Højtideligt møde - 20-årsdagen for den demokratiske forandring i Central- og Østeuropa
Formanden
Inden vi begynder, vil jeg lige sige, at jeg har haft en meningsudveksling med præsident Havel, og jeg kan forsikre Dem for, at det ikke var noget, man kunne have forestillet sig for 25 år siden!
(Bifald)
Václav Havel
tidligere præsident for Den Tjekkiske Republik. - (CS) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg takker for indbydelsen og muligheden for at tale her i disse dage, der markerer 20-års-dagen for den dramatiske nedbrydning af de lukkede grænser, nedskæringen af pigtrådshegnene og nedrivningen af murene mellem de europæiske nationer og, ikke mindst i Tyskland, muren, der delte én og samme nation. Det var afslutningen på en opdeling, ikke bare af Europa, men i vid udstrækning også af hele verden. Det var så historisk et øjeblik, at mange mennesker følte, at verden fra da af kun ville opleve fremgang.
Det skete ikke. Historien endte naturligvis ikke dér. Det gør det desto mere vigtigt ikke kun at opfatte dette jubilæum som en opfordring til at tænke over nutiden, men først og fremmest som en opfordring til at tænke på fremtiden. I den anledning vil jeg gerne fremsætte fem bemærkninger vedrørende den europæiske forening.
Ingen af os var fuldt ud forberedt på jerntæppets overraskende hurtige fald, og det kunne vi heller ikke have været. Det havde været unaturligt. Der fulgte derfor en periode med særlige dilemmaer, undersøgelser af alternativer og usikkerhed. Endelig tog NATO det modige skridt at tage nye medlemmer ind, og det garanterede dem en sikkerhed, der gjorde det muligt for dem at forberede sig til et medlemskab af EU. Senere åbnede EU sine døre for de nye demokratier i Central- og Østeuropa. Der har til tider været forskellige problemer med disse lande. Det er forståeligt nok. En demokratisk politisk kultur er ikke noget, der kan skabes eller genoplives fra den ene dag til den anden. Det tager tid, og der er undervejs et utal af uventede problemer, som skal løses. Det var i moderne historisk tid, at kommunismen havde magten for første og forhåbentlig sidste gang, og vi var derfor også de første, der stødte på fænomenet post-kommunisme. Vi skulle forholde os til konsekvenserne af et langvarigt styre baseret på frygt og alle de risici, der var forbundet med en omfordeling af aktiver uden historisk fortilfælde. Der har været og er stadig mange hindringer, og vores erfaringer med denne situation befinder sig stadig kun lige på begynderstadiet.
Jeg mener dog ikke desto mindre, at vesten gjorde det rette. Ethvert andet alternativ ville have skabt mange flere problemer og flere omkostninger, ikke bare for vesten, men faktisk for os alle. Vi kunne have oplevet den farlige udvikling af en ny kamp for indflydelse eller den ene sides direkte herredømme over den anden, og de lande, der lå uden for vesten, kunne med stor sandsynlighed være blevet tumleplads for nationalister og populister og deres væbnede styrker eller endda en region præget af farlige lokale konflikter, så meget desto farligere af den velkendte grund, at Anden Verdenskrig ikke blev fulgt op af en rigtig fredskonference, der kunne have etableret efterkrigstidens europæiske forbindelser på bindende, korrekt og varig vis. Efter min mening kunne mange af dem, der indtil for nylig gik under kommunismens faner, meget hurtigt have grebet til et nationalt flag. Vi har set, hvad det førte til i det tidligere Jugoslavien. Det er jo en velkendt kendsgerning, at dæmoner kan avle flere dæmoner. Ingen kan derfor sige, om situationen kunne have bredt sig til den vestlige del af Europa. Vi lever i en tid, hvor enhver lokal konflikt på grund af globaliseringen hurtigt kan udvikle sig til en global konflikt.
Den valgte fremgangsmåde var derfor den mest naturlige historisk set og i praksis den mest passende. Det var desuden en fremgangsmåde, der kunne fortolkes som udtryk for et fælles ansvar for den historiske udvikling, der i starten delvis lå i den kortsigtede forsoningspolitik, som den demokratiske verden førte.
Jeg vil gerne opsummere med at sige, at de store vanskeligheder, som EU har med os i dag, er værd at bære, for ethvert alternativt tiltag ville have været værre og meget farligere. Det eneste, vi i den forbindelse kan bede om fra Europa, er tålmodighed og forståelse.
Spørgsmålet er jo så, hvad vi kan tilbyde Europa. Jeg har i lang tid ment, at vi, efter det vi gennemgik under det totalitære styre, burde have givet andre en troværdig forklaring af vores erfaringer - for vi har et direkte ansvar - og omdanne alt dette til konkrete initiativer. Det er dog ikke nogen nem opgave, og jeg er ikke sikker på, at vi har klaret det indtil videre. Totalitære eller autoritære regeringsformer opstår ofte på meget stilfærdig vis og udøver en meget sofistikeret form for social kontrol. Det er først nu efter flere år, at mange af os indser, hvor snedigt vi nogle gange blev trukket ind i dette totalitære magtspind. Det gør os særlig vagtsomme. Det bør vi bidrage med for at sikre, at det, vi oplevede, aldrig kommer til at ske igen.
Hvad kræves der? Først og fremmest tydelig og eksplicit solidaritet med alle dem, der lever i et totalitært eller autoritært styre i dag, uanset hvor i verden. Hverken økonomiske interesser eller andre særinteresser må stå i vejen for en sådan solidaritet. Selv små, uanselige og velmente kompromisser kan - selv indirekte og med forsinkelse - have fatale konsekvenser. Man skal ikke give efter for det onde, for det ligger i det ondes natur at udnytte enhver indrømmelse til dets egen fordel. Desuden har Europa sine egne triste erfaringer med at give politiske indrømmelser. Vores støtte kan være til større hjælp, end vi umiddelbart tror, for liberalt tænkende mennesker eller vidner til forholdene i Nordkorea, Burma, Iran, Tibet, Belarus, Cuba og andre steder. Vi hjælper også os selv. Vi hjælper os selv med at bygge en bedre verden og behandle hinanden bedre, med andre ord at være mere tro over for det egentlige indhold i de værdier, vi tilslutter os på et universelt niveau.
Europa-Parlamentet overrakte for nylig Sakharov-prisen til Memorial, en russisk organisation, der overvåger menneskerettighederne i Rusland. Jeg synes, det var en vigtig handling. Jeg kan huske den betydning, det havde i mit land, da den franske præsident under et statsbesøg indbød os, oppositionen, til et morgenmadsmøde imod regeringens ønske. Disse ting virker overfladiske. Men under et totalitært styre kan selv et morgenmadsmøde eller en undertrykt studenterdemonstration under de rette forudsætninger sætte historien i bevægelse.
Hvert menneskes identitet, med undtagelse af det, der er medfødt, og som gør os til unikke individer, skabes af de mange lag, der kan beskrives som vores kollektive identitet. Vi skaber hver især i større eller mindre grad vores eget tilhørsforhold til familie, grupper, region, virksomhed, kirke, forening eller politisk parti, til nationen, til den civiliserede verden og i sidste ende til verdensbefolkningen. Alt dette betyder, at vi har visse typer "hjem", f.eks. geografiske, ideologiske, lingvistiske og etniske "hjem", og at vi skaber disse "hjem" i fællesskab. Vores forskellige former for patriotisme, vores mål, tilhørsforhold, tilbøjeligheder, stolthed, karakteristika, traditioner, skikke, sædvaner og særheder spiller også en rolle. Verden er kort sagt et kludetæppe, menneskeheden er et kludetæppe, og vi er hver især et kludetæppe.
Der affødes en naturlig følelse af suverænitet af denne følelse af kollektivt tilhørsforhold. Vi har en vis suverænitet over alle de lag, der udgør vores identitet, men vi har ikke og kan ikke have absolut suverænitet over et enkelt lag. Det afgørende er, at disse suveræniteter supplerer hinanden og om muligt ikke er i modstrid med hinanden.
Jeg er sikker på, at De har gættet, at jeg bringer dette på bane nu, fordi debatten om den europæiske forfatning og Lissabontraktaten i vid udstrækning handler om, hvilken balance vi skal have mellem den nationale suverænitet og den europæiske suverænitet. Svaret er ganske klart. De skal supplere hinanden. Selv om jeg føler mig som europæer, betyder det ikke, at jeg holder op med at være tjekke. Det er faktisk det modsatte, der er tilfældet. Som tjekke er jeg også europæer. Jeg ynder lidt poetisk at sige, at Europa er vores fædrelandes fædreland.
Samtidig er jeg sikker på, at den europæiske suverænitet gradvist vil blive styrket i fremtiden. Jeg ved ikke, hvor hurtigt eller hvor langsomt, og jeg ved ikke, hvilke krinkelkroge og forhindringer, der vil være undervejs, men jeg ved, at integrationsprocessen må fortsætte. Når alt kommer til alt, er det af afgørende og endda eksistentiel betydning, ikke bare for europæerne, men for alle. Det er der klare grunde til, for vi lever i en enkelt global civilisation, hvor ejeren af en grønlandsk fiskerivirksomhed kan bo i Taiwan og også eje andele i en bank i Brasilien, eller hvor ejeren af en tjekkisk mine kan forvalte sin virksomhed med en computer fra Island. I sådan en civilisation vil forskellige supranationale, overstatslige eller kontinentale samfund spille en stadig mere betydningsfuld rolle. Det er ikke og vil heller ikke blive enden på nationalstaten, men nationalstater går sammen, og de vil fortsat gå sammen og handle sammen på mange områder. Alene den tekniske og økonomiske udvikling gør det til en absolut nødvendighed. På den anden side, når verden hælder mod en skæbnesvanger form for forening, kan fællesskabet mellem flere små stater og nationer, som ligner hinanden på den ene eller anden måde, være afgørende for beskyttelsen af den nationale eller regionale identitet.
Den gradvise og fredelige sammenslutning af stater vil naturligvis også fremme en fredelig sameksistens. Men har de fleste af det sidste århundredes krige ikke netop været krige mellem nationalstater? Kan man tæmme de forskellige nationalistiske dæmoner bedre end gennem et praktisk samarbejde mellem nationer? Princippet om suverænitet på flere niveauer kan naturligvis kun opnås med civil og politisk opbakning. Jeg har bemærket, at borgerne i mit eget land - og sikkert også i mange andre lande - ofte taler om "os", altså tjekkerne, og "dem", hvorved folk hentyder til gruppen af onde udlændinge i Bruxelles. Er vi dog ikke også i Bruxelles? Denne opsplitning mellem de a priori gode "os" og de i nogen grad onde "dem", som for enhver pris søger at skade os, viser bare, hvor lille forståelse der egentlig er af integrationsprincippet. Det skal der også stille og roligt gøres noget ved.
Vi er alle i samme båd, og båden er på rette vej. Den skal nok fortsætte den rette kurs, hvis alle passagererne har en fælles ansvarsfølelse og ikke kun følger egne særinteresser. Vi gør ikke et nylig skabt samfund betydningsfuldt eller unikt ved at råbe højt om vagt definerede nationale interesser, hvilket blot maskerer en manglende selvtillid, men ved at samarbejde og deltage i den fælles indsats på en meningsfuld måde.
I århundreder har Europa været hovedcentrum for jordens civilisation og har, når det ikke var tilfældet, helt sikkert opfattet sig som sådan. Europa følte sig derfor berettiget til at eksportere sin kultur, sin religion og sine opfindelser til hele verden, uafhængigt af om nogen var interesseret. Eksporten af disse værdier gik ofte hånd i hånd med udøvelsen af vold. Man kan endda sige, at hele den moderne civilisation - og ikke bare de elementer, som verden betragter som enestående, men også nutidens kortsynethed - kan spores tilbage til Europa. Europa bør tage ved lære af alt dette og genoptage sin rolle på en ny måde. Det vil sige, at Europa ikke længere skal pådutte verden noget, men kun søge at inspirere. Europa skal blot tjene som et eksempel, som andre kan gøre brug af, uden at det skal være dem pålagt.
Det ville være svært at finde en region på jorden, hvor så mange nationaliteter eller etniske grupper er koncentreret i forskellige lande, med så mange mindretal og mindretal i mindretallene. I de seneste årtier har Europa dog formået at skabe det, der måske er den mest konsekvente supranationale gruppering i verden i dag. Vigtigst er det dog, at grupperingen ikke er opstået som et resultat af vold, som de stærke har udøvet mod de svage, sådan som det førhen altid var tilfældet. Tværtimod opstod den som et resultat af praktiske aftaler. Integrationen er derfor flyttet fra slagmarken til konferencebordet. Om ikke andet kan det alene tjene som en stor udfordring for resten af verden.
Jeg nævnte den stigende betydning af supranationale strukturer i nutidens verden. Efter min mening vil den bedste politiske ordning for de kommende årtier være en form for kreativt partnerskab og samarbejde mellem disse store supranationale eller kontinentale enheder, som skal tage udgangspunkt i specifikke sociale minimumsstandarder, der snarere bør være moralske end politiske. Hvis der skal være nogen mening med disse relationer, må de bygge på to grundlæggende principper, nemlig fuldstændig indbyrdes ligestilling og mest mulig oprigtighed. En relation er ikke et partnerskab, når nogen af praktiske årsager, såsom frygten for en afbrydelse af olie- eller gasforsyningen, tager skyklapper på og glemmer alt om mordene på liberalt orienterede journalister eller lignende uhyrligheder, som han med glæde ville tale om under andre omstændigheder. En sådan relation er baseret på løgne. Ægte partnere må kunne tale med hinanden om alt det, de har i tankerne, med andre ord hele sandheden, og de må også være i stand til at høre hele sandheden.
Den europæiske integration, takket være hvilken vi har levet i fred i så lang tid på det meste af vores kontinent, er faktisk et enestående forsøg på et demokratisk forbund af stater. Det er ikke og vil heller ikke umiddelbart blive en fuldt udviklet føderation eller endda en føderation i traditionel forstand. Det er simpelthen noget nyt. Hvis bare dette forsøg kunne tjene som eksempel for andre! Det er dog ikke den vigtigste pointe. Jeg er overbevist om, at EU har en chance for at inspirere resten af verden med noget, der går dybere end modellen for internationalt samarbejde. Jeg mener hermed en chance for at prøve at gøre op med alle de tvivlsomme måder, hvorpå Europa har bestemt eller påvirket hele den moderne civilisation. Det er en bevægelse, der muligvis allerede nu langsomt er undervejs.
Jeg tænker her på forkastelsen af dyrkelsen af profit for enhver pris, uanset de langsigtede og uomstødelige konsekvenser, forkastelsen af dyrkelsen af kvantitativ vækst og evig vækst, forkastelsen af det primitive ideal om at indhente eller overhale USA eller Kina eller andre, og forkastelsen af en farlig og planløs kolonisering af verden og den tankeløse plyndring af planeten uden omtanke for miljøet eller de fremtidige generationers interesser. Jeg tænker også på smart energibesparelse, hvor en stats succes ikke måles på væksten i forbruget, men tværtimod på reduktionen i forbruget.
Alt dette er selvfølgelig kun muligt, hvis vi antager, at der vil begynde at ske en ændring i sjælen på den moderne europæer. Han bør i lyset af de seneste kosmiske opdagelser være bare en smule mere ydmyg, han bør tænke på, hvad der vil ske, når han dør, og han bør bøje sig for universets mysterium. Han bør kort sagt på ny forholde sig mere til evigheden og det uendelige, sådan som han gjorde det i den tidlige europæiske udvikling. Vi bør nøje tænke over, at intet af det, der er gjort, kan gøres om igen, at alt bliver husket et eller andet sted - selv hvis det kun er i form af en lysstråle - og at intet derfor nogensinde kan tilgives.
For at vende tilbage til Europa som samarbejdspartner, er det et faktum, at de fleste krige i menneskehedens historie har handlet om grænser og altså territorier. Af det kan man lære, at ikke bare nationalstater, men også supranationale samfund altid præcist bør vide, hvor de begynder, og hvor de ender. Utydelige eller omstridte grænser er en hyppig kilde til ulykker. EU bør også huske på dette og være klar omkring sine ydre grænser. Hvis EU ønsker at nedbryde en grænse, må man først vide, hvor den grænse ligger. Det ville dermed støtte idéen om en geografisk selvidentificering i en større, dvs. global målestok. Det ville også dermed kunne yde et vigtigt og konkret bidrag til det, vi alle længes efter, nemlig fred mellem folk og nationer på planeten.
Temaet om delt suverænitet dukker for det meste op i de europæiske debatter om EU's institutionelle indretning. Jeg roser EU for at have lagt så megen energi i dette tema i de seneste år og for de positive resultater, det har opnået. Det er netop grunden til, at jeg gerne vil anlægge et mere langsigtet perspektiv på dette tema. Parlamentet, som De sidder i, er direkte valgt, og der gøres en indsats for, at antallet af repræsentanter for de forskellige stater svarer til staternes størrelse. Efter min mening burde Europa-Parlamentet, der som det eneste organ vælges direkte af alle europæerne, have flere beføjelser, end det i dag er tilfældet. Lovgivningsarbejdet burde samtidig mere udtrykkeligt bevæge sig fra den udøvende til den lovgivende magt. Europa-Parlamentet må ikke bare fremstå som en dyr udsmykning af EU.
Jeg tror, at der med tiden sandsynligvis vil opstå et andet mindre organ ved siden af Parlamentet, og medlemmerne i dette organ vil blive valgt af de nationale parlamenter blandt deres egne medlemmer, og alle medlemsstaterne vil have det samme antal medlemmer. På den måde, eller på en anden lignende måde, vil det være muligt at løse to problemer på én gang. For det første ville det fjerne den følelse, der hersker i mange nationale parlamenter, af at være udelukket fra den europæiske beslutningstagning. For det andet ville det sikre, at der i det mindste findes et europæisk organ her, som garanterer absolut ligestilling mellem alle medlemsstaterne. Et sådant organ skulle kun mødes ret sjældent, når en række medlemmer måtte kræve det, og kun for at diskutere spørgsmål, der kræver konsensus. Denne løsning ville også betyde, at udnævnelserne til Kommissionen ikke behøver at være så komplekse ud fra nationale kriterier, og Det Europæiske Råd ville ikke behøve at have så komplekse regler for stemmeoptælling. Jeg indrømmer, at jeg personligt tror, at det er vigtigere at have kommissærer, der virkelig er de ledende eksperter på deres område, end at have mine egne landsmænd eller partimedlemmer til enhver pris.
Det Europæiske Råd er i øjeblikket en sær blanding af en udøvende og en repræsentativ myndighed. Rådets status bør også præciseres. Jeg mener, at det kunne have status som statshoved i et parlamentarisk demokrati, der omfatter en delvist skjult og delvist synlig kollektiv chef for forbundet af stater, og som synligt for alle repræsenteres af et individ, altså en formand, hvis eksistens allerede er fastsat i Lissabontraktaten, og hvis funktion er meget vigtig. Vi må huske på, at dér, hvor der dukker en form for kollektivt statshoved op, er det som regel et varsel om et sammenbrud af staten. Jeg siger ikke, at det nødvendigvis vil ske med et supranationalt fællesskab, men jeg føler dog, at der bør være et enkelt menneskeligt ansigt øverst oppe, som skal repræsentere hele det komplicerede maskineri, og som kan gøre det hele mere forståeligt.
Jeg har allerede mange gange sagt, at det ville være fremragende, hvis der engang i fremtiden kunne være en tynd, forståelig og letlæselig europæisk forfatning, som selv skolebørn kunne forstå, og hvis resten - der nu strækker sig over flere tusinde sider - blot kunne fungere som bilag. Chartret om grundlæggende rettigheder, der indeholder de værdier eller idealer, som EU bygger på, som det stræber efter at rette sig efter, og som det tager hensyn til i sin beslutningstagning, ville helt naturligt være en organisk del eller et egentligt første kapitel i sådan en forfatning.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne komme med en afsluttende bemærkning, der til en vis grad bringer mig tilbage til mit første punkt. Set udefra ligner EU et yderst teknokratisk organ, der kun beskæftiger sig med økonomi og penge. Det evige mundhuggeri om budgetter, kvoter, toldafgifter, skatter, handelsregler og talrige andre forordninger er måske nødvendigt, og jeg fordømmer det ikke på nogen måde. Jeg tror endda, at de berømte henstillinger eller standarder for, hvordan gullasch skal tilberedes - som ofte er genstand for euroskeptikernes spot - snarere er tiltænkt som en beskyttelse af noget tjekkisk eller ungarsk end som et angreb på den pågældende medlemsstat og dennes identitet.
Jeg mener ikke desto mindre, at EU stadig må sætte større og mere synligt fokus på det, der i virkeligheden er det vigtigste, dvs. sit åndelige og værdimæssige fundament. EU udgør et enestående forsøg på at opbygge et stort og originalt supranationalt samfund på grundlag af respekten for menneskelige frihedsrettigheder og menneskelig værdighed, på grundlag af et ægte og ikke bare et tilsyneladende eller formelt demokrati og på grundlag af sund fornuft, anstændighed og en evne til direkte dialog inden for fællesskabet og med alle andre. Det bygger naturligvis også på respekten for individuelle nationer, deres traditioner, bedrifter, de områder, de besidder, deres hjem og det landskab, hvori disse nationer er beliggende. Og selvfølgelig også respekten for menneskerettigheder og menneskelig solidaritet.
Europas rige åndelige og kulturelle historie, der bygger på en blanding af elementer fra antikken, jødedommen, kristendommen, islam, senrenæssancen og oplysningstiden, har bidraget til den samling af ubestridelige værdier, som EU ganske vist mundtligt tilslutter sig, men som det ofte betragter som en smuk indpakning af de ting, der virkelig betyder noget. Er det dog ikke disse værdier, som er allervigtigst, og er det ikke tværtimod disse værdier, der bør styre alt andet?
Jeg gør mig ikke her til talsmand for noget som helst revolutionerende, epokegørende eller radikalt. Jeg gør mig blot til talsmand for en dybere overvejelse af selve grundlaget for den europæiske forening, en mere emfatisk dyrkelse af vores europæiske aspekt og et klarere tilhørsforhold til et moralsk kodeks, der rækker videre end en verden med hurtige profitter, en verden uden kurs, hvor der kun anvendes kvantitative indikatorer til beregning af velstanden.
Det er tyve år siden, at Europas rift blev helet. Jeg er overbevist om, at kontinentet aldrig vil tillade sig selv at blive delt igen, og at det tværtimod vil være et sted og en kilde til endnu dybere solidaritet og samarbejde. Hvis bare Schillers "Ode an die Freude" kunne åbenbare sig for os og vores efterkommere som mere end blot et digt, der fejrer venskabet mellem folk, og i stedet blive til et udtryksfuldt symbol på vores fælles stræben efter en mere menneskelig verden.
(Stående bifald)
Formanden
Mine damer og herrer, hvis Sakharov-prisen havde eksisteret for 30 år siden, ville De have været vores foretrukne kandidat, Václav. Heldigvis behøver De ikke længere denne pris i dag, da vi ikke længere har et gammelt og et nyt Europa. Der er kun ét Europa. Det er i dag vores pligt som politikere at respektere værdierne om forsoning og solidaritet, som EU er udsprunget af. Lad os derfor gøre vores yderste for at sikre, at de ikke glemmes.
(Mødet åbnet kl. 15.50)
