A 2009. október 29-30-i Európai Tanács következtetései, beleértve a következőket: az Európai Tanács elnökének, az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének / a Bizottság alelnökének megbízatása és hatásköre, továbbá az új Bizottság struktúrája (vita)
Elnök
A következő napirendi pont az Európai Tanács jelentése és a Bizottság nyilatkozata a 2009. október 29-30-i Európai Tanács következtetéseiről, beleértve a következőket: az Európai Tanács elnökének, az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének/a Bizottság alelnökének megbízatása és hatásköre, továbbá az új Bizottság struktúrája.
Fredrik Reinfeldt
a Tanács soros elnöke. - Elnök úr! Örömömre szolgál, hogy újra itt lehetek és beszámolhatok önnek egy igen nehéz és kihívásokkal teli európai tanácsi ülés eredményeiről.
Engedjék meg, hogy elmondjam, mi volt a helyzet az ülés estéjén. Folyamatos kapcsolatban voltunk Prágával és a többi fővárossal. Azon tanakodtunk, hogyan oldhatjuk meg az Alapjogi Chartával kapcsolatos cseh kérést. Számos eltérő nézet került felszínre, és sok más tagállam különböző mentességek és különleges megfontolások alkalmazását kérte.
Az ülés másik fő témájával, az éghajlatváltozással kapcsolatban azonban már egyértelmű üzenetet kaptunk. Számos tagállam kifejtette, hogy még nem tudnak számadatokat mondani az éghajlatváltozás elleni küzdelem finanszírozásával kapcsolatban, azaz arról, hogyan finanszírozzák majd az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodás elősegítésére, valamint a hatások enyhítésére irányuló intézkedéseket a fejlődő országokban.
Figyelembe véve ezeket a körülményeket, elégedett vagyok az ülés eredményével. Hadd emeljem ki a legfontosabb dolgokat.
Az Európai Tanács ülésének az volt a célja, hogy - a decemberi koppenhágai klímakonferencia előtt - továbbra is utat mutasson az éghajlatváltozás kérdésében. Ne legyenek illúziók. Végül hosszas és nehéz tárgyalások után, megbeszéléseink eredményeként az Európai Tanács jóváhagyta a Bizottság azon becslését, amely szerint a költségek 2020-ra évi 100 milliárd euróra is rúghatnak, továbbá megállapította, hogy a becslések alapján 2020-ra éves szinten 22-50 milliárd EUR összegű nemzetközi közfinanszírozásra lesz szükség.
2020-ig már csak 10 évünk van. Gyorsabban kell tehát cselekednünk. Ezért a Tanács megállapította, hogy - a korábban említettek mellett - 2010 és 2012 között évente összesen 5 milliárd EUR finanszírozásra van szükségünk.
A végleges szám a koppenhágai konferencia fényében kerül meghatározásra. Az EU és tagállamai e téren készen állnak e költségekből méltányos részt vállalni, amennyiben a többi kulcsszereplő is hasonló erőfeszítést tesz. Nagyon örülök, hogy az Európai Tanács ülésén megállapodásra tudtunk jutni e finanszírozás határozott jóváhagyásával kapcsolatban.
Néhány napja tértem vissza az Újdelhiben megrendezett EU-India csúcsról, ahol Singh miniszterelnök úrral folytattam tárgyalásokat, a múlt hét elején pedig Obama elnök úrral tárgyaltam Washingtonban az EU-USA csúcson.
Az Európai Tanács ülésén született megállapodásnak köszönhetően az EU nagyon erős pozícióból tudott tárgyalni. Az, hogy egységes álláspontot képviselünk, hitelessé tette a mások meggyőzésére irányuló erőfeszítéseinket. Be tudtuk mutatni a kötelezettségvállalásainkat és ismertetni tudtuk az elvárásainkat. Ismét vezető szerepet vállalhattunk továbbá egy olyan kérdésben, amely minden polgár számára alapvető fontosságú.
A múlt heti ülés a gazdasági és pénzügyi helyzetről is szólt. Jóllehet vannak már pozitív jelek a világgazdaságban, az Európai Tanács hangsúlyozta, hogy nincs ok az elégedettségre. Jövőre egy kivételével az összes tagállamot az a veszély fenyegeti, hogy meghaladják a 3%-os hiányküszöböt, a tagállamok együttes GDP-je pedig 2008 eleje óta 4,7%-kal csökkent. Ez két erőteljes indok arra, hogy miért ne vonjuk vissza a támogatási intézkedéseket mindaddig, amíg nem biztosítottuk a fellendülés megtörténtét. Időközben meg kell szilárdítanunk a bizalmat és folytatnunk kell kilábalási stratégiáink kidolgozását.
Az Európai Tanácsban jelentős előrelépést értünk el a pénzügyi felügyelet megerősítésében. Széles körű egyetértés alakult ki az Európai Rendszerkockázati Testület létrehozásával kapcsolatban.
Az elnökség most kezdi majd el a javaslatok megvitatását a Parlamenttel. Megállapodást szeretnénk elérni egy új felügyeleti struktúrával foglalkozó csomagról. Biztosak akarunk lenni abban, hogy nem ismétlődik meg az a pénzügyi válság, amelyet most kénytelenek vagyunk elszenvedni.
Ezekkel az eszközökkel a kezünkben a munkahelyek védelmére kell koncentrálnunk. Már több mint ötmillió európai veszítette el a munkahelyét, és még mindig nagyon sokak fognak munkanélkülivé válni. A mi feladatunk, hogy változtassunk ezen a helyzeten.
Amikor július 15-én felvázoltam önöknek a svéd elnökség prioritásait, azt mondtam, hogy az EU-nak megerősödve kell kikerülnie a válságból. Azt mondtam, hogy a gazdasági és pénzügyi válság kezelése az egyik legfontosabb feladatunk. Még mindig ez a helyzet. Az Európai Tanács decemberi ülésén ezért vissza akarunk térni ezekre a fontos kérdésekre.
Az ülés egy másik lényeges eredménye a balti-tengeri régióra vonatkozó uniós stratégia elfogadása, amely ennek a Parlamentnek a kezdeményezésén alapul. E stratégiával a célunk az, hogy megoldást találjunk a Balti-tengerrel kapcsolatos sürgető környezetvédelmi problémákra és hozzájáruljunk a régió gazdasági sikeréhez. Meggyőződésem, hogy ez a kezdeményezés pozitív hatást gyakorol majd Európa más részeire is, összefogja a régiókat és hozzájárul az egész Európai Unió versenyképességének javításához.
Az ülésen a bel- és igazságügy kérdéséről is beszéltünk. Örömmel fogadtuk, hogy haladás történt a földközi-tengeri régióbeli illegális bevándorlással kapcsolatos intézkedések végrehajtása terén, és számos konkrét területen feladatok elvégzésére szólítottunk fel.
Tudom, ma délután még intézményi kérdéseket is meg szeretnének vitatni. Ezek a kérdések természetesen fontos részei voltak a megbeszéléseknek.
Elmondhatom, hogy az egyik legfontosabb kérdés az volt, hogy biztosítsuk a Lisszaboni Szerződés gyors hatálybalépését, ami alapvető fontosságú ahhoz, hogy meg tudjunk birkózni az előttünk álló kihívásokkal.
Nagyon sok összetett konzultációra került sor, de végül sikerült elfogadtatnunk a Cseh Köztársaság kérését.
A megállapodás létrejötte után Václav Klaus elnök készen állt arra, hogy aláírja a szerződést, és - mint ahogyan önök is tudják - egy hete ez meg is történt. A végső ratifikációs okmányokat a Cseh Köztársaság most juttatja el az olasz hatóságokhoz. Ez azt jelenti, hogy a Lisszaboni Szerződés december 1-jén hatályba lép. Tudom, hogy a jelenlevők nagy többsége hozzám hasonlóan elégedettséget és megkönnyebbülést érez most, hogy végre lezárul az intézményi reform előkészítésének e hosszú fejezete.
Az Európai Tanács ezenkívül értékelte a Szerződés hatálybalépésével kapcsolatos előkészítő munkát. Megállapodás született az Európai Külügyi Szolgálatra vonatkozó iránymutatásokról, és a Tanács felkérte a leendő főképviselőt, hogy terjesszen elő javaslatot a Szolgálat szervezeti felépítéséről és működéséről.
Most pedig a nevek kérdése. Meg kell találnunk a megfelelő személyeket a Lisszaboni Szerződés által létrehozott pozíciókra. Önökkel együtt ki kell neveznünk az új Bizottságot. November 19-én találkozóra szeretném hívni az állam- és kormányfőket, hogy javaslatokat tegyünk az Európai Tanács elnöke, a főképviselő és a Tanács főtitkárának személyére.
Hangsúlyozni szeretném, hogy a főképviselő jelölésének az új Bizottság kinevezése előtt kell megtörténnie, és a jelölés előtt megfelelő konzultációt kell folytatni a Parlamenttel. Mint önök is tudják, mivel ez a személy a következő Bizottság alelnöki tisztjét is betölti majd, a Parlamentnek szavaznia kell a jóváhagyásáról.
Nem kívánok elmélkedni arról, kik lesznek ezek a személyek, de azt el szeretném mondani, hogy nem csak a név a fontos, hanem az is, hogy az érintett személyek mit fognak tenni és hogyan teszik azt.
Az Európai Tanács múlt heti ülésén sikerült jelentős haladást elérni több olyan lényeges kérdésben, amelyek alapvető fontosságúak Európa és bolygónk egészének jövője szempontjából.
Hálával tartozom kollégáimnak, hogy az előttünk álló kihívásokkal szemben pozitív hozzáállást tanúsítanak. De tudjuk, hogy még sok a tennivaló. Biztosíthatom önöket arról, hogy a következő néhány hét igen mozgalmas lesz. Már alig várom, hogy sok fontos témában folytatni tudjuk a Parlamenttel elkezdett szoros együttműködést.
A koppenhágai találkozóig viszont már csak 25 nap van. A gazdasági válság még nem látszik enyhülni, ugyanakkor határozott feladatunk, hogy részt vegyünk a klímatárgyalásokon. Eltökélt célunk, hogy továbbra is együtt dolgozzunk azért, hogy új forrásokat teremtsünk a növekedéshez és a foglalkoztatás növeléséhez.
Hálás vagyok a Parlament nem szűnő támogatásáért. Örömmel válaszolok észrevételeikre.
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - Elnök úr, engedje meg, hogy kiegészítsem Reinfeldt miniszterelnök úrnak az Európai Tanács üléséről adott értékelését. Két szemponttal, a szakpolitikai és az intézményi kérdéssel kapcsolatban lennének észrevételeim.
Ami a szakpolitikát illeti, a legfontosabb cél az volt, hogy az éghajlatváltozással kapcsolatos intézkedéseink terén megállapodásra jussunk. Mindannyian tudjuk, hogy ezek nehéz kérdések. Ha nagy a tét, az út sohasem könnyű. Őszintén mondom, hogy az Európai Tanácsban az általam vártnál kedvezőbb eredmény született. Jóváhagytuk a Bizottság által javasolt számokat, szigorú feltételek mellett.
Az üzenet egyértelmű: az Európai Unió készen áll a koppenhágai tárgyalásokra, és kész követni arra irányuló intézkedéseinket, hogy az éghajlatváltozás elleni küzdelem finanszírozásával kapcsolatos tekintélyes ajánlat segítségével csökkentsük a kibocsátásokat - csakúgy, mint a Bizottság szeptemberben javasolta - mind a hosszú távú, mind pedig a gyors elindulást szolgáló finanszírozással.
Ha azt akarjuk, hogy a fejlődő országok az éghajlatváltozás hatásainak enyhítésével kapcsolatban komoly kötelezettségvállalásokkal érkezzenek a tárgyalásokra, ahhoz azt kell elérnünk, hogy a fejlett országok pénzt tegyenek le az asztalra. Becslésünk szerint 2020-ra a fejlődő országoknak körülbelül további évi 100 milliárd euróra lesz szükségük az éghajlatváltozás elleni küzdelemhez. Ezt az Európai Tanács teljes mértékben támogatta, mint ahogyan azt is, hogy ebben várhatóan mekkora lesz a nemzetközi közfinanszírozás mértéke, továbbá megállapodás jött létre arról, hogy az Európai Unió ebben méltányos részt vállal.
Az is egyértelmű, hogy a többi partnernek bizonyítania kell, hogy ugyanilyen komolyak a szándékaik. Célunk nem az, hogy az Európai Unió gyors előrelépést tegyen abban a reményben, hogy a többiek majd követik. Inkább arról van szó, hogy befolyásunkkal élve a lehető legtöbbet hozzuk ki a kibocsátások csökkentését célzó globális erőfeszítésből.
Múlt héten, amikor Washingtonban és Újdelhiben voltam, látnom kellett, hogy e két partner milyen sokat lépett előre az elmúlt évben. Ez más országokra, például Kínára is igaz. Természetesen továbbra is tiszteletben tartjuk az éghajlatváltozással kapcsolatos közös, de eltérő felelősséget, ugyanakkor - mint ahogyan mostanában már sokszor elmondtam - ez mindannyiunk problémája, és mi, itt az Európai Unióban mindent meg fogunk tenni azért, hogy a többi érintett is valódi hozzájárulásokat tegyen. Folyamatosan szem előtt kell tartanunk a végső célt - a kibocsátások nagymértékű, valódi és igazolható csökkentését - annak biztosítása érdekében, hogy célkitűzésünknek megfelelően 2 °C alatt tartsuk a hőmérséklet-növekedés mértékét.
Mik a koppenhágai tárgyalások kilátásai? Valószínűnek tűnik, hogy Koppenhágában nem születik megállapodás arról a részletesen kidolgozott szerződésről, amit mi támogatunk és amit továbbra is támogatni fogunk. Ez azonban nem ok arra, hogy belemenjünk bármi olyanba, ami kevésbé határozott áttörést jelent ezekben a tárgyalásokban. Végső soron a tartalom fontosabb, mint a forma. Véleményem szerint törekednünk kell egy teljesen működőképes megállapodás elfogadására, amely valódi politikai kötelezettségvállalásokon alapul, gyorsan hatályba léphet, és amely minden érintett szereplő számára előrelépést jelent a kibocsátás-csökkentés és a finanszírozás tekintetében. Emellett továbbra is küzdenünk kell a szerződés végleges elfogadásáért, hogy a szerződés kötelező érvényűvé váljon. Ehhez egyesíteni kell erőinket most, a Koppenhágát megelőző hetekben.
Sikerült megmutatnunk, hogy határozott, együttes fellépéssel meg tudunk állapodni egy szerződésről, amely sokáig olyan nehezen megfogható volt. Ez volt az Európai Tanács ülésének másik nagy eredménye: megszüntette a Lisszaboni Szerződés végső ratifikációja előtt álló utolsó politikai akadályt. Most már bizakodóan nézhetünk előre, ahogyan Reinfeldt miniszterelnök úr is mondta, a Lisszaboni Szerződés a következő hónap elején hatályba lép. A Bizottság már dolgozik a végrehajtásán. Ma a Bizottság első, konkrét lépésként konzultációt indított az európai polgári kezdeményezésről.
Köszönetet szeretnék mondani Reinfeldt miniszterelnök úrnak alapos munkájáért, ami lehetővé tette célunk elérését. A svéd elnökség elismerést érdemel azért, hogy ezt a végső konszenzust az Európai Tanács elé terjesztette. Nekünk még meg kell valósítanunk az átmenetet, de először természetesen az új tisztségek betöltésével kell foglalkoznunk.
Nem feladatom, hogy észrevételeket tegyek az Európai Tanács elnöki tisztjének jelöltjeiről, de a Bizottság elnökeként és az intézményi ügyeket szem előtt tartva nagyon remélem, hogy az állam- és kormányfők olyan személyt választanak, aki sikeres vezetője lesz az Európai Tanácsnak. Olyan elnök, aki erőteljesen elkötelezett Európa mellett, és aki következetességet tud vinni az Európai Tanács tevékenységébe - egyrészt belülről, hogy tágabb időtartamokra lehessen prioritásokat megállapítani, ne csak hat hónapra, másrészt kívülről, hogy a közös kül- és biztonságpolitikáról egységes üzeneteket küldhessünk nemzetközi partnereinknek.
Elkötelezett vagyok amellett, hogy partnerként együtt dolgozzak az Európai Tanács elnökével, mert ez a partnerség lesz az, ami számít. Az állam- és kormányfők szintjén meg kell határoznunk azt a közös kül- és biztonságpolitikát, amely alapján az Európai Tanács elnöke ezen a szinten képviselni fogja az Európai Uniót. Ezenkívül össze kell szednünk azokat a közösségi kompetenciákat - a gazdaságtól a kereskedelemig, a bővítéstől a fejlesztésig, az energiaügytől az igazságügyig -, amelyek terén a szerződés értelmében az Európai Bizottság elnöke képviseli az Európai Uniót. Mindent meg fogok tenni azért, hogy ez a partnerség működni tudjon, egy európai és nemzetközi szinten is erős és eredményes Unió megvalósítása érdekében.
Ez természetesen a főképviselőre is igaz. Be kell vallanom, hogy a főképviselő személye különösen érdekel, mivel ő az Európai Bizottság egyik alelnöke is lesz. Gyakorlati szempontból azért, mert az alelnök, illetve a főképviselő jelölése, valamint a tagállamok által javasolt többi biztosjelölt megléte lehetővé teszi számomra, hogy továbblépjek a következő bizottsági testület véglegesítéséhez és a portfóliók kiosztásához. Ha politikai szempontból nézzük a dolgot, akkor pedig azért érdekel, mert meggyőződésem, hogy a főképviselő, illetve az alelnök - akit egy erős külügyi szolgálat támogat, amely egyesíti a kormányközi diplomácia terén meglévő európai szakértelmet és a közösségi kompetenciákat - valódi változást hozhat külső tevékenységeink hatékonyságában.
Ezt követően összeállhat a Bizottság. Olyan Bizottságot szeretnék látni, amely hozzáértő és elkötelezett európaiakból áll, és amely kész élni kezdeményezési jogával. A tagállamokkal már a tárgyalások végén járok, hogy biztosítsam, hogy így legyen. Arra kértem a tagállamokat, nevezzék meg jelöltjeiket, és a jelöltek között legyenek nők is. Azután majd dönthetek a portfóliókról. A portfóliókat nem országok kapják, hanem az európai projekt iránt elkötelezett személyek.
Emellett azt is szeretném, hogy a Bizottság erős, demokratikus mandátummal rendelkezzen. Ezért is határozott célom, hogy minden tekintetben tiszteletben tartsam a parlamenti meghallgatási eljárást. A szerződés miatti késlekedés közös kihívás számunkra. Nem késleltethetjük az új Bizottság felállítását, de a meghallgatásokat sem rövidíthetjük le. Már várom, hogy a jövő heti elnökök értekezletén megvitassuk, hogyan kezeljük ezt a kérdést.
A Lisszaboni Szerződés lehetővé teszi majd számunkra, hogy jobban megfeleljünk a polgárok elvárásainak - de az, hogy kihasználjuk-e a szerződés által kínált lehetőségeket, elsősorban politikai akarat kérdése. A szerződés képessé tesz minket a cselekvésre, de akarnunk is kell a közös fellépést.
Ezzel visszakanyarodtam oda, ahol már korábban voltunk a délután folyamán. Az az Európa, amelyet ma itt képviselünk - a szabadság és a szolidaritás mentén egyesült Európa - nem jött volna létre azoknak az embereknek az elkötelezettsége és lelkesedése nélkül, akik 20 éve rendkívüli dolgokat tettek. Újra kell élesztenünk ezt a lángot. Újra át kell élnünk 1989 szellemét. Ugyanazzal az eltökéltséggel és elkötelezettséggel csak sikert érhetünk el.
Joseph Daul
a PPE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr, hölgyeim és uraim, a Lisszaboni Szerződést mind a 27 európai tagállam ratifikálta, és mostantól eredményekkel kell szolgálnia.
Kötelessége, hogy eredményekkel szolgáljon az intézmények, és különösen a felelős pozíciók gyors létrehozása tekintetében. Eredményekkel kell szolgálnia az éghajlatváltozás és az energiaügy tekintetében. És végül, de nem utolsósorban eredményekkel kell szolgálnia a gazdasági fellendülés tekintetében.
A cseh elnök aláírásával lezárult a Lisszaboni Szerződés ratifikációs folyamata. Köszönöm önnek, Reinfeldt úr.
Az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) képviselőcsoportja, amely igen nagy hatással volt erre a szerződésre, természetesen elégedett ezzel a fejleménnyel, de most már itt az idő, hogy véget vessünk annak, hogy az európai nyilvános vita csak az intézményekről szóljon, mivel az intézmények pusztán politikai célokat szolgáló eszközök. Ehelyett ezekre a politikai célokra kellene koncentrálnunk.
A képviselőcsoportom ezért azt kéri öntől, Reinfeldt úr, hogy tegyen meg mindent annak érdekében, hogy a lehető legrövidebb időn belül megállapodás jöjjön létre a Tanács elnökének és a főképviselőnek a személyéről, és képviselőcsoportom ezért kéri öntől, Barroso úr, hogy amint a tagállamok előállnak jelöltjeikkel, a lehető leggyorsabban határozza meg felelősségi köreiket, hogy sor kerüljön az európai parlamenti meghallgatásokra, amelyeket a lehető legalaposabban szeretnénk lefolytatni.
Nem mondok semmi újat, Reinfeldt úr, Barroso úr, amikor azt mondom, hogy a jelöltek alkalmasságáról szóló vita csak a brüsszeli mikrokozmoszt érdekli.
Mert mit is akarnak polgáraink? Azt akarják, hogy megoldódjanak a munkanélküliséggel, a hitelezéssel és a képzéssel kapcsolatos problémák; kellemes meglepetéseket várnak a koppenhágai klímacsúcs tárgyalásaitól; és azt várják tőlünk, hogy biztosítsuk, hogy 2009/2010 telén ne kelljen a fél kontinenst lehetetlen helyzetbe hozó gázhiánnyal küzdeni.
Ezért nekünk, az európai intézményeknek - itt, nekünk, és különösen önnek, Reinfeldt úr - kötelességünk, hogy az európai vonatot nagy sebességre gyorsítsuk, és ne engedjük, hogy továbbra is minden állomásnál megálljon!
Ebben a Házban mindenki tudja, milyen nehézségekkel jár ez a feladat, milyen nehéz egyensúlyt találni a jelöltek politikai irányultsága, földrajzi származása, az egyelőség iránti figyelme és nyitottsága között. Mindazonáltal az önök feladata az, hogy a Tanácsban a lehető leggyorsabban megállapodásra jussanak, éppúgy, ahogyan a Parlament és a parlamenti képviselőcsoportok feladata, hogy felelősen és az európai közérdeknek megfelelően ítéletet mondjanak ezekről a döntésekről. Ismételten elmondom, hogy remélem, hogy ez a svéd elnökség egyik sikertörténete lesz, de ahhoz, hogy így legyen, gyorsan kell cselekednünk, nagyon gyorsan.
Elnök urak, hölgyeim és uraim, még az intézmények kérdésénél is fontosabb az éghajlatváltozás kérdése, most, hogy csak néhány hét van hátra a koppenhágai csúcstalálkozóig. Mindenekelőtt elismerésemet szeretném kifejezni az Európai Tanács felelős hozzáállásáért: a Tanács amellett, hogy megerősíti az iránti kötelezettségvállalását, hogy az éghajlatváltozás és a szén-dioxid-kibocsátások elleni küzdelmet számszerűsített és tervezett célkitűzéssé teszi, partnereinktől is elvárja, hogy ugyanilyen eltökélten vállaljanak részt a küzdelemben.
A lehető legrosszabb taktika lenne, ha Európa már a koppenhágai csúcs előtt kiterítené a kártyáit, és hagyná, hogy amerikai, kínai, indiai és egyéb partnerei kerüljenek vezető szerepbe. Az Egyesült Államok, Kína és India globális nagyhatalmak, amelyeknek szintén felelősséget kell vállalniuk. Európa vállalja a maga részét, de egymaga nem vállalhat felelősséget az egész Földért. Egy politikai megállapodás nem lesz elegendő Koppenhágában; az államok által tett számszerűsített kötelezettségvállalások hozhatnak csak valódi előrelépést.
Hölgyeim és uraim, felszólalásomat azzal kezdtem, hogy kötelességünk eredményekkel szolgálni. Ez a kötelesség elsősorban a gazdasági fellendülésre és a foglalkoztatás növelésére vonatkozik. A kettő összefügg. Még ha kezdünk is látni kismértékű növekedést, a lényeg az, hogy a gazdasági fellendülést új munkahelyek is kísérik-e, és hogy a fellendülés szilárd alapokon áll-e, olyan piac-e az alapja, amely egyben nyitott, szabályozott és nem protekcionista.
Ezek érdeklik valójában az európai embereket, és Európának és tagállamainak elsősorban ezzel kell foglalkoznia a napi igazgatási problémákon túl. 20 évvel ezelőtt eltökélt embereknek sikerült ledönteniük a berlini falat. Ugyanezt kérem öntől, Reinfeldt úr: rázza fel az állam- és kormányfőket!
Hannes Swoboda
az S&D képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, Reinfeldt úr, Barroso úr, talán csak véletlen egybeesés - szerencsés egybeesés -, hogy erre a vitára közvetlenül Václav Havel úr beszéde után kerül sor, egy olyan ember beszéde után, aki emlékeztetett bennünket arra, hogy húsz éve milyen fontos volt ez a folyamat. Én csak néhány kilométerre nyugatra születtem a vasfüggönytől, de akár a másik oldalon is születhettem volna. Akkoriban a szovjetek által megszállt övezetben voltam, és - Libor Rouček képviselőtársamhoz hasonlóan - láttam az 1956-os magyar menekülteket és az 1968-as prágai tavasz menekültjeit. A Lisszaboni Szerződésben ennek az Európát egyesítő folyamatnak a meghosszabbítását látom.
Valószínűleg Václav Klaus úrnak nem volt szándéka, hogy a ratifikációt pontosan abban a hónapban zárja le, amelyben a berlini fal leomlásának 20. évfordulóját ünnepeljük. Ugyanakkor szerencsés egybeesés, hogy ez a szerződés most szerez valódi érvényességet, bár jogi érvényességet még nem szerzett.
Most személyi döntéseket kell hoznunk. Nem irigylem a feladatot, Reinfeldt úr. Viszont lenne egy kérésem vagy kérdésem önhöz: felkészült arra, hogy az elkövetkező napokban az állam- és kormányfőkkel folytatott tárgyalásai során biztosítsa, hogy ebben az Európában körülbelül olyan földrajzi egyensúlyt sikerüljön elérni, amely az új Európát jellemzi? Készen áll annak biztosítására is, hogy a nők erőteljesebben képviseltethessék magukat? Ezt nem csak Malmström és Wallström asszony miatt mondom, akik itt ülnek közöttünk. Megengedheti-e ma Európa magának - most a saját képviselőcsoportomhoz is szólok -, hogy a legmagasabb pozíciókat betöltők között olyan kevés nő legyen? Ez az a kép, amely Európát képviseli polgárai számára? A Parlament elnöke már említette ezt. Természetesen nem hibáztathatjuk önt, ha ez nem történik meg, de arra kérem, hogy - legalább a tárgyalások során - hangsúlyozza, hogy Európában jobb földrajzi és mindenekelőtt jobb nemek szerinti egyensúlyra van szükségünk, hogy megmutassuk, hogy az összes európai polgárt képviseljük.
Említetést tett a főképviselőről. Reinfeldt úr, készen áll annak biztosítására, hogy világos legyen, hogy a főképviselő kinevezésekor az illető személy nem léphet hivatalba a ratifikáció megtörténtéig vagy ameddig a Parlament döntést nem hoz? Tudom, hogy lesz időbeni eltérés, de világosnak kell lennie, hogy a főképviselőnek a Bizottság alelnökeként betöltött másik szerepében meg kell szereznie a Parlament jóváhagyását. E jóváhagyás megadásakor nagyon gondosan és lelkiismeretesen kell eljárnunk. Egyértelművé kell tennünk, hogy - különösen ezen a területen - kötelességünk szerint járunk el, és Barroso úr, azt hiszem, megígérhetjük önnek, hogy bár megfelelően és gondosan akarunk eljárni e meghallgatásokon, döntésünket a lehető leggyorsabban szeretnénk meghozni. Ezt várják tőlünk az európai polgárok, azt, hogy gyorsan végezzük a munkánkat és gyorsan döntsünk, ne töltsünk hónapokat azzal, hogy különböző emberek alkalmasságáról vitatkozunk.
Végül a pénzügyi válságról szeretnék beszélni, amit ön is említett, mert van valami, ami komoly fejtörést okoz számunkra. Ön nagyon helyesen említette a munkanélküliséget, amely tovább fog növekedni. Azt is elmondta, hogy ilyen mértékű munkanélküliség mellett nem vonhatjuk vissza a támogatási intézkedéseket, mivel a polgárok azt várják tőlünk, hogy ne fogadjuk el egy olyan magas munkanélküliségi rátát, mint amilyennel ma, ebben az új Európában szembe kell néznünk.
A pénzügyi tranzakciókra vonatkozó adókról is mondanék néhány szót. Tudom, hogy erről már sok szó esett, de valószínűleg ez is fontos vita, amellyel bizonyíthatjuk, hogy komolyan gondoljuk az ellenőrzést, de nem azért, mert most magasabb adóterheket akarunk. Ugyanakkor egyértelművé kell tennünk, hogy minden eszközzel gátat akarunk szabni a spekulációknak, és hogy egy új válság kialakulásának megakadályozása érdekében források állnak rendelkezésre azon bankok megsegítésére, amelyek - mindezek ellenére - nehéz helyzetbe kerülnek. Egyértelmű üzenetet kell erről közvetítenünk.
A Goldman Sachs vezetője nemrégiben azt mondta - ezeknek a szavaknak még ülepedniük kell -, tehát azt mondta, hogy "Csak egy bankár vagyok, aki az Isten által rábízott munkát végzi”. Ez egy különösen cinikus megnyilvánulás, talán istenkáromlásnak is tekinthető, de világosan kifejezi azt a mentalitást, amellyel a bankárok közül sokan rendelkeznek. Nyersen fogalmazva, Isten nevében végeznek spekulációkat. Nem azt akarjuk állítani, hogy Isten által ránk bízott munka az, amit a pénzügyi szabályozással kapcsolatban végzünk - inkább az emberekért végzett munka, amelynek célja az, hogy megvédje az európaiakat a munkanélküliségtől és a spekulációtól. Ez az, amit tennünk kell. Remélem, hogy a svéd elnökség fennmaradó részében képesek lesznek ezt egyértelműen kommunikálni az emberek felé.
Guy Verhofstadt
az ALDE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök úr, először is gratulálni szeretnék Reinfeldt úrnak - és természetesen Malmström asszonynak is - a Lisszaboni Szerződés ratifikálása alkalmából. Hangsúlyozni szeretném, hogy mindez nem valósulhatott volna meg az önök elszántsága nélkül. Az önök kompromisszumkészsége nagy szerepet játszott abban, hogy végül sikerrel jártunk. Sokan voltak olyanok, ebben az ülésteremben is, akik pesszimistán gondolkodtak, akik úgy vélték, meg kell várnunk az egyesült királyságbeli választásokat vagy akár egyáltalán nem szabad tovább várnunk a szerződés ratifikálására. Önöknek köszönhető, és mindannyiunk nevében köszönöm munkájukat. Az elért siker csaknem 10 évnyi munka megkoronázása.
Szeretnék köszönetet mondani továbbá a mai vitáért, azért, hogy a képviselőcsoportok vezetőivel sikerült megállapodni arról, hogy vitát folytassunk a főképviselő és a Tanács elnökének személyéről, valamint a Bizottság felépítéséről, mert ebben a kérdésben ez lesz az egyetlen vita. Meg kell mondanom, semmi más nem történik átláthatóan! Sok mindent olvashatunk a sajtóban, és végül is jó, hogy még ott van nekünk a sajtó, amiből megtudhatunk valamit arról, hogy mi is történik, de véleményem szerint a jövőben el kell gondolkodnunk arról, hogyan tudunk némi átláthatóságot vinni ebbe az Európai Unió számára rendkívül fontos folyamatba.
Véleményt szeretnék mondani a különböző jelöltekről, de kicsit más sorrendben beszélnék a dolgokról.
Barroso úr, a Bizottság felépítésével szeretném kezdeni, mivel ami a Parlamentet illeti, az a legfontosabb kérdés. Ez a mi felelősségünk, vagyis az ön felelőssége, de önnel együttműködve kell döntéseket hoznunk. Mi vagyunk azok, akik felügyeljük a munkát, míg a Tanács elnöke esetében nem ez a helyzet.
Először azt kérjük öntől, hogy javaslataiban alkalmazzon csoportokat a felelősségi körök megosztásakor. Azt javasoljuk, hogy a bizottsági portfóliók tekintetében hozzon létre négy csoportot: az első a természetesen a külső fellépés, aztán az innováció, az éghajlatváltozás és a fenntarthatóság, majd ezután minden olyan dolog, ami a pénzügyi és gazdasági igazságossággal kapcsolatos, és végül a belügyek.
Erre mindenképpen szükség van. Miért nem iktatnak be olyan alelnököket, akik valódi vezető szerepet vállalnának, akik felelősséget vállalnának ezekért a területekért, amelyek a jelek szerint a Bizottságon belüli józan ítélőképesség eredményei? Ennek a szervezési stílusnak az lenne az előnye, hogy tovább javítaná a Bizottság munkáját az ön elnöksége alatt. Másrészről egyensúlyt kell kialakítani a Bizottságon belül a nők képviseletét illetően. Úgy hiszem, önt is foglalkoztatja ez a kérdés, hogy legyenek olyan jelöltek, akikkel ez megvalósítható lenne.
Ami a második pontot, azaz a főképviselői tisztséget illeti, tisztelt elnök úr, a legfontosabb dolog az, hogy legyen egy olyan személy, akiben megvan a hajlandóság arra, hogy következetes kül- és biztonságpolitikát és következetes közösségi politikákat folytasson. Olyan valaki, aki kiáll az emberi jogok mellett és aki ezt minden általa végrehajtott feladat részének tekinti. Végül, olyan személyre van szükségünk, aki hisz egy erőteljes Európai Külügyi Szolgálatban. Ez a három legfontosabb jellemző, amivel ennek a személynek rendelkeznie kell. Olyasvalakire van szükségünk, aki valóban hisz abban, hogy a közös kül- és biztonságpolitikát és a közösségi politikákat integrálni kell - ami teljesen logikus, mivel ez a személy a Bizottság alelnöke is lesz egyben.
Most pedig a harmadik pozícióról szeretnék beszélni, amiről a legtöbb szó esik, amely mind közül a legvonzóbbnak tekinthető: a Tanács elnöki tisztjéről. Reinfeldt úr, a képviselőcsoportom három véleményt szeretne hangoztatni ebben a kérdésben. Ezek pusztán vélemények, mivel a Tanács fogja a döntést meghozni. Szerencsére azonban a Parlament szabadon elmondhatja a véleményét.
Először is, ennek a szerepnek egy vezetői testület elnöki szerepének kell lenni, nem egy átfogó elnöki szerepkörnek. Másodszor, ezt a feladatot olyan személynek kell ellátnia, aki hisz az európai integrációban. Hiszen ahhoz, hogy valakit pápának válasszanak, az illetőnek katolikusnak kell lennie! Tehát, ha most megválasztjuk a Tanács elnökét, olyasvalakit kell választanunk, aki hisz az európai integrációban, és nem euroszkeptikus, amint az esetenként előfordul..
Végül, ahhoz, hogy biztosak legyünk az adott személynek az európai integráció iránti elkötelezettségében, az illetőnek hinnie kell a közösségi módszerben. A közösségi módszer az, ami Európát előre viszi, nem a kormányzati berendezkedés! A kormányzati berendezkedés nagy országok által létrehozott fogalom, jóllehet vannak szerencsére olyan nagy országok is, amelyek nem hisznek ebben a kormányközi módszerben. A Tanács elnökének a közösségi módszer mellett kell kiállnia.
Van még egy dolog, amiről beszélni szeretnék, tisztelt elnök úr: természetesen azt szeretném, hogy Reinfeldt úr teremtsen konszenzust a Tanácsban, továbbá hogy a jelölésekben és a különböző kiosztott szerepekben tükröződjön a Parlamentben meglévő Európa-párti koalíció. Tehát nem akarunk mást, mint kompromisszumot, olyan kompromisszumot, amely magában foglalja annak az Európa-párti szövetségnek a jellemvonásait is, amely előre viszi Európát ebben az Európai Parlamentben.
Rebecca Harms
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, Reinfeldt úr, Barroso úr, úgy vélem, hogy pontosan a 20 évvel ezelőtti történelmi események felidézése teszi lehetővé számunkra, hogy kritikusan nézzük, milyen civakodás folyik arról, hogy a Lisszaboni Szerződés ratifikálása után a lehetőségeket hogyan ültessük át gyakorlatba. Václav Havel úr nagyszerű szavai és Európával kapcsolatos gondolatai, illetve a személyzeti kérdésekkel kapcsolatos kicsinyes viták, amelyek a legutóbbi tanácsi ülésen folytak a színfalak mögött, valahogy nem férnek össze.
Jelenleg úgy tűnik, mintha a Lisszaboni Szerződés csaknem tíz év elteltével történt ratifikálása utáni megkönnyebbülés aggodalomba fordulna át, az iránti félelembe, hogy a tagállamok kormányai nem fogják-e aláásni a szerződést. Most azonban arra kell törekednünk - különösen azután, hogy olyan lelkesen megtapsoltuk Havel úr beszédét -, most azt kell elérnünk, hogy megegyezés jöjjön létre arról, hogy erős nőket és férfiakat jelöljünk az Európai Unió legmagasabb politikai pozícióiba, és hogy az egyéni érdekeknek - ideértve azon országok érdekeit, amelyek valójában ellenezik a szorosabb integrációt - háttérbe kell szorulniuk.
Reinfeldt úr, még nem tudok gratulálni önnek, mert még nincsenek meggyőző jelei ezeknek az európai politika élén álló erős nőknek és férfiaknak.
Sajnos ugyancsak nem tudok egyetérteni azokkal, akik lelkesen méltatták, hogy mi mindent értünk el a koppenhágai klímacsúcs előtti hajrában. Nemrég tértem vissza a Barcelonában megrendezett utolsó előkészítő ENSZ-konferenciáról, és - amint azt a brüsszeli csúcs is megerősítette - egyre kisebb elvárásokkal nézünk Koppenhága elébe.
Nem helyes, hogy az európaiak azt az álláspontot hangoztatják, hogy mi már minden tőlünk telhetőt megtettünk, és most másokon van a sor. Ha megnézzük, hogy az európaiak tulajdonképpen mit tettek a szén-dioxid-kibocsátások csökkentését célzó, hatékony éghajlati politika gyanánt, hogy valójában mit értünk el, milyen csökkentési célokat határoztunk meg, milyen jogszabályaink vannak a klímacsomagunkban, láthatjuk, hogy mindez nem elegendő ahhoz, hogy elérjük a folyamatosan emlegetett 2°C-os célt. Ez mindenki előtt ismert, még nemzetközi szinten is.
Ha mi, itt Európában most elkezdjük megkérdőjelezni azt, hogy valóban akarunk-e egy jogilag kötelező érvényű megállapodást, az kérdésessé teszi azt a folyamatot, amelyet - az ENSZ égisze alatt - sok európai sok éven át támogatott. Úgy vélem, gondosan végig kell gondolni, milyen kijelentéseket akarunk tenni Koppenhágában. Van egy dolog, amely nem hagy nyugodni: gyakran elhangzik itt a Parlamentben, hogy a fenntarthatósági stratégiáknak, az erőforrás-hatékonyságnak és az éghajlatvédelemnek kell alkotnia az európai gazdasági és iparpolitika új paradigmáit. Havel úr is nagy tapsot kapott ezért. Az a benyomásom, hogy az európaiak - bármilyen gyakran hangsúlyozzák ezt, és bármennyire is szeretik megtapsolni - a gazdasági válság alatt minden hitüket elveszítették ezekben a jövőorientált munkahelyekben, és hogy ezért (pontosan a gazdasági válság idején) félrelökik a sikeres munkahelyteremtő és a jövő piacait létrehozó stratégiákat. Ez komoly aggodalmat kelt bennem. A gazdasági válság a legrosszabb indok arra, hogy ne tegyenek határozott intézkedéseket az éghajlatváltozás megakadályozása érdekében. Az éghajlatvédelem és a gazdasági fejlődés ugyanazon érem két oldala. Ez azonban egyáltalán nem nyilvánvaló az Európai Tanácsban meghozott európai döntésekből.
Timothy Kirkhope
az ECR képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, engedje meg, hogy először gratuláljak a svéd elnökségnek ahhoz, hogy a legutóbbi csúcson előrelépést sikerült elérni az éghajlatváltozással kapcsolatos uniós álláspont kidolgozásában. Az éghajlatváltozás elleni küzdelem az egyik legfontosabb feladatunk, és ez olyan terület, ahol erőteljes vezető szerepet várunk az Európai Uniótól. A finanszírozási megállapodásokra vonatkozó kiegyensúlyozott és átgondolt megállapodások nagyon üdvözlendőek, és erős helyzetbe hozzák az Uniót most, a koppenhágai csúcsra való felkészülésben.
Említést kell azonban tennem arról a vitáról, amely jelenleg az európai napirendet uralja: az Európai Tanács elnöke és a főképviselő kinevezéséről folytatott vitáról. Először pontosan meg kell határoznunk e tisztségek jellegét és az ezekkel járó feladatköröket, majd meg kell határoznunk, milyen képességekkel és tapasztalattal kell rendelkezniük azoknak, akik ezeket a tisztségeket betöltik majd. Természetesen logikus lépés az Európai Tanács részéről, hogy hivatalos jelöléseket kér és meg akarja hallgatni a jelölteket - talán Verhofstadt urat is - a végső döntés előtt.
Ehelyett viszont az eszmecsere kormányzati vezetők közötti színvonaltalan vitává alacsonyodott, akiket úgy tűnik csak az érdekel, hogy kiosszák egymás között a pozíciókat, legyenek kis vagy nagy, északi, déli, nyugati vagy keleti országok képviselői, a jobb vagy a baloldal részéről, vagy akár olyanok, akik valójában a legjobb jelöltek lennének a pozíciók betöltésére.
És ami a legrosszabb, egyesen megpróbálták megosztani az Európai Uniót a polgárok két osztálya szerint, mondván, hogy csak a schengeni térségbe és az euróövezetbe tartozó tagállamokból származó személyek lennének választhatók. Ez nem más, mint megkülönböztetés, ami viszont elfogadhatatlan - mindez pedig azon a történelmi jelentőségű napon történik, amikor a háborúban elesettekre emlékezünk, azon a héten, amikor megemlékezünk a kristályéjszaka és azt követő időszak borzalmairól, és amikor ünnepeljük mindazok vívmányát, akik Lengyelországban, Magyarországon, a balti államokban, Közép- és Kelet-Európa országaiban és természetesen elsősorban Berlinben hozzájárultak a kommunizmus bukásához.
A helyes út az, ha a szabadságért és értékekért harcolunk mindenki számára, nem pedig jövedelmező munkahelyekért a szerencsés kevesek számára.
Lothar Bisky
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, a Lisszaboni Szerződést mind a 27 tagállam ratifikálta. Sok tagállam ezt komoly sikerként fogja elkönyvelni, de képviselőcsoportom nem fog velük együtt ünnepelni. Ennek az okát már több alkalommal elmondtam itt, a Parlamentben, ezért most nem kívánom még egyszer elmondani.
Sajnálatos módon az a tény, hogy az Alapjogi Charta három tagállam polgáraira nem fog vonatkozni, kétségeket ébreszt bennem azzal kapcsolatban, hogy az EU olyan nagy haladást ért volna el az alapvető jogok védelme terén. Ezt különösen a mai ünnepélyes ülés és Václav Havel úr beszéde kapcsán mondom. Azonban pontosan azért, mert az európai baloldal egy szociális, békés és környezeti szempontból fenntartható európai integrációt akar elérni, mi továbbra a szerződés által e célra biztosított keretet fogjuk alkalmazni. Eddig is ezt tettük, és a jövőben is ezt fogjuk tenni.
Ennek kapcsán csak üdvözölni tudom azt a tényt, hogy az Európai Parlamentnek mostantól több joga lesz. Az örvendezés közepette tanácsos lett volna, ha az állam- és kormányfők legutóbbi találkozójukat kézzelfoghatóbb politikák kidolgozására használják fel. A világ számára az éghajlatváltozás jelenti a legnagyobb kihívást. Mostanra, hogy itt állunk a koppenhágai klímakonferencia előtt, az Európai Unió sajnos elveszítette azt a vezető szerepet, amit magának kijelölt. Először is azért, mert a szén-dioxid-kibocsátások csökkentése terén vállalt kötelezettségvállalások lényege nincs összhangban azzal, amire valójában szükség van. Ezenkívül elfogadhatatlan, hogy az uniós tagállamok elég nyilvánvaló módon ki akarnak bújni a pénzügyi felelősségvállalás alól, jóllehet a jelenlegi helyzetben nem engedhetjük meg magunknak a cselekvés halogatását.
Nem arról van szó, hogy a közeljövőben Svédország jelentős bortermelő vidékké válik-e - bár ezt nem sajnálom önöktől. Egészen egyszerűen a túlélésről van szó, és mellékesen a világbékéről. Az éghajlatváltozás már most is szegénységet és éhezést okoz, és emberek millióit kényszeríti szülőföldjük elhagyására. Itt, ebben az ülésteremben már szinte mindenki beszélt valamikor a globális kihívásokról, amelyek nemzeti szinten nem oldhatók meg. Az éghajlatváltozás, a béke, valamint a szegénység elleni küzdelem pontosan ilyen kihívások. Ha az Európai Unió ezekben a kérdésekben nem lép fel következetesen és példamutató módon, nem fogják többé nemzetközi szereplőnek tekintetni.
William  Dartmouth
az EFD képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, a Tanács elnöki tisztje, ez az új pozíció, ami mindenkit rendkívüli módon foglalkoztat, mindössze két és fél évre szóló megbízatást jelent, és nagyon kevés konkrétan meghatározott hatáskör tartozik hozzá. Megmondaná végre valaki Tony Blairnek, hogy ne keseredjen el túlzottan, ha nem őt nevezik ki?
Lisszabon után, a 21. század igazi szent római császára - korunk Nagy Károlya -, akinek parancsa messzebb elér, mint az imént említett császáré valaha is elért, természeten a Bizottság elnöke, a mi Barroso urunk. És ezt Barroso úrnak a partnerségről tett észrevételei ellenére mondom.
Az új főképviselő helyzete azonban teljesen más. Komoly költségvetés áll rendelkezésre új diplomáciai küldetésekhez, és hangsúlyoznom kell, Daul úr, hogy az uniós főképviselő tisztségének megléte fenyegető az Egyesült Királyságnak és Franciaországnak az ENSZ Biztonsági Tanácsában betöltött állandó helyére nézve is.
Az európai nemzetállamokban azonban nem a túl kevés diplomáciai küldetés jelenti a nagy problémát, hanem a túl sok munkanélküli. A képviselők a berlini fal leomlásának 20. évfordulóját ünnepelték, nagyon helyénvaló módon. De mára új berlini falunk van: nem az országhatárokon, hanem a nemzeteken belül. Ez a fal a politikai rendszer hivatásos politikusai és az emberek között áll.
Kicsit késő már, Verhostadt úr, hogy most átláthatóság biztosítására szólítsunk fel. Vannak itt olyanok, akik továbbra is az embereket képviselik majd és felszólalnak ezen intézmények ellen, amelyek - amint ahogyan arra az EFD képviselőcsoport már többször felhívta a figyelmet és újra meg fogja tenni - nem rendelkeznek demokratikus legitimációval.
Hans-Peter Martin
(DE) Elnök úr, a demokráciának forradalomra van szüksége, és Dartmouth úr, sohasem helytelen az átláthatóság mellett érvelni, Verhoftadt úr. Ön, a svéd elnökségben, különösen ragyogó példája lehetne ennek és fel tudna bennünket világosítani arról, hogy mi is folyik a legmagasabb pozíciókért folyó alkudozásban, amely abszolút méltatlan az európai projekthez, és Barroso úr is ugyanezt megtehetné a biztosok kinevezésével kapcsolatban. Németország és Ausztria nem jó példa ebben a tekintetben, de sajnos mások sem.
Ebben az ülésteremben ülnek rátermett emberek, de nincs esélyük arra, hogy megfelelőnek találják őket. Most, hogy megtörtént a Lisszaboni Szerződés elfogadása, kérem, legyünk bátrak és őszinték, és ismerjük be, hogy sokkal világosabb, átlátható döntéshozatali struktúrákra van szükség a Bizottság és a legmagasabb tisztségek tekintetében. Annyi tapasztalat van itt az Európai Parlamentben, hogy biztosan lehetne megfelelő személyeket találni itt is, ahelyett, hogy innen-onnan kívülről szedjük össze őket.
Fredrik Reinfeldt
a Tanács soros elnöke. - Elnök úr, nagyon köszönöm a tisztelt képviselőknek a sok értékes észrevételt és kérdést.
Valaki említette, hogy elég sok időbe telt, amíg mind a 27 tagállam részéről megtörtént a ratifikáció. Évekig vitatkoztunk erről a szerződésről, és mindig meglepődöm, amikor ezután kérdéseket tesznek fel arról, meddig létezhetünk még ezután az alkotmány után, mert a munkámat a szerződések alapján kell végeznem. Ennek értelmében a Tanács elnöke számára az európai miniszterelnökök és államfők alkotják a legfontosabb testületet. A szerződések pontosan ezt mondják.
Ehhez jön még egy másik probléma, ami nyilvánvaló számomra, hogy eddig főként különböző európai országok miniszterelnökeinek nevei merültek fel. Bizonyosan nem feszültségektől mentes, ha jelöltként indulunk egy olyan állásért, amelyet lehet, hogy nem kapunk meg; olyan jelzéseket küldünk az emberek felé, hogy elhagyjuk az országot, aztán meg hazamegyünk és azt mondjuk: "Hahó, újra itt vagyok!”. Azt hiszem, el kell fogadnunk, hogy ebben a kérdésben ez is egy tényező.
A főképviselővel kapcsolatban sokkal nagyobb lesz az átláthatóság, sokkal több eszmecserére kerül sor, mivel a főképviselő a Bizottságnak is része lesz, része lesz a meghallgatások után a Parlamentben hozott döntésnek. Swoboda úr kérdésére válaszolva, bár a december 1-jén hatályba lépő szerződésben egyértelműen le van írva, hogy a főképviselő azonnal elfoglalja pozícióját, ugyanakkor a Bizottságnak is részévé kell válnia, amit a Parlament hagy jóvá.
Ez persze elég bonyolult, de - amint a legutóbbi alkalommal már egyértelművé tettem - nem a terveink szerint mentek a dolgok. Eredeti szándékunk szerint már a svéd elnökség előtt hatályba kellett volna lépnie. Sokkal hosszadalmasabb folyamat volt, mint amit bárki elképzelt.
Ami a kiegyensúlyozottságot illeti, mivel ez olyan dolog, amiről én is hallok, 26 kollégámmal épp ma tartottuk az első konzultációt. A gond az, hogy túl sok szempontot kell mérlegelünk mindössze két személy tekintetében. Említették a fölrajzi származás és a nem kérdését, de számomra a balközép és a jobbközép közötti egyensúly kérdése a legfontosabb. Az egyensúly terén sok a tennivaló, és több tisztségre lett volna szükség ahhoz, hogy az önök által említett feltételek mindegyikének meg tudjunk felelni. Természetesen nem arról van szó, hogy nem próbáljuk megtalálni a lehető legjobb egyensúlyt.
Mint már elmondtam, a jövő hét csütörtökön megrendezésre kerülő - egy korai vacsorával egybekötött - ülésünkön fogjuk az önök kérésének megfelelően a lehető leggyorsabb eljárást lefolytatni. Erre törekszünk. Volt néhány arra vonatkozó észrevétel, hogy ki hozza meg ezt a döntést. Időbe telik, amíg mindenkivel konzultálni tudunk. Az EU ma már 27 tagból áll. A kollégáimmal folytatott teljes körű konzultáció kétnapi munkát jelent - mindez nagyszerű, de időre van szükség.
Az éghajlatváltozás kérdésével kapcsolatban egyetértek Rebecca Harms képviselő asszonnyal abban, hogy Európa nem tesz eleget. Emellett emlékeztetni kívánom önöket arra, hogy előrevetítettünk egy olyan helyzetet, amikor a jogilag kötelező érvényű célkitűzések keretében fokoznunk kell az Európában tett erőfeszítéseinket, de feltételek mellett. Ez számos kollégám nézetét tükrözi. Nagyon pontosan meghatározták, hogy ahhoz, hogy továbblépjünk Európában, a világ más országaitól is hasonló kötelezettségvállalásokra van szükség.
Üdvözlöm azokat a nemzeti döntéseket, amelyek továbblépést jelentenek. Számos példa van erre. Sok ország, például Svédország 2020-ig 40%-os csökkentési célt határozott meg magának, és ugyanez igaz Németországra is.
Többet kell tennünk, és nem azok vagyunk, akik a Koppenhágában szükségszerűen meghozandó döntések felhígítását kérjük: sokat kell tenni azért, hogy a többiek is megmozduljanak. Mint már említettem, nemrég érkeztem vissza Indiából és az Egyesült Államokból, és még ebben a hónapban Kínába fogok utazni, és meg kell állapodnunk a vezetésről ahhoz, a dolgokat mozgásba lendítsük. Ez a legnehezebb. Globális kihívással van dolgunk egy olyan világban, ahol nem rendelkezünk olyan globális vezetéssel vagy döntéshozatallal mint az Európai Unió esetében. Ezért sokkal nehezebb eredményeket elérni, de mindenképpen sikerrel kell járnunk.
Az Európai Unió, mint tudjuk, a globális kibocsátások mindössze 13%-áért felelős. A problémát nem tudjuk egyedül megoldani: mások elkötelezettségére is szükség van, különösen a nagy kibocsátókéra, viszont ők azok, akik azt mondják, hogy ki szeretnének maradni a megállapodásból. Ez nem lehetséges, mert akkor sohasem tudjuk megvalósítani a 2 °C-os célt.
Végül, a svéd elnökség alatt megpróbáljuk megvalósítani a pénzügyi piacok hatékonyabb felügyeletét, ami szükséges ahhoz, hogy a jövőben jobban működő pénzügyi piacaink legyenek.
Emellett a spanyol elnökség idejére is átnyúló eszmecseréket is elindítunk a versenyképességről, arról, hogyan hozhatunk létre jobban működő munkaerőpiacokat, és hogy miként állhatunk talpra a válságból, ha már egyértelmű jeleit látjuk a fellendülésnek. Ez egyensúlyt teremt a nehézségekből levont tanulságok és a hatékonyabban működő pénzügyi piacok létrehozása között, de a nagyobb versenyképesség és a hatékonyabban működő munkaerőpiacok megvalósításához szükséges megbeszélések és döntések között is.
José Manuel Barroso
a Bizottság elnöke. - Elnök úr, szeretnék röviden reagálni néhány kérdésre, amely a vita során közvetlenül felmerült.
Először is, ami az éghajlatváltozást illeti, beszéljünk világosan. Az Európai Bizottság elkötelezett egy kötelező erejű szerződés mellett. Elkötelezettek voltunk a kiotói jegyzőkönyv mellett, és ratifikáltuk is. Valamennyi tagállamunk ratifikálta a kiotói jegyzőkönyvet, és a jövőre nézve egy kötelező erejű szerződés mellett tesszük le voksunkat. Ha van olyan fél, amely nem akar kötelező erejű szerződést, az nem az Európai Unió.
A valóság azonban az, hogy legfontosabb partnereink között vannak olyanok, akik egyszerűen még állnak készen erre, tehát két lehetőség van. Az egyik az, hogy ragaszkodunk egy olyan dologhoz, amiről tudjuk, hogy nem fog működni, a másik az, hogy Koppenhágában megpróbáljuk a legjobb és leginkább nagyra törő eredményt elérni. Hiszem, hogy ez még lehetséges, és harcolni fogunk ezért. Annak érdekében, hogy Koppenhágában a lehető leginkább nagyra törő megállapodást érjük el - legalábbis az Európai Bizottság számára, és biztos vagyok abban, hogy ezzel az állam- és kormányfők is egyetértenek -, továbbra is elkötelezettek maradunk egy kötelező erejű megállapodás mellett, amely világos célokat határoz meg a fejlett országok, illetve egyértelmű intézkedéseket a fejlődő országok tekintetében, ideértve a gyorsan növekvő, nagy feltörekvő gazdaságokat, amelyeknek szintén részt kell vállalniuk az erőfeszítésekben. Ezenkívül finanszírozást kell nyújtanunk a fejlődő országoknak - különös tekintettel a legszegényebb országokra és a legkevésbé fejlett országokra -, mert nagyon jól tudjuk, hogy e támogatás nélkül nem lesznek képesek végrehajtani az éghajlatváltozás hatásaihoz való alkalmazkodáshoz, valamint a hatások enyhítéséhez szükséges intézkedéseket.
a Bizottság elnöke. - (FR) Az intézményi kérdéssel kapcsolatban legyünk őszinték magunkhoz. Egy új és rendkívül sokat követelő rendszer hatálybalépése előtt állunk.
Sokan közülünk éveken keresztül - legalább kilenc évig - keményen küzdött ezért a szerződésért. Nizza után egy nagyra törőbb szerződést szerettünk volna, most pedig a végrehajtáson a sor. Összetett feladat, mert az Unió is összetett - ez az Unió a tagállamok és a polgárok Uniója is.
A legfontosabb dolog azonban pontosan a szerződések tiszteletben tartása. A Közösség a jogállamiságon alapul, és az a nap, amikor ígéretünk ellenére nem tartjuk maradéktalanul tiszteletben a szerződést, az bizonyosan az a nap lesz, amikor munkánkban kudarcot vallunk.
Ezért is alapvető fontosságú ebben az átmenetben - és az új szerződés végrehajtásakor -, hogy tiszteletben tartsuk a szerződéseket és az egyes intézmények hatásköreit: a Parlament hatásköreit, természetesen, a Tanács hatásköreit és a Bizottság hatásköreit.
Azok egyike vagyok, akik szerint Európa mozdulatlanul áll, amikor az egyik intézmény erejét és hatalmát a többi intézmény ellen fordítja. Úgy vélem, hiba így cselekedni. Szerintem az intézmények közötti féltékenység középszerű egyének jellemvonása. Ezzel szemben úgy gondolom, hogy erősebbek leszünk, ha erősítjük egymást. Véleményem szerint mindenképpen az érdekünket szolgálja, ha erős Európai Parlamenttel rendelkezünk - és a Lisszaboni Szerződés biztosítja is számára a nagyobb hatáskört -, ugyanakkor az is érdekünk, hogy erős Bizottságunk és egy olyan Európai Tanácsunk legyen, amelynek élén következetes és kiegyensúlyozott vezetés áll.
Mindezeken túl, a szerződésekkel összhangban, és most a Lisszaboni Szerződést szeretném idézni, mert állandóan csak beszélünk róla, de néha bele is kell olvasnunk, tehát a Lisszaboni Szerződés 17. cikke szerint a Bizottság az, amely "előmozdítja az Unió általános érdekeit, és ennek érdekében megteszi a megfelelő kezdeményezéseket. A Bizottság gondoskodik a Szerződések, valamint az intézmények által a Szerződések alapján elfogadott intézkedéseknek az alkalmazásáról.” Más szóval a Bizottság feladata annak ellenőrzése, hogy a szerződéseket végrehajtották-e vagy sem, ideértve ezt az átmeneti időszakot is. Ezt a hatáskört a szerződés ruházza a Bizottságra, és e hatáskört a Bizottság természetesen gyakorolni fogja saját feladatkörén belül.
Miután ezt tisztáztuk, az európai intézmények erősítése érdekében fontos, hogy kialakítsunk egy partnerségi alapot. Ha nincsenek működő intézményeink, mi fog történni? A tagállamok - különösen egyes tagállamok - afelé hajlanak majd, hogy az intézményeken kívül meghozzák a saját döntéseiket. Ezt akarjuk? Nem. Azt akarjuk, hogy az intézményi keretrendszeren belül, ennek a jogállamiságon alapuló Közösségnek a keretein belül szülessenek meg a döntések, és ez az, amit nagyon nyíltan és őszintén mondani szeretnék önöknek: kölcsönösen erősítsük intézményeinket!
Ma meghallgathattuk Václav Havel úr rendkívüli beszédét. Rendkívüli, de ahogyan Jean Monnet mondta, emberek nélkül semmi sem lehetséges, intézmények nélkül semmi sem tartós. Most erős intézményekről kell gondoskodnunk, és ez csak a partnerség szellemében valósítható meg. Többek között ezért is szeretném megköszönni a Bizottság szervezetével és felépítésével kapcsolatos javaslataikat. Önökhöz hasonlóan én is nagyon ragaszkodom a közösségi módszerhez és a szerződéshez, amely a hatáskörök egyértelmű szétválasztását írja elő. A szerződés értelmében a Bizottság szervezetének meghatározása az elnök feladata, és erről nincs szándékomban lemondani.
Ezért amikor a Bizottságot képviselem, azt fogom tenni, amit minden szerény szerző tesz: köszönetet mondok mindazoknak, akik tanácsot adtak, ugyanakkor teljes felelősséget vállalok a végtermékért. Ma hallottam néhány jó és érdekes javaslatot, de a legfontosabb az, hogy megértsük: mindannyiunknak a többi intézménnyel összhangban kell a feladatunkat végeznie, közben természetesen a lehető legjobban szem előtt tartva az európai közérdeket.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Elnök úr, az Európai Bizottság elnöke gratulált Reinfeldt úrnak azért, hogy a hajót révbe vezette, a hajón itt természetesen a Lisszaboni Szerződést értve.
Két éve, e Házban azt mondtam, attól félek, hogy a Lisszaboni Szerződés úgy végzi mint a hal Hemingway Az öreg halász és a tenger című elbeszélésében, amikor hosszú küzdelem után szinte csontvázként kerül a partra. Nos, a Lisszaboni Szerződésből nem lett puszta csonthalmaz, a lényege is megmaradt. Köszönöm, Reinfeldt úr; köszönöm, Cecilia.
El kell azonban mondanom, hogy amit ön tett, amikor megállapodásra törekedett a Cseh Köztársaság elnökével, helyes volt. Itt, ebben a Házban sokan értetlenül álltunk a Cseh Köztársaság elnökének magatartása előtt. Egy spanyol költő így fogalmaz: "minden után a minden is semmi”; végül a legfontosabb dolog az, hogy szerződés hatályba lépett, és hogy most már a végrehajtásáról beszélünk.
Barroso úr, nekem sem áll szándékomban tanácsot adni önnek arra vonatkozóan, hogyan hozza létre a Bizottságát, részben azért, mert tiszteletben tartom a Bizottság elnökének függetlenségét, akit jelentős számú képviselő kért fel szavazatával arra, hogy ezt a feladatot elvégezze. Amikor bemutatja a biztosok testületét és a portfóliók elosztását, akkor majd elmondjuk önnek, hogy egyetértünk-e vagy sem, de addig is mindenben támogatjuk önt.
A Tanács soros elnökének sem szándékozom tanácsokkal szolgálni, de - ha megengedi - szeretném felhívni a figyelmét valamire, ami az alkotmányos szerződéssel kapcsolatos munka alatt esett meg. Az első tervezetben, amely létrehozta a Tanács elnökének tisztjét, volt egy olyan javaslat, amely szerint a Tanács elnöke egy olyan miniszterelnök legyen, aki legalább két és fél évet töltött el hivatalában (viccesen, Reinfeldt úr, ezt "Bruton-záradék”-nak hívtuk, John Bruton után, mert John azt mondta nekünk, hogy két év és hét hónapig volt miniszterelnök, tehát választható lenne a tisztségre). Később azonban kivettük ezt a feltételt - erre Duff úr is emlékszik -, és azért vettük ki a szövegből, mert ebben a Parlamentben azt kérdezték tőlünk, hogy mi van a miniszterelnök DNS-ében, ami nincs meg más halandókéban? Miért kell a Tanács elnökének miniszterelnöknek lennie?
Reinfeldt úr, inkább azt a személyt kellene megtalálnia, aki legjobban tudja képviselni az erkölcsi tekintélyt, aki megállapodásokat tud összehozni Európában. Ehhez adtunk önnek egy eszközt, Reinfeldt úr: azt, hogy a Tanács elnökét nem egyhangú többséggel kell megválasztani, hanem a minősített többség is elegendő.
Ezért konszenzusra lenne szükség, ha lehetséges; ha nem, alkalmazza a minősített többséget ahhoz, hogy megtalálja a legjobb személyt a Tanács elnöki tisztjére.
Marita Ulvskog
(SV) Elnök úr, örülök, hogy a svéd elnökség felhagyott azzal a szándékával, hogy gyors menekülési stratégiákat szorgalmazzon, ami azzal a veszéllyel járna, hogy állandósítaná a magas szintű európai munkanélküliséget. Ugyanakkor aggasztónak tartom, hogy egyre többen figyelmeztetnek arra, hogy a koppenhágai klímacsúcs nem váltja majd be a hozzá fűzött reményeket - ezt több felszólaló is említette ebben a vitában és a Reinfeldt úrnak feltett kérdésekben.
Ez a pesszimizmus a legutóbbi tanácsi ülés következtetéseiből is kitűnik. A Tanács megerősíti, hogy a fejlett világnak 2050-ig 80-95%-kal kell csökkentenie kibocsátásait, de ahhoz, hogy ezt el tudjuk érni, rövid időn belül komoly kötelezettségvállalásokat kell tenni. Ehhez megoldást kell találnunk arra, hogyan történjen az intézkedések finanszírozása a fejlődő országokban. Azok az országok fogják leginkább megérezni az éghajlatváltozás hatásait, amelyek a legkisebb mértékben járulnak hozzá az éghajlatváltozás csökkentéséhez, és ha nem oldjuk meg a finanszírozás kérdését, az éghajlatváltozásról megállapodás sem lesz.
Mit ígér tehát a Tanács? Ahogyan Reinfeldt úr ma elmondta, az EU méltányos összegű hozzájárulást ígér. Véleményem szerint ez már nagy csalódás. Lehetett volna úgy dönteni, hogy az EU nem tesz méltányos hozzájárulást? Ez olyan, mintha elkezdenénk kötni egy kesztyűt, de nem jutnánk tovább a hüvelykujjnál. A Bizottság 5-7 milliárd EUR összegű támogatást javasolt a régióban az első három évben. A Tanács ezt figyelembe kívánja venni, és szerintem ez nagyon nehezen tekinthető értékes kötelezettségvállalásnak.
Mindezt aggasztónak tartom. Bizonyos, hogy vannak problémák az USA-val és Kínával, valamint más országok céljaival, de még nagyobb problémák vannak az EU helyzetével és saját céljaival. Ezt biztosan helyre lehetne hozni, és ha Reinfeldt úr jónak látta volna, hogy itt maradjon, megkérdeztem volna tőle, hogy a svéd elnökség miként szándékozik erősebb felhatalmazásra szert tenni a koppenhágai csúcs előtt, mert nem lehet, hogy végül kudarcot valljunk.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Elnök úr, a Lisszaboni Szerződés, amely szerencsére hatályba lépett, több demokratikus jogot biztosít számunka, és a szerződés értelmében sor kerül majd a főképviselő meghallgatására is. Az összes biztos el fog jönni, hogy meghallgassuk a mondanivalójukat, majd alaposan kielemezzük őket, és mindez így van rendjén. A Tanács elnökének azonban nem lesz parlamenti meghallgatása, és sem mi, sem pedig a nemzeti parlamentek nem fogják kielemezni őt.
Demokratikus szempontból az ő tisztségét rosszul alakították ki. Nem lehet Európa politikai elnöke, szerepe nem lehet több, mint hogy tisztességesen közvetítsen a Tanácsban a különböző tagállami érdekek között, és a kinevezéséhez a minimális követelmény az, hogy a Tanácsban konszenzus jöjjön létre. Amint Verhofstadt úr az imént említette, amikor pápát választanak, katolikus embert választanak, tehát amikor megválasztjuk az Európai Tanács elnökét, európai embert kell választanunk, más szóval olyan személyt, aki hisz az európai eszmében. Ezt tartom egyedül helyesnek. Olyan emberre van szükségünk, aki az Európai Tanácsba vissza tudja vezetni az európaiságot.
Ha erre a vitára - amelyet a Liberálisok és Demokraták Szövetsége Európáért Képviselőcsoport kért - nem került volna sor a Parlamentben, ez a kérdést csak a médiában és a folyosókon vitathattuk volna meg. Úgy vélem, hogy az előttünk álló kinevezések kapcsán átláthatóságra van szükség.
Reinfeldt úrnak a következőket szeretném mondani:
Nem pusztán a balközép és a jobbközép kiegyensúlyozásáról van szó, hanem a baloldal, a jobboldal és a közép közötti egyensúly megteremtéséről.
Yannick Jadot
(FR) Elnök úr, az éghajlatváltozás már 300 000 ember halálát okozta, és a tétlenségünk emberiség elleni bűn.
Tudjuk, hogy vészhelyzet van, tudjuk, hogy nincs "B” terv, és a tárgyalások ennek ellenére holtponton vannak. Könnyű azt mondani, hogy mindez az Egyesült Államok hibája, de szerintünk ebben Európának is nagy felelőssége van.
Európa sajnos már nem tölt be vezető szerepet az éghajlatváltozási tárgyalásokon, amint ezt a miniszterelnök úr mondta. Ha Európa jelenlegi kötelezettségvállalásait a Föld egészére kiterjesztenénk, az az évszázad végére 4 fokos globális melegedést eredményezne. 4 fokos globális melegedést! Ez elfogadhatatlan, és - ahogyan Barroso elnök úr is mondja - a jövőben már nem lehet e kötelezettségvállalás jogalkotási jellege mögé bújni.
Független tanulmányok szerint Japán, Norvégia és Svájc ma kész arra, hogy Európánál nagyobb erőfeszítéseket tegyen. Ami a felemelkedőben lévő országokat illeti - Kínát, Dél-Afrikát, Brazíliát és Indonéziát -, ezen országok belföldi kötelezettségvállalásai szintén meghaladják azt a mértéket, amit a tudományos közösség elvár tőlük.
Ha levonhatunk egy tanulságot Havel úr beszédéből, az az, hogyan legyünk szerények, hogyan legyünk reálisak. Ne keltsük tovább azt a látszatot, hogy Európán kívül minden változatlan, hogy a világ nem változott Kiotó óta, és hogy Európa mindig mérföldekkel a nemzetközi közösség előtt áll. Azzal, hogy a Tanács nem hajlandó figyelembe venni az Európai Parlament, és különösen a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság kéréseit, valami nagyon komoly dologért vállal felelősséget: a koppenhágai csúcs sikertelenségéért.
Még nem túl késő; Európa ismét vezető lehet, ha haladéktalanul 30%-ra növeli kibocsátás-csökkentési célkitűzését, és ha legalább 30 milliárd EUR összegű támogatást nyújt a déli országoknak. Így mi fogjuk vezetni a déli országokat, és megállapodás aláírására kényszeríthetjük az amerikaiakat.
Konrad Szymański
(PL) Elnök úr, az októberi tanácsi ülés következtetései jó alapot szolgáltatnak ahhoz, hogy korlátozzák azokat a teljesen irreális intézkedéseket, amelyeket Európától az éghajlatváltozás terén elvárnak.
Az éghajlatváltozással kapcsolatos intézkedéseinket függővé kellene tenni a Kína, Amerika, India és Brazília által tett erőfeszítésektől. Nem támogathatjuk a fejlődő országokban a tiszta technológiákat a saját gazdaságunk kárára. Ne feledjük el, hogy a gazdasági növekedés révén finanszírozni tudjuk azokat a technológiai változásokat, amelyek a környezet védelme érdekében alapvető fontosságúak.
Magának az Európai Unió általi hozzájárulásnak az elakadása nem idézhet elő olyan helyzetet, hogy azok az országok, amelyek nagy mennyiségű szenet használnak fel energiatermelés céljából, kétszer fizessenek ugyanazon kibocsátásokért - egyszer a kibocsátás-kereskedelmi rendszerben, másodszor pedig a tiszta technológiák világszerte történő támogatása révén. Ha nem vesszük figyelembe ezt a szempontot, azzal gyengítjük Európa pozícióját ebben a vitában.
Mario Borghezio
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, néhány napja a strasbourgi bíróság szigorú ítélete - amelyről az Európai Bizottság túlzottan óvatosan nyilatkozott - nagyon mély sebet ejtett, amikor megtiltotta az olasz államnak, hogy az osztálytermekben feszületeket helyezzenek ki. A probléma kevésbé érint vallási elveket, mint inkább a szabadság elvét: az ítélet nem más, mint a szubszidiaritás elvének súlyos megsértése.
Ha ez most annak az előjele, hogy a jövőben mire számíthatunk, okkal tarthatunk attól, hogy ez a probléma csak fokozódni fog a Lisszaboni Szerződés elfogadásával: biztosak vagyunk abban, hogy senki sem fogja követni ezt a veszélyes utat, egy olyan európai jogszabályt, amely felülírja és lábbal tiporja a tagállamok törvényeit? Óvakodnunk kell ettől a veszélytől. A Bizottságnak sokkal határozottabban kellett volna reagálnia, elsősorban az egyhangú tiltakozás miatt - ma például az Európai Parlamentben képviselt olasz politikai pártok közös ülést tartottak -, amely a polgáraink e tárggyal kapcsolatos nézetét és mély érzéseit tükrözi. Ezek politikán és valláson felüli, illetve kulturális természetű dolgok, és ennek kapcsán hadd idézzek egy nagy gondolkodót, aki azokat a fontos szavakat tanította nekünk: "nem mondhatjuk, hogy nem vagyunk keresztények”.
A jelölések kérdése rendkívül fontos. Ma viszont a sajtóban olvashatunk találkozókról szóló pletykákat; még azt sem tudjuk, hogy kell-e majd rendkívüli ülést tartani Brüsszelben. Egy dolog azonban nem hagy nyugodni: az eddig felmerült neveket végignézve - például Jan Peter Balkenende, David Miliband és Herman Van Rompuy, csak hogy hármat említsek - lehetséges-e, hogy senkinek sem tűnt fel, hogy mindhárman rendszeres résztvevői a Bilderberg csoport és a Háromoldalú Bizottság üléseinek? Átláthatósági elveket kell létrehoznunk, amelyekről az intézményeink oly sokat beszélnek, és világosan fel kell tennünk ezeknek az embereknek azt a kérdést, hogy vajon jelöltként országukat és politikai pártjukat képviselik vagy titkos csoportokat, amelyek zárt ajtók mögött üléseznek és hoznak döntéseket az emberek sorsáról.
Francisco Sosa Wagner
(ES) Elnök úr, most, hogy már túl vagyunk a Lisszaboni Szerződés jóváhagyása körüli aggodalmakon, úgy vélem, itt az ideje elgondolkodni arról, hogy a jövőben hogyan kellene kezelnünk az európai integrációt nagymértékben hátráltató nacionalista megnyilvánulásokat. Nézetem szerint ezeknek az akadályoknak megvan az ára. Itt az idő, hogy hideg fejjel végiggondoljuk, milyen lehetséges intézkedéseket kell tennünk az elkövetkező napokban és években.
Ez az egyszerű európai parlamenti képviselő olyan elnököt szeretne a Tanács élére, olyan férfit vagy inkább nőt, aki támogatja az európai föderalizmust, használja az eurót, a schengeni térségből jön, továbbá azonosul és egyetért az Európai Unió Alapjogi Chartájával.
