

Blokland (EDD).
Fru talman! Såväl föredragande Santini som Europeiska kommissionen applåderar unionsmedborgarskapet. Detta skall nu utformas konkret i förslaget om att ge unionsmedborgare rätt till att fritt uppehålla och röra sig. Denna rätt, och jag citerar: ?är en del av alla unionsmedborgares gemensamma rättsliga grundval?, enligt Europeiska kommissionen.
Precis vilken grundval syftar Europeiska kommissionen på här? Jag finner detta uttalande lika förvånande som termen unionsmedborgarskap. Genom att en nederländare nu lättare kan börja arbeta i Frankrike känner han sig plötsligt som en unionsmedborgare. Nej, han förblir en nederländare som arbetar i Frankrike. Praktiskt sett är det ett bra och till och med nyskapande förslag. Det borde få en hel del administrativt krångel och okontrollerbara regler att försvinna.
På ett par punkter går Europeiska kommissionen enligt min uppfattning för långt när det gäller medlemsstaternas beslutanderätt. Först och främst i artikel 25, där en mottagande medlemsstat förbjuds att fatta ett utvisningsbeslut mot unionsmedborgare och deras familjemedlemmar som förvärvat permanent uppehållstillstånd. Vidare i artikel 30.2 där det står att en person senast två år efter det att ett utvisningsbeslut fattats får lämna in en ny ansökan om inresa i medlemsstaten. Det är väl ändå väldigt ogenomtänkt.
De ändringsförslag i Santinibetänkandet som utvidgar definitionen av partner och de ändringsförslag som försvagar kommissionens förslag kan jag inte stödja.

Cappato (NI).
Fru talman! Vi har väntat på detta direktiv om fri rörlighet för personer i flera år, kanske alltför många, och nu när det äntligen har kommit stöder vi det verkligen. Syftet med mitt inlägg är även att till föredraganden överlämna uppropet från det transnationella radikala partiet, undertecknat av 1 122 personer från 30 olika nationer, som kräver fullständig respekt för rätten till fri rörlighet för personer inom Europeiska unionen för att avskaffa diskrimineringen mot par med samma kön.
I det sammanhanget vill jag framför allt säga till föredraganden Santini och min kollega Pirker - som, förefaller det, i vissa av ändringsförslagen och formuleringarna som har tillkommit i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ser en vilja att försöka införa en gemensam familjemodell i Europa genom direktivet om fri rörlighet - att denna anklagelse är falsk, vilket framgår av de texter som godkänts. Det vi försöker göra är inte att tvinga på någon en enda familjemodell. Snarare försöker vi se till att det inte finns några skillnader i behandling när det gäller respekten för den fria rörligheten för personer, dvs. respekten för den europeiska lagstiftningen, ingen diskriminering som bygger på det faktum att vissa par erkänns på ett visst sätt eller på ett annat, att de är homosexuella eller heterosexuella par. Detta är vad vi kräver. Vi tror inte att man automatiskt skulle införa homosexuella äktenskap i hela Europa genom den fria rörligheten för personer i Europeiska unionen. Snarare är det så, att om homosexuella äktenskap erkänns i ett visst land, skall det homosexuella paret, när det flyttar till ett annat land, tillerkännas de rättigheter som följer med den fria rörligheten, inte alla rättigheter som hör till familjerätten. Detta är det viktiga, och därför ber jag också mina kolleger i de andra grupperna att inte ta bort hänvisningen till ?oavsett kön?. Det sägs att detta är meningslöst, att det är överflödigt. Vi är inga advokater eller jurister, vi tycker bara ett denna formulering, denna markering, skall få stå kvar. Om den sedan skulle vara överflödig, desto bättre. Alltså: fri rörlighet oavsett kön för de personer som har ingått äktenskap eller partnerskap.

Coelho (PPE-DE).
Fru talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som jag har betonat i mitt betänkande om unionsmedborgarskapet, som vi godkände här i kammaren i september förra året, har erkännandet av ett unionsmedborgarskap varit en mödosam process som fortfarande stöter på alltför många hinder, och vissa nödvändiga initiativ bör tas för att få en fullständig tillämpning av begreppet unionsmedborgarskap i sina politiska, administrativa, rättsliga, sociala och ekonomiska aspekter.
Jag rekommenderade då också att för att ta itu med de hinder som fortfarande föreligger för gemenskapsmedborgarnas utövande av fri rörlighet och bosättning, borde det förslag till direktiv som vi i dag diskuterar så snart som möjligt godkännas. Detta förslag syftade genom omformuleringen av två befintliga texter till att för in nödvändiga förenklingar för att förena hanteringen av rätten till fri rörlighet och bosättning i Europa i ett gemensamt rättsligt instrument och framför allt att slå fast rätten till permanent bosättning efter fyra års oavbruten bosättning. Det är ett välkommet förslag.
Föredragande Santinis arbete, som har genomförts mycket bra, har hjälpt oss att i detta förslag föra in en rad bidrag som jag anser är mycket positiva. Det finns dock två frågor som redan har tagits upp i denna debatt och som skapar svårigheter. Det handlar om definitionen av familjen, en alltför lång definition som tycks syfta till att i de nationella relationerna föra in en definition av partnern som familjemedlem. Jag tror här att det goda förnuftet kommer att tvinga fram en respekt för den nationella rätten och för de beslut som har fattats i varje medlemsstat. Såsom när det gäller det alltför breda begreppet familjemedlem, där jag tycker att det är rimligare att bibehålla den nuvarande lagen för avkomlingar och släktingar i uppåtstigande led, och jag är alltså oense med utvidgningen enligt förslaget, vilket skulle kunna leda till en enorm ökning av de människor som skulle kunna söka familjeåterförening. Jag anser dock att det är acceptabelt med den utvidgning som Santini föreslår av humanitära skäl eller allvarliga hälsoskäl.

Evans, Robert (PSE).
Fru talman! Jag vill tacka föredraganden och kommissionen för att de har lagt fram detta viktiga betänkande som behandlar angelägna frågor på ett sunt sätt. Vi här i parlamentet måste sträva efter att göra allt vi kan för att göra det enklare för de europeiska medborgarna att röra sig fritt inom unionen.
Det är helt absurt att det i dag är lättare att flytta varor eller kapital i Europeiska unionen än det är för europeiska medborgare att röra sig inom den. Vitorino sade i början att den fria rörligheten inskränks av många hinder och Buitenweg har just gett några exempel som tydliggör det. Om Europeiska unionen skall kunna närma sig medborgaren måste vi göra den till mer av en gemensam marknad för människor än den är idag.
Men precis som inom affärsvärlden krävs det bestämmelser för att det skall fungera effektivt. Till exempel bör brittiska pensionärer som flyttar till Spanien och andra som pendlar mellan två olika länder för att arbeta befrias från onödig byråkrati och överdriven pappersexercis. Om viskall uppnå målet att göra Europeiska unionen till den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen fram till 2010 och göra det lika enkelt för EU-medborgare att flytta från en medlemsstat till en annan som det är för Förenta staternas medborgare att flytta från en stat till en annan i Förenta staterna, behöver vi ett fritt flöde av europeiska medborgare som flyttar mellan länderna för att bo och arbeta där. Här handlar det om att europeiska medborgare och deras familjer skall ha möjlighet att röra sig fritt för att kunna arbeta och bo; det handlar om tonåringar som får uppehållstillstånd i det land de har vuxit upp i.
Det finns dock en del aspekter i betänkandet som kan misstolkas eller missbrukas. Därför bör vi införa ett par extra punkter. Min egen regering är angelägen om att vår strävan efter att främja den fria rörligheten för genuina EU-medborgare inte öppnar kanaler som kan utnyttjas av kriminella gäng och andra.
Vi är alla medvetna om att vi lever i en farlig värld. Det finns en minoritet - även om det är en liten minoritet - av människor som i olagliga och våldsamma syften kan vilja utnyttja den fria rörlighet som betänkandet främjar. Därför bör vi inte neka medlemsstaterna rätten att utestänga personer som bevisligen utgör ett hot mot den nationella säkerheten.
Vi behöver några fler garantier för att kunna skydda folk från riskerna med den moderna livsstilen. Jag ställer mig bakom det Di Lello Finuoli sa: Den stora frågan är inte om människor är gifta eller vem de har en varaktig relation med. Fördraget garanterar alla medborgares rätt till ett familjeliv och vi som parlament har fått makten att upprätthålla den. Andra har redan talat om det. Lagliga och bestående partnerskap bör aldrig hotas. Å andra sidan bör vi kanske för balansens skull se till att det finns garantier som avskräcker den lilla minoritet som vill använda sig av äktenskapet som ett sätt att vinna olagligt inträde. Det handlar om fri rörlighet för människor och friheten att leva som de själva önskar: en fri marknad för människor, en gemensam marknad för EU-medborgare och deras familjer.

Ludford (ELDR).
Fru talman! Det här förslaget infriar äntligen det 50 år gamla löftet att låta EU-medborgare och deras familjer bo i en annan medlemsstat. Det främjar friheten. Men om man lyssnar på vissa, bland annat ?konservativa? i den brittiska Labour-regeringen, kan man tro att det bara handlar om att främja olaglig invandring och terrorism. Det är på tiden att denna hysteri på grund av felaktig information i Förenade kungariket upphör. Det finns tillräckligt många garantier i denna åtgärd och i EU:s lagstiftning.
När det gäller definitionen av den familj som EU-medborgare kan ta med sig när de flyttar måste den åtminstone motsvara definitionen i ursprungslandets lagstiftning. Varför skulle ett svenskt registrerat partnerskap förlora sin status om paret flyttar till Italien till exempel? Regeringar, även den brittiska, är mycket måna om att kämpa för principen om ömsesidigt erkännande vad gäller straff för brott, inklusive europeiska häktningsbeslut. Låt oss även kämpa för folket, även det brittiska folkets, frihet och rättigheter.

Klaß (PPE-DE).
Fru talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! Förslaget till direktiv om unionsmedborgarnas och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorier är ett resultat av det nya rättsliga och politiska sakläget som skapades genom att unionsmedborgarskapet infördes. De olika befintliga rättsakterna skall ersättas med en enda rättsakt. Villkor och formaliteter skall ändras, och nu skall det redas ut vilka inskränkningar som är tillåtna, av skäl som har med offentlig ordning, säkerhet och hälsa att göra.
Vi talar om rätten för unionsmedborgarna och deras familjemedlemmar. Vid samrådet har vi i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor - och som jag hört under förmiddagen, inte bara där - stött på problemet med att definiera familjemedlemmarna. Hur definierar vi i dag familjen? Består familjen av far, mor, barn och även föräldrar respektive far/morföräldrar? Är ogifta par familjer, oberoende av kön? Här har vi olika rättsläge i de enskilda medlemsstaterna, och jag tror att medlemsstaternas subsidiaritet måste gälla. Ändå förefaller det mig nödvändigt med en europeisk definition av begreppet familj; när allt kommer omkring är det ju det som vi arbetar med.
Vem ger modern eller fadern, som tar hand om barnen och därför inte kan ha ett förvärvsarbete som bevisar att hon eller han har en egen inkomst, en säkerhet när den förvärvsarbetande partnern avlider eller lämnar henne/honom? Vid en vistelse om mer än sex månader krävs det fortfarande att man lägger fram en förklaring där det ekonomiska oberoendet framgår. Men ofta är det kvinnor som har en ekonomiskt beroende och därmed instabil ställning. Därför behöver vi för äkta makar en oberoende rättslig ställning. Familj innebär för mig att man tar på sig ansvar, uppfostran, försörjning och vård av andra. De som gör detta, som åtar sig det och förbinder sig att göra det - det betyder för mig också att de förbinder sig skriftligt - dem måste samhället också erbjuda en säkerhet.
(Applåder)

Cashman (PSE).
Fru talman! Jag håller med kommissionsledamoten om att det här handlar om medborgarskap i Europeiska unionen och att det är en avgörande fråga för att våra medborgares fria rörlighetskall kunna främjas. Kommissionsledamoten har helt rätt i att när allt annat är jämlikt bör EU-medborgarna ha möjlighet att flytta mellan medlemsstaterna och de administrativa bördorna bör begränsas till minsta möjliga.
Jag välkomnar den vidare definitionen av begreppet familj i betänkandet och den vikt som har lagts vid de humanitära aspekterna vid tillämpningen av direktivet. Den vidare definitionen av begreppet kommer dock inte att välkomnas av alla, och jag delar inte den brittiska regeringens - min egen Labourregerings - analys av direktivet.
När det gäller den vidare definitionen måste vi titta på våra fördomar och våra starka inre övertygelser. Här handlar det om nationellt medborgarskap och EU-medborgarskap. Vi måste gå vidare i en takt som inte får bestämmas av den medlemsstat som är minst benägen att reformera. Definitionen av begreppet ?make/maka? är kanske tydlig enligt Europeiska gemenskapernas domstol, men det är upp till oss som lagstiftare att omdefiniera och revidera definitioner, särskilt med tanke på det moderna familjelivet och mångfalden av långa och varaktiga förhållanden.
Vad den frågan beträffar har jag sedan 20 år tillbaka ett förhållande med en person av samma kön som jag, men min partner skulle inte definieras som familj om han flyttade med mig till Bryssel för att jag skulle sköta mitt arbete i parlamentet. Jag uppmanas att betala samma skatter, följa samma lagar, men både jag och mitt förhållande - som inte kan erkännas i Förenade kungariket - nekas jämlikhet. Därför uppmuntrar vi folk att antingen ingå ett ärligt och varaktigt förhållande, annars uppmuntrar vi dem att ingå ett arrangerat äktenskap, något som skulle köra över det här direktivet och alla dess intentioner totalt.
Antingen är det fri rörlighet för alla våra medborgare som gäller, annars inte. Baronessan Ludford har helt rätt. Det bör finnas en princip om ömsesidigt erkännande här. Jag uppmanar Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater att ansluta sig till oss för att undersöka de möjligheter som finns och uppnå en vettig överenskommelse med rådet, där det moderna samhället erkänns och lika rättigheter erbjuds alla våra medborgare, inte lika rättigheter för somliga.

Swiebel (PSE).
Den fria rörligheten för människor som vi diskuterar här är en av Europeiska unionens nyckelprinciper, och det är förunderligt att det fortfarande finns alla möjliga meningsskiljaktigheter om detta. Den nuvarande arbetsmarknaden och möjligheterna till att studera och att åtnjuta sin pension i ett annat land än det man kommer ifrån kräver flexibla bestämmelser i Europa. Ingen behöver hindras i onödan i fråga om detta. Ändå verkar det som om kommissionen vill utesluta en viktig medborgargrupp från denna rättighet. Nämligen de medborgare som vill ta med sig sin familj till ett annat land, men som inte är gifta eller som har ingått ett registrerat partnerskap som inte är giltigt i detta andra land. En fransk kvinna som har ingått ett registrerat partnerskap får exempelvis inte ta med sin drömman eller drömkvinna till Italien, eftersom registrerat partnerskap inte existerar i det landet. Pirker kallade detta en småsak, jag ser det som en katastrof. Men två män eller två kvinnor som är gifta i Nederländerna och också i Belgien får inte heller åka tillsammans till Grekland när den ena av dem skall arbeta där. Föreställ er det! I kommissionens förslag får endast den familjemedlem följa med till ett annat land som endera är maka/make till motsatt kön eller ogift partner, om den mottagande medlemsstaten jämställer dessa par med partner som ingått äktenskap. Detta förhållningssätt leder emellertid till diskriminering på grundval av nationalitet, något som sedan länge har varit förbjudet i Europeiska unionen. Detta är en förunderlig angelägenhet som vi måste reparera.
Därför har jag tillsammans med ett antal kolleger lagt fram ändringsförslag, som också har godtagits i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om att införa systemet med ömsesidigt erkännande. Detta system garanterar att alla möjliga former av relationer erkänns i båda riktningarna i alla medlemsstater. Äktenskapet, det registrerade partnerskapet och även de facto-partnerskapet, och det oavsett sammansättning, alltså oavsett kön, ?irrespective of sex?. Det handlar för övrigt inte enbart om par av samma kön; en växande grupp män och kvinnor väljer också att inte gifta sig och vill hellre vara sambor, men utan att förlora alla rättigheter. Åtta medlemsstater ger lyckligtvis redan sina medborgare denna möjlighet. Men den här valfriheten får inte gå förlorad i samma ögonblick som medborgarna träder över gränsen. Därför gläder jag mig åt att en övervägande majoritet i detta parlament verkar stödja tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på det här området. Det är ett stort framsteg och ett förebud med tanke på de kommande diskussionerna med rådet. Men varför vill min grupp ändå hålla fast vid formuleringen ?oavsett kön?? Orsaken till detta är att våra vänner i PPE-DE hittills inte har varit tydliga vad gäller frågan om man verkligen är beredd att tillämpa principen om ömsesidigt erkännande till fullo, alltså inklusive relationer, äktenskapliga relationer och icke äktenskapliga relationer mellan personer av samma kön från de länder där det finns lagstadgad möjlighet till detta. För oss är halv jämlikhet ingen jämlikhet. Med tanke på detta tvivel kan det för ögonblicket inte skada att hjälpa fram homosexuella mäns och kvinnors rättigheter lite extra. I det avseendet kan jag bara skriva under på det som Michael Cashman sade, och jag hoppas därför att våra vänner i PPE-DE kan undanröja dessa svårigheter under nästa etapp av lagstiftningsförslaget.

Hedkvist Petersen (PSE).
Fru talman! Den fria rörligheten är EG-rättens kärna. Vi måste förverkliga den fria rörligheten inom vår union. Jag välkomnar därför ett enhetligt regelverk som kan underlätta för medborgarna att lätt röra sig mellan EU:s olika medlemsstater. Efter utvidgningen blir det ännu viktigare att reglerna för den fria rörligheten är klara och enkla så att alla unionsmedborgare, nya som gamla, känner till sina rättigheter och vilka regler som gäller.
För att uppmuntra den ökade rörligheten inom EU måste vi börja med en förenkling av reglerna. Reglerna måste också vara generösa. Jag är därför glad att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har föreslagit regler som underlättar olika familjemedlemmars fria rörlighet. Det gläder mig särskilt att det i detta utskott har föreslagits en utvidgning av familjebegreppet. Personer som inte lever i juridiskt sett traditionella familjemönster måste ha samma rätt som gifta par att leva tillsammans i EU-länderna. De skall ha rätt att känna sig säkra på att samma rättigheter gäller för oss alla. Detta är naturligtvis utmanande för många i vår union då det utmanar traditionellt tänkande. Vi måste dock anta denna utmaning och den möjlighet som den ger, just därför att vi lever i en gemensam union och vill skapa ett unionsmedborgarskap. Ytterst handlar detta om respekt och alla människors lika värde. Regelverket för familjefrågorna i EU måste vara generöst och icke-diskriminerade.

Vitorino
Fru talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden än en gång för hans utmärkta betänkande och bekräfta att kommissionen kan införliva större delen av ändringsförslagen i det ändrade förslag som vi lägger fram inom kort. 
Jag vill ta upp de två frågor som är kontroversiella i denna debatt. För det första, när det gäller artikel 2 och begreppet familj måste vi inse att en harmonisering av villkoren för vistelsen för unionsmedborgare inte för den skull innebär att vi framtvingar ändringar i medlemsstatens lagstiftning där begreppet familjestatus definieras. Jag har förståelse för den här debatten och svårigheten att å ena sidan garantera förenligheten med artikel 13 i fördraget, som är den rättsliga grunden för bekämpande av diskriminering, inklusive diskriminering mot ogifta par eller par av samma kön, när fördraget å andra sidan undantar familjelagstiftningen från Europeiska unionens behörighetsområden. Gemenskapen måste på detta känsliga område respektera den utveckling som har skett av medlemsstaternas lagstiftning och vara flexibel i detta. Det finns ingen allmängiltig rättslig lösning på denna typ av de facto-partnerskap eller för registrerade partnerskap eller äktenskap mellan personer av samma kön. 
Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet mot det faktum att vi inte bör överdriva de praktiska svårigheter som ogifta par och par av samma kön möter i utövandet av sin rätt till vistelse. När två personer är medborgare i Europeiska unionen åtnjuter de i själva verket båda rätten till vistelse enligt artikel 18 i fördraget, oberoende av karaktären på deras förhållande. Jag medger ändå att problem kan uppstå när den ena av dem är medborgare i ett tredje land. För närvarande är kommissionens förslag att äktenskap definieras utifrån begreppet ?make/maka? och det begreppet strävar vi inte efter att definiera. Faktum är att det i dag endast är två medlemsstater som erkänner föreningen av två personer av samma kön som ett äktenskap.
Enligt domstolens rättspraxis syftar begreppet ?äktenskap? på en förening mellan två personer av motsatt kön. Kommissionen föredrar i nuläget att följa domstolens rättspraxis och använda en formulering som medger en progressiv tolkning av begreppet utifrån en framtida utveckling av medlemsstaternas lagstiftning.
Vad gäller ogifta par, däribland registrerade partnerskap, anser kommissionen också att erkännandet av dessa förhållanden måste göras utifrån lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten. Jag förstår argumentet om ömsesidigt erkännande, men det bör användas med försiktighet. Ett sådant erkännande med ogifta pars vistelse som mål utifrån lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten kan vålla svårigheter för medlemsstater vars familjelagstiftning inte medger sådana möjligheter. Dessutom förutsätter principen om icke-diskriminering att ursprungsmedlemsstaten behandlar ogifta par från andra medlemsstater på samma sätt som sina egna medborgare. Jag tror därför att alla, särskilt på det här området, kan hålla med om att vi inte bör skapa en omvänd diskriminering. Det skulle nämligen bli den faktiska konsekvensen av ett sådant förslag.
Jag kommer att följa era överläggningar i morgon på nära håll och även förhandlingarna med rådet. Jag är övertygad om att ni alla är medvetna om svårigheterna i denna debatt och medlemsstaternas olika syn på saken.
Föredraganden har lagt fram ett ändringsförslag till artikel 21 beträffande lika behandling för att undanta personer som inte förvärvsarbetar från socialt bistånd under de första sex månaderna snarare än under de första fyra åren för vistelsen, innan de förvärvar permanent uppehållstillstånd, så som föreskrivs i kommissionens förslag. Jag är medveten om att kommissionens text behöver justeras mot bakgrund av domstolens aktuella dom i frågan, där det fastslås att alla invånare som är lagligt bosatta i en annan medlemsstat har rätt till samma behandling som landets egna medborgare på socialförsäkringsområdet. Trots att Santinis ändringsförslag går i rätt riktning kan det inte godtas med sin nuvarande formulering, eftersom den inte överensstämmer helt med domstolens dom som jag nämnde. Kommissionen anser att det vore lämpligt att ompröva förslaget och undersöka innehållet i domstolens dom närmare. Vi kommer att lägga fram ett ändrat förslag så snart som möjligt.

Ludford (ELDR).
Fru talman! Jag vill ställa en fråga till kommissionsledamoten. Han sade att enda problemet för ett par med ett registrerat partnerskap uppstår när en av dem är utländsk medborgare. Om båda är EU-medborgare enligt artikel 18 kan de oberoende av varandra flytta till en annan stat. Det stämmer, men det de mister är sin status som registrerat partnerskap och de skattemässiga och sociala rättigheter som det innebär - till exempel rätten att bli erkänd som närmast anhörig när den ena ligger på sjukhus. Den frågan tar han inte upp i sitt svar.
Det är inte bara en invandringsfråga, det är även en fråga om erkännandet av en familj. Jag tror inte att han kan kringgå den, och jag tror att argumentet om ömsesidigt erkännande är mycket starkt, precis som på andra områden, till exempel straffrätten.

Vitorino
Fru talman! Ludford har naturligtvis rätt, men hennes kommentar ger upphov till ytterligare ett problem, nämligen det om lagarna i det mottagande landet som diskriminerar oregistrerade partnerskap. Det måste medges att partner som inte förlorar de privilegier de har i sitt ursprungsland skulle åtnjuta privilegier som medborgarna i den mottagande staten inte själva har. Det är det som är själva kärnfrågan. 
Jag respekterar era åsikter Ludford och jag ser fram emot diskussionerna med rådet under medbeslutandeförfarandet och förfarandet med omröstningar med kvalificerad majoritet som ni känner bättre till än jag.

Talmannen.
Tack, kommissionsledamot.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Zrihen (PSE)
Detta betänkande och detta förslag till direktiv utgör ett viktigt steg för förverkligandet av en grundläggande del i unionsmedborgarskapet: en faktisk fri rörlighet för personer inom Europeiska unionen.
Jag vill trots detta framföra kritik, och det gäller en punkt som tyvärr inte har behandlats.
Det rådet fortfarande ojämlikhet mellan medborgarna i en medlemsstat och medborgare från andra medlemsstater som vistas varaktigt i samma medlemsstat, trots att dessa har rätt att bosätta sig där permanent, vilket bekräftas av att ett uppehållstillstånd har utfärdats. Dessa personer missgynnas fortfarande i förhållande till landets medborgare så snart det handlar om att passera en inre gräns i Europeiska unionen, eftersom de då måste ha med sig ett pass eller ett identitetskort utfärdat av den stat där de är medborgare, vilket innebär längre förberedelser och ökade administrativa kostnader.
Det är beklagligt att man inte tog tillfället i akt för att undanröja denna orättvisa, antingen genom att införa ett system med europeiska identitetskort eller genom att föreskriva att permanenta uppehållstillstånd betraktas som likvärdiga med ett identitetskort när en inre gräns i Europeiska unionen passeras.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0010/2003) av Terrón i Cusí för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens förslag inför antagandet av rådets direktiv om villkor för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i syfte att bedriva verksamhet som anställd eller egenföretagare (KOM(2001) 386 - C5-0447/2001 - 2001/0154(CNS)).

Vitorino
Fru talman! Jag vill börja med att tacka föredragande Terrón i Cusí och alla som har bidragit till det positiva betänkande som vi diskuterar i dag.
I och med det föreslagna direktivet lägger vi fram en ram som, när den har godkänts, kommer att göra medlemsstaterna öppna och tydliga beträffande sin invandringspolitik. Det kommer att vara ett stort framsteg. Nuförtiden är medlemsstaterna inte särskilt insatta i varandras invandringspolitik. Invandringspolitiken har hittills ofta bedrivits i skymundan. Allmänheten vet att de som tar sig in olagligt slutligen får sin situation lagligförklarad av medlemsstaterna på ett eller annat sätt.
Vårt förslag är ett första steg mot att sätta stopp för det mönstret. Invandrare måste kunna ta sig in på laglig väg och beviljas arbetstillstånd och en rad rättigheter, om det finns arbeten - och det blir vi allt mer medvetna om att det gör - som inte kan tillsättas via den inhemska arbetsmarknaden. I det avseendet bör påpekas att dessa rättigheter inte inbegriper rätten att vistas utan arbete i Europeiska unionen. Förslaget bidrar vidare till att effektivisera omständliga förfaranden och skapa klarhet och rättssäkerhet.
Som vi tydligt påpekade i vårt meddelande om migrationspolitiken i november 2000, har vi inte för avsikt att genom ett direktiv fastställa det antal invandrare som våra respektive ekonomier och samhällen kan ta emot. Det föreslagna direktivet överlåter det beslutet till medlemsstaterna som, tillsammans med det civila samhället, och framför allt de lokala och regionala myndigheterna, avgör hur många de har möjlighet att integrera.
Jag vill därför poängtera det jag hela tiden har sagt, nämligen att detta förslag inte beviljar en enda inresa för en enda invandrare till Europeiska unionens arbetsmarknad. Kommissionen håller under inga omständigheter på att införa en subjektiv rätt till invandring. Enda målet är att harmonisera förfarandet i samband med rätten till inresa och en sådan harmonisering betraktas som nödvändig. Vi vill endast att medlemsstaterna skall informera varandra och kommissionen om vad som sker, så att alla kan lära sig av varandras erfarenheter och komma fram till hur unionen skall reagera utifrån detta. Inte minst med tanke på att vi i stort sett lever i ett gränslöst område där besluten påverkar våra grannar. Europeiska unionen måste i första hand mobilisera sina mänskliga resurser, inklusive de säsongsarbetare som i dag vistas lagligt i Europeiska unionen.
Ytterligare insatser måste göras för att utbilda och få ut äldre människor och kvinnor på arbetsmarknaden. Kampen mot arbetslösheten är därför inte oförenligt med detta förslag. Våra arbetslösa har fyra veckor på sig att visa upp sig och ta de arbeten som inga utländska arbetstagare konkurrerar om. Med tanke på att våra arbetslösa inte alltid är beredda eller har förmåga att göra det, innebär effekterna av en åldrande befolkning och kunskapsklyftan till följd av den att en begränsning av den lagliga in- och utvandringen riskerar att äventyra vår ekonomiska hälsa. Som jag tidigare har sagt, skulle medlemsstaterna även om de drabbades av nedgångar på arbetsmarknaden ha rätt att sätta ett tak för hur många invandrare de är beredda att ta emot, om de till exempel anser att deras samhälle redan har en integrationsbörda som är för stor.
Antalet invandrare är en av de frågor som våra medborgare prioriterar och ett av de områden där de tydligt förväntar sig att viskall ta oss problemet på EU-nivå. Jag hoppas att den här debatten och dess inverkan på rådet skall leda oss vidare.

Terrón i Cusí (PSE)
Fru talman! Vi har upprepat tusen gånger här i kammaren att en global europeisk invandringspolitik först och främst måste grundas på fastställande av en invandringslagstiftning och därefter starka instrument för att se till att dessa lagar följs. Dagens debatt handlar om ett förslag till direktiv som är menat att vara hörnstenen i denna politik, ett direktiv som rådet för övrigt inte har gjort några större framsteg med. Parlamentet skulle också ha uttalat sig för länge sedan, men vi släpar alltid efter när det gäller de här frågorna.
Jag har valt den här tidpunkten för att lägga fram mitt betänkande eftersom det grekiska ordförandeskapet, och det är första gången på länge, har tagit med frågan om laglig invandring på den politiska dagordningen, vilket jag välkomnar.
Syftet med förslaget till direktiv är att harmonisera villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i syfte att bedriva verksamhet som anställd eller egenföretagare. Enligt förslaget tillåts arbetstagare från tredje länder inresa när tjänsten inte kan tillsättas av en nationell arbetstagare, arbetstagare från en annan medlemsstat eller av tredjelandsmedborgare som är bosatt i medlemsstaten och har tillträde till arbetsmarknaden. Enligt förslaget skall den invandrande arbetstagaren ha ett erbjudande av anställningsavtal före inresan, om inte tredjelandsmedborgaren i fråga är lagligt bosatt inom Europeiska unionen av andra skäl. Uppehålls- och arbetstillståndet kombineras då i ett enda dokument.
Om detta direktiv antas betyder det att man erkänner behovet av lagliga kanaler för invandringen. Ramen blir då öppnare, med enklare förfaranden, vilket underlättar för de ekonomiska aktörerna och samtidigt innebär att invandrarnas rättigheter förstärks.
Personligen välkomnar jag kommissionens förslag. Jag beklagar bara att kommissionen, vilket utan tvivel beror på att den vill vara realistisk, inte har tagit med några av de förslag man kommit med i tidigare meddelanden om detta förslag till direktiv. Uppriktigt sagt kan vi inte fortsätta att kopiera modeller för kontroll av invandringen som provades under det förra århundradet när industrisamhället växte fram; vi måste kunna tänka ut nya förfaranden som är anpassade efter vår värld, efter ett samhälle och en arbetsmarknad som styrs och fungerar helt annorlunda än under årtiondena innan kriget. Några av de åtgärder som kommissionen har funderat på, som rörligheten, var ett steg i rätt riktning, och verkligheten kommer att tvinga oss att återvända till dessa förslag.
Fru talman! Detta är bara ett yttrande om betänkandet. Jag skulle ha hellre ha velat utarbeta en resolution än ett paket med ändringsförslag - som knappast kommer att läsas eller beaktas av dem som har den verkliga beslutsmakten. Men av förfarandemässiga skäl blev vi tvungna att lägga fram ett paket med ändringsförslag, och när det gäller dessa är det viktigt att betona två grundläggande frågor.
För det första en stark vilja till och tydliga signaler om att vi är för en europeisk invandringspolitik. Vi behöver tydliga bestämmelser som är möjliga att följa. Därför har vi förkastat de ändringsförslag, vilka till största delen har lagts fram av PPE-DE-gruppen, som syftade till att förvandla direktivet till ett slags rekommendation som medlemsstaterna skulle kunna välja att följa eller inte följa. Vi har inte heller godtagit de ändringsförslag som syftade till att införa andra krav än ett anställningsavtal, eftersom sådana krav skulle vara svårt att kontrollera. Om vi bestämmer att ett erbjudande om anställningsavtal är vad som berättigar till inresa och vistelse i unionen måste vi också satsa på att få det systemet att fungera. När man kräver att invandrarna skall ha ett anställningsavtal eller ett erbjudande om ett anställningsavtal börjar man reglera tillträdet efter arbetsmarknadens behov. Även i en situation med arbetslöshet skulle den vägen helt enkelt blockeras.
För det andra är det nödvändigt att fastställa regler som är möjliga att följa för att på så sätt stimulera invandring via lagliga kanaler och undvika olagliga anställningsavtal. På så sätt kan vi undvika att de invandrare som redan har inrest hamnar i en situation där de vistas olagligt i medlemsstaten på grund av byråkratiska skäl. Vi måste även göra allt vi kan för att undvika att invandrare reser in i en medlemsstat utan tillstånd. När det gäller de här frågorna har vi haft tre målsättningar: att de personer som är lagligt bosatta i unionen, de som lagligt uppehåller sig på unionens territorium av något skäl eller har rest in med uppehållstillstånd och sedan förlorat det skall ges möjlighet att söka arbetstillstånd i Europeiska unionen, så att de inte skall behöva vistas där olagligt och att staterna, om de vill, kan införa ett tillfälligt inrese- och uppehållstillstånd för att söka arbete som är giltigt i sex månader.
Andra punkter som vi har infört är förstärkandet av lika behandling mellan arbetstagarna i syfte ett undvika alla former av diskriminering och att en andra klassens arbetsmarknad skapas, vilket är till nackdel för såväl invandrarna som de inhemska arbetstagarna. Vi har även som mål att arbetstagarna skall ha jämställda rättigheter och skyldigheter, att fri rörlighet för arbetstagarna inom en medlemsstat blir tillåten - av uppenbara skäl tror jag inte att man skall gå längre än så - och i allmänhet att tidsfristerna skall förkortas och att byråkratiska hinder skall undanröjas för att inrätta denna invandringspolitik.
Precis som våra medborgare och deras företrädare, arbetsgivarna och fackföreningarna, hoppas jag att vi fastställer tydliga bestämmelser som grundas på effektiva kriterier och inte på ideologiska problem, som inte är till stor hjälp.

Lambert (Verts/ALE)
Fru talman! Jag tackar föredraganden. Det gläder mig att se att vissa av de ändringsförslag som har lagts fram av utskottet för sysselsättning och socialfrågor - men inte godtagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor - har tagits upp till diskussion i flera av parlamentets politiska grupper. Majoriteten i mitt utskott anser att förfarandena bör förenklas och tydliggöras.
Vi har av flera ansenliga företag fått höra hur lång tid det kan ta att få arbetstillstånd till de anställda, något som har föranlett vissa att använda turistvisum som ett sätt att få sina anställda över gränsen så att de kan uppfylla villkoren i kontraktet, medan andra har gjort förluster. Vi har av små och medelstora företag utan särskilda personalavdelningar fått höra hur komplicerat det kan vara att hitta rätt person och hantera all byråkrati och hur lång tid det kan ta innan den personen rent faktiskt börjar arbeta.
Vi har fått höra av enskilda individer vilken frustrerande och löjlig procedur det kan bli när en ansökan stoppas på grund av en mindre teknisk detalj och när ingen är ansvarig för att informera personen i fråga om anledningen till detta. Vi har också hört om fall där någon varit tvungen att återvända till sitt ursprungsland, en resa förenad med stora kostnader och olägenheter, för att ansöka om ett nytt arbetstillstånd för ett nytt arbete. Det handlade i det fallet om en anställd i den europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen Unice.
Därför stöder vi ändringsförslagen om att skärpa tidsplanen och förkorta svarstiden för arbetstillstånd, om kraven på att den sökandeskall informeras om eventuella problem i en ansökan och att arbetstagaren måste flytta från arbetsgivaren som än en gångskall påvisa att tjänsten måste tillsättas av en medborgare från tredje land om den blir ledig inom 12 månader - men med tanke på några av de hemska historier vi har hört om hur länge ett tillstånd kan dröja kanske vi skulle förlänga den tiden ytterligare.
Vi har försökt undanröja dubbletter av sådant som arbetsgivaren skall göra och sådant staten skall göra, i ett försök att behandla arbetstagaren som en ansvarstagande vuxen. Vi stödde förslaget från Ecosoc, FN:s ekonomiska och sociala råd, om att överväga tanken på ett tillstånd för jobbsökande som kunde vara till stor hjälp för små och medelstora företag.

von Boetticher (PPE-DE)
Fru talman! I utskottet för framställningar har vi några ansökningar som handlar om bristande invandringsmöjligheter i Europa. Även av den anledningen är det nödvändigt med ett sådant direktiv. Kommissionsledamot Vitorino! Ni har också rätt i att det efter att detta direktiv trätt i kraft fortfarande skall överlåtas på medlemsstaterna om de vill ha någon invandring och i förekommande fall hur stor invandring de vill ha. Men ni ger med detta förslag till direktiv naturligtvis ett tecken, som innebär ett krav på invandring. Ni behöver på torsdag inte heller åka tillbaka till ett land, där det för närvarande finns 4,6 miljoner arbetslösa! Eller uttryckt på följande vis: finns det i Portugal skolor, där hälften av barnen inte längre förstår portugisiska?
Det stämmer att vi behöver bestämmelser för laglig invandring, och vi måste styra den. Men det stämmer också att vi för närvarande har ekonomiska och utbildningspolitiska problem och därför inte har några lämpliga arbetstillfällen för våra egna medborgare. Därför ger ni med detta direktiv trots vissa bra ansatser fel signal vid fel tidpunkt. Ni vill också exempelvis medge en tredjelandsmedborgare ett rättsanspråk på invandring, redan när denne bland annat kan bevisa att en tjänst inte blivit tillsatt under fyra veckor. Och ni, kära fru Terrón i Cusí, vill också bjuda under detta förslag med er treveckorsfrist! Det erinrar mig om en biltävling i en James Dean-film, där det handlar om vem som sist hoppar ur en bil som styr fram mot en avgrund. Filmen heter för övrigt på tyska ?För de vet inte vad de gör?.
I Tyskland finns det för närvarande trots hög arbetslöshet många lediga tjänster. Delvis beror det också på ett nedkört utbildningssystem. Ert budskap är nu: ?Bekymra er inte om utbildningsreformen i ert eget land. Vi tillsätter helt enkelt tjänsterna med invandrare.? Men det får inte vara lösningen!
Och därför än en gång: förslaget är välment, men ger fel signal. Och, kommissionsledamot, ni vet att jag för övrigt anser att konventet måste bli ännu modigare.

Nassauer (PPE-DE).
Fru talman, mina damer och herrar! Med detta direktiv lägger kommissionsledamot Vitorino fram det grundläggande europeiska lagförslaget för invandring till Europa. Han följer här en mycket bestämd systematik: han öppnar generellt de europeiska arbetsmarknaderna för invandring och ger medlemsstaterna undantagsvis möjlighet att minska invandringen med hänsyn till den aktuella nationella mottagningsförmågan, om så erfordras till noll. Detta sker i en tid när vi i Europa har 15 miljoner arbetslösa - enbart i mitt land närmar sig siffran 5 miljoner! Alla experter säger att det kommer att vara så i många år, så man kan utan vidare konstatera att det i många år inte kommer att finnas något generellt arbetskraftsbehov i Europa.
Det finns behov inom särskilda sektorer, i särskilda branscher, i särskilda regioner och det finns temporära behov, men alltså inte principiella och generella. Om detta direktiv skulle införlivas i lagen kommer därför trycket på arbetsmarknaderna i Europa att stiga, och detta kommer att ske på bekostnad av dem som redan är arbetslösa, och inte minst på bekostnad av de tredjelandsmedborgare som befinner sig lagligt i Europeiska unionen och som redan lider av högre arbetslöshet än unionsmedborgarna. Detta möjliggör ni om en tjänst inte kan tillsättas under fyra veckor. Hos oss i Tyskland varade den genomsnittliga vakansen förra året, från det att tjänsten utannonserades fram till att arbetet påbörjades, omkring 70 dagar! Det betyder att denna fyraveckorsfrist är skrattretande kort, och den kommer, som sagt, att öka arbetslösheten hos oss betydligt.
Det är problematiskt att det är ett rättsanspråk förenat med detta system, för när en begäran har avvisats, skall de sökande kunna klaga inför de nationella domstolarna. Sådana klagomål har vi redan haft dramatiskt dåliga erfarenheter av när det gäller asylärenden, och därför vill vi inte uppleva det än en gång i samband med invandringen. Allt detta skärps än en gång dramatiskt genom den ärade kollegan Terrón i Cusís betänkande, för utskottets majoritet har strukit just den föreskrift, som Vitorino tog upp i sitt förslag, nämligen den nationella möjligheten till styrning, så att bara öppenheten kvarstår. Dessutom skall enligt hennes idé till och med olagliga invandrare ha möjlighet att lämna in en ansökan om arbetstillstånd, vilket är en ren premie för olaglig inresa. Inte heller detta kan man av förnuftsskäl ansluta sig till.
Rådet har tuggat på detta förslag ända sedan juli 2001. Jag är säker på att Terrón i Cusís betänkande kommer att hamna i rådets stora papperskorg, och även kommissionsledamot Vitorino kommer att tvingas ändra sitt förslag rejält, om han skall ha chansen att få den nödvändiga majoriteten.
(Applåder)

Evans, Robert (PSE).
Fru talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten och föredraganden för hennes betänkande. Jag välkomnar principen att ta upp denna fråga till debatt. Det är ett stort steg på vägen mot en gemensam europeisk invandringspolitik. Utan lagliga åtgärder tillgriper många människor farliga och olagliga metoder för att ta sig över gränserna. Utan en laglig in- och utvandring kommer det bli svårt för oss att uppnå målet att göra Europa till den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen fram till 2010.
Det som Nassauer sade gjorde mig bedrövad. Vi måste föra debatten framåt. Det finns 350 miljoner invånare i Europeiska unionen för närvarande och snart kommer det att vara 500 miljoner. Han hävde att 50 miljoner av dessa kan komma att vara arbetslösa, varav 5 miljoner i Tyskland. Som Nassauer säkert vet och som vi hörde i den föregående debatten är det inte så enkelt som man kunde önska för någon att flytta från ett EU-land till ett annat och arbeta där. Vi måste göra mer för att underlätta detta, javisst, men under tiden måste vi också göra mer för att få en legal invandring, som till exempel att se till att de lediga tjänster vi har blir tillsatta. Vi måste också se till att det finns garantier, för samtidigt som vi uppmuntrar tredjelandsmedborgare att komma till EU måste vi garantera att vi inte berövar dessa länder på viktiga nyckelpersoner som behövs för deras utveckling. Vi vill inte ta alla läkare och sjuksköterskor och lärare från utvecklingsländerna bara för att vi behöver dem. Samtidigt vill vi inte heller säga till tredjelandsmedborgare: ?ni kan komma till EU, men de enda jobb ni får är de lägsta, mest fysiskt krävande och vidriga jobben som vi själva inte vill utföra.? Därför behöver vi ett väl avvägt system för legal invandring som innebär respekt för individen och dennes position och gynnar både tredje land och EU.
Förenade kungariket har väl inte valt att delta i den här åtgärden just nu, men jag vill ändå vara med och bidra till debatten, precis som andra brittiska ledamöter, för vi vill försäkra oss om att vi får en sund lagstiftning med vettiga bestämmelser, så att Förenade kungariket kan delta i åtgärden så småningom.

Sørensen (ELDR).
Fru talman! På Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps vägnar vill jag välkomna Terrón i Cusís betänkande. Det är ett viktigt och nödvändigt betänkande. Villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i syfte att bedriva verksamhet som anställd eller egenföretagare varierar kraftigt mellan de olika medlemsstaterna. Endast ett fåtal gemensamma bestämmelser och förfaranden gäller i samtliga medlemsstater, vilket innebär att det inte finns något rättsligt eller administrativt verktyg som kan bidra till en bättre styrning av migrationsströmmarna. Förslaget kommer att ändra på denna situation.
Genom antagandet av direktivet fastställs gemensamma bestämmelser beträffande tredjelandsmedborgares rättigheter och skyldigheter. Direktivet kommer dessutom att garantera att de befintliga bestämmelserna upprätthålls på ett rättvist sätt. Genom förslaget ökar tillgången på arbetskraft, vilket innebär att flexibiliteten och rörligheten på den europeiska arbetsmarknaden stärks. Samtidigt rymmer direktivet tillräckligt starka säkerhetsklausuler för att begränsa den ekonomiska migrationen.
Jag anser att antagandet av detta betänkande kommer att innebära klara vinster. Dels kommer det inom EU-området att skapas en klarhet beträffanden förfaranden och en välbehövlig harmonisering av bestämmelserna för denna grupp av tredjelandsmedborgare. Dessutom kommer förslaget att öka rättssäkerheten för denna grupp av lagligt inresta och självförsörjande tredjelandsmedborgare. Slutligen kommer förslaget att ge medlemsstaterna ett redskap som garanterar att de snabbt kan reagera på förändringar vad gäller de ekonomiska och demografiska omständigheterna på arbetsmarknaden.
Jag hoppas, till skillnad från föregående talare, att förslaget skall få ett bra mottagande i rådet och att resultatet skall bli ett snabbt antagande. Förslaget har länge cirkulerat mellan institutionerna, och det är därför viktigt att rådet inte lägger hinder i vägen på detta viktiga område.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Fru talman, kära kolleger! Syftet med det förslag vi behandlar i dag är att fastställa en harmoniserad rättslig ram med villkor för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse. På denna punkt måste man konstatera att Europeiska unionen fortfarande är överdrivet försiktig. Vi kan bara beklaga de europeiska beslutsfattarnas hyckleri. Samtidigt som alla länder betraktar utvecklingshjälp som ett sätt att bekämpa den olagliga invandringen skär man ner på resurserna för detta samarbete, och man deltar skrupelfritt till kompetensflykten genom att inte ta på sig kostnader för utbildning. Man tvekar inte att välja goda invandrare, dvs. de som tjänar våra intressen. Och när det gäller de övriga använder man sig av återtagandeklausulerna i samarbetsavtalen, för att lättare kunna utvisa dem som saknar riktiga identitetshandlingar men som redan är socialt och yrkesmässigt rotade och deltar fullt ut i den europeiska integrationen. Man uppfyller medlemsstaternas ekonomiska och demografiska behov genom att utnyttja en kontrollerad invandring, som i första hand är till för att åtgärda bristen på arbetskraft och kompensera bristen på demografisk jämvikt. Man utnyttjar dessa personer och behandlar dem på nåder utan att bry sig om dem, skydda dem eller respektera deras grundläggande rättigheter: rätten till hälsa, utbildning och bostad.
Ja, Terrón i Cusí har rätt. Invandringsfrågan måste vara en del av en övergripande och långsiktig vision för unionens gemensamma politik. I ett sådant sammanhang vore det bra att ta itu med frågor som rör hanteringen av invandringsströmmarna, bland annat den viktiga visumpolitiken, politiken för familjeintegration, rättigheter som är förknippade med ett unionsmedborgarskap och den nya definitionen av utvecklingshjälp, som förutsätter ett verkligt samarbete. En av slutsatserna från Tammerfors var att tredjelandsmedborgare skall garanteras lika behandling, men vi är långt ifrån det målet - att döma av en grundligare analys av villkoren för inresa och vistelse men också av de medborgerliga rättigheterna, framför allt rätten att röra sig fritt, rätten att bo med sin familj och de rättigheter som bör vara förenade med uppehållsort och inte medborgarskap.
Om EU:s lagstiftning tillåter att arbetstagare från tredje land blir billig arbetskraft - det otrygga arbetets kanonmat - kommer Europeiska unionen att förlora alla den trovärdighet som det har tagit många år att bygga upp genom programmen mot diskriminering, de program som unionens ideal om rättvisa och frihet kräver att EU försvarar. Alla vet att medborgarnas Europa inte kan byggas upp på diskriminering som orsakar orättvisa och utslagning och som ger upphov till rasism. Det är således vårt ansvar att verka för en gemensam och humanistisk invandringspolitik, som medför respekt för grundläggande rättigheter och som bekräftar att invandringen är en möjlighet för Europa.

Berthu (NI).
Herr talman! Syftet med det förslag till direktiv vi behandlar i dag är att på EU-nivå harmonisera bestämmelserna för beviljande av arbetstillstånd för tredjelandsmedborgare. Förslaget skapar ett första stort problem: vad tjänar det egentligen till?
I motiveringen kan man hitta tre skäl. För det första att de nuvarande bestämmelserna om tillstånd för arbetstagare från tredje land skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. Men vari ligger svårigheten? Detta är tvärtom bra och överensstämmande med subsidiariteten, dvs. att varje stat får anpassa reglerna för godkännande av utländska arbetstagare i förhållande till behoven i samhället och på arbetsmarknaden.
Det andra skälet som tas upp i motiveringen: arbetssökande och arbetsgivare stångas tydligen med nationella rutiner som ibland är - säger man - mycket invecklade. Men också detta är ett problem för medlemsländerna som gemenskapens instanser inte bör blanda sig i.
Det tredje skäl som åberopas: bestämmelserna om invandring av arbetstagare från tredje land skulle bli en hörnsten i den allmänna invandringspolitiken. Detta säger ingenting, eftersom Amsterdamfördraget inte har medfört att hela invandringspolitiken har överförts till gemenskapens behörighetsområde. Dessutom, kommissionsledamot, skulle denna hörnsten enligt min mening snarare vara kampen mot den olagliga invandringen, inte beviljande av arbetstillstånd.
I det stora hela saknar denna gemensamma harmonisering av arbetstillstånd grund. Den skulle bara tjäna till att öppna upp invandringspolitiken ännu lite till, när vi redan har alldeles för många arbetslösa. Jag kan till exempel nämna den häpnadsväckande bestämmelsen i artikel 29.4 i förslaget, enligt vilken en medlemsstats avslag på ett arbetstillstånd för en tredjelandsmedborgare måste innefatta - jag citerar - ?en motivering grundad på objektiva och kontrollerbara kriterier?. Beviljandet av arbetstillstånd till en tredjelandsmedborgare är enligt min mening en rättighet för makten i ett land, och man inte får hindra staterna på det här området, särskilt i det nuvarande ekonomiska läget då de behöver tillvarata sina egna viktigaste intressen. Detta förslag till direktiv skulle dessutom lägga grunden till ett ännu större mått av centralisering i ett senare skede. Parlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har verkligen förstått detta, eftersom det stormar fram och går i bräschen för att avskaffa andra befogenheter för staterna, till exempel rätten att avbryta utfärdandet av tillstånd av skäl som har att göra med förmågan att ta emot medborgare från tredje land. Man kan se vart allt detta skulle föra oss, om direktivet antogs. Men förslaget bryter så pass öppet med subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen - som man invaggar oss i varje dag - att jag hoppas någon i rådet har vett att stoppa det.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Kommissionsledamoten har rätt när han säger att det är ett första försök att skapa enhetliga bestämmelser för laglig invandring för egna företagare och för arbetskraft. Jag anser också att det är positivt, det som föreslås i många punkter, exempelvis den - självklara - möjligheten för medlemsstaterna att göra begränsningar och fastslå vilken arbetskraft som bör komma till Europeiska unionen och i vilket antal, eller möjlighet till utvisning av brottslingar eller intyg avseende tillgångar och så vidare. 
Det har sagts många positiva saker, men det finns två grundläggande problem för oss i Europeiska folkpartiet. Enligt vår åsikt överskrider kommissionens förslag för det första Europeiska unionens behörighet när det gäller lagstiftning. Medan det i EG-fördraget föreskrivs enskilda bestämmelser för invandringen, handlar det här om att Europeiska unionen skall fastslå generella bestämmelser. Vi vill att den huvudsakliga behörigheten skall behållas i medlemsstaterna, och vi vill att Europeiska unionen skall reglera det den har befogenhet till, nämligen hur tredjelandsmedborgares tillträde till Europeiska unionen skall arrangeras, till exempel med hjälp av arbetsvisum och motsvarande kontroller, och hur den fria rörligheten sedan skall regleras i Europeiska unionen. Så är det, och så skall det förbli!
Kommissionen väljer för sitt förslag också en felaktig ansats, eftersom man utgår från att det finns ett generellt behov av invandring. Men det är ett faktum att situationen i de olika medlemsstaterna är helt olika, både i fråga om kvalifikationerna för den invandrande arbetskraften och i fråga om omfattningen av den invandring som behövs. De härleder ur detta en rätt till invandring, där det dessutom går att inkomma med besvär. Något sådant finns inte någonstans i världen, och det vill vi inte heller ha i framtiden! Och om detta förslag sedan utvidgas genom förslag från utskottet, då går betänkandet så långt att vi inte kan rösta för det. Vi vill ha principiella bestämmelser som rör tillträde till unionen, men vi vill inte ha några allmänna bestämmelser, som i stor utsträckning begränsar medlemsstaternas befogenheter!

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Herr talman! För att kunna skapa en lagstiftning om invandring på gemenskapsnivå är det nödvändigt att ägna särskild uppmärksamhet åt de positiva effekterna av invandringen, något som vi diskuterar här i dag. Jag kommer från en medlemsstat - Spanien - där en stor del av befolkningen till för bara några år sedan utvandrade för att söka arbete och i dag mottar Spanien, tack vare vår tillväxt och vår stabilitet, många invandrare som söker arbete, ofta hederligt, och som otvivelaktigt bidrar positivt till våra företags tillväxt och som utför arbeten som våra medborgare inte vill ta.
Den nuvarande situationen, med allt snabbare migrationsströmmar, återspeglas dagligen i den spanska pressen. Vi ser hur tusentals marockaner och västsaharier tar sin tillflykt till vårt territorium i jakt efter arbete.
Med tanke på denna situation, som inte bara finns i Spanien, måste vi söka metoder för att kontrollera och reglera situationen för att undvika den ökande människosmugglingen.
Om vi skall kunna bekämpa den olagliga invandringen måste den lagliga invandringen regleras. Om det finns anställningserbjudanden och vi inte tillåter invandrarna att komma på laglig väg uppmuntrar vi till olaglig invandring och i och med detta gynnar vi uppkomsten av anställningserbjudanden, ofta under omänskliga förhållanden, där arbetstagarna blir lurade och ibland till och med utsätts för utpressning.
Jag välkomnar därför kommissionens förslag för att främja en samordnad invandringspolitik. Vi måste dock, vilket andra föredragande från min grupp redan har sagt, låta medlemsstaterna bestämma hur många invandrare de kan ta emot för att täcka anställningserbjudanden.
Vi måste vara försiktiga. Att ge invandrare tillträde till vår arbetsmarknad kan ge upphov till problem i framtiden, när situationen i medlemsstaterna förändras och det råder större arbetslöshet på våra arbetsmarknader än det gör för närvarande.
Vi kan inte ge de olagliga invandrarna direkt tillträde till arbetsmarknaden, det gäller framför allt de som har rest in på laglig väg men som i dag uppehåller sig olagligt på vårt territorium, personer som desperat försöker finna ett arbete. En sådan situation skulle utan tvivel leda till att många arbetsgivare skulle utnyttja situationen och ge upphov till utpressning, som jag nämnde tidigare.
Vi måste därför göra allt vi kan för att förbättra alla möjliga mekanismer för att invandrare skall kunna anställas från ursprungslandet. Vi bör underlätta för arbetsgivarna att anställa dessa invandrare och se till att kontakterna mellan arbetsgivarna och invandrarna i ursprungslandet i fråga flyter så smidigt som möjligt.

Ceyhun (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Jag tror att vi alla är ense om att vi i Europeiska unionen absolut behöver en invandring, eftersom vi i fråga om behovet av arbetskraft helt enkelt inte längre kan klara oss i vår ekonomi med den styrka vi har. Av den anledningen är det helt nödvändigt med invandring. Det är också klart att denna invandring måste styras på ett optimalt sätt och naturligtvis också måste tillgodose arbetsmarknadens krav och samtidigt tillvarata befolkningens intressen - även immigranternas intresse. Det är vi alla ense om. Det är också självklart att vi kommer att behöva arbetskraft på flera av näringslivets områden, och inte på andra. Även detta är vi ense om. Det är också klart att vi inte kan och vill tillåta konkurrens med den inhemska arbetskraften. Så långt är vi alltså alla ense.
När jag tänker på kollegan Anna Terrón i Cusís betänkande kan jag konstatera att man först kan vara tacksam mot henne för att hon så modigt stöder kommissionens förslag och har kommit med ett bidrag till detta om hur vi slutligen kan utforma de enhetliga bestämmelserna som rör den europeiska arbetsmarknaden och invandringen. När hon har gjort det är det bara självklart att vissa personer i slutändan får problem med hennes förslag, liksom med kommissionens förslag. Men å andra sidan, herr Nassauer, kan jag inte inse varför detta betänkande eller kommissionens direktiv skulle ägna sig för sophinken. Varför måste EG-fördraget betraktas som en bibel? Och varför får vi, Europapolitikerna, som på alla andra områden inom den europeiska politiken vill att befogenheterna skall ligga i Bryssel, nu på en gång, när det handlar om arbetsmarknaden, väldiga problem och vill reglera allt på nationell nivå? Jag tror att vi här, sett på lång sikt, kan betrakta det hela på ett mer vidsynt sätt och visa mer beredvillighet. Det som inte passar oss i dag, skulle eventuellt kunna vara europeisk politik redan om fem år. Av den anledningen kan jag mycket väl föreställa mig att man kunde hantera detta område mer generöst.
(Applåder)

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! När det gäller den allt mer globaliserade arbetsmarknaden har Europeiska unionen varit föremål för ett ständigt migrationstryck som bör hanteras på ett korrekt sätt. Jag håller med om det nödvändiga i att utarbeta en ny gemensam emigrationspolitik men denna politik måste alltid ta hänsyn till arbetsmarknadens verkliga behov och varje medlemsstats egen ekonomi.-
Av detta skäl kan det betänkande som Anna Terrón i Cusís lagt fram bara godkännas av oss om de ändringsförslag som återinförts av PPE-DE tas med. Låt mig understryka två punkter: för det första, detta förslag till direktiv syftar till att skapa en gemensam rättslig ram för villkoren för inresa och vistelse av arbetsmarknadsskäl. Så utifrån detta direktiv kommer arbetskraftsinvandring att tillåtas i Europeiska unionen om vissa villkor uppfylls.
Men enligt vår mening varken kan eller bör inte regeringarnas makt att reglera öppnandet eller ej av sin arbetsmarknad tas ifrån medlemsstaterna, det vill säga, det är ett beslut som bara kan tas av medlemsstaten själv och inte på gemenskapsnivå. Det är varje medlemsstats sak att bedöma och besluta om man har behov av att öka sin arbetskraft, i vilken grad, inom vilken sektor och med hänsyn till sina verkliga behov samt, och här tror jag att vi alla är överens, förmågan att ta emot och integrera nationaliteter från tredje land.
För det andra kritiseras i Terrón i Cusís betänkande det faktum att kommissionens ursprungsförslag bara tar upp en situation som gäller de personer som befinner sig lagligt i unionen. Och man strävar efter att de olagliga arbetstagarna också kan få rätt att ansöka om tillstånd till bosättning och få denna beviljad. Detta kommer, oberoende av föredragandens generösa inställning, att vara en klar uppmuntran till att öka den olagliga invandringen, och man säger till dessa människor att när de väl befinner sig på unionsmark, även om de har tagit sig in olagligt, kommer de att ha rätt att legaliseras.
Herr talman! Som när det gäller andra frågor om människors invandring måste vi vara försiktiga. Det handlar inte bara om att försvara medlemsstaternas nationella medborgare. Alltför generösa lösningar skapar i dessa frågor fler problem än vad de skall försöka lösa.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Vitorino, den stackarn, har en av de svåraste uppgifterna inom kommissionen och den sköter han oerhört bra. Jag kommer från ett land som har en tragisk historia med massutvandring under hundratals år. Med tanke på vår historia är jag kanske något mer liberal i mitt sätt att se på de här frågorna. Mina kolleger från Spanien och Portugal har antytt samma sak.
Jag håller med min grupp om att den största behörigheten bör stanna inom de enskilda medlemsstaterna, inte för att jag vill föreslå att viskall hålla invandrare utanför gränserna utan för att vi på allvarlig bör ta itu med den kaotiska situation som råder i många av våra länder vad gäller behandlingen och mottagandet av invandrare. Det är ett stort problem i ett litet land som mitt.
Många av de som kommer till vissa medlemsstater - och även min egen - blir extremt illa behandlade, i synnerhet av arbetsgivare som själva inte utsätts för den typ av kontroller som tillämpas för till synes lagliga invandrare i landet. Dessa invandrare är underbetalda; ofta är de inkvarterade under skandalösa förhållanden. I många fall verkar det snarare som om det vore djur och inte människor som hade förts in i landet.
Vi måste acceptera att medlemsstaterna är de som känner till situationen bäst. Nu när arbetslösheten har vuxit har det uppstått en situation där många av de som fått komma till Irland som laglig arbetskraft nu måste lämna landet, för att det helt enkelt inte passar arbetsgivarna att ha dem kvar. Samtidigt som jag håller med om mycket av det kommissionsledamoten sade måste vi vara realistiska i de här frågorna. Det handlar inte om att utestänga människor utan om att se till att de behandlas med den värdighet som de förtjänar när de väl har kommit in.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! För det första vill jag ta upp en ordningsfråga. Jag anser att invandringspolitiken utgörs av många delar och när det gäller mitt betänkande vill jag inte diskutera frågor som kvoter. Jag tror att det är bättre att vi tillämpar den öppna samordningsmetoden för ett framtida betänkande om den här frågan.
För det andra vill jag utnyttja replikrätten och säga till herrarna Nassauer och Coelho att det inte står någonting i mitt betänkande om att gynna olaglig invandring och det står inte heller någonting om att de personer som har rest in olagligt i unionen skall beviljas arbetstillstånd. Jag talar om personer som uppehåller sig olagligt i en medlemsstat på grund av byråkratiska skäl, som inte har utvisats och som återigen uppfyller villkoren för att få tillstånd. Jag anser att detta är en helt annan sak än att gynna olaglig invandring. Jag tar inte upp några möjligheter till att resa in olagligt i en medlemsstat och söka arbete i mitt betänkande.
Herr Nassauer! Avslutningsvis beklagar jag att ni gläder er över att ett betänkande som en majoritet av parlamentet kan ställa sig bakom slutar i papperskorgen. Jag hoppas att deltagarna i konventet tänker annorlunda och att man i framtiden beaktar parlamentets majoritetsåsikter.

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman! För att ställa det hela till rätta hänvisar jag till ändringsförslag 17. I detta omformuleras Vitorinos ursprungliga förslag: ett förslag kan ställas ?om den sökande lovligen vistas där eller redan vistas där och lovligen har rest in i landet för att bosätta sig?.
I motiveringen står det: ?Även personer som olagligt vistas i landet bör emellertid kunna bli erkända som legala invandrare om det finns möjligheter för dem att få ett anställningsavtal?. Det betyder att det utifrån olagligheten skall kunna inlämnas en begäran; så står det i er motivering.

Vitorino
Herr talman! För att börja med den rättsliga grunden - den fråga som Pirker tog upp - så anser vi att artikel 63.3 i fördraget om villkoren för inresa och vistelse är den relevanta rättsliga grunden för detta förslag till direktiv som tar upp de vanliga definitionerna, kriterierna och förfarandena för villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i sysselsättningssyfte.
Jag håller med om att detta är en svår debatt. För att vara helt ärlig så har Nassauer och jag diskuterat de här frågorna en längre tid, och vi är alla medvetna om att det inte finns någon magisk lösning på detta komplexa immigrationsproblem. Jag godtar kritiken och kan även medge att jag ibland har fel. Det jag däremot har svårt att acceptera är att bli kritiserad för sådant jag aldrig har sagt och sådant som inte står i mitt förslag. Jag har aldrig sagt att det finns en rätt till invandring. Jag kommer att upprepa det hundratals gånger: det finns en asylrätt, men det finns ingen rätt till invandring. Att invandra är endast en möjlighet. Detta framgår tydligt av vårt förslag. Beslutet om rätten till inresa fattas enbart av varje medlemsstats regering eller eventuellt medlemsstaternas regionala eller lokala myndigheter - Bryssel fattar inte beslut om en enda inresa.
Jag medger att sambandet mellan invandring och arbetslöshet är mycket komplicerat. Det har bevisats att invandrare kan påverka och rubba ordningen på den interna arbetsmarknaden. De första som drabbas av nya invandringsvågor, på medlemsstaternas arbetsmarknad, är de som tillhör den tidigare invandringsvågen, för då uppstår en direkt konkurrens mellan nykomlingarna och de tidigare invandrarna. Det kan föranleda en viss oro för att de invandrare som redan finns i landet skall bli en börda för den sociala välfärdsstaten.
Finns det ett direkt samband mellan invandrarnas ankomst och våra egna europeiska medborgares återinträde på arbetsmarknaden? Det sambandet är betydligt mer komplicerat, för i vissa fall är svårigheterna med ett återinträde på arbetsmarknaden snarare beroende av de speciella omständigheterna i den välfärdsstat och de socialförsäkringssystem som gynnar våra egna medborgare. Det vore orättvist att påstå att invandringspolitiken är skälet till att det är svårt för Europeiska unionens medborgare att återgå till arbetsmarknaden. Bristen på reformer varierar naturligtvis från den ena medlemsstaten till den andra. Jag vill inte försöka harmonisera något vad gäller reformer av välfärdsstaten.
Vad betänkandet beträffar välkomnar kommissionen ändringsförslagen 6, 8, 11 och 12 och är helt enig i dessa, men vi kan inte lova något idag beträffande ändringsförslagen om bestämmelser för personer som tillfälligt förflyttas av sitt företag och kontraktsenliga tjänsteleverantörer. Det är intressanta bestämmelser som viskall ha i åtanke. De är dock starkt kopplade till internationella handelsfrågor och vi måste därför invänta de förhandlingar som pågår i Världshandelsorganisationen och se vad de leder fram till beträffande invandringspolitiken, särskilt vad tjänsterna beträffar. Jag vill enträget uppmana er att fortsätta hänvisa till Euressystemet innan tredjelandsmedborgare rekryteras, för om det systemet följs garanteras principen om företräde för den europeiska arbetsmarknaden. Det är en grundläggande princip i vårt förslag.
Jag ser fram emot att få ta del av parlamentets ändringsförslag och tackar er för en intressant och stimulerande debatt.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot António Vitorino.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0005/2003) av Jorge Salvador Hernández Mollar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om ändring av förordning (EG) nr 539/2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav (KOM(2002) 679 - C5-0609/2002 - 2002/0280(CNS)).

Vitorino
Herr talman! Europeiska rådet i Sevilla den 21 och 22 juni 2002 fastställde ett antal prioriteringar i kampen mot den olagliga invandringen. Granskningen av förordning (EG) nr 539/2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav före utgången av 2002 var definitivt en av dessa prioriteringar.
Kommissionen har monopol på initiativ på det området men ville ändå dra nytta av medlemsstaternas erfarenheter och med hjälp av ett särskilt frågeformulär samla in relevant information om vilka kriterier som avgör om tredjelandsmedborgare omfattas av eller är undantagna från viseringskravet. Svaren från medlemsstaterna sammanstrålade främst på två områden: en markant ökning av den olagliga invandringen från Ecuador och respekt för principen om ömsesidighet i visumfrågan. I det sistnämnda avseendet konstaterades att vissa tredje länder som är undantagna från viseringskravet inte, eller endast i begränsad omfattning, medger undantag från viseringskravet till medborgare i vissa medlemsstater.
Med hänsyn till dessa båda aspekter föreslog kommissionen att Ecuador skulle överföras till bilaga 1 i förordning nr 539/2001 med en förteckning över de tredje länder vars medborgare är ålagda viseringstvång.
Dessutom föreslår vi att en rapport avläggs till rådet och Europaparlamentet om följderna av ömsesidigheten vad viseringskraven beträffar.
Kommissionen är mycket tillfreds med Europaparlamentets medverkan eftersom man omedelbart tog sig an detta förslag och vi sätter stort värde på Hernández Mollars betänkande som bekräftar vår ståndpunkt. Vi gratulerar föredraganden.

Hernández Mollar (PPE-DE)
Herr talman, kommissionsledamot! Att medlemsstaterna hanterar migrationsströmmarna på ett lämpligt sätt i samarbete med ursprungs- och transitländerna, bekämpning av de maffior som sysslar med människosmuggling och olaglig invandring samt behovet att nå jämvikt mellan trycket från invandringen och det mottagande samhällets förmåga är grundläggande aspekter som många anser - vi hörde det just här - är vad som krävs för att få slut på de mänskliga tragedier och dramer som den okontrollerade invandringen ger upphov till inom och utanför våra gränser.
Vi får inte heller glömma bort att det gradvisa avskaffandet av unionens inre gränser i syfte att inrätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, enligt förklaringen från Tammerfors, är ett projekt som innebär vissa risker.
Den ökande förekomsten av maffior av alla slag, terroristgrupper och brottslingar, som kan röra sig fritt i hela unionen, måste bekämpas genom att alla medlemsstater tar sitt ansvar, vilket gör det nödvändigt att förstärka kontrollen av unionens yttre gränser.
Därför insåg Europeiska unionen att det var nödvändigt att fastställa en objektiv förteckning över de tredje länder vars medborgare omfattas av eller är undantagna från viseringskrav, vilket ledde till att en harmonisering av medlemsstaternas viseringsbestämmelser. I den övergripande strategin mot olaglig invandring fastställdes det senare att förteckningen över dessa tredje länder skulle omprövas innan årsslutet 2000, vilket bekräftades av Europeiska rådet i Sevilla, som kommissionsledamoten just erinrade om.
Det betänkande som vi diskuterar i dag och som jag är föredragande för, handlar om dessa frågor. I betänkandet kommenteras de uppgifter som medlemsstaterna har lämnat. Dessa uppgifter visar på en ökning av antalet ecuadorianer som vistas olagligt i unionen, vilket gör det nödvändigt att föra över Ecuador till förteckningen över tredje länder vars medborgare omfattas av viseringskrav.
Även om det är sant att de dramatiska händelser som inträffar nästan dagligen vid kusterna i södra Europa är den mest synliga och massmediala bilden av den olagliga invandringen, får vi inte glömma bort att det handlar om ett fenomen som har många andra aspekter.
Ur kvantitativ synvinkel är det antal olagliga invandrare som dagligen kommer till unionen ombord på små grundgående båtar, ?pateras?, inte jämförbart med det antal utlänningar som reser in på gemenskapens territorium över andra gränser, som flygplatserna. De flesta reser in som vanliga turister och behöver endast ha med sig en minimisumma - något som maffiorna ibland hjälper till med - och när de väl kommer in i Europa blir de olagliga invandrare som söker arbete på den svarta arbetsmarknaden, där de kan bli utnyttjade.
Ärade ledamöter! Det är därför absolut nödvändigt att vi parallellt med repressiva åtgärder, som endast kan avhjälpa en del av den olagliga invandringen, anstränger oss för att anta bestämmelser i syfte att främja att invandrare kommer till unionens territorium på ett lagligt sätt.
Detta är bakgrunden till det förslag till förordning som vi diskuterar i dag. Med hänsyn till den situation som de uppgifter som vi har tillgång till för närvarande visar på, är det nödvändigt att se till att ecuadorianerna kommer in på lagligt sätt i unionen för att undvika att de hamnar i händerna på samvetslösa maffior som ger dessa personer falska förhoppningar om vad som väntar dem i Europa.
Kommissionsledamot, herr talman, ärade kolleger! Avslutningsvis kommer denna åtgärd å ena sidan att leda till att Ecuador tar sitt ansvar för att hantera sin utvandring på ett ordnat sätt och å andra sidan att Europeiska unionen prioriterar samarbetspolitiken på utvandringsområdet i samarbete med de latinamerikanska länderna. Därför kommer vi att rösta för de ändringsförslag som Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har lagt om den frågan.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! För det första vill jag klargöra att jag under debatten om det föregående betänkandet ville läsa upp en mening på spanska, som är den språkliga version som gäller. Jag hade rätt att läsa upp meningen, men jag kommer att göra det i morgon under omröstningen, även om det blir besvärligare, eftersom den skiljer sig från den mening som Nassauer läste upp.
När det gäller betänkandet av Hernández Mollar som vi diskuterar nu vill jag säga att detta inte är något lyckligt tillfälle. Vi kan inte glädja oss åt att rörelsefriheten, som är en grundläggande faktor för oss européer - vilket vi har förklarat här under morgonen - begränsas.
PSE-gruppen kommer emellertid, trots att några kolleger från PPE-DE-gruppen har visat prov på dåligt omdöme och anklagat mig för att vara för olaglig invandring, att rösta för att Ecuador skall överföras till förteckning över tredje länder vars medborgare omfattas av viseringskrav enligt Schengenavtalet. Vi kommer att göra det efter att ha analyserat de uppgifter som medlemsstaterna har lämnat och eftersom vi anser att rättigheterna för de personer som i dag nekas inresa i unionen av tjänstemännen på Europeiska unionens flygplatsterminaler, vilket ofta drabbar personer som vill resa in som turister, kommer att garanteras bättre.
Hur som helst vill jag be Europeiska kommissionen att betrakta detta som en allvarlig larmsignal, det gäller ett land där fattigdomen ökar stort, och att kommissionen agerar i linje med sina egna uttalanden om unionens invandringspolitik och ser Ecuador som ett prioriterat mål när det gäller utvecklingssamarbete och samutvecklingsåtgärder.
Om vi gör det tror jag att vi kan uppväga det tråkiga budskap som vi i dag tyvärr måste sända från unionen till Ecuadors medborgare.
Jag tackar föredraganden för arbetet med detta betänkande och för att han har meddelat att han kommer att godta detta ändringsförslag, eftersom jag är övertygad om att vi alla är bekymrade för den här frågan.

Fitzsimons (UEN).
Herr talman! Ända sedan toppmötet i Tammerfors med Europeiska unionens förgrundsgestalter 1999 har frågan om att utforma en gemensam politik i Europa för att möta den olagliga invandringen stått högt uppe på våra institutioners dagordning. På raden längst ned står det att vi lever i en europeisk union där det råder ett system med fri rörlighet för tjänster, kapital, varor och personer.
Europeiska unionen har, som vi alla vet, en befolkning på 370 miljoner invånare som i och med utvidgningen kommer att öka till 500 miljoner. Det är inte bara en fråga om att behandla rättigheterna för unionsmedborgare som arbetar i olika länder inom unionen, det handlar lika mycket om att utforma en gemensam politik för att möta de människor som försöker ta sig in i Europeiska unionen som asylsökande eller flyktingar, eller de som hamnar i kategorin ekonomiska invandrare.
Vi behöver ta itu med frågan om skyddet av Europeiska unionens yttre gränser. Människosmuggling är det kriminella företag som växer snabbast i världen. De försök att tackla problemet som har gjorts på europeisk nivå har inte varit lämpliga. Vi har tyvärr blivit vittnen till många tragedier på senare tid då människor som försökt ta sig in i Europeiska unionen har dött under fruktansvärda omständigheter.
Kampen mot det gissel smugglingen är måste drivas på unionsnivå under samordnade och strukturerade former. Organiserade kriminella gäng med stora resurser som smugglar in människor i Europeiska unionen olagligt kan inte under några omständigheter tillåtas agera ostraffat.
I en annan men närliggande fråga råder ingen tvekan om att Europeiska konventets arbetsgrupp för frihet, säkerhet och rättvisa har tagit fram intressanta förslag. Det finns säkert många som anser att kvalificerade majoritetsomröstningar och medbeslutandeförfaranden borde användas när invandringsfrågorna behandlas.
Det finns också åsikter om att en gemensam invandringspolitik bör bevaras i det nya fördrag som är på förslag. Den frågan kommer säkert att engagera de som förbereder utkastet till fördraget de närmaste månaderna och i upptakten till nästa regeringskonferens. Förslaget om att ett rättsligt samarbete på området civila frågor skall styras av kvalificerade majoritetsomröstningar är däremot omstritt. I Irland och i Förenade kungariket, t.ex., är det common law som gäller, medan många andra stater i Europeiska unionen har en civilrättslig struktur. Det här är det område som bör bli föremål för den mest ingående granskningen.

Vitorino
Jag vill tacka föredraganden för hans betänkande och hans stöd.
Ett av ändringsförslagen kan kommissionen inte acceptera av rent juridiska skäl. Jag syftar på det ändringsförslag där kommissionen ombeds att avlägga rapport om förekomsten av obligatorisk visering och, om så krävs, lägga fram förslag till en förenkling av förfarandena. Den frågan kan inte regleras genom visumbestämmelserna som till följd av sin egen rättsliga grund, artikel 62.2 b i fördraget, endast får fastställa en förteckning över de länder som är ålagda eller befriade från viseringstvång.
Kommissionen betraktar det ändringsförslaget som ett bevis på stödet för de insatser som kommissionen redan gör, inom tillämpliga rättsliga ramar, för att garantera en riktig tillämpning av förfarandena för visumbeviljande och utvärdera lämpligheten i dessa åtgärder, en fråga som den sedan kommer att rapportera om till parlamentet.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot António Vitorino.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0024/2003) av Marset Campos för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Vitryssland: perspektiven på ett framtida partnerskap (2002/2164(INI)).

Marset Campos (GUE/NGL)
Herr talman! När utvidgningen och uppbyggandet av Europa har slutförts efter konventet och unionens nya fördrag år 2003 kommer unionen att ha nya gränser, vilket inte bara kräver nya former för ekonomisk, social och kulturell associering och samarbete, utan framför allt en fast och effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som ges stor vikt.
Läget kommer att förändras, vilket beror på karaktären hos dessa nya grannländer, från Ukraina och Georgien till Vitryssland, där jätten Rysslands närvaro har stor betydelse. Det är följaktligen en stor utmaning för Europeiska unionen att finna rätt metod för att utveckla förbindelserna med dessa länder.
Ett av dessa länder, Vitryssland, gränsar till Lettland, Litauen och Polen. Till och med 1996 utvecklades landet ungefär likadant som de övriga länder som ingick i före detta Sovjetunionen, men sedan 1996 har Vitryssland gått mot ett auktoritärt styre där de mänskliga rättigheterna och demokratin begränsas genom en orimlig social kontroll, som förhindrar inrättandet av de mekanismer för förbindelser, associering och samarbete som Europeiska unionen har upprättat med andra länder.
Läget är så dåligt att de tre europeiska institutioner som har följt händelseutvecklingen i Vitryssland, OSSE, Europarådet och Europeiska unionen - parlamentstrojkan - tydligt har förklarat att Vitryssland inte uppfyller minimikraven för demokrati och de har avbrutit sina förbindelser med Vitryssland till dess att Vitryssland uppfyller dessa minimikrav.
Denna resolution har försenats avsevärt eftersom vi, på grund av att förhållandena för utövande av demokrati och de mänskliga rättigheterna har försämrats i landet, var tvungna att skriva om det ursprungliga förslaget till betänkande om Europeiska unionens förbindelser med Vitryssland till ett initiativbetänkande från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
År 1995 hade Europeiska unionen förberett ett avtal om handel och kommersiellt samarbete som grundades på det avtal som slöts 1989 mellan Sovjetunionen och Europeiska ekonomiska gemenskapen och dessutom hade Lukasjenkos seger väckt vissa förhoppningar. Arbetet avstannade dock helt med anledning av att president Lukasjenko 1996 avbröt demokratiseringsprocessen.
President Lukasjenkos auktoritära styre har kännetecknats av trakasserier av oppositionen, undanröjande av meningsmotståndare och skapande av ett skyddslingssystem som är utbrett inom hela maktstrukturen. Samtidigt har regimen gjort närmanden till Ryssland och försökt öka sin beroendeställning, något som president Putin nyligen har tagit avstånd från. Parlamentstrojkan har bedömt att de val som har hållits sedan år 1996 inte har gett effektiva garantier för utövandet av demokratin. Detta har gett upphov till att en plattform för demokratisk opposition har växt fram. Den har mognat med tiden och har en bred uppslutning, från högerpartier till vänsterpartier - kommunistpartiet till exempel - som är överens om grundläggande aspekter, som införande av demokrati, associering och en eventuell anslutning till Europeiska unionen.
Medvetenheten om att det är nödvändigt att införa demokrati ökar i det vitryska samhället. Alltfler ledamöter av landets nuvarande parlament ställer sig positiva till politiska reformer som närmar de rättsliga ramarna och de lagstadgade friheterna till dem som gäller i Europeiska unionen.
De rekommendationer som vi, Europeiska unionen, kan göra och som vi föreslår i denna resolution, bör kombineras av två faktorer: å ena sidan ett bestämt nej till att sluta ett associeringsavtal för närvarande eftersom detta skulle innebära att unionen legitimerar den nuvarande auktoritära regimen och att uppnåendet av demokrati i landet skulle försvåras. Å andra sidan fler initiativ för att ge en tydlig signal om samarbete och solidaritet, det kan till exempel gälla offren för Tjernobylolyckan - eller ett kulturellt, socialt och fackföreningsmässigt närmande som underlättar uppnåendet av demokratin. Det är andan i det förslag som vi lägger fram i dag.
Man får inte glömma bort den viktiga roll som Ryssland kan spela i den här processen.
Avslutningsvis vill jag tacka hela utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik som har visat prov på stor samarbetsvilja och jag måste även säga att jag av de skäl som jag just har angett inte kan godta några av de ändringsförslag som har lagts fram av min egen grupp.

Patten
Herr talman! Jag välkomnar varmt detta tillfälle att diskutera Vitryssland och förbindelserna mellan Europeiska unionen och Vitryssland. Jag gratulerar föredragande Marset Campos för hans utmärkta beredande av frågan. I mina kommentarer skall jag förklara på vilka punkter vi är helt överens med det föredraganden har sagt.
Det är sorgligt men sant att vi, precis som vid flera tidigare tillfällen då vi diskuterat Vitryssland, koncentrerar oss på en rad mycket komplicerade frågor: försvunna personer; trakasserier mot massmedia; den begränsade yttrandefriheten och religionsfriheten, den öppna konfrontationen nyligen mellan myndigheterna i Vitryssland och OSSE:s rådgivnings- och övervakningsgrupp i Minsk.
Tyvärr har vi aldrig haft tillfälle att ingå ett partnerskaps- och samarbetsavtal med Vitryssland. Landet är Europas enda efterträdare till f.d. Sovjetunionen som saknar privilegierade avtalsförbindelser med Europeiska unionen, inklusive ett tydligt ömsesidigt åtagande gentemot generella värden som demokrati och mänskliga rättigheter.
Det är uppenbart att det nuvarande läget för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Vitryssland är mycket otillfredsställande för båda parter. När vi utvecklar nya samarbetsformer med Ryssland till exempel, när vi är på väg att anta utvidgningens särskilda utmaningar och möjligheter genom att fastställa nya former för samarbete med de länder som kommer att bli våra grannar i öst efter utvidgningen, har Vitryssland tyvärr valt att inta rollen som åskådare.
Europeiska rådet i Köpenhamn har gett kommissionen i uppdrag av lägga fram ett förslag till EU:s framtida förbindelser med grannländerna, inklusive Vitryssland. Jag är säker på att en rad ledamöter under debattens gång kommer att referera till den debatten om våra ?nya grannar? eller ?ett vidare Europa?. Tydligen får vi vara beredda på att Vitryssland en dag sänder ut en signal om att de är redo att samarbeta med oss. Med tanke på den nuvarande situationen för demokratin, yttrandefriheten och massmedia och de mänskliga rättigheterna rent generellt, är det svårt att föreställa sig när EU skulle kunna upprätta normala förbindelser med Vitryssland.
Jag är mycket tacksam för det tydliga budskap som i det avseendet utgår från den här debatten och parlamentets resolution. Jag håller helt med om resolutionens olika delar - och jag är säker på att de kommer att följas upp i flera av dagens inlägg - med påminnelser om Vitrysslands betydelse, inte bara för Europeiska unionen utan även för stabiliteten och välfärden i hela regionen. Jag kan garantera att det är den grund vi alla delar och arbetar utifrån. Det finns många områden där kommissionen skulle vilja bredda sin verksamhet och sitt samarbete med Vitryssland, antingen genom att ta sig an gemensamma hot som den gränsöverskridande organiserade brottsligheten och den olagliga invandringen, eller den regionala utvecklingen, ekonomiska och strukturella reformer, miljöskydd och så vidare. Varje dag som går utan att dessa frågor behandlas ökar alla umbäranden för Vitrysslands folk och de potentiella riskerna på den sidan av vår framtida östra gräns.
Europeiska unionen har vid olika tillfällen, särskilt sedan början av 2000, samarbetat med OSSE och Europarådet för att bygga en bro som kan hjälpa Vitryssland att närma sig en normalisering av förbindelserna med världssamfundet. Vitryssland har vid flera tillfällen försummat dessa möjligheter, även inför valen 2000 och 2001.
Europaparlamentet och delegationen för förbindelserna med Ukraina, Vitryssland och Moldavien har varit mycket aktiva inom ramen för parlamentstrojkan med OSSE:s och Europarådets parlamentariska församlingar. Eftersom Europeiska unionen har begränsat sina officiella kontakter med Vitryssland till ett minimum är denna alternativa politiska dialog mycket användbar och visar att de valda företrädarna för de tre organisationerna i fråga om minimistandarder för demokrati och mänskliga rättigheter talar med en röst till Vitryssland.
Kommissionen håller helt med om det som poängteras i resolutionen, nämligen att dialogen bör stärkas med det civila samhället, frivilligorganisationerna, de demokratiska krafterna, massmedia och universiteten i Vitryssland. Beträffande uppmaningen till kommissionen i artikel 9 i förslaget till resolution att ?... inom ramen för sitt förslag om ett vidare Europa utarbeta en strategi gentemot Vitryssland för demokratisering och utveckling av en social marknadsekonomi? finner jag det uppenbart att varje form av bistånd eller hjälp från kommissionens sida endast skulle vara till stöd för en omfattande ledningsstrategi. Det kan dock aldrig ersätta en strategi från Vitryssland själv. Drivkraften bakom denna typ av förändring måste komma från Vitryssland. Tyvärr tycks den inte finnas där ännu.
Det vi inom kommissionen kan och vill göra är att använda de instrument som står till vårt förfogande för att fortsätta stödja och hjälpa det civila samhällets organisationer på gräsrotsnivå, journalister och oberoende massmedia, universitet och även - när det är lämpligt - de lokala myndigheterna. Inom gränsen för de restriktioner som fastställdes av rådet (allmänna frågor) i september 1997 fortsätter kommissionen ge tekniskt stöd till gränsprojekt och regionala projekt, samt till projekt som är kopplade till följderna av Tjernobylkatastrofen.
När ett större engagemang efterfrågas i form av stöd, får vi inte glömma de svåra omständigheter vi arbetar under i Vitryssland. Det är myndigheterna med sina instrument som till exempel det ökända ?dekret nr 8? som gör arbetet så oerhört svårt för utländska givare och deras partner i Vitryssland.
Vi har drivit några gemensamma projekt med OSSE:s byrå för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter i Vitryssland. De facto-nedläggningen av OSSE:s rådgivnings- och övervakningsgrupp i Minsk i oktober förra året har tydligt hotat ett fortsatt genomförande av sådana projekt. Inte förrän 14 av EU:s medlemsstater den 19 november 2002 beslutade att bannlysa president Lukasjenko och sju andra personer i ledande ställning i Vitryssland kunde en överenskommelse uppnås om att starta en ny OSSE-grupp i Minsk den 1 januari 2003. 
Det kommer att visa sig de närmaste veckorna och månaderna om myndigheterna i Vitryssland verkligen är redo att ta ett steg mot frihet, demokrati och en förbättring av de mänskliga rättigheterna. En normalisering av förbindelserna med OSSE kunde vara ett första steg. Uppfyllandet av vissa minimistandarder under de kommande lokala valen i början av mars skulle vara ett andra steg, och därefter ett övertygande löfte om att uppfylla samtliga villkor som anges i parlamentets förslag till resolution.
Det är sådana riktmärken som kan bana vägen för Vitrysslands eventuella inträde i Europarådet och på sikt öppna perspektiv om en successiv normalisering av förbindelserna med Europeiska unionen.
Jag är tacksam för det arbete föredraganden har gjort för att allt detta - som vi alla hoppas - skall kunna bli möjligt i framtiden.
(Applåder)

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka Marset Campos för ett gediget arbete med detta betänkande, som har präglats av en stor samsyn. Det är en väldigt viktig debatt som kommissionsledamot Chris Patten här lyfter fram. Europeiska unionen går nu på offensiven och är jämfört med tidigare på ett helt annat sätt aktiv i sina förbindelser med Vitryssland. Vi har bevisligen en pariastat vid våra gränser. Trots detta är det viktigt, som ett antal ändringsförslag från bl.a. PPE-DE-gruppen påpekar, att det inleds en strukturerad dialog med Vitryssland. Chris Patten antyder hur denna dialog skall se ut. Det är vår uppgift som Europaparlament att kräva att en sådan strukturerad dialog kommer till stånd. Det som står på spel är gemensamma inrikespolitiska och gränsöverskridande intressen som människohandel, könshandel, kvinnohandel och olaglig invandring. Det handlar också om att vi från Europeiska unionens sida på ett strukturerat sätt nu inleder samtal och sätter press på de vitryska myndigheterna, inte genom att främja isolering, utan genom uppsökande verksamhet och samtal.
Jag anser att Europeiska unionen faktiskt borde prioritera Vitryssland i nuläget. Inte minst med tanke på att Europeiska unionen är så splittrad i sin syn på Irak vore det kanske extra angeläget att den sönderfallna gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik som läggs fast i Maastrichtfördraget ges ett innehåll vad gäller Vitryssland. Just nu när vi är splittrade inom Europeiska unionen borde vi samla oss kring de områden där vi kan agera kraftfullt. Jag tycker att vi borde rannsaka oss själva och ställa oss frågan: Har vi haft tillräckligt med kraft och energi vad gäller Vitryssland?
Vitryssland lider naturligtvis av enorma problem. Dessa inbegriper en ledare som mycket medvetet styr sitt land på ett diktatoriskt sätt, försvinnanden av oppositionspolitiker och andra och vars öde vi inte känner till, t.ex. Victor Gonchar, Anatoly Krasovksy och Yuri Zaharenko. Ytterligare problem är en bristande föreningsfrihet som innebär att regimen försöker kontrollera fackföreningarna, en religionsfrihetslagstiftning som begränsar olika nya evangeliska kyrkors rätt att verka fritt i detta land och även politiker som inte bara försvinner utan som också fängslas. Vi måste dock tillämpa en strategi gentemot de vitryska myndigheterna som innebär att vi säger: ?Vi kommer inte att isolera er, utan vi kommer att föra en dialog med er?. Den isolering som Vitryssland har varit utsatt för har varit självvald. Låt oss göra en kraftsamling inom EU till förmån för nya förbindelser med Vitryssland med krav på demokrati och mänskliga rättigheter.

Wiersma (PSE).
Mina gratulationer till Marset Campos, och i synnerhet för det sätt på vilket han uttryckt en konsekvent linje i betänkandet. Konsekvent med alla Europaparlamentets uttalanden och åtgärder under de gångna åren. Den som läser betänkandet som det antogs i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik skall ha svårt att föreställa sig att det handlar om ett europeiskt land som från och med i maj kommer att vara ett grannland. Rapporteringssiffran är rent ut sagt förkrossande. Trots alla försök till detta, också från Europaparlamentets sida via trojkan med OSSE och Europarådet, har ingen som helst förbättring inträffat i det demokratiska tillståndet sedan 1997. Det är snarare fråga om motsatsen.
Den viktigaste slutsatsen måste därför vara att det inte finns någon anledning att förändra politiken för mer eller mindre frusna förbindelser med den nuvarande regimen så länge som president Lukasjenko fortsätter att driva sin isoleringspolitik. Och det är mycket synd för de 10 miljoner invånarna i detta land, som förtjänar bättre. Detta lands politik står i vägen för en förbättring av förbindelserna och därmed också för det samarbete som önskas på mängder av områden bland andra det humanitära. Så länge som president Lukasjenko inte tar något väsentligt steg mot mer demokrati är det inte möjligt för Europeiska unionen att utforma en positiv politik. Det är synd, eftersom exempelvis våra framtida gränser med landet verkligen kräver det.
Europeiska unionen måste emellertid fortsatt stödja alternativa krafter i Vitryssland. Jag tänker framför allt på de oberoende medierna, men också på den tredje sektorn och vad vi kallar det civila samhället. Utan intern dynamik i detta land, utan en intern demokratisk rörelse, kommer situationen inte att förändras så snabbt. Hjälpen till offren för Tjernobylolyckan måste också förbättras. Tillhandahållande av extra stöd till cancersjukhus i det här landet har redan diskuterats i detta parlament inom ramen för budgeten. 
Marset Campos betänkande innehåller också en underförstådd uppmaning till Ryssland att engagera sig mer i den demokratiska karaktären i den vitryska regimen. Jag har några gånger upplevt att ryssarna gratulerat president Lukasjenko till ett valresultat efter att hela Europarådet och EU har förkastat det. Så får det naturligtvis inte vara. Det är en motsättning där vi inte kommer vidare. Planerar ryssarna verkligen att ingå ett unionsavtal med ett land vars regering ses med sådana onda ögon av Europeiska unionen och de andra europeiska organisationerna? Jag kräver alltså att rådet och, i synnerhet, kommissionen skall peka mer uttryckligen på den här punkten i förhandlingarna med Ryssland. Det gemensamma ekonomiska och politiska trycket från Europeiska unionen och Ryssland och nödvändigheten av en mer omfattande intern dynamik, som jag redan har pekat på, kommer i slutändan att visa sig vara utslagsgivande. Tryck utifrån och tryck inifrån, och framför allt också med en viss betoning på det ekonomiska elementet. Detta faktum kommer förhoppningsvis också att återspeglas i kommande meddelande om ett vidare Europa. Och under tiden måste vi klara oss med den kanal som vi själva har bidragit till att skapa, Europaparlamentets trojka, för att kunna behålla ett minimum av en dialog med landet. Men det är ändå tråkigt och mycket frustrerande.

Malmström (ELDR).
Herr talman! ELDR-gruppen hoppas att Vitryssland en dag kan tas upp i Europeiska gemenskapen. Vi hoppas att landet kan införa demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprinciper. Vi hoppas att marknadsekonomi skall införas så att det hårt plågade vitryska folket kan få ta del av ekonomisk välfärd och våga tro på framtiden. Tyvärr är vi oändligt långt ifrån denna vision. Utvecklingen går åt helt fel håll, och det är ingen överdrift att säga att Lukasjenko är en vidrig kommunistisk diktator. Hans senaste vänskapsbetygelser till diktatorvännen Saddam Hussein ligger väl i linje med vad vi vet om den vitryske ledaren.
Listan på övergrepp i Vitryssland är oändlig: fängslade och försvunna journalister, obefintlig yttrandefrihet, förföljelse, misshandel, tortyr av oppositionella, farsartade val och frekvent tillämpning av dödsstraffet. Dessutom är Vitryssland både ursprungs- och transitland för en omfattande handel med kvinnor och barn, och olagliga vapen cirkulerar i mycket, mycket stor utsträckning.
Det är uppenbart att det inte är möjligt att ha några officiella och formella kontakter med den vitryska regimen. Även om jag uppskattar tanken på en strukturerad dialog, undrar jag hur denna skall kunna äga rum med regimen i fråga. Däremot är det viktigt, precis som kommissionsledamot Patten sade, att stärka den lilla, modiga opposition som finns: oppositionspartier, människorättsföreningar, frivillighetsorganisationer och journalister som desperat behöver vår hjälp och som kämpar i extremt hård motvind. Detta stöd ges lämpligen i samarbete med OSSE, Europarådet och FN. Trojkan, i vilken Europaparlamentet ingår, fyller även den en mycket viktig funktion.
Herr talman, det finns anledning att se dystert på utvecklingen i Vitryssland, men låt oss för den skull inte svika det vitryska hårt prövade folket, och låt oss aldrig sluta utöva påtryckningar på regimen och myndigheterna. De kommande lokalvalen är en viktig hållpunkt.
Min grupp stöder Marset Campos mycket väl utarbetade betänkande och vill gratulera honom till detta arbete.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Vitryssland blir som bekant Europeiska unionens nya granne, och det är därför oerhört viktigt att vi börjar ta oss an det som försiggår i landet på ett seriöst sätt. Därför är det också ett viktigt betänkande som min gruppkamrat har skrivit, och av detta framgår, för den händelse man inte redan vet det, hur kritisk och svår situationen är, hur mycket som går åt fel håll när det handlar om mänskliga rättigheter, demokrati osv.
Jag vill tacka Pedro Marset Campos så mycket för ett oerhört bra betänkande om ett mycket viktigt ämne. Nu förhåller det sig som så att min grupp är en konfederal grupp, och därför är det inte helt givet att vi ger varandra beröm, men jag kan i varje fall på Nordisk grön vänsters vägnar säga att Pedro har vår fulla uppbackning vad gäller det han har skrivit i sitt betänkande.
Det innebär också att det har kommit ändringsförslag från gruppen som vi inte är överens om och i likhet med föredraganden stöder jag inte heller de ändringsförslag som har kommit. Det framgår av detta betänkande att det krävs en hel del om Vitryssland någonsin skall nå fram till att bli medlem av Europeiska unionen, vilket jag hoppas att det kommer att bli en dag. Först och främst krävs en utveckling på den demokratiska fronten, och här anser jag att Europeiska unionen kan spela en avgörande roll, om vi vill. Det bör vara vår uppgift som goda demokrater att stödja de aktiviteter i och utanför Vitryssland som syftar till att förändra förhållandena för vanliga människor och för de demokratiska rörelserna. Kyrkan har nämnts, men jag tänker också på fackföreningarna och en rad journalister som verkligen gör ett gediget arbete för att styra landet i rätt riktning.

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Även jag vill först tacka föredraganden Pedro Marset Campos. I detta betänkande har verkligen de avgörande slutsatserna av detta parlaments arbete under de senaste åren sammanfattats mycket bra. Därför är det ett mycket viktigt dokument i diskussionerna om Vitryssland.
I detta sammanhang vore det också viktigt att än en gång klargöra att det inte är de europeiska institutionerna som isolerar detta land. Det är landet självt, det är diktatorn som har fört det in i krisen och som förbjuder och undertrycker varje demokratiskt yttrande.
Vi är långt ifrån att kunna ta upp normala förbindelser med detta land. Kommissionsledamot! Det ger jag er fullkomligt rätt i. Trots detta är Vitryssland faktiskt vår granne, och det måste ligga i vårt intresse att övervinna dess självisolering. Om det inte är möjligt inom ramen för normala förbindelser, så är det ändå nödvändigt, kommissionsledamot Patten, att Europeiska unionen utvecklar en strategi för hur man skall umgås med detta land. Det vore bra om ni ändå riktade er uppmärksamhet på punkt 9. Där begär vi en strategi för hur vi skall hantera detta land. Konsekvensen av detta vore nämligen att överväga var vi skall tillämpa viktiga diplomatiska instrument som ?piska och morot?, respektive vilket slags instrument vi skall använda, var vi skall sanktionera och var vi skall stödja. De instrument som vi hittills har haft är ofta olämpliga, dvs. vi måste modifiera dem i fråga om Vitryssland. I punkt 9 skildras det mycket tydligt i vilken riktning de bör ändras och på vilka områden det bör göras mer än inom ramen för det senaste programmet. Det är syftet med denna punkt, och jag tror att den på detta vis ger kommissionen mycket, mycket bra tips.
Jag vill också än en gång påpeka att det lokala valet och därmed också vår observation där kommer att vara en mycket viktig beståndsdel i de fortsatta förbindelserna. Jag hoppas att vi tillsammans med kommissionen här kommer att arbeta med en bra strategi.
(Applåder)

Belder (EDD).
Herr talman! Vitrysslands betydelse för Europeiska unionen står utom allt tvivel. Redan nu går mer än 60 procent av handeln mellan unionen och Ryssland över vitryskt territorium. År 2004, efter den förutsedda anslutningen av Polen, Litauen och Lettland till EU, blir Vitryssland en av Europas nya grannar. Det är alltså mycket önskvärt med normala förbindelser. Hittills har presidentstyret i Minsk hindrat denna utveckling.
Det är ingen anledning till att ge upp hoppet. Kommunikation med makthavare och med det civila samhället i Vitryssland är nödvändigt. Den roll som Ryssland tilldelas i föreliggande resolution är befogad. Just Ryssland kan, via den inbördes ekonomiska sammanflätningen, få in en fot. Helt i enlighet med president Putins ekonomiska koncept för ?modernisering genom europeisering?!
Till europeisk modernitet är ur EU:s synvinkel den demokratiska rättsstaten olösligt bunden. Vitryssland befinner sig under Lukasjenko långt ifrån detta. Föredragande Marset Campos pekar ärligt, men med medkänsla med den snabbt utarmande befolkningen, på mängder av kränkningar av grundläggande rättigheter. Jag ber rådet, kommissionen och den här kammaren härvidlag om särskild uppmärksamhet under den kommande tiden för utarbetande av en skärpt religionslag i Vitryssland. Hur kommer registreringen av kristna församlingar och kyrkor att avlöpa? Religionsfrihet, herr talman, får väl ändå inte vara ett ärende för Lukasjenko och ortodoxin? Också efterlevande av denna betydelsefulla grundläggande rätt gynnar en normalisering av förbindelserna mellan EU och Vitryssland.

Kronberger (NI).
Herr talman! Det är naturligtvis legitimt att kritisera Vitrysslands politiska system. Men det gäller också för de andra staterna i f.d. Sovjetunionen. Jag vill emellertid här också påpeka att det finns ytterst positiva ansatser i Vitryssland. Här tänker jag på Sacharovuniversitetet i Minsk, vars miljöåtgärder kan betraktas som vägledande. Europeiska unionen borde i ökad utsträckning stödja reformförsök av detta slag. Det kommer på sikt också att bidra till demokratiseringen av landet. Förra året fick jag absolut det intrycket att livssituationen hade förbättrats jämfört med tidigare år. Men naturligtvis kan ett kort besök i ett land inte förmedla något fullständigt intryck.
Tyvärr kan man inte blåsa ?faran över? när det gäller följderna av Tjernobyl. Massdöden i regionen Gomel fortsätter. Personer över 45 år får på grund av brist på pengar inte längre någon terapi. Det internationella samfundet uppmanas att skänka detta problem mer uppmärksamhet, och framför allt bidra med mer materiellt bistånd.

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Genom utvidgningen av Europeiska unionen förändras den politiska miljön. Blivande medlemsstater som Lettland, Litauen och Polen kommer att från och med maj 2004 ha yttre gränser mot Vitryssland, ett land som kommer att gränsa till Europeiska unionen, ett land som har uppstått ur den sönderfallna Sovjetunionens arvsmassa och som tyvärr både politiskt, ekonomiskt och rättsligt kan betecknas som ett lågvattenmärke och ett problemfall. Denna reaktionära utveckling i ett land, som kommer att vara granne till Europeiska unionen, till en auktoritär, diktatorisk regim får vi inte förbli likgiltiga inför. Vitryssland isolerar sig alltmer. Exempelvis har OSSE:s uppdrag i Minsk inte förlängts. Europarådet nekar Vitryssland att delta i organisationen. Vitrysslands isolering ökar alltså, och det ändrar naturligtvis inte på situationen. Det kan därför välkomnas att Europaparlamentet försöker att påverka situationen genom ett betänkande, inte minst för att ge en signal till de visserligen svaga men ändå existerande oppositionella demokratiska krafterna, för att uppmuntra dem att vid de kommande kommunalvalen i mars ge ett livstecken ifrån sig.
Ett land, som till den grad drar sig undan från en europaorienterad utveckling, blir naturligtvis också ett säkerhetsproblem för Europeiska unionen. På grund av dess de facto icke existerande gränsskydd mot grannlandet Ryssland, som det är intimt bundet till både ekonomiskt och politiskt, är Vitryssland det viktigaste transitlandet för den olagliga migrationen från Ryssland till EU. Vitrysslands betydelse för den olagliga migrationen kan uppskattas vara större som transitland än som ursprungsland. Exempelvis finns det en tydligt märkbar tendens till migration från den indiska subkontinenten och från Irak via Vitryssland och Ukraina till Österrike. Under de senaste månaderna utvecklade sig Minsk till ett problemfall för flygningarna till Österrike. I ökad utsträckning kunde vid flygplatsen Wien-Schwechat olagliga invandrare från Irak och Indien påträffas i flygplan från Minsk. En strukturerad dialog - så snart omständigheterna medger - är därför synnerligen önskvärd. 
(Applåder)

Volcic (PSE).
Herr talman! Vi skulle vilja att Vitryssland var den europeiska gemenskapens granne och kanske en dag även medlem av gemenskapen. Om man när det gäller vissa länder frågar sig i vilken utsträckning de verkligen hör till Europa, så existerar det problemet inte för Vitryssland, för det ligger redan i Europa. Den senaste kontrollen som Europarådet gjorde av läget för ett par månader sedan, utesluter möjligheten att bjuda in Vitryssland att delta i Europarådets parlamentariska församling. Förhållandena vad gäller demokratin har inte ändrats särskilt mycket, och ändå hoppas Europaparlamentet tålmodigt på ett initiativ som skulle kunna påverka återinförandet av vissa rättigheter. Till en början kanske det skulle handla om att komma överens om betydelsen av enskilda definitioner, för många gånger får man intrycket att det handlar om en dialog mellan döva, mellan två parter som inte har kommit överens om hur man skall definiera ordet ?demokrati?. Det är sant att Vitryssland har många anledningar att behålla nära kontakter med Ryssland, men det skulle samtidigt ligga i landets intresse att bibehålla en viss balans. De kommande lokalvalen kommer under alla omständigheter att bli ett test för att mäta om det har gjorts några framsteg eller inte när det gäller mänskliga rättigheter. Dödsstraffets avskaffande, pressfrihet, föreningsfrihet, mötesfrihet, religionsfrihet - detta är minimikraven, men hur lång tid kommer det att ta att förverkliga dem för att kunna inleda en dialog? Det geopolitiska läget antyder att detta kommer att ske, och historien kommer förr eller senare att se till att så sker. Den mycket omfattande korruptionen, fattigdomen och oordningen förde Lukasjenko till makten 1994 och han ordinerade en alltför besk medicin: han fick bort en del av korruptionen, men den auktoritära frestelsen kombinerades med en vilja till centralstyrning av den typ som redan har lett till Sovjetunionens fall, och sedan dess har inte mycket förändrats. Låt oss hoppas att det sker något snart.

Väyrynen (ELDR).
Herr talman! Europeiska unionen strävar på alla sätt efter att påverka Vitryssland att börja respektera mänskliga rättigheter och genomföra demokratiska reformer. Hittills har vi i större utsträckning använt oss av käpp än morot. 
I framtiden gör vi klokt i att försöka finna positivare lösningar för att uppnå våra målsättningar. Efter utvidgningen blir Vitryssland vår granne med en gemensam gräns med hela tre nya medlemsländer - Lettland, Litauen och Polen. Vi bör uppmuntra Vitryssland att bevara sin statliga suveränitet och rikta in sig på det europeiska samarbetet. Det multilaterala samarbetet erbjuder oss ett bra samarbetsforum med Vitryssland.
I Östersjörådet förändras konstellationerna när de baltiska länderna och Polen går över från grannskap till medlemskap. I den här situationen bör EU starkare än tidigare delta i rådets arbete och allokera mera resurser till projekt i anslutning till detta. I och med att unionen utvidgas ökar betydelsen av det gränsöverskridande samarbetet. Vi bör speciellt uppmuntra Lettland, Litauen och Polen att utveckla det gränsöverskridande samarbetet med Vitryssland. Unionen måste i framtiden bereda sig på att finansiera projekt med anknytning till detta.
För det gränsöverskridande samarbetet måste man inom Europeiska unionen skapa ett nytt finansieringssystem, antingen i samband med Tacis-samarbetet eller som ett separat system. Unionen bör tilldela betydligt mer resurser än hittills för utvecklandet av våra grannländer och speciellt våra närområden på andra sidan gränsen. Skillnaderna i levnadsstandard måste minskas effektivt även vid unionens yttre gränser.

Coûteaux (EDD).
Herr talman, mina damer och herrar företrädare för medlemsstaterna! Vi godkänner det allmänna syftet med betänkandet av Marset Campos, dvs. att knyta närmare band med Vitryssland, vilket vi för övrigt också behöver göra med Ryssland. Vi kan däremot inte gå med på de villkor som föredraganden ställer upp för detta eller de former han har för avsikt att främja. Vi är, om jag får säga så, i färd med att generalisera den irakiska rättspraxisen. Med andra ord gör vi anspråk på att välja ut regimer, och inte att erkänna stater.
Detta är en logik som kan dras långt. Det är faktiskt inte vår sak att döma regeringar. Lukasjenkos regim uppfyller kanske inte kriterierna för våra demokratier, som för övrigt är långt ifrån perfekta. Att döma av hur mycket som har getts upp av vår nationella suveränitet är de till och med på väg att tömmas på alltmer av sitt innehåll. Efter mitt besök i Minsk, inom ramen för en delegation från det här parlamentet, kunde jag dock konstatera att demokratin trots allt gör verkliga framsteg och att pluralism inte är ett tomt ord, och att president Lukasjenko framför allt åtnjuter viss legitimitet. Detta kan förklaras med det faktum att han efter den sovjetiska regimens sammanbrott ersatte en rad kortlivade regeringar som retade den vitryska befolkningen genom att till varje pris genomdriva privatiseringar, till och med av livsviktiga offentliga tjänster - som därmed hamnade i västerländska företags kontroll - och framför allt genom att fjärma Vitryssland från Ryssland, vilket det vitryska folket inte var med på.
Det är inte heller vår sak, vilket förordas i betänkandet, att uppmuntra oppositionen eller vilket politiskt parti som helst, eller att använda icke-statliga organisationer som redskap för omstörtande verksamhet. Det är inte heller vår sak att välja ekonomisk modell för det här landet. Det, mina damer och herrar, är mycket farliga vägar att gå, eftersom världssamfundet inte kan leva i fred om en eller flera stater, bara för att de är rika och starka, tillskansar sig rätten att störta regeringar som inte faller dem i smaken och i stället utser regeringar som de kan styra. Det finns ingen fred under sådana omständigheter.
Låt oss därför respektera staterna sådana de är och befolkningarna sådana de är. Vitryssland är vad som än händer en del av Europa, och så har det varit i århundraden. Detta land kommer under alla omständigheter att vara en viktig partner för våra länder, och självklart i första hand för Frankrike.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Vitryssland är den sista bastionen i Europa som har överlevt den nysovjetiska ideologin. Det har nu fått stor politisk betydelse, eftersom Vitryssland blir ett grannland till Europeiska unionen 2004. Till deras fördel kan man säga att de till skillnad från vissa av sina grannländer inte har några inhemska etniska konflikter och att de ensidigt har avstått från sin kärnvapenarsenal och även en stor del av sina konventionella vapen. De har förvånansvärt nog en fortsatt ekonomisk tillväxt på 4 procent.
Läget i landet har olyckligtvis försämrats mot ett auktoritärt styre och ett undertryckande av de lingvistiska och religiösa rättigheterna efter valet av Lukasjenko till president 1994. Han är dock ingen Saddam Hussein. Valet gav till en början ett hopp om att den lagliga makten skulle vidmakthållas, korruptionen utrotas och att ekonomin skulle komma på fötter, framför allt att den företagsplundring och skatteflykt som förekommer i andra OSS-länder skulle stoppas.
Vitryssland utsätts nu för starka påtryckningar om att stärka sina gränser mot Ryssland och Ukraina för att undvika ytterligare tillströmningar av invandrare, och Europeiska unionen måste samarbeta i den frågan, oberoende av karaktären på regeringen i Minsk. Privata företag i Vitryssland kan inte fungera effektivt och följderna av Tjernobylkatastrofen är fortfarande mycket oroväckande. Det påstås att det förekommer trakasserier mot oppositionen, att kritiska röster tystas ned och att skyddslingssystem har införts i hela landet.
De kommande lokala valen i mars 2003 kommer att utvisa om det finns förutsättningar för en positiv politisk utveckling i Vitryssland, och vi hoppas att observatörer från Europaparlamentet bjuds in till valen. Europeiska unionen bör avvakta valresultatet och anpassa sin hållning gentemot Vitryssland utifrån detta, i enlighet med en politik som sker stegvis.
Medvetenheten i Vitryssland ökar om behovet av demokrati; därav behovet av ökade kontakter med prodemokratiska parlamentariker i väst för att undvika risken för en självvald isolering.
Och slutligen, om folket i Vitryssland vill måste vi låta dem förstå att ett EU-medlemskap kan bli möjligt på längre sikt.

Patten
Herr talman! Jag har inte mycket att tillägga till det jag sade i mina inledande kommentarer. Men eftersom många har nämnt debatten om ?ett vidare Europa? kan jag kanske informera parlamentets ledamöter om våra tankegångar på den punkten.
Kommissionen är ålagd att utarbeta ett meddelande om ?ett vidare Europa? inför rådet för allmänna frågor och yttre förbindelser i mars, eftersom frågan hänvisades till oss i Köpenhamn. Det tvingar oss att se inte bara våra grannar i öst - som vi riktar vår uppmärksamhet mot i dag - utan även ett större grannskap i söder och öst. Inom ramen för meddelandet kommer vi att ta upp de frågor som Väyrynen så kunnigt talade om, de finansiella instrumenten och vikten av den nordliga dimensionen och dess olika beståndsdelar i all seriös grannskapspolitik. Vi kommer att engagera oss starkt i dessa frågor.
Jag vill avsluta med ett kort telegram som innehåller det jag sade i början. Vi vill gå Vitryssland till mötes med vänskap och samarbete, men det kräver en genomgripande förändring av Vitrysslands inställning till de politiska och, uppriktigt sagt, ekonomiska värden som vi värnar om. Jag hoppas att Vitryssland kommer att förändras tillräckligt mycket för att viskall kunna utveckla närmare förbindelser till detta viktiga land. För att låna en metafor från idrottsvärlden, så ligger bollen nu hos Vitrysslands regering.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot Christopher Patten.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts några minuter i väntan på omröstningen.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningarna.
Betänkande (A5-0006/2003) av Karamanou för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Spaniens initiativ inför antagandet av rådets förordning om ändring av Schengenregelverket om utfärdandet av viseringar vid gränsen, inbegripet till sjömän (8372/2002 - C5-0289/2002 - 2002/0810(CNS)) 
Före omröstningen:

Karamanou (PSE)
, föredragande. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja upplysa kammaren om att mitt betänkande handlar om Spaniens initiativ för att förenkla förfarandena och minimera byråkratin inom ramen för Schengensamarbetet genom möjligheten att utfärda gruppviseringar vid de yttre gränserna till sjömän i transit, i syfte att underlätta för medlemsstaterna med sjöfartsflotta.
Mitt betänkande förbättrar det ursprungliga förslaget väsentligt, eftersom det säkerställer skyddet av medborgarnas individuella rättigheter och uppgifterna av personlig karaktär med utgångspunkt i de tillämpliga bestämmelser i Schengenregelverket som ligger till grund för förordningen i fråga. Mitt betänkande ändrar också textens språkliga utformning, så att språket blir könsneutralt, för vi vet att även många kvinnor har valt sjömansyrket under senare år. Det viktigaste är att vi har förkastat kravet på samma nationalitet, eftersom det inte finns tillräckliga skäl att kräva att sjömännen skall ha samma nationalitet för att utfärda en gruppvisering till dem. I betänkandet föreslås således att gruppviseringar för kort tid skall utfärdas till grupper av sjömän från fem till femtio personer, även om de inte har samma medborgarskap. Detta i syfte att underlätta för den europeiska sjöfarten.

Paulsen (ELDR)
Herr talman! Det skulle över huvud taget inte innebära något problem att förbjuda E 425 konjak. Det är ett helt onödigt tillsatsämne, som dessutom är farligt.
Vad som däremot är lite kontroversiellt är mitt och ett enhälligt utskotts förslag om att kommissionen skall gå igenom alla listor över livsmedelstillsatser från barnens perspektiv. Det handlar framför allt om läsk, godis och annat sådant som barn konsumerar i större mängder än vad som är önskvärt. Jag kan rekommendera att vi röstar nej till ändringsförslagen 1 och 3, om kommissionen nu ger oss ett fullständigt löfte om att ändra dessa tillsatslistor och ta upp detta till granskning inom en rimlig tid. Detta är således en fråga till kommissionen.

Patten
Herr talman! Jag vill börja med att hälsa till Paulsen från min kollega, kommissionsledamot Byrne, att vi är tacksamma för hennes insats som föredragande i denna högst angelägna fråga.
Jagskall besvara den fråga hon tog upp direkt. Jag håller med om att en översyn av de godkända livsmedelstillsatserna är motiverad i det heltäckande ramdirektivet och i de tre särskilda direktiven om olika tillsatstyper. I ramdirektivet krävs att livsmedelstillsatserna omprövas när helst det är nödvändigt. De särskilda direktiven kräver att medlemsstaterna övervakar konsumtionen av livsmedelstillsatser och att kommissionen vidarebefordrar den informationen i sina rapporter till parlamentet och rådet. Kommissionen lade fram ett första betänkande 2001, för två år sedan. Jag vill poängtera att det betänkandet inbegrep konsumtion av livsmedelstillsatser hos vuxna och barn. Där hade tillsatser identifierats som det behövs mer detaljerad information om. Den viktigaste slutsatsen blev att medlemsstaterna borde göra en bättre utvärdering av barnens konsumtion av en rad tillsatsämnen, till exempel sulfit och bensoat. Ett andra betänkande planeras till nästa år, 2004. 
I oktober förra året gav kommissionen medlemsstaterna en formell påminnelse om deras skyldighet att tillhandahålla information till det nya betänkandet. Tre medlemsstater har lämnat information sedan dess och fyra medlemsstater har bekräftat att deras undersökningar är på gång. Även om inte alla medlemsstater lämnar information kommer underlaget att göra det möjligt att avgöra om det nuvarande mönstret för användning av vissa tillsatser måste förändras. Om detta krävs mot bakgrund av det nya betänkandet kommer kommissionen att föreslå restriktioner för de användningsmönster som nu är tillåtna, framför allt för att garantera ett säkert intag för barnen. Jag hoppas att jag med dessa försäkranden har besvarat de viktiga frågor som föredraganden tog upp.

Talmannen.
Håller föredraganden fast vid det råd hon gav innan hon ställde frågan till kommissionen?

Paulsen (ELDR)
Herr talman! Jag rekommenderar mina kolleger att rösta nej till ändringsförslagen 1 och 3, att rösta ja till ändringsförslag 2 samt att givetvis rösta ja i slutomröstningen.

McNally (PSE).
Herr talman! Min omröstningsapparat ger konstiga ljud ifrån sig och flera lampor på den lyser.
Talmannen.
Vi skall notera det vi kan kalla ?McNally-fallet?, med andra ord en maskin som ger ljud ifrån sig.

(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0005/2003) av Hernández Mollar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 539/2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav (KOM(2002) 679 - C5-0609/2002 - 2002/0280(CNS)) 
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0024/2003) av Marset Campos för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förbindelserna mellan EU och Vitryssland - utsikter till ett framtida partnerskap (2002/2164(INI)) 
Före omröstningen om ändringsförslag 5:

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman! För punkt 14 finns det många olika översättningar, som är mycket förvirrande. Det framgår av sammanhanget att det här inte handlar om Förenta staterna, utan om Förenta nationerna. Det måste framstå klart. Inte heller den engelska översättningen stämmer, och den tyska stämmer inte. Man måste än en gång titta på den spanska versionen. Det är entydigt att det här handlar om Förenta nationerna. Det gällde nämligen internationella organisationer. Det måste beaktas, och det är nu kanske också viktigt vid omröstningen.

Talmannen.
Vi kommer att ta fasta på era kommentarer och se till att alla språkversioner blir överensstämmande.
Före omröstningen om ändringsförslag 3:

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Jag lämnade in ändringsförslag 6 som kommer att falla bort om ändringsförslag 3 röstades igenom. Avsikten med mitt ändringsförslag var emellertid att begära att en dialog omedelbart skulle inledas mellan Europeiska unionen och Vitryssland inom ramen för kampen mot brottslighet och människohandel. I ändringsförslag 3 slår man fast att Vitryssland först måste uppfylla alla de villkor som anges i betänkandet, vilket innebär att detta samarbete för bekämpning av brottsligheten kommer att inledas först om flera år, samtidigt som man skulle behöva starta genast.
Jag föreslår att vi antingen röstar om mitt ändringsförslag före ändringsförslag 3 eller att vi genomför en delad omröstning och röstar separat om följande del av meningen: ?så snart de grundläggande villkoren är uppfyllda.? Jag uppmanar er att rösta emot denna formulering, eftersom jag anser att samarbete av detta slag, som är inriktat på att bekämpa brottslighet, bör inledas omedelbart, oavsett vilka villkor som råder i det berörda landet.

Talmannen.
Det framgår av listan över omröstningar att ändringsförslag 3 förstskall bli föremål för röstning. Ändringsförslag 6 grundar sig på detta. Det har kommit ett förslag om en delad omröstning i stället. Jag undrar vad föredraganden anser om detta.

Marset Campos (GUE/NGL)
Herr talman! Jag har inget emot en delad omröstning, men jag håller med om ordningsföljden, eftersom utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik den redan har antagit den ordningsföljden.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Ändringsförslag 3 lämnades inte in till utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Endast ett ändringsförslag lämnades in till detta utskott, dvs. ändringsförslag 6.

Talmannen.
Det hjälper inte. Vi har giltiga ändringsförslag framför oss, och det första är ändringsförslag 3. Ni har begärt delad omröstning och föredraganden säger att han är för en sådan. Stämmer det?

Marset Campos (GUE/NGL)
Herr talman! Mitt förslag är att vi först röstar om ändringsförslag nr 3 och därefter om ändringsförslag nr 6. I annat fall anser jag att vi skall ha delad omröstning om ändringsförslag nr 6.

Talmannen.
Om vi röstar för ändringsförslag 3 faller ändringsförslag 6 bort. Den som vill rösta för ändringsförslag 6 vet nu vilka konsekvenserna blir.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Talmannen. Omröstningen är avslutad.
RÖSTFÖRKLARINGAR

Bordes och Cauquil (GUE/NGL)
För varje normal person betyder fri rörlighet att varje enskild medborgare i ett av unionens länder eller någon som har kommit utifrån och befinner sig inom Europeiska unionen får förflytta sig och vistas som han eller hon själv vill. Men detta vore alltför enkelt för de självutnämnda generationerna av ?EU:s fäder?.
Det ändlösa köpslåendet mellan stater, som har förenats endast för att skapa fri rörlighet för kapital, har utmynnat i ett sådant virrvarr av olika visumbestämmelser att det har skapat besvär till och med för näringslivet. Spanien har upprörts över detta, inte med hänsyn till de mänskliga rättigheterna, utan på grund av detta innebär ?stor tidsförlust och orsakar allvarliga problem för sjömännen, rederierna och flygbolagen eftersom det ofta gör att sjömännen kommer för sent till sina flyg eller till anslutningsförbindelser?. Därav ett antal åtgärder för att göra det lättare för vissa kategorier att få visum.
Vi har inte röstat emot detta betänkande, eftersom de nya bestämmelserna kanske kommer att förhindra ett antal besvär, och till och med förödmjukelser, som sjömän i dag tvingas utstå. Men denna löjeväckande köpslagan, dessa kortsiktiga åtgärder, visar tydligt klyftan mellan den påstådda viljan att utveckla ett enat Europa för folken och verklighetens Europa, som fortfarande är uppdelat, omgivet av taggtråd och oförmöget att garantera verkligt fri rörlighet för personer inom Europa.

Coelho (PPE-DE)
Även om utfärdandet av viseringar vid gränsen skall vara ett undantag, måste gemensamma förfaranden fastställas i medlemsstaterna för sjömän i transit (ett yrke med en enorm arbetsrörlighet).
Detta initiativ syftar till att aktualisera, klargöra, förenkla regler för utfärdande av viseringar vid gränsen för sjömän i transit. Den stora lagstiftningsnyheten består av möjligheten (när vissa villkor har uppfyllts) att utfärda kollektiva transitviseringar till sjömän från samma fartyg, som reser i en grupp på mellan 5 och 50 personer, eftersom transitperioden är begränsad. Men det bör inte vara något krav att de skall vara av samma nationalitet, eftersom det i praktiken, om detta skulle genomföras, skulle leda till att effekterna av detta förslag praktiskt taget skulle vara noll.
Det är också viktigt att skeppsmäklaren och transportörens tar sitt ansvar med tanke på viseringsansökningarna. Behovet av informationsutbyte bör också betonas (om det redan har stoppats, om det har register, om det finns misstankar om olaglig invandring eller människohandel).
Detta initiativ, med de ändringsförslag som Europaparlamentet har infört, kan bidra till att göra det komplexa Schengenregelverket lite mer begripligt och ge lösningar som om inte de som vore önskvärda, det vill säga införandet av djupare reformer av Schengenregelverket, så åtminstone de som är möjliga.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande av följande två viktiga grunder. Å ena sidan erkänner jag det klara behovet av att främja ett förenande av den så olika lagstiftningen på detta område, ett nödvändigt krav för att Schengenregelverket skall bli begripligt och tillgängligt. Jag vill dock påpeka att jag dock inte ser det minsta olämpliga i att det finns skillnader mellan de nationella lagstiftningarna när det gäller migrationsfenomenen och jag anser snarare att varje artificiellt försök till harmonisering, utöver artikel 63.3 a i EG-fördraget, är kontraproduktivt. Och å andra sidan gläds jag åt föredragandens övertygelse när det gäller vikten av yttre gränskontroll som ett sätt att bekämpa den olagliga invandringen och brottsligheten.
För att avsluta vill jag välkomna att den tillämpliga praxisen när det gäller sjömän i transit tas med i den gemensamma handboken och jag vill framhäva vikten av gruppviseringen som svårligen skulle fungera, vilket föredraganden mycket bra har påpekat, om den bara gäller nationaliteter från samma land.
Jag beklagar dock föredragandens politiskt korrekta avvikelse när hon tycker på att man skall lägga till ord som har att göra med ?genus?, när det skulle räcka med att ta upp grundläggande tolkningsregler och när det är uppenbart att kommissionens text aldrig har varit av någon slags diskriminerande karaktär.

Fatuzzo (PPE-DE).
I går, herr talman, när jag befann mig på flygplanet som förde mig från Bergamo till Strasbourg, slöt jag ögonen ett ögonblick och jag såg den italienska Commedia dell'arte-figuren Pantalone, känd för att vara totalt utfattig, som talade med Santini. Pantalone frågade Santini: ?Varför låter ni mig inte röra mig fritt i Europa i ert betänkande?? ?Jag?? svarade Santini. ?Men du får röra dig fritt!? Och Pantalone svarade: ?Det är inte sant, för i betänkandet står det att av den som vill röra sig fritt krävs att vederbörande skall ha de ekonomiska resurserna för att kunna betala för sin resa, för flygresan. Det krävs med andra ord ett visst ekonomiskt välstånd. Jag är Pantalone, jag är fattig, jag saknar pengar. Därför kan jag inte röra mig fritt i Europa! Detta tycker jag inte om, och därför kommer jag att rekommendera Fatuzzo att rösta mot förslaget?. Och det var precis vad jag gjorde.

Talmannen.
Det kan ni diskutera med Santini på lunchen.

Schulz (PSE).
Herr talman! Jag vill bara komma med ett kort påpekande om Santinis betänkande. Ledamöterna från Europeiska socialdemokratiska partiet har röstat för Santinis betänkande och även för de viktiga ändringsförslagen från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, även om vi är på det klara med att det finns vissa delar i detta betänkande som kommer att stöta på stora betänkligheter, också från den tyska regeringens sida. Vi kommer under de fortsatta diskussionerna - särskilt när rådets gemensamma ståndpunkt fastslås - att återkomma till dessa kontroversiella delar, som framför allt gäller underhållsskyldigheter för anhöriga. Jag lämnar denna röstförklaring därför att vi inom ramen för en andra behandling eventuellt måste omförhandla vår ståndpunkt.

Evans, Robert (PSE).
Herr talman! De flesta medlemmar i det brittiska Labourpartiet, däribland jag själv, har avstått från att rösta om Santinis betänkande. Även om vi stöder de viktigaste målsättningar i detta, som alla tjänar ett gott syfte, är vi oroliga för att betänkandet i sin nuvarande utformning med de bestämmelser som har utarbetats för att uppnå dessa viktiga mål inte omfattar tillräckliga garantier för att bestämmelserna inte skall utnyttjas av kriminella gäng och de som försöker ta sig in i EU på olaglig väg. Vi accepterar till exempel inte en strykning av kravet på handlingar som styrker familjeanknytningen. 
Samtidigt som vi vill värna om rättigheterna för ogifta par och par av samma kön kan vi inte tillåta att det uppstår en situation där ogifta partner till EU-medborgare medges större rättigheter i en medlemsstat än landets egna medborgare. Det måste dessutom finnas garantier för att vi inte uppmuntrar giftermål som ett sätt att ta sig in på olaglig väg. Bestämmelserna om att lätta på de ekonomiska villkoren i samband med vistelse under särskilda omständigheter behöver förberedas bättre och förtydligas innan de tolkas.
Slutligen kan vi inte godta bestämmelsen i artikel 26.2 som vill hindra medlemsstaterna från att utvisa en unionsmedborgare med permanent uppehållstillstånd under särskilda omständigheter. Den befogenheten utnyttjas sällan, men vi måste bevara en sådan rättighet som kan utnyttjas vid allvarliga hot mot den allmänna säkerheten.

Alavanos (GUE/NGL)
Resolutionen om unionsmedborgares rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom gemenskapens territorium ligger i rätt riktning, och jag stöder den därför. Resolutionen stärker möjligheterna att utöva rätten att kunna röra sig fritt inom gemenskapens område genom kraven på enklare och mer begränsade förfaranden. Att vistelser över sex månader är avhängiga storleken på medlen skulle naturligtvis kunna ge upphov till social diskriminering. Utvidgandet av familjebegreppet till personer av samma kön eller till ogifta partner gör att direktivet bättre återspeglar den nutida familjerättsliga verkligheten. Slutligen behövs det ännu större tänjbarhet när det gäller frånvaro på grund av studier, som skulle kunna anses utgöra skäl för att erhålla uppehållstillstånd, med tanke på dagens ofta långa utbildningar.

Berthu (NI)
Förslaget till direktiv om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier har gradvis förskjutit innebörden av denna rättighet, i alla stycken. I fördraget innebär denna rättighet att medborgarna i alla medlemsländer i princip får vistas och uppehålla sig inom andra medlemsländers territorier, men den betyder inte att en mottagande stat inte har rätt att utföra kontroller eller rätt att ge ett motiverat avslag.
I kommissionens förslag till direktiv går man från en innebörd till en annan genom att stödja sig på EG-domstolens rättspraxis, men man går också längre än så - och det utan att tillföra nödvändiga förtydliganden i fördraget efter en demokratisk debatt.
Denna text skulle leda till att medlemsstaterna avväpnades, och att de förlorade ännu en bit av kontrollen över sitt eget territorium, vilket vi säger nej till. Till och med den franska regeringen, som vanligen är efterlåten gentemot gemenskapens institutioner, har särskilt protesterat mot direktivets upphävande av rätten att utvisa en medborgare från gemenskapen efter fyra års oavbruten bosättning. Mot denna bakgrund har vi röstat emot denna text.

Bordes och Cauquil (GUE/NGL)
Rätten till fri rörlighet inom medlemsstaternas territorier slogs i princip fast när Romfördraget undertecknades 1957 och borde ha trätt i kraft samtidigt med detta fördrag. Det faktum att vi ännu efter 45 år måste rösta igenom resolutioner för att denna rättighet skall bli verklig är ett tecken på att det endast är kapitalets och varornas fria rörlighet som räknas för den europeiska enighetens beslutsfattare, och inte människors rättigheter. Till och med i detta direktiv är denna rättighet ofullständig och noggrant avgränsad.
Det är till exempel den mottagande medlemsstatens sak att avgöra om den har för avsikt att bevilja socialt stöd eller inte, eller studentstipendier. Detta hindrar dock inte oss från att ständigt tala om ett unionsmedborgarskap!
Vi har ändå röstat för detta betänkande, eftersom rekommendationerna avsevärt kan förbättra det direktiv som nu utarbetas om unionsmedborgares rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom Europeiska unionens territorium, framför allt när det gäller makars och barns rättigheter.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det är positivt att läget förbättras för de medborgare i Europeiska unionen som vill etablera sig i ett annat av unionens länder, framför allt genom att minska den växande byråkratin.
Utifrån Europeiska kommissionens förslag till direktiv föreslår man att det skall bli möjligt för en medborgare i Europeiska unionen att bo i en annan medlemsstat utan att behöva uppfylla några formaliteter, under sex månader, och inte bara tre månader som i dag. Om unionsmedborgaren är en aktiv person bör uppehåll längre än sex månader bara på ett enkelt sätt deklareras. Om det inte är en aktiv person skall denna deklarera att han eller hon förfogar över tillräckliga medel, men behöver inte fixera själva beloppet, och har en sjukförsäkring under de första årens bosättning.
Rätten till permanent bosättning efter dessa fyra år är den stora nyhet som detta direktiv medför och det innebär att denna rätt beviljas unionsmedborgaren och dennas familjemedlemmar. Betänkandet inför några positiva förbättringar och utvidgar familjebegreppet, avskaffar eller förenklar vissa byråkratiska processer, och garanterar fler rättigheter än de som först planerades. Därför har vi röstat för betänkandet.

Kirkhope (PPE-DE)
Stödet för dessa åtgärder kommer från medlemmarna i brittiska Labourpartiet och Liberaldemokratiska partiet i en tid då vår regering har varit tvungen att medge att invandringssystemen redan befinner sig i en brytpunkt i Förenade Kungariket. 
Dessa förslag kommer i en tid då risken för terrorism i EU har ökat och medlemsstaterna kämpar för att möta den belastning som folkströmmarna tvärs över kontinenten innebär.
De brittiska konservativa ledamöterna kan därför inte stödja betänkandet.

Lund och Thorning-Schmidt (PSE)
Vi har i dag i Europaparlamentet låtit bli att rösta för Santinis betänkande (A5-0009/2003) om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.
Över huvud taget anser vi att kommissionens förslag är för vittgående, eftersom en medlemsstat inte kan utvisa personer med permanent uppehållstillstånd. Vi har dock röstat för flera av Europaparlamentets ändringsförslag som innebär en förbättring, bl.a. i form av ett likställande av registrerade partners med äkta makar.

Meijer (GUE/NGL)
I ett avseende har Europeiska unionen lyckats. I medvetandet hos invånarna i de 15 medlemsstaterna står det varje medborgare fritt att besöka en annan medlemsstats landområde och att stanna där under lång tid och till och med utföra lönearbete. Det finns nästan ingen som tror att det fortfarande existerar bestämmelser som allvarligt begränsar den rätten. Därför är det egentligen skrattretande att vi ännu i dag diskuterar under vilka omständigheter en sådan vistelse kan tillåtas och för vilken tidsperiod och vilka rättigheterna är i detta sammanhang för partner av samma kön och för ogifta sambor med en annan nationalitet. Det vi gör i dag ger intrycket av att vi begränsar redan befintliga friheter i stället för att utöka dem, framför allt genom att undanhålla människor social trygghet under de första fyra åren. Man pläderar hela tiden för att förbättra arbetskraftens rörlighet, där européer precis som amerikaner skulle behöva vara beredda att flytta tusentals kilometer för ett lönearbete. Detta tvång vill människorna absolut inte ha, men däremot vill de ha den frihet, som de trodde att de redan hade, att välja att bo och arbeta i utlandet. Jag röstar för denna reglering eftersom den minskar de befintliga begränsningarna och utesluter att människor utvisas på grund av sjukdom eller olycka.

Queiró (UEN)
Vi var inte ovetande om att föredragandens bedömning skedde efter ett mödosamt arbete, inte bara på grund av frågan om vilka personer som skulle inkluderas i definitionen ?familjemedlem?, eller vilka som förutom unionsmedborgarna skall ha rätt till rörlighet och särskilt till bosättning i Europeiska unionen, utan också på grund av de svårigheter som är förknippade med att fastställa de villkor som unionsmedborgaren bör respektera för att kunna åtnjuta denna rättighet.
De olika lösningar som har antagits i dessa kärndefinitioner, dels i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, dels i kammaren, har alla präglats av majoriteten i den parlamentariska vänstern.
När det gäller definitionen av termen ?familj?, så är faktiskt så att de flesta lösningar som har antagits går i en riktning som inte överensstämmer med de värden jag försvarar (se särskilt ändringsförslag 53): ?Make eller maka?, oberoende av kön, ?partner? och/eller ?ogift partner?, oberoende av kön, ?registrerade partnerskap?, ?med vilken unionsmedborgaren har ett varaktigt förhållande? och ?registrerade?, enligt tillämplig nationell lagstiftning, eller ?partner? och/eller ?ogift partner? från tredje land eller utan uppehållstillstånd och slutligen egna släktingar i rakt nedstigande led och egna släktingar i rakt uppstigande led och släktingar i rakt nedstigande eller uppstigande led till maken eller makan eller till ogift partner.
Min inställning har inte att göra med någon slags ideologisk eller religiös fundamentalism. Jag bedömer inte och behöver inte bedöma någons rättigheter utifrån sexuell läggning eller något annat. Jag ser inte något skäl till att EU på rättslig väg skall uppmuntra familjedefinitioner som avlägsnar sig inte bara från nationell lagstiftning (vilket försvårar deras genomförande), utan också från traditionella värden som alltid har varit gemensamt accepterade, vilka dessutom uppmuntrar all slags missbruk från dem som olagligt försöker etablera sig och röra sig inom EU. Därför har jag röstat emot betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Även om jag anser att inrättandet av ett verkligt europeiskt område för fri rörlighet och en faktisk prövning av rätten till bosättning för unionsmedborgare motiverar främjandet av en konsekvent och sammanhållen politik, var jag tvungen att rösta mot betänkandet. Jag beklagar att de överdrivna förslag som röstades igenom framför allt av vänstern efter att parlamentsutskottet har förvanskat betänkandet så att det avlägsnat sig ifrån föredragandens mer balanserade linje.
Sluttexten lider av följande brister: den likställer inte fastställda rättigheter och friheter med de förpliktelser som är knutna till dessa, vilket leder till en faktisk ringaktning av dem och av att de över huvud taget existerar; den syftar till att införa en europeisk identitet och struntar i de verkliga nationella identiteterna; den utgör ett konstgjort jämställande av familjen med andra mänskliga relationer och utnyttjar en fråga på ett opportunistiskt sätt, som inte längre väcker någon förvåning, för att föra in en annan; och glömmer den tredje viktigaste frågan för européerna - kampen mot den organiserade brottsligheten.
Samtidigt som man öppnar unionens inre dörrar, skulle inte denna text tillåta medlemsstaterna internt att hålla reda på och följa upp migrationsfenomenen, en faktor som kommer att påverka dess inre sociala balans och respektive budgetgenomförande, framför allt när det gäller sociala åligganden.
Europaparlamentet har därigenom valt en ärligt talat överdriven linje och gått mycket längre än nödvändigt - vilket på ett kontraproduktivt sätt bara skapar fler svårigheter och nya onödiga hinder för dess genomförande. Som jag kanske redan har sagt för många gånger, skadar detta det viktigaste.

Sacrédeus (PPE-DE)
 Tillsammans med hela PPE-DE-gruppen har jag röstat nej till betänkandet, vilket dock bifölls med röstsiffrorna 269 för, 225 mot och 46 nedlagda.
Vi kristdemokrater kan inte dela den utspädda definition av ?äktenskap? resp. ?familj? som majoriteten i parlamentet stöder genom att vilja inbegripa även partner av samma kön, ogifta sambor och registrerad partner, oavsett kön, om ursprungslandet eller mottagarlandet i lag eller praxis likställer dessa med gifta par.
I stället stöder vi fullt ut kommissionens förslag, som bygger på hävdvunna definitioner av familj och äktenskap, såsom vår västerländskt kristna civilisation genom seklerna definierat äkta makar, dvs. som make och maka.
Villkoren för fri rörlighet och uppehållstillstånd inom unionen för personer utan EU-medborgarskap skall vara tydliga och enkla att tillämpa juridiskt. Antagandet i dag av ändringsförslagen 14-16 (262 röster för, 238 mot, 30 nedlagda) visar att en majoritet vill gå i motsatt riktning.
Det är emot samarbetsandan i EU, och i mina ögon djupt stötande, att med minsta möjliga politiska majoritet försöka använda ett europeiskt regelverk för fri rörlighet och uppehållstillstånd på detta sätt, nämligen i syfte att exportera, och indirekt påtvinga, andra medlemsstater en familje- och äktenskapssyn som inte omfattas av dessa länders kultur och nationella lagstiftning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Kort efter det att jag såg Commedia dell'arte-figuren Pantalone, som rådde mig hur jag skulle rösta om Santinis betänkande, såg jag en medlem av maffian. En mafioso kom fram till mig, skrattande: ?Ha ha ha! Nu har ni betänkandet från Hernández Mollar som skulle förhindra oss från maffian att röra oss fritt i Europa. Jag måste säga att jag tycker att du är sympatisk när jag lyssnar på dina röstförklaringar. Men även om ni skulle förbjuda medborgarna från tredje land att röra sig fritt utan visum, så är vi i maffian så duktiga att vi ändå kommer att kunna ta oss in och utföra våra kriminella handlingar. Skulle det inte vara bättre att låta alla röra sig fritt utan visum och bara kontrollera oss individuellt, om ni inte vill ha oss, så ni ser till att vi inte kommer in och ställer till det??

Kirkhope (PPE-DE)
Möjligheten för Europeiska unionens medlemsstater att själva utforma sin politik beträffande kraven på inresevisum för dessa stater och ändra den av säkerhetsskäl eller andra skäl, vid den tidpunkt och på det sätt som krävs, skulle påverkas negativt av denna åtgärd.
Visering är ett nödvändigt och användbart kontrollredskap.
De brittiska konservativa ledamöterna kan därför inte godkänna förslaget.

Meijer (GUE/NGL)
Visering är ett medel för myndigheterna att kunna trakassera människor. Dessa människor tror att de med sitt pass kan få tillträde till andra länder, men de vägras tillträde eftersom de kommer från ett land som betraktas som för fientligt, för fattigt eller för avlägset. Invånare i EU underkastas precis som amerikaner viseringskrav i mycket mindre grad än många andra, för vårt område är rikt och mäktigt och kan betrakta sig självt som världens mittpunkt. Av de erfarenheter som unionsmedborgare samlar vid genomresor genom Serbien eller Vitryssland kan vi lära oss vilka hinder vi skapar för andra. Den första läxan är att man inte skall låta människor stå länge i kö på ett tullkontor eller utanför, för att i själva verket betala en avgift för infrastrukturanvändning. Den andra läxan är att man aldrig får skicka tillbaka människor till en ambassad långt borta i en huvudstad, eller till och med i ursprungslandet, för att där skaffa ännu en visering. Om vi vägrar människor tillträde måste det finnas ett gott skäl till detta. Om vi ger människor tillträde skall detta inte ske enbart för att vi hoppas att företag i våra länder skall kunna göra affärer med dem. En visumpolitik måste vara rimlig, också för studenter, turister och människor som kommer för att framföra sina problem till internationella organisationer.

Queiró (UEN)
Vi såg i dag i Europaparlamentet att fem medlemsstater har sagt sig vara för att sätta upp Ecuador på listan över tredje länder vars medborgare är skyldiga att ha visum, utifrån huvudsakliga skäl som olaglig invandring, människohandel, regional sammanhållning och den allmänna ordningen. Enligt de upplysningar vi har fått, kommer ett stort antal ecuadorianer olagligt till Europa som turister och stannar olagligt här mer än tre månader. Utvisningar av ecuadorianer sker allt oftare och motiveras framför allt av att de inte kan visa att de har tillräckliga medel för sitt uppehälle och för att de inte kan visa giltiga hemresehandlingar.
Vi kan också lägga till en geografisk punkt eftersom visum för närvarande krävs från andra andinska nationaliteter, vilket gör det ecuadorianska passet ?intressantare? och uppmuntrar till förfalskningar.
Eftersom kommissionens förslag utformades efter den prioriteringsordning Europeiska rådet i Sevilla slog fast för att bekämpa den olagliga invandringen röstar vi för betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
När jag röstar för detta betänkande är det för det första ännu ett uttryck för att erkänna Östtimor som en rättsstat.
Jag inser behovet att ompröva förteckningen över tredje länder vars medborgare är ålagda viseringstvång, på grund av den nödvändiga och angelägna kampen mot brottslighet och olaglig invandring, och jag välkomnar möjligheten att sedan kunna ompröva effekterna av viseringstvånget, främst när det gäller affärs- och fritidsresor och resor i studiesyfte.
När vi nu kommer in på den mest omdiskuterade punkten står det klart att det utifrån medlemsstaternas svar på kommissionens frågeformulär är motiverat att föra över Ecuador till förteckningen över länder i bilaga I till förordning (EG) nr 539/2001, på grund av den oro som har uttryckts över olaglig invandring, människohandel, regional sammanhållning och den allmänna ordningen. Den ecuadorianska regeringens oro inför den förestående lagändringen är begriplig, men vi kan inte strunta i den avrådande effekt som erfarenheterna visar att vi måste förstärka. Faktum är att det mänskliga dramat det innebär att ryckas upp med rötterna, att leva utanför lagen och utan medel för sitt uppehälle genom tillämpningen av denna ändring bättre kan undvikas och därigenom göra slut på det ecuadorianska passets attraktion för förfalskare.

Fatuzzo (PPE-DE).
Tillåt mig, herr talman, att vända mig till Vitrysslands statschef. Bäste Lukasjenko! Jag ser i betänkandet från Marset Campos - sidan 13 - att ni inte längre betalar pensioner till pensionärerna: de betalas mycket, mycket sent. Låt mig föreslå en metod som man tillämpar här, i vissa europeiska stater, när man inte kan betala ut pensionerna: I Italien till exempel har man godkänt en lag som säger att pensionerna inte längre betalas ut till en viss kategori av medborgare. Men varför betalar ni pensionerna för sent, käre Lukasjenko? Godkänn en lag - du har ju makten - som avskaffar en stor del av pensionerna i Vitryssland, så kommer du att lyckas göra på laglig väg det som nu enbart betraktas som dålig förvaltning.

Alavanos (GUE/NGL)
Vitryssland har hamnat i en självförvållad isolering från världssamfundet på grund av den auktoritära politik som regeringen bedriver. Denna politik tar sig uttryck i förföljelser av oppositionen, begränsningar av den journalistiska verksamheten, brister i de fackliga friheterna, fängslande, misshandel och försvinnande av politiska motståndare samt tillämpning av dödsstraffet. Vitryssland bör ta steg i demokratiserande riktning för att snabbt skapa förutsättningar för en ratificering av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Vitryssland. Europaparlamentets krav på demokratisering får självklart inte dölja något försök från EU:s sida att ifrågasätta Vitrysslands rätt att föra en egen oberoende utrikespolitik.

Bordes och Cauquil (GUE/NGL)
Den vitryska regimen är säkert en korruptionsanfrätt diktatur som förtrycker sin befolkning. Men om man antyder att det skulle vara ett hopp för landets befolkning att gå snabbare fram på vägen till en marknadsekonomi bortser man från de tiotals och ännu fler fattiga länder i världen, från Haiti till i princip hela Afrika, som är helt integrerade i marknadsekonomin men som ibland ändå lever i ännu värre misär, under lika avskyvärda diktaturers ok. För att inte tala om länder som Argentina, där arbetarklassen trots en högre ekonomisk nivå än Vitryssland ändå har hamnat i misär på grund av marknadsekonomins tvära kast.
I betänkandet framställs dessutom Ryssland som demokratiskt, i motsats till det odemokratiska Vitryssland. De som mest högljutt lovprisar regimskiftet i Ryssland måste ändå medge att de klaner som styr landet är djupt korrumperade, att officiella eller kriminella maffiagrupper styr och att ett fåtal personer skandalöst nog berikar sig genom förskingring, mitt i befolkningens allmänna fattigdom, för att inte tala om krigets fasor i Tjetjenien. Under dessa förhållanden är det inte fråga om att vi kan ställa oss bakom denna text.

Korakas (GUE/NGL)
Vi Europaparlamentariker från Greklands kommunistiska parti (KKE) har röstat emot betänkandet om Vitryssland eftersom det utgör ett storartat bevis på EU:s inblandning i ett självständigt lands inre angelägenheter. Det viktiga för EU är inte demokratifrågan, utan att Vitryssland fortsätter att respektera den internationella rätten, den territoriella integriteten och nationella suveräniteten samt motsätter sig utförsäljningen av allt möjligt till det multinationella kapitalet.
I betänkandet ställer man - och det rör sig om ren utpressning - som villkor för att utveckla förbindelser med Vitryssland att landet omedelbart övergår till marknadsekonomi, och man uppmanar till och med Förenta staterna (!) till samarbete i syfte att bättre organisera inblandningen, som under rådande förhållanden kan ta vilken form som helst - inte ens militär inblandning kan uteslutas.
Det finns problem i fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna i Vitryssland. Detta angår dock landets folk och rättfärdigar inte utländsk inblandning. De förmenta demokratiska friheter som de internationella imperialistiska organisationerna, och föreliggande betänkande, försöker införa i Vitryssland medelst utpressning är friheter att verka för kapitalet och att radera de sociala rättigheter som återstår.
Kännetecknande för det ovanstående är att ett ändringsförslag från KKE-ledamöter i vilket EU uppmanades att omedelbart samarbeta med Vitryssland för att bekämpa människohandel förkastades och att ett annat, i vilket man ställer som villkor att Vitryssland underkastar sig EU:s krav, röstades igenom i dess ställe.

Talmannen.
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.44 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rekommendationen (A5-0017/2003) av Salafranca Sánchez-Neyra för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om ingående av ett associeringsavtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Chile, å andra sidan (13767/2002 - KOM(2002) 536 - C5-0589/2002 - 2002/0239(AVC)).

Patten
Herr talman! Jag känner till att börja med att jag i flera avseenden borde inta andraplatsen efter den hedervärda ledamoten Salafranca Sánchez-Neyra i debatten i den här frågan, för han har åstadkommit en stor del av det vi diskuterar idag. Han är på sätt och vis - om det inte uppfattas som en hädelse - Johannes Döparen för det här avtalet. Vi har tidigare haft nöjet att tillsammans ägna konferenser åt den här frågan, vi har diskuterat den i Santiago och på andra platser. Det är oerhört viktigt att vi erkänner den roll som han och andra parlamentsledamöter har i detta viktiga och glädjande ögonblick.
Vi behandlar i dag ett mycket viktigt förslag om godkännandet av det associeringsavtal som vi undertecknade med Chile i november i fjol. Detta avtal är inte bara avgörande för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Chile, det är även viktigt för Latinamerika som helhet. Avtalet är verkligen ett konkret uttryck för Europeiska unionens vilja att ingå ett strategiskt partnerskap med denna kontinent, trots dess nuvarande ekonomiska problem, dess politiska turbulens och våldet som vissa länder i området fortfarande är drabbade av, inte minst från terrorismen - en fråga som ledamöterna förståeligt nog har uttryckt sin oro inför. Vi kommer båda från länder som förr var drabbade av vanvettig och grym terrorism och vi känner därför sympati med dessa länder, till exempel Colombia, som drabbas av terrorismens vansinne i dag.
Det är viktigare nu än någonsin för oss att skicka positiva signaler om stöd till det området - från Europeiska unionen till Latinamerika.
Parlamentet hade en aktiv och stödjande roll under avtalsförhandlingarna. I november 2001 antog parlamentet en resolution där kommissionen uppmanades att fullfölja förhandlingarna om avtalet mellan EU och Chile på andra toppmötet mellan EU, Latinamerika och Västindien i Madrid i maj 2002. Jag kan med glädje konstatera att kommissionen uppfyllde det målet och lyckades förhandla fram ett mycket ambitiöst avtal. Vi bedrev ett nära samarbete med det spanska ordförandeskapet första halvåret i fjol för att nå dit och det innebar ett stort steg framåt.
Associeringsavtalet är i första hand ett politiskt avtal - det är verkligen viktigt för Europeiska unionen att skapa privilegierade förbindelser med de länder som i likhet med Chile delar våra gemensamma värden och mål. Chile är som vi vet en aktiv aktör på den internationella arenan som stöder de värden och den politik som vi värnar om i Europeiska unionen. Det var till exempel inte förvånande att Chile i fjol ratificerade Kyotoprotokollet. Det finns många fler exempel. Vi vill definitivt fördjupa den politiska dialogen med Chile och enas kring ställningstaganden i frågor av gemensamt intresse.
Det gläder mig att Chile är angelägen om närmare politiska förbindelser med Europeiska unionen. Det framgår av det näst intill enhälliga stöd som chilenska kongressen gav avtalet i januari, mindre än två månader efter att avtalet undertecknades i Bryssel.
Avtalet mellan Europeiska unionen och Chile är dessutom ett omfattande frihandelsavtal som, enligt kommissionens viktiga undersökning med en varaktig konsekvensanalys, bör leda till en ökning av Chiles BNP med cirka 0,5 procent och bidra till en höjning av det chilenska folkets levnadsstandard. Europeiska unionen har länge varit Chiles främsta handelspartner. Avtalet bör ytterligare stärka och öka våra handelsförbindelser. Låt mig som ett exempel nämna att associeringsavtalet med Mexiko - som i många avseenden bildat mönster för associeringsavtalet med Chile - redan efter två års tillämpning har lett till att den bilaterala handeln ökat med 28 procent.
Avtalet bör leda till att vi kan övervinna hinder och bygga upp en fungerande struktur för entreprenörer som innebär större förutsägbarhet, tillit och ett större handelsflöde. Chile och Europeiska unionen har inte bara enats om en successiv avreglering av mer än 97 procent av vår bilaterala varuhandel, utan vi har även enats om en rad bestämmelser som skall underlätta handeln, inrättandet av ett frihandelsområde för tjänster, avregleringen av investeringar och det ömsesidiga öppnandet av marknaden för statlig upphandling. Större delen av kapitlet om handeln började gälla 1 februari; jag är övertygad om att entreprenörer och konsumenter på båda sidor snart kommer att skörda framgångarna av detta avtal.
Partnerskapet EU-Chile kommer dock att sträcka sig längre än politik och handel: det kommer att intensifiera vårt samarbete på en rad olika områden och stimulera en social, ekonomisk och miljömässig utveckling. Den samarbetsstrategi för 2000-2006 som har utarbetats tillsammans med de chilenska myndigheterna bör eventuellt anpassas så att rekommendationerna från undersökningen med den varaktiga konsekvensanalysen beaktas eller snarare förbättras i takt med avtalets tillämpning.
Låt mig få säga några sista ord om den institutionella ramen för associeringsavtalet. Av avtalet framgår behovet av ett ökat engagemang från det civila samhällets sida - detta bör komma till stånd genom regelbundna möten mellan företrädare för det chilenska och det europeiska civila samhället, med ett åsiktsutbyte kring tillämpningen av avtalets olika delar. Jag vill även påpeka att enligt avtalet skall ett parlamentsutskott för associeringen införas som kommer att bli ett diskussionsforum för ledamöter i Europaparlamentet och ledamöter i den chilenska kongressen. Jag hoppas att ledamöter från detta parlament kommer att delta aktivt i kommittén. Att döma av den iver man visat i påtryckningarna på oss om att upprätta detta avtal, lär det knappast bli något problem.
Jag vill än en gång tacka parlamentet för dess ledande roll i den här frågan. Jag är övertygad om att avtalet inte bara kommer att vara till fördel för folket i Europeiska unionen och Chile utan även för förbindelserna rent generellt med denna viktiga och dynamiska kontinent.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE)
Herr talman, kommissionsledamot! Jag vill först och främst tacka de politiska grupperna för deras samarbete när det gäller utarbetandet av det här betänkandet, som antogs enhälligt i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och jag vill betona detta samarbete, eftersom det inte är så vanligt förekommande.
För det andra vill jag gratulera kommissionen till den oklanderliga förhandlingen om detta associeringsavtal med Chile, där - kommissionsledamot Patten påminde oss om det - Europaparlamentets förslag i fråga om tidsplanen finns med och där man lyckades övervinna de svårigheter som förhandlingsdirektiven medförde. Kommissionsledamot Patten bad oss att lita på hans omdöme när det gällde att komma till rätta med bristerna i tidsplanen och resultatet har visat att han hade rätt. Resultatet, herr talman, är att vi nu ingår det mest nyskapande, ambitiösa och övergripande avtal som Europeiska unionen någonsin har förhandlat fram med ett land som inte är eller kommer att bli medlem i Europeiska unionen. Kommissionen har själv kallat det - med all rätt anser jag - ett avtal för det tjugonde århundradet? eller ?mer än ett fjärde generationens avtal?.
Jag anser att vi bör välkomna att detta avtal ingås med ett land som Chile, eftersom avtalet på sätt och vis innebär ett erkännande av den höga medborgerliga mognaden och folkets beslutsamhet när det gäller öppnande och handel.
Som kommissionsledamot Patten just sade innebär detta avtal även att vi sänder ett hoppingivande budskap till en region där situationen för närvarande är svår: instabilitet i Venezuela, kris i Argentina, det hopp och de utmaningar som valet av president Lula da Silva har väckt i Brasilien, fattigdomen på subkontinenten och även våldet i Colombia.
Jag vill särskilt tacka för kommissionsledamot Pattens ord om att han, även på Europaparlamentets vägnar, skall sända ett budskap om solidaritet till de colombianska myndigheterna med anledning av det attentat som förra helgen orsakade många dödsoffer i Bogotá.
Detta avtal - som kommissionsledamoten mycket riktigt betonade - ligger i linje med associeringsavtalet med Mexiko, som har lett till ökat handelsutbyte sedan det trädde i kraft. Avtalet går mycket längre än de krav som fastställdes vid Världshandelsorganisationens förhandlingar, eftersom en nästan hundraprocentig avreglering av handeln fastställs.
Jag vill gärna betona en aspekt som jag anser vara särskilt relevant, nämligen att Chile ingick detta associeringsavtal med Europeiska unionen innan man hade slutfört förhandlingarna om sitt avtal med Förenta staterna.
Jag vill även betona att kommissionen har förklarat att detta avtal går utöver handelslogiken, eftersom syftet med dessa associeringsavtal är att inrätta en strategisk associering mellan båda parter som grundas på principerna och rättigheterna i demokratiklausulen.
Detta avtal innebär en mycket stor avreglering av handeln. Det omfattar nästan 100 procent av produkterna, inte bara jordbruksprodukter, utan alla slags produkter. Man fastställer bestämmelser om avtalen, det innehåller tekniska klausuler och när det gäller tjänstesektorn innebär avtalet det största åtagande i fråga om avreglering som någonsin gjorts i samband med ett handelsavtal och det är det mest öppna avtal som Chile någonsin beviljat ett tredje land, herr talman. Det är också första gången som Europeiska unionen har tagit med bestämmelser om tillträde för utländska investerare i ett avtal av det här slaget.
Jag anser att detta avtal kompletterar den rad avtal vi förhandlar om för närvarande. Det enda avtal som återstår är det med Mercosur och vi väntar på förhandlingsdirektiv för förhandlingarna om avtalen om politisk dialog och samarbete med Andinska gemenskapen och Centralamerikanska gemenskapen och vi hoppas att de - vilket parlamentet har begärt vid upprepade tillfällen - kan leda till associeringsavtal.
Herr talman! I och med detta anser jag att vi kan bemöta de svåra situationer som några av de latinamerikanska länderna befinner sig i och skapa breda förbindelser mellan våra två regioner som skulle kunna bli höjdpunkten vid - det är parlamentets önskan - nästa toppmöte för stats- och regeringschefer i Mexiko. Vi hoppas att dessa avtal kan bidra till att staka ut vägen mot en strategisk och biregional associering som kan leda till den övergripande associering som är vårt mål.
Herr talman! Detta avtal innebär att de band som finns mellan våra två regioner, vilka är kallade att ingå ett politiskt, handelsmässigt och strategiskt partnerskap, får geografisk täckning. Vi får därmed fler redskap för att ta itu med de utmaningar och den osäkerhet som den globaliserade värld vi lever i innebär.
Jag tackar alla de politiska grupperna för deras positiva och konstruktiva samarbete under detta samtyckesförfarande om associeringsavtalet med Chile.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Jag vill först och främst ge uttryck för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraters - och min egen - tillfredsställelse över att Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater ingår detta associeringsavtal med Chile. Detta avtal är enligt kommissionen det mest ambitiösa, nyskapande och övergripande avtal som Europeiska unionen någonsin förhandlat fram med ett land som inte är eller kommer att bli medlem i Europeiska unionen. Detta ligger, som man redan har sagt, i linje med den strategiska biregionala associering mellan Europeiska unionen och Latinamerika som parlamentet har föreslagit.
Jag gratulerar därför Salafranca till det genomförda arbetet och tackar kommissionen för de ansträngningar och den inriktning som den har gett förhandlingarna om ingåendet av detta avtal, som inleddes direkt efter det att rättigheterna och friheterna återinrättats i Chile. Det hade inte varit möjligt utan den politiska vision och den enträgenhet som de chilenska ledarna har visat prov på, från president Elwin till den sittande presidenten, Lagos, och som återspeglar Chiles och Europeiska unionens vilja att inrätta de privilegierade politiska och handelsmässiga förbindelser och det samarbete som avtalet innebär och att banden knyts närmare på grund av de värden som de båda regionerna delar och som förenar dem.
Det finns utan tvekan stora fördelar med avregleringen av marknaderna, den ekonomiska tillväxt och hållbara utveckling som avregleringen ger upphov till och de ekonomiska och handelsmässiga förbindelser som inrättas och detsamma gäller fördelarna med en politisk dialog som syftar till främjande av demokratin och utarbetande av ett gemensamt bemötande av de stora utmaningar som det nya millenniet för med sig. Jag är därför övertygad om att detta avtal - som min grupp kommer att säga ett rungande ja till - utgör ett mycket positivt steg, inte bara för förbindelserna mellan Chile och Europeiska unionen, utan för det chilenska folkets ekonomiska och sociala välfärd och att det blir en hjälp på vägen mot demokratin, som hittills har återupprättats på ett exemplariskt sätt. Chile bör tjäna, och tjänar, som ett exempel för Latinamerika under de svåra tider som råder i några av länderna.

Sakellariou (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Salafranca så hjärtligt. Det fanns anledningar varför detta avtal enhälligt och utan problem antagits i utskottet, för samarbetet har, inte bara i fråga om detta avtal utan rent allmänt, fungerat mycket bra, och i Salafranca har Chile funnit en värdig föredragande för sitt ärende.
Som redan nämnts är detta ett avtal med många syften, ett avtal som är komplett och behandlar stora områden, och som vill föra oss närmare varandra. Kommissionsledamoten har sagt att den bilaterala handeln redan under utarbetandet av avtalet stigit med 28 procent. Jag tror att det finns utrymme för ytterligare ökningar och samarbete. Men jag konstaterar att Chile egentligen förtjänar detta särskilda, nya avtal därför att landet i detta ögonblick utgör en ö av stabilitet i den latinamerikanska oceanen, där det är oroligt i ekonomiskt, politiskt och övrigt avseende. Vi har ett intresse av att bibehålla denna stabilitet och bidra till att stärka den.
Det är huvudsakligen den politiska aspekten som intresserar mig, och jag vill ta upp två punkter. Den första punkten, som till att börja med föreföll vara ett litet problem men som kunde klargöras i samarbete med chilenska ambassaden i Bryssel och genom en försäkran från regeringen, är ratificeringen av fördraget om Internationella brottmålsdomstolen. Vi lägger stor vikt vid att Chile skall ratificera detta fördrag. Vi känner till de konstitutionella problem som finns för ögonblicket. Men vi hoppas att denna ratificering snart kan ske, när vi nu blivit övertygade om att regeringen arbetar på det.
Den andra punkten är att Chile för närvarande är medlem av säkerhetsrådet. I dessa svåra tider kommer det att vara mycket viktigt att Chile samordnar diskussionerna med medlemsstaterna i Europeiska unionen och hjälper till att finna en fredlig lösning på den nuvarande konflikten.

Vallvé (ELDR).
Herr talman, kommissionsledamot! Vi bör välkomna att detta avtal mellan Europeiska unionen och Republiken Chile har ingåtts och det är även på sin plats att gratulera föredraganden, Salafranca, för hans ansträngningar och för de resultat han har nått.
Avtalet är mycket brett och kommer otvivelaktigt att öka handelsutbytet mellan Europeiska unionen och Chile och det är positivt, särskilt just nu när situationen är särskilt svår i många av Latinamerikas stater.
I fråga om industriprodukter är det värt att betona att all import från Chile kommer att avregleras år 2006 och när det gäller jordbruksprodukter kommer samma sak att ske fram till år 2012.
Avtalet ger även stora möjligheter på området för tjänster och finansiella tjänster samt allt som har att göra med investeringar. Det är även positivt att man tar med ett protokoll om fiskeföretagen.
Jag har läst rapporten från Internationella federationen för mänskliga rättigheter om den infödda minoritetsbefolkningen i Chile. Den utgör 4,4 procent av den totala befolkningen, eller 13 procent, beroende på statistisk källa.
Bland den infödda minoritetsbefolkningen är mapuchefolket störst procentuellt sett. Deras problem har samband med exploatering av regnskogarna och att man har byggt stora vattenkraftverk.
Man måste komma ihåg att dessa problem förvärrades stort under Pinochets diktatur. Vi välkomnar att betänkandet innehåller uttryckliga hänvisningar om skydd av de mänskliga rättigheterna och att den infödda minoritetsbefolkningen uttryckligen nämns.
Vi hoppas att detta avtal kan underlätta en ökad öppenhet och en ömsesidig kunskap och att den infödda minoritetsbefolkningens rättigheter erkänns.
När jag talar om Chile kan jag avslutningsvis som katalansk medborgare inte undgå att nämna hur väl Chile under gångna tider tog emot de katalaner som gått i exil i flykt från Francos diktatur.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Chile befäster ett synnerligen ambitiöst och förstärkt samarbete. En sådan intensiv dialog skall självklart uppmuntras med så många tredje länder som möjligt, för att stödja den ekonomiska utvecklingen och framhålla Europeiska unionens värden på miljöområdet och demokratiska klausuler. Enligt vår mening har detta omfattande avtal dock arbetats fram alltför snabbt, framför allt den konsekvensbeskrivning som inleddes samtidigt. Vi beklagar att konsekvensbeskrivningen inte fick utgöra bakgrunden till detta associeringsavtal.
I våra ögon har EU varit alltför viljekraftigt i handelsförhandlingar och gått alltför långt i fråga om avregleringar. Unionen måste nu också inrikta sig på mänskliga rättigheter och miljö, på ett väl avvägt sätt. Efter de mörka kapitlen i Chiles historia måste all vår vaksamhet nu riktas mot de politiska rättigheterna, särskilt Mapucheindianernas framtid.
Det bör göras en noggrann avvägning av unionens fiskeintressen i Chile. Meningen med och framtiden för unionens intressen förutsätter en hållbar utveckling och förvaltning av fiskresurserna. Låt oss förhindra att de chilenska fiskarnas resurser överutnyttjas, något som har reducerat rikedomarna i våra egna europeiska hav. Och låt oss framför allt förhindra att Chile förvisas till rollen som fiskgrossist, som ersättning för våra hamnar i gemenskapen.
Vi anser slutligen att detta omfattande avtal skulle ha föregåtts av en lika omfattande diskussion. Detta avtal, tänkt som ett föredöme för 2000-talet, har hanterats alltför hastigt. Avtalet är intressant då det innehåller punkter om mänskliga rättigheter och samråd med det civila samhället, men avtalet hade ändå förtjänat en grundligare debatt om eventuella följder, både positiva och negativa. Vi ställde en muntlig fråga om detta för att få till stånd en debatt av samma betydelse som avtalet, men förslaget anammades inte.
Men dessa synpunkter utgör långt ifrån hinder mot att genomföra det avtal vi nu behandlar. De är i stället - det vill vi betona - förutsättningar för ett lämpligt avtal som kommer att hålla i längden. Gruppen de Gröna önskar att detta avtal för 2000-talet blir en ledstjärna för ett nytt handelsutbyte, grundat på rättvis handel, miljöhänsyn och mänskliga rättigheter.
(Applåder)

Lang (NI).
Herr talman! Enligt kommissionen skall det nya associeringsavtalet mellan Chile och Europeiska unionen vara, jag citerar, det mest ambitiösa, nyskapande och övergripande avtal som EU någonsin förhandlat fram med ett land som inte är eller kommer att bli medlem i Europeiska unionen. Detta avtal betecknas som den fjärde generationens avtal och bör till och med, säger man, utgöra ett föredöme för framtida associeringsavtal med andra länder i Latinamerika.
Dessa storslagna utsikter är dock mer oroväckande än glädjande. På det ekonomiska området föreskriver avtalet att tullgränserna skall avskaffas helt och hållet, men i motsats till vad frihandelsextremisterna påstår är gränser inga hinder mot handel. Tvärtom. Eftersom de har en funktion jämförbar med slussarna inom flodtrafiken möjliggör de en reglering mellan länder med olika levnadsstandarder. Många av våra industrier har redan fått betala för tullnedrustningen. Genom Världshandelsorganisationens avtal, som godtagits av Bryssel, har de således tvingats att omlokalisera sin produktion för att möta konkurrensen. Utvidgningen till öst, som beslutades i all hast, kommer att förvärra detta fenomen. Om den fjärde generationens avtal kommer att utsträckas till att omfatta hela Latinamerika blir miljoner fler kvinnor och män arbetslösa. Och möjligheterna är små för att de sista jordbrukare hos oss som kommer att överleva utvidgningen till öst också kommer att överleva utvidgningen till väst, eftersom avtalet föreskriver en nästan total avreglering av jordbruksimporterna inom en tioårsperiod.
På det politiska planet talar man nästan lyriskt om att bilda en transatlantisk församling för Europa och Latinamerika. Efter att ha byggt upp en byråkratisk överstat i Bryssel och slukat Östeuropa, som knappt hunnit komma ur det sovjetiska imperiet, är eurofederalisterna ännu inte mätta. När och var kommer de att hejda sig? Med något slags politisk frosseri vill de efter Turkiet och Mindre Asien få in hela Latinamerika i sin ekonomiska ordning. Visst finns det en naturlig solidaritet mellan våra nationer och länderna i Latinamerika. Men på samma sätt som vi vill ha ett Europa med fria fosterländer - och inte ett antinationellt och antisocialt Europa - vill vi att Europas nationer grundar sitt samarbete med de latinamerikanska nationerna på principen om nationell suveränitet och ekonomisk realism.

Linkohr (PSE).
Herr talman! Jag ville bara säga till Lang att öppningen gentemot världsmarknaderna har lönat sig för Chile. Levnadsstandarden har stigit, tillväxten i Chile är mycket högre än i andra latinamerikanska länder, och jag hoppas bara att denna politik kommer att smitta av sig på de andra. 
Till Patten vill jag gärna säga att vi redan nu samarbetar aktivt med parlamentsledamöterna från Chile. Redan i höstas - innan avtalet ratificerades - hade vi ett möte och förvånansvärt nog en utomordentligt livlig diskussion här i Strasbourg med kongressen och parlamentet från Chile. Det problem som vi har nu är inte avtalet. Avtalet är utmärkt, och jag vill också gratulera herr Salafranca till hans utmärkta betänkande. Vi har ett avtal, men detta avtal får inte bara bli tomma ord. Det måste få ett konkret innehåll. Jag vill för övrigt erinra om att vi också har ett forskningsavtal med Chile. Också detta förtjänar att få ett innehåll, så att det inte förblir ett rent formellt dokument. Det vill jag uppmana oss till! Till detta behövs pengar, men pengar är inte det viktigaste. Till detta behövs framför allt vilja, vilja från de europeiska institutionernas sida, men också från företagens och organisationernas sida.
Slutligen hoppas jag att detta avtal, som också innebär ett mycket starkt politiskt uppdrag, bidrar till att Latinamerika växer samman, att Europas förbindelser med Latinamerika växer och framför allt att samarbetet med Chile bidrar till att övervinna konflikterna i några av Latinamerikas länder - delvis öppna konflikter som i Colombia.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! De flesta föregående talare har sjungit avtalets lov, i första hand föredraganden. Jag skulle vilja stämma in i denna nästan enhälliga kör, men jag måste medge att jag är villrådig.
Den verkliga frågan, den enda som förtjänar att ställas, är följande: kommer folken i denna stat att bli mindre fattiga, mer upplysta och bättre omvårdade i morgon, tack vare detta avtal? Kommer de att kunna surfa på Internet och resa om de vill? Jag är inte säker på det. Det finns i alla fall ett folk som i likhet med mig tvivlar, och det är Mapuchefolket. För det första har den chilenska regeringen ännu inte ratificerat Internationella arbetsorganisationens avtal 169 om ursprungsbefolkningar. Polisen har många gånger utövat ett godtyckligt våld mot ursprungsgrupper men har ofta sluppit straff. I avtalet hävdas vidare att en av de vägledande principerna för avtalet är hållbar utveckling, samtidigt som Mapuchemarkerna exploateras hänsynslöst för sina naturresurser: skogsavverkningar och dammbyggen som gör att fäderneärvda marker översvämmas, vilket är en följd av nationella vattenplaner. Jag är till sist inte heller säker på att avtalets övergripande liberalism möjliggör en harmonisk utveckling av ekonomin i denna stat. Det ekonomiska och valutamässiga beroendet kan leda till en ?argentinisering? av landet. Så ser riskerna ut, och så ser mina tvivel ut. Jag kommer att avstå från att rösta om detta avtal.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Något som inte har nämnts under debattens gång är det fiskeriprotokoll som bifogas avtalet. Följden av protokollet är att företag med EU-stöd nu kommer att tillåtas investera i Chile med äganderättigheter på upp till 100 procent. Därmed får de direkt tillgång till det chilenska fiskebeståndet. Det finns många anledningar till oro för fiskesamhällena på den chilenska kusten. Orättvis konkurrens med den lokala icke-industriella sektorn och de okända effekterna för de marina resurserna till exempel. Vi behöver bara titta på fallet Argentina. 
Företag från EU får möjlighet att köpa upp chilenska fiskeandelar av ett fullständigt exploaterat fiskebestånd; de får även rätt till fri tillgång till Chiles underexploaterade fiskeriresurser. De möjligheter som protokollet ger EU:s fiskeföretag i kombination med privatiseringsprocessen i de chilenska fiskerierna utgör ett hot mot den icke-industriella fiskerisektorns hållbarhet. Protokollet kommer att användas till att överföra en del av EU:s överkapacitet till de chilenska farvattnen.
Jag är trött på ansvarslösheten och det hänsynslösa utnyttjandet i sättet att angripa problemet med överkapaciteten hos EU:s fartyg. Är det en ren tillfällighet att protokollet bifogades och tvingades igenom under det spanska ordförandeskapet? Det tycks ha använts som ett förhandlingsobjekt utan hänsyn till en sektor som sysselsätter mer än 60 000 fiskare och står för bortåt 400 000 arbetstillfällen inom industrin i det området.
De icke-industriella fiskerierna bidrar med över 90 procent av den fisk som konsumeras på lokal nivå och står för 25 procent av exportintäkterna från fiskerimarknaden. Därför är det oacceptabelt att den aspekten inte har bedömts och beaktats ordenligt.

Patten
Herr talman! Den här debatten har varit något livligare än vissa av oss hade väntat. Jag ställer mig helt bakom Linkohrs kommentarer som svar till Lang, som kanske bor på rätt planet, men det är definitivt inte samma planet som jag bor på. Som företrädare för den byråkratiska superstaten vill jag börja med att svara Sakellariou på den viktiga fråga han tog upp om Internationella brottmålsdomstolen.
Han känner säkert till att Chile deltog aktivt i förberedelserna av stadgan för Internationella brottmålsdomstolen. Den 22 januari i fjol godkände den chilenska deputerandekammaren texten med stor majoritet, medan senaten bad den chilenska författningsdomstolen om råd. Domstolen påpekade att det skulle bli nödvändigt att ändra den chilenska författningen innan avtalet kunde godkännas.
En ändring av författningen är en långdragen procedur, eftersom det krävs två tredjedelars majoritet i kongressen, och därför kan avtalet inte ratificeras ännu. Ratificeringen av avtalet står dock högt uppe på den chilenska regeringens politiska dagordning, eftersom den är i linje med landets utrikespolitik med ett främjande av respekten för de mänskliga rättigheterna. Om det är ett land som bör förstå argumenten för en internationell brottmålsdomstol, är nog ledamoten och jag överens om att det är Chile.
Han sade även att han hoppas att den chilenska regeringen som medlem av säkerhetsrådet försöker samordna sin reaktion på krisen i Irak med EU:s medlemsstater. Jag hoppas att han inte uppfattar det som ett lèse-majesté från min sida om jag säger att jag hoppas att medlemsstaterna i Europeiska unionen kommer att försöka samordna sin politik inom själva säkerhetsrådet när de behandlar den fruktansvärda krisen i Irak.
(Applåder)
Vi har artikel 19 i fördraget och vi har Maastrichtfördraget, men jag kanske inte skall gå närmare in på det. Det är intressant att vi i konventet diskuterar hur mycket längre vi kan gå i vår samordning av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik när vi inte ens tillämpar och fullföljer bestämmelserna i Maastrichtfördraget. Hur som helst använder jag bara det han sade om Chile som en avtryckare för att avfyra några av mina tankar i den här frågan.
Flera ledamöter har tagit upp frågan om indianbefolkningen som alltid är en angelägen fråga vid sådana här tillfällen. Eftersom det är svåra frågor försöker den chilenska regeringen hantera dem på ett varsamt och demokratiskt sätt. De har gjort upp en politisk dagordning som ett försök att lösa en del av dessa utmaningar. De har vidtagit minst 16 konkreta åtgärder för att bidra till hanteringen av problem som ledamöterna har blivit informerade om.
Jag anser att vi kan bidra till de insatser den chilenska regeringen redan gör, till exempel genom samarbetsprojekt som finansieras med de medel som parlamentet har röstat fram.
Vad fiskerifrågan beträffar - och jag inser vilken kontroversiell fråga det kan vara - vill jag påminna de ledamöter som uttalat sig om att associeringsavtalet inte omfattar ett fiskeriavtal, även om vi är intresserade av att ingå ett sådant. Vi har det protokoll som nämndes. Gemenskapens fiskeriföretag kommer att få rätt att äga chilenska fiskeriföretag till 100 procent. Det är emellertid exakt samma villkor som gäller för chilenska investerare. Det innebär att de till exempel måste respektera de fångstkvoter som anges i de chilenska lagarna. Det finns i Chile detaljerade lagar där frågan om en utarmning av beståndet tas upp, eftersom en allvarlig minskning av fångstnivåerna för vissa arter, huvudsakligen till följd av överdrivet fiske, konstaterades i slutet av 1990-talet. Det vore inte riktigt att påstå att ett förverkligande av avtalet skulle leda till en överexploatering av fiskeriresurserna.
Vi bör alla vara medvetna om den dynamik som nu råder inom den icke-industriella fiskerisektorn i Chile och den bör framhållas när vi diskuterar dessa frågor. Denna sektor är huvudleverantör av skaldjursprodukter till den inhemska marknaden för färsk fisk. Den står för närvarande för 25 procent av exportintäkterna från fiskeriprodukterna. En markant ökning inom den icke-industriella fiskerisektorn har registrerats på senare år och sektorns intressen har tillvaratagits i den fiskerilag som nyligen antogs. Om sysselsättningen inom det icke-industriella fisket kommer att minska på längre sikt - och det kan mycket väl hända eftersom det icke-industriella fisket är en mycket arbetsintensiv men inte kapitalintensiv verksamhet - kommer det förmodligen att ske både med och utan det avtal vi diskuterar i dag.
Jag kan därför utan några reservationer rekommendera kammaren detta avtal. Jag är säker på att kommissionens vice ordförande också skulle skriva under på allt vi försöker uppnå med detta viktiga avtal.
Jag vill än en gång tacka Salafranca Sánchez-Neyra och hans kolleger, Linkohr och andra, som har visat ett sådant aktivt intresse för denna fråga. Det här är en modell för avtal av denna typ. Det är den typ av avtal som inte kommer att göra världen fattigare, som inte kommer att bringa människor ?lycka? som den nordkoreanska ekonomin - som vissa personer stöder - utan som kommer att göra världen till en mer framgångsrik plats som garanterar att vi skyddar vår miljö bättre och uppnår en större politisk stabilitet än vi annars skulle göra.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0019/2003) av Caveri för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av ett system med miljöpoäng för transport med tung lastbil genom Österrike 2004 (KOM(2001) 807 - C5-0699/2001 - 2001/0310(COD)).

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Detta förslag lades fram den 20 december 2001 på begäran av Europeiska rådet i Laeken. Kommissionen anser emellertid att systemet med miljöpoäng inte är hållbart på lång sikt och att det inte kommer att lösa trafikproblemen i de känsliga områdena.
Den text som vi lägger fram innehåller några särskilt viktiga punkter, till exempel punkten om att bestämmelsen om 108 procent utgår, vilken inskränker den årliga övre gränsen för det antal transitresor som gemenskapens tunga lastbilar får göra genom Österrike. Däremot behålls det system som för närvarande är i kraft i hela Österrike och även det antal miljöpoäng som kan utnyttjas för år 2003. I själva verket kommer målet för systemet att nås år 2003, nämligen att minska utsläppen med 60 procent under en tolvårsperiod.
Detta förslag utgör följaktligen ett svar på önskemålen från stats- och regeringscheferna, det innebär att systemet med miljöpoäng förlängs under en begränsad tid - ett år som kan förnyas två år i följd med ytterligare ett år, det vill maximalt tre år - men detta förslag får under inga omständigheter vara slutgiltigt, utan är helt enkelt en provisorisk lösning medan man fortsätter att söka andra lösningar.

Caveri (ELDR)
Herr talman, kommissionens vice ordförande, ärade kolleger! Vi står inför en europeisk fråga, även om talarlistan domineras av italienare och österrikare. Men låt mig genast säga, att jag mycket väl förstår österrikarnas oro, eftersom jag själv kommer från alpregionen. Fallet Österrike och frågan om alperna i dess helhet är den direkta konsekvensen av en transportpolitik som måste ändras i grunden, vilket framgår med all önskvärd tydlighet av vitboken - som vi av en ren tillfällighet diskuterar nu under eftermiddagen.
Det finns två behov: å ena sidan den fria rörligheten för varor, den inre marknaden och, å den andra, miljöskyddet, trafiksäkerheten, folkhälsan, med andra ord det som med ett modeord brukar kallas hållbar utveckling. Men hur skall då transporterna utformas? Skall det bli färre lastbilar, fler tåg, mindre likriktning inom transportsektorn, mer intermodalitet, färre vägar och vägtunnlar, men fler järnvägstunnlar. Det behövs en komplicerad ny balans för hela branschen som tar hänsyn till den fria marknaden, men även till behovet av att ha klara riktlinjer, bland annat när det gäller de verkliga transportkostnaderna, en konsekvent prispolitik, frisläppande av resurser för investeringar inom järnvägssektorn, en europeisk ordning för järnvägssystemet med åtgärdspaket för järnvägssektorn, ett särskilt direktiv om säkerheten i tunnlar och gemensamma regler för att transporterna på väg skall bli säkrare. Slutligen kraftfulla initiativ för att få renare fordon, samt, avslutningsvis, utnyttjande av system som satellitsystemet Galileo för att kontrollera lastbilsflottan.
Fallet Österrike: det är viktigt för alperna, men det gäller även andra stora bergsmassiv som Pyrenéerna. Vi står inför en formlig explosion av trafikvolymerna, och detta fenomen kommer att intensifieras ännu mer i och med utvidgningen. Historiskt sett har Österrike utvecklat systemet med miljöpoäng - som nu är på väg att tyna bort - och vi har från och med Laeken fått se ett råd som varit egendomligt vacklande fram till midnatt förra året, när man kom fram till det som i utskottet har kallats en virtuell lösning, dvs. en lösning som egentligen inte existerar i siffrornas verklighet. Det är därför Europaparlamentet, i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, med stor majoritet valde en egen väg, en väg som utgår från det förutsatta behovet av att skapa utsikter till en rättslig grund som framför allt utgörs av alpkonventionens transportprotokoll, som kommer att vara det enda instrumentet som kan tvinga Europeiska unionen att reglera flödena av lastbilstrafik i alpområdena. Det behövs en ny politik, en politik som i den schweiziska modellen ser det exempel som på något sätt måste kopieras.
Det utskott som jag är ordförande i har gjort vad det kunnat för att hitta en balanserad lösning. Vi har bjudit in ministrar, vi har till och sett till att man slutligen tidigarelägger tidpunkten för den nya järnvägen genom Brennerpasset från 2021 till 2012. I de ändringsförslag vi lägger fram i kammaren har vi framför allt försökt komma fram till en lösning som gör att vi kan lämna systemet med miljöpoäng, men som gör att vi hittar en lösning, fram till 2006, för de känsliga alpområdena, en lösning som grundas på nödvändigheten, som jag sade, av att ta hänsyn till alpkonventionens riktlinjer, men på ett mer generellt plan. Det är till exempel ingen tillfällighet att ändringsförslag 15 avser andra områden, som Fréjusområdet, alperna nordväst om Italien, Mont Blanc-området och de österrikiska alperna, dvs. hela alpområdet, för detta är den helhetsbild som jag tror vi måste försöka föreställa oss. Med stor noggrannhet har vi, framför allt i artikel 13, försökt komma fram till denna reglering av TIR-trafiken, detta system för att begränsa trafiken 2004-2005-2006, som under 2005-2006 leder till ett förbud för EURO 0 och EURO 1, en begränsning av EURO 2 och fri passage för EURO 3.
Slutligen några ord om ändringsförslagen: jag tycker inte att ändringsförslagen från Swoboda och Simpson är godtagbara. I deras förslag försöker man ändra substansen i det förslag som med stor majoritet lämnade utskottet. Jag kan inte heller godta ändringsförslaget från Rack, för även det skulle innebär en förändring av grundförutsättningarna. Ändringsförslag 19 från de gröna är intressant och det kommer att diskuteras vidare i framtiden. Slutligen tror jag man måste säga ?nej? till ändringsförslagen 20 och 21, för även när det gäller dem, så medför de att förslaget i sin helhet förändras.
Herr talman! Låt mig avsluta med att säga att som ordförande i utskottet och i min egenskap av föredragande har det varit min skyldighet att hitta en balans. Kanske borde jag som alpinist ha siktat högre, men jag tror det kunde vara lämpligt för parlamentet att ta hänsyn till det faktiska läget i diskussionen.

Peijs (PPE-DE).
I parlamentet, herr talman, har vi tack vare de samordnande ansträngningarna av föredraganden i ganska hög grad kunnat nå enighet. Man har föreslagit en ny reglering som skall ersätta det gamla systemet med miljöpoäng. Eftersom målsättningarna för det gamla systemet, som upphör i slutet av 2003, uppnåddes under 2002 menade vi att en fortsättning med det gamla systemet inte skulle vara bra. Föreliggande reglering syftar till en god balans mellan å ena sidan skydd av det känsliga alpområdet och den österrikiska befolkningens önskemål och å andra sidan den mycket grundläggande principen om den fria rörligheten för varor. Det är inte lätt för någon att nå en välbalanserad lösning för transittrafiken genom de österrikiska Alperna. Oron vad gäller miljöförstöring och befolkningens hälsa är förståelig. Österrike är geografiskt sett nu en gång ett genomfartsland, det är också anledningen till att vi har föreslagit att utestänga de lastbilar som orsakar mest föroreningar från detta område. Samtidigt uppmanar vi rådet och kommissionen att främja den rena och tystgående lastbilen i kategori EURO-4 så snart som den kommer ut på marknaden, genom att införa en inköpssubvention för att lindra den ansenliga ekonomiska börda som dessa lastbilar kommer att utgöra för transportföretagen.
Detta är i mina ögon en av de stora fördelarna med parlamentets förslag i förhållande till förslaget från rådet och kommissionen. Genom att främja renare lastbilar stimuleras transportföretagen till att skaffa miljövänliga fordon. Renare lastbilar, de så kallade EURO-3 och EURO-4, är därför inte beroende av kvotsystemet utan har fri passage. Varken i kommissionens eller rådets förslag stimuleras på något sätt användandet av miljövänliga lastbilar. Användandet av den miljövänliga EURO-4 tillrättavisas till och med genom minskande av det antal poäng som skall tillhandahållas.
Vidare måste det också vara glasklart för alla berörda parter att upphörandet efter 2006 verkligen är slutgiltigt. Det kan absolut inte bli tal om ytterligare förlängning eller någon annan form av kvotsystem. Det österrikiska undantagstillståndet kan inte fortsätta att dröja, i synnerhet inte med tanke på den diskriminerande karaktären hos det gamla systemet. Endast 10 procent av tonkilometrarna på österrikisk mark gäller transittrafik genom Österrike, medan inga krav alls ställs på den nationella trafiken för att ta itu med de skadliga utsläppen av kväveoxider. Kopplingen mellan ikraftträdandet av direktivet om avgiftsbeläggning av infrastruktur och avslutande av systemet med poäng gäller alltså också enbart om direktivet om avgiftsbeläggning träder i kraft före slutet av 2006.
Jag har två angelägna uppmaningar, herr talman. Den första till Europeiska kommissionen. Gör det möjligt för rådet att komma till parlamentet med ett system för stöd för EURO-4 utan att riskera sådan kritik som statsstöd brukar ge upphov till. En annan angelägen uppmaning är riktad till Österrike: gör också något från er sida, öka antalet tåg och se till att de är mer miljövänliga. Till sist, sätt fart på verksamheten runt Brennertunneln: 2021 är definitivt oacceptabelt. Jag är helt övertygad om att min kollega Paul Rübig kommer att instämma i detta stöd också för mindre och medelstora transportföretag.

Fava (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Caveris betänkande är verkligen utmärkt, men det hindrar inte att vi känner en viss känsla av obehag när vi nu skall rösta: ett obehag - det kan det vara lämpligt att påminna om - som beror på rådets inställning, som vi anser vara formalistisk och fullständigt oacceptabel. I ett sammanträde på nyårsafton, den 31 december, beslutade man på ett par timmar om en majoritetslösning som berövar denna lösning allt sunt förnuft, eftersom det är en lösning som inte upptagits, som inte accepterats av medlemsstaterna och de närmast berörda, som Österrike och Italien. Det känns också obehagligt att man beslutat att erbjuda två länder, Grekland och Portugal, undantag för vissa klasser av lastbilar, som om vi fortfarande skulle befinna oss i början av integrationsprocessen och det skulle vara nödvändigt att gå vidare med undantag och lättnader.
Min känsla av obehag, herr talman, beror också på den djupgående konflikt som detta system med miljöpoäng medför, utan att lösa problemet som kommissionsledamot de Palacio pekade på för ett tag sedan. Vi är i själva verket på väg att förlänga ett övergångssystem som accepterades när Österrike blev medlem av Europeiska unionen, men bara tillfälligt, just därför att det innebar ett avsteg från fördraget vad gällde den fria rörligheten för varor och i detta fall även på grund av att det innebär ett ingrepp i alpområdet, som redan utgör ett naturligt hinder för vissa länder när det gäller rörligheten för varor.
Som kommissionsledamoten så riktigt påpekade, så fortsätter vi med en lösning som förblir en övergångslösning, och detta är det tredje skälet till vår tveksamhet, dvs. den långsamhet med vilken vi rör oss mot den naturliga lösningen, den lösning som heter Brenner, som stavas intermodalitet. Det är för övrigt redan positivt - kollegan Caveri påminde om det - att vi i detta sammanhang kan bestämma ett datum som ligger något närmare, som är något mindre osannolikt än 2021, det datum som ursprungligen föreslogs den österrikiska regeringen för att påbörja arbetena i Brennerpasset.
Herr talman! Obehaget kommer sig slutligen av det groteska sätt på vilket man försökt skapa en ganska schematisk konflikt i detta parlament mellan dem som främjar och garanterar respekten för miljön och dem som enbart ser till speditionsfirmornas intressen. Men så är det inte! Det verkar vara en oacceptabel förenkling. Vår grupp - och jag tror hela parlamentet, som inte har sparat på ansträngningarna när det har gällt att försöka hitta kompromissändringsförslag - har i första hand prioriterat en hållbar utveckling och miljöns kvalitet i alpkedjan. Förtjänsten hos Caveris betänkande och hos alla de kolleger som har bidragit till det är att man kommit fram till ändringsförslag som på ett balanserat sätt kan förena behovet att skydda miljön med den grundläggande principen om fri rörlighet.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag påminna om att en förlängning inte är en lösning, utan ett sätt att skjuta problemet på framtiden. Nu är det regeringarna som får säga sitt.

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Jag vill plädera här i dag för den nederländska ?poldermiljöpoängen?, den skotska ?höglandsavgiften? och den spanska ?Pyrenéerskatten?. För ordnings skull och för översättningen: detta är inte seriöst. Systemet med miljöpoäng, kopplat till alpområden med som mål att skydda den lokala miljön, mot bakgrund av det orättvisa lokala österrikiska undantagstillståndet och rätten till fri rörlighet för varor gör att jag inte är någon förespråkare av det nuvarande systemet. Jag blev därför inte entusiastisk då jag hörde att det danska ordförandeskapet hade lyckats med att förlänga systemet till 2006. Frankrike och Italien har också alpområden, Pyrenéerna är också ett mycket känsligt område.
Min kollega Caveri har genom sitt betänkande lyckats förbättra denna omdömeslösa förlängning av rådet från ett dåligt system till rimliga proportioner. Vad som måste ske det sker. Förorenaren betalar och de mest miljövänliga lastbilarna kommer fortsättningsvis att vara undantagna från miljöpoängens fulla funktion. Jag gläder mig också åt förhållningssättet att inte längre betrakta de österrikiska Alperna som en enda helhet, utan att se till just de områden där man verkligen har att göra med känsliga miljöomständigheter. Om Österrike vill ta itu på allvar med miljöförstörande transittrafik måste man investera i infrastruktur, investera i spår, investera i tunnlar. Att ta avstånd från problemet genom att plädera för ett strängare system med miljöpoäng är enligt min uppfattning inte solidariskt med kringliggande länder. Det skulle i stället kunna leda till ökad trafik i dessa länder, och den europeiska miljövinsten är för begränsad eftersom man måste köra en omväg. Jag hoppas innerligt på ett lyckligt slut på omröstningen i morgon.

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Schweiz försöker att utestänga tunga lastbilar i transittrafik från vägarna genom Alperna och att låta de lastbilar som ändå får tillstånd att köra där betala för förbättring av järnvägen. Österrike skulle förmodligen vilja göra på samma sätt i fråga om trafiken i nordsydlig riktning, men medlemskapet i Europeiska unionen medför hinder för detta. Tyska och italienska vägtransportföretag vill helst ha en avgiftsfri passage, liksom de i denna sektor starkt representerade nederländska företagen. Vid Österrikes anslutning till Europeiska unionen kom man överens om en kompromiss om en distributionsmodell. Landet sattes därefter under tryck för att tillåta fler och tyngre lastbilar. Den som vill skydda de kringboende och deras boendemiljö mot bullerstörningarna och luftföroreningen från stora strömmar av lastbilar har därför nu anledning att misstro motiven för varje ny reglering. Eftersom den nu föreslagna lösningen består av en kombination av kvoter, förbud och avgifter väljer en majoritet i min grupp att för år 2004 ändå hellre fria än fälla, men utan en järnvägstunnel på Brennersträckan är problemet olösbart.

Echerer (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! I samband med miljöpoängen framställs Österrike offentligt ofta som ett land som envist och med all makt vill genomdriva sina intressen gentemot unionen. Vi anser alla, både de österrikiska gröna och Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, att det här finns behov av information. Det handlar inte uteslutande om ett internt österrikiskt problem. Det handlar också om hela det känsliga alpområdet. Där är jag inte överens med kollegan Vermeer.
Vi skall inte spela ut den fria rörligheten för varor mot en balans inom ekosystemet. Det handlar alltså - här är jag överens med Caveri - också om ett europeiskt problem. Därför måste försöken att lösa detta också komma från Europeiska unionen.
Österrike kan inte på egen hand klara av problemet för hela området. Man kan ha delade meningar om miljöpoängen. De utgjorde ett instrument. Man kan anklaga Österrike för att det inte har gjort sina läxor, inte sökt eller funnit några allierade. Österrikes åtgärder var kanske något för knappa, och järnvägarnas kapacitet utnyttjades inte fullt ut. Det är möjligt.
Men vi väntar! Vi väntar på ett europeiskt förslag. Diskussionen i dag hade vi inte alls behövt föra, om vi i god tid hade tagit itu med den komplexa transportfrågan: uppställning av infrastrukturkostnaderna, det begärda direktivet om kostnader för transportinfrastruktur; det finns rykten om att dokumentet existerar. Men vi känner inte till någonting om det. Vi vet inte heller om det finns särskilda åtgärder för de känsliga alpområdena, eller om det finns sådana särskilda åtgärder för känsliga områden i Europa över huvud taget.
Var snälla och betrakta våra ändringsförslag på följande sätt: Vi vill med dessa ändringar göra rättvisa åt transportproblemen liksom åt miljö- och hälsoproblemen, både när det gäller transporterna inom Alperna och de transporter som går över eller genom Alperna. Det är inte möjligt utan en övre gräns. Vi vill inte ha några tidsbegränsade övergångslösningar. Vi behöver en effektiv lösning fram till dess att ett direktiv om kostnader för transportinfrastruktur träder i kraft, ju förr desto bättre.
Betrakta våra förslag i en komplex ram för en gemensam europeisk transportpolitik. Med tanke på alpkonventionen skulle det kunna vara ett skolexempel inte bara för de österrikiska Alperna och inte bara för Alperna, utan för alla känsliga områden i Europa. Det skulle hela den europeiska befolkningen, som bor i dessa områden, tacka oss för.
(Applåder)

Raschhofer (NI).
Herr talman, ärade kolleger, herr Jarzembowski! Er tålighet kommer i dag att bli svårt satt på prov när det gäller Österrike, men jag ber om förståelse! Ärade kolleger! Vid omröstningen om en förlängning av miljöpoängssystemet handlar det om vitala österrikiska intressen. Målet att varaktigt och hållbart minska skadliga ämnen, vilket formulerats i transitavtalet, har hittills inte uppnåtts. Belastningen som orsakas av transittrafiken har i vissa delar av mitt hemland nu nått en orimlig omfattning.
Genom förslagen i Caveris betänkande urholkas miljöpoängssystemet fullständigt. Jag ber därför om stöd för ändringsförslag 18, som lagts fram av några österrikiska ledamöter, över partigränserna, och som bygger på kompromissförslaget från det danska ordförandeskapet i rådet. Även om jag inte anser att detta förslag går tillräckligt långt, så utgör det åtminstone en möjlig medelväg för alla inblandade. Österrike är inte ute efter att rädda sitt miljöpoängssystem långt in i framtiden. Också för oss handlar det om en rättvis och framför allt hållbar europeisk transportlösning. Men så länge den inte finns inom synhåll och det nya direktivet om kostnader för transportinfrastruktur inte har utfärdats, måste man komma överens om övergångsbestämmelser för transittrafik, som tar hänsyn till Österrikes önskemål.

Rack (PPE-DE).
Herr talman, fru vice ordförande i kommissionen, kära kolleger! Frågan om transporter för lastfordon genom Österrike är en viktig inrikespolitisk fråga för alla österrikare. Det var den under åren 1992-1994 vid förhandlingen om transitavtalet, och vi gjorde rentav då vårt samtycke till ett medlemskap i gemenskapen anhängigt av en bra och framtidsorienterad lösning av detta problem. I dag liksom då betraktar vi regleringen av transittransporterna som ett slags flaggskeppsfråga. Vi ville inte då och vi vill inte heller i dag få någon som helst förmånsbehandling, alltså specialbestämmelser för vårt land i form av varaktiga undantag från den inre marknaden. Det vi ville och fortfarande strävar efter är en framtidsorienterad transportpolitik i unionen, där man förutom friheterna på den inre marknaden och som tillägg till dem också tar lämplig hänsyn till önskemålen från de boende som berörs och den miljö som drabbas av trafiken, särskilt i känsliga områden.
Vi anser att dessa önskemål är i samklang med kommissionens transportpolitiska mål. Kommissionen utlovar i vitboken om transporter, som vi kommer att diskutera här, att man skall ta upp bestämmelser i det planerade nya direktivet om kostnader för transportinfrastruktur, där det föreskrivs att det skall tas ut avgifter för användningen av infrastrukturen liksom att externa kostnader skall tas med, och där man helt konkret överväger tvärsubventionering till förmån för mer miljövänliga transportsätt. Allt detta vill även vi ha. Därför är det så viktigt att man under tiden när transitsystemet utlöpt, och innan det nya direktivet trätt i kraft, inte skapar några luckor. Vi behöver lämpliga övergångsbestämmelser för detta. Det danska ordförandeskapet i rådet har i sina ansträngningar att på rådsnivå nå en kompromiss mellan alla parter i denna mycket känsliga fråga, nästan nått sitt mål, men bara nästan, eftersom inte tillräckligt många transportministrar då kom till Bryssel.
Efter att vi fattat beslut i parlamentet kommer rådet vid sitt möte med transportministrarna att uppmanas att också formellt besluta om den kompromiss som man redan kommit fram till i saken, och för detta vore det viktigt om vi från parlamentets sida också kunde ge tecken till att vi tror på en gemensam, bra, framtidsorienterad lösning av problemet. Jag ber er därför att i alla österrikiska kollegers namn ge ändringsförslag 18, som alla fyra politiska grupperingar i vårt land huvudsakligen står bakom, så stor majoritet som möjligt. Människorna i ifrågavarande områden och miljön kommer att tacka oss.

Swoboda (PSE).
Herr talman, fru vice ordförande, kära kolleger! Jag uppskattar kollegan Caveri mycket, men jag håller ändå inte med honom om att det förslag som nu föreligger för omröstning är mycket balanserat. Åtminstone tas det där inte tillräcklig hänsyn till Österrikes intressen. Jag är emellertid egentligen inte besviken över förslaget som österrikare, utan som en som miljön ligger särskilt varmt om hjärtat. Jag tror att vi med all rätt måste utgå från att vi i fråga om transporterna måste komma fram till en varaktig lösning. Det är nog så att transittrafiken utgör ett särskilt problem därför att det praktiskt taget inte medför någon nytta för landet, men innebär mycket höga kostnader och miljöskador.
Ändå håller jag med om, som alla talare här, att vi måste komma fram till en allmän varaktig lösning, som innefattar alla lastfordon som åstadkommer föroreningar. Jag håller med kollegan om att vi absolut vill ha miljövänliga lastfordon, men vi har dem ännu inte. För vi vet mycket väl att lastbilar i kategori EURO 4 praktiskt taget inte finns på marknaden ännu. Också av den anledningen behöver vi övergångsbestämmelser. Här säger vi mycket tydligt att det är övergångsbestämmelser som vi behöver! Järnvägarna måste byggas ut, det stämmer! Men, kära kollega Peijs, år 2000 - och här har ingenting ändrats - fanns det enbart på Brennerförbindelsen 36 miljoner ton fraktkapacitet till fritt förfogande. Järnvägarna utnyttjas inte. De är helt enkelt alltför dyra, så länge som det inte finns något förnuftigt vägavgiftssystem. En kollega anser att det skulle vara orättvist att skapa förutsättningar enbart för Österrike. Vi är gärna beredda att vara solidariska med de andra regionerna på denna kontinent. Men det får ändå inte vara så att bara Schweiz har möjlighet att ta ut motsvarande vägavgifter och att investera pengarna i tunnlar. Vi är också gärna beredda - och jag är absolut för detta - att bygga Brennertunneln tidigare. Men vi måste också ha möjlighet att finansiera den. Om man å ena sidan inte skapar någon finansieringsmöjlighet, och å andra sidan säger att järnvägarna måste byggas ut, men att dessa sedan inte utnyttjas ens när de är utbyggda, eftersom ingenting stimulerar till det, då kan hela systemet inte fungera.
Vi hoppas verkligen att det kommer ett direktiv om kostnaderna för transportinfrastruktur. Men jag är nog nyfiken på diskussionen, och jag ser några här i salen som kommer att säga att man också måste ta hänsyn till miljökostnaderna, det är ju ändå inte så mycket, och i fråga om tvärfinansieringen måste man vara mycket försiktig. Jag kan redan se för mig förslagen till nästa betänkande från Izquierdo Collado, där man visserligen principiellt är positiv till tvärfinansiering. Men exemplet Schweiz kommer återigen att avvisas av kollegerna från Europeiska folkpartiet, för det skulle vara ett alltför radikalt hänsynstagande till miljön. Därför anser jag att vi alla gemensamt inte bara med tomma ord skall förklara oss vara positiva till en hållbar utveckling, utan vi skall också skapa instrument för det. Vi vet mycket väl att en miljöinriktad transportpolitik är ett av de viktigaste instrumenten för att skapa en hållbar utveckling i Europa. Därför handlar det inte om några österrikiska särbestämmelser, utan vårt land spelar kanske rollen som föregångare, och denna föregångsroll vill vi inte gärna ge upp innan vi har ett alternativ. Men vi är beredda att arbeta för ett alternativ och också tillämpa det helt och fullt.
(Applåder)

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamot! Det slår mig att det har varit många inlägg på nederländska här, men det är kanske ingen tillfällighet, för i vårt språkområde finns det en hit, en schlager, och jag citerar texten: ?med min 30 tons diesel dammar jag genom Brennerpasset, långt hemifrån men i mitt esse.? Människorna i Österrike och alpområdet nämns inte i texten. Om de var i sitt esse spelar absolut ingen roll i den här sången, men det gör det i detta förslag. Det här förslaget är en symbolisk fråga för den europeiska transportpolitiken. Intresset övergår Österrike och också hela alpområdet. Det är en fråga som fungerar som en hävstång för hållbar utveckling i den europeiska transportpolitiken. Därför begär Verts/ALE-gruppen genom ändringsförslagen 19, 20 och 21 en snabb, hållbar och allomfattande lösning på de ekologiska, ekonomiska och sociala problem och de säkerhetsproblem som redan har orsakats i decennier på grund av trafiken genom Alperna, vilket har varit känt i Europeiska unionen.
Slutet på det österrikiska systemet med miljöpoäng kan godtas först när det kommer ett annat sorts skydd för hela alpområdet och inte enbart för Österrike, ett skydd som är baserat på Alpkonventionen. Det får inte uppstå något tidsvakuum i detta skydd. Det måste också finnas en begränsning för antalet lastbilar som körs genom Alperna. Utan en tydlig målsättning med exakta siffror tjänar allt detta inte mycket till. Vi kräver därför en kvarstående begränsning på 8 procent ökning på 1991 års antal. Vi kan inte godkänna det här förslaget så länge det inte kommer någon lösning på medellång sikt för hela alpområdet.

Kronberger (NI).
Herr talman! I protokoll nr 9 till akten om Österrikes anslutning till EU föreskrivs det att de skadliga ämnen som orsakas av lastfordon i transittrafik måste minskas varaktigt och hållbart med 60 procent mellan den 1 januari 1992 och 31 december 2003. Det hör till primärrätten mellan Österrike och EU. Varken den 60-procentiga minskningen av skadliga ämnen eller varaktigheten respektive hållbarheten har hittills uppnåtts. Detta har också kommissionen och Europeiska miljöbyrån konstaterat i sin Technical report nr 68. I stället har det skett en massiv ökning av antalet transitresor och en ökning av de skadliga ämnena med 52 procent jämfört med 1992. 
Miljöpoängsbestämmelserna utlöper i slutet av 2003, fastän målet, nämligen den hållbara minskningen av skadliga ämnen, inte uppnåtts. Eftersom Europeiska kommissionen fortfarande inte lagt fram det direktiv om kostnaderna för transportinfrastruktur, som ofta utlovats, kom man med Österrike överens om en övergångslösning från och med 2004 i form av bestämmelser som efterträder transitavtalet. Denna överenskommelse måste garantera att det inte sker någon fortsatt ökning av utsläppen från transittrafiken jämfört med 2003. Om föreliggande betänkande antas skulle motsatsen bli följden, nämligen en dramatisk ökning av utsläppen på grund av transittrafiken.
Betänkandet utgör för det första en försämring både i förhållande till kommissionens förslag och till beslutet från det danska ordförandeskapet och rådets beslut i Laeken. För det andra ignoreras i betänkandet fullständigt yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som antogs med stor majoritet i utskottet. För det tredje strider innehållet mot målen i Kyotoprotokollet och alpkonventionen liksom mot Europeiska unionens allmänna miljömål.
Det är framför allt Europaparlamentets uppgift att tillvarata de europeiska medborgarnas intressen. Om vi inte klarar av denna uppgift kommer den svårt drabbade befolkningen - som redan meddelats - att försöka tilltvinga sig sin rätt med hjälp av vägblockader.
(Applåder)

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman! Jag kan inte förstå mina österrikiska kolleger. De bör ändå vara nöjda med att de genom Caveris betänkande än en gång får förnuftiga övergångsbestämmelser. Jag vill igen hänvisa till vad rådet hittills godkänt, vilket stötts av kommissionen: även för delar av Österrike, som inte hör till Alperna, och där man inte heller ser några alper, utan vilka helt enkelt utgör slättland, gäller de österrikiska särbestämmelserna. Det är ett särfall, herr kollega och kära kolleger, som över huvud taget inte är befogat! Vad tror ni att vi i Nordtyskland har för transittrafik? Vad tror ni att andra delar av Tyskland och Belgien har för transittrafik? Dem kan man ge sämre villkor! Ni vill ha extra ransoner! Det kan ni ändå absolut inte rättfärdiga!

Ursäkta, herr kollega, men uppträd ändå som en parlamentsledamot! Vi skall inte bara företräda de österrikiska medborgarnas intressen, utan 370 miljoner unionsmedborgares intressen, och de har också rätt att göra anspråk på fri rörlighet för varor! Det finns här inte bara en ensidig rätt för österrikarna, utan de andra 360 miljonerna medborgare har också anspråk på att gemenskapsrätten skall iakttas! I Caveris betänkande föreslår vi - och detta är ju så storartat i betänkandet - att det än en gång skall gälla övergångsbestämmelser i tre år. Titta noga på det: år 2005 skall enligt Caveris betänkande rentav genomresa för lastfordon i klasserna 0 och 1 förbjudas. Vi tillmötesgår ändå er befolknings intressen! Det som ni gör här, nämligen att bygga upp skräckbilden att resten av unionen är emot er och är miljöfientlig, att ni är de enda som är miljövänliga, det är ändå outhärdligt, mina damer och herrar!
I Caveris betänkande föreslås det en bra kompromiss mellan 360 miljoner unionsmedborgares intressen och mindre än 10 miljoner unionsmedborgares intressen. Där måste det ändå göras en avvägning! Jag tror att ni genom Caveris betänkande för sista gången får ett bra erbjudande om övergångsbestämmelser. Men det får inte vara så att österrikarna säger att de vill ha en särskild rätt! För, herr kollega från den österrikiska socialistiska gruppen, vad har hänt under de senaste åren? Ni ville alltid ha en tvärsubventionering. Ni har tagit ut för höga vägavgifter, vilket EG-domstolen har fastslagit, men ni har inte byggt någon Brennertunnel med de för höga medel som ni har tagit ut! Så ser ändå sanningen ut!

Lisi (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill först av allt tacka föredraganden för hans tålamod och uthållighet. Jag är också övertygad om att resultatet från utskottet för regionalpolitik, transport och turism är bra, till skillnad från det som vi fick från rådet. Det är ett bra resultat, eftersom det lyckas förena två saker som det är svårt att förena: å ena sidan respekten för miljön och fokuseringen på alla tänkbara insatser för att skydda miljön på båda sidor om Alperna - Alperna har en österrikisk sida, men även en italiensk - och å den andra respekten för en av Europeiska unionens grundprinciper - om vi nu verkligen tror på tanken med en europeisk union - dvs. den inre marknaden, den fria rörligheten för personer och varor, den grund som krävs för att det skall finnas en gemenskap av personer, förutom de ekonomiska värdena. Detta är med andra ord en balanspunkt som en gång för alla låter oss slutgiltigt - och allt annat skulle vara omöjligt om vi inte ville göra hackmat av fördragen och rättigheterna - lägga frågan om miljöpoäng till handlingarna, samtidigt som vi inser att det krävs ytterligare en övergångsperiod, med en tidsfrist som vi anser vara bättre än den som föreslagits av kommissionen och som vi vill att kommissionen skall granska.
Jag stöder med andra ord det förslag som vi har arbetat på, men låt mig avsluta med en kommentar till våra österrikiska kolleger: Det smärtar mig en aning att se att våra österrikiska kolleger får ett omfattande stöd från sina landsmän i denna kammare, oavsett politiskt parti, men inte får något som helst stöd från sina kolleger från de andra medlemsstaterna. Detta skulle jag vilja att de funderade på. Vårt ansvar som europeiska parlamentsledamöter, i ett ögonblick som är så svårt för Europeiska unionen - och här tänker jag även på andra frågor - tvingar oss också att förklara för våra egna medborgare att medlemskapet i unionen medför fördelar, men ibland också svårigheter. Det är inte genom att öka svårigheterna som man hjälper till att hitta en europeisk lösning. Detta ber jag er verkligen att fundera på. Vi hade också kunnat bygga barrikader och ta strid i denna fråga, men vi föredrog en förnuftig ståndpunkt. Jag tror det skulle vara till fördel för Europa om vår ståndpunkt kunde vara måttligare och mer kompromissvillig.

Ferber (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Mycket har ju redan sagts, jag kan fatta mig ganska kort. Vad handlar det om? För det första godtar Europaparlamentet Österrikes anspråk på en förlängning av undantagsbestämmelserna. Jag anser att det är ett mycket anmärkningsvärt händelseförlopp, som jag också under lång tid inte har varit positiv till, och som nu kommer att beslutas av oss i morgon med stor majoritet. Det måste klart konstateras. Men jag varnar för att man nu börjar placera en viss del av människorna mycket högt på värdeskalan, och andra människor mindre högt. 
Jag har äran att företräda en valkrets som gränsar direkt till det vackra Österrike, och här vill jag nu mycket tydligt säga att jag inte kan godta att människorna i Lindau i tullhusområdet skulle vara mindre värda än de i Tyrolen. De måste nämligen varje dag, natt som dag, stå ut med den kringgående trafiken, och genomlida den lilla transiten genom Österrike från Bayern till Schweiz, som över huvud taget inte har något att göra med transporter över Alperna eller med ekologi, eftersom den är miljöpoängspliktig när den sker via motorvägen.
Det är inte i sin ordning, och det måste ni också inse. Det får inte vara så att det sker trafik på omvägar, att transporter omdirigeras etc. Bara 11 procent av lastfordonstransporterna i Österrike är miljöpoängspliktiga. Det får inte vara så att företrädare för initiativen i Tyrolen säger till mig: ja, om lastfordonet har österrikisk registreringsskylt, då har vi inga problem. Men om den inte är österrikiskt registrerad, då har vi problem. Det är ändå inte alls i sin ordning, och det vill jag också här helt klart säga!

Det är inga sagor. Jag har ändå diskuterat det. Jag är ju där, jag har kontakter där. Jag kan inte godta att en viss del av den europeiska befolkningen här värderas högre. Det som det handlar om för österrikarna - det kan man tydligt avläsa av siffrorna - är att stärka sina egna speditionsföretag, och just det har de uppnått genom miljöpoängsbestämmelserna. Men det kan inte vara EU:s uppgift att särskilt arbeta för de ekonomiska intressena i en viss region.

Cocilovo (PPE-DE).
Herr talman! Om det bara vore möjligt skulle även jag vilja försöka vrida klockan tillbaka och börja om denna diskussion i parlamentet i ett annat tonläge än det som har varit utmärkande för vissa inlägg. Min kollega Lisi sade tidigare att det ankommer på oss när vi utövar vår parlamentariska funktion som företrädare för de europeiska folken, jag upprepar, de europeiska folken, att ge ett bidrag till ansträngningarna att behandla de problem vi samtliga känner till grunderna för, utan att frågeställningarna skall tolkas negativt, eller kunna utnyttjas för och underkastas nationella intressen. Vi gör inga framsteg om vi anser att det oantastliga försvaret av legitima intressen - skyddet av miljön - skulle kräva att man halshugger andra, att man förringar andra. På det viset gör vi inga framsteg!
Jag anser att den lösning som anges i Caveris betänkande, än en gång i form av en övergångslösning, är den bästa tänkbara under nuvarande omständigheter. Låt oss nu försöka se till det som skall stimuleras, snarare än till det som skall begränsas: Å ena sidan lastbilar som förorenar mindre, å andra sidan en utveckling som bara kan bli positiv, mot ett avgiftssystem som vi sedan länge väntat på för att kunna hitta en organisk lösning på problemet, en lösning som skulle kunna innebära en stimulans för de investeringar som, på sikt, verkligen gör det okränkbara behovet av att skydda miljön och den fria rörligheten för varor konkurrenskraftigt, naturligtvis inom ramen för ett system som prioriterar de europeiska intressena. Ett sådant system kräver emellertid att alla tar sitt nationella ansvar och att man skyddar rättigheterna för de produktiva befolkningar som lever i alpernas skugga och som inte får negligeras i lösningar som de enbart ser som besvärande begränsningar.
Om vi samtliga skulle besluta oss för att ta det ansvar som de nationella regeringarna alltför länge har åsidosatt och stödja de förslag som utskottet har lagt fram, så tror jag att nästa diskussion om denna fråga på ett värdigare sätt skulle återspegla det ansvar vi alla känner.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Också jag vill gärna ha apelsiner från Italien och skotskrutiga kjolar från Förenade kungariket. Men det är över huvud taget inte nödvändigt att till exempel transportera potatis från Tyskland genom hela Europa, skala dem i Italien och sedan transportera tillbaka dem. Det har inte längre något med fri rörlighet för varor att göra! Och över huvud taget ingenting alls att göra med det har också tusentals resor utan last, där fordonen med alltför hög hastighet dundrar genom Bayern och Österrike.
Transitforum Österrike/Tyrolen, en av Österrikes största icke-statliga organisationer, har gjort en penibel sammanställning: faktiskt har under 1991 och 2001 kväveoxidutsläppen från transittrafiken med lastfordon ökat med 18 procent på transitsträckan över Brenner. Faktiskt har transittrafiken med lastfordon genom Österrikes område ökat med 50 procent! Faktiskt har det inte under något enda avtalsår skett någon överföring från vägarna till järnvägen. Istället har tonnaget på vägen över Brennerpasset ökat från 15 miljoner ton gods till 26 miljoner ton. Det är 73 procent mer.
De människor som bor utmed transitsträckorna är förtvivlade. Det är helt enkelt jordbrukare, som bott med sina familjer på gårdarna i århundraden. De är inte högre värderade, men de bor lite högre upp. Jag ber er att inte ta ifrån dessa människor allt hopp!
Miljöpoängssystemet var ju i sig redan en kompromiss, ärade käre vän Georg! Rådets nyårsbeslut var för mig den allra sista möjligheten att finna en gemensam väg. Caveris betänkande däremot är för mig det skakande resultatet av en benhård lobbys arbete, en ekonomiskt och även annars mycket mäktig grupp, nämligen transportörerna.
Även i Österrike försöker naturligtvis olika grupper att få med sina berättigade krav i politiken. Men på ett så brutalt och så ogenerat sätt som jag har upplevt det i Europeiska unionen - och jag har redan en hel del år i politiken bakom mig - det var verkligen något nytt! Jag skulle kunna nämna namnen på flera kolleger här - var inte rädda, jag skall inte göra det - som har sagt till mig att de förstår oss österrikare, de är också på vår sida. Men vad skall vi då göra? Våra transportföretag kommer ju att ta död på oss!
Jag ber er, jag bönfaller er, avvisa Caveris betänkande och anta det danska ordförandeskapets kompromissförslag! Jag vill tacka kommissionsledamoten så hjärtligt.
Utanför min talartid en rättelse med adress till den unge mannen där borta: det är verkligen hans sak om han vill se Alperna, denna underbara Guds skapelse, uteslutande som ett hinder för transittrafiken!
(Applåder)

Jeggle (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! Vi ägnar oss nu åt ett förslag för att förlänga systemet med miljöpoäng för lastfordon i transittrafik genom Österrike. Jag anser att det är viktigt att betona att det här handlar om en förlängning av undantagsbestämmelser för Österrike. Dessa undantagsbestämmelser har Österrike rätt till sedan landet anslöts till EU. De var knutna till villkoret att föra den österrikiska transportinfrastrukturen framåt, för att på så vis positivt påverka det fria utbytet av varor som garanterats av den inre marknaden. När vi nu alltså diskuterar en förlängning av ett undantag så måste det också stå klart att man inte enbart bibehåller status quo i ytterligare tre år. Tvärtom måste det i vårt nuvarande slut komma till uttryck att undantagsbestämmelserna upphör senast 2006.
Min valkrets gränsar i södra Baden-Württemberg till Österrike, som man måste tillstå är mycket vackert, och jag känner väl till speditionsföretagens klagomål på det ogenomskådliga systemet med miljöpoäng. Därför är jag fullständigt ense med min grupp om att det gällande systemet måste ändras på följande punkter. För det första: i det känsliga alpområdet är det befogat med undantag. Systemet med miljöpoäng bör därför enbart gälla i grundläggande transittrafik i Alperna, och inte också för resor i övriga Österrike, annars skulle systemet med miljöpoäng vara en godtycklig åtgärd, som även andra medlemsstater kunde kräva för egen del. För det andra: systemet med miljöpoäng måste definitivt upphöra 2006. För det tredje: lastfordon i utsläppsklasserna 3 och 4 bör på grund av den tekniska vidareutvecklingen fullständigt undantas från skyldigheten med miljöpoäng.
Dessutom kräver jag speciellt för den s.k. ?Hörbrenz-transiten?, som rör min valkrets, att det i en särskild betraktelse ställs tillräckligt många miljöpoäng till förfogande för en bara 16 km lång förbindelse mellan den tyska A 96 och den schweiziska A 14.

Santini (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Vi får inte glömma att vi visserligen diskuterar det specifika fallet Österrike, men att vår diskussion måste ha en betydligt vidare horisont och omfatta hela systemet av alppass, om vi verkligen vill diskutera objektivt och fatta beslut som blir bra för alla. Det som sker vid en genomfart får faktiskt omedelbart effekter för alla de andra. När det gäller Brennerpasset kan vi lugnt påstå att den senaste utvecklingen sannerligen varit intensiv. Låt mig påminna om att, frånsett Brennerledens naturliga attraktionskraft som en direkt vertikal transportled för anslutningarna från Nordeuropa till Medelhavet, transittrafiken genom Brennerpasset - dvs. i Österrike, men även i Italien - under senare tid har ökat oproportionerligt, främst på grund av att Mont Blanctunneln stängdes, därefter på grund av att St. Gotthardttunneln stängdes och på grund av de kroniska kriserna vid Fréjus och andra schweiziska alpgenomfarter. Allt detta har bidragit till att göra situationen akut när det gäller det ekologiska försvaret av Österrike, men vi får inte glömma - och detta har aldrig någon tänkt på - att det också finns en annan sida, och det är den italienska, där jag råkar bo. När det gäller oss har man aldrig erkänt förekomsten av exakt samma ekologiska skador som i stället Österrike har kompenserats för med miljöpoäng och på andra sätt som några av mina kolleger har påmint om. Vi har aldrig tilldelats miljöpoäng eller avgifter, något som tillåts för Europabron och för motorvägen genom Österrike, avgifter som hör till de högsta i Europa. 
Jag har därför dragit slutsatsen att den lösning som föreslås i Caveris betänkande är rättvis. Det är rätt att tillämpa systemet med miljöpoäng för EURO 1 och EURO 2, och det riktigt att undanta EURO 3 och alla senare generationer av lastbilar. Men det är också rättvist att inte längre tala om miljöpoäng efter 2006, utan i stället försöka formulera alternativ för att ersätta de externa kostnaderna, och inte bara för Österrike, utan för alla de kritiska och känsliga områdena i Europa. Det är slutligen lämpligt att fundera på de stora projekten för järnvägstransporter och intermodala transportsystem, till att börja med Brennertunneln, för det är verkligen dags att vi sätter igång med själva byggandet, och inte bara ägnar oss åt att utarbeta förslag.

de Palacio
Herr talman! För det första vill jag tacka för det arbete som Caveri genomfört med en fråga som - vilket vi har sett här i dag - är mycket svår och känslig. Det finns en rad intressen, vilka alla är berättigade men fullständigt motstridiga, som ställs mot varandra. Jag vill bara påminna några av ledamöterna om att vi behöver en snabb lösning eftersom övergångslösningen, systemet med miljöpoäng, löper ut den 31 december 2003.
För det andra är den nuvarande situationen också tillfällig eftersom en begränsad tidsperiod fastställs i anslutningsakten i det protokoll som hela systemet med miljöpoäng grundas på.
För det tredje vet vi att Europeiska unionens övriga 14 medlemsstater är villiga att göra ansträngningar och göra ett undantag för att tillfredsställa Österrike när det gäller något som tillhör de grundläggande friheterna i den europeiska uppbyggnaden - först den inre marknaden och i dag inom Europeiska unionen - fri rörlighet för personer.
På grundval av detta lade kommissionen fram ett förslag om att det nuvarande systemet skall förlängas i maximalt tre år - år för år - för att vi skall få tid på oss att utarbeta allmänna bestämmelser. Detta kommer naturligtvis inte innebära att systemet med miljöpoäng eller något liknande system behålls, varken för Österrike eller för någon annan medlemsstat. Jag säger detta eftersom det är uppenbart att det just nu inte handlar om att utarbeta ett system som är helt annorlunda än systemet med miljöpoäng, eftersom det systemet kommer att vara i kraft under en begränsad tidsperiod. Vi vill finna - jag upprepar detta - ett provisoriskt system för att senare utarbeta ett gemensamt system för Österrike, som ingår i systemet med miljöpoäng, och de övriga 14 medlemsstaterna - som blir 24 stycken om några månader - och att alla tar större ansvar för de externa kostnaderna för de olika infrastrukturerna i hela Europeiska unionen, utan att göra undantag för någon. Det är följaktligen ett provisoriskt undantag som till en början bör grundas på det nuvarande systemet, eftersom det inte är någon större idé att utarbeta ett helt nytt system för två-tre år.
Det finns punkter i Caveris förslag som ligger i linje med det inledande avtal som det danska ordförandeskapet lade fram den 31 december förra året. Detta innebär ett åtagande och det gläder mig att vi till exempel är eniga om förslaget om förbud mot trafik med lastbilar med höga utsläppsnivåer, förslaget om att lastbilar med mindre utsläppsnivåer skall undantas från systemet med miljöpoäng och förslaget om att det provisoriska systemet skall vara i kraft under en period av maximalt tre år. Det finns emellertid andra punkter där vi tror att det kommer att bli svårt att komma överens med rådet - jag säger det rakt ut - och som skulle leda till fler problem än lösningar.
I det här sammanhanget är förslaget om att begränsa tillämpningsområdet till att enbart gälla de österrikiska Alperna förståeligt, eftersom det området verkligen är känsligt och kraven är rättmätiga, men övriga områden i Österrike är lika känsliga - många av talarna har rätt om den saken - som andra områden i Europa. Men även om jag förstår principen, skulle detta medföra enorma svårigheter när det gäller hanteringen av projektet. Därför anser jag att tillämpningsområdet för hela det österrikiska territoriet bör behållas. Vi har dessutom diskuterat i rådet om vi skall undanta gränsövergången Hörbranz-Lindau-St. Margarethen eller inte, en vägsträcka på mindre 15 kilometer, en mycket kort sträcka. Till och med detta skulle medföra problem. Därför ber jag er att inte behålla den delen.
Bestämmelserna om kvotsystemet, som varierar mellan kategorierna, skulle även det medföra problem. Det antal miljöpoäng som har fastställts gäller de nuvarande medlemsstaterna och att börja tillämpa systemet redan i dag för de framtida medlemsstaterna skulle leda till ännu fler komplikationer.
Vi får hoppas att vi har hunnit lösa det problemet slutgiltigt innan kandidatländernas anslutning är slutförd.
Jag vill också be parlamentet att inte insistera när det gäller återinförandet av bestämmelsen om 108 procent. Det är inte möjligt att behålla den. Rådet - det kan jag säga redan på förhand - skulle aldrig godta den och även kommissionen har förkastat den. Dessutom fanns inte den klausulen med i förslaget.
Herr talman, ärade ledamöter! Vi däremot kan godta sex ändringsförslag, ett av dem handlar om en grundläggande fråga och om det antas kan vi godta det under förutsättningen att textens utformning ändras, samt ändringsförslagen 1, 5, 11, 12 och första meningen av 15 och 18.
Jag vill säga er att den verkliga lösningen skulle vara att Brenner byggs, att Lyon-Turin-projektet genomförs, som verkligen förhindrar intermodaliteten. Det är lösningen.
Ni måste tänka på att vi måste försöka nå en kompromiss och att det är brådskande att finna en lösning. Vi har inte många månader på oss. Och att det perfekta alltid är fiende till det bra. Jag säger detta till samtliga. Jag ber er att samarbeta för att vi tillsammans skall kunna lösa det här problemet, som är mycket känsligt i en av unionens medlemsstater. Vi måste försöka hitta en lösning och nå resultat som gör det möjligt att gå framåt, medan vi lägger fram förslag för att inrätta ett mer genomgripande avgiftssystem för infrastrukturerna i hela Europeiska unionen.
Jag vill gratulera Caveri till det arbete han har genomfört med den här svåra frågan. Han har försökt finna en lösning som alla kunde godta och kommissionen kommer naturligtvis - som alltid - mycket noga att beakta parlamentets åsikter och vi kommer att arbeta för att bygga upp en grund för ett avtal som såväl parlamentet som rådet kan godta.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0444/2002) av Izquierdo Collado för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens vitbok: ?Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden?.

Izquierdo Collado (PSE)
Herr talman, kommissionsledamot! Vitboken om den gemensamma transportpolitiken lades fram den 12 september 2001 och det kan förefalla som vi har tagit för lång tid på oss för att analysera denna viktiga rapport från kommissionen. Jag måste dock säga att vi har utnyttjat tiden - väl tror jag - för att diskutera och närma de politiska gruppernas ståndpunkter. Det arbetet pågår fortfarande och jag hoppas att vi når ett djupgående samförstånd inför morgondagens omröstning.
Vi har utnyttjat tiden för att informera sektorn som även har kunnat delta i arbetet. Jag är övertygad om att kommissionen hade många kontakter med alla transportsektorer innan den utarbetade vitboken och parlamentet har inte varit sämre. Parlamentet har lyssnat på praktiskt taget alla europeiska organisationer som företräder de olika transportsätten och vi har tagit med många av deras förslag i den linje som vi har arbetat efter.
Arbetets inriktning har präglats av en grundläggande faktor. Kommissionsledamot! Den här gången går inte parlamentet mot kommissionen. Tvärtom, parlamentet har med stort intresse genomfört en positiv analys av kommissionens förslag, av förslagen i vitboken, och vi kan utan problem godkänna de allra flesta av era förslag och analyser.
Under alla omständigheter kommer vi att fortsätta fundera över de här frågorna och bidra med konstruktiv kritik och konkreta förslag, vilka kommissionen bör analysera i sinom tid.
Transporten befinner sig i ett ytterst viktigt och avgörande skede. Det är sant att alla mål som föreslogs i den föregående vitboken från 1992 praktiskt taget har uppfyllts. Vi kan säga att en avreglering av transporten var det strategiska och grundläggande målet i den vitboken: införande av ny teknik, billigare transporter, ökad konkurrenskraft. De målen har uppfyllts, men vi har misslyckats med att skapa ett hållbart transportsystem och det gläder mig att kommissionen själv tar upp den frågan och tydligt påpekar att det är ett allvarligt problem och att vi inte kan vänta med att fatta beslut i den här frågan om vi vill vara operativa.
Problemet med hållbarheten i vid mening, miljöproblemet naturligtvis, med de mycket allvarliga konsekvenser som utsläppen från transporten orsakar, leder till att de besparingar som resten av industrin gör för att vi skall anpassa våra utsläpp till åtagandena från Kyoto rinner ut i sanden. Utsläppen påverkar inte bara miljön, utan även folkhälsan, och enligt några rapporter orsakar dessa lika stora verkningar som olyckorna i transporten.
Förutom de rena miljöaspekterna är trafikstockningarna oroande. Vi har ett funktionellt, operativt och konkurrenskraftigt transportsystem, men trafikpulsådern förtvinar, städerna kollapsar, vi har kilometervis av infrastruktur för järnvägar och landsvägar som är överbelastade, vi har överbelastningar i närheten av flygplatser, och denna strukturella svaghet påverkar konkurrenskraften. Konkurrenskraften skadas följaktligen djupgående. Det är inte rätt ögonblick att komma med siffror, det kommer jag inte att göra eftersom vi inte har tid för det, men jag vill säga att vi måste inrikta oss på att lösa det problemet.
Avgiftsbeläggning är en oslipad diamant i vitboken. Vi måste nu börja arbeta med att utforma systemet för avgiftsbeläggning, eftersom det är en grundläggande faktor. Vi måste främja de miljövänligare transportsätten och sammankoppla dessa genom intermodala knutpunkter och inrätta nödvändiga logistiska centrum för att förbättra transportens effektivitet.
Samtidigt måste vi respektera och värdesätta vägnätets oumbärliga roll, avreglera järnvägen, öka kustfarten på korta och medellånga sträckor och så vidare.
Trafiksäkerheten får inte vara ett underordnat värde. Parlamentet föreslår att man inrättar en europeisk myndighet för vägsäkerhet - den enda som saknas i vitboken om den gemensamma transportpolitiken - och jag hoppas att det förslaget blir väl mottaget, förutom förslagen om andra säkerhetsproblem inom sjö- och järnvägstransporten och så vidare.
Kommissionsledamot! Det är dags att mycket tydligt säga att det krävs en fast budgetpolitik för Europeiska unionens transportpolitik, och det är därför parlamentet har lagt fram ett förslag att inrätta ett finansiellt instrument i form av en europeisk transportfond, det är nödvändigt.
Det faktum att det råder obalans inom det europeiska transportsystemet har inte tagits upp i vitboken. Kommissionen har inte heller tagit upp frågorna om stadstrafiken, eftersom den anser att de är subsidiära och att de inte är målet för förslaget. Det ägnas inte tillräcklig uppmärksamhet åt kollektivtransporten - vi begär kompletterande handlingar från kommissionen - och utvidgningen tas inte alls upp i vitboken. Om Europa vill delta i globaliseringsprocessen och inte vänta till andra gör jobbet, om vi vill ha maximal lönsamhet, måste vi ha den bästa transporten. Ni har arbetat med vitboken i den riktningen, parlamentet vill fortsätta på den vägen.

de Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill jag tacka för det arbete som Izquierdo Collado har genomfört under en mycket lång tid. Jag tror att det har bidragit till de diskussioner, som stundtals har varit mycket engagerade, jag vet det, som har gett upphov till vitboken.
Vi talar om att ge drivkraft åt transportpolitiken genom att som sagt ta hänsyn till nya faktorer på ett tydligare sätt. Exempel på detta är aspekterna att kombinera tillväxt och hållbar utveckling och att man tar hänsyn till grundläggande faktorer som bevarande av livskvalitet och miljö i utformandet av transportpolitiken.
Det sextiotal åtgärder som föreslås fram till år 2010 inriktas på att återupprätta balansen mellan transportsätten, vilket inte innebär att väg- eller sjötransporten skall minskas - det vill jag säga mycket tydligt - som är de två transportsätt som har visat sig vara mest konkurrenskraftiga - utan helt enkelt att vi vill motverka en minskad andel transporter på järnväg eller inre vattenvägar i norra Europa i framtiden. Dessa transportsätt är ytterst viktiga och kan bidra stort när det gäller att täcka de nya transportbehoven och detsamma gäller utvecklingen av sjötransporterna.
Det handlar därför om att återupprätta balansen mellan transportsätten, att avlägsna flaskhalsarna och att ta med säkerhetsfrågorna i transportpolitiken - säkerheten är av central vikt när det gäller att placera användarna i centrum för transportpolitiken - och även om att ta itu med effekterna av globaliseringen av transporterna, som påverkar en stor del av transportsätten i dag, särskilt flyg- och sjötransporten.
Den analys som vi har lagt fram i vitboken har gett upphov till stora diskussioner, även inom industrin och de sektorer som berörs mest. Rådet har också deltagit i diskussionen. Kommissionen har redan tidigare lagt fram många av de åtgärder som föreslås i vitboken inför parlamentet och rådet. Vi har gjort stora framsteg med en del av dessa åtgärder, till exempel Galileoprojektet, anslutningen till Eurocontrol, inrättandet av Europeiska sjöfartsmyndigheten och Europeiska myndigheten för luftfartssäkerhet - och jag kommer att tala om den europeiska myndigheten för vägsäkerhet som Izquierdo Collado tog upp lite senare - till exempel initiativen om arbetstid inom vägtransportsektorn eller det avtal som nyligen nåtts i rådet om det gemensamma luftrummet och Marco Polo-programmet.
När det gäller det andra järnvägspaketet är förhandlingarna långt gångna och parlamentet uttalade sig mycket klart om den saken för bara ett par månader sedan. Vi har dock andra projekt som vi fortfarande håller på att förbereda, som till exempel det transeuropeiska nätet. Ärade ledamöter! Trots att parlamentet har uttalat sig positivt om den partiella reform som kommissionen föreslog, föredrog rådet att skjuta upp den och vill istället att en mer allmän översyn skall genomföras. När det gäller den frågan hoppas jag att den grupp som van Miert leder, som arbetar med en övergripande översyn av det transeuropeiska transportnätet med tanke på utvidgningen, det vill säga ett Europa med 27 medlemsstater - eftersom man inbegriper såväl de länder som unionen har slutfört förhandlingarna med som de länder där förhandlingarna har kommit mycket långt - hinner slutföra sitt arbete innan det grekiska ordförandeskapet avslutas och det dokumentet skulle följaktligen kunna läggas fram under det italienska ordförandeskapet. Parlamentet kommer naturligtvis också att delta i diskussionerna.
Jag vill även påpeka att vi befinner oss i slutfasen när det gäller att lägga fram paketet med infrastrukturer, som kommer att innehålla tre grundläggande faktorer för utvecklingen av infrastrukturerna: en metod för avgiftsbeläggning - Izquierdo Collado nämnde dessa och vi kommer att tala om dem innan diskussionen om systemet med miljöpoäng i Österrike - som ett föregående steg till det direktiv om avgiftsbeläggning. Vi kommer då att få se hur långt rådet och parlamentet är beredda att gå på det här området. I förslaget kommer former, metoder och begränsningar tydligt att definieras.
För det andra ett system för att uppmuntra partnerskap mellan den offentliga och privata sektorn när det gäller anläggande av infrastrukturer. Det är nödvändigt att öka de privata investerarnas medverkan i utvecklingen av nya infrastrukturer för att påskynda genomförandet av dessa i ett Europa med 25 medlemsstater - som kommer att bli 27 inom kort.
För det tredje, ett europeiskt system för vägtullar som dessutom kommer att vara kompatibelt, det vill säga, vi vill garantera driftskompatibilitet mellan medlemsstaternas elektroniska vägtullsystem. Målet på medellång sikt är att harmonisera systemen, att inrätta ett gemensamt system som grundas på kontrollsystemen per satellit, det vill säga med hjälp av Galileosystemet.
När det gäller trafiksäkerheten noterar jag med tillfredsställelse att ni instämmer i det mål vi har fastställt om att halvera antalet trafikdödade fram till år 2010. Kommissionen har nyligen antagit ett direktiv om säkerhetsnormer i tunnlar och vi kommer inom kort att lägga fram en övergripande handlingsplan på området för trafiksäkerhet. På det här området kommer vi även att lägga fram viktiga förslag när det gäller kontroll av vägtransporterna genom en tydligare utmärkning av de platser där det sker flest olyckor.
Jag hoppas att dessa nya åtgärder kommer att bidra till att vi kan nå vårt mål. De bör kompletteras med åtgärder på nationell och lokal nivå, eftersom detta område klart faller under subsidiaritetsprincipen.
Ärade ledamöter! När det gäller sjösäkerheten har vi diskuterat den frågan i flera år, först efter den tragiska olyckan med Erika och diskussionen fick nyligen nytt liv efter katastrofen med Prestige. Men, ärade ledamöter, från kommissionen kan vi bara säga att vi har lagt fram ett sammanhängande åtgärdspaket som innebär en mycket stor förstärkning av sjösäkerheten i Europeiska unionen. Vad vi måste göra nu är att genomföra dessa åtgärder och vi kommer att lägga fram förslag om de åtgärder som fortfarande saknas inom kort. Vi har redan lagt fram förslag om några av dessa, till exempel om tidsplanen för att ta oljetankfartyg med enkelskrov ur drift och om tidschemat för att ersätta dessa med tankfartyg med dubbelskrov samt om krav på säkrare och modernare oljetankfartyg för de mest förorenande oljeprodukterna, och inom kort kommer vi att lägga fram förslag om frågor som straffrättsligt ansvar i fall av allvarlig försumlighet. Vi måste lägga maximal vikt vid fonder för ersättning till dem som drabbas av föroreningar till sjöss och även när det gäller att tillsammans med medlemsstaterna driva fram en ändring av den internationella sjörätten, som grundas på fullständigt föråldrade principer som hör hemma på 1800-talet, och inte på 2000-talet.
När det gäller flygtrafiken kommer vi under 2003 att koncentrera våra åtgärder på de externa förbindelserna, bland annat när det gäller mandaten för att omförhandla avtalen om öppna luftrum, som är en mycket brådskande fråga, och vi vill börja med avtalen med Förenta staterna.
Ärade ledamöter! Jag har tittat på föredragandens förslag i stora drag, men jag kommer att uttala mig mer konkret om dessa senare. Jag tror att vi delar samma anda. I och med att parlamentet antar sitt betänkande om vitboken med de ändringar som ni anser vara nödvändiga, hoppas jag att detta kommer att bidra till att de åtgärder som vi diskuterar påskyndas, såväl i parlamentet som i rådet. Jag hoppas också att de kommande diskussionerna kommer att bidra till att klargöra möjligheterna, marginalerna och begränsningarna på det här området och framför allt att diskussionerna med parlamentet inom samma period påskyndas.

Isler Béguin (Verts/ALE)
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Det betänkande vi diskuterar är faktiskt inte bara ytterligare ett i raden om framtidens transporter. Det här är i själva verket en av de sista utvägar som finns kvar, efter det att en hel generation av produktion och rörlighet har självkvävts.
Vem skulle fortfarande våga tala om katastrofstämning eller en miljöcharlatans domedagstal om planetens tillstånd med tanke på att Världshälsoorganisationen i sina studier uppskattar att 800 000 årliga dödsfall i Europa kan tillskrivas bilavgaser?
Det som återstår att göra nu är bara att försöka minska de befintliga miljöproblemen. Det som var brådskande för EU med 15 medlemsstater kommer att bli ett ofrånkomligt krav i ett EU med 25 medlemsstater, och den transportpolitik som saknar en dimension för hållbar utveckling kommer att gå under på sin egen väg.
Eftersom vår livsstil har blivit skörare måste vi revolutionera transportkulturen i grunden. Insikten kommer visserligen sent, men den har äntligen fått oss att bryta kopplingen mellan ökad transportvolym och ekonomisk tillväxt.
De nya transportvillkoren är helt olika tidigare traditioner. Miljökraven måste beaktas i ett tidigt skede när sektorn gör undersökningar; medborgarna och användarna måste ställas i centrum för transporternas utformning och icke-statliga organisationer måste inbjudas att delta i diskussioner. Den tilltagande urbaniseringen måste gå hand i hand med bästa möjliga användning av gemensamma transporter. För varje nytt projekt finns det anledning att främja möjligheter till kombinerade transportsätt mellan befintliga eller framtida nät. Vi måste dessutom avstå från att framföra ekonomiska hårklyverier som invändning mot transportområdets new deal, som planeras till 2010. Gemenskapen bör genomföra ett ambitiöst program för forskning och utveckling för att motverka skador och buller inom transportsektorn och för att uppnå målen i Kyotoprotokollet.
I sitt betänkande har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor pekat på alla de konsekvenser som dessa skador medför för människors hälsa. Det finns varningstecken överallt, men de är inga skäl för att man skall nöja sig med att tillkännage att vi har en oundviklig katastrof framför oss. Först kom vi till insikt, sedan började vi utfärda varningar. Nu måste vi agera.
Kommissionsledamot! Unionen får inte under några omständigheter sänka garden inför denna tillkännagivna miljökatastrof utan måste välja att ändra kurs på transportområdet och låta alla avtal och program - och Gud skall veta att de är många - styras av miljökriterier. I annat fall kommer vi att köra rätt in i väggen, och det med alla fakta på bordet.
(Applåder)

Talmannen.
Kära kolleger! Jag avbryter nu denna debatt. Den återupptas kl. 21.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett meddelande från kommissionen om anpassning av budgetplanen inför utvidgningen.
Kommissionsledamot Schreyer har ordet.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Toppmötet i Köpenhamn var en stor framgång för de nya medlemsstaterna och för Europeiska unionen. En framgång för alla som i så många år har arbetat för att utvidgningen med de nya medlemsstaterna, med kandidatländerna i öststaterna samt med Malta och Cypern skall kunna äga rum. Förhandlingarna om det inte helt enkla finanspaketet kunde också slutföras.
Från och med anslutningen av dem, från och med maj 2004, kommer de nya medlemsstaterna att kunna ta del av alla stödprogram i den europeiska budgeten. Jordbruket kommer att stödjas genom deltagande i marknadsåtgärder. Jordbrukarna erhåller direktbidrag, och just för jordbrukare med små gårdar kommer bidraget att vara betydelsefullt.
6,7 miljarder euro skall stå till förfogande i form av strukturfondsmedel för att finansiera projekt som gäller sysselsättning och infrastruktur, för att höja miljönormerna och förbättra transportvägarna. De nya medlemsstaterna kommer att ta del av allt - och i ökad utsträckning av forskningsprogrammen - av miljö- och energistödprogrammen, av studentutbytet och av programmet Ungdom.
Och faktiskt kommer också så småningom fler medarbetare från de nya medlemsstaterna att arbeta i Bryssel eller Luxemburg i och för Europeiska unionen. Och det skall läggas upp ett nytt program - ett fullständigt nytt program: den s.k. Schengenfaciliteten, för att samfinansiera kostnaderna för att säkra de yttre gränserna.
För att förankra dessa utgifter i budgeten måste finansplaneringen anpassas. Förhandlingsresultaten från Köpenhamn är en avvägd intresseutjämning. Den ekonomiska ramen för utvidgningen förblir inom den ram som sattes upp 1999 för tiden 2000-2006 genom det interinstitutionella avtalet. Kommissionen har i dag godkänt sitt förslag till anpassning av budgetplanen. Där är förhandlingsresultaten från Köpenhamn fördelade på de enskilda rubrikerna. Samtidigt kommer budgetplanen att anpassas till de gällande priserna 2004.
Uttryckt i gällande priser kan enligt kommissionens förslag för utvidgningen medlen för jordbruk och strukturfonder, för intern politik och förvaltning ökas med totalt 45 miljarder euro i åtagandebemyndiganden. Denna höjning ligger under ramen från Berlin. Med andra ord: de övre gränserna sänks med 1,7 miljarder euro i jämförelse med de hypotetiska övre gränserna i det interinstitutionella avtalet för tiden fram till 2006.
Det som är väsentligt, mina damer och herrar, är kommissionens förslag beträffande stödet inför anslutningen, utgiftskategori7. Vi föreslår att den förblir oförändrad. I framtiden skall stödet inför anslutningen betalas ut härifrån till Bulgarien och Rumänien, och vi föreslår därför att man höjer detta stöd jämfört med beloppen för år 2003 med 20 procent, 30 procent och sedan år 2006 med 40 procent. År 2006 skulle de då ha nått ett absolut belopp om 1,4 miljarder euro. Jag tror att detta avsevärda stöd för de båda staterna då kommer att få till effekt att vi intensivt kan hjälpa dem att nå sitt mål att bli medlemmar av Europeiska unionen år 2007.
Också biståndet till Turkiet inför anslutningen, som hittills finansierats ur budgeten för externa åtgärder, skall enligt kommissionens och rådets förslag i framtiden finansieras ur utgiftskategori 7 med stöd inför anslutningen. Vi kommer inom kort att lägga fram ett förslag om att göra en avsevärd höjning av stödet till Turkiet. Jag tror att det är ett gemensamt intresse inom Europeiska unionen att intensivt stödja reformsträvandena med medlen inför anslutningen.
Det måste dessutom skapas en ny rubrik i budgetplanen, nämligen för en framtida budgetering av det obundna ekonomiska stödet, de s.k. klumpsummeöverföringarna, som överenskoms i Köpenhamn. Vi föreslår att denna rubrik skapas helt i enlighet med den anpassning av budgetplanen som gjordes vid den senaste utvidgningen med Finland, Sverige och Österrike, där ju också klumpsummor överenskoms, och också en ny rubrik måste införas i den befintliga budgetplanen.
I fråga om Cypern har vi i kommissionen beslutat om följande förslag: de tabeller som beslutades för utvidgningen vid Europeiska rådet i Köpenhamn, omfattar ännu inte eventuella medel - ekonomiskt stöd - för norra Cypern. Kommissionen lägger nu fram två tabeller, nämligen en tabell för anpassningen av budgetplanen som inkluderar norra Cypern, och en utan norra Cypern, dvs rent konkret så att i händelse av en politisk lösning för norra Cypern inte hela förfarandet återigen måste rullas upp, utan att då den anpassade tabellen, som ligger 273 miljoner euro högre än tabellen utan norra Cypern, kan träda i kraft genast. Jag tror att ett sådant förfarande för det första sänder ut en riktig politisk signal, och för det andra naturligtvis också är det enklaste med tanke på förfarandet.
I Europeiska unionens budget för 25 medlemsstater kommer i framtiden inte längre att göras någon skillnad mellan nya och gamla medlemmar. Nästa budget 2004 kan enligt förslaget utgöras av upp till 1,12 procent av bruttonationalprodukten - omräknat 115 miljarder euro - i åtagandebemyndiganden och 1,08 procent - dvs. 111 miljarder euro - i betalningsbemyndiganden. Enligt punkt 25 i det interinstitutionella avtalet av 1999 kommer nu detta förslag från kommissionen att diskuteras och behandlas av rådet och parlamentet gemensamt, för i det interinstitutionella avtalet sägs det helt klart: anpassningen av budgetplanen i samband med en utvidgning skall beslutas gemensamt av Europeiska rådet och parlamentet.
Vi kommer redan vid trepartssamtalet nästa torsdag att få tillfälle att för första gången arbeta interinstitutionellt på basis av kommissionens förslag, så att vi i god tid kan skapa ramen för den första budgeten för 25 medlemsstater i Europeiska unionen.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot Schreyer!
Nu kommer vi fram till möjligheten för de närvarande ledamöterna att ställa korta och precisa frågor - så som beskrivs i artikel 38. Det försiggår enligt det s.k. fånga talmannens blick-förfarandet. Det är alltid svårt när man har en närsynt talman, men eftersom här huvudsakligen de vanliga misstänkta är närvarande, så bör det gå.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! De ekonomiska effekterna är naturligtvis avsevärda. Därför skulle det intressera mig att få veta i vilken utsträckning Lissabonprocessen - som ju visar på styrka och svaghet i de enskilda länderna - har införlivats i planeringen, och huruvida det kommer att visa sig i enskilda budgetposter och vilka strategier ni här räknar med.

Schreyer
Herr ledamot! Anpassningen av budgetplanen betyder naturligtvis att vi först anpassar de medel, som står till förfogande för de nya medlemsstaterna, till rubrikerna i budgetplanen. Såtillvida gäller er fråga utgiftskategori 3 i budgetplanen, den interna politiken, som ju innehåller många enskilda program, som tjänar till att stödja Lissabonprocessen. För den interna politiken kommer höjningen under 2004 att uppgå till totalt 1,6 miljarder, sedan 1,5 miljarder, sedan också 1,5 miljarder till gällande priser, enligt beslutet från Köpenhamn och kommissionens förslag. För de traditionella interna politikområdena, dvs. för programmen i utgiftskategori 3, kommer varje år ca 1 miljard av detta att stå till förfogande, och dessa medel kommer att inom ramen för budgetförfarandet 2004 delas upp på de enskilda programmen. Det kommer sedan att i enlighet med förfarandena, delvis medbeslutandeförfaranden, fattas ett gemensamt beslut om utvidgningen av den ekonomiska ramen i de enskilda programmen.

Colom i Naval (PSE).
Herr talman! Den här debatten är nästan bara för insatta och vi använder gemenskapens tolfte språk; budgetspråket. Kommissionsledamot! Siffrorna från Köpenhamn är vad jag förstår budgetsiffror, men vad vi diskuterar nu, er redogörelse, är siffror för budgetplanen. Siffrorna för budgetplanen - rubrikerna - kan alltså vara högre än de budgetsiffror som antogs i Köpenhamn. Är detta korrekt? Är det den linje som kommissionen kommer att välja, att se siffrorna från Köpenhamn som minimisiffror, men täcka dem med tanke på de eventuella behov som är högre än rådets uppskattningar?

Schreyer
Herr talman, herr ledamot! Förhandlingarna i Köpenhamn fördes på så vis att de maximala beloppen för utvidgningen fastslogs. I beslutet från Köpenhamn används också ordet ?övre gränser?. I anslutningsfördragen upprepas även att det så att säga är de maximala beloppen för anpassningen av budgetplanen.

Wynn (PSE)
Herr talman! För att ta vid där, så är de siffror vi har fått - siffrorna från Köpenhamn - mycket riktigt lägre än de siffror som lämnats senare. Därför kan siffrorna från Köpenhamn inte ha varit maximala siffror, eftersom de siffror vi sedan har sett är större.
Jag skulle vilja veta vad kommissionsledamoten tror kommer att hända om rådet inför siffrorna från Köpenhamn i associeringsavtalen. Som ni vet kommer vi att föra diskussioner med ordförandeskapet i Aten nästa vecka. Men som parlament står vi inför dilemmat att rådet kanske inför dessa siffror för att försäkra sig om att viskall rösta för associeringsavtalen. Om det sker, hur är det då med artikel 25 i det interinstitutionella avtalet och vilken roll kommer parlamentet att få när budgetplanen skall omförhandlas och omprövas? Om rådet gör det, hur skall då kommissionsledamoten kunna bedöma värdet av budgetplanen?

Schreyer
Herr talman! Beträffande er första fråga, herr Wynn, rörande jämförelsen mellan de siffror som fastslagits i besluten från Köpenhamn respektive tabellerna i kommissionens förslag bör det betonas att alla förhandlingar i Köpenhamn fördes i 1999 års priser, eftersom man inriktade sig på besluten från Berlin, som gällde 1999 års priser. Kommissionen har i dag samtidigt också beslutat anpassa budgetplanen till 2004 års priser, så att detta orsakar en differens. Jag vill påpeka att vi i en tabell också redan har inkluderat Cypern.
Beträffande er första fråga så vill jag svara att det interinstitutionella avtalet av 1999 var ett avtal mellan alla tre institutionerna och att därför också rådet måste beakta det interinstitutionella avtalet.

Böge (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Om ni refererar till den eventuellt felaktiga beräkningsmetoden, så är just med tanke på utgiftskategori 3 naturligtvis också frågan berättigad, om möjligen överenskommelser i fråga om fleråriga program, som har skett med hjälp av medbeslutande, skulle ha kunnat råka i gungning genom det nya beslutet, som ju uppenbarligen har fattats enligt bestämda bedömningsmetoder för de enskilda utgiftskategorierna, och i de fall, där också bestämda utgifter överenskommits i de fleråriga programmen, hittillsvarande beslut som fattats med inbegripande av parlamentet blir tangerade och skadade genom dessa bedömningsmetoder. Därför bör man fundera över i vilken utsträckning det här måste ske en mycket mer långtgående och detaljerad granskning, innan man skriver in sådana siffror i fördraget.
Den andra frågan måste jag ställa med tanke på svaret på kollegan Colom i Navals fråga. Var står egentligen kommissionen? Det är ändå helt klart, att tabellerna och siffrorna från Köpenhamn kan betraktas som ett minimum som bör garanteras, så länge man inte på grundval av artikel 25 i det interinstitutionella avtalet kommer till ett sådant beslutsläge. Jag vill här än en gång uttryckligen be kommissionen att göra allt för att rådet här inte skall försöka att skapa fakta genom bakdörren, så att den institutionella strukturen inom budgeträtten tar skada på sikt. Kommissionen kommer under förfarandet de närmaste veckorna också att tvingas avgöra på vilken sida man står.

Schreyer
Jag kan inte riktigt föreställa mig, herr Böge, vad ni menar när ni säger felaktiga beräkningsmetoder. I Köpenhamn förhandlades det, och det gjordes inga beräkningar. För de interna politikområdena fastslogs, liksom för de andra områdena, siffror för hur mycket som står till förfogande. Jag vill också än en gång påpeka att det i fråga om de interna politikområdena kommer att finnas nya program, exempelvis Schengenfaciliteten. Något liknande har vi hittills inte haft i vårt EU med 15 medlemsstater. Även det specifika programmet för stöd till nedläggning av kärnkraftverk är ett nytt program. För de befintliga programmen, som i framtiden naturligtvis också de nya medlemsstaterna kommer att ta fullständig del av - delvis gör de ju redan det - finns sedan för anpassningen cirka 1 miljard euro till förfogande per år.
När det gäller frågan om hur vi agerar när vi å ena sidan har besluten från Köpenhamn, å andra sidan anslutningsfördragen och naturligtvis det interinstitutionella avtalet, där anpassningen av budgetplanen framhävs som ett gemensamt beslut, har kommissionen alltid ansträngt sig för att betona detta gentemot rådet. I besluten från Köpenhamn har detta också än en gång slagits fast. Där har Europeiska rådet sagt att kommissionen i sitt förslag skall beakta denna tabell, där förhandlingsresultatet sammanfattas.
Vi vet nu att förhandlingsresultaten inte var lätta att uppnå. Anslutningsstaterna har ju också förhandlat mycket intensivt inte bara när det gäller de aktuella utgifternas omfattning utan också deras struktur. Jag tror att man måste respektera detta. Av den anledningen har kommissionen, exempelvis med tanke på omfattningen av strukturfonden i jämförelse med engångsöverföringen, tagit med dessa förslag respektive förhandlingsresultat. Jag tror att det är mycket viktigt och bra att vi redan nästa vecka får möjlighet att tillsammans med rådet diskutera hur vi skall fortsätta.

Walter (PSE).
Kommissionsledamot! Här måste jag än en gång göra ett tillägg, för vi kommer ju faktiskt att i Europaparlamentet ha ett omröstningsförfarande i samband med anslutningsfördragen, så att vi bara kan säga antingen ?ja? eller ?nej? till dem. I samband med dessa folkrättsligt bindande anslutningsfördrag kommer naturligtvis också belopp att fastslås, som man i normala fall, om de hade behandlats tillsammans i enlighet med villkoren för budgetplanen, skulle ha beslutat om i ett medbeslutandeförfarande, så att vi hade kunnat påverka förhandlingarna. Om man nu utgår från att siffrorna från Köpenhamn tas med i fördragen och bara fastslås definitivt i ett omröstningsförfarande - som kommer att äga rum mycket snart - finns det då faktiskt, som ni sade de facto någon möjlighet att påverka budgetplanen i det medbeslutandeförfarande som äger rum mellan de deltagande delarna av budgetmyndigheten, eller är vi här åter tillbaka i det läget att vi bara kan antingen acceptera eller avvisa det, alltså take it or leave it? Det vore i så fall mot andan i det totala tillvägagångssätt som planerades redan 1999.
Den andra frågan: ni sade att ni kommer att skapa en rubrik för stöd inför anslutningen, där man i framtiden kommer att återfinna Bulgarien och Rumänien, och stöden kommer att höjas. Bulgarien och Rumänien har nu i 10 år genomgått ett mycket konkret förfarande, där också enskilda delar bearbetas, exempelvis förverkligandet av gemenskapens regelverk m.m. Ni sade att enligt ert förslag kommer ytterligare en stat att tas med i denna rubrik för stöd inför anslutningen, nämligen Turkiet, som hittills inte haft någon status som kan jämföras med Bulgarien och Rumänien. Inte heller har förhandlingarna med Turkiet på långt när utvecklat sig så som är fallet med de båda andra staterna. Jämställer ni nu dessa länder? Föreslår kommissionen att man i fråga om Turkiet skall syfta till samma rang som Bulgarien och Rumänien, och vad bygger ni detta agerande på, för det är en mycket mer omfattande bedömning än som hittills varit fallet? När man talar om stöd inför anslutningen - vi har tidigare från flera sidor hört att bland annat också kommissionens ordförande Prodi rekommenderar att länder som Kroatien m.fl. på Balkan skall få status som kandidatland - kommer man också redan att ta hänsyn till dessa länder i denna utgiftskategori 7, som ni nu planerar, eller hur kommer man att förfara med dem under de närmaste åren?

Schreyer
Herr talman! Även i det interinstitutionella avtalet från 1999 fastslogs det ju med hur mycket finansramen maximalt kan höjas vid en utvidgning. Såtillvida var det också en begränsning. Det var också den begränsning som sedan utgjorde ramen för kommissionens förslag och för förhandlingen med anslutningsstaterna.
Men jag vill än en gång även betona vikten av den juridiska frågan om vad samtycket till anslutningsfördragen sedan betyder i jämförelse med förhandlingarna om det interinstitutionella avtalet. Det måste vi diskutera noggrant under trepartssamtalet nästa vecka.
Beträffande Turkiet kan det sägas att rådet i år också har antagit förslaget att Turkiet skall tas upp i utgiftskategori 7, alltså stödet inför anslutningen. Vi har ett slags anslutningsstrategi gentemot Turkiet. Den rättsliga grunden, enligt vilken nu bistånd ur utgiftskategori 4 - återigen en mycket ?intern? diskussion - betalas, innehåller exakt detta begrepp, varför det inte skulle krävas någon ny rättslig grund för att ekonomiskt flytta över Turkiet från utgiftskategori 4 till utgiftskategori 7.
Som svar på er fråga rörande Balkan vill jag säga följande: som man i år vid flera tillfällen kunnat läsa i pressen, har Kroatien beslutat att ansöka om anslutning till EU. Rådet kommer att överväga nästa steg och kommer förmodligen att begära att kommissionen skall granska det. Kommissionen kommer naturligtvis att efterkomma denna begäran. För närvarande är det inte aktuellt att undersöka frågan om i vilken utsträckning ytterligare någon stat borde tas upp i utgiftskategori 7.
Jag vill emellertid än en gång påpeka att kommissionen föreslår att utgiftskategori 7 skall lämnas orörd, och att man skall göra den anpassning av den finansiella planeringen för utgiftskategorierna 1 och 2, alltså jordbruk, strukturfonder, intern politik och förvaltning, som sammanhänger med utvidgningen.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot Schreyer! Jag vill be er att besvara frågorna gemensamt från de båda följande talarna.

Garriga Polledo (PPE-DE).
Herr talman! I Köpenhamn förhandlade man om utgiftskategorierna 1 och 2 och budgeten för den inre och den yttre politiken har faktiskt snarast beräknats. Betyder det ni har sagt att man kan se beloppen för utgiftskategorierna 3 och 4 som indikativa och att beloppen för utgiftskategorierna 1 och 2 är fasta?

Mulder (ELDR).
Även jag skulle först och främst vilja instämma med det Walter sade. Det är naturligtvis inte särskilt logiskt att rådet i Köpenhamn säger att en bedömning kommer att göras under 2004 beträffande om Turkiet kan bli medlem eller inte, om förhandlingarna kan inledas eller inte, och samtidigt också säger att Turkiet kan placeras i utgiftskategori 7, i föranslutningskategorin.
Jag har en fråga om rubrik 6 i budgetplanen. Om jag har förstått rätt har ni inte sagt något om detta. Har kommissionen eller rådet någon gång övervägt att utvidga garantireserven i samband med den ökade verksamheten i Europeiska investeringsbanken och Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling i London i de nya medlemsstaterna? En andra fråga gäller följande: det har alltid funnits en monetär reserv som haft att göra med jordbrukspolitiken och framför allt med de länder som inte var medlemmar i euroområdet. Vi kommer snart att utökas med tio länder, av vilka inget land kommer att vara medlem i euroområdet. Behövs den monetära reserven inte längre och vilka är orsakerna till detta?

Schreyer
Herr talman! Herr Garriga Polledo, beträffande er fråga om rubrik 4 fanns ju rubrik 4 inte med på föredragningslistan i Köpenhamn, och i fråga om rubrik 3 fanns det ett förslag från kommissionen i enlighet med det ramverk, som fastslogs i det interinstitutionella avtalet från 1999, och det förhandlades om de särskilda program som nu införs: Schengenfaciliteten, som sagt, och också det som enligt min åsikt är mycket, mycket viktigt, nämligen programmet om fortsatt stöd för att bygga upp en bra administration och programmet för att lägga ned kärnkraftverk.
Beträffande Mulders fråga rörande valutareserven: detta var ett beslut från 1999, som också fastslogs i det interinstitutionella avtalet, och till följd av det existerar ju inte längre valutareserven, den är avskaffad. Beträffande garantifonden är läget så att den också måste tas i anspråk för lån till kandidatländerna och exempelvis för olika program från Europeiska investeringsbanken. Om nu kandidatländerna blir medlemsstater, då behöver inte längre någon motsvarande garanti ställas till förfogande ur budgeten. Alltså uppstår det, om ni så vill, på grund av utvidgningen mer spelrum i garantifonden för krediter till tredje land.

Talmannen.
Tack så mycket kommissionsledamot Schreyer!
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B5-0010/2003). Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen.
Fråga nr 36 från Didier Rod (H-0050/03):

Angående: Tobaksreklamens effekter på gemenskapens konkurrenspolitik
Till följd av uttalanden som företrädare för Internationella bilförbundet (FIA) gjort i pressen verkar det som om detta förbund hotar med att aldrig mer låta en Formel 1-tävling äga rum på bilbanorna i Europeiska unionens medlemsstater på grund av det nya gemenskapsdirektivet om tobaksreklam, som medlemsstaterna skall ha införlivat år 2005. Vilka följder anser kommissionen att detta kommer att få för konkurrenslagstiftningen, bland annat med tanke på avtalen mellan kommissionen och FIA?
Vad är, när det gäller konkurrenslagstiftningen, kommissionens åsikt angående FIA:s beslut att, på grund av en lag som förbjuder tobaksreklam vid idrottsevenemang, låta stallen bestämma om de önskar tävla eller inte på en bana i en medlemsstat, och detta med utgångspunkt från domstolens rättspraxis samt Europeiska rådets, kommissionens och parlamentets ståndpunkt vad gäller idrott?

Monti
Parlamentsledamoten tar upp ett av de mest komplicerade problemen inom motorsporten, nämligen frågan om valet av tävlingsbanor för Formel 1 och fastställandet av tidsplanen för Grand Prix-tävlingarna. Enligt den information som vi förfogar över, så var det just Ecclestone, som företräder den organisation som har ansvaret för publiciteten kring Formel 1-tävlingarna, som offentligt förklarade att ett förbud mot sponsring från tobaksindustrin i Europeiska unionen före 2006 skulle kunna leda till att Formel 1-tävlingarna förläggs utanför unionen.
När det gäller det internationella bilsportförbundet, så känner parlamentsledamoten säkerligen till uttalandena från FIA om sponsring av motorsporten från tobaksbolagens sida och det internationella avtalet om ett förbud från 2006. FIA förklarar på vilket sätt det varit möjligt att organisera Formel 1-tävlingar i Frankrike och i Förenade kungariket, trots att dessa båda länder förbjudit sponsring från tobaksindustrin. Kommissionen har dessutom mottagit en framställning som klagar på uteslutandet av Belgiens Grand Prix på Spa-Francorchamps-banan från tävlingsagendan för 2003. Skälet skulle vara ikraftträdandet av den belgiska lag som förbjuder reklam och sponsring för tobaksprodukter från och med i år. Enligt uttalanden från Ecclestone verkar det som om Österrikes Grand Prix i Spielberg skulle drabbas av samma öde från och med 2004, det datum när samma förbud träder i kraft i Österrike.
När det gäller konkurrensrätten är det viktigt att samtliga berörda parter i den komplicerade processen att bestämma tidsplanen för Formel 1-tävlingarna håller sig till sina egna roller och sina egna uppgifter. Det verkar som om beslutet att organisera Formel 1-tävlingar i ett visst land, snarare än i ett annat, är resultatet av ekonomiska överväganden, snarare än av juridiska faktorer i samband med bilsporten. Det system som utarbetats av de olika parter som är engagerade i Formel 1 kommer att fortsätta gälla, genom de avtal som lagts fram i kommissionen. När det gäller det konkreta fallet Spa-Francorchamps, håller kommissionen på med att undersöka om gemenskapens konkurrensbestämmelser har respekterats.
Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning, förordningar och administrativa bestämmelser inom området reklam och sponsring till förmån för tobaksprodukter, som blev föremål för ett politiskt beslut i rådet i december 2002, förutsätter ett förbud från och med den 31 juli 2005 för sponsring av evenemang som rör eller som genomförs i flera olika medlemsstater eller som har andra gränsöverskridande effekter, inklusive, naturligtvis, Formel 1-tävlingar. Direktivet tar hänsyn till att de olika medlemsstaternas lagstiftning när det gäller sponsring som omfattar reklam av tobaksprodukter skiljer sig från varandra, något som med andra ord skulle kunna leda till en snedvridning av konkurrensen. Direktivet har för avsikt att eliminera dessa problem och samordna de olika bestämmelserna på området.

Rod (Verts/ALE).
Tack, kommissionsledamot, för ert mycket klara svar i den här frågan. Vi tog upp den här viktiga frågan eftersom den självklart också kommer att beröra andra som omfattas av direktivet om tobak, även om den i dag avser banan Spa-Francorchamps. Vi är i förbigående sagt personligen mycket positiva till direktiv om förbud mot tobaksreklam. För oss är det mycket viktigt att hälsoproblemen prioriteras framför de problem som uppstår på grund av förbud mot tobaksreklam, och vi är mycket oroade över Internationella bilförbundets hållning på denna punkt. Som ni framhöll och som vi redan har fått höra från kommissionsledamot Byrne, är Byrne i färd med att studera möjligheterna att utvidga förbudet mot tobaksreklam till att omfatta hela världen, dvs. att arbeta med Världshälsoorganisationen i den här frågan.
De mått och steg som bilförbunden nu tar är självklart starkt oroväckande för dem som kämpar för att begränsa incitamenten till att röka, som vi alla vet är mycket hälsofarligt. Bilförbundens åtgärder kommer dessutom att skapa snedvridningar av sysselsättningen, framför allt inom idrotten, vilket också är mycket skadligt.

Monti
Jag tackar Rod för hans kompletterande synpunkter som jag inte tror kräver något nytt svar från min sida.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! Principbeslutet om reklamförbud för en produkt, som enligt lag är tillåten i handeln, väcker frågan om hur det i framtiden skall gå för konkurrensrätten. Om det här kommer ytterligare beslut om reklamförbud för sötsaker, bilar och andra kategorier får vi problem i marknadsekonomin. Vi har då visserligen produkter som är tillåtna enligt lag, men det är förbjudet att göra reklam för dem. Hur ser ni på effekterna på andra områden, när det gäller exempelvis alkohol, som också till stor del bidrar till att exempelvis finansiera biltävlingar?

Monti
Detta är en mycket intressant fråga som jag blir tvungen att besvara mycket kortfattat och allmänt. Det som kommissionen borde göra när det gäller konkurrenspolitiken, från fall till fall och framför allt i det hypotetiska fall som ni nämner, Rübig, är att undersöka om konkreta överträdelser av konkurrensbestämmelserna har inträffat eller ej. Det går med andra ord inte att ge ett generellt svar. Vi kommer att ge ett svar, om det krävs, i samband med specifika fall.

Talmannen.
Fråga nr 37 från Anna Karamanou (H-0031/03):

Angående: Förbud för offer för sexuell misshandel att lämna Förenade arabemiraten
Enligt uppgifter i fransk press har myndigheterna i Förenade Arabemiraten förbjudit Touria Tiouli, fransk medborgare, att lämna landet. Förbudet har gällt sedan den 15 oktober 2002. Hon är av myndigheterna i Förenade Arabemiraten anklagad för att ha haft sexuella förbindelser utanför äktenskapet, vilket är belagt med fängelsestraff på minst 6 månader. Detta, efter att Tiouli själv vänt sig till landets polismyndigheter med en anmälan om att hon fallit offer för våldtäkt och sexuell misshandel, med tre medborgare i Förenade Arabemiraten som förövare.
Har kommissionen för avsikt att, vid sidan av de ansträngningar som den franska regeringen lagt ner, utöva påtryckningar på regeringen i Förenade Arabemiraten, så att den inspärrade kvinnan friges och våldtäktsmännen får sitt straff - och med en påminnelse om att försvaret av kvinnans rättigheter, och i synnerhet bekämpning av sexuellt våld, hör till Europeiska unionens grundläggande principer?

Patten
Jag vill verkligen poängtera att kommissionen delar ledamotens indignation över omständigheterna kring kvarhållandet av Touria Tiouli i häktet. Hon är en fransk medborgare av marockanskt ursprung som mot sin vilja har kvarhållits i Dubai sedan 15 oktober 2002. Jag har själv läst tidningarna och förstår mycket väl att ledamoten tar upp frågan. 
Kommissionen följer händelseutvecklingen på nära håll. Det är upp till de behöriga myndigheter i den medlemsstat vars medborgare är drabbad att vidta de åtgärder som krävs för att främja medborgarens sak. Så vitt kommissionen vet gör den franska regeringen allt den kan för att sätta stopp för denna olyckliga situation. Kommissionen är beredd att ge sitt stöd om de franska myndigheterna anser att det är nödvändigt och lämpligt. Jag kan försäkra ledamoten om att vi reagerar på det sätt som situationen kräver och att vi kommer att fortsätta hålla frågan under uppsikt.

Karamanou (PSE).
Kommissionsledamot! Ert svar är delvis tillfredsställande, men jag har riktat mig till kommissionen i avsikt att den skulle utnyttja sin auktoritet och utöva påtryckningar på Förenade Arabemiraten. Utvecklingen har förvisso varit positiv: domstolen i emiratet har friat Tiouli från de anklagelser som hennes våldtäktsmän riktat mot henne, men hennes äventyr är inte över än, för det måste gå 15 dagar från domens avkunnande. Domen avkunnades den 26 januari, och om jag inte har fel så har det gått 15 dagar i dag; det återstår att se om de kommer att återlämna hennes pass så att hon kan lämna landet.
Jag skulle vilja fråga er, kommissionsledamot, om ni, i samarbete med både den franska regeringen och Frankrikes konsulat i Förenade Arabemiraten, avser att utöva den makt och auktoritet som ni har i egenskap av kommissionsledamot i Europeiska kommissionen i syfte att sätta punkt för det osannolika äventyr som denna kvinna, som är fransk medborgare, genomlider.

Patten
Jag kan försäkra ledamoten om att det inte på något sätt minskar vårt engagemang i frågan att jag än en gång beskriver det läge vi befinner oss i.
Det ingår i den franska regeringens behörighet att ta ställning till hur en fråga som denna skall hanteras. Vi är redo att vidta åtgärder inom Europeiska unionens ramar, om och när den franska regeringen anser att det är lämpligt. Vi kommer därför att fortsätta följa fallet, och om den franska regeringen vid något tillfälle bedömer att det vore till hjälp om vi agerade är vi beredda att göra det.

Talmannen.
Kommissionsledamot, kära kolleger! Nästa frågeställare och nästa kommissionsledamot befinner sig inte i salen för närvarande och jag kommer därför att stanna klockan i tre-fyra minuter och sedan sätta igång den igen för att fortsätta med frågestunden.

Talmannen.
Fråga nr 38 från Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (H-0054/03):

Angående: Medaprogrammen och kvinnor
Inom ramen för gemenskapsfinansieringen av de regionala Medaprogrammen och på grundval av slutsatserna från det regionala forumet i Bryssel den 14 juli 2001 om kvinnans roll i den ekonomiska utvecklingen, vilket anordnades under det belgiska ordförandeskapet, uppmanades kommissionen att utarbeta det första regionala programmet för kvinnors deltagande i det ekonomiska och sociala livet och i den ekonomiska och sociala utvecklingen.
Trots detta har kommissionen ännu inte lagt fram något konkret förslag inom ramen för detta program.
Vad beror denna oförsvarbara försening på? Har kommissionen gjort upp någon konkret tidsplan som den har tänker följa under år 2003, i syfte att inleda detta program?
Vilka huvudsakliga riktlinjer kommer detta regionala program för kvinnor innehålla och vilka huvudsakliga behov skall det täcka?

Patten
Det gläder mig att ledamoten är här, för det innebär att jag kan besvara en fråga som oroar mig. Det bör påpekas att även min kollega kommissionsledamot Solbes Mira är tacksam över ledamotens närvaro, eftersom det ger honom ett par minuter extra att ta sig hit från kommissionens sammanträde som håller på fortfarande. 
Nu skall jag gå in på ledamotens viktiga fråga. Kommissionen erkänner vikten av att kvinnans roll i arbetslivet intensifieras i partnerländerna kring Medelhavet. Det var därför vi välkomnade och stödde mötet som hölls i frågan i juli 2001 under rådets belgiska ordförandeskap. Resultatet av mötet blev att kommissionen bland andra införde ett regionalt program i den frågan i Medaprogrammets regionala vägledande program för 2002-2004.
Inom de begränsade resurser som står till förfogande tvingas kommissionen göra svåra val bland de prioriterade frågorna. Endast cirka 10 procent av Medaprogrammet är avsatt för regionala verksamheter och skall täcka allt från stödet till bestämmelser och en bra ledning till verksamheter som främjar regional integration och handel, planer för infrastrukturens sammankopplingar och en harmoniserad lagstiftning, dialogen mellan kulturer och civilisationer, stöd till rättsligt samarbete, kampen mot den organiserade brottsligheten och terrorismen och verksamheter som rör migration.
Utifrån de omständigheterna har programmet ?Kvinnans roll i arbetslivet? (?The role of women in economic life?) planerats till 2004 inom det regionala vägledande programmet med en finansiering på 5 miljoner euro. För att programmetskall kunna starta 2004 inleddes den fastställande och förberedande fasen i december förra året och avslutas i april eller maj 2003 med ett regionalt Medaseminarium.
För att påskynda ett effektivt verkställande av programmet kommer en uppfordran till förslag med en uppskovsklausul att offentliggöras under andra halvåret 2003 mot bakgrund av resultaten från seminariet.
Den regionala finansieringsplanen för 2004skall läggas fram för MED-kommittén före utgången av 2003 för att medge en finansiering av de utvalda projekten året därpå.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Tack, kommissionsledamot, för ert svar. Jag har dock en känsla av att ni inte har sagt något nytt. De där upplysningarna om programmet kan vi även få från kommissionens avdelningar, men jag skulle vilja fråga om ni anser att den inträffade förseningen och den knappa budgeten för programmet verkligen visar att Europeiska kommissionen tar seriös hänsyn till aspekter som jämställdhet och kvinnligt deltagande i det ambitiösa och mycket viktiga projekt som utvecklandet av ett konkret samarbete mellan EU och Medelhavsområdet är för oss. Kanske är programmet bara en dekoration till satsningen i stort, eftersom det tilldelas så låg prioritet och så obetydliga medel? Anser ni att detta åtagande av kommissionen är tillräckligt? Krävs det inte något mer, något mer generöst, som inte bara syftar på kvinnornas ekonomiska integrering - såsom mikrolån, en yrkesmässig sysselsättning, utbildning - utan något mer, som att säkerställa och finansiera mekanismer för övervakning av jämställdheten i den rättsliga behandlingen av frågor och utmaningar?

Patten
Jag kan försäkra ledamoten om att vi tar den här frågan på största allvar. Det handlar inte bara om att rikta uppmärksamheten mot programmet. Jag är otroligt angelägen om att vi i vår genomgång av programmen inför framtiden tar med den osedvanligt viktiga rapport som nyligen har framställts av UNDP, FN:s utvecklingsprogram. Ledamoten kanske minns att UNDP, under ledning av sin framstående regionala chef som råkar vara kvinna, har utarbetat en rapport i ett försök att besvara frågan varför Förenade Arabemiraten inte har haft samma framgångar som andra jämförbara samhällen.
Svaret på den frågan var entydigt: ja, det fanns problem med makten och bestämmelserna. Ja, det fanns i dessa länder problem med utbildningen, men det fanns även ett mycket konkret problem med en underskattning av kvinnan och könsfrågan i sin helhet inom arbets- och näringslivet och samhällslivet i övrigt.
Jag är mycket mån om att vi försöker se våra program i regionen genom linsen av den rapport som till största delen inte är skriven av européer eller amerikaner utan av araber: arabiska män och kvinnor, arabiska politiker, arabiska journalister, arabiska akademiker. De har gett oss en viktig signal om att vi bör vara mer uppmärksamma på de här frågorna. Jag kan garantera ledamoten att jag tar dem på fullaste allvar och att kommissionen tar dem på allvar. Det gläder mig att jag tack vare henne - och övriga frågeställare - har fått möjlighet att förklara detta och det gläder mig också att jag har kunnat tala om detta mer i detalj.

Talmannen.
Vi kommer nu att inleda den andra delen av frågestunden med frågor till kommissionsledamot Solbes
Andra delen
Frågor till kommissionsledamot Solbes

Talmannen.
Fråga nr 39 från Alexandros Alavanos (H-0024/03):

Angående: Uppdaterat stabilitetsprogram för Grekland år 2002
I Europeiska kommissionens slutsatser om det uppdaterade stabilitetsprogrammet för Grekland (av den 9 januari 2003) påpekas bland annat att den grekiska ekonomin befinner sig i en period av stark utveckling, samtidigt som den offentliga skulden minskar i mycket långsam takt.
Hur ser kommissionen på detta, att den offentliga skulden minskar så långsamt, trots att tillväxten av BNP, främst på grund av gemenskapens tredje stödram och de olympiska spelen, sker så snabbt?
Hur tror kommissionen att den offentliga skulden i Grekland kommer att utvecklas efter år 2004, då tillväxten av BNP sannolikt kommer att vara mindre?

Solbes Mira
Greklands har en av de högsta skuldkvoterna i gemenskapen. Skulden ökade till i mitten på 90-talet och nådde som högst 110 procent av BNP år 1996. Detta var följden av ökande obalans i budgeten och låg tillväxt av BNP.
Ansträngningarna för att stabilisera läget för att kunna delta i den ekonomiska och monetära unionen och en förbättring av de viktigaste makroekonomiska indikatorerna har bidragit till att minska skuldkvoten, även om det sker mycket långsamt. Skulden uppgår fortfarande till 107 procent av BNP för år 2001.
Tre faktorer har påverkat denna utveckling: nivån på primärsaldot, det vill säga när utgifterna har dragits av, tillväxtsiffror för nominell BNP och andra oberoende faktorer eller sidofaktorer. Bland dessa är det värt att nämna de finansiella operationer som inte påverkar budgetsaldot, utan skuldkvotens storlek. Faktum är att den höga anpassningsnivån av skulden, som nådde 7,1 procent av BNP år 2001 - och som fortfarande beräknas uppgå till 4 procent av BNP under år 2002 - har lett till att utvecklingen av skuldkvoten inte fullständigt återspeglar budgetsituationen för de offentliga förvaltningarna. Den återspeglar inte heller att man har lyckats nå höga primära överskott, som växer, och inte heller tillväxten av BNP.
Dessutom har utvecklingen av den offentliga skulden, vilket beskrivs i Greklands stabilitetsprogram för år 2002, delvis påverkats av en översyn av de statistiska metoder som används för flera finansiella operationer. Denna översyn genomfördes i enlighet med det system som har fastställts av Eurostat för att uppfylla villkoren i ENS 95, vårt europeiska system för nationella räkenskaper.
Den statistiska översyn som genomfördes år 2002 ledde till att Greklands skuldkvot ökade under år 2001. Skuldkvoten av BNP blev 7 procentenheter högre än vad som tidigare beräknats. Med hänsyn till den nya budgetplan som blev resultatet av denna översyn beräknas en minskning av skuldkvoten i det uppdaterade stabilitetsprogrammet som motsvarar 1,7 procentenheter för år 2002 och man beräknar att skulden kommer att minska i snabbare takt från och med år 2003, med en minskning på cirka 0,4 procentenheter fram till slutet av år 2006. Faktum är att ändringen av skuldkvoten bättre kommer att motsvara nivån på primäröverskottet från och med år 2003.
I enlighet med kommissionens ekonomiska prognoser från förra hösten bör Greklands skuldkvot minska fram till årsslutet 2004, även om det kommer att ske i en långsammare takt än vad som beräknas i stabilitetsprogrammet från år 2002.
För perioden efter år 2004 kommer det, när det uppdaterade stabilitetsprogrammet möjliggör en viss minskning av den reala produktionen, att bli nödvändigt att tillämpa en trovärdig strategi för budgetanpassningarna för att kunna garantera den minskning av skuldkvoten som satts upp i programmet.
Den ökade öppenheten i de offentliga räkenskaperna som har nåtts i och med att systemet nyligen omarbetades har ökat trovärdigheten och även ökat förtroendet för de budgetanpassningar som beskrivs i allmänna ordalag i Greklands stabilitetsprogram.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka er så mycket för den flexibilitet ni har visat. Jag tackar även kommissionsledamoten för hans utförliga svar. Men när han talar om en strategi i händelse av sjunkande BNP-tillväxt, vilka anser han vara de främsta kännetecknen för en sådan strategi? Och om en ny faktor tillkommer, det vill säga konsekvenserna för BNP av ett eventuellt krig i Irak, hur skulle man då ta hänsyn till den?

Solbes Mira
Det kan jag ge ett snabbt svar på. Strategin i programmet har självklart utarbetats utan att man har tagit med ett eventuellt krig i Irak. Strategin innehåller naturligtvis en ökning av primäröverskottet, med andra ord, att framför allt utnyttja den potentiella tillväxten för att för att sänka skatterna.
Problemet med kriget handlar om något helt annat. Enligt min uppfattning är det inte nödvändigt att fundera på det scenariot ännu, men det finns naturligtvis utrymme för exceptionella omständigheter i stabilitets- och tillväxtpakten, och en krigssituation är självklart en exceptionell omständighet. Hur som helst anser jag att det skulle vara förhastat att börja utarbeta planer för en sådan utveckling just nu.

Talmannen.
Fråga nr 40 från Jonas Sjöstedt (H-0045/03):

Angående: Överföring av vinstmedel från Sveriges riksbank till statskassan
Den 17 maj 2001 beslöt Sveriges riksdag att Riksbanken detta år, utöver den ordinarie inleveransen av Riksbankens vinst om 8,2 miljarder kronor, även skulle göra en extraordinär inleverans om 20 miljarder kronor till den svenska statskassan. Detta ökade givetvis reformutrymmet i den svenska statsbudgeten. En liknande överföring gjordes året innan.
Skulle denna typ av överföring från Riksbanken till statskassan ha varit möjlig om Sverige vid tidpunkten fullt ut deltagit i EMU:s tredje steg?

Frågor till kommissionsledamot Lamy
Solbes Mira
Den fråga som ni tar upp behandlades i den konvergensrapport som kommissionen antog den 22 maj förra året och tas även upp i punkt 6.2 i Europeiska centralbankens konvergensrapport för år 2002.
Man bör notera att kommissionen i sina kommentarer i rapporten betonar att det saknas detaljerad lagstiftning om Sveriges Riksbanks överföringar till den svenska statskassan, särskilt när det gäller inleveranser av Riksbankens vinst och extraordinära inleveranser. En sådan lagstiftning bör innehålla bestämmelser om och villkor för hur dessa överföringar skall genomföras och det bör finnas garantier för att Riksbanken behåller nödvändiga finansiella medel för att uppfylla sina skyldigheter inom ramen för Europeiska centralbankssystemet.
Eftersom sådana bestämmelser saknas kan inte Riksbankens oberoende garanteras på lämpligt sätt och detta gäller särskilt det finansiella oberoendet. Det är även värt att notera att de tillämpliga kraven inom ramen för fördraget finns upptagna i artikel 108 - om centralbankernas oberoende och i artikel 109 - som handlar om att de nationella lagstiftningarna måste vara förenliga med fördraget. Dessa artiklar tillämpas såväl för de medlemsstater som deltar i den ekonomiska och monetära unionen som för de medlemsstater som man har gjort undantag för.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jag tackar kommissionsledamoten för detta svar. Jag skulle dock bara vilja ha ett klargörande i samband med det. Jag tolkar svaret som att kommissionen inte kan godta, eller inte anser att det är förenligt med medlemskap i valutaunionens tredje steg, att man överför stora medel från Riksbankens vinster till statskassan såsom den svenska regeringen har gjort. Det handlar om sammanlagt 40 miljarder kronor under två år. Jag ber er bekräfta att det är en korrekt tolkning av det ni just sade.

Solbes Mira
Jag tycker att jag har uttryckt mig tämligen tydligt i mitt svar. Det faktum att det saknas detaljerade bestämmelser för hur dessa överföringar bör genomföras innebär att den svenska riksbankens oberoende inte kan garanteras, vilket är en grundläggande faktor för deltagandet i den ekonomiska och monetära unionen. Det är min kommentar och samma sak kommenteras även i vår rapport. 
Sverige har naturligtvis tid på sig att införa dessa bestämmelser till dess att man går med i den monetära unionen, men det är absolut nödvändigt att man uppdaterar bestämmelserna för att kunna gå med. Det viktigaste är att nå finansiellt oberoende, det är en grundläggande faktor för Riksbankens oberoende.

Schmidt, Olle (ELDR).
Låt mig först säga att de 20 miljarder som Sjöstedt talar om istället skulle kunna användas till att minska den svenska statsskulden och därigenom givetvis bidra till en starkare svensk ekonomi.
Så till min följdfråga till kommissionsledamoten: Visar inte tidigare erfarenheter och åtskilliga vetenskapliga studier att en oberoende riksbank och en gemensam valuta i hög grad bidrar till att stärka ekonomin och därigenom ökar reallöner och köpkraft för medborgarna, med andra ord ökar det reformutrymme som Sjöstedt talar om i sin fråga?

Solbes Mira
Jag kommer att svara mycket kort. Som ledamoten vet tillkommer det de nationella myndigheterna att besluta om hur medlen skall användas. Kommissionen är skyldig att kontrollera att medlemsstaterna uppfyller bestämmelserna i stabilitets- och tillväxtpakten och detta betyder att kommissionen följer de beslut som inverkar på stabilitetsprogrammen, eller i det här fallet, konvergensprogrammet.
Ni går ett steg längre i er frågeställning. Ni talar om kvaliteten på de offentliga finanserna, vad inkomsterna bör användas till och vilka slags utgifter vi bör ta ut. Vi har utarbetat några rapporter om detta slags beslut, men är inte bindande. De är helt enkelt en indikation om hur vi anser att vissa beslut bör hanteras.

Lamy
Det stämmer att de sjunkande kaffepriserna är en katastrof. Jag tror vi alla vet vilka följder denna prisutveckling får för kaffeodlarna, och att detta bara är en del i det större problemet med fattiga länders beroende av ett visst antal basprodukter, vilket vi har vetat länge. Vi har uppmärksamt studerat de siffror som Oxfam har överlämnat till oss. De visar bland annat den mycket stora skillnaden mellan försäljningspriset i en livsmedelsbutik och det pris som betalas till odlarna. Vi har dock inte gjort en sakkunnig bedömning av allt detta och kan inte säga om de olika företagens ekonomiska marginaler är rimliga, med hänsyn till förädlingskostnader, transportkostnader, detaljhandlarnas vinstmarginal osv.
Men om en icke-statlig organisation som Oxfam exempelvis skulle göra bedömningen att vissa företag använder metoder som skulle kunna utredas mot bakgrund av konkurrensbestämmelserna - här talar jag om Europeiska unionens bestämmelser - bör denna organisation ge oss de fakta som krävs så att vi kan gå tillväga som vi brukar i den här typen av fall.
Vad ligger bakom prisraset? Helt enkelt en stor brist på jämvikt mellan utbud och efterfrågan. Vad kan vi göra? Detta är ett invecklat problem med många dimensioner. Vi kan till exempel hjälpa dem som har satsat på rättvis handel och anstränger sig för att hjälpa producenterna i de fattigaste länderna att få en högre ersättning i förhållande till det pris som slutkonsumenten betalar. Vid kommissionen hjälper, stöder och finansierar vi redan olika åtgärder på det här området. Vi stöder till exempel - inom handelspolitikens ramar - projekt för införande av uppförandekodexar eller social märkning. På så sätt stöder vi, om jag får säga så, alla dem som har satsat helhjärtat på rättvis handel.
På lång sikt ligger dock svaret i diversifiering, som gör det möjligt för dessa länder och deras befolkningar att minska beroendet och sårbarheten för variationer i priset på deras basprodukter. Detta kan åstadkommas genom en integration av utvecklingspolitiken och handelspolitiken, vilket vi, som ni vet, har arbetat för i flera år redan, tillsammans med Poul Nielson. Vi försöker åstadkomma en bättre samordning mellan de olika instrument som står till vårt förfogande. Vi har exempelvis startat initiativet ?allt utom vapen?, som ger några av de fattigaste länderna möjlighet att diversifiera sina exporter. Detta är en politik som vi har, om jag får säga så, stöttat och spridit vidare till olika internationella organisationer, såsom Världsbanken. Vi arbetar också i denna riktning vid tillämpningen av Cotonouavtalet. Vi har också verkat inom den internationella kaffeorganisationen för att stödja alla de åtgärder som vidtas för bättre kvalitet samt miniminormer för kvalitet, och därigenom befriat kaffemarknaden från kaffesorter av sämst kvalitet, som vi vet också har påverkat priserna.
Vi arbetar för närvarande tillsammans med ett antal icke-statliga organisationer, bland annat Oxfam. Vi har tagit kontakt med de viktigaste rosterierna och har kontakt med ett antal distributörer. Vi är öppna för goda idéer i den här frågan, som jag upprepar är komplicerad. Den är i alla fall ett exempel som bör mana till eftertanke hos dem som förordar en total avreglering av alla jordbruksmarknader.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tackar er kommissionsledamot Pascal Lamy för svaret. Jag kommer att förmedla ert svar i parlamentet till den icke-statliga organisationen Intermot-Oxfam

Talmannen.
Fråga nr 42 från Glenys Kinnock (H-0039/03):

Angående: Avtal om ekonomiskt partnerskap
Känner kommissionen till att AVS-länderna har uppfattningen att förhandlingarna om ekonomiskt partnerskap hittills inte gått i rätt riktning? Vilka praktiska åtgärder skulle kunna genomföras för att övertyga AVS-länderna om att målet för förhandlingarna handlar om mer än bara en avreglering av handeln?

Lamy
Herr talman! Kinnocks fråga handlar om läget i förhandlingarna om ekonomiska partnerskapsavtal med länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet. Det pågår nu en inledande diskussion om dessa ekonomiska partnerskapsavtal. De är en naturlig följd av vad man enades om i Cotonou - vi försöker se till att våra AVS-partner går samman och bildar tillräckligt stora gemenskaper för att komma till rätta med den nuvarande situationen. Läget är i stort sett följande: Vi har gett dessa länder - beviljat dem, som man tidigare sade - omfattande handelspreferenser som dock skapar problem i andra länder, vilket vi har sett inom WTO, och som de inte har tillräckligt stort utbyte av. Vi måste alltså ändra på detta.
Det som vägleder oss under hela denna process är utvecklingsaspekten, och vår tydliga avsikt i den här frågan är att prioritera utvecklingsrelaterade överväganden framför handelsmässiga överväganden, med hänsyn till att vi prioriterar den frågan med alla AVS-länder. På denna punkt kan jag således lugna Kinnock - om det skulle behövas. Det är inga handelsföretag hungriga på att få tillträde till extremt attraktiva marknader som har tagit kontrollen över förhandlingarna. Förhandlingarna följer vår överenskommelse med rådet och parlamentet, dvs. att utveckling skall prioriteras.
Det skall dock medges att många företrädare för AVS-länderna har intagit en reserverad hållning till förhandlingarna om regionala ekonomiska partnerskapsavtal, vilket Kinnocks fråga säkerligen är ett uttryck för. Många AVS-länder frågar oss exempelvis vilken grad av avreglering eller ömsesidighet vi vill uppnå - som om det var avtalens främsta syfte. Jag upprepar, om det skulle vara nödvändigt, att avtalens främsta syfte inte är att öppna AVS-ländernas marknader i ännu större utsträckning för varor från gemenskapen.
Enligt vår uppfattning är dessa ekonomiska partnerskapsavtal inte endast frihandelszoner som bara skulle fungera som handelsinstrument. Vi vill göra dessa avtal till ett företag, en process och ett partnerskap till gagn för utvecklingen i dessa länder. Dessa avtal gör att vi kan ta itu med problemet med de många interna handelshindren som fortfarande finns kvar i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, och de ger oss möjlighet att ge oss i kast med de hinder som påverkar konkurrenskraften för dessa regioner, så att vi kan göra dem till centra för ekonomisk utveckling. I det sammanhanget har vi för övrigt startat följdundersökningar - vi kallar dem konsekvensundersökningar och hållbarhetsundersökningar - för att analysera de sociala, ekonomiska och miljömässiga återverkningarna av avtalen, som - jag vill upprepa detta - i första hand är avtal mellan dessa länder. Vi kommer dessutom att se till att man räknar med resultaten av dessa undersökningar under de fortsatta förhandlingarna. Jag vill också meddela att vi har gett AVS-länderna de ekonomiska resurser de behöver för att kunna göra egna analyser och skaffa sig det tekniska stöd som krävs.
Det är här vi står i den förhandling som befinner sig i ett första skede, och som vi önskar kommer att övergå i ett andra skede i september i år. Vi har tagit kontakt med olika regioner i AVS-länderna och vi vet att somliga är mer beredvilliga att diskutera med oss än vad andra är. Dessa länder måste göra vissa val, inom AVS-gruppen. Vi och jag har inte för avsikt att göra dessa val i deras ställe. Vi kommer att diskutera med dem när de är redo att göra det, och de första som blir redo kommer att inleda diskussioner med oss när de har fattat sina beslut.

Kinnock (PSE).
Tack kommissionsledamot för att ni medger att ni har förståelse för AVS-förhandlarnas sätt att uppfatta frågan. De kan bero på det faktum att er företrädare på ett möte nyligen sade att förhandlingarna om ekonomiska partnerskapsavtal inte handlade om utveckling utan om att förhandla fram nya handelsavtal och att det var mandatet. Det kan ligga till grund för deras sätt att uppfatta frågan.
Sydafrikanerna lyckades enas om att deras handelsförhandlingar skulle döpas om till förhandlingar om handel och utveckling. Det blev nyckeln till framgångarna i dessa förhandlingar. Har ni funderat på att döpa om dem? Skulle inte det vara en fin gest gentemot AVS-länderna?
Det tycks finnas ett motstånd mot att utvecklingsfrågan tas med på förhandlingarnas dagordning. Kan ni bekräfta om det stämmer eller ej? Om det är för att ni inte är beredda att ta med frågan på dagordningen bekräftas uppfattningen att ni inte vill betrakta utvecklingsfrågan som en del av förhandlingarna, för att ni anser att det skulle vara att ge AVS-länderna större inflytande i förhandlingarna medan de pågår.

Lamy
För att svara Kinnock tror jag att uppfattningen om avtalens tempo och perspektiv varierar beroende på vilken region det är fråga om. Jag vill inte gå in närmare på detaljer, men jag känner till regioner inom AVS-gruppen som är beredda att börja förhandla i morgon. Syftet med dessa förhandlingar måste vara så klart för dem att detta inte skapar några problem för dem.
När det gäller beteckningen anser jag att ?ekonomiskt partnerskapsavtal? passar bra. Det betyder att de inte bara är handels- och frihandelsavtal mellan EU och AVS-länderna utan även avtal för ekonomiska partnerskap, och jag vill betona att det största intresset med dessa avtal är att få medlemmarna i AVS-gruppen att sinsemellan ingå handelsavtal om investeringar, immateriell äganderätt, transporter, infrastrukturförvaltning och framställning av normer, så att de själva bildar de ekonomiska zoner som passar dem.
Är utveckling förhandlingarnas syfte? Ja, självklart, bortsett från det faktum att utveckling inte är något man kan förhandla fram, medan handel däremot kan förhandlas. Därför för vi in ett mått av handelsförhandling, samtidigt som vi behåller utveckling som mål och utgår från ett enkelt konstaterande - som jag påpekade alldeles nyss och som jag tror att ni delar med kommissionen: Den situation vi har haft under ett tjugotal år och som grundas på att vi har beviljat dessa länder ensidiga preferenser gör inte, av olika skäl, vår ensidigt beslutade handelsavreglering till ett verkligt instrument för utveckling. Sambandet mellan handel och utveckling är inte så enkelt: AVS-länderna måste bland annat skapa marknader inom sin egen grupp som är så stora att investerarna blir intresserade.
Jag kan i alla fall försäkra er om att syftet med denna handelsförhandling är att ge ett bättre och aktivare bidrag till utvecklingen i dessa länder, vilket inte har varit fallet tidigare.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 43.

Talmannen.
Fråga nr 44 från Richard Howitt (H-0058/03):

Angående: Begäran från Thailand och Filippinerna om förmånstillträde till gemenskapsmarknaden för sin konserverade tonfisk
Som svar på förfrågningar från Thailand och Filippinerna om att deras konserverade tonfisk skall beviljas förmånstillträde till gemenskapens marknad lade WTO:s biträdande generaldirektör fram rekommendationer i december 2002. Om dessa rekommendationer godkänns och genomförs av Europeiska unionen kommer det att innebära ett allvarligt avbräck för exporten av konserverad tonfisk från AVS-länderna och de länder som ingår i Andinska pakten.
Instämmer kommissionen i att ett eventuellt förmånstillträde för Thailand och Filippinerna kommer att ersätta Europeiska unionens import från AVS-länderna och länderna i den Andinska pakten, och därigenom bli ett hot mot de fattiga fiskarnas försörjning och mot EU:s investeringar i AVS-länderna, med vilka EU har slutit 16 bilaterala fiskeavtal om tillgång till fiskeresurserna i deras vatten? Kan kommissionen bekräfta att den inte kommer att tillmötesgå förslagen från WTO:s medlare, utan i stället granska frågan i sin helhet inom ramen för den pågående Doharundan, där det är möjligt att uppnå en mera balanserad lösning som tillfredsställer samtliga parter?

Frågor till kommissionsledamot Diamantopoulou
Lamy
Herr talman! I sin fråga hänvisar Howitt till kommissionens åtagande från förhandlingarna i Doha om att granska Thailands och Filippinernas begäran, som berör de tullregler som tillämpas för importerna av konserverad tonfisk från AVS-länderna.
I stora drag och kort sagt ger vi AVS-länderna preferenser som Thailand och Filippinerna inte omfattas av. När vi bad om WTO:s godkännande till ett allmänt undantag gällande dessa preferenser bedömde dessa två länder det lämpligt att ge sitt godkännande under förutsättning att de får förhandla med oss.
Vi godtog denna begäran, framför allt med hänsyn till AVS-länderna, eftersom detta vara en förutsättning för att WTO skulle godkänna vår preferensordning för dessa länder. Vi åtog oss att inleda samråd med Thailand och Filippinerna, och om nödvändigt starta ett medlingsförfarande. För att allt skall stå helt klart och tydligt vill jag upprepa att vi utan detta förfarande för samråd och medling inte hade fått WTO att godkänna det undantag som avser Cotonouavtalet.
Vi samrådde således med Thailand och Filippinerna i december 2001, i januari förra året och under våren förra året. Det ledde inte fram till någon överenskommelse. Vid den tidpunkten ansåg vi att deras begäran om tillträde till vår marknad var alltför långtgående, och de ansåg att våra erbjudanden var otillräckliga. Bägge parter begärde därför medling vid Världshandelsorganisationen, under hösten förra året.
I december fattade medlaren sitt beslut och rekommenderade att gemenskapen skall öppna en tullkvot på 25 000 ton konserverad tonfisk med en tullsats på 12 procent. Den normala tullsatsen ligger på 24 procent och för AVS-länderna är den 0 procent. Alltså 0 procent för AVS-länderna, en normal tullsats på 24 procent och medlarens förslag: 25 000 ton till 12 procent.
Kommissionen är positiv till att anta dessa rekommendationer. Vi anser att det är en fråga om trovärdighet, tillit och ett sätt att hantera våra förbindelser med ett antal handelspartner inom ramen för WTO:s ordning. Att använda sig av medling i den här typen av fall anser vi är ett hederligt förfarande. På något sätt likställer detta stora elefanter som Europeiska unionen med mindre varelser som Thailand och Filippinerna. Detta ligger dessutom i linje med vårt sätt att se på våra handelsförbindelser med ett antal länder, framför allt i tredje världen.
Vi har analyserat medlarens rekommendationer och har kommit fram till att en tullkvot på 25 000 ton inte kommer att inverka betydligt på importerna från AVS-länderna och andra länder, som för övrigt omfattas av allmänna preferenser. Jag tänker särskilt på ett antal länder i Latinamerika. Kvoten motsvarar nästan 9 procent av unionens totala importer av konserverad tonfisk och 4 procent av den totala konsumtionen i unionen.
Gemenskapens importer av konserverad tonfisk från AVS-länderna har ökat betydligt under de senaste åren. De motsvarar i dag ungefär 60 procent av samtliga importer, och med tanke på de starka och ofta mycket välkomna banden mellan AVS-ländernas industrier och vissa industrigrenar inom gemenskapen bedömer vi att importerna från AVS-länderna inte hotas allvarligt av denna medling. Därför ger vi vårt stöd till medlarens ståndpunkt och har föreslagit att ministerrådet skall anta den. Beroende på resultatet av detta samråd kommer vi inom den närmaste tiden att lägga fram ett förslag till förordning om att öppna denna tullkvot.

Howitt (PSE).
Jag vill tacka kommissionsledamot Lamy för hans utförliga svar. Jag har tre tilläggsfrågor. För det första skulle det, även om han var beundransvärt tydlig, bli ännu tydligare för oss och alla andra om vi kände till tidplanen för avtalet i rådet och vad som händer om ingen enighet nås genom den kvalificerade omröstningen. På tal om det har han haft vänligheten att inbjuda mig och andra till hans konferens om konsekvensanalys förra veckan. Det var en ovanligt bra konferens, men ett enda uttalande kommer inte att ge någon större effekt på AVS-länderna. Det krävs en uppföljning. I och med att Senegal står för 8 000 ton av importen och Elfenbenskusten för 41 000 ton, anser AVS att de kan drabbas mycket hårt.
Slutligen, angående det tidigare svaret på en fråga från min kollega Kinnock om våra skyldigheter enligt Cotonouavtalet att utöka AVS-ländernas marknadstillgång i samband med handelsförhandlingarna, trotsar inte det öppet dessa löften och ifrågasätter vårt engagemang i dessa länders utveckling?

Lamy
För att svara på era tre frågor, herr Howitt, vill jag börja med tidtabellen. När det gäller den tekniska biten har vi nu tagit kontakt med medlemsstaterna. Jag tror att vi har den kvalificerade majoritet som behövs. Om så inte är fallet måste jag besluta att gå högre upp eller inte. Det händer då och då. För oss är detta en fråga om trovärdighet. När vi var församlade i Doha var AVS-länderna helt medvetna om varför vi var tvungna att få detta undantag för vårt preferenssystem, även när det gäller känsliga områden som bananer. De är alltså helt informerade. Allt har skett i öppenhet. Varken Filippinerna eller Thailand har dolt sina syften för AVS-länderna i den här frågan, nämligen att få en marknadsandel som enligt dem var naturligt för dem att få. Ingen blev således överraskad, och eftersom vi gick med på en medling måste vi - det tillhör spelets regler - acceptera resultaten.
Anledningen till att vi bedömer att detta kommer att få små följder för handeln med AVS-länderna är att det rör sig om konserverad tonfisk, och som ni säkert vet finns det en liten skillnad mellan konserverad tonfisk och tonfisk som inte är konserverad, och den har att göra med en industriell process som hanteras inom sektorer och enligt metoder som används av många industrier i gemenskapen. Vår uppfattning är att det kommer att rinna en hel del vatten under broarna innan Filippinerna och Thailand kommer att ha en komparativ fördel av detta slag, och ur den synvinkeln föreligger därför inget allvarligt hot. Men om något AVS-land vill diskutera dessa tekniska aspekter med oss är vi helt beredda att göra det.
Den tredje frågan slutligen: handlar det om ett undantag, en förändring i förhållande till de löften vi har gett AVS-länderna om marknadstillträde? Nej, självklart inte. Detta är ingen förändring. Detta förändrar inte preferenserna på något sätt. Låt mig helt enkelt påminna om att unionens alla handelspreferenser för AVS-länderna hade tagits som gisslan om vi inte hade gått med på att gå tillväga på det här sättet med Thailand och Filippinerna. Sådan är affärens bakgrund, som vi alla måste komma ihåg för att kunna göra en rättvis bedömning av de resultat som ligger på bordet i dag.

Diamantopoulou
Herr talman! Kommissionen har gjort en detaljerad konsekvensanalys som till stor del grundar sig på informationen från den europeiska branschorganisationen för bemanningsföretag, CIETT, och på argument som framförs i en undersökning som de har gjort.
När konsekvenserna av förslaget analyseras är det också viktigt att beakta den höga grad av flexibilitet som det föreslagna direktivet medger. Undantag från principen om icke-diskriminering är möjliga. Det inbegriper undantag, av objektiva skäl, som grundar sig på kollektivavtal och för de som arbetar för bemanningsföretag med icke tidsbegränsade kontrakt.
Dessa undantag och inskränkningar är särskilt viktiga med tanke på branschens nuvarande heterogenitet. Den flexibilitet och den mångfald som erbjuds gör det omöjligt att dra enkelspåriga slutsatser angående direktivets eventuella kostnader och fördelar. Trots dessa svårigheter har kommissionen genomfört en kvalitativ analys av direktivets tänkbara effekter som grundar sig på all tillgänglig information. Följande slutsatser är mycket viktiga i det avseendet.
För det första bör de faktiska förändringar som direktivet kräver vara ytterst begränsade, för där fastställs huvudsakligen regler som redan är praxis och ingår i den nationella lagstiftningen, kollektivavtal eller uppförandekodex.
För det andra kommer de faktiska effekterna, även i de fall där vissa förändringar kan bli nödvändiga, att bli lindriga genom den flexibilitet som direktivet medger.
För det tredje skulle alla kostnader som direktivet gav upphov till därför vara begränsade, och det föreslagna direktivet kommer att bli en viktig faktor i upprättandet av lämpliga regelverk för den fortsatta expansionen av bemanningsföretagssektorn.
Sedan tror kommissionen att förslaget kommer att bidra till att potentialen för full sysselsättning inom sektorn utnyttjas i Europa. Det kommer att öka den sociala acceptansen av att arbeta för ett bemanningsföretag och göra det mer attraktivt. Det är en aspekt som även CIETT har poängterat i sin undersökning. Tillgången till välmeriterade arbetstagare med en bred kompetens kommer att uppmuntra fler företag att anlita tillfällig arbetskraft. Det leder till att bemanningsföretagen får flera kandidater att välja bland och kan expandera till nya områden.
Slutligen, vad Förenade kungariket beträffar, är det viktigt att nämna den rättsliga konsekvensanalys som handels- och industridepartementet i Förenade kungariket har gjort. Där bedöms att direktivet kommer att ge en positiv effekt på sysselsättningen totalt och på produktiviteten bland bemanningsföretagens anställda. Där medges dessutom att det kan leda till bättre jobbgarantier för de anställda och göra tillfälliga anställningar mer attraktiva.

Harbour (PPE-DE).
Jag vill tacka kommissionsledamoten för hennes intressanta svar. Samtidigt vill jag tala om för henne att en undersökning i verkliga livet som Confederation of British Industry har gjort av mer än 200 företag i Förenade kungariket, där det finns fler tillfälligt anställda än i något annat land, visar att hennes direktiv kommer att leda till att 60 procent av dessa företag anställer mindre tillfällig arbetskraft.
Jag vill även nämna resultaten av undersökningen för henne, som visar att 40 procent av de som tar en tillfällig anställning kommer från gruppen långtidsarbetslösa och 40 procent får fast arbete inom ett år. Jag vill att hon förklarar för mig hur hennes syn på direktivet och dessa resultat kan förenas med kommissionens rapport och den rapport som just har kommit ut och visar att utan extra insatser ser unionen ut att missa sitt sysselsättningsmål för 2005. Jag måste påpeka för henne att Förenade kungariket redan uppfyller målet med 70 procent sysselsättning.
Hur kan hennes inställning till direktivet och dess praktiska tillämpning på företag som anlitar tillfälligt anställda över huvud taget förenas med målet att minska arbetslösheten i hela Europeiska unionen? Det går helt enkelt inte ihop. Som kommissionsledamot för sysselsättningsfrågor måste hon ta fasta på det folk talar om för henne.

Diamantopoulou
För det första skulle jag vilja säga, och jag tror att ni håller med mig, att den verkliga världen omfattar alla länder, inte bara Förenade kungariket.
Det stämmer inte att Förenade kungariket har det största antalet arbetstagare. Uttryckt i procent är det 3,2 procent, medan det är 4,6 procent i Nederländerna, 2,5 procent i Frankrike och mycket lägre i Tyskland.
Bemanningsföretagens särskilda marknad, särskilda nisch, uppvisar särdrag, men av de analyser som vi gjort i alla länder framgår att det i länder som Nederländerna, där man tillämpar exakt samma system som det som föreslås i direktivet, inte bara går problemfritt, utan att det är en sektor som blir alltmer dynamisk, med betydande vinster och med investeringar även i Förenta staterna. Det är alltså en modell som inte ökar lönekostnaden. Vi försöker på intet vis styra arbetstagarnas absoluta lön utan endast garantera deras minimirättigheter, och vi ser att genomförandet i två av Europas länder har varit lyckosamt hittills.
Vi anser alltså att denna lagstiftning å ena sidan berör ett mycket litet antal arbetstagare i dag. På europeisk nivå berör den 1,5 procent av arbetstagarna. Å andra sidan är det dock viktigt för sektorns framtida utveckling att införa ramar som stärker arbetstagarnas minimirättigheterna.
Av vår analys framgår att sektorn har ett sällsynt dåligt rykte på arbetsmarknaden, vilket beror på att de arbetstagare som används många gånger inte har de grundläggande rättigheterna, de har inget skydd, de har inga pensionsrättigheter, de har inga trygghetsrättigheter. En sektor som omfattas av ett minimiskydd och ingenting mer skulle alltså bli mer dynamisk, och det är den uppskattning deras eget organ gör.
Som jag sade i början finns det en analys av dessa företags paraplyorganisation, som anser att en bred lagstiftningsram skulle leda till bättre resultat och till tillväxt av denna marknad. Jag skall givetvis ge er några konkreta siffror:
I CIETT:s senaste undersökning uppskattar man att 6,5 miljoner människor skulle kunna sysselsättas av bemanningsföretag 2010 med en riktig rättslig ram och med en grundläggande trygghet för arbetstagarna. Det skulle innebära en ökning på 4 miljoner personer, och jag upprepar att jag talar om företagens egen analys, inte bara om kommissionens.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Kommissionsledamotens svar har gjort mig förbryllad. Först säger ni att en stor del av era bevis grundar sig på det CIETT har sagt till er. CIETT har talat om för mig att direktivet har gjort dem förskräckta och jag kommer att tala med dem igen om ert svar här i dag. 
Ni säger även att tillfälliga anställningar är vanliga i Nederländerna. Enligt den information jag har fått har sektorn för tillfälliga anställningar minskat i Nederländerna sedan den inhemska lagen ändrades. Det nederländska förbundet för industri och arbetstagare VNO-NCW vill återinföra flexibiliteten. De har haft flera möten med mig för att få veta om jag kan vinna ytterligare gehör för mina förslag till ändringar på den punkten.
Ni säger att direktivet grundar sig på all tillgänglig information. Förra veckan meddelade Birminghams kommunfullmäktige, en av de största lokala myndigheterna - inte bara i min region utan i hela Europa - att den kommer att ompröva sitt anlitande av tillfällig arbetskraft som för närvarande kostar 20 miljoner euro per år. Vi talar här om tusentals arbetstillfällen. Anledningen till denna omprövning är ert direktiv. Kan ni mot bakgrund av ett sådant bevis gå med på en ny granskning av detta skadliga direktiv innan det skadar möjligheterna till sysselsättning i hela Europeiska unionen ännu mer?

Diamantopoulou
Som ni vet, herr Bushill-Matthews, var detta direktiv föremål för diskussioner mellan fackföreningarna och arbetsgivarna innan kommissionen lade fram det konkreta förslaget. Varken fackföreningarna eller arbetsgivarna är nöjda med det föreliggande direktivet, för man har i detta eftersträvat en balans, så att det verkligen skall skapa incitament till sysselsättning för tillfälligt sysselsatta utan att för den sakens skull avvika från de grundläggande europeiska principer som är formulerade i fördraget, det vill säga principerna för arbetstagarnas minimiskydd. Det finns inte ett komma utöver arbetstagarnas minimiskydd.
Ni sade att jag hänvisade till CIETT:s uppgifter. Jag har inte talat med dem och fått några muntliga uppgifter. Vi har använt deras undersökning och deras skriftliga handlingar, och jag skulle gladligen diskutera vilken fråga som helst med dem. Jag är helt öppen och skulle gärna ta del av deras egna uppgifter.
I fråga om Nederländerna är det riktigt att jag talade om dessa företag, som upplever en blomstring och som, med undantag för en kort kris för två år sedan, genererar mycket betydande vinster.
I fråga om Förenade kungariket nämnde ni en kostnad som jag i denna stund naturligtvis varken kan bekräfta eller värdera, men jag tror att ni talade om kostnaden för dessa människors trygghet. Och här kan jag givetvis inte argumentera, jag kan inte tala om att inte betala trygghets- och pensionsrättigheter som måste betalas, det vill säga om den sortens avgifter. Vidare säger man i direktivet ingenting om löner, man kräver inget likställande, förutom om den arbetstagare som ersätter någon som inte är på sitt arbete har exakt samma kvalifikationer, exakt samma ställning, exakt lika många arbetade år. Endast då krävs ett jämställande av arbetet, vilket självfallet är mycket svårt. Jag förblir i alla händelser öppen och skulle gladligen diskutera enskilda uppgifter med vilket organ som helst.

Talmannen.
Fråga nr 46 från Lennart Sacrédeus (H-0902/02):

Angående: Den demografiska utmaningen, familjebildning och arbetsliv
Sjukskrivningstalen har stigit dramatiskt i Sverige under de senaste åren och även i andra EU-stater finns tecken på en oroande utveckling. Samtidigt har Europas länder rekordlåga födelsetal. De närmaste 50 åren kommer därför befolkningstalen att falla dramatiskt i till exempel Tyskland, Italien och Frankrike. Med åldrande befolkning skapas ekonomiska påfrestningar som gör det svårt att klara pensionssystemen och det sociala skyddsnätet. Vid EU-toppmötet i Stockholm i mars 2001 slog man fast den demografiska utmaningen som en av unionens prioriterade framtidsfrågor.
Vilka lärdomar kan dras av denna allvarliga utveckling samt vilka initiativ har tagits av kommissionen för att främja en bättre helhetssyn på familjebildning, barnafödande, den demografiska utmaningen, stigande sjukskrivningstal samt hållbara pensionssystem?

Diamantopoulou
Att möta den demografiska utmaningen är i dag en av de viktigaste frågorna för Europas länder. För att möta den demografiska utmaningen krävs givetvis en kombination av enskilda politiska, ekonomiska och sociala stimulansåtgärder, som i hög grad har att göra med medlemsstaterna och deras nationella ansvarsområden.
Jag skall nämna det europeiska mervärdet på detta område, eftersom det demografiska problemet utgör ett problem för varje enskilt land men även för hela kontinenten, vars befolkning blir både äldre och mindre.
Problemet har två delar. För det första att befolkningen blir allt äldre och har längre medellivslängd, det vill säga lever längre, något som är mycket positivt och som beror på bättre förhållanden och bättre läkarvård, men det krävs särskilda program för att ta hand om den allt äldre befolkningen. På detta område - den allt äldre befolkningen - har Europeiska unionen viktiga program som rör de offentliga finanserna, deras konsolidering och deras samband med hälsovården och pensionerna liksom, naturligtvis, sysselsättningspolitiken. Jag påminner här om att den öppna samordningsmetoden, såväl när det gäller sysselsättningen som programmen mot fattigdom och utanförskap, men även pensionerna, har de äldre arbetstagarna som en grundläggande axel.
Den andra kategorin program syftar till att stärka familjen så att det blir möjligt att skaffa fler barn, eftersom födelsetalen är mycket låga i många länder. Här skall jag nämna lagstiftning, särskilt lagstiftningen som stöder småbarnsföräldrarna och gör det lättare att förena arbetsliv och familjeliv, programmen som rör jämställdheten och kvinnornas tillträde till arbetsmarknaden - de ekonomiska problemen är många gånger mycket betydande för familjerna - samt naturligtvis frågan om socialpolitiken och, i synnerhet, den sociala infrastrukturen.
Den sociala infrastrukturen är medlemsstaternas ansvar, men jag påminner om, för det första, att den i hög grad finansieras genom gemenskapens stödramar - hela tiden med anknytning till sysselsättningen - och, för det andra, att man i Barcelona för ett år sedan för första gången uppställde konkreta mål som alla länder åtog sig att uppfylla, vilka innebär att 95 procent av barnen mellan tre och sex år skall garanteras plats på offentliga eller privata daghem till 2010, något som är mycket viktigt för att stödja familjen.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jag vill tacka kommissionsledamoten så varmt för svaret. Skulle kommissionsledamot Diamantopoulou vara intresserad av att man vid sidan av tillväxtmålen faktiskt också förde en fortlöpande statistik över hur födelsetalen utvecklas i Europeiska unionen? Att bilda familj är det stora livsprojektet. Jag har fått uppleva detta själv under 90-talet. Jag tror att vi på alla sätt måste ge uttryck för den positiva inställning som det innebär att det föds barn och att det kommer en ny generation här i Europa, dvs. att våra länder är livskraftiga. Det handlar om de ekonomiska behoven, men det handlar faktiskt också om livsglädje och framtidsanda inom unionen. 
Skulle kommissionsledamoten kunna tänka sig att vid sidan av tillväxtmål statistiskt mycket noggrant följa födelseutvecklingen i Europa?

Diamantopoulou
Det var en försummelse från min sida att jag i mitt första svar inte nämnde det faktum att en av kommissionens grundläggande verksamheter är att följa den demografiska utvecklingen, vilken redovisas i den årliga sociala rapporten, som stöds av Europeiska observationsorganet för den sociala situationen, demografi och familjefrågor, vilket finansierar viktiga undersökningar. Denna rapport, som varje år på ett tydligt sätt redogör för situationen i Europa med hjälp av mycket konkreta statistikuppgifter, innehåller även de indikatorer som ni efterlyser, det vill säga antalet födslar i varje land, antalet födslar i varje region, förhållandet mellan in- och utvandring och befolkning i varje land. Detta i detalj och med exakthet, vilket gör att man enkelt kan följa situationen i Europa från år till år.

Fatuzzo (PPE-DE).
Kommissionsledamot Diamantopoulou! Jag är också mycket positiv till en ökad nativitet i Europeiska unionen, liksom för övrigt den italienska regeringen. Minister Maroni har faktiskt meddelat att en lag som just trätt i kraft, kommer att medföra lättnader för unga par. Jag säger också till mina pensionärer att göra vad de kan för att öka antalet nyfödda, och de har lovat att de kommer att göra sitt yttersta. Den fråga jag vill ställa till er är följande: tycker ni verkligen att det räcker att öka nativiteten för att lösa problemet med de många äldre och pensionerna, eller att det är lika viktigt att skapa nya arbetstillfällen? Så länge det finns arbetslösa, så löser inte fler ungdomar problemet med de äldre. Vi skulle bara få ännu fler arbetslösa ungdomar, ungdomar som inte kan bidra till att betala de äldres pensioner. Skulle det inte vara bättre att skapa fler arbetstillfällen än att öka nativiteten?

Diamantopoulou
Herr Fatuzzo! Jag är rädd för att vi, om vi kopplar ihop skapandet av sysselsättning med antalet födslar, kommer att få uppleva mycket obehagliga överraskningar. Det räcker med att säga att Europas befolkning inte kommer att stabiliseras, utan minska, ens om fertilitetsindikatorerna i Europa stiger väsentligt och ens om invandringen fördubblas Det demografiska problemet är följaktligen ett verkligt brännande problem i regeringarnas händer, och i fråga om arbetsmarknaden är det tydligt att en större befolkning även leder till bättre dynamik i ekonomin. Förenta staterna, vars befolkning ökar snabbt tack vare invandringens tillskott, är ett mycket viktigt exempel.
Det är alltså mycket viktigt att vi inser att situationen, som den är i dag, kommer att ge upphov till betydande problem på den befintliga arbetsmarknaden, som, efter vad det verkar, kommer att drabbas av brist på arbetstagare under 30 års ålder efter 2030. Oberoende av den intensitet med vilken vi måste ägna oss åt sysselsättningsproblemet - och ni har naturligtvis rätt i att det är mycket viktigt att skapa ständigt fler arbetstillfällen - bör vi omgående ta itu med frågan om Europas befolkning.

Khanbhai (PPE-DE).
Jag vill börja med att säga att det ett stort nöje att ha kommissionsledamoten här. Jag har följt debatten på TV:n i mitt kontor och hört era svar till mina kolleger.
Jag vill följa upp Fatuzzos fråga som gäller mitt betänkande om informations- och kommunikationsteknik och dess effekter för små och medelstora företag. Jag hoppas att ni håller med om en av mina rekommendationer i betänkandet, som handlar om att det finns många äldre människor som har gått i pension när de är över 55 men gärna skulle återgå till att arbeta om det fanns ekonomiska skäl att göra det. Informations- och kommunikationstekniken är ett område där vi kunde använda dem, om det fanns ekonomiska skäl att utbilda dem. Senare, om de arbetar, är det viktigt att deras inkomst inte beskattas eftersom de även uppbär pension.
Det skulle leda till effekter av två olika slag. För det första skulle det innebära att äldre personer fick arbeta och fortsätta använda sina kunskaper. Deras disponibla inkomst skulle ge effekt på landsbygdens ekonomi, för de skulle tendera att göra av med den inkomsten. För det andra skulle vi inte vara så beroende av importerad arbetskraft. Höga födelsetal är uppenbarligen en fördel, men det skulle dröja många år innan dessa speglades i arbetskraften. Min rekommendation innebär en snabb lösning. Jag vill gärna höra vad kommissionsledamoten anser om detta.

Diamantopoulou
Jag håller med er om att äldre arbetstagares, över 55 år, återinträde på arbetsmarknaden är ett trängande behov i dagens Europa.
Siffrorna är verkligen oroväckande. I Europa arbetar bara 37 procent av dem som är över 55 år. Under många år var systemet med förtidspensionering ett instrument för omstrukturering i de flesta länder. Det innebar att en stor andel arbetstagare lyftes ut från arbetsmarknaden, och på grund av dagens omstruktureringar i informationssamhället slår arbetslösheten naturligtvis i första hand mot de åldersgrupperna. När vi analyserar pensionssystemen och problemen i dessa talar vi ofta om behovet av att höja pensionsåldern. Det är ett ekonomiskt grepp och en nödvändighet i väldigt många länder, men samtidigt kan vi inte höja pensionsåldern utan att det finns konkreta program och incitament, som ni sade, som får dessa människor att träda in på arbetsmarknaden. Av den anledningen och åtminstone på europeisk nivå, i sysselsättningsstrategin och nu i den översyn av strategin som vi har gjort, prioriterar vi bland annat dem över 55 år.
I enlighet med målet från Barcelona har alla länder förbundit sig att höja denna andel till 50 procent till 2010, så att 50 procent av dem över 55 år är på arbetsmarknaden; för det andra bör alla länder förbinda sig att i sina utbildningsprogram, i politiken för yrkesutbildning och livslångt lärande, i alla händelser uppställa procentuella mål för dem över 55 år, det vill säga skapa incitament - såväl skattemässiga incitament som bidrag - som får dessa människor att träda in på arbetsmarknaden.
Dessutom finns naturligtvis den stora offentliga sektorn, som ni nämnde, där vissa konkreta incitament får människor att arbeta deltid för att tillhandahålla sociala tjänster. Detta är politiken för aktivt åldrande, som vi stöder fast och som även ingår i våra riktlinjer.

Talmannen.
Fråga nr 47 från María Izquierdo Rojo (H-0014/03):

Angående: Kvinnors tillträde till försvarsmakten och sexuella trakasserier
Hur ämnar försvarsmakten genomföra direktiv 2002/73/EG

Diamantopoulou
Det är en glädje för mig att vara här, framför allt för att debatten är så intressant och för att så många deltar i den.
Bestämmelserna i det nyligen antagna direktiv 2002/73/EG definierar för första gången i en bindande gemenskapstext trakasserier på grund av kön och sexuella trakasserier som diskriminering på arbetsplatsen och förbjuder därmed dessa. Medlemsstaterna måste vidta nödvändiga åtgärder som sporrar arbetsgivarna att förebygga trakasserier och sexuella trakasserier på arbetsplatsen. Bestämmelserna gäller både den privata och den offentliga sektorn och inbegriper även försvarsmakten.
Det nya direktivet förstärker skyddet av den som drabbas av diskriminering på grund av kön genom särskilda bestämmelser som återspeglar domstolens rättspraxis.
För att medlemsstaterna skall kunna följa bestämmelserna i detta direktiv måste samtliga, även Spanien naturligtvis, vidta genomförandeåtgärder och göra dem gällande senast 5 oktober 2005. Det datumet skall dessa åtgärder, inklusive åtgärder mot trakasserier och sexuella trakasserier, även gälla försvarsmakten. Medlemsstaterna skall då garantera att alla nödvändiga åtgärder har vidtagits för att undanröja diskriminering på grund av kön i alla de avseenden som nämns i direktivet.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Jag tackar för ert svar, som verkligen är användbart. Med tanke på det svaret vet jag inte hur vi skulle kunna agera i Spanien för att få försvarsministern att ta itu med några allvarliga fall av våldtäkt och sexuella övergrepp, som till exempel fallet med soldat Quiñoa i armén. Det har nu gått ett år sedan ministern i det spanska parlamentet lovade att se till att dessa ärenden skulle påskyndas, men han har fortfarande inte gjort något åt saken.
Det finns ett allvarligt tomrum i lagstiftningen, eftersom dessa sexuella övergrepp behandlas som överskridande av befogenhet inom den militära jurisdiktionen, och inte som kränkningar av de mänskliga rättigheterna, vilket är vad de är.
Kommissionsledamot! Vilka åtgärder skulle vi kunna vidta för att se till att detta direktiv tillämpas? Jag vill mycket gärna ta itu med den här frågan, vidta någon åtgärd. Kanske skulle en skrivelse till er som ni skulle kunna vidarebefordra till den spanska försvarsministern så att han tar itu med ärendet med soldat Quiñoa skulle ha någon verkan? Offret har nämligen inte haft någon stationering på nästan två år, hon har förbigåtts inom armén, medan den person som har gjort sig skyldig till övergreppet, löjtnant Iván Moriano, finns kvar i armén, han är en återfallsförbrytare, men man har inte vidtagit några åtgärder. Detta är ett allvarligt fall av sexuella trakasserier inom armén och det har inte lösts än.
Det är även en europeisk fråga; jag har nämligen samlat in uppgifter, kommissionsledamot, och det finns olika fall i hela Europa. Därför kommer jag, med er tillåtelse, herr talman, att sända en skrivelse till kommissionsledamoten för att återspegla den här debatten. Ni kanske kan vidarebefordra skrivelsen till den spanska försvarsministern Trillo, som måste ta itu med det här allvarliga problemet.

Diamantopoulou
Herr talman! Eftersom direktivet fortfarande håller på att genomföras kan inte kommissionen agera på ett effektivt sätt. Jag anser att det är mycket viktigt att tala om för ministern att det finns ett speciellt instrument som han kan använda innan lagstiftningen genomförs. Det instrumentet är kommissionens handlingsregler som bifogades kommissionens rekommendation 1991.
Det är handlingsregler som gäller behovet av att förebygga sexuella trakasserier eller trakasserier på arbetsplatsen. De förutsätter särskilda politiska åtgärder. Sådana inbegriper att informera arbetstagarna, förmedla de viktigaste budskapen till arbetstagarna, utbilda dem, utbilda chefer på mellannivå i frågan och sedan ta ansvar.
Arbetsgivarna måste ta ansvar för att skapa en miljö som förebygger sexuella trakasserier. Arbetsgivarna måste ge de anställda möjlighet och rätt att framföra klagomål och diskutera sina speciella problem med någon i ledningen. De kan införa de första fem stegen i syfte att förbereda försvarsmakten på tillämpningen av direktivet.
Det skall bli mig ett sant nöje att skicka handlingsreglerna till ministern. Kanske kan de vara till hjälp för försvarsmakten i Spanien.

Talmannen.
Vi har inte tid för att ställa fler frågor, herr Moraes, ni kan endast ställa en följdfråga till Izquierdos fråga. Ni har ordet för en följdfråga.

Moraes (PSE).
Jag vet att kommissionsledamoten är personligt engagerad i frågan om antirasism och artikel 13-paketet. Det är vänligt av henne att godta denna tilläggsfråga. Helt kort bara, kommissionsledamoten hade inte möjlighet att vara med på FN:s världskonferens om rasism men hennes engagemang kom ändå till uttryck där. Oron bland frivilligorganisationerna och många andra aktörer i denna artikel 13 är att medan medlemsstaterna med en lagstiftning om jämställdhet mellan raser...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden med frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna nr 48-81 att besvaras skriftligen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta diskussionen om den europeiska transportpolitiken till 2010.

Peijs (PPE-DE).
Herr talman! Tillsammans med föredraganden har alla grupper gjort sitt bästa för att nå en viss grad av överensstämmelse i denna fråga, även om det inneburit en betydande jämkning. Tack till föredraganden för samarbetet. Som vi sade redan under eftermiddagen har det kanske dröjt länge, kommissionsledamot, men när allt kommer omkring är vi ändå snabbare än rådet.
Först allmänt: vitboken, i vilken den europeiska transportpolitikens strategier fram till 2010 beskrivs, har i mina ögon en stor brist: järnvägstransporten betonas alltför mycket, som om det skulle vara det enda rätta transportsättet. Vi måste emellertid vara realistiska. Vi kan inte ge järnvägen en större roll än den förtjänar och klarar av med tanke på dess nuvarande prestationer. Den avreglering av järnvägen som parlamentet nyligen har beslutat om måste ofrånkomligt leda till större säkerhet vid gränsöverskridande transport, mindre byråkrati, mer kundorientering och större förutsägbarhet. Inte definitionsmässigt till privatiseringar.
Vägtransporten, men framför allt också transport över vatten och lufttransport, ges däremot med stor orätt knappt någon uppmärksamhet alls i vitboken. Vägtransportens höga grad av flexibilitet, effektivitet och tillförlitlighet har lett till en enorm tillväxt av den sektorn. Kvaliteten på vägtransporten är av avgörande betydelse och bär den europeiska ekonomin. Vi måste därför också fortsätta att investera i förbättringar, exempelvis genom intelligentare vägar och ett utvidgat vägnät. En konkurrenskraftig europeisk ekonomi står och faller med en sund europeisk transportsektor.
Sjöfart på inre vattenvägar, som i vissa delar av Europa har en större potential att avlasta vägtransporten än tåget, ges praktiskt taget ingen uppmärksamhet alls i vitboken. Det är en stor besvikelse. Jag gläder mig därför åt att parlamentet i sin reaktion på vitboken går in på betydelsen av inre vattenvägar som ett innovativt, miljövänligt och relativt förmånligt transportsätt som snart kommer att sammanbinda Öst- och Västeuropa med varandra. Utrymmet för tillväxt i den här sektorn är fortfarande mycket stort. Kombinationen med korta transporter till sjöss gör sjöfarten på inre vattenvägar till ett transportslag att verkligen räkna med.
Finansieringen av alla transportsättens transportinfrastrukturer visar sig vara ett stort problem i hela Europa. I synnerhet järnvägens infrastruktur kommer att kosta medborgarna miljarder i framtiden. Allt detta kommer att behöva finansieras genom internalisering av de externa kostnader som kommer att införas samtidigt för alla transportsätt. Korssubventionering, som kommissionen föreslår, är enbart godtagbart i specifika områden som Alperna och Pyrenéerna. Vi är alltså inte emot detta, herr Swoboda. Det kan inte vara så att vägtransporten belastas extra mycket för att så finansiera järnvägen med den avkastningen. Detta strider mot principen om fri marknadsekonomi, enligt vilken alla transportsätt måste kunna konkurrera på samma villkor. Alltså avstår vi helst från avgiftsbeläggning som instrument, men om detta sedan ändå tillämpas skall det vara på ett ärligt sätt. Användaren betalar och förorenaren betalar, men sin egen förorening och sitt eget användande och inte det som hör till ett konkurrerande transportsätt.
Utifrån denna synpunkt förstår jag inte heller någonting av förslaget från Bolkestein att redan nu börja med nya punktskatter för vägtransporten, på bensin och dieselolja. Nej, i det här sammanhanget måste alla transportsätt behandlas på samma sätt och vid samma tidpunkt. Vi hade aldrig trott att det fanns politiker som ville betunga järnvägen med extra avgifter. Det finner vi oss i, men inte i fråga om vägarna.
Herr talman! Jag skulle också vilja gå in på två viktiga punkter: kommittén för trafiksäkerhet och upprättandet av en europeisk transportfond. Majoriteten inom PPE-DE-gruppen jublar verkligen inte över dessa båda initiativ. Men först kommittén. Det är naturligtvis mycket viktigt att höja säkerheten på vägarna i Europa, varje trafikoffer är ett för mycket. Men frågan är om en kommitté för ögonblicket inte är ett ineffektivt medel för att ta itu med denna problematik, i synnerhet som det knappt existerar några befogenheter på området för trafiksäkerhet på unionsnivå. En lättare form av samordning förefaller oss vara ett lämpligare tillvägagångssätt. Herr talman! Transportfonden förefaller mig vara för mycket för länder som inte kan betala för sina egna vägar, och som inte heller vill göra detta i andra länder.

Piecyk (PSE).
Herr talman! Jag vill först tacka föredraganden för hans arbete och också för hans ansträngningar att sammanfatta olika ståndpunkter - som vi just har hört. 
Jag tror att vitboken innebär en stor möjlighet för den europeiska transportpolitiken så att man ur den mycket skoningslösa analys, som den innehåller, kan dra de riktiga slutsatserna. Det får inte bli så att man inte gör någonting, man får inte sticka huvudet i sanden. Då skulle man möjligen programmera för en transportpolitisk kollaps. För analysen är hård och förskräcklig och, fru Peijs, man måste notera att det varje dag förekommer 7 500 km bilköer på Europas vägar, utsläppen av koldioxid ökade med 15 procent mellan åren 1990 och 1998, godstransporterna på järnvägarna har under de senaste åren gått tillbaka från 21 procent till 8,5 procent, och enbart under åren 1990-1996 byggdes det varje dag nya motorvägar i storleksordningen tio fotbollsplaner.
Det kan inte fortsätta här hos oss utan att det görs seriösa ändringar av transportpolitiken. Därför säger jag att analysen i vitboken inte längre har någonting att göra med den verkliga rörlighet, som vi vill ha, eller med miljövänlig transportpolitik. Här behövs det ett radikalt nytänkande, framför allt inom godstransportsektorn, nämligen i riktning mot järnvägar och vattenvägar. Det handlar följaktligen om att flytta över trafiken till miljövänliga transportsätt, det handlar om hållbarhet som grundval och som måttstock, och det får inte heller finnas någon automatik när det gäller ekonomisk tillväxt och ökning av transporterna. För vi som transportpolitiker får också fundera över om man eventuellt kunde undvika transporter. Det anser jag kommer lite grand till korta i vitboken.
Jag tror att kommissionen har dragit riktiga slutsatser av denna analys och initierat många bra åtgärder. I fråga om järnvägspolitiken har vi kommit ett bra stycke på väg. Med fartygssäkerhetspolitiken - tyvärr inte senast med Erika och Prestige - har vi också kommit en bit framåt.
Det saknas nu ett mycket komplicerat område, nämligen internaliseringen av externa kostnader. I översättning betyder det att i fråga om vägar, järnvägar och vattenvägar betalar inte alla användare samma pris för det som de verkligen utnyttjar. Därför hoppas jag att det mycket snart kommer ett seriöst förslag från kommissionen, som vi sedan kan diskutera ingående, så att vi kan garantera en verklig kostnadsjämförelse, klarhet i fråga om kostnaderna och en rättvis kostnadsfördelning på alla transportsätt.
Den sista punkten, kommissionsledamot: ni tog upp det tidigare i ert tal. Vi står nu inför utvidgningen, och jag tror att vi måste göra allt för att undvika samma fel eller samma felaktiga utveckling när det gäller transportpolitiken som under de senaste 30-40 åren pågått i medlemsstaterna. Vi får inte på nytt göra dessa fel med de nya medlemsstaterna. Därför tror jag att ni har ett mycket stort ansvar för att dessa misstag skall undvikas i de nya medlemsstaterna och för att mycket snart en bra och rättvis europeisk transportpolitik skall påbörjas för med de nya medlemsstaterna.
(Applåder)

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Det står klart för mig att vi gentemot kommissionens vitbok om transportpolitiken på 150 sidor lätt hade kunnat utveckla vår synpunkt på 300 sidor. Förfarandemässigt är vi i Europaparlamentet bundna till detta förslag. Jag avundades inte heller föredraganden. Han var tvungen att integrera, återspegla och sammanfatta olika åsikter som existerar i den här kammaren om transport, så att Europeiska kommissionen också skall kunna erhålla en klar syn eller ställning i fråga om detta. Ett tydligt betänkande om ett så brett ämne med den utmanande titeln ?fram till 2010? visade sig vara en enorm uppgift. Jag har med glädje tillsammans med föredraganden och de andra skuggföredragandena varit delaktig i förberedelserna för att lägga fram en synpunkt om de huvudlinjer som Europeiska kommissionen skall kunna jobba med. Jag är nöjd med huvudlinjerna, och jag tror att vi kan uppnå något. Punkter som liberala hjärtan kan klappa för är de på området för avgiftsbeläggning på infrastrukturanvändning, att internalisera externa kostnader för de olika transportformerna, den relativa skillnaden mellan ekonomisk tillväxt och transporttillväxt, större uppmärksamhet för multimodal transportutveckling och uppmärksamhet för inre vattenvägar. Det jag vill se formuleras i klara ordalag, och jag gläder mig åt Izquierdos bidrag.
Innan jag förlorar mig i kommissionens detaljer skulle jag gärna ännu en gång vilja ta upp kommissionens metodik och målsättning i vitboken. Metodiken med korsbeskattning för att överföra transporttrycket från vägen till andra transportsätt får inte leda till snedvridning av konkurrensen på transportmarknaden. Vad jag vill säga är att varje transportsätt har sina egna komparativa fördelar, och det är det som man måste rikta in sig på från början. Jag ser goda möjligheter för järnvägen och för sjöfarten på inre vattenvägar i framtiden, men också för kustfarten. Kort sagt, herr talman, gladde jag mig åt att Palacio också var så positiv nu eftermiddag i fråga om inre vattenvägar, och jag hoppas att det ges tillräcklig uppmärksamhet till multimodala knutpunkter och kvalitet med användande av information och kommunikation.

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Bortsett från sjömän och soldater var det förr endast de rikaste och mäktigaste människorna som tog sig långt hemifrån. Enbart en liten privilegierad grupp kunde köpa varor som producerats långt borta. I dag har ekonomin undergått en enorm skalökning, många människor arbetar utanför sin egen ort och tillbringar sin semester ännu längre hemifrån. Råvaror, halvfabrikat och slutprodukter förflyttas över enorma avstånd från platser där produktionen är billigast till andra platser där man förväntar sig många köpare som är beredda att betala ett högt pris för dessa. Europeiska unionens existens har ytterligare förstärkt den här trenden, bland annat genom införandet av en gemensam valuta, stor frihet för en skattefri lufttrafik och gränsöverskridande motorvägar.
Under lång tid betonade man enbart fördelarna med denna skalökning. Det sågs som ett stort framsteg att den transport som var nödvändig för detta blev allt billigare. Opinionsbildarna ville helst inte inse att växande trafikströmmar leder till ökat behov av utrymme, till luftföroreningar, till bullerstörningar och till trafikolyckor. Numera upplever allt fler människor nackdelarna. Vi vet nu att det är viktigt att minska onödig transport och att välja transportformer som kräver lite utrymme och som förorenar miljön i mindre grad. Det är alltså tid för ett vägval. Det är tillfälligtvis också namnet på kommissionens vitbok om transport fram till 2010 som vi i dag skall bedöma.
Gör vi nu verkligen ett vägval? Kommissionen har försökt att åtminstone göra skillnad mellan å ena sidan bilen och flygplanet som belastar miljön alltmer och å andra sidan miljövänlig transport över järnväg och vatten. Därtill hör en överföring av befintliga transportströmmar och kanalisering av en eventuell ytterligare tillväxt på ett sätt som människor och miljö i ett alltmer tätbefolkat område kan leva rimligt med. De första reaktionerna på detta från såväl intressegrupper som från parlamentet var tyvärr negativa. Ingen är motståndare mot tillväxt av transport med tåg eller med båt, men man har krävt lika behandling för luft- och vägtrafik, alltså ett minst så stort utrymme för tillväxt. Europeiska unionens politik skulle alltså vara tvungen att inriktas på skapande av överkapacitet på bekostnad av skattebetalaren. Genom denna dyra överkapacitet får varutransportörer från fall till fall fria händer att välja det transportsätt som vid den tidpunkten är snabbast eller billigast för dem.
Denna överkapacitet kan dessutom leda till ökad konkurrens. I detta fall är arbetstagarna, framför allt de som arbetar vid järnvägen och i hamnarna, mindre säkra på bibehållandet av sitt arbete och sin inkomst. De spelas då ut mot människor i andra sektorer, som inte heller är försäkrade om ett stabilt arbetserbjudande. Diverse avregleringsförslag kan få en ofördelaktig inverkan på människorna och deras boendemiljö. Det ser tyvärr ut som att man fram till 2010 fortfarande inte i tillfredsställande mån kommer att ha gjort de val som är mest nödvändiga. Då kommer vi att i de nya medlemsstaterna se järnvägar ersättas av motorvägar, en utveckling som också Piecyk nyss helt riktigt varnade för. Det får inte ta den riktningen, och garantin för att det inte skall göra det är tyvärr inte tillräcklig.

Bouwman (Verts/ALE).
Alla vet att det är tal om en enorm tillväxt av transporten, och Piecyk har i dag tillkännagivit de eländiga effekterna av allt detta. Kort sammanfattat är det sociala effekter, miljö- och hälsoeffekter och säkerhetseffekter, och i detta sammanhang spelar internationalisering en roll. Kort sagt anser jag att problemet beskrivs bra i vitboken. Vad vi naturligtvis eftersträvar av bland annat miljöskäl, men också av ett antal andra skäl, är i princip skillnaden mellan ekonomisk tillväxt och transport och problem som är relaterade till detta. 
Vad jag saknar, och jag instämmer med Piecyk som talade om att undvika trafik, är det vi i Nederländerna kallar för transportförebyggande åtgärder eller transportbegränsning. Det är en högst påtaglig strategi hos oss, och jag skulle gärna vilja att den behandlas seriöst på Europanivå. Det är ett sektoriellt tillvägagångssätt. Alla kan föreställa sig vad som sker om man beslutar att i högre grad producera regionalt, exempelvis i jordbrukssektorn. Då behöver man inte transportera något kött eller djur.
En annan möjlighet är naturligtvis att ta itu med det med den nya tekniken. I detta sammanhang kan alla möjliga saker brukas: utsläppssnåla och energisnåla bilar osv. När det gäller övergång till andra typer av transportsätt hörde jag nyss Peijs påstå att järnvägen inte behöver stimuleras av Europeiska unionen. Det håller jag inte alls med om. Jag anser att det är nödvändigt, men jag tror att det då är absolut nödvändigt att på allvar ta itu med utsläppsproblematiken vad gäller järnvägen gentemot de andra transportsätten. 
Sista punkten: avgiftsbeläggningar. Om vi ser till de diskussioner om avgiftsbeläggning som hittills ägt rum anser jag att det är en besvikelse att vi efter de fyra år som jag har varit ledamot i parlamentet, efter att en högnivågrupp har arbetat med denna fråga, efter att vi har utarbetat Costabetänkandet, ännu inte har gjort några framsteg på det här planet. Jag måste säga att jag ser mer i de praktiska metoderna, som exempelvis de i Schweiz, än i de teoretiska reflexionerna runtom. Slutligen stöder jag ståndpunkten runt utvidgningsfrågorna och uppmaningen att inte göra om samma fel igen, vilket också har påpekats tidigare.

Van Dam (EDD).
Ett viktigt nyckelvärde i EU:s transportpolitik är hållbarhet. I det sammanhanget är miljön enligt vår uppfattning den viktigaste aspekten. Det gör oss gott att målsättningarna från Kyoto är en central del i resolutionen. Genomförandet visar sig inte vara så lätt. Spänningsfältet mellan växande transportströmmar och ökande miljöförstöring kan endast avlägsnas med rigorösa åtgärder. Det är frågan om EU vill och kan vidta dessa åtgärder, som har inflytande på fördelningen mellan olika transportsätt. Också här hör vi anföranden om att detta inte är önskvärt. Användare - marknaden - bör ju välja vilka transportsätt de vill använda sig av i slutändan. Att detta har lett till ansenliga sidoeffekter bör ingen vilja eller kunna förneka. Därför är korrigeringarna av detta initiativ legitima, och vi kan ansluta oss till initiativ som strävandet efter övergång till andra typer av transportsätt, beräknande av omkostnader, åtgärder för att minska externa effekter och för att minska transporten, och transportförebyggande åtgärder. 
Låt oss inte förlora verkligheten och förhållandena på marknaden ur sikte vid dessa åtgärder. Det är inte alla ideala förhållanden som kommer att visa sig vara möjliga att uppnå. Detta är högst sannolikt fallet för anslutningsländerna, där transportpolitiken tar en oönskad riktning. Även om de måste utveckla sin egen infrastrukturpolitik måste det från EU utgå en stark drivkraft för att ge hållbara transportformer (vatten, järnväg, ledning) en ärlig chans för att undvika den trängda situation som EU befinner sig i nu.
Till sist, regional utveckling och en eventuell regional politik inom EU. Det förvånar mig att många kolleger som förespråkar den fria marknaden just här förespråkar en förmyndarpolitik. Enligt vår uppfattning har framgången för vissa regionala situationer vanligen ett historiskt eller geografiskt ursprung. Försök att efterlikna en sådan framgång med hjälp av kraftiga kapitalinjektioner är dyra och skulle inte kunna avlägsna olikheterna. En europeisk regional politik ter sig därför inte meningsfull för oss. Herr talman! Det är en omfattande resolution som ligger framför oss. Med starka och mindre starka punkter. Jag anförtror därför våra ändringsförslag till kollegernas uppmärksamhet.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Sättet att ta sig an vitboken om den gemensamma transportpolitiken är inkonsekvent, trots att vi erkänner föredragandens fina insats. Betänkandet är ett bra underlag för ett mer kritiskt sådant i framtiden. Vi välkomnar kommissionens beslutsamhet vad gäller ansvarsfördelningen på det transportpolitiska området, liksom dess lyhördhet för principen att engagera lokala och regionala myndigheter, fackföreningar, relevanta föreningar och transportanvändare i denna policyskapande process.
Vi måste även ge föredraganden ett erkännande då han med en god överblick över de ekonomiska, sociala och miljömässiga effekterna uppmanar kommissionen att främja de bästa metoderna för en transportminskning genom att införa nya produktionsprocesser som minskar transportbehovet. Men det är motsägelsefullt att samtidigt föreslå en avreglering och öppnare marknader för järnvägssektorn och därmed överge de offentliga tjänsterna helt.
Vidare kan vi inte acceptera er ståndpunkt att bördan med kostnaderna för transportinfrastrukturen av säkerhetsskäl skall bevaras inom den offentliga sektorn medan - något som är helt uppenbart - de ekonomiska vinsterna avstås till privata företag.
Transporterna är avgörande för den ekonomiska hållbarheten och den interna balansen i alla samhällen, oavsett om det är Europeiska unionen i sin helhet eller ett litet land som mitt.
Jag vill rikta er uppmärksamhet mot frågan om järnvägen för höghastighetståget mellan Paris och Madrid som går genom den västeuropeiska korridoren och löper samman i Baskien. I stället för att beakta baskernas tydliga vilja och ge nytt liv åt järnvägsnätet har man prioriterat en järnväg för höghastighetståg och därmed främjat den miljöskadliga attityd som redan råder inom politiken för motorvägar, oavsett de externa kostnader som är förenade med användningen av detta transportmedel.
Ett sådant motsägelsefullt sätt att närma sig frågan gör det helt omöjligt att bortse från det koncept som kommissionen har så kärt om känsliga regioner i det så känsliga området Pyrenéerna. Vi bör som Bouwman sade beakta det som händer i Schweiz på transportområdet.
Kan kommissionsledamoten tala om för mig när Pyrenéerna kommer att få sin egen ?Alpkonvention??

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle först vilja tacka Palacio för det faktum att vi har framför oss och diskuterar vitboken om transportpolitiken, som verkligen är ett sammansatt arbete från kommissionens sida som tillåter oss att blicka framåt med 2010 som horisont.
Jag tackar även föredraganden, Izquierdo Collado, för hans arbete och tror att alla de politiska grupperna, mer eller mindre, i morgon vid omröstningen kommer att kunna enas kring vissa ståndpunkter som är särskilt väsentliga för transportsektorns framtid i Europeiska unionen.
För mig personligen är de principer som måste vara vägledande för oss i den närmaste framtiden när det gäller den europeiska transportsektorns utveckling att fullborda den inre marknaden, att främja konkurrenskraften och särskilt att främja avregleringen av sektorn där den ännu inte ägt rum, att öka säkerheten för alla transportslag samt att prioritera miljöskyddet.
För att specificera dessa principer skulle jag vilja kommentera vissa enskilda frågor. För det första måste vi någon gång sluta att bara diskutera de transeuropeiska näten och övergå till handling, det vill säga till att konkret främja de transeuropeiska näten, vilket fordrar dels politisk vilja från medlemsstaternas sida, dels finansiering med såväl nationella som gemensamma medel. Det behövs följaktligen en ökning av finansieringen inom ramen för gemenskapsbudgeten speciellt för de transeuropeiska näten.
För det andra måste järnvägsmarknaden öppnas. Dessutom, herr talman, måste rådet så snabbt som möjligt gå vidare med det andra järnvägspaketet med utgångspunkt i parlamentets förslag, så att vi får något konkret att visa upp på området järnvägar som europeisk union.
För det tredje måste vi stärka sjöfarten över korta avstånd, så kallad short sea shipping. Detta är mycket viktigt, särskilt för vissa av Europeiska unionens regioner, och bidrar självklart till skyddet av miljön.
För det fjärde får vi inom ramen för denna diskussion inte glömma bort den särskilda roll som Europeiska unionens randområden och öarna måste ha, så att transportnäten i unionen utvecklas på ett balanserat sätt.
För det femte, i fråga om trafiksäkerhet. Europeiska folkpartiets grupp har ingen gemensam åsikt i denna fråga. Personligen är jag för att inrätta en myndighet för vägsäkerhet, eftersom 40 000 människor dör varje år på europeisk nivå, och jag anser verkligen att vi måste göra något på europeisk nivå, utan att subsidiariteten påverkas.
Dessutom, herr talman, två korta kommentarer om främjandet av åtgärder som rör sjösäkerhet och avgiftsbeläggning av infrastruktur. Vi måste granska frågan men gå mycket försiktigt till väga, för det är en ganska omstridd fråga, och kommissionen måste visserligen gå framåt, men den måste tänka sig noga för innan den lägger fram sina förslag.

Swoboda (PSE).
Herr talman! Jag vill först tacka kommissionsledamoten så hjärtligt för vitboken som hon har lagt fram. Det är inte någon radikal reform, men den får ändå omvälvande effekter för den framtida transportpolitiken. Jag vill också tacka kollegan Izquierdo Collado, som i egenskap av spanjor har bearbetat denna vitbok med en grundlighet, som man i normala fall bara tillskriver tyskarna, och som har lagt ned mycket energi på sitt betänkande.
Ändå finns det naturligtvis, liksom alltid i fråga om sådana kompromisser, en viss rörighet, som jag vill påtala. Om det i punkt 9 står att det skall göras en viss överflyttning till järnvägarna, men inte i något fall så att vägtransporternas konkurrensförmåga påverkas negativt, bör det påpekas att vi nu har den situationen att det finns en konkurrensobalans som måste upphävas, eftersom man just i fråga om vägtransporterna inte räknar med vissa kostnader - särskilt miljökostnader.
Det handlar inte heller om, som det står i punkt 10, att tvinga fram en överflyttning. Överflyttningen kommer ändå bara att gälla vissa områden. Vi behöver naturligtvis också transporter med lastfordon. Men det gäller att bättre använda den outnyttjade kapaciteten på järnvägarna, just med tanke på den enorma belastningen på vägarna och med tanke på att man inte räknar in miljökostnaderna. Jag kunde i dag redan påpeka att det till och med inom det så omstridda Brennerområdet finns outnyttjad kapacitet, som kan användas, och att man på så vis kunde bidra till att förbättra miljön.
Slutligen också frågan om tvärfinansiering: jag tror att det i punkt 75 helt riktigt påpekas att det som kommissionen föreslår är rätt metod. Inte heller här handlar det om en godtycklig subvention, utan bara om att jämna ut den orättvisa behandlingen, och om att bygga ut det transportmedel som under de senaste årtiondena tyvärr har lidit av att man har prioriterat utbyggnad av vägarna. Det handlar alltså bara om en viss korrigering. Det bör fastslås här.
Än en gång: jag hoppas att detta betänkande, när det nu beslutas, också verkligen hjälper kommissionsledamoten att genomföra det som står i vitboken.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman, kommissionsledamot, bästa kolleger! Jag vill också tacka föredraganden Izquierdo Collado för en bra och grundlig beredning av betänkandet. Föredraganden har lagt fram betydande förbättringar till kommissionens förslag. De centrala målsättningarna är att minska trafikstockningar, lösa upp knutar, förbättra säkerheten och främja hållbar trafik. Dessa åtgärder är främst inriktade på unionens kärnområden. 
Jag vill påminna om transportbehovet inom glesbygden, perifera områden och geografiskt sett besvärliga områden. För dessa områden med små trafikmängder är goda och fungerande trafikförbindelser livsviktiga. Dessa behov får litet utrymme i kommissionens vitbok. När man utvecklar den gemensamma trafikpolitiken måste man ta hänsyn till specialbehoven inom de glest bebyggda skärgårds- och bergsområdena. Med goda trafikförbindelser säkrar man att hela unionen omfattas av en fungerande gemensam marknad och att unionens alla resurser kommer till användning.
Slutligen en detalj: den stränga vintern har blottat en ny säkerhetsrisk i sjöfartstransporterna. Oljetransporterna på Östersjön från Rysslands nya oljehamn har ökat. Samtidigt har risken för oljekatastrofer under vinterns exceptionella isförhållanden ökat. EU, liksom IMO, saknar avtal om oljefartygens iskapacitet. Denna brist i säkerheten borde rättas till snabbt.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Vitboken om den gemensamma transportpolitiken fram till 2010 är till min glädje ett tydligt ställningstagande för att återställa jämvikten mellan olika transportsätt, till fördel för järnvägen och flodtrafiken. I vitboken fastställs prioriteringar för en sådan ny jämvikt: att sträva efter anpassade avgifter, att bekämpa flaskhalsar och miljöförsämringar och att främja användarnas roll. Men enligt logiken i tidigare direktiv på området är det ännu en fortsatt avreglering inom alla transportsektorer som framhålls, som om det var den enda godtagbara lösningen.
Betänkandet av min kollega Izquierdo Collado tillför ett antal förbättringar som bör stödjas av hänsyn till miljön. I detta betänkande framförs också förslag till en harmonisering av koldioxidskatter och prissättningen av transporter. När det gäller vägtrafiksäkerheten är det bra att betänkandet innehåller ett krav på att en myndighet för vägtrafiksäkerhet inrättas.
Alltsedan direktivet om driftskompatibilitet inom järnvägen har jag ständigt pekat på den avgörande finansieringsfrågan, och ställer därför helt och hållet upp på ett annat förslag från Collado, nämligen att en europeisk transportfond bör inrättas för att garantera de föreslagna åtgärdernas finansiering och trovärdighet. Som ni säkert har förstått kan jag däremot inte ställa upp på hans stöd till de pågående avregleringarna.
Vi har behandlat direktiv om järnvägen, om lufttransporter och förra veckan om teknisk-nautiska tjänster, och alla syftar till en avreglering av dessa sektorer. Självklart måste man stödja kommissionens begäran om en bedömning av avregleringarnas följder, vilket Collado också gör. Men jag anser att man också måste förstärka de offentliga tjänsterna genom att modernisera dem. Jag är övertygad om att offentliga tjänster och tjänster av allmänt intresse måste stå i centrum för unionens transportpolitik och integreras, såsom de är utformade, med de framtida fördragen.
Jag anser att det verkligen behövs en jämvikt till förmån för järnvägen, men vi måste gå mycket längre i frågan om den snedvridna konkurrensen, som fortfarande är betydande. Och vi måste framför allt vara mycket mer bestämda i kravet på kortare arbetstid för chaufförerna i vägtrafiken, vilket också är en förutsättning för ökad säkerhet.
Min grupp anser för övrigt att betänkandet bör ge ett mycket större utrymme för sociala frågor. En rad ändringsförslag från min grupp handlar för övrigt om den viktiga frågan om att harmonisera de sociala normerna ovanifrån, för samtliga transportsätt.
Transportfrågan handlar givetvis också om sjöfarten, och samtidigt som vi fortfarande upprörs över katastrofen med Prestige skulle jag vilja uppmärksamma mina kolleger på ett ändringsförslag från min grupp som uppmanar kommissionen att lägga fram ett lagstiftningsförslag med krav på att de som förorenar - oljebolag, klassificeringssällskap, rederier och befraktare - skall betala för alla de skador som orsakas av katastrofer som de är inblandade i. Jag vill också påminna om att Europaparlamentet har begärt ett förbud mot bekvämlighetsflaggning, och jag önskar att kommissionen snabbt vidtar sådana åtgärder.
Av alla dessa skäl förstår ni säkert att min grupp först vill ta hänsyn till eventuella framsteg med anledning av antagna ändringsförslag, innan vi kan inta en definitiv ståndpunkt om detta betänkande.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! För det första vill jag tacka och gratulera föredraganden, Izquierdo Collado, till hans utmärkta arbete. För det andra vill jag be kommissionsledamoten om ursäkt, men det är första gången under den här mandatperioden som jag uttryckligen kommer att tala om min region, Andalusien.
Andalusien är - som ni vet - en av de största regionerna inom Europeiska unionen och har nästan 8 miljoner invånare. År 2002 mottog Andalusien 21 miljoner besökare som gav 13,2 miljoner euro i inkomster. Som ni vet hör Andalusien till Mål 1 i unionen och har en av de lägsta inkomstnivåerna, invånarna lever huvudsakligen av det ifrågasatta jordbruket och turistsektorn.
Det faktum att transportsektorn påverkar turismen i Europa på ett avgörande sätt nämns i betänkandet, så även behovet av att inrätta korridorer i nord-sydlig riktning för att främja förbindelserna mellan Europa och frihandelszonen i Medelhavsområdet och utvecklingen av randområdena. Vad anser ni då, ärade ledamöter, om att Algeciras, där Europeiska unionens största hamn för containerfartyg i Medelhavsområdet är belägen, har en enda anslutning via järnväg till inlandet, en sträckning som är över 100 år gammal och där medelhastigheter över 17 kilometer per timme är förbjudna? Visste ni att det enda kustområdet i hela Europeiska unionen som inte har motorväg finns mellan provinserna Almeria och Malaga? Mellan dessa regioner är provinsen Granada belägen, som ligger sist på inkomstlistan i Spanien och i Europa. Hur skall vi utvecklas om vi inte får infrastrukturer? Detta är ett smakprov på underskottet på infrastrukturer i unionens randområden.
Så länge dessa flaskhalsar tillåts i gemenskapens politik kan vi inte göra mycket för att inrätta en sammanlänkad transportsektor och en intermodalitet som grundas på sociala och miljömässiga aspekter.
Det gläder mig att man inte har glömt bort cyklisterna i betänkandet. De utgör en mycket viktig del av den individuella transporten och bidrar till hållbarhet i städerna och gör dem mänskligare. Vi måste fortsätta att arbeta för att öka säkerhetsstandarderna i transporten och i infrastrukturen, upptäcka de platser där det sker flest olyckor och märka ut dem för att skydda trafikanterna. Ärade ledamöter! Om det så bara är av ekonomiska skäl, låt oss arbeta, låt oss investera mer i säkerheten. Ett olycksoffer i trafiken kostar oss en miljon euro och vi har 40 000 dödsoffer i vägtrafiken per år.
I betänkandet talas det inte om ett nej till transporten. Vi måste arbeta på ett nyskapande sätt, till exempel med att öka framkomligheten för fotgängarna i städerna.

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman, ärade fru vice ordförande i kommissionen! Först mitt hjärtliga tack till vice ordföranden för vitboken som hon har skrivit tillsammans med sina medarbetare. Jag tror att vitboken är en bra ansats för den europeiska transportpolitiken, nämligen att genom utbudet åter uppnå balans bland transportsätten 2010.
Kommissionsledamot! Jag ber er att nu också göra allt för att det grekiska ordförandeskapet skall sätta upp det andra järnvägspaketet på dagordningen och komma fram till en gemensam ståndpunkt. För frågan om järnvägspolitiken är en av kärnpunkterna i er vitbok. Om vi här inte kommer framåt, kan vi glömma de principer som ni har listat - mer gods- och persontransporter tillbaka till järnvägarna. Detta kan man befara om de stora staterna sluter sig samman och helt enkelt säger: vi vill inte ha någon öppning av marknaderna; vi vill inte ha någon modernisering av järnvägsstrukturerna.
Jag hoppas att ni kan säga något om vilka möjligheter ni ser för att vi ändå under denna mandatsperiod skall kunna besluta om det andra järnvägspaketet. För om vi inte klarar av det under denna period, då är frågan om vi klarar av det 2005, 2006, 2007, och hela målsättningen i er vitbok, nämligen att år 2010 åter ha balans mellan transportsätten, skulle då omintetgöras.
Nu vänder jag mig till vår utmärkta föredragande med det påpekandet att jag i varje fall tillsammans med mina vänner måste avvisa två punkter tillsammans, nämligen dels punkt 66, inrättandet av en myndighet för vägtrafiksäkerhet. Kära kollega, kommissionsledamot Palacio har i sin vitbok med all rätt redogjort för att vi under de närmaste fem åren inte vill ha någon lagstiftning om vägtrafiksäkerhet. Vi vill i enlighet med principen om ?bra lösningar? se hur vi skall kunna minska antalet döda i trafiken och få mer trafiksäkerhet. Men om det inte finns någon europeisk lagstiftning, varför behöver vi då en ny myndighet för vägtrafiksäkerhet? Jag skulle vilja säga att låt oss se till att myndigheterna för sjöfart, flygsäkerhet och järnvägar gör sitt arbete. Men inte ytterligare en myndighet nu igen!
Jag måste säga till föredraganden att jag inte heller kan godta punkt 79, enligt vilken man återigen skall inrätta en ny transportfond. Jag säger till de föregående talarna: den offentliga lokaltrafiken i er stad måste förbättras av er region och av er medlemsstat. Vi kan inte använda europeiska medel för uppgifter som ligger inom medlemsstaternas ansvarsområden. De medel vi har behöver vi för de transeuropeiska näten. Och där har vi redan alltför lite pengar. För om ni tittar på hur mycket vi uppnått i fråga om Essenprojekten, som vi beslutade om gemensamt 1996, kan ni konstatera att inte ens de 14 projekten genomförts, och vi har inte tillräckligt med pengar för det.
Vi har redan sammanhållningsfonden, regionalfonden och ISPA-fonden. Kära kolleger, inte ytterligare en europeisk transportfond! Vi måste stödja de transeuropeiska näten! De andra sakerna är medlemsstaternas uppgift.

Stockmann (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Efter nästan ett och ett halvt års diskussion om vitboken och därmed om vår transportpolitiska strategi har vi nu ett betänkande, som i stort sett kan stödjas av en majoritet. Tack till föredraganden för det mödosamma arbetet att uppnå samförstånd!
Själva vitboken förtjänar absolut beteckningen strategisk, eftersom den behåller optimeringen av de totala europeiska transporterna i sikte, och eftersom den underbygger sitt mål att uppnå en balanserad uppdelning av transportintäkterna på transportsätten med cirka 60 konkreta enskilda åtgärder. Lika många - nämligen exakt 60 - konkreta lagförslag ligger ännu och puttrar hos rådet. Det är den transportpolitiska verkligheten, och det anser jag vara en skandal. Rent räknemässigt befinner vi oss alltså praktiskt sett i år 1992 - i början av förverkligandet av den förra vitboken. 
Två saker vill jag framhäva i dag. För det första behöver vi absolut en kompromiss i fråga om Galileo. Det finns en risk för att den ömsesidiga blockaden ifrågasätter ett av våra största transport- och industripolitiska projekt. Det är ju absurt att ingen medlemsstat till att börja med ville betala, och nu tvistar man om huruvida man kunde få betala ännu mer.
Vi hade tre års utvecklingsförsprång framför det amerikanska GPS3-systemet. Ett år har vi slösat bort, ett år har amerikanerna tagit igen genom höga investeringar, och om vi inte skyndar oss så försitter vi den framgång med projektet, som är så efterlängtad.
För det andra: mycket händer i det europeiska luftrummet och även i vår lagstiftning. Efter att projektet med det gemensamma luftrummet skjutits upp i sin rätta omloppsbana, uppmuntrar vi kommissionen att även gentemot nationella intressen konsekvent slutföra sin strategi om det gemensamma luftrummet, för vi behöver ett enhetligt transeuropeiskt luftrum.
Slutligen ytterligare en punkt: transportpolitiska debatter skulle vi egentligen inte bara behöva vart tionde år, utan kontinuerligt - även här i kammaren, och även vid sådana fortfarande acceptabla tider på dagen.

Costa, Paolo (ELDR).
Herr talman, kommissionsledamot! Vitboken har inneburit inledningen på en mycket stimulerande diskussion om en strategisk vision som gör det möjligt för oss att se till målet att skapa villkoren för rörlighet för varor och personer, något som är av avgörande betydelse för en verklig integrering av det utvidgade Europa, för att skapa en territoriell sammanhållning, samtidigt som vi undviker allt slöseri med mark och minskar de oönskade effekterna för miljö, säkerhet och medborgarnas hälsa. Detta är en målsättning med enorma proportioner och horisonten 2010 kan verka avlägsen, men om man känner till den tid det tar att genomföra den nödvändiga strukturella och infrastrukturella anpassningen kan vi säga att vi redan är kraftigt försenade. Ur den synpunkten är uppbromsningen av utvecklingstakten när det gäller den strategiska planeringen - men även på andra områden - från transportrådets sida oroande, samtidigt som vi inte kan underlåta att med stor tillfredsställelse understryka de bidrag som kommissionen ger när det gäller alla dessa frågor. Det är i denna riktning, med detta mål, som jag tror det kan vara mödan värt att även fortsätta undersöka de idéer som fortfarande är rena teorier, som ännu inte har finslipats, som till exempel decoupling, frikopplingen eller försöken att minska transportsektorns effekter på utvecklingen, något som sannerligen ingen vill begränsa, för det skulle innebära att man undersöker kollaterala politiska program inom området territoriell organisering och inom området optimering av befintliga infrastrukturer genom utnyttjande av ny teknik.
Lika viktigt är att man bidrar till att balansera valet av olika transportsätt genom en internationalisering av de externa kostnaderna och utnyttjandet av skillnaderna mellan avgifter och interna kostnader, även för ett korsvis utnyttjande av de mest kompatibla transportsätten.
Detta är brännande och svåra frågor, frågor där vi riskerar att köra fast, men de är viktiga, av avgörande betydelse för de frågeställningar som vi behandlar. Som redan sagts hoppas jag på kommissionens meddelande om metoder för att bestämma avgifter för de externa kostnaderna, som skulle möjliggöra att vi även fördelar transportkostnaderna på ett rättvisare sätt jämfört med det nuvarande och ersätter de allmänna avgifter som vi för närvarande betalar med adekvata och specifika avgifter.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Frågan om transportsätten i Europa, som vi diskuterar i samband med behandlingen av vitboken med den målande titeln ?Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: vägval inför framtiden? och betänkandet om denna vitbok av vår kollega Collado, är för mig en perfekt illustration på klyftan - ja till och med den avgrund som finns i Europa på det här området och så många andra områden - mellan behov och verklighet, mellan aviserade mål och de resurser som tas i bruk för att uppnå målen. Allt detta beror på att logiken om den allenarådande marknaden - vars grunder står att finna i den vitbok från 1992 som är upphovet till direktiven om konkurrenskraft och avreglering - har lett till att man har försummat säkerheten, miljön, sociala frågor och den fysiska planeringen.
Den vansinniga tron på vad liberalismen presterar, och till och med fulländar, har gjort oss närsynta när det gäller framtiden, nedvärderat offentliga insatser och tjänster, skuldbelagt dem som tror på att offentliga investeringar är nödvändiga på lång sikt och delat upp kostnaderna på olika sektorer men samtidigt inte räknat med allmänintresset och de positiva och negativa effekterna av kortsiktiga beslut. Föredraganden riktade själv stark kritik mot detta, vilket jag tackar honom för. Och jag stöder självklart honom när han säger att transportsektorn har en strategisk betydelse för den fysiska planeringen och den sociala och ekonomiska sammanhållningen, och när han talar om de allvarliga följderna för miljön. Han säger att hållbar utveckling måste vara grunden för den gemensamma transportpolitiken, och jag håller med. Han kräver en övergripande förvaltning av transporterna, och jag håller med. Jag delar självklart också hans angelägenhet om säkerhet och hans sociala krav. Jag stöder självklart många av hans krav, men jag är mycket rädd för att omröstningen inte kommer att ge den nödvändiga impuls som behövs för att framkalla en djupgående förändring av politiken på det här området.
Föredraganden talar om kravet på en bättre jämvikt mellan de olika transportsätten, det är bra men långtifrån tillräckligt. Det krävs - vilket jag begärde under debatterna om det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling - mer forskning på området. Man bör framför allt inom kort omdirigera de offentliga investeringarna, och för det ändamålet ta offentliga lån, stora offentliga lån. 2010, det är om sju år, och det är mycket snart. Om EU inte vill nöja sig med att upprätta en katalog över goda avsikter måste unionen redan i dag, redan 2003, omdirigera alla sina investeringar och alla sina val på det här området, genom att förse sig med nya rättsliga och ekonomiska resurser som ligger i nivå med vad som står på spel.

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman, kolleger, kommissionsledamot! Jag gläder mig åt att vi egentligen har kommit så långt, och detta på min födelsedag, sannerligen ett perfekt val av tidpunkt av parlamentet. Vi befinner oss emellertid i år 2003, och vi godkänner i morgon äntligen vår kollega Izquierdo Collados betänkande om vitboken om transportpolitiken. Bättre sent än aldrig. I vitboken gör man upp planer fram till 2010. Tiden för att utarbeta hela åtgärdspaketet har nu pressats ihop till sju år. Jag önskar därför kommissionen lycka till med förverkligandet av allt detta. Nyckeln till en hel del av de målsättningar som kommissionen sätter upp för sig är det ärliga priset av transportsätt och infrastrukturer. Det är därför hög tid att kommissionen äntligen kommer fram med direktivet om avgifter. Kommissionen har redan länge talat om det, och önskemål om att få se detta dokument hörs allt tydligare, inte enbart i den här kammaren från de människor som är engagerade i miljö och trafiksäkerhet utan också i medlemsstaterna som vill att den verkliga förorenaren skall betala.
En diskussion som ansluter till denna är om behovet av en kerosinskatt. Kommissionen måste börja röra på sig i den här frågan. Det fungerar inte att man å ena sidan subventionerar de transeuropeiska järnvägarna och att man å andra sidan ger utrymme för flygningar från Bryssel till London till priset av en smörgås. I vitboken har man möjlighet att ge ett tydligt svar på den här sortens frågor. Nu är det upp till kommissionen att skriva snabbare på de förslag som skall följa på den här vitboken.
Slutligen vill jag upprepa det jag sade i mitt jungfrutal för ett antal månader sedan: den mest miljövänliga kilometern är den kilometer som inte körs, och den här vitboken erbjuder ingen lösning med vilken man kan undvika transport. Det är en chans som gått förlorad.

Talmannen.
Gratulerar på födelsedagen! Jag hoppas ni får en trevlig kväll när ni firar med era vänner.

Lisi (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hans storartade arbetsinsats, något som emellertid inte hindrar mig från att göra en personlig kommentar: Jag tror uppriktigt sagt inte det skulle vara produktivt för vårt arbete i parlamentet att låsa kammaren under mer än ett och ett halvt år vid ett dokument, även om det är så omfattande som vitboken - över 400 ändringsförslag och annat - bland annat på grund av resultatet av denna diskussion, som med nödvändighet blir mycket kort, mycket allmän, och i vilken det är svårt att ta upp en fråga av denna typ. Kanske skulle det vara bättre om vi kunde hitta ett nytt sätt att behandla de stora kapitlen i vitboken och gå vidare per avsnitt: detta är ett förslag som framförs på grund av den stora tveksamheten när man inte vet exakt vad man skulle kunna säga på två minuter när det gäller en så här omfattande frågeställning. Jag tänker därför inte koncentrera mig på det som jag håller med om - vilket är mycket, största delen av vitboken - utan på det som jag fortfarande tycker verkar dunkelt, dvs., kommissionsledamot, frågan om de transeuropeiska näten.
Som Jarzembowski mycket riktigt påpekade, om vi vill koncentrera unionens ansträngning, även de ekonomiska, så skall vi sträva i den riktningen, dvs. mot projekt som verkligen har en europeisk profil. Jag kan emellertid inte undvika att konstatera att denna fråga har underskattats i vitboken. Den har inte fått den behandling den förtjänar. Vi har gjort upp en förteckning över arbeten som redan drabbats, som är försenade, som inte går framåt, och snarare än att försöka förstå varför de inte förs vidare och försöka hitta resurser och metoder för att påskynda deras genomförande, har vi tänkt mycket på att förlänga denna lista, bland annat med arbeten som är mycket krävande och viktiga. Ni hade en utmärkt idé, dvs. att förklara att en del av dessa arbeten är av europeiskt intresse, en idé som emellertid aldrig genomfördes.
Avslutningsvis, kommissionsledamot, framträder generellt nödvändigheten av att bättre fokusera de grundläggande målen, framför allt när det gäller de infrastrukturella problem vi har i Europeiska unionen, som en uppmaning till medlemsstaterna, men även för att i största möjliga utsträckning rikta vårt utskotts arbete och resurser i den riktningen.

Hedkvist Petersen (PSE).
Herr talman! Vi måste satsa på ett transportsystem i Europa som ställer höga krav på miljö och säkerhet. Jag vill därför tacka kommissionen och föredraganden för det arbete som har gjorts gällande vitboken. Vi betonar nu än tydligare vad vi vill uppnå när det gäller miljö och säkerhet. Jag uppskattar att vi nu kan ta ett avstamp i det arbetet.
Jag uppskattar också och ställer mig helt bakom förslagen om att föra över transporter från väg till järnväg och sjöfart. Detta är viktigt. Vi måste dock komma ihåg att vägarna har mycket stor betydelse i vissa delar av unionen, bl.a. i de glest bebyggda och perifera delarna. Därför måste de olika transportslagen kompletteras med varandra. Det är en stor utmaning att skapa ett transportsystem i EU, eftersom Europa inte utgör ett homogent geografiskt område. Vi måste därför ta hänsyn till olika villkor, och det är mycket viktigt med transeuropeiska nät. Det är viktigt att skapa TEN-korridorer. Om vi satsar på TEN-korridorer i öst-västlig riktning, kan vi avlasta de centrala delarna med mycket hög trafikintensitet. En satsning på de transeuropeiska nätverken skapar fördelar.
Föredraganden har mycket tydligt lyckats betona de perifera regionernas betydelse och regionerna med långa avstånd. Hänsynen i det avseendet har ytterligare förstärkts i betänkandet. Jag har ändock några synpunkter. Jag håller med om att vi har stora investeringsbehov och att vi skall använda transeuropeiska nät. När det gäller punkt 79 kan jag acceptera förslaget om att kommissionen skall göra en undersökning om utvecklingen av nya metoder för att finansiera större infrastrukturprojekt.
Förslaget om vägtrafiksäkerhetsmyndigheten tolkar jag som att en sådan myndighet skall vara med och sprida goda exempel, ha ett underifrån-perspektiv och främja samverkan på olika nivåer. Vi måste förbättra trafiksäkerheten i unionen. Nu väntar vi på kommissionens tredje trafiksäkerhetsprogram, och det har vi gjort länge. Jag hoppas att det kommer snart.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Juan de Dios Izquierdo Collado påminner på ett bra sätt om transportpolitikens skyldighet att bidra till en balanserad utveckling och till den ekonomiska och sociala sammanhållningen. När man tänker ut och planerar en transportpolitik måste man tänka på att det är en strategisk sektor och en tjänst av allmänt intresse som måste tjäna dessa viktiga mål. Det är också viktigt att ta hänsyn till befolkningarnas rättigheter till kvalitativ rörlighet under säkra förhållanden och till tillgängliga priser. Vi håller också med om prioriteringen att förena transportmedlens konkurrenskraft med miljön, även om vi redan nu vill betona det motsägelsefulla i ett sådant principuttalande och betänkandets främjande av motorvägar.
Vi vill dock också påpeka att vi på vissa väsentliga punkter är oeniga med kommissionens vitbok och med Izquierdo Collados betänkande då det inte tillräckligt distanserar sig från det förra när det gäller dessa punkter. Vi är speciellt emot och förkastar den flykt bort som det upprepade stödet till en avreglering, öppnandet av transportmarknaden innebär, som om det vore ett universalmedel som skulle lösa alla de problem som har ackumulerats under åren och som har lett till att de allmänna transporterna har underordnats de privata och försämrats.
Ännu har ingen undersökning gjorts och ingen har ännu lyckats bevisa att en konkurrensutsättning av transporterna kan lösa sektorns problem. Tvärtom där avregleringarna har genomförts visar resultaten på precis det motsatta. Vi har järnvägs- och flygolyckorna som framför allt beror på låga investeringar i utrustning och säkerhet, eller uppsägningar och försämringar av arbetarnas sociala villkor.
Dessutom leder tanken på att man skall ha olika aktörer på samma linje eller vägsträcka till att en i början skenbart öppen situation systematiskt slutar i ett systematiskt inrättande av verkliga monopol. Den aktuella debatten om luftfarten är belysande för detta. Slutligen anser vi att det inte är godtagbart att medlemsstaterna, i syfte att uppnå kvalitativa transporter med en viss säkerhet bara får behålla infrastrukturen för att betydande investeringar skall genomföras, fortsätter att med offentliga medel ge bidrag till de företag som utför tjänsterna och som i slutändan är de som tar hem vinsterna på genomförandet av dessa tjänster. Det är säkerligen en lukrativ affär för dessa företag. Det är det förvisso inte för statskassan.

Foster (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka min kollega Peijs för hennes krävande insatser för att försöka uppnå lämpliga kompromisser kring detta kontroversiella och komplicerade betänkande. Tyvärr har det inte fått oss att ändra uppfattning. Betänkandet har lagts fram som ett förslag och ett handlingsprogram för transport fram till 2010, men jag är övertygad om att det inte innehåller mer än dåligt underbyggda och halvfärdiga idéer.
Det lär inte förvåna någon att större delen av de föreslagna idéerna inte kan övervägas på allvar, eftersom kommissionens ursprungliga förslag var så bakåtsträvande. Dokumentet är inte bara inriktat helt på järnvägen på bekostnad av alla andra transportmedel, det försöker inte heller avhjälpa den farliga situation som flygindustrin tyvärr befinner sig i, särskilt sedan 11 september.
Nu har den urgamla favoriten med fotogenskatten dykt upp igen, ett annat sätt att smyga in den bakvägen. Konkurrensfrågan tycks också ha blivit utslagen i detta förslag. Antingen ignorerades den med flit, annars glömde kommissionens järnvägsentusiaster helt enkelt bort den i sin iver. Konsumenten har rätt att välja transportmedel, så att förbättra samtliga i stället för att bara koncentrera sig på järnvägen kanske skulle ha låtit transportindustrin konkurrera på ett rättvist sätt.
En av de mest omtvistade frågorna i dokumentet tycks vara subsidiaritetsaspekten. En europeisk myndighet för vägsäkerhet skulle bara innebära ett slöseri med skattebetalarnas pengar och ännu ett lager av meningslös byråkrati. Vi är även emot införandet av en europeisk transportfond, eftersom det tyder på starkt personliga intressen. En annan fråga som rör beskattning och avgiftsbeläggning för utnyttjandet av infrastrukturen kommer att tas upp av min kollega Bradbourn.
Avslutningsvis vill jag säga att detta förslag var en möjlighet för kommissionen som försummades att komma med långtgående innovativa förslag som många av oss hade kunnat stödja. Det är kort sagt ett bakåtsträvande, illa genomtänkt förslag som vi kommer att rösta emot.

Poignant (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot! Enligt min mening finns det ett antal områden som Europeiska unionen bör engagera sig för. Ett område jag vill nämna är utbildning - även om det inte har något samband med vitboken - eftersom våra prestationer är beroende av kunskap. Jag vill också nämna forskning eftersom en del av vår tillväxt är beroende av innovationer, och jag vill slutligen nämna transporter, eftersom en hållbar utveckling är beroende av transporternas kvalitet.
Därför behöver sektorn resurser. Den behöver pengar. Idén om en europeisk fond är därför inte dålig. Jag kommer fortfarande ihåg vad Jacques Delors sade: vi behöver ett stort europeiskt lån för stora offentliga arbeten. Detta är självklart omodernt i dag. Det har något gammalmodigt över sig - men ekonomin är inte en vetenskap. Ibland återkommer gamla idéer, och det är inte för att Keynes har förlorat i anseende som idén är dålig. Bortsett från denna ekonomiska aspekt skulle jag vilja uppmärksamma er på tre andra aspekter.
Den första är att EU utvidgas österut, vilket gör att vårt territorium har en tendens att förlora i jämvikt. Jag anser att kommissionen bör ha ett öga på alla de avlägsna delar av Europa som har en besvärlig geografi, med öar, berg och halvöar, och att den måste se upp så att utvidgningen inte förvisar EU alltför långt österut. Jag gör mig här till talesman för de delar i västra Europa som har en kust längs Atlanten, men jag är säker på att ni anser att detta är en viktig fråga.
Den andra aspekten är att EU har många hamnar, många kuster och en lång kuststräcka. Vi måste alltså satsa på rätten att bedriva kustfart inom andra medlemsstater. Man skulle sannolikt kunna göra mer. När det gäller sjösäkerhet förutsätter detta att man går vidare i den riktning ni har valt, som jag tror är den rätta.
Den sista och tredje aspekten: våra regioner. När det gäller transporter måste vi utveckla våra regioner. I framtiden kommer regionalpolitiken kanske att bygga på trepartskontrakt, och i det sammanhanget är transportområdet en bra fråga som förenar staterna, regionerna och EU. Med vitboken och denna uppgift tror jag att kommissionen har ett bra tillfälle att utveckla dessa band.

Rack (PPE-DE).
Herr talman, fru vice ordförande i kommissionen, kära kolleger! Vitboken och Izquierdo Collados betänkande visar båda med all tydlighet att det fortfarande finns väldigt mycket att göra inom transportsektorn. Trots detta bör man här sätta värde på det arbete som gjorts av den nuvarande kommissionsledamoten med ansvar för transporter. Hon har på kort tid satt fart på en hel del. Vi kan vara optimistiska om att det fortsätter på ett bra och snabbt sätt.
I ett tidigare inlägg har föredraganden talat om att Europeiska unionens transportpolitik på en punkt fortfarande uppvisar en brist: han anser att vi förlorat slaget om hållbarheten. Jag skall försöka klargöra denna fråga med ledning av en särskild delaspekt. Avgifter och finansieringsinstrument tas uttryckligen upp i punkterna 75 ff i Izquierdo Collados betänkande. Även i fråga om transporterna handlar det alltid om frågan vad transporterna och tjänsterna kostar. Därför är det meningsfullt att ställa verklig kostnadsjämförelse och jämställdhet emot varandra när det gäller de enskilda transportsättens kostnader.
Under eftermiddagen har vi talat om det österrikiska transitsystemet. Här bör upprepas och understrykas det som vi redan tidigare hört: så länge det är mycket billigare att fara över/genom Alperna och andra känsliga områden med lastfordon, får det bästa alternativa infrastrukturutbudet ingen effekt. Inte ens en tunnel under Österrike skulle hjälpa, så länge som det är billigare att fara genom landet.
Därför vädjar jag om att man så snabbt som möjligt kommer med seriösa förslag rörande transporterna i särskilt känsliga områden!

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Herr talman, fru vice ordförande för kommissionen, ärade kolleger! För det första vill jag hylla en person som var förknippad till transportsektorn, nämligen den lokala polischef som nyligen mördades av terroristgruppen ETA.
För det andra, och nu går jag in mer konkret på betänkandet, vill jag göra en rad förtydliganden. Jag gratulerar föredraganden till arbetet och även Karla Peijs, vår skuggföredragande; hon har nämligen bidragit mycket stort till betänkandet.
Jag går nu över till de förtydliganden jag vill göra om betänkandet. För det första är en rad delegationer, en rad grupper, bekymrade eftersom vi anser att en faktor inte tas upp, åtminstone inte tillräckligt, i betänkandet, nämligen situationen för vissa medlemsstater, vars infrastrukturer ännu inte har etablerats fullständigt, jämfört med andra medlemsstater där infrastrukturerna och investeringarna i dessa, särskilt vägnäten, är fullständigt slutförda, och som snarare behövs förbättras. Det bekymrar vår grupp.
För det andra vill jag uttrycka vårt stöd till inrättandet av en myndighet för vägsäkerhet. Det antal trafikdödsoffer som för närvarande skördas på de europeiska vägarna kräver inte bara ett budskap, utan en effektiv och aktiv politik och vi anser att en myndighet för vägsäkerhet kan vara ett bra instrument.
Slutligen stöder vi även förslaget om att inrätta en europeisk transportfond, tillsammans med andra mål och överväganden, som till exempel det transeuropeiska nätet och strukturfonderna på transportområdet. Vi kommer att stödja dessa två förslag, som vi anser vara positiva.

Musotto (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Vitboken innehåller olika inslag av stort och direkt intresse för Italien, till exempel frågan om alppassen, finansieringen av de stora infrastrukturprojekten, en ny balans för olika transportsätt, hållbarhet och sammanhållning i Europa. Jag anser att transportpolitiken borde lämna ett viktigt bidrag till förbättringen av den ekonomiska och sociala utvecklingen i Europa, och framför allt ta hänsyn till den specifika karaktären för de randområden och ö-regioner och kräva att det vidtas åtgärder för att så vitt det är möjligt förbättra deras missgynnade situation och garantera den territoriella kontinuiteten.
Under de europeiska råden i Essen och Dublin angavs 14 prioriterade projekt och utan att avvakta att dessa mål uppnås, har vitboken lagt till andra, med en uppenbar spridning av resurserna. I det sammanhanget vill jag understryka att inget av dessa projekt avser Syditalien, där situationen är kritisk, och där man riskerar att hamna ännu mer i Europas utkanter efter utvidgningen. När jag talar om en kritisk situation, gäller det de markbundna transporterna, de transeuropeiska näten, sjötransporter, lufttransporter, transporternas allmänna säkerhet. Jag vill understryka att vi talar om regioner med allvarliga strukturproblem, brister som är resultatet av felaktiga val och en felaktig politik. I parlamentet företräder jag medborgarna på två stora öar - Sicilien och Sardinien - med cirka sju miljoner invånare: jag ber att man inte skall glömma bort de löften som gavs av de europeiska ministrarna i Amsterdamfördraget när det gäller randområden och ö-regioner. Jag hoppas att avregleringen av transportsektorn skall åtföljas av garantier om utveckling av missgynnade områden.

Bradbourn (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill ägna mitt debattinlägg åt ett antal kärnfrågor som jag ifrågasätter, både i betänkandet och i kommissionens ursprungliga förslag. Till att börja med vill jag säga att jag verkligen håller med om den kritik som min kollega Foster tidigare framförde. 
För det första finner jag hela antivägkänslan i betänkandet i högsta grad förbryllande. Vägar är och kommer alltid att vara hörnstenarna i vår transportindustri, som gör att vi kan ta oss till varje hörn i vårt land och på hela vår kontinent. Det är därför högst orealistiskt att tro att det finns en framtid för industrin i sin helhet om vi bortser från dess kopplingar till konsumenterna: vägnätet. Ändå ignoreras vägsektorn bestämt i betänkandet som därför är illa avvägt.
Det är viktigt att vägarna kombineras med andra transportmedel. Jag tvivlar inte på att bättre allmänna kommunikationer har en avgörande roll för transportstrategin. Trots allt är vägtransporter fortfarande det som majoriteten väljer, till följd av deras bekvämlighet och flexibilitet. Att straffa människor för att de använder vägarna är en extremt farlig åtgärd, ändå är det just det som förespråkas i betänkandet. Ett exempel på detta är förslaget om att avgiftsbelägga utnyttjandet av infrastrukturen. Det är i första hand en fråga om subsidiaritet som inte ens skall övervägas på europeisk nivå, helt bortsett från om ett sådant avgiftsbeläggande i sig är riktigt, med tanke på de stora summor som bilisterna redan betalar i skatt. Endast en försvinnande del av skatteintäkterna används till att förbättra transporterna. Så är det utan tvekan i Förenade kungariket.
De brittiska konservativa ledamöterna motsatte sig kraftigt ett avgiftsbeläggande för utnyttjandet av infrastrukturen i vårt land och det motsätter vi oss lika häftigt här i Europa. Ändå går betänkandet längre än att bara ålägga allmänheten direkta avgifter. Om vi försöker bryta länken mellan transport och ekonomisk tillväxt bortser vi från tydliga bevis sedan århundraden tillbaka. Enkelt uttryckt, ökad handel stärker nationens ekonomi och ökar dess BNP. Inte ens den mest elementära handel skulle vara möjlig utan ett effektivt transportsystem som är tillgängligt för alla.
Jag medger att förutsättningarna för detta betänkande var dåliga och jag hyser medkänsla med föredraganden som befinner sig i en hopplös situation. Mina konservativa kolleger och jag har dock haft allvarliga betänkligheter inför vart det här dokumentet skulle föra oss, med svåra följder för hela transportindustrin. Jag uppmanar därför parlamentet att tillbakavisa betänkandet i sin helhet.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Det råder ingen tvekan om att avregleringen av transportmarknaden har inverkat positivt på rörligheten för varor och människor, men här handlar det om vägtrafikens fortsatta dominans, ökade trafikstockningar och skadliga effekter på miljön och folkhälsan.
I vitboken föreslås att man tacklar situationen genom att gradvis bryta sambandet mellan transportsektorns tillväxt och den ekonomiska tillväxten eller ökningen av BNP, samtidigt som man medger att den ekonomiska tillväxten kommer att skapa ett ökat behov av rörlighet. Omvänt kan vi inte bortse från transporternas bidrag till den ekonomiska tillväxten och utvecklingen. Situationen på Irland är en utmärkt fallstudie på den punkten. Vägtrafiken i Dublin har ökat lavinartat det senaste årtiondet, då tillväxten i vår ekonomi nådde rekordhöga nivåer. De trafikstockningar som det har orsakat verkar nu som en kraftig broms på den fortsatta tillväxten. Det vi talar om här är balans och behovet av att det blir rätt. Det förekommer även miljömässiga effekter på vår luftkvalitet.
På liknande sätt kommer utvidgningen att leda till ytterligare vägtransporter. En uppgradering av infrastrukturen i kandidatländerna kommer att kräva enorma investeringar. Medan de ökar sin BNP och inkomst per capita - vilket vi alla hoppas att de gör - kommer trafiken och trafikstockningarna pro rata att öka. De åtgärder som föreslås i vitboken är att återupprätta balansen mellan de olika transportmedlen; utveckla högkvalitativa järnvägstjänster; främja överfarter med närsjöfarten; inre vattenvägar och kombinerade transporter; och främja en rättvis konkurrens mellan olika sektorer. Det behövs nya TEN-projekt för att ta itu med förekommande och framtida flaskhalsar med hjälp av en tillfredsställande politik för avgiftsbeläggande för utnyttjandet av infrastrukturen. Vad luftfarten beträffar stöder jag fullt ut initiativet till ett gemensamt europeiskt luftrum.
Jag anser inte att harmoniseringen av bränsleskatten har en viktig roll i det här. Vägtransporter kommer att fortsätta vara det dominerande transportsättet i de medlemsstater där några alternativ varken är möjliga eller realistiska. Och även om de vore det, vad skulle krävas för att få oss att kliva ur våra bilar?
Sammanfattningsvis, medan säkerheten på vägarna är en stor fråga och antalet döda och skadade i trafiken når skrämmande nivåer - 40 000 per år i EU - ryggar jag precis som flera av mina kolleger tillbaka inför ännu en europeisk myndighet och anser att de nationella myndigheterna bör kunna utforma strategier som lämpar sig för de speciella omständigheter som råder i deras länder.

Sudre (PPE-DE).
Kommissionsledamot, mina kära kolleger! I vitboken föreslås följande huvudmål: att prioritera hållbar utveckling, att ge ny stimulans åt sjö- och järnvägstransporter, att främja kombinerade transportsätt, att föregripa utvidgningens effekter i form av ökad rörlighet och att förbättra tillgängligheten till avlägsna områden. Jag skriver helt och hållet under på att det behövs en ny jämvikt mellan de olika transportsätten, vilket bör ta sig uttryck i en rad åtgärder som skall kombinera prissättning, förnyelse av de transportsätt som utgör alternativ till vägtransporter och investeringar i det transeuropeiska nätet.
Men vi får framför allt inte glömma att transportpolitiken i enlighet med Maastrichtfördraget måste främja sammanhållningen, och att det transeuropeiska transportnätet mot denna bakgrund bör vara ett instrument för unionens ekonomiska, sociala och regionala sammanhållning. Det måste göras mycket grundliga analyser om kommunikationerna i avlägsna regioner, särskilt på öar och i unionens yttersta randområden. Om nödvändigt måste man utforma en allmän trafikplikt, som har att göra med kravet på att följa principen om regional kontinuitet och eftersträva bästa möjliga driftsvillkor.
Det finns fortfarande en påtaglig obeslutsamhet när man talar om transporternas roll för den regionala utvecklingen i avlägsna områden, framför allt unionens yttersta randområden. Men samtidigt medger fördragen att dessa regioner får behandlas på ett sätt som avviker från de gemensamma bestämmelserna för transportmarknaderna. En perfekt illustration på de aktuella brister jag har pekat på är den särskilt oroande situation som har uppstått inom flygtrafiken i de franska utomeuropeiska territorierna till följd av att Air Lib lades ner, ett flygbolag som delvis var specialiserad på dessa flygningar. Denna situation visar också att det snarast krävs en samordnad framtidsvision för utvecklingen i avlägsna områden, där politiken för transportreglering sammanfaller med politiken för regional utveckling. I vitboken behandlas bland annat den här frågan med avseende på en möjlig lättnad av gemenskapens ramar för stöd med regionala ändamål inom området transporttjänster, särskilt för förbindelser med avlägsna regioner och små öar, men jag är inte säker på att den helt och hållet speglar hur viktig den här frågan är för de berörda europeiska befolkningarna.

Vatanen (PPE-DE).
Herr talman, ärade fru de Palacio! Det är glädjande att kommissionen förhåller sig allvarlig till trafikproblemen. Målet att halvera dödsfallen i trafiken är ett mål som speciellt förtjänar allt vårt stöd. Det finns ingen godtagbar orsak till att någon människa skall dö på vägen. Trafikstockningarna i Centraleuropa är också ett stort problem, samtidigt som man inom randområdena oroar sig för hur man skall säkra förbindelserna till den europeiska marknaden. 
Förutom många goda förslag innehåller vitboken tyvärr allvarliga felbedömningar. Kommissionen vill bryta sambandet mellan ekonomisk tillväxt och trafikökningen. Det är inte möjligt, men den ekonomiska tillväxten kan vi nog stoppa. Genom att minska trafikens skadeverkningar kan vi lugnt låta transporterna öka. Nya fordon avger ända upp till 95 procent mindre föroreningar än fordon tillverkade före 1970. Detta lägger man inte märke till om man ser på frågan genom mörkgröna linser. Genom att avskaffa registreringsskatten för bilar inom hela Europa och sänka bruksskatten för rena bilar kan vi förbättra miljöns tillstånd på ett dramatiskt sätt.
Ett annat märkligt förslag är att man skall frysa de olika transportformernas marknadsandelar till 1998 års nivå. Något sådant kunde man förvänta sig av politbyrån i forna Sovjetunionen, men det försvagar avsevärt kommissionens status. Det vore vansinnigt att med våld försöka styra marknadsandelarna mot mål som fastställts i ett elfenbenstorn. Å andra sidan finns det skäl att skapa en rättvis konkurrenssituation för alla transportformer. Låt marknaden själv bestämma de naturliga transportandelarna.
Det tredje misstaget gäller harmoniseringen av arbets- och sociallagstiftningen. Endast då det är fråga om trafiksäkerhet är det på sin plats att harmonisera den maximala körtiden för transporter. Då krävs det också att man noggrant granskat fördelar och kostnader. Om vi går in för att genomföra dessa tre misstag befinner vi oss ännu längre bort från ett dynamiskt Europa.
Sovjetunionen splittrades på grund av sin egen omöjlighet, men vårt fina europeiska projekt förtjänar bättre. Vår tröga ekonomi är i behov av vård och vår självförvållade sjukdom är verkligen ingen inbillningssjuka. Tyvärr är kommissionens medicin - tillåter jag mig säga - som köpta på en basar. Skulle det inte äntligen vara tid att sluta prata om den europeiska modellen och leta upp framgångsrecepten hos de framgångsrikaste?

Izquierdo Collado (PSE)
Herr talman, kommissionsledamot! Jag tackar er för att ni närvarar vid den här debatten. Det finns ett koncept - som är av grundläggande vikt enligt min åsikt - som finns med som en grundtanke i alla inlägg som har gjorts i debatten. Detta grundläggande koncept är det europeiska transportområdet. Inom detta område måste man försöka komma till rätta med den europeiska asymmetrin, men även förstå den. Europa är inte likadant överallt - som Sudre just sade - det finns områden med infrastruktur, randområden, sammanhängande områden, kärnområden som måste främjas i mycket hög grad - och i och med utvidgningen blir detta ännu mer nödvändigt - men man tar inte hänsyn till den faktorn när det gäller det europeiska transportområdet.
Kommissionsledamot! För några månader sedan antog parlamentet och rådet det sjätte ramprogrammet för forskning. I och med detta inrättas ett gemensamt europeiskt område för forskning.
Kommissionsledamoten sade till de europeiska forskarna: nu har vi passerat stadiet när ni samlades för att berätta för varandra om vad ni gör och för att vänskapligt samarbeta. Det är nödvändigt att inrätta ett gemensamt europeiskt område för forskning i syfte att koncentrera kraften och kapaciteten i hela Europas forskning på samma projekt, samma mål och inom samma område, för att slippa göra samma sak 15 gånger. Det europeiska forskningsområdet är därför ledtanken som gör att man förstår alla inlägg i kväll, som har varit svåra att greppa. Men jag kan försäkra er om att morgondagens omröstning inte kommer att vara oklar, som kvällens debatt kan förefalla, utan kommer att ge ett mycket tydligt resultat. Ni bör glädja er, kommissionsledamot, eftersom parlamentet i och med detta säger till er: fortsätt, ni har parlamentets stöd för att genom direktiv framhäva de förslag som ni har lagt fram i rapporten om vitboken och parlamentet bistår med kompletterande förslag som kan vara användbara. Därför öppnas många dörrar och rådet kan inte slå dövörat till för de grundläggande krav och den vädjan som vitboken om den gemensamma transportpolitiken innebär, och budskapet är att det är dags att fatta beslut, att föra en verkligt europeisk politik, eftersom en sådan politik kommer att leda till en samverkan som står över alla förbehåll från dem som säger att den europeiska myndigheten för vägsäkerhet kommer att kosta pengar, de som tror att den europeiska transportfonden inte kommer att användas väl, de som inte förstår att intermodalitet i en hamn gynnar hela Europa, att investeringarna och korridorerna, överallt, kommer att vara till nytta för de cirka 400 miljoner européerna när unionen utvidgas.
Kommissionsledamot! Även om det till synes finns mycket delade åsikter i kammaren kan jag försäkra er om att vi egentligen står mycket nära varandra.
Jag avslutar med att tacka alla kolleger som har medverkat i arbetet med det här betänkandet. De har bidragit med många förslag och samarbetet har varit mycket konstruktivt.

de Palacio
Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden, Izquierdo Collado, för det genomförda arbetet, jag tackar alla ledamöter i utskottet för regionalpolitik, transport och turism för kvaliteten på betänkandet som helhet och de talare som har yttrat sig på de olika utskottens vägnar under debattens gång. Jag vill även tacka alla ledamöter som har yttrat sig, även de som har kommit med mycket kritik, eftersom jag anser att de bidrar till att sätta färg på debatten och gör den varierad och framför allt förmedlar känslor och omdömen som det är nödvändigt att ta hänsyn till när det handlar om att komma med lösningar för det europeiska transportområdet som - vilket Izquierdo Collado sade - är så brett och varierande och som dessutom ibland är asymmetriskt.
Jag vill betona att jag delar er åsikt och det sägs dessutom mycket tydligt i Izquierdos betänkande - som jag anser vara mycket balanserat - om att transporten måste vara hållbar och för att transporten skall kunna vara hållbar måste den för det första vara konkurrenskraftig. Om vi inte inrättar ett konkurrenskraftigt transportsystem i Europa kommer hela vårt industriella nät, hela vår produktiva sektor att försvagas. Det är därför nödvändigt att skapa en konkurrenskraftig transport, men man måste samtidigt ta hänsyn till samhällets krav på livskvalitet och respekt för miljön. Det är den uppgiften, som inte alltid är lätt, som vi måste lösa med våra förslag.
Jag har noggrant noterat Izquierdos Collados tydliga stöd och parlamentets förslag till betänkande. Ni har dröjt, men rådet kommer inte att vara snabbare - det vill jag säga mycket tydligt - med att uttrycka sitt stöd för ändringen av transportslag, öppnandet av järnvägsnätet, upprättandet av ett gemensamt luftrum, lanseringen av Galileoprogrammet, där det är brådskande att fatta beslut och vidta åtgärder.
Precis som vi prioriterar ni bland annat säkerheten och anser att det är nödvändigt att ta itu med investeringsbehoven i det transeuropeiska nätet, särskilt genom avgiftsbeläggning för utnyttjandet av infrastrukturerna.
Det gläder mig även att man i betänkandet betonar frågor som integrering av randområdena, vägnätets stora ekonomiska betydelse, behovet av att minska trafiken - när jag talar om randområden menar jag även de yttersta randområdena, som de avlägset belägna ögrupperna, tusentals kilometer från det europeiska fastlandet.
Jag anser att alla dessa punkter är mycket intressanta, de förtjänar vår uppmärksamhet och är värda att betonas i detta betänkande. Jag vill kommentera de viktiga frågor som har tagits upp här och som tas upp i betänkandet.
Jag börjar med myndigheten för vägsäkerhet. Jag har full förståelse för det förslaget, eftersom det härrör från behovet av att skapa drivkraft som gör det möjligt att reagera mot den dåliga vägsäkerheten på alla ansvarsnivåer och samtidigt respektera subsidiaritetsprincipen och kommissionens initiativrätt.
Jag anser att vi måste fundera över de steg som måste tas för att nå detta mål. Jag hoppas kunna komma med mer detaljerad information i det nya meddelandet om vägsäkerhet som jag kommer att lägga fram inom kort, men det är liten skillnad mellan ett observatorium och en myndighet. Grundtanken är till slut den samma.
Jag vill - med anledning av den text som vi diskuterar - kommentera ett par saker om konkurrenskraften, bevarande av miljön och bättre kvalitet i tjänsterna, säkerheten och livskvalitet.
I punkt 9 står det att ?att man bör arbeta för att godstransporterna överförs från vägtransport till andra transportsätt genom att förbättra tjänstekvaliteten på de andra transportsätten? vilka är miljövänligare, men att ?vägtransportens konkurrenskraft inte får påverkas negativt?. Jag anser att denna mening är ytterst viktig.
Europa kan inte tillåta sig lyxen att minska vägtransportens konkurrenskraft. Den utgör grunden för vår ekonomiska utveckling, tillväxt och internationella konkurrenskraft. Vad det handlar om är att till exempel göra järnvägen lika konkurrenskraftig som vägtransporterna. Till dem som fullständigt avvisar - en minoritet av parlamentet - avregleringen av järnvägstransporten eller införande av konkurrens - vi talar snarare om att införa konkurrens än om att avreglera, eftersom det är en mycket reglerad avreglering - kan jag säga att vi redan vet vad som kommer att hända om vi inte gör något åt den nuvarande situationen: vi kommer att ha tåg på museerna, men inte i verkligheten.
Jag tror att vi måste välja andra utvägar som har gett goda resultat inom andra transportsektorer, men jag vill betona följande: det handlar inte om att straffa, utan om att förbättra kvaliteten på andra system.
Ärade ledamöter! Ni föreslår även att stora korridorer skall inrättas (i öst-västlig och nord-sydlig riktning) när det gäller väg- och järnvägsnät - den frågan tas bland annat upp i punkt 36. Jag vill betona att det handlar om att integrera utvidgningen i det transeuropeiska transportnätet, om handelsutbytena och om det europeiska transportområdet. Det är transporten som garanterar att vår marknad kan existera och möjligheten till fri rörlighet för personer och varor inom hela detta europeiska område.
Vi måste insistera på att förstärka järnvägstransporten. Det är en grundläggande punkt som vi inte kan bortse från. Den här aspekten tas bland annat upp i punkt 36. Jag är medveten om att det även handlar om att främja de inre vattenvägarna och sjöfartssektorn, men i några fall kan vi inte undvika att anlägga nya vägar, eftersom det finns områden där det fortfarande saknas väginfrastruktur. Det handlar följaktligen inte om dogmatism, utan om se praktiskt på verkligheten och de behov som finns i den europeiska transportsektorn.
När det gäller den viktiga transportfonden håller jag fullständigt med Izquierdo Collado om att vi behöver en europeisk fond med större räckvidd för att kunna stödja och driva på anläggandet av infrastrukturer, särskilt järnvägsinfrastrukturer och lösa problemet med flaskhalsar för att förbättra utnyttjandet av de europeiska infrastrukturerna.
Kan man lägga fram saken som Izquierdo Collado gör? Jag anser att vi snarare bör lägga fram behovet av att avsätta ökade medel till det transeuropeiska nätet i samband med den nya budgetplanen, vars stora riktlinjer kommer att diskuteras inom kort. Enligt min åsikt är det där vi bör öka medlen, öka resurserna, eftersom det står klart det är nödvändigt att påskynda anläggandet av infrastrukturer. De medel som för närvarande har tilldelats det transeuropeiska nätet är otillräckliga och vi måste göra framsteg på det området, eftersom det transeuropeiska nätet gynnar Europa, det är ett europeiskt intresse, förutom den konkreta medlemsstat som infrastrukturerna förbinder eller korsar. De är ett europeiskt intresse eftersom de underlättar - jag betonar detta - genomförandet av den inre marknaden och integreringen av det europeiska området.
Nu över till frågan om Europeiska investeringsbanken: det är naturligtvis ett annat sätt för att vi skall komma närmare varandra och det är även nödvändigt att främja de offentlig-privata partnerskapen i finansieringen. Jag kommer att lägga fram alla dessa frågor inom kort i infrastrukturpaketet, däribland frågan om avgiftsbeläggning. Costa har lämnat kammaren, men jag vill betona att avgiftsbeläggningen tas upp i punkterna 75 och 76, där man talar om att uttag av avgifter för utnyttjande av infrastruktur och externa kostnader som hänger samman med dem skall införas samtidigt för samtliga transportsätt och där man säger att fördelningen måste vara rättvis, icke-diskriminerande och balanserad, och att korssubventionering skall tillåtas.
Ärade ledamöter! Jag instämmer fullständigt i det resonemanget, med ett enda förbehåll, nämligen att korssubventioneringen bör begränsas till undantagsfall via alternativa vägar och att varken korssubventionering, vägtullar eller avgiftsbeläggning får bli en inkomst för en medlemsstat tack vare dennas geografiska läge inom det europeiska området. I annat fall kommer vi att gå tillbaka till medeltiden, då man fick tillräcklig inkomst för att leva överdådigt och till fick ställning som herreman om man till exempel kontrollerade en bro över en flod. Vad vi måste göra är att inrätta en avgiftsbeläggning som täcker utgifterna, där inkomsterna går till att förbättra infrastrukturerna och vägsäkerheten samt förbättra de platser där de samlas in. I vissa fall kan korssubventionering tillåtas, det är helt klart ett bra instrument som har gett goda resultat, till exempel i det schweiziska systemet.
Kommissionen kommer att utarbeta ett meddelande om transportsituationen i kandidatländerna före 2004. Vi anser inte att det är nödvändigt att utarbeta ett särskilt meddelande under 2003 eftersom vi kommer att utarbeta två rapporter. För det första kommer vi sex månader innan datumet för anslutningen att utarbeta en rapport med en heltäckande uppföljning, det vill säga, ungefär i november 2003, där vi kommer att undersöka hur långt kandidatländernas har kommit med förberedelserna i alla sektorer, däribland transportsektorn, och för det andra kommer vi att utarbeta ett meddelande under 2003 om samarbetet med kandidatländerna och grannländerna på området för det transeuropeiska transportnätet. Dessutom har vi rapporten från van Miert-gruppen, som kommer att börja arbeta med utformningen av nätet inom ramen för konceptet 27 medlemsstater: det alleuropeiska nätet.
Ärade ledamöter! Uppföljningsmekanismen och översynen efter halva tiden 2005, som fastställs i vitboken, kommer att bli det idealiska tillfället för att ta itu med dessa problem och ta med hela den informationen.
Herr talman! Jag avslutar denna långa och mycket viktiga debatt med att än en gång tacka Izquierdo Collado för det seriösa och balanserade arbetet, som har varit svårt, eftersom det är svårt att jämka samman och ena olika viljor. Efter vad jag har hört under dagens debatt hoppas jag att de stora riktlinjerna för transportpolitiken för de kommande tio åren i Europeiska unionen kommer att fastställas och återspeglas med all tydlighet i parlamentets omröstning i morgon.

Talmannen.
Tack, kommissionsledamot!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi:
A5-0025/2003 av van Velzen, om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om vidareutnyttjande och kommersialisering av handlingar från den offentliga sektorn
(COM(2002) 207 - C5-0292/2002 - 2002/0123(COD));
A5-0016/2003 av Auroi, om kommissionens meddelande ?På väg mot en fullständig utbyggnad av tredje generationens system för mobil kommunikation? (2002/2240(INI));
A5-0013/2003 av Paasilinna, om kommissionens meddelande ?eEurope 2005: Ett informationssamhälle för alla. En handlingsplan inför Europeiska rådet i Sevilla, den 21-22 juni 2002? (2002/2242(INI));
A5-0434/2002 av Khanbhai, om kommissionens meddelande om e-ekonomins inverkan på de europeiska företagen: ekonomisk analys och politiska konsekvenser
(COM(2001) 711 - C5-0285/2002 - 2002/2145(COS)).

Van Velzen (PPE-DE)
Det är återigen ett ganska sorgligt ögonblick. Det är inte omöjligt att klockan kommer att passera midnatt, och ett av de viktigaste ämnena, där hundratals miljoner arbeten berörs, förflyttas alltså av parlamentets presidium till nattetid. Jag hoppas att det inte är symboliskt, herr talman, för framtiden för vårens toppmöte för Europeiska rådet som kommer att äga rum inom kort.
Men jag måste säga något om vidareutnyttjandet och kommersialiseringen av handlingar från den offentliga sektorn, och först och främst är det ju bra att ännu en gång betona att detta direktiv enbart har som målsättning att komma till minimiharmonisering. Minimiharmonisering eftersom vi annars inte kan låta alleuropeiska innehållstjänster hamna på området för information från den offentliga sektorn. Och genom undersökningar, bland annat också i Förenta staterna, vet vi att det finns en stor potential för att så att säga saluföra befintliga handlingar från den offentliga sektorn. Detta gäller i synnerhet för de mycket små företagen, de små och medelstora företagen, som därigenom kan skapa en betydande mängd arbetsplatser, och det är ju också vad vi vill. I Förenta staterna har vi redan sett att det fungerar utmärkt genom att stimulera vidareutnyttjande, genom att ställa denna information till förfogande mot tillkommande kostnader. Och den första politiska frågan är naturligtvis: varför gör vi inte detta också i Europa?
Vi vet alla att den så kallade sektorn för 3G, tredje generationens mobila kommunikation, upplever stora problem och att vi sällan har haft möjlighet att överföra så mycket pengar från den privata sektorn till den offentliga sektorn. Man måste alltså försöka att i synnerhet just nu ge denna sektor för 3G alla möjliga chanser. Jag anser det alltså vara mycket skadligt att ställa denna information till förfogande igen mot ett högt pris, för det innebär också att man därmed inte kommer att komma i gång med de innehållsrelaterade tjänsterna. Jag uppmanar verkligen alla våra kolleger med eftertryck att inte enbart ägna vackra ord till Lissabon utan att också faktiskt vidta åtgärder där så är möjligt, och här är ett gott exempel.
Det var många diskussioner om frågan om kulturinstitutioner, universitet, forskningsenheter osv. skulle behöva uteslutas i detta direktiv eller inte. Från början ville jag att de skulle inkluderas, i slutändan nådde vi en kompromiss om att avlägsna dem, och därför förstår jag inte varför ändringsförslag 33 fortfarande skulle behövas. Jag uppmanar eftertryckligen våra socialistiska vänner att dra tillbaka ändringsförslag 33, eftersom det från början var ett kompromissändringsförslag som inte längre behövs, för jag har alltså redan gjort eftergiften.
Herr talman! Det finns också fortfarande medlemsstater som försöker att införa ett extra filter för att se till att alla ännu en gång måste ansöka om tillstånd osv. I och med detta uppstår ännu en extra blockad, ett extra steg som man måste ta, och det är just för de små företagen mycket skadligt, så jag skulle vilja säga att detta inte får hända.
I betänkandet gör vi skillnad mellan övrig information och grundinformation. Denna grundinformation är information som varje medborgare behöver för att kunna fungera i en normal rättsstat. Denna information skall egentligen också kunna stå medborgaren avgiftsfritt till förfogande, så att denne kan utöva sina normala medborgerliga rättigheter. Och den kompletterande informationen måste bli tillgänglig mot tillkommande kostnader, först då arbetar vi progressivt, framåtsträvande. Varför skulle detta parlament inte en enda gång kunna vara den drivande kraften bakom en ny utveckling på området för informationssamhället? Jag uppmanar alltså eftertryckligen våra kolleger att följa mig i den riktningen.
Herr talman! Jag kliver nu ur rollen som föredragande och framför några kommentarer som ledamot i PPE-DE-gruppen om Aurois och kollega Paasilinnas betänkande. Först och främst vill jag tacka båda föredragandena så mycket för deras verksamheter, deras kollegialitet och framför allt också för deras ansträngningar i utarbetandet av ett utmärkt betänkande. Vi vet alla att sektorn för 3G befinner sig i stora svårigheter - jag har nyss nämnt detta - och vad det handlar om nu är naturligtvis att se till att vi också utifrån parlamentet ger en signal till det kommande Europeiska rådet så att man vidtar åtgärder där som hjälper oss vidare framåt. Vi tänker då på åtgärder som är inriktade på att återställa förtroendet hos medborgarna, men också hos investerarna, så att man alltså vet vad som kommer att ske på detta område. Jag anser exempelvis att det skulle vara nyttigt att jobba på en situation där medlemsstaterna inte enbart tillåter network-sharing för stunden och tack till kommissionsledamoten för hans stora engagemang i detta men man måste också inse att 3G är en helt annan produkt än 2G. Det är mycket komplext, den innovativa serie som måste utvecklas kräver oerhört många investeringar som operatörerna inte kan göra ensamma. Alltså måste man främja samarbete mellan operatörerna, för annars blir det kunden - ni, herr talman, och jag - som kommer i kläm.
Jag riktar alltså en angelägen uppmaning till kommissionsledamoten att med hjälp av riktlinjer möjliggöra samarbete mellan operatörerna och konkurrens mellan de tjänster som operatörerna skall utföra. För om man med dessa apparater, dessa fina mobiltelefoner, inte kan kommunicera med varandra för att driftskompatibiliteten saknas kommer vi inte längre, och det är, anser jag, en punkt av avgörande betydelse. 
Jag anser också att det är viktigt att skapa en nära kontakt mellan de regioner där 3G redan nu är under utveckling, eftersom man lär av varandra. På det sättet kan man också förhindra att man hamnar i samma fallgropar. Det är mycket viktigt, herr talman, att vi stimulerar forskning, så att den nuvarande forskningen i fråga om 3G inte framför allt koncentreras i Japan. Vi skall inte se till Förenta staterna, vi skall se till våra stora nederlag på området för konkurrens med Japan.
Slutligen, herr talman, har kollega Paasilinna, naturligtvis med rätta, lagt betoningen på det faktum att vi måste ha en mycket stabil plan för eEurope som är bra för Europeiska rådets kommande möte. Jag är för att vi till sist skall uppnå ett snabbt och harmoniserat genomförande av den nya lagstiftningsramen, och jag gläder mig mycket åt att Europeiska kommissionen i dag äntligen har lanserat arbetsgruppen för datasäkerhet. Det är på tiden, herr talman, eftersom vi alla vet att säkerhet är en viktig punkt. Jag vill framföra en hyllning till kommissionen för att detta ändå har skett. Jag anser att vi med detta paket kan återvinna medborgarnas förtroende, att vi åter tar ett stort steg framåt med sektorn för 3G och att vi får ett positivt svar vad gäller kunskapsekonomin, eftersom vi på det sättet kan föra Lissabon ytterligare ett steg framåt.

Auroi (Verts/ALE)
Herr talman, kommissionsledamot, mina kära kolleger! I kväll är det faktiskt e-Europa som ställs till svars, om jag får säga så. Jag kommer framför allt att tala om en fullständig utbyggnad av tredje generationens system för mobil kommunikation.
Debatten har organiserats lite som toto, i oordning, kommissionsledamot, eftersom vi började med betänkandet av van Velzen, som snarare är kompletterande då det behandlar uppgifter som skall föras in i tredje generationens GSM liksom meteorologisk information och uppgifter om tillståndet för de vägar som har tillhandahållits av den offentliga sektorn. När allt kommer omkring är detta inte så allvarligt, eftersom det också handlar om att undvika att med tredje generationens GSM skapa en digital klyfta, som min kollega Paasilinna kommer att kritisera hårt. Eftersom allt hänger samman är det ganska normalt att vi har den här typen av allmän debatt.
Man bör kanske komma ihåg vad som deklarerades vid rådets möte i Barcelona i mars 2002: ?Den tekniska konvergensen erbjuder alla företag och medborgare nya möjligheter att få tillträde till informationssamhället. Digital television och tredje generationens mobilkommunikation kommer att spela en avgörande roll när det gäller att ge omfattande tillträde till interaktiva tjänster.? Samtidigt framstår det som om 3G-sektorn är i svårigheter. För att undvika en digital klyfta och inte bryta kontinuiteten i initiativet e-Europa är det kanske nödvändigt att låta 3G-tjänsterna ingå i en övergripande strategi, som också bör innefatta de viktiga frågorna om konsumenternas hälsa och kvaliteten på miljön. Man bör dessutom ta lärdom av den nuvarande GSM-marknaden för att inte upprepa de misstag som kanske har gjorts tidigare.
En av de viktigaste frågorna för utvecklingen av mobiltelefonin är terminalernas kompatibilitet. Här erinrar kommissionen om att man under 2002 gjorde framsteg i utvecklingen av 3G-terminaler. De första modellerna är färdiga. De är för övrigt också färdiga i Kina, det vill jag tala om för er eftersom vi fick reda på det i förra veckan. Dessutom har de befintliga 2G-näten uppgraderats och därmed övergått till 2,5G. Vissa tekniska problem kvarstår dock, men man kan säga att allt fungerar.
När det gäller marknaden för 3G-tjänster finns det för närvarande inga sådana tjänster tillgängliga i Europa. Det finns tillgängliga i Japan, men operatörerna har tillförsikt. Och eftersom det finns ett 50-tal operatörer som kan erbjuda den här typen av tjänster är konkurrensproblemet löst, vilket innebär att marknaden kan fungera.
I frågor som rör regelverket pekar kommissionen på att ett förfarande för att utfärda 3G-licenser har inletts i alla EU-länder. Antalet licenser är tillräckligt. Det finns alltså inga problem när det gäller konkurrensen.
Efter samråd med alla parter som berörs av utbyggnaden av tredje generationens mobilkommunikation har man funnit att det råder enighet kring tre punkter. För det första behövs ingen ny lagstiftning för att bygga ut 3G-tjänsterna; det viktiga är att marknadskrafterna får råda. För det andra måste 3G-kommunikationen på lång sikt bli en av tjänsteplattformarna i det allmänna informationssamhället. De offentliga myndigheterna måste slutligen engagera sig i utbyggnadsprocessen genom att ge kontinuerligt stöd. Tre faktorer framhålls i det sammanhanget som viktiga stöd: ett stabilt, harmoniserat och öppet regelverk som tar hänsyn till konsumenternas intressen; den aktivt stödjande roll som EU kan spela, och för det tredje långsiktiga initiativ som tar hänsyn till vad som tidigare hänt inom 3G-sektorn och till utvidgningen. Det behövs en bättre samordning av alla dessa faktorer.
Kommissionen anser inte att det krävs någon ändring i fråga om licenstilldelning, och giltighetstiden för licenser kommer inte att ändras inom den närmaste tiden. Däremot anses det nödvändigt att förtydliga reglerna när det gäller gemensam användning av nätinfrastruktur.
Som föredragande anser jag följaktligen att kommissionen har behandlat frågan bra ur ekonomisk synvinkel, men att man hade behövt lägga till ett antal punkter. Detta är en kostsam teknik och den kan möta konkurrens från till exempel WiFi, vilket gör att man i dag undrar om det är 3G som kommer att ta över en del av vad data- och IT-tekniken gör i dag, eller om det är data- och IT-tekniken som steg för steg kommer att ersätta vad GSM nu gör. I sista hand är det marknaden som kommer att fälla avgörandet, men det är bra att ställa frågan och vara förutseende.
Tillträdet till 3G-tjänster måste allmänt sett vara tydligt för alla, och man måste skydda användare med svårigheter; barn och funktionshindrade har kanske behov av särskilda lösningar. Man måste slutligen garantera betalningssäkerhet, i annat fall kommer konsumenterna inte att ha förtroende.
Jag kommer nu fram till försiktighetsprincipen, som mina kolleger från högern för övrigt ville stryka. Jag vill tala om de hälsoproblem som kan uppkomma, eftersom de förs fram av flera vetenskapsmän. Det har framförts en begäran, med stöd av ytterst stor enighet, om att man åtminstone i Europa skall följa Världshälsoorganisationens krav. Man säger att det ser ut så i dag, sedan måste man självklart utvärdera saken.
För att avsluta vill jag säga att 3G-masterna bör uppföras med hänsyn till miljön och stadsplaneringen. Medlemsstaterna skall se till att tillståndsgivningen i städerna föregås av ett öppet förfarande och en offentlig utfrågning. Faktum är att det behövs fyra till sexton gånger fler master för 3G än för 2G. Ett gemensamt utnyttjande av master och samlokalisering, vilket rekommenderas av kommissionen, är således mycket viktigt.
Stabila regler kommer slutligen att möjliggöra en harmonisk utveckling av den här tekniken, under förutsättning att Europeiska unionen tar hänsyn till sociala och miljömässiga parametrar i lika stor utsträckning som ekonomiska parametrar.

Paasilinna (PSE)
Herr talman, kommissionsledamot, bästa kolleger! Jag tackar egentligen alla föredragande för ett gott samarbete. Vi ger ju nu rådet en klar signal och förhoppningsvis en impuls som leder till att man inte längre sölar på det här området. 
Jag skulle vilja prata mer om kollegan van Velzens betänkande. Det utgör en mycket viktig öppning och en avgörande förändring i utvecklingen av informationssamhället. Det är kanske bra att förlita sig på hans inlägg som nog var på sin plats. Informationssamhällsbranschen är en betydande arbetsgivare och den utgör på ett helt nytt sätt en förenande faktor i Europa som helhet. Utvecklingen här för med sig betydande ekonomiska, politiska och kulturella möjligheter. Det blir nu enkelt för människor att umgås över gränserna och även lättare att uträtta ärenden. Trots allt har förtroendet för den här branschen rasat och vi vet orsaken, eftersom vi har pratat så många gånger om det: auktionerna och den allmänna osäkerheten.
Fastän digitaliseringen och nätverken erbjuder mångsidiga utvecklingsmöjligheter har de även givit upphov till en global klyfta mellan människor från rika länder och utvecklingsländer. Även könsfördelningen exempelvis bland studerande är avsevärt skarp och den skärps speciellt inom unionens jordbruksområden och i utvecklingsländerna. Införandet av informationstekniken har dessutom lett till en strukturell förändring av arbetsuppgifterna: mångas arbete har upphört och vissa medelålders människor har varit tvungna att avstå från sitt arbete. Dessutom finns det risk att de svagaste grupperna blir dubbelt utslagna. De hamnar förmodligen utanför informationssamhället - jag ser inga lätta utvägar här - och det är vår största utmaning.
Nätet har även blivit ett politiskt redskap. Det ger ökade möjligheter till medborgaraktivitet och förhoppningsvis även möjligheter att påverka. Jag är nöjd med kommissionens eEurope 2005-åtgärdsplan, eftersom man med hjälp av den ökar investeringarna, strävar efter att skapa arbetsplatser och ge alla en chans i informationssamhället. Jag uppmanar därför kommissionen att påskynda införandet av tredje generationens system för mobil kommunikation och avlägsna tekniska och administrativa hinder inom branschen. Medlemsstaterna å sin sida borde vara flexibla i handeln med frekvenser och beträffande kostnaderna som uppstår då man bygger ut infrastrukturen och med det snaraste tillämpa nya förfaranden. Medlemsstaterna borde erbjuda sina medborgare tillräckligt med Internettid, det vill säga så mycket som krävs för ett samhällsengagemang. 
Kommissionen borde undersöka möjligheterna att utveckla röststyrda tjänster. De finns snart att tillgå och underlättar allas vårt Internetanvändande. Jag ber kommissionen att även undersöka vuxenutbildningen på området och om det skulle behövas en allmän examen för övergången till följande tekniska skeden. Medlemsstaterna borde likaså stödja de små och medelstora företagens verksamhet och övergång till nätet, eftersom de förknippas med en stor potentiell ökning av sysselsättningen. Medlemsstaterna skulle kanske också behöva fonder för att stödja integreringen av socialt utslagna medborgare i nätverkssamhället.
Jag anser att det är bra att kommissionen nu har tillsatt en arbetsgrupp för datasäkerhetsfrågor. Det är nu tre år sedan strategin skapades i Lissabon och den har bemötts av såväl politisk som ekonomisk osäkerhet. Utveckling sker, men den är inte tillräckligt snabb eller samordnad. Under de senaste sex åren har vi fått omkring en miljon nya arbetsplatser, men i fjol fick vi bara runt en halv miljon. Vad får vi till stånd för ekonomikunskaper när man försummar utbildning och forskning så mycket som man gör i dag och många medlemsstater inte följer överenskomna regler och inte genomdriver projekt? Kommissionsledamot! Vad kan ni göra för att vissa medlemsstater inte bromsar upp utvecklingen inom det här området? Det kan nämligen gå så att vissa medlemsstater sinsemellan upprättar ett slags eget ?informationssamhälls-Europa?, om vi inte får med alla medlemsstater i utvecklingen.
Till slut vill jag säga att överföringen av samhällelig information - även kunskap - till nätverken i digital form, vilket kommer fram i kollegan van Velzens betänkande, skapar ett alldeles nytt skede i utvecklingen av informationssamhället: det skapar arbete och möjligheter, men också problem. Av dessa problem är inte sekretesskyddet det minsta, men i och med att samhällsfunktionerna finns på nätet befinner vi oss i en situation där man kan säga att informationssamhället har uppstått, såvida vi alla är med där.

Khanbhai (PPE-DE)
Herr talman! Först av allt ett tack till kommissionsledamot Liikanen, det gläder mig att se er här. Jag brukar alltid tänka på honom som kommissionsledamoten för innovation som är vänligt inställd till små och medelstora företag, och jag har förstått att han är både ock, så vi har tur som får ha honom här.
Drömmen från europeiska rådet i Lissabon att EU skall bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen 2010 kan inte förverkligas om vi inte stimulerar och då menar jag stimulerar små och medelstora företag. De små och medelstora företagen driver på den ekonomiska tillväxten, de utbildar människor med låg kompetens, fastställer de lokala behoven och svarar genom att producera eller bearbeta de produkter som krävs. De skapar sysselsättning, välfärd och säkerhet i det lokala samhället. 
Vilka är de hinder, svårigheter och flaskhalsar som möter de små och medelstora företagen i EU? Varför växer de inte lika snabbt som de i Förenta staterna? Överdriven byråkrati, hög direkt och indirekt beskattning, kostsam och otillräcklig tillgång till lån och anslag, otillräckliga avdrag för höjningar av arbetstagarnas kompetens och en brist på finansiering av lärlingskap.
Europas pappor och mammor som nu är i 50- och 60-årsåldern äger och driver sina företag på traditionellt vis. De är ovilliga att investera i ny teknik, för det första eftersom de misstänker att investeringarna inte kommer att ge tillräckliga fördelar. För det andra för att de inte inser den nya teknikens möjligheter att öka produktiviteten och försäljningen. För det tredje för att de månar om tryggheten vad gäller leveranser, kvalitet, betalning och lagliga skyldigheter.
I mitt betänkande analyseras de problem som små och medelstora företag möter och ett handlingsprogram erbjuds för att stimulera dessa, så att de skall kunna konkurrera på global nivå. Jag vill att kommissionsledamot Liikanen lägger väl märke till följande sammanfattning av det jag anser att EU behöver göra och det på en gång.
Se över gällande lagstiftning för e-ekonomin och drastiskt minska belastningarna på småföretagen.
Minska företagens administrativa bördor genom att förenkla insamlingen av uppgifter, i synnerhet för beskattningen.
Minska byråkratin, särskilt för egenföretagare.
Lösa säkerhetsfrågor på nätet genom att stärka oberoendet och pålitligheten hos de nätverk som företagen använder.
Garantera enkel tillgång till rättslig rådgivning mot en rimlig kostnad.
Uppmuntra gränsöverskridande handel för att säkra EU:s e-ekonomi. Det är mycket viktigt.
Använda riktmärkning för att främja och införa de bästa metoderna att integrera de små och medelstora företagen i e-ekonomin.
Tillåta att medlemsstaterna beviljar mjuka lån och skattelättnader för att stödja små och medelstora företag. Jag vet att kommissionsledamot Monti kan ha vissa invändningar mot detta, men jag anser att det är viktigt.
Införa ett nära samarbete mellan näringslivet, utbildningssektorn och statsmakterna för att överbrygga den informationstekniska kunskapsklyftan.
En av de allra viktigaste aspekterna är att finansiella stimulansåtgärder erbjuds de arbetslösa och de äldre, de som har gått i pension. Jag uppmanar inte medlemsstaterna att ändra sina pensionsbestämmelser, men jag uppmanar EU att överväga om personer som redan har gått i pension kan erbjudas finansiella stimulansåtgärder för att skaffa ny kompetens. När de sedan arbetar och utnyttjar sin kompetens bör de inte beskattas över huvud taget, det är vad jag skulle föredra. Ni kanske vill införa en symbolisk skatt, men det bästa vore ingen skatt alls. Det skulle minska importen av arbetskraft och samtidigt förse folk med pengar som de troligtvis skulle göra av med i områden på landsbygden och därigenom förbättra landsbygdens ekonomi.
Erbjuda finansiella stimulansåtgärder till företag som tillhandahåller tekniskt stöd så att små och medelstora företag får tillgång till sådant stöd till en rimlig kostnad. Det är en av de svaga punkterna i EU: folk köper gärna utrustning och teknik, men var finns det tekniska stödet om något går snett? Det är mycket dyrt och opålitligt och därför bör vi erbjuda finansiella stimulansåtgärder på det området.
Jag hoppas att vi snart får se alla EU-medborgare med vad jag skulle vilja kalla en ?hand-C? och inte en ?PC? (personal computer), ett armbandsur som utgör en kombination av en PC, en mobiltelefon och en LSD-skärm som gör att vi kan kommunicera på audiovisuell väg, bearbeta information, köpa, sälja och betala per röstbrevlåda, titta på sportprogram och lyssna på vår favoritmusik. Tekniken kan erbjuda oss detta i dag, kommissionsledamot Liikanen, låt oss tillverka mera utan problem, låt oss stressa mindre och ha mer roligt!

Liikanen
Herr talman! Jag är glad att så många intresserar sig för det här området här ikväll. Jag drömmer om den dag då vi kan diskutera den här frågan på dagtid - kanske den kommer.
Informations- och kommunikationstekniken är en kraftfull källa till tillväxt och produktivitetsvinster, något som bidrar till att höja vår levnadsstandard. Därför är det viktigt att denna sektor återhämtar sig i tid.
De fem betänkanden som parlamentet behandlar i dag och i morgon ger oss tillfälle att hålla den politiska takten på väg mot uppfyllandet av Lissabonmålen, så som många ledamöter har påpekat i dag. Dessa betänkanden bidrar även till den förtroendeskapande processen inom informations- och kommunikationssektorn.
Låt mig få börja med att tacka alla föredraganden, van Velzen, Auroi, Paasilinna, Khanbhai och Read samt alla föredraganden av yttranden och de politiska grupperna för deras grundliga arbete med dessa meddelanden och förslag från kommissionen.
Jag är också glad över att kunna informera er om att kommissionen har antagit fyra viktiga dokument i dag. Dessa är: ett meddelande om situationen inom telekomsektorn; ett förslag till lagstiftning för inrättandet av en europeisk myndighet för nät- och informationssäkerhet, som nämndes här; det sista betänkandet om eEurope 2002 och en rekommendation om relevanta marknader. Jag hoppas att ni finner dem i era datorer när ni kommer tillbaka till era kontor.
Låt mig få upprepa vårt gemensamma åtagande att effektivt tillämpa det nya regelverket i rätt tid. Regelverket kommer att stimulera investeringar som främjar en resursbaserad konkurrens som på medellång eller lång sikt är den bästa garantin för varaktiga konsumentfördelar, innovation och investeringar. Genom att rekommendera relevanta marknader vill vi skapa en rättslig säkerhet och bidra till att återupprätta förtroendet för sektorn.
Nu skall jag återgå till kvällens teman och börja med att säga några ord om betänkandet om tredje generationens system. Aurois betänkande, så som det antagits av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, sänder ut viktiga signaler i en tid då tredje generationens första tjänster är på väg att lanseras. I detta ögonblick är utvecklingen av tredje generationens system en klar prioritering. Vi bör uppmuntra lösningar som främjar en snabb utveckling av nätverk och samtidigt beaktar miljöbehoven.
I dagens meddelande om situationen inom telekommunikationssektorn efterlyser kommissionen en rad åtgärder för att överbrygga barriärerna för en spridning av tredje generationens system. Bland dessa kan nämnas en tydligare fördelning av nätinfrastrukturen, något som betänkandet även betonade vikten av.
Informationen till medborgarna om mobilkommunikationens hälsoaspekter och den fortsatt forskningen är viktig. Forskningsresultaten bör göras lättillgängliga. Kommissionen kommer att främja informationsspridningen, till exempel genom en särskild webbplats. Världshälsoorganisationen är den främsta auktoriteten på området och vi har ett nära samarbete med den.
Slutligen vill jag poängtera vikten av tredje generationens system beträffande tillgången till öppna och inbördes kompatibla plattformar. Detta för att öka konsumenternas valmöjligheter och därmed bidra till att skapa ett informationssamhälle för alla. Att allting ingår är den främsta principen i eEurope 2005.
Kommissionen är skyldig att eftersträva öppna och inbördes kompatibla plattformar, vilka parlamentet tydligt efterfrågar.
Jag vill kort upprepa de främsta målen i handlingsplanen eEurope 2005. Syftet med eEurope är att stimulera tillgång- och efterfrågecykeln genom att på efterfrågesidan främja innehåll, tjänster och tillämpningar där offentliga tjänster på nätet har en avgörande betydelse - e-förvaltning, e-lärande och e-hälsovård - och även e-företag.
Detta kommer att stimulera och även stimuleras av tillgångssidan genom att det möjliggör en ökad tillgänglighet och användningen av en multiplattform och säkra bredbandsanslutningar.
Det är viktigt att garantera ett informationssamhälle där allting ingår. Därför främjar vi tillgången till en multiplattform som omfattar digital-TV, tredje generationens mobilkommunikation, PC, kiosker och andra tillgängliga terminaler.
Det är glädjande att se att Paasilinnas betänkande ger ett starkt stöd åt de främsta idéerna i handlingsplanen eEurope. Vi håller helt med om att det krävs beslutsamma åtgärder från medlemsstaternas regeringar för att bredbandsförbindelser skall kunna garanteras till en rimlig kostnad, något som är avgörande för en konkurrenskraftig och dynamisk ekonomi.
Paasilinna frågade hur vi kan påskynda tillgången för medlemsstaterna. Vi fortsätter med en noggrann rapportering och en riktmärkning av verksamheterna. Samtidigt har vi presenterat två framställningar om EU:s bästa metoder för e-förvaltning och e-hälsovård. Vi kommer att utse de bästa metoderna och se till att de får en bred spridning inom de statliga myndigheterna i alla medlemsstater.
I det meddelande vi nyligen antog om situationen inom telekommunikationssektorn uppmanar vi medlemsstaterna att åta sig införandet av en nationell bredbandsstrategi i slutet av det här året.
Så som påpekas i Khanbhais betänkande om e-ekonomins inverkan är det i första hand de små och medelstora företagen som driver fram den ekonomiska tillväxten och därför bör uppmuntras aktivt att engagera sig i e-ekonomin. Jag delar många av de åsikter som framförs i Khanbhais betänkande, till exempel att de små och medelstora företagen behöver en enkel tillgång till rättslig rådgivning om gällande lagstiftning och om kompetens inom informations- och kommunikationstekniken och e-företag. Vi håller med om att de europeiska företagen, och särskilt de små och medelstora företagen, behöver hjälp med att ?digitaliseras?. Kommissionen samarbetar för närvarande med medlemsstaterna för att skapa nya politiska ramar för e-företag till små och medelstora företag, som omfattar potentiella kvantitativa mål.
Nätsäkerheten har blivit en viktig politisk angelägenhet och därmed en central fråga i handlingsplanen eEurope 2005. Parlamentets ståndpunkt i oktober i fjol var mycket uppskattad. Som jag tidigare nämnde har kommissionen idag antagit ett förslag till lagstiftning om byrån.
Kommissionen är också genom eEurope 2005 skyldig att särskilt främja missgynnade gruppers tillgång till och delaktighet i informationssamhällets fördelar. Förutom de särskilda åtgärder som Modinisprogrammet innebär har kommissionen för avsikt att främja och stödja flera initiativ som kommer att organiseras i samband med europeiska året för funktionshindrade medborgare och följer av kommissionens tidigare meddelanden om tillgång till webbplatser.
eEurope 2005 kommer till viss del att förverkligas genom MODINIS och jag skulle, även om det inte ingår i dagens debatt, vilja tacka parlamentet för det stöd som getts till kommissionens förslag, särskilt i budgetavseende.
Nu skall jag övergå till den del av lagstiftningen som vi nu har framför oss: direktivet om vidareutnyttjande av handlingar från den offentliga sektorn. Som van Velzen sade i dag och som han poängterar i sitt betänkande är innehållet viktigt för informationssamhällets fortsatta utveckling. Budskapet här är tydligt och kommer i en tid då de finansiella begränsningarna inom sektorn visar att information från den offentliga sektorn är en viktig källa till information bland informationssamhällets tjänster. De främsta beståndsdelarna är insyn i förfarandena och villkoren för vidareutnyttjande, icke-diskriminering och rättvis konkurrens.
Direktivet kommer att stimulera införandet av informationstjänster som grundar sig på, eller införlivar, information från den offentliga sektorn. Det är viktigt för innehållsbranschen och även för telekommunikationssektorn som behöver hitta sätt att skapa innehåll i tredje generationens tjänster.
Jag håller helt med van Velzen om att operatörerna bör arbeta tillsammans för att skapa en marknadsplats. Det krävs samarbete och samtrafik om vi skall kunna skapa en marknad som övertygar konsumenterna.
Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöter för denna angelägna debatt och för deras bidrag under hela processen, ända sedan vi började arbeta med ramarna för telekommunikationssektorn.
(Applåder)

Talmannen.
Tack kommissionsledamot! Även jag hoppas att diskussionen skall äga rum under dagtid nästa gång. Det skulle vara bättre, även för talmannen.

Hernández Mollar (PPE-DE)
Herr talman, kommissionsledamot! Jag vill för det första betona att de ändringsförslag som har lagts fram av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har godtagits av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, och jag tänker särskilt på hänvisningen till artiklarna 41 och 42 i stadgan om de grundläggande rättigheterna om rätten till god förvaltning och rätten till tillgång till institutionernas handlingar (detta tas upp i ändringsförslag 1 från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor).
Det blir allt vanligare att de offentliga förvaltningarna främjar och väljer att utnyttja kostnadsfria dataprogram, vilket demokratiserar tillgången till och användningen av offentliga handlingar och uppgifter. Om vi ställer handlingarna till förfogande i ett format som inte används i betalprogrammen kommer vi i själva verket kunna minska diskrimineringen när det gäller användarnas inkomstnivåer.
Det är viktigt att se till att personer med nedsatt sensorisk förmåga kan tillgodogöra sig informationen, till exempel genom beskrivning i text av den grafik och de bilder som handlingarna innehåller. Det är likaså viktigt att alla allmänt tillgängliga handlingar offentliggörs, även när det gäller juridik och förvaltning. Det är ett grundläggande sätt att utvidga rätten till kunskap, som är en grundläggande demokratisk princip.
Detta bör vara ett mål på alla institutionella nivåer, det vill säga på lokal och nationell nivå såväl som på internationell nivå, och det är dessutom nödvändigt att offentliga förvaltningar på alla institutionella nivåer främjar och stöder vidareutnyttjande av den information som de tillhandahåller.
Jag avslutar med att betona att vi naturligtvis anser att alla dessa principer även bör vara tillämpliga för de europeiska institutionerna.

Niebler (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot, ärade kolleger! Låt mig först göra några påpekanden om Aurois betänkande. Först naturligtvis ett hjärtligt tack till föredraganden för utkastet till betänkande och även för hennes beredvillighet att ta med ändringsförslag från andra kolleger i sitt betänkande.
Det går dåligt för mobiltelefonindustrin. 3G-tekniken kommer - jämfört med Japan - bara långsamt i gång. Vi måste också på europeisk nivå göra allt för att stödja denna sektor. Hit hör tillförlitliga ramvillkor, dvs. konsekvent genomförande och användning av telekompaketet, återhållsamhet i fråga om reglering och naturligtvis också utnyttjande av gemensamma resurser. Allt detta förutses ju också i kommissionens förslag.
Mot denna bakgrund anser jag dock att det är betänkligt att reglera priserna för internationell roaming och termineringsavgifter, call termination, så som t.ex. just skett i Förenade kungariket. Jag är i detta sammanhang också nyfiken på, kommissionsledamot, den rekommendation till de relevanta marknaderna, som ni ju också kort har nämnt och som i morgon - tror jag - också skall presenteras. Vid en reglering drar visserligen konsumenterna nytta av de låga avgifterna, men förmodligen bara på kort sikt. På lång sikt skadar vi alla, om vi inte gör alla ansträngningar för att stärka sektorn, främja 3G-tjänsterna och på så vis också skapa arbetstillfällen på medellång sikt.
Mot den bakgrunden har en bred majoritet i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi uttalat sig för föreliggande betänkande och främjande av 3G. Detta betänkande är en tydlig signal för att införa tredje generationens mobila kommunikation i Europeiska unionen.
Nu vill jag komma med ytterligare några överväganden när det gäller van Velzens betänkande om vidareutnyttjande och kommersialisering av handlingar från den offentliga sektorn. Först vill jag naturligtvis särskilt tacka min kollega Wim van Velzen för det han gjort som föredragande. Han har på ett engagerat sätt arbetat för sitt betänkande, och det har också den här gången blivit ett bra betänkande.
Liksom majoriteten i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi delar jag den uppfattningen att offentlig information principiellt bör ställas till förfogande till gagn för alla deltagande. Medlemsstaternas myndigheter förfogar över enorma mängder information, som samlats under mycket lång tid. Medborgare och företagare bör också dra nytta av denna informationsguldgruva, vars kommersiella värde knappast kan uppskattas i siffror. Jag förväntar mig framför allt allmän tillgång till offentlig information med viktiga impulser för tillväxt, konkurrensförmåga och sysselsättning inom Europeiska unionen.
Men trots att jag instämmer i den hittillsvarande diskussionen saknar jag en väsentlig punkt. Ni blir inte förvånad om jag upprepar det som jag också redan ofta tagit upp i utskottet: måste Europeiska unionen verkligen engagera sig här? Är inte frågan om förutsättningarna och omfattningen för hur offentlig information skall ställas till förfogande en fråga för medlemsstaterna?
För min del kan jag inte urskilja någon rättslig grund för en harmonisering inom detta område. Här gäller det gamla talesättet: det är inte alla problem i Europa som är ett europeiskt problem. Detta övervägande är också en anledning till att några av mina tyska kolleger i gruppen i slutändan kommer att rösta emot betänkandet. Jag vill också erinra om den diskussion som vi för närvarande för i konventet, där också frågan om avgränsning av behörigheterna är av betydelse.
Jag tror att det inte är något bra tecken när vi här i utskotten och i det dagliga parlamentsarbetet alltid så lättfärdigt sätter oss över frågan om behörighet. Jag ber om förståelse för att jag, trots att jag håller med om innehållet i detta betänkande, tillsammans med kolleger från den tyska delen av gruppen i slutändan inte kommer att stödja detta betänkande.

Read (PSE).
Herr talman! Jag gratulerar alla de fyra föredraganden som har arbetat länge och intensivt med sina dossierer. Jag vill även välkomna mina kolleger som liksom jag är veteraner i debatterna om informationstekniken. Vi får nog en dag tilldela oss själva en Lissabonmedalj för uthållighet. Jag förstår vad ni menar med valet av tidpunkt för den här debatten. Vi i parlamentet bör skämmas över att den signal som skickas ut till de få som lyssnar så här sent på dygnet visar en brist på allvar från vår sida. Vi behöver sluta oss samman och protestera kraftigt i framtiden.
Jag vill börja med att kommentera van Velzens betänkande om vidareutnyttjande av offentlig information. Jag vill lovorda honom för det stora arbete han har lagt ned på detta.
Vad är det viktiga med förslaget? För det första är det viktigt att det sker en utveckling. Något jag har fått helt klart för mig när jag har följt betänkandet är att vidareutnyttjandet av information från offentliga sektorn kommer att bli ett viktigt ekonomiskt instrument. Vi måste se till att det sker en utveckling inom detta. För det andra är det viktigt att stödja undantagen i kommissionens förslag beträffande universitet, bibliotek och museum i Europeiska unionen. Vi vill att de undantagen fortsätter att gälla.
Det tredje som är viktigt är att en rimlig avkastning på investeringar garanteras. Jag har lyssnat noga på det föredraganden hade att säga. Jag vill att ändringsförslaget från min grupp - ändringsförslag 33 - kvarstår. Det visar tydligt parlamentets ståndpunkt. Jag hoppas att det kommer att vinna stöd. En rimlig avkastning på investeringar är viktig och bör beaktas. Jag inser att det förmodligen blir en andra behandling och att en hel del arbete återstår på rådsnivå. Vi kommer utan tvekan att få återvända till frågan i ett senare skede.
Jag vill gå tillbaka till betänkandet av Paasilinna som med sin vanliga grundlighet och förmåga att komma med praktiska förslag har lagt fram några väl genomtänkta idéer om utbildning, hälsa, funktionshindrade medborgare och de äldre, och vikten av att tillgången säkras för landsbygden och mindre företag. Allt detta är lovvärt.
Khanbhai, som inte tycks vara här, avslutade sitt anförande med att säga att han ville ha roligt. Jag vet inte hur roliga han tycker debatter i den här frågan är när de hålls såhär dags på dygnet. I ett avseende har han rätt: lika viktigt som detta är för näringslivet, lika viktigt är det för människors livskvalitet och vad de gör av sin fritid.
Auroi hade en mycket svår uppgift. Jag gratulerar henne. När det gäller hennes arbete vill jag poängtera vikten av att företag inom tredje generationen och teknik drivs på ett förnuftigt och bra sätt. Så har det nämligen inte alltid varit globalt sett.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Herr talman, kommissionsledamot, kolleger! Jag gratulerar på den liberala gruppens vägnar alla föredraganden till betänkanden som enligt min åsikt är relevanta för utvecklingen av eEurope och ett informationssamhälle för alla. I fråga om van Velzen-betänkandet skulle jag gärna vilja betona två saker. 
Vidareutnyttjande och kommersialisering av handlingar från den offentliga sektorn leder, som föredraganden har framhållit, till ett faktiskt informationssamhälle för alla. Vad gäller grundinformation som lagtexter och rättspraxis bör dessa avgiftsfritt ställas till förfogande för den europeiska medborgaren. Som skattebetalare har ju han eller hon redan betalat för informationen. Och vi skall väl ändå inte låta våra medborgare betala två gånger för samma sak. Dessutom är god information nödvändig för att en demokratisk rättsstat skall fungera. Jag har den uppfattningen att vi som parlament måste kämpa för medborgarnas rättigheter. Handlingar från den offentliga sektorn bör alltså avgiftsfritt ställas till förfogande för medborgarna, eller mot tillkommande kostnader för reproduktion och distribution. Vi stöder som grupp fullständigt föredragande van Velzens linje.
Detta leder mig till min andra punkt. En del kolleger pläderar för att tillåta vissa offentliga institutioner att ta ut en rimlig return on investment, eftersom en del av inkomsterna är resultatet av deras tillhandahållande av uppgifter, såsom exempelvis väderprognoser eller kartor. Detta är naturligtvis möjligt när det handlar om mervärde. Det står också angivet i undantagen. Det skulle enligt min uppfattning vara livsfarligt att nu omdömeslöst ta upp i direktivet att en reasonable return on investment är tillåten. För frågan är: vad är reasonable? Är det 10, 20 eller 30 procent vinst, och skall våra medborgare betala detta? Vidare är det av stor betydelse att samma villkor gäller i alla medlemsstater. Subsidiaritetsprincipen är i detta fall av ondo. Det måste nämligen uppstå ett level playing field; bara då kan den inre marknaden för information från den offentliga sektorn förverkligas. 
För att gå vidare till den sista punkten: detta direktiv måste främja vidareutnyttjandet och kommersialiseringen av handlingar från den offentliga sektorn. Den offentliga sektorn måste därför uppträda som pådrivare, alltså som de första kunderna, för att ställa denna information till förfogande mot låga avgifter, så att de små och medelstora företagen får chansen att utnyttja informationen och det precis som i Förenta staterna uppstår en bra marknad för detta. För en marknad som liksom nu behärskas av monopolister leder inte till högre sysselsättning eller större välfärd. 
Och så 3G. Det har redan sagts att överförandet av miljarder från den privata sektorn till den offentliga sektorn har varit katastrofalt för mobiltelesektorn. Det innebär att vi inte får ålägga någon onödig lagstiftning nu. Intervention kan emellertid vara nödvändig för att säkerställa konkurrens. Men också då måste vi se till att få ett level playing field. Inga ensidiga åtgärder av medlemsstater för att lätta bördan för mobiloperatörerna. Det kan inte bli så att Frankrike ger rabatt på licenser och att andra medlemsstater förlänger licenserna. Jag anser att kommissionen måste vidta tydliga åtgärder för att säkerställa detta level playing field.
Till sist skulle jag också vilja säga något om betänkandena av Khanbhai och Paasilinna, för dessa betänkanden är ett bidrag till det eEurope som vi förespråkar här i parlamentet, för att se till att medborgare och företag kan dra full fördel av informationssamhället. Hittills har detta inte skett i tillräckligt hög grad. Vi avtalade visserligen i Lissabon 2000 att vi 2010 skall vara den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomin, men det visar sig bara vara vackra ord som absolut måste omsättas i handling.
I praktiken visar det sig att medlemsstaterna ständigt drar sig tillbaka på sina nationella käpphästar, vare sig det handlar om det europeiska patentet eller om tillgång till information från den offentliga sektorn. Därför är det bra att kommissionen håller ett finger på pulsen och ser till att ledarna i medlemsstaterna håller sig idel öra. Utgångspunkterna är utmärkta, men när det gäller genomförandet av tillämpningarna såsom e-hälsovård, e-förvaltning och e-lärande är det generande att se vad som verkligen sker. Jag önskar oss alla, parlament och kommission, lycka till med förverkligandet av ett bättre eEurope.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman, kommissionsledamot! Först letar jag efter och kommer att finna de skyldiga till nedgången för tredje generationens system för mobil kommunikation. Skyldiga är de länders regeringar som arrangerade auktionsförsäljning av radiofrekvenser och flyttade över branschföretagens investeringsmedel till sig själva. Myndigheternas åtgärder för att lindra investeringssvackan har inte varit tillräckligt effektiva. Man har beviljat tillstånd för samlokalisering och gemensamt utnyttjande, men det är allt. Således fortsätter investeringssvackan när det gäller tredje generationens system för mobil kommunikation, och de fromma förhoppningarna som ställdes i Feira, Lissabon, Barcelona och Sevilla kommer inte att infrias. Man borde ställa upp mera realistiska mål.
Efter kritiken vill jag ge beröm. I Paasilinnas betänkande har man fäst uppmärksamhet vid en viktig motivering till åtgärdsplanen Informationssamhälle åt alla: informationssamhället måste göras tillgängligt för alla - och då menar jag alla. Det är demokrati. Denna demokrati måste främjas med offentliga investeringar. Förutom teknisk utrustning och snabba anslutningar måste man fästa vikt vid vägledning och handledning för användarna, eftersom apparaterna är onödiga om inte informationssamhällets aktörer kan använda dem.
Jag vill påminna van Velzen om uttalandet i motiveringsavsnittet, enligt vilket det är nödvändigt för vissa offentliga institutioners fortsatta verksamhet att de kan ta ut lägre avgifter för delgivning av information som en rimlig ersättning för de investeringar som gjorts för upprättandet av vissa databaser. Tjänsterna för grundläggande information måste vara gratis eller förmånliga, men när det exempelvis gäller återanvändningen av jordregistrens, museernas, högskolornas och forskningsinstitutens databaser måste man i produktionskostnaderna även räkna med tidigare investeringar.
Vår grupp stöder PSE-gruppens ändringsförslag, där man beaktar denna fråga och vi hoppas att van Velzen kan stödja bevarandet av allmännyttiga tjänster med hjälp av användaravgifter utan att de alla måste finansieras med skattemedel.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Som jag redan har nämnt vid andra tillfällen måste frågorna om informationssamhället stå i främsta rummet för Europeiska unionens och gemenskapsinstitutionernas angelägenheter och åtgärder. De hör till de stora framtidsfrågor där stora möjligheter erbjuds och som ökar med våra gemensamma ansträngningar. Det är ingen slump att vi redan efter handlingsplanen ?eEurope 2002? ser framåt mot ?eEurope 2005?, precis enligt den linje som drogs upp av Europeiska rådet i Lissabon och i Feira, under mitt lands ordförandeskap och därefter av rådet i Barcelona och i Sevilla.
Vi bör komma ihåg att det vi vill är att förvandla Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga samhälle och i det perspektivet har också handlingsplanen ?eEurope 2005? tillkommit i syfte att skapa en gynnsam miljö för privata investeringar och skapa sysselsättning, främja produktiviteten, modernisera de allmänna tjänsterna och ge alla möjlighet att delta i det internationella informationssamhället.
I denna gemensamma diskussion vill jag börja med att gratulera Reino Paasilinna till hans magnifika arbete vilket mycket bra visas genom den enhällighet som betänkandet uppnådde innan det kom till kammaren. Jag uppskattar särskilt hans inriktning på respekten för de nödvändiga tekniska medlen för att genomföra dessa mål, bandutvidgningen och fler kanaler, liksom den känsliga frågan om informationssäkerhet. Via frågan om vidareutnyttjande och kommersialisering av handlingar från den offentliga sektorn, förstår jag och ansluter mig till den syn van Velzen har lagt fram, vilken rekommenderar en allmän förenkling. Jag anser också att allt som är relaterat till basinformation, till den demokratiska rättsstaten, måste finnas tillgängligt gratis och övrig information borde vara tillgänglig till ett lågt pris som inte får överstiga tilläggskostnaderna för återgivning och spridning, utan att det påverkar det specifika system som den kulturella offentliga sektorn skall fastställa av uppenbara immaterialrättsliga skäl.
För att avsluta vill jag kort nämna Bashir Khambhais betänkande, för att också gratulera honom till det genomförda arbetet och säga att kommissionen kommer att nå full framgång i de åtgärder man rekommenderar för att garantera att Europeiska unionens företag kan dra nytta av e-ekonomin. Den ökade konstruktionen av en klar och förutsägbar ram för den elektroniska handeln, ett främjande och fullt deltagande från de små och medelstora företagens deltagande i ekonomin, en förbättrad tillgång till riskkapital och marknadsfinansiering etc, är inte få åtgärder och de syftar till att faktiskt förverkliga ett informationssamhälles mål för alla och för att även på detta avgörande område de ambitiösa målen från Lissabonstrategin skall eftersträvas och kunna uppnås.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Trots att det är sent har debatten varit uppfriskande. Det är angeläget och bra att vi har samlat så många duktiga föredraganden. Jag tackar dem alla för att de har tagit upp så många olika aspekter av frågan.
Jag har tänkt på kommissionsledamotens tillkännagivande om att han nu har gett oss ytterligare fyra betänkanden att arbeta med. Vi måste fundera på hur vi på det mest effektiva sättet kan göra en insats i den processen. Jag gratulerar van Velzen och Paasilinna som båda är här i kväll till deras initiativ till den utfrågning vi hade häromveckan och som kommissionsledamoten deltog i. Vi har ett gemensamt intresse av att föra kunskapsekonomin framåt. Det vi talar om i dag är verktygen, metoderna och ramarna för att göra det.
Jag tycker mig märka en viss dysterhet hos en del kolleger. Det är dock värt att fundera över det faktum att vi om några veckor kommer att ha det första kommersiella tredje generationens system i ett stort land. De kommer att tillhandahållas av en ny investerare på marknaden, som inte på något vis är kopplad till de befintliga företagen. En ny investerare har gjort en kommersiell investering på marknaden.
Vi bör komma ihåg att kunskapsekonomin kommer att drivas av privata investeringar. Det är därifrån större delen av pengarna kommer. Även innovationerna och tekniken kommer därifrån. Ingen av oss vet hur och på vilket sätt tekniken kommer att utvecklas. Men en sak tror jag att vi med säkerhet kan förutsäga: vi kan räkna med att fler människor i Europa och i världen kommer att vara uppkopplade mot Internet genom en trådlös apparat än genom någon annan mekanism.
Det är det som är det viktiga med den tredje generationen. Det bör vi inte underskatta. Övergången till tredje generationen kommer att öppna nya marknader för små och stora företag. Det kommer även att befria företagen från kostnader och hjälpa dem med andra tillvägagångssätt.
Jag har varit i Japan i det japanska telekombolaget DoCoMos forskningslaboratorier, där man uppfinner kommersiella anordningar för tredje generationen. Vi måste i synnerhet tänka på att det vi som politiker skall göra är att låta marknaden arbeta. Vi har det rätta regelverket, men vi måste se till att lagstiftarna inte ingriper för snart och för kraftigt utan att marknadens kreativitet får blomstra. Det är det som har lett till framgångar inom mobilsektorn. Det är det som kommer att leda till framgångar för tredje generationen. Det är det som kommer att driva kunskapsekonomin. Det är det främsta budskap vi alla bör komma ihåg.

Zrihen (PSE).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! Man kan bara glädja sig åt att dessa betänkanden följer samma linje. Syftet med dessa betänkanden är att få Europa att gå mot en ny teknisk omvandling, och det på ett mycket konkret sätt.
Men det är kanske inte bara marknaden som har ett intresse av detta, vilket man nyss påpekade. Enligt min mening ligger det ett större intresse i att få informationssamhället att utvecklas till ett samhälle med fokus på människan.
Informationssamhället, som vi är på väg till, är obestridligen ett samhälle där teknik- och informationsnät nyttjas intensivt och där det produceras stora mängder av information och nya kommunikationstjänster. Men det är också ett samhälle med många risker för utslagning. Om man felbedömer denna nya verklighet för de enskilda individerna riskerar man att den vidareutvecklas. På ett kollektivt plan riskerar man att lämna hela befolkningsgrupper utanför.
Denna omställning erbjuder visserligen också utvecklingsmöjligheter. I detta samhälle utgör informationen och kunskapen råvaran och källan till nya rikedomar. Om man slår ihop dem och gör dem tillgängliga kommer man att multiplicera antalet befintliga innovationsmöjligheter. Viktigt är dock att Europeiska unionens offentliga politik följer med utvecklingen av dessa marknader och påskyndar de positiva effekterna av denna utveckling. Först måste man således se till att inga medborgare utestängs från informationssamhället. Att sluta upp kring de offentliga tjänsterna och det kollektiva intresset är nämligen ett sätt att låta informationstekniken främja den regionala utvecklingen, men också olika gruppers och samhällens utveckling.
Att ge alla möjlighet att aktivt delta, och att betrakta tillgänglighet som en rättighet för medborgarna och en skyldighet av allmänt intresse för alla medlemsstater, är att försäkra sig om att informationssamhället byggs upp för och kring medborgarna. Ett rättvist informationssamhälle byggs således upp metodiskt och tålmodigt med hjälp av avgörande strategier och grundläggande insatser, så att 2010 inte bara blir en teknologisk hägring.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman, kommissionsledamot, kära kolleger! De vetenskapliga framstegen under det senaste årtiondet är verkligen häpnadsväckande, och informationsvetenskaperna intar en dominerande ställning. Under andra omständigheter skulle dessa framsteg kunna omvandlas till välstånd för samhället som helhet.
Men, inom det kapitalistiska systemets ramar träder de vetenskapliga framstegen i marknadens - inte samhällets - tjänst. Utvecklingen sker inom de ramar som skapas av privatiseringen och kommersialiseringen av tjänster som tidigare var offentliga: välfärds-, hälsovårds-, ja till och med kultur- och utbildningstjänster. Kvävning under de förpliktelser som står i samband med det mest konkurrenskraftiga kunskapssamhälle som Europeiska unionen fattade beslut om i Lissabon. De vetenskapliga framstegen blir kort sagt en källa till vinster för ett fåtal, inte en källa till välstånd för flertalet.
Under dessa omständigheter har de positiva påpekandena i Paasilinnas betänkande om mindre gynnade sociala grupper som riskerar att hamna utanför informationssamhället mycket litet praktiskt värde. Om det finns sådana risker för avlägsna områden, för personer med särskilda behov osv., vad skall vi då säga om skaran av arbetslösa, den stora skaran av undersysselsatta och den ännu större skaran av lågavlönade? Vilket värde kommer t.ex. de telematiska hälsovårdstjänsterna och det omtalade europeiska hälsokortet av ha för dem? Vem kommer att kunna erbjuda sådana tjänster? Husläkaren eller de multinationella företag som i allt högre grad tar över hälsovården? Kommer utvecklandet av tredje generationens tjänster eller av europeiska operativsystem kanske att lösa problemet?
Avslutningsvis kan jag inte låta bli att ta upp förslaget om att skapa en marknad för den offentliga sektorns handlingar. I Europeiska unionen, där allting säljs och allting köps, där man har skapat en marknad för radiospektrumfrekvenser, ja till och med en marknad för luftföroreningar och utsläppsrätter, skall vi nu även få en marknad för offentliga handlingar.
Jag häpnar över kommissionens tilltagsna uppfinningsrikedom och frågar mig med fruktan vad som skall bli nästa offer för marknaden. Kanske luften vi andas?

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill precis som mina kolleger gratulera de fyra föredragandena till arbetet med betänkandena. De kommer i en mycket viktig period. Flera kolleger har redan talat om betänkandenas innehåll i detalj och vår strävan inför framtiden.
Nuförtiden hör man ofta påståendet att vi har världen på våra fingertoppar: man behöver bara klicka för att få tillgång till hela världen. För många människor är det lilla klicket det samma som att försöka bestiga Mount Everest, för de har inte vuxit upp i informationsteknikens ålder och har inte tillgång till utbildning eller upplärning så att de kan använda sig av detta nya fantastiska hjälpmedel. Många av de tjänster som människor bör erbjudas på Internet erbjuds dock inte idag. Jag talar då framför allt om människor med funktionshinder, de som har hörselproblem och kan ta emot textmeddelanden, eller de som är blinda och kan få tillgång till röststyrda meddelanden. Många av dessa nya tekniker är alldeles för dyra för att vanliga användare skall kunna få tillgång till dem.
Om vi betraktar den nya synen på kunskapsekonomin i hela sitt sammanhang och de möjligheter den innebär, finns det visserligen sådana, men risken är att de yttre områdena och landsbygden kommer att gå miste om tillgången till dessa möjligheter på grund av de stora summor som krävs för investeringar och infrastruktur, om inte staten och andra organ är involverade samt en finansiering från den privata sektorn.
Enligt ett av skolinitiativen skall det finnas en dator på 15 elever. I Irland har vi som tur är lyckats på den punkten: vi ligger högre än det genomsnittet. Vi har en dator på 12 elever och varje elev har tillgång till e-post, Internet och en kunskapsbaserad utbildning på schemat varje dag.
En viktig utveckling som skulle kunna ske inom hälsovården är att sjukvårdstjänster erbjuds de yttre områdena och landsbygden. Det gäller i synnerhet öarna, där det varken är enkelt eller lätt att få den typ av teknik eller expertis som kan erbjudas genom en uppkoppling till närmaste stora sjukhus - med en konsulterande läkare i ena änden och den lokala doktorn eller sjuksköterskan i andra. På det sättet kan hjälp ges utan att människor behöver transporteras långa sträckor.
Den sista kommentar jag vill göra gäller tredje generationen. Jag är väl medveten om det Malcolm Harbour sade i sitt anförande och håller med honom om att tredje generationen rymmer en enorm potential. Vi har redan sett den kraftiga explosionen i användningen av mobiltekniken. De kostnader det medför och de stora belopp som företagen förlorar när de lämnar bud på tredje generationens licenser kommer slutligen att överföras till konsumenten, om vi inte tar kontroll och ansvar för att avgifterna för dessa tjänster regleras på ett bra sätt.

Rovsing (PPE-DE).
Herr talman! Jag tycker att det är en spännande diskussion och jag tycker att våra föredraganden har gjort ett enastående arbete, vilket också har fått lämpligt erkännande.
Jag har ett par kommentarer, i synnerhet till användningen och återanvändningen av offentlig information. En del länder har hunnit betydligt längre än andra och det är klart att det återspeglar en skillnad som också syns i den öppenhet som kännetecknar ländernas arbete. Som exempel kan nämnas att det i Danmark fanns ett stort intresse för en viss borgmästares restaurang och reseräkningar, och eftersom var och en i Danmark bara genom att infinna sig har tillgång till dessa var det för många som kom. Därför lade man ut dem på nätet så att samtliga medborgare kunde se varenda bilaga i original där. Jag tror inte att vi kan få se hur kommissionsledamöterna eller deras medarbetare arbetar och reser, eller vad de förbrukar, men det kan man alltså när det gäller den typen av personer i Danmark, och i detta sammanhang används nätet, och det ställs till gratis förfogande.
I en lång rad ?services? används samma data om och om igen, och de ställs till medborgarnas förfogande, vilka därmed själva kan reglera dem och t.ex. automatiskt ändra sin skatteinbetalning och andra saker. Varför gör man detta gratis och varför främjar man det? Det finns två skäl. För det första förhåller det sig så att ju mer medborgarna själva gör desto snabbare får de svar och desto fler offentligt anställda sparar vi. För det andra har samhället ett enormt intresse i att dessa data används och återanvänds eftersom vi inte kan räkna med att i framtiden ha tillräckligt många offentligt anställda för att lösa dessa uppgifter. Detta kan göras gratis eftersom de offentliga besparingarna är så stora som de är.

Talmannen.
Jag har själv varit borgmästare och därför vill jag gärna veta följande: var detta ett enstaka fall, eller befann sig samtliga borgmästare i denna situation? Det är inte en fråga som jag behöver ett svar på genast, och ni kan svara mig personligen.

Gill (PSE).
Herr talman! Jag gratulerar alla föredraganden till deras arbete med dessa betänkanden. De har blivit några av EU:s främsta prioriteringar. Målsättningen i dessa är att den redan befintliga politiken och lagstiftningen antas och omvandlas till globala strategier och den är mycket lovvärd. För att det skall kunna göras måste dock alla medlemsstater slå sig samman för att kunna garantera universellt interaktiva offentliga tjänster, och förhoppningsvis främja informationssamhället på det sättet och garantera allmänhetens lika tillgång till information.
Paasilinnas handlingsplan innehåller mycket lovvärda mål om ett införlivande av e-förvaltning, e-lärande, e-hälsovård och e-företag. Målet att skapa en konkurrenskraftig informationsbaserad ekonomi kommer att få en avsevärd inverkan på tillväxten, produktiviteten, sysselsättningen och den sociala sammanhållningen i Europa. Det är ett mål jag helhjärtat stöder och som har tillkännagivits som en av EU:s främsta prioriteringar. Vi måste dock erkänna att utvecklingen på området har gått alldeles för långsamt. Vi behöver skapa betydligt större effekter än vi hittills har gjort. Vi behöver ta reda på hur vi kan öka deltagandet och försäkra oss om att vi inte får ett Europa med två olika hastigheter eller en underklass på informationsområdet. Jag stöder allt Paasilinna har sagt.
När det gäller van Velzens betänkande om vidareutnyttjande av offentliga sektorns handlingar kan det bli en avgörande och viktig ekonomisk drivkraft som skapar produkter och tjänster med ett ökat värde och nya framgångar för företagen, särskilt de små och medelstora företagen. I mitt område, West Midlands, söker många små och medelstora denna typ av information. Men som van Velzen sade måste vi undanröja hindren och skapa likvärdiga bestämmelser i hela unionen.
Jag har arbetat inom offentliga sektorn i många år. Jag är orolig för att en orimlig börda skall läggas på de offentliga organen. Därför vill jag uppmana till en bestämmelse om en rimlig avkastning på investeringar. Vi står inför ett dilemma eftersom vi å ena sidan bör uppmuntra företagen och dessa å andra sidan vill ha information till en liten eller ingen kostnad. Vi måste se till att dessa kostnader inte landar hos de offentliga organen som är skyldiga att framställa information men har lite utrymme att manövrera på.
Jag stöder också helt det Read har sagt om detta och följer henne.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamot! När man diskuterar informationssamhället är det skäl att komma ihåg att man nyligen har genomfört en omfattande reform av kommunikationsmarknadslagen, i samband med vilken man skapade nya rättsliga normer för tele- och övrig elektronisk affärsverksamhet. Medlemsstaterna håller som bäst på att verkställa paketet. 
Den här diskussionen får inte snedvrida bilden av telelagstiftningen, vilket endast skulle skapa osäkerhet för investeringarna i tredje generationens system för mobil kommunikation. Vi bör stödja den svårighetsdrabbade tredje generationens mobilverksamhet, inte belägga den med bojor. GSM-mobilverksamheten som vuxit bra på fem år utgör hörnstenen i vår konkurrenskraft och är så gott som det enda lokomotivet i Lissabonstrategin. Efter de misslyckade avgifterna i samband med tredje generationens system för mobil kommunikation måste vi visa prov på gemensamt ansvar. Mobiltelefonindustrin är en betydande arbetsgivare och innovationsmässig spjutspetsprodukt. Man måste hjälpa branschen att ta ny fart, annars springer japanerna definitivt ifrån oss.
Jag tog som uppgift att undersöka påståendet att hjärntumörerna ökat i Finland sedan 1990-talet. Samtidigt som basstationsnätet vuxit explosionsartat har cancerfallen i Finland sjunkit radikalt. Det är svårt att sälja ointressanta fakta åt allmänheten. I EU har man fastställt exakta strålningsgränser som är lägre än WHO:s normer. Mikrovågsugnarna avger starkare strålning än basstationerna. De spanska operatörernas värden är endast en tvåhundradel av de säkra gränsvärdena. Det är bara lättare att påstå att mobiltelefonerna smälter våra hjärnor.
De offentliga handlingarna måste göras elektroniskt tillgängliga. Grundläggande information bör vara gratis. Myndigheterna får bära upp avgifter för att ersätta sina kostnader, men det lönar sig inte att kräva extra ersättningar. Medlemsstaterna måste ansvara för att de offentliga institutionerna har tillräckliga resurser till sitt förfogande. Till slut vill jag framföra mitt varmaste tack till föredragandena.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman! Ärade 13 arbetsnarkomaner och i synnerhet ärade enda kvinnliga åhörare! Fem minuter före spöktimmen behandlar vi en fråga som uppenbarligen är så attraktiv att vi är så många, eller man kunde också säga: att vi vill ha och behöver ett Europa, det vet vi, och tillåt mig att använda mina resterande 90 sekunder till att tala om ?hur?! 
Försök en gång, ärade kolleger, att utnyttja det som vi beslutar här! Klicka en gång exempelvis på rådets webbplats, och gå snabbt vidare till ?tillgång till handlingar? och klicka där! Vad händer? Ingenting. Klicka en gång till! Vad händer? Ingenting. Kära råd, kära kommission, som presenterar en webbplats som ser ut som Vita hästen på 50-talet i Österrike, använd de pengar som man till exempel kunde spara in genom att inte hålla denna form av sammanträden, och betala 50 000, 60 000, 100 000 euro för att modernisera webbplatsen, så att det finns mer där än det som finns nu. Det vore faktiskt att göra väljarna en tjänst!
Sökfunktionerna skulle också kunna fungera. Om dessa helt banala saker väl har gjorts, då tror jag att man kan överväga vad man verkligen skulle kunna använda detta nya europe till, exempelvis för att faktiskt bygga in verktyg, där det går att samla in åsikter. Man kan ju också under tiden föreställa sig att man över hela Europa genomför enkäter med mycket få deltagande till låga kostnader.
Allt detta skall alltid betraktas på grundval av mitt ceterum censeo. Det kan inte finnas någon demokrati utan öppenhet, och till detta är ett väl använt Internet en mycket, mycket bra möjlighet.

Rübig (PPE-DE).
Kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill ge Hans-Peter Martin rätt. Vi är inte många här i salen. Vi vet inte hur många som för närvarande tittar på i kontoren, och vi vet inte hur många som skulle titta om vi kunde överföra detta sammanträde till Internet. Om det då också vore möjligt att via videosekvenser sända detta sammanträde vid en passande tid på dagen, då tror jag att besöken på vår sida skulle kunna mångfaldigas, och skeendet här skulle kunna analyseras och granskas på ett öppnare och betydligt mer effektivt sätt.
Vad behöver vi? Det måste bli snabbare, det måste bli mer effektivt. Vi behöver sökmotorer som på kortaste tid ger träff på sökord. När man skriver in ?Hans-Peter Martin?, ?Paul Rübig?, ?e-handel?, ?närvarande deltagare? skulle man genast komma fram till detta sammanträde. Jag tror att vår värld har förändrats och att nätverkssamhället när allt kommer omkring redan är verklighet. Möjligheterna till elektronisk kontakt med myndigheterna, elektroniska affärsförbindelser osv. har funnits länge, men det saknas några förutsättningar.
När vi i höst har WTO-förhandlingar i Cancun måste vi ställa frågan: hur förhåller det sig med avregleringen av världshandeln? Om nu Hans-Peter Martin klickar på en webbplats och där vill beställa en bok från Amerika eller en viss mjukvara, uppstår frågan vilka hinder, vilken byråkrati måste han räkna med? Vilka tullar skall betalas, och, framför allt, vad gör posten med sina portokostnader, som nu är fullständigt oskäliga för småsändningar?
Vi behöver ökad konkurrens i fråga om posttjänsterna. Vi behöver säkrare betalningssystem, vi behöver ett skadeståndssystem, som skyddar kunderna mot bedrägerier, och vi behöver e-pengar som gör det möjligt för oss att betala på samma sätt som med sedlar. En överföring av systemet med sedlar till e-pengar är något som vi absolut behöver i framtiden, liksom slutligen också en undersökning i hela Europa om hindren för ett rimligt utnyttjande av dessa nya former av teknik.

Vlasto (PPE-DE).
Herr talman, mina kära kolleger! Om jag skulle ta till lite humor skulle jag säga att denna viktiga debatt sträcker sig över två dagar, eftersom det nu har blivit den 12 februari.
Med detta sagt, herr talman, mina kära kolleger, vill jag påpeka att offentliga uppgifter tillhör ett ytterst känsligt område eftersom de hanteras direkt eller indirekt av de offentliga myndigheterna.
Gemenskapens lagstiftning i fråga om öppenhet och tillgång till offentlig information erbjuder redan en mycket fullständig ram, men i vissa sektorer behöver man göra ett antal förtydliganden för att förhindra att konkurrensen snedvrids på grund av brister i lagstiftningen.
Jag vill gratulera Europeiska kommissionen till detta förslag om vidareutnyttjande och kommersialisering av handlingar från den offentliga sektorn. Jag beklagar dock att vissa punkter i texten inte är tillräckligt tydliga. Jag tänker till exempel på handlingar som omnämns men som enligt min mening inte definieras på ett klart och tydligt sätt. Som jag föreslog i det ansvariga utskottet bör man ytterligare avgränsa begreppet offentlig handling. Jag talar inte om en harmonisering, utan helt enkelt om en lämplig definition som gör att alla medborgare exakt vet vilken typ av offentliga handlingar som man anser omfattas av direktivets tillämpningsområde.
Det hade också varit önskvärt att göra en hänvisning till hur lång tid det bör ta att få tillgång till offentliga handlingar. Det gläder mig däremot att man antog förslagen om en myndighets ensidiga rätt att upphöra med framställning av information och om villkoren för hur detta skall ske, bland annat när det gäller en förvarning. Om man tvärt upphörde att framställa information skulle det innebära en risk för berörda aktörer. Jag tänker särskilt på små och medelstora företag och industrier som inte har tekniska och ekonomiska resurser för att klara av ett sådant läge utan att ha förvarnats i god tid.
Därför uppmanar jag er, kära kolleger, att rösta för betänkandet av van Velzen. Van Velzen har kompletterat kommissionens grundförslag med ett uttömmande betänkande och på ett intelligent sätt förhandlat fram detta betänkande med de olika politiska grupperingar vi tillhör.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Herr talman! Det är överflödigt att påpeka hur viktigt informationssamhället är för alla parter, såväl för den offentliga sektorn som för företagen och medborgarna.
Jag kommer enbart att ta upp två av de betänkanden som diskuteras i dag. När det gäller kommissionens förslag till parlamentets och rådets initiativ om vidareutnyttjande och kommersialisering av handlingar från den offentliga sektorn, har alltfler företag i Europa tillgång till information från den offentliga sektorn och vidareutnyttjar den. Vi måste garantera att villkoren för tillgång till denna information är desamma i hela Europa. Kostnaderna för denna information bör - naturligtvis - stå i proportion till kostnaderna för att framställa dem, men vi kan dock inte tvinga förvaltningarna - vilket också utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har förklarat - att framställa all denna information om den inte är relevant och nödvändig.
När det gäller betänkandet om kommissionens meddelande om uppföljningen av eEurope och om spridning av goda arbetsmetoder och säkerhet inom informationsnätverken, vill jag betona två aspekter. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga frågor och den inre marknaden, som utarbetade yttrandet för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, som var behörigt utskott för betänkandet, har förklarat att det inte bara är nödvändigt att främja allt utbyte av goda arbetsmetoder mellan yrkesfolk i den offentliga och den privata sektorn, utan att kommissionen även bör finansiera informationskampanjer och främja ett ökat medvetande om nätverkssäkerhet.
Jag gratulerar kommissionen till att den i dag har tagit initiativ till att lägga fram ett meddelande om nätverkssäkerhet. Det står klart att vårt arbete och våra ekonomier i allt högre grad grundas på informationssamhället och det är därför viktigt att öka nätverkssäkerheten.
Vi bör garantera såväl en säker tillgång som integritetsskydd för dem som har tillgång till den offentliga sektorn och Internet i allmänhet.
För att ge kraft åt en elektronisk ekonomi i företagssektorn är det av grundläggande vikt att även främja en kultur som grundas på företagsanda och se till att företagarna deltar i informationssamhället i högre grad. I Lissabon fastställdes, vilket andra kolleger har tagit upp, ett strategiskt mål, nämligen att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, och målet för informationssamhället utan tvivel en viktig och oumbärlig drivkraft för att uppnå detta.

Liikanen
Herr talman! Det har varit en bred och mycket intressant debatt. Jag vill tacka van Velzen för hans betänkande om den offentliga sektorns handlingar. Vi håller alla med om att kvaliteten är en av de viktigaste faktorerna för utvecklingen av informationssamhällets nya tjänster och då särskilt tredje generationens tjänster.
Jag föredrar att lämna in kommissionens ställningstaganden om ändringsförslagen skriftligt, eftersom direktivet om säkerhet på arbetet inleds med en begränsning av vår arbetstid!

Talmannen.
Ett mycket intelligent val. Tack, kommissionsledamot.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag, onsdag, kl. 12.00.

Sylla (GUE/NGL)
Jag välkomnar Terrón i Cusís utmärkta arbete.
Kommissionens förslag till direktiv om tredjelandsmedborgares inresa och vistelse lägger återigen tonvikten på den lagliga och den olagliga invandringen och framhåller sysselsättningsfrågan som en nödvändig förutsättning för att kunna bevilja en stabil ställning.
Jag gläder mig åt de förbättringar som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har tillfört förslaget till direktiv, men jag vill också understryka att föredraganden har visat stor klarsynthet och behandlat denna fråga utan att bedriva agitation.
Jag noterar intressanta förslag och framsteg, framför allt när det gäller ökad öppenhet och insyn, förenklade förfaranden och ökat hänsynstagande till tredje länders intressen. Föredraganden verkar allmänt sett för en förbättring av de rättigheter som garanteras innehavare av arbets- och uppehållstillstånd, och hon lägger tonvikten på att alla utländska medborgare skall ha rätt att behandlas lika när det gäller utbildning, information och hjälp till bostad. Jag beklagar att man inte har räknat ordentligt på förslagen och att betänkandet inte ger större utrymme för frågan om möjligheten att ansöka om medborgarskap.
Låt oss göra allt för att värna om principen om fri rörlighet, öka arbetstagares möjligheter att hitta en sysselsättning och berika sina yrkeserfarenheter samt gynna rörligheten för en närmare sammanslutning mellan folken.
(Den skriftliga röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 120.7 i arbetsordningen.)

