Resultaterne af Det Europæiske Råd den 15.-16. oktober i Tampere
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er rapporten fra Det Europæiske Råd og erklæringen fra Kommissionen om resultaterne af Det Europæiske Råd den 15.-16. oktober i Tampere.
Det glæder mig meget at kunne give ordet til formanden for Rådet, hr. Lipponen.

Lipponen
Fru formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg er meget glad for, at jeg får lov at foretræde her og for første gang tale som Finlands statsminister i Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne gratulere Dem med valget og ønske held og lykke med arbejdet i det nye Parlament. Ved det nylige møde med vores ærede formand konstaterede vi, at vi har et nyt Parlament, en ny Kommission, en ny begyndelse og først og fremmest en ny formand, så den institutionelle opsætning nu alt i alt er bedre.
Jeg takker den ærede formand for de synspunkter fra Parlamentet, som De fremlagde for Det Europæiske Råd i Tampere ved begyndelsen af dets arbejde. Jeg tror, at beslutningerne fra Tampere svarer godt til de forventninger, som Parlamentet stillede til mødet i Tampere. Det Europæiske Råd godkendte både politiske retningslinjer og praktiske foranstaltninger, hvorved Unionen udvikles til det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som Amsterdam-traktaten taler om.
Resultaterne af Tampere kan efter min mening i mange henseender anses for at være lykkedes med hensyn til borgernes forventninger og Unionens udvikling. Forventningerne kan selvfølgelig ikke altid i fuld udstrækning gå i opfyldelse, men det er rart at konstatere, at ngo'ere som European Council on Refugees and Exiles har takket for resultaterne af Tampere. Efter mødet formidlede FN's flygtningehøjkommissær, Sadako Ogata, mig telefonisk UNHCR's tilfredshed med møderesultatet. Jeg forsikrede Ogata, at vi vil fortsætte med det gode samarbejde med UNHCR også i forbindelse med gennemførelsen af afgørelserne.
Mødet i Tampere var vigtigt for Unionen af mange grunde. Det Europæiske Råd fremskyndede gennemførelsen af Amsterdam-traktaten og gjorde den konkret. I Tampere fik retlige og indre anliggender højeste politiske prioritet ved Unionens samarbejde. Der blev taget et betydningsfuldt skridt frem mod et tættere samarbejde mellem medlemsstaterne, og det blev besluttet, at hindringerne for bl.a. politi- og retsmyndighedernes samarbejde nedbrydes. Unionens medlemsstater viste beslutsomhed ved at bringe Unionens virksomhed tættere på borgerne ved at gribe ind over for fælles bekymringer og mangler i Unionens samarbejde. I Tampere forstærkede Unionen fundamentet for samarbejde vedrørende retlige og indre anliggender, som er en væsentlig del af respekten for internationale menneskerettigheder, frihedsrettigheder og retsstatsprincippet.
Det Europæiske Råd deklarerede resultaterne som værende ti milepæle, som jeg kort vil opridse her.
I Tampere blev der taget et skridt mod Unionens fælles asyl- og indvandringspolitik. Det Europæiske Råd tog udgangspunkt i, at asylspørgsmålene og indvandringsanliggenderne er adskilte, men i tæt forbindelse med hinanden. Den første milepæl fra Tampere er etableringen af en samordnet politik for Unionen vedrørende asyl- og indvandringsspørgsmål. Det er vigtigst at påvirke årsagerne til udvandringen sammen med udvandringslandene. Det Europæiske Råd modtog med tilfredshed det arbejde, som arbejdsgruppen på højt niveau har udført for at udarbejde en handlingsplan til påvirkning af årsagerne til indvandring. Ved dette arbejde er der brug for flersidige instrumenter til Unionens udenrigs-, udviklingssamarbejds- og menneskerettighedspolitik samt til handelspolitik og hindring af konflikter. Arbejdsgruppens kommissorium blev forlænget med henblik på udarbejdelse af nye handlingsplaner.
Vi besluttede at sigte mod et fælles europæisk asylsystem. Denne afgørelse er efter min mening ét af de vigtigste initiativer ved mødet i Tampere. Det Europæiske Råd tog meget kraftig stilling til fordel for asylrettigheder ved at binde det europæiske asylsystem til en fuldstændig og koordineret fortolkning af Genève-konventionen. Non-refoulement-princippet, hvorefter ingen må tilbagesendes til forhold, hvor personen kan blive forfulgt, blev også stadfæstet separat.
At opbygge et fælles system tager selvfølgelig tid. Kommissionen anmodes imidlertid om allerede i løbet af året at udarbejde en meddelelse om etableringen af en fælles asylprocedure og om asylansøgernes fælles stilling i hele Unionen. Asylsystemets funktionalitet og retfærdighed i Europa kan på afgørende vis forbedres ved at gennemføre afgørelserne fra mødet i Tampere. En betydningsfuld præstation fra Tampere var etableringen af det mål, at indvandrere, som legalt opholder sig på Unionens område, skal bevilges rettigheder og pligter, som kan sammenlignes med en unionsborgers stilling. Den juridiske stilling specielt for dem, som opholder sig i længere tid i Unionen, skal forbedres, f.eks. ved at garantere dem ret til ophold, at uddanne sig, at arbejde og udøve virksomhed.
Unionen skal også forsvare de mest essentielle værdier mod intolerance og diskriminering. Dette er sikkert også i dag et meget vigtigt aspekt efter Europa-Parlamentets erfaringer. Det Europæiske Råd pointerer, at arbejdet mod racisme og fremmedfjendtlighed skal effektiviseres, og anmoder medlemsstaterne om at udfærdige nationale programmer dertil.
Der blev truffet vigtige afgørelser om styring af indvandrerstrømme. Man besluttede at påbegynde foranstaltninger til bekæmpelse af illegal indvandring og menneskesmugling. Man fastsatte strengere straffe for menneskesmugling og anden form for økonomisk udnyttelse af indvandrere, og at kriminelle netværk skal bekæmpes i samarbejde med medlemsstaterne og Europol. Jeg vil hermed gerne fremhæve, at samtidig skal ofrenes rettigheder ved forbrydelser og i særdeleshed kvinders og børns stilling sikres. Grænseovervågningssamarbejdet både blandt medlemsstaterne og i samarbejde med ansøgerlandene skal forbedres, bl.a. gennem udvekslingsprogrammer og teknologiske overførsler. I denne forbindelse skal betydningen af Schengen-aftalen og en professionel overvågning af Unionens ydergrænser, som skal udvides, fremhæves.
I Tampere blev der også indgået en aftale om praktiske foranstaltninger, hvorved et reelt europæisk retsområde kan opbygges. Vi besluttede at skabe et konstant ajourført og letanvendeligt datasystem, hvor borgerne kan indhente oplysninger om andre medlemsstaters retssystemer. På baggrund af kommissionsforslaget vil minimumskrav, hvorved en hensigtsmæssig retshjælp i statsgrænseoverskridende tilfælde sikres, blive godkendt i Unionen. Ligeledes besluttede vi at forenkle og fremskynde de metoder ved retspraksis, som gælder mindre værdifulde forbrugerkrav, kommercielle krav og underholdskrav. Ved kriminalitet forbedres ofrenes stilling ved at godkende minimumskravene for ofrenes beskyttelse specielt vedrørende retsbeskyttelse og retten til skadeserstatninger.
Efter en grundig diskussion godkendte Det Europæiske Råd en gensidig anerkendelse af domme og afgørelser som et fundament for retsområdet. Jeg mener, at det er et godt resultat, at princippet om en gensidig anerkendelse blev godkendt som udgangspunkt i både privatretlige sager og kriminalsager.
En betydningsfuld milepæl blev nået i Tampere, idet det besluttedes at fortsætte konvergensen af civil- og civilprocesretten for at forbedre det juridiske samarbejde og opnåelsen af retsbeskyttelse.
De fælles foranstaltninger, hvorved bekæmpelsen af kriminalitet i Unionen kan effektiviseres, blev diskuteret grundigt i Tampere. Det Europæiske Råd var enigt i, at de personer og organisationer, som misbruger friheden i unionsområdet, og som krænker medborgerrettighederne, skal kunne holdes bedre i ave og gøres ansvarlige for deres handlinger, idet der indføres et tættere myndighedssamarbejde. Som udgangspunkt for bekæmpelse af kriminalitet vedtog man en forbedring af forebyggelsen. Medlemsstaterne udarbejder nationale programmer til bekæmpelse af kriminalitet og forstærker deres indbyrdes samarbejde samt sammenligner de bedste fremgangsmåder. Det Europæiske Råd opfordrede til at redegøre for mulighederne for med fællesskabets midler at finansiere et program, hvis største prioritet vil være ungdoms-, by- og narkotikakriminalitet, som er hurtigst voksende i flere lande.
Gennem beslutningerne fra Tampere blev det europæiske samarbejde mellem politi- og retsmyndighederne etableret. Det Europæiske Råd vedtog, at der etableres fælles undersøgelsesgrupper i første omgang til bekæmpelse af narkotika­- og menneskehandel samt til bekæmpelse af terrorisme. I en europæisk arbejdsgruppe på højt niveau skal der udveksles erfaringer og bidrages til planlægningen af operative foranstaltninger sammen med Europol. Europol skal også have beføjelser til at bede en medlemsstat om at påbegynde, udføre og koordinere undersøgelser.
Bekæmpelsen af organiseret kriminalitet forstærkes også ved at etablere et nyt organ - Eurojust. Til denne enhed sender medlemsstaterne, afhængig af deres retssystemer, nationale anklagere, undersøgelsesdommere og politi, som har ens beføjelser. På den måde kan man bedre sikre, at en kriminalundersøgelse, som er iværksat af Europol, fører til, at der rejses tiltale mod lovovertræderne, og at de dømmes. For at uddanne de øverste myndigheder til lovovervågning etableres der et europæisk politiakademi, som også åbnes for myndigheder i de lande, som har søgt medlemskab.
Det Europæiske Råd besluttede også at påbegynde konvergensen af lovgivningen på visse områder af den nationale kriminallovgivning. Det er hensigten at indgå en aftale om en fælles definition af lovovertrædelser, tiltalerejsning og følger. Dette arbejde skal til at starte med koncentrere sig om formerne af visse typer af grænseoverskridende, alvorlig kriminalitet som økonomisk kriminalitet, narkotika- og menneskehandel - kvindernes udnyttelse i særdeleshed - og seksuel misbrug af børn og kriminalitet forbundet med højteknologi samt miljølovovertrædelser.
Endelig skal der som den sidste milepæl, og som jeg synes er en meget vigtig afgørelse fra mødet i Tampere, nævnes specielle foranstaltninger til bekæmpelse af hvidvaskning af penge. Betydningen af disse foranstaltninger understreges af, at hvidvaskning af penge er det centrale spørgsmål i organiseret kriminalitet, og den har tætte relationer til bl.a. narkotika- og menneskehandel samt til illegal våbenhandel. Jeg vil specielt pointere, at retsmyndighederne og opklaringscentrene for hvidvaskning af penge har ret til at få oplysninger uafhængigt af reglerne for bank- og forretningshemmeligheder i de tilfælde, hvor oplysningerne er nødvendige for undersøgelsen af hvidvaskning af penge. Europols beføjelser udvides med hensyn til pengevask i almindelighed, uafhængig af hvilken type af lovovertrædelse hvidvaskede penge stammer fra. Medlemsstaterne sigter mod kohærent og dækkende at definere omfanget af en sådan kriminel virksomhed, som udgør såkaldte primære lovovertrædelser vedrørende hvidvaskning af penge.
De målsætninger, som man har fastsat for samarbejdet inden for retlige og indre anliggender, kan kun gennemføres ved en samordnet virksomhed. Derfor godkendte Det Europæiske Råd politiske retningslinjer for, hvordan Unionens eksterne anliggender skal forstærkes for at nå målsætningerne for retlige og indre anliggender. Resultaterne af Østersø-samarbejdet er et eksempel på en praktisk, regional virksomhed til bekæmpelse af organiseret kriminalitet. På mødet i Tampere blev der lagt særlig vægt på intensiveringen af samarbejdet med hensyn til Balkan-området.
Gennemførelsen af afgørelserne fra mødet i Tampere begynder umiddelbart, men vil selvfølgelig tage tid. Opfølgningen realiseres ved den metode, som viste sig at være god ved etableringen af det inde marked. Kommissionen udarbejder et forslag til en resultattavle, hvor gennemførelsen af beslutningerne og overholdelsen af tidsfristerne følges. En grundig vurdering af resultaterne foretages under det belgiske formandskab i Det Europæiske Råd i december 2001.
Ærede formand, hvis De tillader det, vil jeg kort opridse de vigtigste målsætninger, som vi som formandsland endnu gerne vil opnå under det finske formandskab.
Den vigtigste afgørelse i Det Europæiske Råd i Helsinki drejer sig om hele Europas fremtid. I Tampere fik jeg bekræftet min opfattelse af, at medlemsstaterne har en temmelig forenelig opfattelse af, på hvilken måde udvidelsen af Unionen skal foregå fremover. Den politiske bevægelseskraft fra den påbegyndte proces må ikke tabes. Finland ønsker som formandsstat at sikre, at alle ansøgerlande bliver opmuntret og støttet på lige fod i deres bestræbelser på at opfylde medlemskabskriterierne. Hver ansøgerstat skal rykke frem i processen på basis af sine egne forudsætninger. Vi vil sikre, at de, som er bedst forberedt, kan skride hurtigere frem i processen end andre.
Vi pointerer over for ansøgerstaterne, at København-kriterierne skal opfyldes, før et medlemskab er muligt. Jeg er overbevist om, at det er muligt på baggrund af Kommissionens indstillinger af 13. oktober at træffe beslutninger i Helsinki, som bygger på en samordnet, troværdig og konsekvent politik. Det er også nødvendigt for at sikre udvidelsesprocessens positive virkning på stabiliteten i Europa.
Men Unionen skal også forny sig. Det diskuterede vi sammen med den ærede formand i morges. Processen, som er et forsøg på at forstærke Europa, må ikke have en negativ virkning på beslutningstagningen i Unionens institutioner og dermed på Unionens handlekraft. Jeg fremlægger for Det Europæiske Råd i Helsinki en rapport om de nødvendige institutionelle reformer, som det er hensigten at godkende ved regeringskonferencen i 2000.
Som formandsstat overholder Finland Det Europæiske Råds arbejdsoplæg, som betyder en forberedelse af en kortfattet dagsorden til regeringskonferencen. Unionen har dog i de nærmeste år brug for en mere omfattende diskussion af, hvilken form for Europæisk Union vi har brug for, så vi bedre kan leve op til fremtidens udfordringer. Jeg ønsker ikke i denne forbindelse at vurdere, hvornår medlemsstaterne er parate til at tage et skridt i en mere ambitiøs retning end før og ændre de grundlæggende traktater for at videreudvikle Unionen. At forhaste sig er ikke nødvendigvis fordelagtigt for sagen, men behovet for en mere grundig fornyelse vokser både i takt med udvidelsen og forandringerne uden for Unionen.
Udviklingen af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik samt krisestyring er vores vigtigste mål. Unionen har mulighed for at udvikle sig til en stærk, international aktør, fordi den råder over et bredt udvalg af politiske og økonomiske instrumenter og ressourcer. I øjeblikket forstærkes den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med fælles strategier. For at blive en troværdig aktør ved opretholdelsen af fred og stabilitet har Unionen også brug for krisestyringens civile og militære færdigheder. Den rapport, som vi fremlægger for Det Europæiske Råd i Helsinki, omhandler den indgangsvinkel for håndtering af konfliktsituationer, som integrerer både de civile og militære midler. Vi vil gerne opnå konkrete fremskridt i udviklingen af sikkerheds- og forsvarspolitikken og tage hurtige og afgørende skridt fremad.
Til sidst er der grund til at konstatere, at vi som formandsland ønsker at forbedre effektiviteten og åbenheden i Unionen. Dette er et centralt spørgsmål med hensyn til at vinde borgernes tillid til Unionens arbejde. Under vores formandskab har vi påbegyndt fornyelsen af Rådets arbejde. Vi har styrket åbenheden i Rådets arbejde, forbedret adgangen til offentlige dokumenter, og vi bekendtgør tidsskemaer for Rådets og arbejdsgruppernes møder samt dagsordener for Rådets møder. Behandlingen af andre reformforslag, som øger åbenheden, er netop nu under udarbejdelse. Kommissionen fremlægger endnu under det finske formandskab et forslag til åbenhedsreglement, som krævet i artikel 255. Jeg håber, at vi også på den måde kan efterlade varige spor af vores formandskab på Unionens arbejde.
Ærede formand, jeg venter spændt på en lejlighed til at diskutere med parlamentsmedlemmerne.

Vitorino
Først vil jeg gerne sige, at Kommissionen ligesom formandskabet glæder sig over resultaterne af Det Europæiske Råd i Tampere. Vi vil gerne lykønske den finske premierminister med både de vellykkede forberedelser af mødet samt hans personlige ledelse af forhandlingerne.
Med de forventninger, der stilles til en begivenhed som Tampere-topmødet, kan mødet nogle gange forekomme at være selve målet. Det er kun starten på en proces. Kommissionen mener imidlertid, at der fra Tampere-topmødet blev sendt de rigtige signaler i mange forskellige retninger. Borgerne i Den Europæiske Union fik først og fremmest bekræftet, at et emne, der står højt på deres personlige dagsorden, også hurtigt kommer øverst på Unionens politiske dagsorden. De nationale regeringer modtog det budskab, at der ikke er nogen vej tilbage, og at deres egne regeringschefer har forpligtet sig til at gennemføre forbedringerne, herunder også de institutionelle forbedringer af Amsterdam-traktaten. Den kriminelle verden fik at vide, at Unionen mobiliserer alle kræfter for at bekæmpe deres aktiviteter, der er en trussel mod vores frihed, velfærd og selve det demokratiske system. Endelig blev der sendt et signal til den omgivende verden om, at en sikker Union ikke er ensbetydende med en europæisk fæstning, og at vi er urokkelige i vores støtte til dem, der har behov for beskyttelse. Det er ikke nogen dårlig start.
Der ligger en enorm opgave forude. Ikke mindst for Kommissionen, som Det Europæiske Råd betroede adskillige opgaver, hvilket er en dejlig tillidserklæring. Med Parlamentets støtte og samarbejde samt de nødvendige ressourcer til at udføre opgaven er jeg overbevist om, at vi kan udfylde den rolle, der blev tildelt os på Tampere-topmødet.
Vi regner bestemt med at starte med at indføre den ønskede resultattavle, der primært skal holde os selv, men også andre til ilden, samtidig med at den skal sikre, at alt finder sted under størst mulig åbenhed i den nærmeste fremtid.
Hvis medlemmerne af Europa-Parlamentet eller Kommissionen ser bare det mindste tegn på, at projektet taber fremdrift, skal vi ikke tøve med at minde stats- og regeringscheferne om deres budskab fra Tampere-topmødet. Når jeg siger "deres budskab fra Tampere-topmødet", drejer det sig ikke kun om budskabet i hensigtserklæringen fra Tampere, men også det vi kan kalde ånden fra Tampere.
(Bifald)
(PT) Fru formand, ærede medlemmer, sluterklæringen fra mødet i Tampere giver på én gang et stærkt politisk budskab om den prioritering, der skal gives opbygningen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og de bestræbelser, der udfoldes for også at prioritere de spørgsmål, der direkte vedrører borgernes dagligdag.
Stats- og regeringscheferne har gensidigt forpligtet hinanden til at indfri de løfter, som de højtideligt har aflagt i Tampere. Kommissionen er gennem dialog og samarbejde med Europa-Parlamentet parat til at virkeliggøre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der netop skal være sammensat ligeligt af alle disse tre bestanddele: frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Kommissionsformand Romano Prodis brev til Det Europæiske Råd understregede, at vi virkelig ville bestræbe os på, at Tampere-mødet ikke skulle indebære en indskrænkning af rettigheder. Dette mål blev nået, hvilket Kommissionen glæder sig særligt over, og jeg vil gerne give udtryk for, at vi bifalder, at Genève-konventionen uforbeholdent er blevet bekræftet som det, der skal udgøre grundlaget for opbygningen af den europæiske asylpolitik.
Vi glæder os over den forpligtelse, som man på højeste plan har påtaget sig, til at samarbejde med oprindelses- og transitlandene i indvandringsspørgsmål. Vi glæder os over, at der lægges klart større vægt på bekæmpelse af menneskesmugling end på at sætte ind over for dens ofre, når der er tale om ulovlig indvandring. Kommissionen støtter den klare tilkendegivelse om, at forebyggelse er et centralt element i kriminalitetsbekæmpelsen, hvad enten det drejer sig om økonomisk kriminalitet, småkriminalitet eller ungdomskriminalitet, og den konstaterer, at dens bestræbelser på at lægge speciel vægt på de rettigheder, som tilkommer forbrydelsernes ofre, har fundet opbakning.
Kommissionen går varmt ind for det fremadskuende perspektiv, der ligger i en lettere grænseoverskridende adgang til retsvæsenet inden for EU med henblik på at sikre den fri bevægelighed for personer uden juridiske eller administrative hindringer. Retten til fri bevægelighed skal imidlertid nu følges op af de nødvendige lovgivningsmæssige foranstaltninger, så den kan blive reel så hurtigt som muligt.
Kommissionen glæder sig over, at det princip, der i videst muligt omfang giver borgere fra tredjelande med fast bopæl i EU de samme rettigheder og pligter som medlemsstaternes egne borgere, har vundet hævd, og vi mener, at man skal gå videre med forslag i denne retning.
Endelig vil Kommissionen også gerne fremhæve som noget meget positivt, at man så klart betoner kampen mod racisme og fremmedhad og alle de former for forskelsbehandling, der omtales i traktatens artikel 13.
Tilsvarende kommer sluterklæringen på passende vis ind på den styrkelse af politi- og retssamarbejdet, der skal sikre og bevare borgernes frihedsrettigheder. Den gør det for at imødekomme de bekymringer, som borgerne helt legitimt måtte nære med hensyn til deres retssikkerhed, og således som det sig hør og bør i en union, der ønsker at hvile på lov og ret.
Jeg vil gerne i denne forbindelse fremhæve princippet om den gensidige anerkendelse af afgørelser og domme, et princip, der også bør styrkes gennem fælles bestemmelser og retlige følger i alle medlemsstaterne for visse typer af grænseoverskridende forbrydelser som f.eks. organiseret kriminalitet, narkotikahandel, menneskesmugling, forbrydelser mod mindreårige. Jeg vil også gerne fremhæve etableringen af Eurojust-netværket, som utvivlsomt er begyndelsen til opbygningen af en retlig side af EU, der kan blive et instrument til støtte for og kontrol af Europols virke for den indre sikkerhed, og som også kan bidrage til sikringen af borgernes rettigheder i EU.
Kommissionen yder meget gerne sit bidrag til det ambitiøse handlingsprogram mod hvidvaskning af penge, et program, der dog indebærer holdningsændringer såvel udadtil for EU som indadtil i de enkelte medlemsstater.
Sluterklæringen fra Tampere lever imidlertid, fru formand, ærede medlemmer, ikke helt op til alle Kommissionens forventninger. Uden at se bort fra de positive resultater, som formanden for Rådet netop har fremhævet, kan jeg ikke undlade at udtrykke Kommissionens skuffelse på enkelte punkter. Kommissionen beklager, at Det Europæiske Råd ikke har godkendt det enhedsasylsystem, der efter vores opfattelse ikke blot er ønskværdigt, men også er nødvendigt for at imødekomme det uafviselige behov, der er for at behandle asylspørgsmål på en fælles og ensartet måde. Kommissionen agter at fremsætte forslag, der nok skal fjerne den frygt, som et centraliseret asylsystem eventuelt endnu vækker i visse medlemsstater.
På samme måde beklager jeg også visse medlemsstaters tilbageholdenhed med at støtte en europæisk flygtningefond, også når Kommissionen nu har gjort det klart, at en sådan fond ikke indebærer nogen ny eller ekstra udgift. Lektien fra Bosnien og Kosovo gør os endnu mere overbeviste om, at vi skal blive ved med at forklare vores hensigter, hvilket vi håber at få lejlighed til i løbet af indeværende år, ikke mindst i forbindelse med bugetlægningen for år 2000.
Tampere-mødet godkendte stadig ikke idéen om en europæisk anklagemyndighed, selv ikke begrænset alene til beskyttelse af Fællesskabets økonomiske interesser. Tillad mig at foreslå den næste forhandling om regeringskonferencen som en god anledning til at tage vores tanker i så henseende under fornyet overvejelse.

Suominen
) Fru formand, ærede formand for Det Europæiske Råd, statsminister Lipponen, jeg tilslutter mig det synspunkt, at Det Europæiske Råd i Tampere kan betragtes som historisk af den grund, at det var første gang, at oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed blev fremlagt og prioriteret højst på den europæiske dagsorden. De behandlede aspekter tilhører dem, som i hverdagen har en vigtig betydning for almindelige borgere og såmænd også for virksomheder. Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater konstaterer, at der er opnået fremskridt på delområder, skønt vi også er skuffede over, at visse skridt er meget kortsigtede.
Ved oprettelsen af det europæiske retsområde var det en essentiel afgørelse at fastsætte den gensidige anerkendelse af retsbeslutninger og domme som et fundament for Unionens juridiske samarbejde både i civil- og kriminalretlige sager. At borgerne konstant støtter princippet om den frie bevægelighed, kræver bedre muligheder for at opnå rettigheder i hele unionsområdet. Den praktiske forbedring af politisamarbejdet og øget støtte til Europol fremmer undersøgelsen af lovovertrædelser samt forebyggelsen. I denne forbindelse mener vores gruppe, at det retlige samarbejde alligevel bør stå i spidsen for fællesfunktionerne, og hilser derfor med tilfredshed anklagemyndighedernes samarbejde, Eurojust, velkommen. Vi er dog skuffede over, at Europas offentlige anklager, hvis mandat skulle have været bedrag begået mod Fællesskabets budget, ikke nævnes i beslutningerne fra Tampere.
Gruppen tilslutter sig Rådets opfattelse af, at Unionen og dens medlemsstater forstærker Unionens åbenhed mod resten af verden i individuelle, kulturelle, politiske og økonomiske anliggender. Dette indebærer også, at retten til at søge asyl respekteres fuldt ud. Vi håber, at Rådet med dets afgørelse om at skabe en fælles asylprocedure på langt sigt og en fælles stilling i hele Unionen for asylansøgere har åbnet vejen for, at Europa bliver et kohærent område med hensyn til asyl- og indvandringsspørgsmål. Mødet i Tampere nåede ikke så langt i dets afgørelser, for der tales om et fælles område.
Vores gruppe vil udnytte mulighederne for at øve indflydelse på Fællesskabets budget med hensyn til etablering af et fundament for en europæisk flygtningefond, en sag, som i Rådets afgørelser kun fik en notits, hvor Kommissionen opfordres til at undersøge muligheden for at overveje en form for reservefond til brug i situationer, hvor store flygtningegrupper søger om midlertidig beskyttelse. Rådets afgørelser omfatter heller ikke en notits om, hvordan den økonomiske byrde i forbindelse med flygtninge og asylansøgere skal fordeles inden for Unionen. Selvom medlemsstaterne nu gerne i sidste ende selv vil beslutte, hvem der skal have lov til at bosætte sig på deres område, bør hensigten på længere sigt være en sammenhængende politik og en deraf følgende fordeling af omkostningerne.
Vores gruppe hilser sammensætningen af et organ, som arbejder med Den Europæiske Unions grundlæggende retsdokument, velkommen og tror, at den stærke parlamentariske dimension, som ligger i det, bedre tegner udviklingen i EU's demokratiske gennemførelse end den sædvanlige regeringskonference. Vi vil fuldt ud deltage i dette organs arbejde.
Ærede formand, ærede formand for Det Europæiske Råd, selvom jeg er kommet med nogle kritiske bemærkninger, mener vi, at resultaterne af mødet i Tampere alligevel var betydningsfulde, og vores kritik sigter mod, at Rådet i fremtiden bør stræbe efter endnu mere ambitiøse mål for Fællesskabet. Afgørelserne er imidlertid kun ord på et papir. Nu mener vi, at det er vigtigt, at Rådet og Kommissionen meget hurtigt sørger for iværksættelsen af afgørelserne. Hvis afgørelserne efter hjemkomsten fra det højere niveau til den grå hverdag i Rådet (retlige og indre anliggender) også kun bliver rutiner, og intet sker i tre-fire år, bliver Tampere blot ikkegennemførte proklamationer i historien. Således kan det gå, selvom Rådet har lånt en god idé, en resultattavle, fra erhvervslivet, er det dog et fuldkomment balanced score card, bravo Råd. Ærede formand for Rådet, hold momentum oppe.

Barón Crespo
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest lykønske det finske formandskab med, at mødet i Tampere blev en succes, for med det er der blevet indledt en ny etape i udviklingen af unionsborgerskabet med opmærksomheden rettet mod den altid vanskelige balance mellem frihed og sikkerhed, og det viser, at vi ikke blot skaber en Union baseret på frihed for varer, tjenesteydelser og kapital, men også på etableringsfriheden og borgernes bevægelsesfrihed. Der er gjort fremskridt i forbindelse med den fjerde frihedsrettighed i Rom-traktaten: adgang til domstolene uden for de nationale grænser på baggrund af gensidig anerkendelse af domme og muligheden for at bekæmpe organiseret kriminalitet og hvidvaskning af penge på tværs af landegrænser.
Desuden er der en anden vigtig dimension, fru formand, og det er, at vi står på tærskelen til en ny udvidelsesbølge, som formanden for Rådet har sagt, og vi oplever også en række valgresultater, som giver os et klart vink om omfanget af visse fremmedfjendske og racistiske holdninger i befolkningen i nogle af vores lande. Derfor er det meget vigtigt, at vi på nuværende tidspunkt kan give en meddelelse om frihed og fremskridt i forhold til disse forsvarsreaktioner, som viser, at alt endnu ikke er på plads.
Og det er særlig vigtigt i forbindelse med to forhold. Det første er asyl. Jeg mener, at det er en af de grundlæggende frihedsrettigheder, som vi skal kæmpe for, og i den forbindelse er et fælles asylsystem meget vigtigt, og det siger jeg, som kommer fra et land, hvor politisk asyl gav mange frihedskæmpere mulighed for at redde livet og fortsætte i andre europæiske lande. Det andet er indvandring. Vi skal alt efter vores situation søge at sikre, at lovlige indvandrere har de samme rettigheder, samtidig med at der indføres en politik for fælles udvikling, der kan sikre, at vi undgår den ukontrollerede indvandring, som vi har oplevet i lang tid. Og på den måde mener vi, at der åbnes for en ny, vigtig side, og vi støtter også - som vi har gjort det med Parlamentets initiativ - oprettelsen af en flygtningefond, som efter vores mening kan blive et meget afgørende element.
Endelig, fru formand, har vi indtryk af, at Kommissionen har genoptaget det, som den gjorde med det indre marked, systemet med resultattavlen og konkurrenceprincippet. Det er positivt. Vi vil fortsat kæmpe for, at der er en retsforfølgende myndighed til bekæmpelse af svig på fællesskabsplan. Til sidst vil jeg takke formanden for Rådet for hans tilstedeværelse. Jeg beklager, at Rådets tilstedeværelse i Parlamentets udvalg ikke har været så hyppig, for det ville have kunnet gøre os i stand til at diskutere bedre, lære hinanden bedre at kende og sammen gøre fremskridt.

Ludford
Fru formand, dette topmøde var meget betydningsfuldt, og resultatet heraf var bedre og mindre repressivt end ventet. Vi må med forundring konstatere, at Europa har gjort langt større fremskridt i forbindelse med afskaffelsen af bureaukrati over for varer og virksomheder end bureaukrati over for mennesker. Det skal ændres hurtigst muligt. Men Parlamentet er endnu ikke en ligeværdig partner, og det må være vores mål i de nærmeste år.
Det er uacceptabelt, at Europas direkte valgte repræsentanter trods vægten på demokrati i formandskabets konklusioner marginaliseres ved oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Jeg mener, at Parlamentets stemme styrkes betydeligt af det faktum, at fire politiske grupper er nået til enighed om det beslutningsforslag, der fremsættes i dag.
Jeg kan kun fremhæve nogle enkelte punkter, og jeg vil starte med flygtningene. Vi glæder os over bekræftelsen af den fuldstændige og inklusive anvendelse af Genève-konventionen og roser det finske formandskab for dets indsats i den henseende. Det er meget vigtigt, at det fælles europæiske asylsystem - der imidlertid også burde omfatte EU-finansiering - ikke baseres på den laveste fællesnævner. Vi skal også være meget påpasselige med ikke at medvirke til at skabe racistiske fordomme, og vi glæder os til at modtage forslag i henhold til bestemmelserne om ikkeforskelsbehandling i EF-traktatens artikel 13.
Der blev ikke gjort tilstrækkelige fremskridt inden for enkeltpersoners rettigheder. Det glæder os meget, at det blev understreget, hvor vigtigt det er at vedtage en lovgivning, så tredjelandsstatsborgere, som opholder sig lovligt i medlemsstaterne, sikres rettigheder, som ligger så tæt som muligt på EU-borgernes rettigheder. Det haster meget.
Der er også behov for konkrete skridt til at styrke borgernes ret til frit at flytte og bosætte sig overalt i EU. Det er beklageligt, at der på Tampere-topmødet - trods bekræftelsen af princippet om åbenhed - ikke blev nævnt noget om retten til fri information og aktindsigt.
Hvad angår retssystemerne, er det nødvendigt at supplere en gensidig anerkendelse med fælles minimumsstandarder, og det havde været rart med et afsnit om indførelse af en europæisk kautionsordning, der giver tiltalte mulighed for at rejse tilbage til deres hjemland, mens de afventer en retssag i en anden medlemsstat.
Vi har store forventninger til det udvalg, der skal udarbejde et udkast til et EU-charter for grundlæggende rettigheder, og vi mener, at formandskabet for udvalget bør varetages af Europa-Parlamentet. Dette charter bør tildele direkte rettigheder til unionsborgerne og give dem mulighed for at få håndhævet deres rettigheder med hjælp fra De Europæiske Fællesskabers Domstol. Det er på sin plads at give statslige myndigheder større grænseoverskridende magt til at forfølge kriminelle, men Europa-Parlamentet og de europæiske domstole skal føre tilsyn hermed, så de borgerlige frihedsrettigheder forankres og forsvares.

Boumediene-Thiery
Fru formand, kære kolleger, på samme måde som de forberedende møder fortabte sig i uigennemskuelighed, forbliver konklusionerne fra Rådets møde i Tampere for vores gruppe skuffende i deres ambitioner og udflydende, hvad angår beslutningerne, og det på trods af visse interessante fremskridt.
Generelt set er det meget bemærkelsesværdigt, at Rådet har fremsat en præcis tidsplan for foranstaltninger med hensyn til området med sikkerhed. Derimod foreligger der ingen klare tidsfrister, hvad angår initiativer for området med frihed. Frygten for et "Fort Europa" er dermed stadig relevant.
Foranstaltningerne på området asylret og immigration er stadig ikke spor konkrete og kun lidt bindende. Her er den eneste gode nyhed, at man vil respektere Genève-konventionen og fastholde kampen mod racisme.
Vores gruppe glæder sig over viljen til at give statsborgere fra tredjelande rettigheder, der minder om dem, EU-borgere har. Vi er derimod bekymrede over de mørke pletter, der stadigvæk findes i dette spørgsmål. Det er faktisk absolut nødvendigt, at denne lighed i rettigheder udstrækkes til også at gælde politiske rettigheder, fri bevægelighed og retten til at leve sammen med sin familie. EU bør yde de samme garantier til alle de personer, der opholder sig på Unionens territorium.
Man kan også godt være bekymret over erklæringen fra formanden, hr. Lipponen, hvad angår fremtiden for charteret for grundlæggende rettigheder. At udtale, at dette fra nu af blot vil være en politisk erklæring, kan på forhånd ødelægge møderne i arbejdsgruppen. En overholdelse af dette charter er absolut uomgængeligt, når det gælder om at opbygge et borgernes EU.
Når Rådet endelig har meddelt en forøgelse af beføjelserne i Europols mandat, et nødvendigt instrument for at bekæmpe den organiserede kriminalitet, hvor er da den demokratiske og juridiske kontrol, især hvad angår oprettelse af sager? Denne mangel bærer i sig kimen til fremtidige afvigelser, hvad angår vores individuelle og kollektive friheder.
Det er tvingende nødvendigt at afbøde denne mangel ved at oprette et EU-udvalg for data og frihed.

Di Lello Finuoli
Fru formand, når jeg siger, at jeg er skuffet over resultaterne af topmødet i Tampere, tror jeg ikke, at jeg er den eneste. Det er selvfølgelig rigtigt, at det kunne have været værre - meget værre - specielt for de borgere fra tredjelande, der befinder sig i Europa, eller som ønsker at komme hertil, fordi nøden tvinger dem til det, men det forhindrer ikke, at man er gået glip af en god lejlighed til at begynde konkret at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Topmødets konklusioner synes at være en sammenfatning af de forberedende dokumenter, som allerede har cirkuleret i Parlamentet i lang tid, uden noget som helst, der er mere specifikt. Det er en lang opremsning af gode hensigter, som man kun kan være enig i. Der er dog nogle mere klare beslutninger, som giver grund til bekymring og forvirring. Jeg vil kun komme med et enkelt eksempel blandt de mange, der kunne nævnes, nemlig den prioritet, man giver samarbejdet til bekæmpelse af ungdomskriminalitet i byerne. Den forekommer os at være lidt underlig og malplaceret, for hvis medlemsstaterne virkeligt ønsker at gøre noget ved det, skulle de hellere arbejde sammen om at bekæmpe den store organiserede kriminalitet, hvor man i stadig større grad opererer ud fra en international base. Det er kun de forslag til retsakter, der bliver fremsat, som vil gøre det muligt for os at forstå lidt mere. I mellemtiden vil vi gerne gentage vores bekymring for, at man, når alt kommer til alt, konkret fører et internt område med sikkerhed ud i livet ved hjælp af en jernhård barriere mod landene uden for EU.

Collins
Fru formand, jeg mener, at stats- og regeringschefernes nyligt afholdte møde i Tampere i Finland var meget vellykket. Det var det første møde efter Europa-Parlamentets godkendelse af det nye kollegium af kommissærer, og den nye formand for Kommissionen, Romano Prodi, har mange gange ytret et stort ønske om at involvere Parlamentet i den fremtidige beslutningsproces. Denne nye interinstitutionelle fremgangsmåde i Den Europæiske Union var fremherskende på Tampere-topmødet. EU's stats- og regeringschefer har også inviteret Dem, fru formand, med til mødet, hvilket er en anerkendelse af Europa-Parlamentets betydning som institution.
Jeg er helt enig i EU-ledernes dybe beklagelse af USA's Senats forkastelse af traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger. Denne traktat er en hovedhjørnesten i kampen for atomnedrustning og ikkespredning af atomvåben, og uden den reduceres chancerne for atomnedrustning betydeligt. Det altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger er i alle staters interesse, og Den Europæiske Union gør ret i at gentage sit dybe engagement med henblik på at få traktaten vedtaget ved først givne lejlighed. Det glæder mig, at præsident Clinton stadig ønsker at ratificere traktaten og opretholde USA's moratorium om atomprøvesprængninger.
Tidligere i år besluttede man på Det Europæiske Råds møde i Køln at udarbejde et kapitel om grundlæggende rettigheder, så alle de grundlæggende rettigheder, der finder anvendelse i Den Europæiske Union, samles i et dokument og gøres mere synlige for borgerne. Köln-topmødet pålagde den finske regering, der udøver formandskabet, at fastsætte betingelserne for gennemførelsen af dette projekt inden Tampere-topmødet.

Blokland
Fru formand, for nylig sagde jeg om topmødet i Tampere, at vi ikke skal stræbe efter uopnåelig utopi, men netop praktisk skal gå i gang med det konkrete arbejde, som dagsordenen i Tampere gav mulighed for. I betragtning af rapporterne fra topmødet og formandskabets konklusioner har Rådet til min glæde fulgt denne arbejdsmetode. Der er dog kritik af, at resultatet med hensyn til asyl- og immigrationspolitikken er vagt, og nogle af mine kolleger fra Europa-Parlamentet ville måske ønske, at der allerede forelå EU-regler. Jeg mener, at netop den forsigtighed, hvormed samarbejdet kommer i stand, er af stor betydning for en asyl- og immigrationspolitik med bred opbakning.
Resultaterne af Tampere præges af en positiv holdning, hvor ønsket om praktisk samarbejde tydeligt kommer til udtryk. Den positive tone på topmødet synes at have gjort indtryk på selv Parlamentet, som har bibeholdt den i sit beslutningsforslag. At der alligevel fremsættes kritik i Europa-Parlamentets beslutningsforslag, har at gøre med ønskedrømmen om det samlede Europa. Dette ønske deler jeg ikke. Jeg ønsker en Union, hvor medlemsstaterne forsøger at komme hinanden nærmere på de områder, som har en europæisk dimension. Rådet har i Tampere taget et godt skridt i denne retning.

Turco
Fru formand, vi har endnu en gang fået forelagt et dokument fra Rådet, hvor der er milevid forskel på erklæringen om og gennemførelsen af nogle ædle og vigtige principper. Ikke alene opbygger man ikke Europa i Tampere på grund af de forsigtige og ubetydelige beslutninger, der bliver truffet, man bebuder også indførelsen af et Europa, som vi ikke ønsker, og det tror vi heller ikke, at de europæiske borgere gør. Det meget omtalte område med frihed, sikkerhed og retfærdighed er ikke andet end en bekræftelse af en bureaukratisk og indskrænkende opfattelse af den politik, hvor man taler så meget om sikkerhed og kun lidt om frihed og retfærdighed, hvilket vi kan se af den lange række af regeringskonferencer, Dublin-konventionen, Europol, Eurodac, Eurojust og den gensidige retshjælp, som udelukker en demokratisk kontrol fra Parlamentets side og fra Kommissionen og Domstolen.
De har endnu en gang valgt, at det skal være bureaukratiet, der bestemmer over politikken, og ikke omvendt ligesom i de store demokratier. Eftersom De har skabt asylrettens europæiske bureaukrati med Dublin-konventionen og med Eurodac, fastlægger De måske endelig en dag en europæisk asyl- og indvandringspolitik. Hvordan skal vi kunne bekæmpe organiseret kriminalitet ved hjælp af de instrumenter, De foreslår os? Der er først og fremmest Europol, som på grund af sin oprettelsesmåde og sin karakter som et organ, der står uden for demokratisk og juridisk kontrol, takket være Dem fortsætter med at få flere beføjelser, og i den retning har europol de samme kendetegn som det fænomen, det tager sigte på at bekæmpe.
Hvad angår aktionerne på narkotikabekæmpelsesområdet for perioden 2000-2004, opfordrer Rådet os nu til at skynde os at vedtage dette dokument, selvom der, som Kommissionen selv indrømmer, ikke er blevet foretaget nogen systematisk og nøje vurdering af den tidligere plans formodede resultater. Kommissionen går ikke alene så vidt som til at sige, at målet langt fra er nået, men konstaterer også, at handlen med og forbruget af euforiserende stoffer vokser, hvilket betyder, at en stor del af de penge, der er blevet brugt indtil nu, ikke har vist sig at være en investering, som bekæmper narkotika, men derimod en investering, der fremmer dens udbredelse.
Og hvad så med friheden? Rådet foreslår, at vi anvender Amsterdam-traktatens artikel 13 på en så minimalistisk måde som muligt, idet det foreslår, at vi overlader det til et organ, som ikke er en af institutionerne, at udarbejde et charter for grundlæggende rettigheder. Jeg vil gerne sige til ministrene i Rådet, at det ikke er et sådant Europa, vi ønsker, nemlig et mellemstatsligt, udemokratisk og ikkeliberalt Europa, som det er Deres institutionelle opgave at repræsentere! Vi ønsker ligesom Ernesto Rossi og Altiero Spinelli Europas forenede forbundsstater med rettigheder, frihed og demokrati!

Pirker
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil på min gruppes vegne stille og besvare tre spørgsmål. Det første spørgsmål lyder: Var dette topmøde i Tampere et vigtigt topmøde? Hertil vil jeg sige tre gange ja. For det første fordi emnet indre sikkerhed blev bragt op på regeringschefernes plan og blev rykket væk fra justits- og indenrigsministrenes ofte nationalt prægede sfære. I den forbindelse takker jeg den tidligere formand Jacques Santer og José Maria Aznar, som var til stede på topmødet i Pörtschach og dér gav tilskyndelsen til sikkerhedstopmødet i Tampere.
For det andet har dette topmøde været vigtigt, fordi det har udsendt et signal til Europas borgere. Dette topmøde har i kraft af sit indhold sagt, at vi beskæftiger os med jeres sikkerhed. Dér, hvor medlemsstaternes muligheder er udtømte, træder Unionen til - i asylpolitikken, i indvandringspolitikken, ved bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet og i det retlige samarbejde. For det tredje har dette topmøde været vigtigt, fordi vi hidtil ganske vist har formået at virkeliggøre en økonomisk og monetær union, men dette ekstraordinære topmøde har også taget det første skridt i retning mod en sikkerhedsunion, i retning mod et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed for Europas borgere.
Det andet spørgsmål er: Var dette topmøde en succes? Det kan vi på nuværende tidspunkt endnu ikke sige med sikkerhed. I 2001, når de første resultater foreligger, kan vi sige, om det indtil da har været en succes, og om fem år kan vi sige, om Tampere har været en succes. Men hvad vi kan konstatere nu, er, at der har været mange små fremskridt og små succeser. Det første og mest betydningsfulde er, at der for første gang er foretaget en klar fastsættelse af mål, ansvarsområder og tidsplaner. Det betyder, at vi nu kan kontrollere, om fremskridtene også indtræffer i virkeligheden.
Det andet betydningsfulde punkt er - og derfor har Tampere været en succes - at der for første gang er skelnet klart mellem asylpolitik, indvandringspolitik og politikken vedrørende personer, der er fordrevet fra krigsområder, de midlertidige flygtninge. På hvert af disse områder er der taget de første konkrete initiativer. I asylpolitikken er det vigtigt at gøre det klart, at grundlaget er Genève-konventionen, at der skal findes hurtige fælles procedurer, men også at misbrug skal bekæmpes. I indvandringspolitikken var det vigtigt, at det klart blev understreget, at man ønsker en styring, at denne styring sker på grundlag af et lands modtagelseskapacitet og integrationsevne, og at man også her vil bekæmpe misbrug. Vi har set de første tiltag til fornuftige initiativer angående modtagelse af midlertidige flygtninge.
Et yderligere punkt var, at der blev iværksat konkrete initiativer i forbindelse med bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, som f.eks. større operativ kompetence til Europol, en europæisk politiuddannelse eller skærpede foranstaltninger mod hvidvaskning af penge og øget samarbejde med ansøgerlandene, for det er meget ofte disse lande, der er udgangspunktet for den organiserede kriminalitet. Et yderligere punkt er endvidere det retlige samarbejde, som her blev indledt, for kun ved retligt samarbejde kan også bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet blive en succes. Det betyder, at der skal foreligge definitioner af strafbare handlinger, harmonisering af den materielle strafferet, gensidig anerkendelse af domme, Eurojust skal etableres, og ofre for forbrydelser skal sikres, det vil sige en mængde initiativer, som skal bevirke, at det bliver en succes.
Lad mig så kort stille spørgsmålet: Hvad er så de kritiske bemærkninger? En kundgørelse af resultaterne af Tampere som den, Rådet her har afleveret, er en absolut fejlfortolkning af Amsterdam-traktaten. Samarbejde med Parlamentet betyder også samarbejde i det relevante udvalg. Her savnede vi justits- og indenrigsministrene i Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender. Der er kun opnået lidt konkret om indvandringen og desværre ikke noget fælles asylsystem og intet om byrdedelingen.
Som helhed kan jeg konstatere, at Tampere trods alle kritiske bemærkninger, som også skal fremsættes, foreløbig er en succes. Det var et første skridt i retning mod en sikkerhedsunion, og lad os nu i fællesskab gå i gang med arbejdet til gavn for sikkerheden og Europas borgere.

Myller
Fru formand, der er al mulig grund til at gratulere formanden for Rådet med et godt arrangeret topmøde i Tampere, som var mere resultatrigt end forventet. Formandsstaten spillede en afgørende rolle for opnåelsen af resultater.
Udfordringen for det ekstraordinære topmøde i Tampere øgedes af, at retlige og indre anliggender først var på vej til at blive fremlagt på den fælles dagsorden for Den Europæiske Union. De hidtidige fremskridt har været beskedne på grund af traktatgrundlaget. Det drejer sig om alvorlige og nemt konfliktskabende anliggender. Vi skal alligevel på unionsplan gøre en kraftig indsats på områder, som påvirker borgernes sikkerhed såsom bekæmpelse af kriminalitet. Undersøgelser af lovovertrædelser og tiltalerejsning skal ske inden for rammerne af et reelt europæisk retsområde. Derfor er der behov for en gensidig anerkendelse af domme og beslutninger samt for et arbejde med henblik på en homogenisering af kriminallovgivningen. Dette arbejde er der specielt brug for i forbindelse med økonomisk kriminalitet.
Det var vigtigt, at aspektet forebyggelse ved bekæmpelse af kriminalitet blev løftet op på unionsplan. Vi skal drage omsorg for vores ungdom og satse på arbejds- og uddannelsespladser til de unge. Den europæiske sociale model skal udvikles til at blive mere solidarisk, og ved hjælp af den skal vi kunne forebygge diskriminering og opmuntre til, at man kan klare sig selv, samt støtte jævnbyrdige muligheder for alle borgergrupper, også for indvandrere.
Resultaterne af mødet i Tampere verificerede også, at vi ikke ønsker et "Fort Europa", men at vi ønsker at påtage os vores ansvar. En forstærket, ny og samordnet indgangsvinkel til indvandrings- og asylsager samt en fuld tilpasning af Det Europæiske Råds forpligtelser til Genève-konventionen og afgørelsen om at stræbe efter et europæisk asylsystem er alle skridt i den rigtige retning.
Vi skal imidlertid være klar over, at vi først lige er startet, og at de største udfordringer endnu er foran os. Det er vigtigt at lægge mærke til ansøgerlandenes spørgsmål og det regionale samarbejde på dette område. Over for disse udfordringer har vi brug for et helstøbt samarbejde mellem institutionerne. Også borgerne i medlemsstaterne skal inddrages, og det skal sikres, at der er en støtte fra borgerne, som er stærkere end i dag, til afgørelserne på EU-plan.

Watson
Fru formand, jeg vil gerne lykønske Rådet og Kommissionen med de mange fremskridt, der blev gjort i Tampere, og jeg vil gerne tilslutte mig kommentarerne fra min liberale kollega baronesse Ludford.
I min korte taletid vil jeg gerne tage to emner op. Det første handler om ikkestatsborgeres stilling, det vil sige de mange millioner medmennesker, der ikke er unionsborgere, men som enten opholder sig lovligt i EU eller tilbydes asyl. Jeg glæder mig over nogle af de fremskridt, der blev gjort på Tampere-topmødet, f.eks. inden for sammenlignelige rettigheder samt bekæmpelse af racisme og fremmedhad. Hvis vi ønsker at oprette et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, skal vi imidlertid være opmærksomme på, at det oftest er disse folk, der nægtes retfærdighed. De sættes ofte i bås som kriminelle. Racistiske unge i byområderne er en social pinlighed, men racistiske politibetjente udgør en stor social fare.
Jeg glæder mig over retshjælpen og større oplysning af borgerne om retssystemer, og jeg erkender, at der kan gøres fremskridt vedrørende gensidig anerkendelse af retsafgørelser. Der er ikke desto mindre behov for fælles høje standarder for den juridiske kompetence, og jeg håber, at der vil ske mere på dette område. Der er behov for at beskytte ofrene og give dem erstatning, men der er også brug for at anerkende de anklagedes rettigheder, hvis vi skal leve i et anstændigt samfund.
Jeg vil også gerne tale om borgernes deltagelse. Formanden talte meget om den øgede effektivitet og gennemsigtighed som følge af Tampere-topmødet. Han sagde, at det er nøglen, hvis Unionen skal vinde borgernes tillid. Han talte om at gøre Rådet til genstand for offentlig kontrol samt andre reformer. Han håbede, at det finske formandskab vil gøre et uudsletteligt indtryk på Unionen i den henseende.
Som formand for Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender vil jeg gerne foreslå formanden, at Europa-Parlamentet tildeles en større rolle i behandlingen af borgernes rettigheder. Man kunne have inviteret Europa-Parlamentet med til langt flere forhandlinger under Tampere-topmødet. Formandskabet kunne have sendt en repræsentant til vores udvalg for at drøfte resultaterne af topmødet. Anerkender formandskabet berettigelsen af Europa-Parlamentet, eller er den af en eller anden grund bange for vores deltagelse? Jeg har en opfordring til formandskabet: Slap af, og tal med os. Jeg håber, at vi med vores arbejde i det udvalg, der skal udarbejde et udkast til et EU-charter for grundlæggende menneskerettigheder og sociale rettigheder, kan overbevise Dem om, at formandskabet og Parlamentet kan have et godt samarbejde.
Jeg håber, at vi på dette område, hvor Parlamentet ofte skal arbejde direkte sammen med Rådet, efterhånden vil se et langt mere effektivt samarbejde. Jeg håber, at vi kan bevæge os fra den noget opstyltede topmøde-ledelsesform til mere ledelse på arbejdsniveau.

Ceyhun
Fru formand, jeg kan kun støtte hr. Watsons indlæg og præcisere, at trods den dårlige forberedelse, hvor Parlamentet reelt blev holdt udenfor af det finske formandskab og overhovedet ikke blev informeret, skal resultatet alligevel hilses velkomment. Naturligvis må vi så fra Parlamentets side straks rette en tak til kommissær Vitorino, for hans bidrag var afgørende, hvad resultatet angår. Jeg mener, at det finske formandskab bør tage ved lære heraf. Hvis man viser vilje til samarbejde, kan man også opnå fornuftige resultater. Det så vi, da Kommissionen gik ind i sagen og reddede meget af det, som stadig kunne reddes. I lyset heraf - min kollega Boumediene-Thiery fra min egen gruppe har egentlig allerede sagt det hele - vil jeg kun som supplement tilføje følgende: Nu har vi et godt resultat. Der er stadigvæk ubesvarede spørgsmål, og 2000-2001 bliver de afgørende år, hvor der er mange ting, der skal gøres. Jeg håber, at de kommende rådsformandskaber vil informere og støtte Kommissionen og Parlamentet, så vi i sidste ende kan gennemføre dette gode resultat.

Frahm
Fru formand, mange smukke ord blev skrevet ned efter topmødet i Tampere, men forudsætningen for, at de smukke ord bliver til virkelighed, at man altså lever op til de humanistiske principper, er jo, at folk kan slippe ind i Fort Europa, at vi begynder seriøst at føre en politik, hvor det er muligt at skille asylpolitik fra indvandring, at man begynder at føre en seriøs politik, hvor man samarbejder med UNHCR om løsningen af Europas og verdens flygtningeproblemer. Jeg tror, det er på tide nu, at man begynder at se på, om EU ikke skal indføre en egentlig indvandringspolitik. Jeg vil gerne opfordre Rådet til at gøre sig nogle overvejelser i den retning.
Men i øvrigt er det jo sådan, at særlige situationer kræver en særlig indsats - og en særlig fond var nødvendig til at dække denne særlige indsats - således at det ikke bliver allerede igangværende projekter, der kommer til at betale for særlige situationer, ligesom der nu er risiko for, at det bliver Afrika, der kommer til at betale for den indsats, EU vil gøre i Kosovo.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg ikke kan støtte et scoreboard på det retlige område. Jeg mener, det er integration ad bagdøren, og det er en bevægelse hen imod Europas forenede stater ad bagdøren. Det er ude af trit med den demokratiske tilgang til tingene, som jeg ellers oplever, at Vitorino står for. Skal man gå den vej, så skal det ske ad fordøren

Muscardini
Fru formand, på topmødet i Tampere blev det endelig besluttet, at det er nødvendigt at harmonisere asyl- og indvandringspolitikkerne, styrke efterforskningssamarbejdet og skabe et retligt samarbejdsområde i Europa. Den Nationale Alliance har været fortaler for dette her i Parlamentet i mindst otte år. Vi er derfor glade for, at de 15 medlemslande er nået frem til begyndelsen til en fælles holdning, og vi håber, at ordene også bliver fulgt op af handling.
Det er klart, at der uden sikkerhed ikke er nogen social fred. Kriminaliteten skal også bekæmpes ved hjælp af en streng kontrol med den illegale indvandring. Indvandringen er efterhånden et fænomen, som berører alle de europæiske lande, og for at undgå, at den skaber ubalance og spændinger i vores nationale samfund, skal alle aspekter af den reguleres og kontrolleres med nogle fælles bestemmelser. At skabe et retligt samarbejdsområde i Europa betyder, at man fjerner forskellene mellem medlemsstaternes retssystemer, og at man på dette område ændrer billedet af et Europa med flere hastigheder. Et retligt samarbejdsområde vil give form og indhold til den tredje søjle og muliggøre en kraftigere bekæmpelse af den organiserede kriminalitet med alle de tragiske måder, den kommer til udtryk på, nemlig handel med kvinder og børn, pædofili, prostitution af mindreårige, fremstilling og handel med narkotika samt udnyttelse af prostitution. Det er alt sammen ting, som den illegale indvandring har givet næring til i den sidste tid.
Ærede kolleger, det er efter min mening svært at forestille sig, at alt dette kan ske på kort tid, såfremt man ikke også sender et stærkt signal til medlemsstaterne. Alene i Italien var der i 1998 130.000 tilfælde af forældelse af lovovertrædelser, og dommerne siger selv, at straffeloven har spillet fallit, og at det italienske retssystem har svigtet. Hvis vi ikke får nogle fælles love, vil vi ikke være i stand til at bidrage til Europas vækst og forhindre, at kriminaliteten breder sig. Vi skal i den forbindelse også se på spørgsmålet om, hvordan man kan undgå, at lovene om sikkerhed er gældende i nogle EU-lande og ikke i andre, eftersom grænserne er åbne.

Krarup
Der findes jo retlige problemer, som er grænseoverskridende, og som kræver et samarbejde. Det er overvejende tekniske problemer, som vi passende kunne sætte juristerne til at løse. Men de ambitioner, der dominerer nu både i beslutningsforslaget om topmødet i Tampere og i Kommissionens meddelelser, går meget, meget videre. De går langt videre, fordi den skjulte dagsorden jo ikke blot er at løse tekniske problemer, men at etablere nogle overnationale systemer. Der blev talt om " at skabe en sikkerhedsunion" . Det er en del af unionsprojektet, af udviklingen af Unionen, og man går langt videre, end det er nødvendigt. Når vi taler om retlige og indre anliggender, så er vi ved arvesølvet. Vi er ved kernen af den nationale bestemmelsesret. Vi taler om en fælles indsats omkring kriminalitet, omkring flygtninge og indvandring, men spørgsmålet er, hvilken politik der skal føres. Der er vidt forskellige opfattelser om f.eks. narkokriminalitet. Der er meget forskellige retstraditioner, og retspolitisk kan man tale om en repressiv og en liberal holdning. Og det kan man også i spørgsmålet om flygtninge og indvandring. Jeg advarer mod etablering af de overnationale systemer. Spis brød til, slå koldt vand i blodet!

Hager
Fru formand, vi er stadigvæk påvirket af valget i juni, hvor der blev vundet et klart absolut flertal. Ganske vist af sofavælgerne, altså af dem, der ikke interesserer sig for Unionens udvikling eller ikke bryder sig om denne udvikling. Dette er sandsynligvis en milepæl for demokratiet. Om den her valgte betegnelse milepæl også passer på formandskabets konklusioner, på resultatet af Tampere, det skal først vise sig.
Senest i Amsterdam måtte man erkende, at man har nået grænsen for vilje til integration. Efter Amsterdam var der vidtgående enighed om, at regeringskonferencen ikke mere er et velegnet instrument. Denne analyse blev effektivt understreget af den pinligt lave valgdeltagelse. Alligevel går alting i det væsentlige videre som hidtil. Regeringskonferencen skal ganske vist have et nyt ansigt, men de grundlæggende problemer er stadig de samme. Erklæringerne fra Tampere om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, om bedre adgang til retsvæsenet og bestræbelserne for en mere intensiv bekæmpelse af kriminaliteten tæller utvivlsomt i den positive retning. Men det modsatte gælder for resultaterne inden for asyl- og indvandringspolitikken. Netop her, hvor det drejede sig om at sætte fælles interesser over enkeltinteresser - f.eks. ved den retfærdige byrdedeling - kunne der ikke opnås enighed. Vores konklusion er derfor, at Tampere nok bragte vigtige skridt, men næppe satte milepæle.

Brok
Fru formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Tampere var et vigtigt skridt fremad, og jeg tror, at der med initiativerne til at skabe et virkeligt borgernes Europa inden for området rets- og indenrigspolitik er opnået et stort fremskridt. Men De vil konstatere, at når det drejer sig om gennemførelsen i praksis, vil De kun nå målene, hvis Amsterdam-traktatens muligheder for flertalsbeslutning på disse områder udnyttes. Derfor skal man måske i forberedelserne til regeringskonferencen i Helsinki endnu en gang bringe dette emne på bane, for denne beslutning kan jo træffes ved simpel rådsbeslutning uden regeringskonference.
Rets- og indenrigspolitik har to forskellige formål, nemlig at give borgerne sikkerhed mod forbrydelser, men også sikkerhed mod statslige overgreb. Begge dele er rets- og indenrigspolitikkens formål i et liberalt samfund. Derfor skal der i forbindelse med det, der er præsteret i Tampere, også oprettes et charter for grundlæggende rettigheder. Jeg vil gerne takke det finske formandskab for den måde, hvorpå det har sat denne proces i gang, og ud af dette skal der nu vokse en selvforstærkende dynamik, som i sidste ende fører til forpligtelser for os og rettigheder for borgerne. Det er ikke meningen, at der her skal oprettes en ny revisionsinstans for de nationale kataloger over grundlæggende rettigheder, men et separat retskrav, som angår de europæiske institutioners administration og lovgivningen i forhold til borgerne. Jeg tror, at vi på længere sigt bør nå dertil.
Samtidig skal jeg bede rådsformandskabet om i overensstemmelse med forslaget at give Kommissionen mulighed for under forberedelsen af regeringskonferencen at fremsætte sit eget forslag til at gennemføre passende fornuftige arbejdsmetoder. Dette er en virkelig effektiv måde til at komme videre på.
Hr. formand for Rådet, lad mig komme med en sidste bemærkning om den betænkning af Pack, som skal til afstemning i dag. Europa-Parlamentet har ingen institutionelle indvendinger herimod. Det ønsker blot at lægge en effektiv holdning for dagen, og også hvad indholdet angår, er der særdeles stor enighed. Set fra dette synspunkt og også under hensyn til Det Europæiske Råds beslutning om agenturets kompetence bør man tilvejebringe aftaler for at opnå en varig forsoning på hele Balkan og en tilslutning til stabilitetspagten. Forvaltningsudvalgets rådgivende rolle ved beslutninger om enkeltprojekter i forbindelse med opbygningen bør fjernes. I den forbindelse er der sikkert bred enighed om at finde en fornuftig arbejdsdeling mellem Pristina og Thessaloniki for her at opnå en så stor effektivitet som muligt. Det ville være en hjælp, hvis De kunne tilkendegive en holdning hertil, som kunne lette vores beslutning kl. 12.

Berès
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg ved ikke, om der vil opstå en særlig Tampere-indstilling. Men jeg er under alle omstændigheder næsten overbevist om, at Tampere vil udgøre et vigtigt skridt i arbejdet med at udvikle et EU for borgerne, hvilket vi fra nu af skal kæmpe beslutsomt for. På området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som vi stræber mod at oprette, er det disse tre begreber, der tæller, og Tampere behandler dem alle tre. Dermed, hr. kommissær, er det fra nu af Deres meget vigtige ansvar at sørge for at udvikle dette kontrolskema. De holder roret i Deres hænder, og det venter vi os meget af.
Hvad angår de grundlæggende rettigheder, er oprettelsen af et forum, hvor Parlamentet kan give sit bidrag til at udarbejde et charter, et element, men dybest set ønsker vi forhandlinger, for efter vores mening bør dette charter have direkte virkninger. Det vil sige, at borgerne skal kunne appellere til Domstolen, og dette charter bør omfatte nye rettigheder til EU's borgere i det 21. århundrede.
Hvis man indarbejder det, man kunne kalde en strategi for en samordnet udvikling på immigrationsområdet - hvilket igen vil sige, at man erkender, at man for at løse immigrationsspørgsmålet må gå direkte til angreb på de årsager, der ligger til grund for flygtningefænomenet - tror jeg, Tampere udgør et væsentligt skridt. Det markerer også et væsentligt skridt fremad med hensyn til at anerkende, at borgere fra tredjelande har ret til statsborgerskab, og dette er en vigtig etape. Vi tror også, at det franske, tyske og britiske bidrag i denne kamp om ret til asyl og immigration giver os elementer, som det er nødvendigt at tage større hensyn til.
På det retlige område lægger vi særlig vægt på den gensidige anerkendelse af civil- og strafferetlige domme. Dette er for os afgørende, for bagved ligger kendsgerningen om et borgernes EU, hvor retten til at have en familie også kan udvikle sig til en ret for par af forskellige nationaliteter og ikke udelukkende en kilde til vanskeligheder. Derfor opfordrer vi Dem, hr. formand for Rådet, til hurtigt at integrere Bruxelles II-konventionen, for der er tale om en nødsituation og et retsinstrument, som mange familier venter på.
Dernæst - og det kan ikke undre Dem - tillægger vi her i Parlamentet demokratiske procedurer en helt speciel betydning. Derfor beder vi om, at de lovgivningsprocedurer, der er nævnt i Amsterdam-traktaten, ikke bliver udvandet. Vi beder endvidere om, at disse spørgsmål i det politimæssige og retlige samarbejde på det strafferetlige område i fremtiden gennemføres på EU-plan.
Hvis der endelig findes en Tampere-indstilling, beder vi om, at Amsterdam-traktatens afsnit IV gennemføres før tiden. Vi vil opfatte dette som en garanti for, at alle parter har vist deres gode vilje.

Wuori
Hr. formand, mødet i Tampere var vel i sig selv en milepæl, hvad angår fremskridt hen imod en intensivering af samarbejdet og en forstærkning af solidariteten mellem regeringerne. Da den konkrete vilje først og fremmest vægtedes på delområdet sikkerhed, kan man sige, at vejen herfra og frem er en smule usikker, og gangen kan være lidt halt, altså uafbalanceret. Resultatet skal derfor trods mange positive tegn vurderes som værende mest en opholdssejr med hensyn til de grundlæggende rettigheder og menneskerettighederne. Vi skal være meget vågne over for de videre forberedelser, som bør være åbne. Vejen til Tampere var meget mørk. Vi har brug for mere lys, mehr Licht!

Sylla
Hr. formand, kære kolleger, i Tampere blev det besluttet at udarbejde et EU-charter for grundlæggende rettigheder.
Det kan betragtes som et væsentligt fremskridt, at man vil rådføre sig med UNHCR, hvad angår immigrations- og asylpolitikken. Jeg beklager, at de organisationer, der forsvarer menneskerettighederne og bekæmper racismen, samt arbejdsmarkedets parter fra nu af er udelukkede fra at udarbejde dette charter. Jeg vil gerne her personligt udtrykke min respekt for disse mænd og kvinder. Deres ildhu og arbejde på området har gjort det muligt at genskabe et socialt sikkerhedsnet og trænge racismen, hadet og foragten i hverdagen tilbage.
Kobler vi disse livskraftige styrker til, når vi begynder at behandle immigrations- og asylspørgsmål, vil vi kunne undgå at føre en afstumpet debat. Arbejdsløshed, usikkerhed og immigration bliver alt for ofte blandet sammen. Det er uacceptabelt, når man i dag kan høre, at man via Eurodac vil registrere fingeraftryk fra asylansøgere og mindreårige, og når man begrunder det med, at det er lettere end at tage deres dna, er det på kanten af det forståelige.
Man skal tværtimod give dem lige rettigheder og behandle indvandrere som fuldgyldige borgere. Dette gælder for familiesammenføringer, i kampen mod diskrimination, hvad angår bolig, arbejde, fritid og ubetinget ret til statsborgerskab. I lyset af de ydmygelser, der dagligt begås imod indvandrere, er det retfærdigt og normalt at give dem stemmeret. Hvis man endelig legaliserede de illegale indvandrere og dermed fjernede den dobbelte straf, ville charteret få fuld mening.
Der blev, hvis De tillader, sagt en ekstremt vigtig sætning i Tampere. Dette charter skal over for ekstremistiske kræfter garantere ...
(Formanden afbrød taleren)

Holmes
Hr. formand, de spørgsmål, der blev behandlet på Tampere-topmødet, ligger naturligvis alle ordentlige og lovlydige folk meget på sinde: asyl, indvandring, grænseoverskridende kriminalitet og ikke mindst de ækle narkobaroners dræbende narkosmugling. Ligesom sygdom kender kriminalitet heller ingen grænser. Der findes derfor ingen god grund til at modsætte sig, at stats- og regeringscheferne diskuterer disse spørgsmål, sådan som det skete i Tampere. Der er imidlertid grund til at mane til forsigtighed. Mange mennesker i Det Forenede Kongerige frygter, at disse spørgsmål og de ædle udtalelser er endnu et skjult magtspil udført af EU og dens institutioner.
Vi har set det hele før. Først problemet, der er både relevant, offentligt og aktuelt, derefter mødet og sidenhen løsningen. Og løsningen er altid den samme uanset problemet. Mere magt til EU og dens udemokratiske institutioner. Spørgsmålet om asyl, indvandring, grænseoverskridende kriminalitet og retspleje påvirker de grundlæggende menneskerettigheder og de individuelle borgerlige frihedsrettigheder.
Vi overvejer at lægge endnu mere magt over i hænderne på EU og de uvalgte bureaukrater, så de kan overtage kontrollen med vores frihedsrettigheder - den samme forsamling, der gav os de uvurderlige fordele ved den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. Begge ordninger er rene katastrofer. Britiske fiskere og landmænd er nu martyrer for Den Europæiske Unions uimodståelige ambition. Inden vi overhovedet overvejer at overdrage mere magt til Den Europæiske Union, skal vi derfor forholde os til dens tidligere aktiviteter og fiaskoer. Fiskeri og landbrug har været underlagt de mest gennemprøvede politikker: politikker, der er afprøvet næsten til destruktion.
Vi bør glemme teorien, kære kolleger. Glem de ædle udtalelser, og se på følgerne. Hvis der blev uddelt priser for retorik, ville EU være i verdensklasse. Men når det handler om resultater og effektivitet, ligger EU helt i bunden. Der er en stor og uoverstigelig kløft. Hvad angår frihedsspørgsmål, kan EU ikke engang styre fiskeriet eller sørge for vores landmænd. Hvorfor skulle vi lægge vores frihed og sikkerhed i hænderne på EU? Vi kan opnå langt mere ved at udnytte de eksisterende nationale institutioner og en international organisation ...
(Formanden afbrød taleren)

de Gaulle
Hr. formand, general de Gaulle sagde, at en god politik ikke er en politik af ædle følelser.
I den forbindelse markerer Tampere en ny etape, når det gælder om at nægte at se realiteterne i øjnene. Man kan læse i referatet fra dette møde, at EU's befolkningers særlige karakteristika reelt vil blive opløst i en slags global smeltedigel, hvor gæstearbejderes rettigheder og pligter bør svare til EU-borgernes, og tredjelandes borgeres status skal tilnærmes den, borgere i medlemsstaterne har, og dette skal ske i forhold til et såkaldt princip om ikkediskrimination.
Alle disse ædle følelser har åbenbart kun til formål at forøge strømmen af indvandrere yderligere, hvilket vil sige arbejdsløsheden og usikkerheden. En realistisk immigrationspolitik bør tværtimod bestå i at gøre situationen vanskelig for gæstearbejdere i EU ved især at fjerne enhver form for socialhjælp - hvilket i øvrigt er den politik, USA's Kongres fører - ved at formindske den økonomiske støtte til de lande, der opfordrer til immigration og ved systematisk at organisere en afvisning ved grænsen.
Men for at kunne gøre det må vi bryde med den ambivalente ideologi og revse de medier, der som tv-kæden ARTE formidler denne ideologi, og helt generelt ikke længere være bange for vores sociale og kulturelle overlegenhed. Vi kan ikke bære hele verdens elendighed på vores skuldre, visse gruppers manglende evne til at organisere sig eller tidligere koloniers hævntørst. Det er naturligt, at grupper af mennesker forsøger at dominere andre. Det er op til os - befolkningerne i Europa - at være de stærkeste i denne kamp. Hvis vi ikke fører denne kamp, vil Europa som enhver organisme, der ophører med at kæmpe, forsvinde i mangfoldigheden.

Hernández Mollar
Hr. formand, med Rådet i Tampere har den europæiske integration taget et stort skridt fremad. Det drejer sig også - og det glæder mig som spanier - om en støtte af det initiativ, som den spanske regeringsleder, José Maria Aznar, tog til dette topmøde. De europæiske borgere er meget opmærksomme på, at friheden til bevægelighed ikke må være ensbetydende med den fri bevægelighed for personer, der udnytter den til at rette anslag mod deres sikkerhed. Hverken terrorister, narkosmuglere, menneskesmuglere eller andre forbrydere må kunne bevæge sig frit i det europæiske område i ly af politimæssige og retlige hindringer.
Jeg synes, at afskaffelsen af den formelle udleveringsprocedure for så vidt angår personer, der unddrager sig retsforfølgning efter at være blevet endeligt domfældt, er en god nyhed for kampen mod terrorismen, selvom Parlamentets beslutning ikke siger det. Jeg mener også, at Kommissionen i den nye ånd fra Tampere og som tilsynsførende med Fællesskabets retssystem burde få gennemført direktiverne om hvidvaskning af penge, hvis manglende gennemførelse forhindrer effektivt retligt samarbejde, f.eks. i Gibraltars tilfælde.
Ligeledes bør Rådets udtalte vilje til at bekæmpe netværk til ulovlig indvandring hurtigst muligt føres ud i livet med knusende og effektive politiske og retlige aktioner. Gibraltarstrædet og Andalusiens kyster er tavse vidner til menneskers tragiske død. Ikke så meget som én død til, hr. formand for Rådet. Ikke så meget som én død til.
Formanden for Rådet har også talt om partnerskab med hjemlandene gennem handlingsplaner. Jeg håber, at Rådets formandskab i fremtiden giver Parlamentet flere oplysninger om indholdet af disse. Jeg beder Dem, hr. formand for Rådet, om større klarhed og gennemskuelighed på dette område. Vi vil have kendskab til tidsfristerne for handlingsplanerne, den finansielle ramme for dem og Kommissionens ansvar i forbindelse med disse planer.
Og endelig, hr. formand for Rådet, forstår jeg ikke, hvordan man vil forøge mandatet til at tage initiativ til andre handlingsplaner, når de nylig vedtagne ikke engang er blevet iværksat.

Terrón i Cusí
Hr. formand, resultaterne af topmødet i Tampere er et grundlæggende positivt signal for borgerne i Den Europæiske Union, fordi de bringer spørgsmål op, som har indflydelse på os alle, men især fordi de åbner for iværksættelse af nogle politikker, som borgerne selv stiller krav om. Jeg vil opfatte Tampere som et udgangspunkt, som en dør, der åbnes og viser os en vej, som vi kan følge i de kommende måneder, for der er nogle ting, som jeg stadig spørger mig selv om, og jeg håber at de bliver afklaret hen ad vejen.
Hvad angår bekæmpelse af kriminalitet og skabelse af et område med retfærdighed, mener jeg, at vi har gjort fremskridt, og at det er positivt. Men jeg vil især koncentrere mig om spørgsmålet om emigration. Jeg synes også, at det har været positivt at erkende behovet for en fælles asylpolitik, men vi har brug for en finansiering, som understøtter den. Vi må ligeledes erkende, at indvandringen er en kendsgerning. Jeg håber, at vi i de kommende dage får flere oplysninger om, hvad Rådet har til hensigt, og om, hvordan de foranstaltninger, der blev truffet i Tampere, skal føres ud i livet.
Jeg synes, at de vedtagne handlingsplaner er interessante. Denne "mellemsøjlepolitik" skaber muligheder, som kan føre til positive resultater, men den får mig også til at spekulere på, hvem der skal udføre disse handlingsplaner, og hvordan de skal udføres, og om Rådet vil give os oplysninger om resultaterne af den, som allerede er iværksat, nemlig handlingsplanen for Irak.
Jeg synes også, at det er vigtigt at bekæmpe ulovlig indvandring. Men jeg mener, at vi for at kunne bekæmpe den ulovlige indvandring må gøre det mere interessant at henvende sig til et af Unionens konsulater end at henvende sig til en smuglerbande. Hvis vi vil gøre en ende på skændselen med de døde ved vores grænser, som hr. Hernández Mollar sagde, må vi skabe en ægte fælles indvandringspolitik - som vi ikke har set i Tampere - skabe nye initiativer og sikre, at de mennesker, der lever i Unionen, har lige rettigheder.

Krivine
Hr. formand, ud over de mange smukke ord, vi lige har hørt, mener jeg, det er tydeligt, at elefanten fra Tampere har barslet med en mus. Den eneste beslutning, der blev godkendt, var at beslutte på et senere tidspunkt at vedtage en beslutning for at løse de opstillede problemer.
Og dog befinder vi os i en nødsituation. Mens alle staterne i Tampere svor på deres respekt for menneskerettighederne, sendte den belgiske regering med militærets hjælp og med charterfly adskillige snese sigøjnere tilbage til Slovakiet. På grund af ændringer i loven lever tæt ved 70.000 immigrerede i Frankrig hemmeligt og uden opholdstilladelse. I Paris-området Saint-Denis har seks af dem nu sultestrejket i mere end 30 dage.
Spørgsmålet er stadig det samme: Hvordan kan vi tvinge medlemsstaterne til at respektere indvandreres og asylansøgeres værdighed og rettigheder? Dette betyder konkret retten til at bevæge sig frit, stemmeret, ret til familiesammenføring, afskaffelse af den dobbelte straf, legalisering af personer uden opholdstilladelse og slut med enhver form for racistisk diskrimination. Udgangspunktet i Tampere er derfor dårligt. I stedet for at harmonisere de undertrykkende love i et EU, der mere og mere minder om et fort, bør vi på EU-niveau indføre reelle statutter og reelle rettigheder for indvandrere og asylansøgere.

Kirkhope
Hr. formand, alle - specielt jurister som jeg selv - går ind for retfærdighed og borgerlige rettigheder. Ethvert nuværende eller kommende medlem af EU bør allerede have retssystemer til beskyttelse af deres borgere baseret på deres egen sædvaneret, præcedens og lovgivning. Den tredje søjle er et vigtigt opbevaringssted for nationale kompetenceområder, der er opnået gennem en historisk udvikling, og som afspejler landenes forskellige kulturelle og sociale historie. Jeg mener, at nedrivningen af denne søjle er en stor og tragisk fejl, netop nu hvor der er allermest brug for den.
Hvad angår forslagene om indvandring og asyl, var jeg indtil 1997 den minister i Det Forenede Kongerige, som sådanne spørgsmål hørte under. På baggrund af mine erfaringer vil jeg sige, at ukontrolleret flytning af personer på verdensplan i de kommende 20-30 år - uanset om flytningen skyldes økonomi eller klima - udgør en stor trussel mod god orden og demokrati.
Jeg går helt klart ind for EU-borgernes frie bevægelighed, hvor der findes juridisk status, men hvad med ansøgerlandene og deres grænser - skal de overtage beskyttelsen af EU i henhold til Schengen? Er vi helt tilfredse med disse ordninger, og blev de egentlig behandlet på Tampere-topmødet? Hvad mener vores tyske venner? Hvad mener de almindelige vælgere i Yorkshire eller i Brentwood i Det Forenede Kongerige? Tildelingen af asyl er en kostbar gave, der ikke skal misbruges, sådan som det desværre alt for ofte er tilfældet. FN's konvention af 1951 var klar: Den skulle anvendes til punkt og prikke, men den skulle ikke erstattes eller omgives af nye forordninger, hvilket efter min opfattelse kan give anledning til større forvirring.
Hvis vi skal være generøse eller udvise sund fornuft, er det afgørende, at vi også er bestemte. Jeg beklager, at disse emner ikke blev behandlet med den nødvendige myndighed i Tampere.

Karamanou
Hr. formand, der hersker ikke nogen tvivl om, at topmødet i Tampere er et kvalitativt spring hen imod den europæiske integration, og hertil har det finske formandskabs bidrag været stort. Jeg vil derfor gerne komplimentere det finske formandskab varmt. Topmødet i Tampere har vist, at Unionen besidder den politiske vilje til at udstikke fælles politikker om emner, som har direkte forbindelse med hverdagen, såsom en styrkelse af borgernes sikkerhedsfølelse gennem en effektiv bekæmpelse af organiseret kriminalitet, især inden for narkotikaområdet, hvidvaskning af penge og slavehandel, gennem retssamarbejdet og den gensidige anerkendelse af beslutningerne.
Personligt kunne jeg godt tænke mig en fælles europæisk familieret samt yderligere styrkelse af fronten mod racisme, nationalisme og fremmedhad. En beskyttelse af de fundamentale rettigheder hos alle uden undtagelse, der lever inden for EU's grænser, er en absolut betingelse for skabelsen af et fælles område med frihed og retfærdighed. Jeg anser den særlige omtale af det græsk-italienske memorandum om en styrkelse af samarbejdet i Adriaterhavet og Det Joniske Hav med henblik på at bekæmpe den organiserede kriminalitet for positiv.
Men Rådet var ikke modigt nok til at blive enigt om udviklingen af et fælles europæisk asylsystem og en flygtningefond, sådan som Europa-Parlamentet og Kommissionen havde foreslået, idet der ikke blot skulle være tale om en konvergens af regler og procedurer. Man kan stadig se svagheder i skitseringen af Unionens strategi til at behandle de sociale årsager til udvandring samt til at yde hjælp i oprindelseslandene for at formindske presset mod EU.
Til sidst, hr. formand, tillad mig at udtrykke en betænkelighed gennem et spørgsmål. Er De af den mening, at der virkelig startede en femårig proces i Tampere, som vil føre til en forstærkelse af Unionens demokratiske og politiske karakter, eller som vil føre til, at den ikke længere er som et uindtageligt fort for alle slags forfulgte på jorden? Til december 2001, med den mellemliggende vurdering, tror jeg, at vi vil være i stand til at bedømme kursen efter at være blevet klogere.

Fiori
Hr. formand, målet med Det Europæiske Råd i Tampere var at lægge grunden til oprettelsen af et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og det er et vigtigt mål, fordi det drejer sig om de værdier, som vores vestlige samfund bygger på. Vi venter således utålmodigt på, at hensigtserklæringerne bliver fulgt op af nogle egentlige og konkrete politiske retningslinjer. F.eks. er de europæiske befolkninger efterhånden enige om, at det er nødvendigt at indføre en fælles indvandrings- og asylpolitik. Målsætningen må være at få en åben og sikker Europæisk Union, der opretter partnerskaber med de lande, som indvandringsstrømmene kommer fra, samt individuelle fælles udviklingspolitikker med hjemlandene og de midlertidige opholdslande. Det er i første omgang nødvendigt med et fælles europæisk asylsystem med nogle fælles minimumsbetingelser for modtagelsen, og derefter skal der indføres en fælles status for asylmodtagerne.
Jeg er bekymret over, at man samtidig med de fælles bestemmelser ikke fastlægger nogle reelle solidaritetsforanstaltninger mellem medlemsstaterne, når dette er nødvendigt for at imødegå nødsituationer, såsom tilfældet med den massive strøm af borgere fra Albanien eller Balkan til Italien på grund af den politiske krise i disse lande. Tænk på Middelhavet i almindelighed og særligt på Adriaterhavet, som udgør en ydre grænse til Unionen og ikke kun til Italien. Opfordringen til Kommissionen om at overveje muligheden for at opføre en reserve på budgettet i den henseende er vigtig, men det er stadig alt for lidt. Det er nemlig nødvendigt, at Den Europæiske Union i sin helhed tager sig af den meget store tilstrømning af indvandrere fra lande uden for EU ved hjælp af en stærk og solidarisk indsats over for de lande, der er mest udsat for denne tilstrømning, navnlig Italien. En solidarisk indsats og en bedre kontrol med indvandringsstrømmene er vigtige redskaber i kampen mod organiseret kriminalitet og især mod handlen med mennesker. Problemet med kvinder og børn, der udnyttes og tvinges ud i prostitution, og disse miljøers forbindelse til narkotikahandlen er ikke bare et stort problem for den offentlige sikkerhed, men også - set ud fra et menneskeligt synspunkt - en dramatisk og trist kendsgerning, der kræver et klart indgreb fra vores side.
Alle disse aktioner - og flere endnu - der vedrører EU-borgernes sikkerhed, skal iværksættes med fuld respekt for de grundlæggende rettigheder for dem, der bor på Unionens område, for hjørnestenen i det kommende område med frihed og sikkerhed er netop de grundlæggende rettigheder, og dem må man ikke give afkald på.

Van Lancker
Hr. formand, kære kolleger, hvis én ting er lykkedes i Tampere, er det følgende: Medlemsstaterne er erindret om, at de har undertegnet sådan noget som Amsterdam-traktaten. Jeg må ærligt sige Dem, at det var absolut nødvendigt, for vi skulle oprette dette område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Naturligvis ville Parlamentet have haft mere vidtgående europæiske forpligtelser på topmødet i Tampere, men jeg må ærligt sige Dem, at når disse vigtige temaer nu alligevel står på den europæiske dagsorden med en pointtavle, med en tydelig opgave for Kommissionen og således også en rolle for Europa-Parlamentet, er dette en udmærket sag, som jeg gerne vil lykønske formandskabet og frem for alt også Kommissionen med.
Jeg vil alligevel fremsætte to kritiske betragtninger i forbindelse med resultatet. Først og fremmest med hensyn til borgernes rettigheder. Det er godt, at topmødet endelig har besluttet, at alle borgere fra Den Europæiske Union skal have samme rettigheder, også de, som ikke har en af de europæiske landes nationaliteter. Et europæisk borgerskab kan imidlertid ikke være baseret på udelukkelse og diskriminering. Jeg håber derfor, hr. formand for Rådet, at Kommissionen vil få en opgave af Rådet ved den nærmere udarbejdelse af disse rettigheder for tredjelandsborgere og vil løse denne i den bredeste betydning med respekt for ikkediskrimineringsprincippet, også når det drejer sig om stemmeretten, også når det drejer sig om retten til at leve i en familie, og også når det drejer sig om retten til fri bevægelighed for personer, selvom topmødet er tavst på alle sprog med hensyn hertil.
For det andet forekommer asyl- og immigrationspolitikken mig stadig at være uligevægtig. Dels mellemstatslige foranstaltninger, der kan gennemføres øjeblikkeligt gennem handlingsplanerne, men hovedsageligt med henblik på beskyttelse af indvandrere, dels opgaver for Kommissionen, fælles asylpolitik og beskyttelse af asylsøgere. På min gruppes vegne vil jeg gerne opfordre til, at principperne i Genève-konventionen i alle dens aspekter fuldt ud vil gælde i de to aspekter af immigrationspolitikken, og at Kommissionen og Parlamentet fuldt ud inddrages i alle aspekter.

Cederschiöld
Hr. formand, formålet med Tampere-mødet var at konkretisere de foranstaltninger, som er nødvendige for at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Kommissionen fik bl.a. til opgave at oprette en resultattavle som sammenligningsmodel over gennemført implementering. Det er et godt initiativ, som også vil tydeliggøre, inden for hvilke områder Kommissionen skal tage nogle initiativer. Det er imidlertid et vurderingsinstrument og kan kun i begrænset omfang nå målet - en Union af retssikkerhed. Sammen med styrkede grundlæggende rettigheder kan resultattavlen fungere som retlige konvergensregler med retlige mål og garantier.
For at et område skal kunne betegnes som et retsområde, kræves der retssikkerhed. For at man kan måle, hvor langt medlemsstaterne er kommet, skal der opstilles kriterier og udarbejdes effektive målemetoder. Det drejer sig om at kunne sammenligne retssystemer og lave forbedringer.
For at man skal kunne se forskellene og for at opnå frivillig harmonisering gennem pres fra gruppen, bør sammenligningerne offentliggøres i form af en resultattavle, som er tilgængelig for alle. Dette kan medvirke til at skabe det pålidelige retsområde i hele Unionen, som er forudsætningen for, at borgerne kan bevæge sig frit, trygt og sikkert.
Det gensidigt accepterede princip i Tampere skal dog i fremtiden suppleres med en vis harmonisering også inden for strafferetten. På topmødet blev der også taget initiativ til at styrke retsstillingen for ofre for forbrydelser og sikre borgernes adgang til retsvæsenet. Jeg så gerne, at man også havde opfordret medlemsstaterne til at indføre nationale fonde for voldsofre for at kunne garantere de samme økonomiske forudsætninger for støtte til voldsofre. Ofrene bør have materiel, økonomisk, psykologisk og social støtte gennem statslige, frivillige og individuelle ordninger i hele unionen.
Jeg vil slutte med at rette en særlig tak til Kommissionens og kommissær Vitorinos konstruktive indsats på topmødet.

Swiebel
Hr. formand, den store nyhed på topmødet i Tampere har vist sig at være en politisk vilje til at nå frem til en fælles europæisk politik. Kommissionens og denne kommissærs politiske rolle er i den forbindelse styrket. Endvidere er væsentlige udgangspunkter atter blevet bekræftet såsom retten til at søge om asyl og bekæmpelsen af racisme og diskriminering. Alt dette er bestemt en fordel. Alligevel er det et spørgsmål om, at man skal se det, før man tror det.
De beslutninger, der er truffet, skal stadig have konkret indhold, og nogle politiske muligheder klarede den ikke. Det planlagte fælles europæiske asylsystem er stadig langt fra tanken om en integreret europæisk politik. Byrdedeling mellem medlemsstaterne er stadig tabu. En europæisk immigrationspolitik som sådan er foreløbig ikke realistisk. Der er højst tale om en politik, der søger at modvirke indvandring. Og hvordan Rådet præcist forestiller sig en forbedring af tredjelandsborgeres rettigheder, må vi endnu afvente.
På alle disse områder bør Kommissionen gå i spidsen med henblik på en nærmere udarbejdelse af dagsordenen, og Parlamentet skal sættes i stand til at spille den rolle, der tilkommer det. Ved samarbejdet på det strafferetlige og civilretlige område er princippet om gensidig anerkendelse gjort til det centrale i strategien. Det lyder beskedent, men det er sandsynligvis et klogt valg også i betragtning af den manglende tro og den modvilje, som denne udvikling stadig synes at fremkalde i juridiske fagkredse. Der er stadig meget missionsarbejde at udføre.
I denne sammenhæng er oprettelsen af Eurojust et dristigt initiativ. Derfor er det ekstra ærgerligt, at aspektet med hensyn til den parlamentariske kontrol er fejet ind under gulvtæppet.
Endelig er der fællesskabspagten om de grundlæggende rettigheder. Nu, hvor det er besluttet, hvordan det forum, som skal udarbejde fællesskabspagten, skal sammensættes, er det på høje tid at fastsætte, hvilken status dette dokument skal have. Rådet har hidtil ladet det være uklart. Hvis denne fællesskabspagt skal have nogen merværdi, skal den blive bindende ret, som EU-borgerne kan anvende. Med henblik herpå skal den optages i traktaterne.

Posselt
Hr. formand, jeg er taknemmelig for, at Parlamentet den 3. april sidste år med stort flertal vedtog min betænkning om udvidelsen mod øst og den indre sikkerhed. Det blev dengang besluttet at oprette et europæisk akademi for indre sikkerhed. Jeg er meget lykkelig over og taknemmelig for, at Rådet i Tampere har ført denne beslutning ud i livet med oprettelsen af den europæiske politiuddannelse. Det glæder mig også, at hr. Vitorino i mandags i Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender meddelte, at Kommissionen snart vil fremlægge en undersøgelse om den konkrete virkeliggørelse af dette projekt. Jeg mener faktisk, at hvis vores politi uddannes i fællesskab i europæisk ånd, og hvis, som forudset i beslutningen, også ansøgerlandenes politi fra begyndelsen af inddrages - også dette går tilbage til Parlamentets forslag - tager vi et vigtigt, konkret skridt mod et Europa med retfærdighed og indre sikkerhed. Jeg ville være meget taknemmelig, hvis dette akademi kunne blive placeret i grænseområdet mellem EU og ansøgerlandene, f.eks. i det østbayerske område. Her findes der allerede et omfattende praktisk samarbejde på det politimæssige område, som så at sige kan udnyttes med henblik på dette projekt.
En anden ting vil jeg gerne komme ind på. Jeg mener, at det er godt, at Rådet har skitseret den fremtidige udvikling for en fælles asyl- og flygtningepolitik, men jeg er i modsætning til en del kolleger ikke så ked af, at vi stadig har nogle skridt at gå, før vi når dette mål, for der mangler stadig nogle helt væsentlige komponenter. Jeg skal her først og fremmest kritisk notere, at der stadigvæk ikke foreligger nogen byrdedeling angående antallet af personer, og det ser endda ud til, at denne byrdedeling nu ligger langt ud i fremtiden. Men jeg mener, at en fælles asyl- og flygtningepolitik uden denne byrdedeling kan sammenlignes med et stort tag, som opføres med kun én enkelt bærende mur ude ved kanten. Dette tag ville uvægerligt styrte sammen. Jeg anser en fælles asylpolitik uden en fast fordelingsnøgle for fuldstændig utænkelig. Derfor bør vi udnytte tiden og her konkret få indhentet det forsømte.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, vi kan juble over eller acceptere resultatet af topmødet i Tampere, eller vi kan anse det for mangelfuldt. Uanset hvordan vi betegner resultatet, var og er topmødet i Tampere under alle omstændigheder vigtigt. Det er vigtigt, fordi det betyder et skridt hen imod et fælles europæisk retligt område. Retningen er rigtig. Men med det store mål om et fælles retligt område for øje drejer det sig ved Tampere kun om et lille skridt på en lang vej. Befolkningerne i Europa forventer mere. De forventer, at der tages større skridt og frem for alt engagerede skridt i hurtig rækkefølge ad denne vej. Det er min overbevisning, at de også har et krav på dette.
Borgerne kan klart kræve, at de i hver enkelt medlemsstat i Den Europæiske Union har samme ret til sikkerhed, beskyttelse og tryghed. De kan forvente, at de i et naboland ikke må tage til takke med hjælp fra et andet, for dem fremmed retssystem. Dette krav opfyldes ikke ved mere eller mindre højtidelige foranstaltninger på topplan. Ligesom der ikke bliver fred, blot fordi man ikke griber til våben, skabes der heller ikke et fælles europæisk retligt område ved, at en håndfuld regeringer tilkendegiver deres gode vilje. Viljen til retligt samarbejde skal følges op af faste bestemmelser for samarbejdet. Det klarer Rådet og regeringerne ikke alene. Parlamentet skal hjælpe dem med det. Rådet bør vide, at vi i de menneskers interesse, som vi som parlamentsmedlemmer repræsenterer, er parate til og også vil gøre dette.

Coelho
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede medlemmer, den 15.-16. oktober blev der i Tampere taget vigtige skridt hen imod skabelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed inden for EU.
I kontrast til den opfattelse, at EU kun eller først og fremmest skal være af økonomisk karakter, har Rådet i forlængelse af det, som Parlamentet allerede længe har gjort sig til talsmand for, rettet blikket mod borgerne, deres ret til fri bevægelighed, deres sikkerhed og ret til retfærdighed, rettigheder, som ikke blot skal anerkendes for EU's borgere, men for alle, der af forskellige årsager regelmæssigt befinder sig på vores område. Man er blevet enige om prioriteringer og politiske retningslinjer, og Kommissionen bør fremlægge forslag til en resultattavle, en evaluering af de fremskridt, der opnås, og af hvorledes man overholder de frister, der er fastsat i Amsterdam-traktaten, i handlingsplanen fra Wien og i sluterklæringen fra dette møde i Det Europæiske Råd. Dét var et sagligt initiativ, der lover gode resultater, og som også skyldtes kommissær António Vitorinos engagerede indsats, hvilket han skal have tak for.
Det er rigtigt, at der bliver mere samarbejde, og at der var områder, hvor det ikke var let at nå til enighed, f.eks. at oprette Eurojust, der skal træde i kraft i slutningen af år 2001, at styrke Europol og at oprette en europæisk politiskole. Det skal imidlertid erkendes, at man i stedet for harmonisering og ensartethed generelt foretrak forenelighed, konvergens og tilnærmelse af gældende praksis i de 15 medlemsstater. På denne måde blev hovedvægten lagt på konvergens og på fælles regler for asylprocessen, på at skabe - om end kun i konturer - et finansieringsredskab til situationer, hvor der skal gives flygtninge midlertidig beskyttelse, et tættere retligt samarbejde, gensidig anerkendelse af retsafgørelser osv. Principperne er lagt fast, og de er alt i alt positive. Nu afventer vi de beslutninger og initiativer, der skal til, for at vi kan give pincipperne et konkret indhold.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ved lukningen af Parlamentets talerliste er der en ting, der slår mig: De har talt om ånden fra Tampere, og jeg mener også, at der er signal fra Tampere. Et kraftigt signal fra Tampere om, at Europa ikke længere blot er et marked, og om at den europæiske borger ikke blot er en forbruger og en arbejder. At borgeren, som borger i enhver forstand, med alle sine bekymringer, med alle sine behov, med alle sine krav er centrum for den europæiske integration.
Og jeg synes, at det er vigtigt at samle op på det, som er blevet sagt her, ved at signalere noget, der efter min mening symboliserer denne fremhævelse af borgeren.
I Tampere er der sket en næsten forfatningsmæssig ændring, for Rådet har givet Kommissionen mandat til på eget forslag at fastlægge fælles bestemmelser for indrejse og ophold, for mindre sager og for mange andre spørgsmål.
Dermed går man fra en delt initiativret til en initiativret, der er forbeholdt Kommissionen. Jeg synes, at det er enormt vigtigt set ud fra den europæiske integrations synspunkt.
I de sidste sekunder af denne forhandling er det vigtigt for mig at fremhæve den retlige struktur, det faktum, at borgeren ud over sikkerheden, ud over politiet, ud over bekæmpelsen af kriminalitet, ønsker at vide, at retfærdigheden er deres et hvilket som helst sted i Europa, at de ved enhver domstol mødes med retfærdighed. Det er et andet af de vigtige signaler fra Tampere. Hr. kommissær, De har sagt, at der mangler meget i Tampere, og det er rigtigt. Men der er - som franskmændene siger - du pain sur la planche. De har mindst 15 yderst vigtige mandater at gå videre med.
I Parlamentet forventer vi, at de forslag meget snart fremsættes.

Lipponen
Hr. formand, ærede medlemmer af Parlamentet, jeg takker for Deres indlæg, de har været meget konkrete. Jeg vil bruge Deres dyrebare tid til først at kommentere et par almene aspekter, så til en detaljeret besvarelse og til sidst til behandling af fortsættelsen, iværksættelsen og opfølgningen.
Jeg synes, at det sidste indlæg af Palacio Vallerlersundi var meget betydningsfuldt, fordi det her blev fremhævet, at vi skal være ambitiøse i vores målsætninger. På den ene side var f.eks. Holmes i sit indlæg bekymret over, at der gøres for hurtige fremskridt med hensyn til harmonisering af lovgivning og administrationsprocedurer. Problemet i Tampere var, at retlige og indre anliggender alt i alt er et meget konservativt område. Ligeledes er der bekymringer om, at de nationale procedurer skal ændres for hurtigt. På den anden side har vi et reelt behov for f.eks. ved bekæmpelse af kriminalitet både at effektivisere politisamarbejdet og bringe lovgivninger tættere på hinanden. I vores lovgivning har vi f.eks. ikke en ensartet definition af, hvad organiseret kriminalitet er. Proceduren her er en metode fra det indre marked, nemlig den, at vi ser pragmatisk på, hvor vi skal gøre fremskridt med udgangspunkt i problemet. En gensidig anerkendelse af domme er én handlemåde, og den anden er, at vi overvejer behovene for harmonisering af lovgivningen.
Jeg behandler først Eurojust og den europæiske anklagemyndighed. Eurojust i sig selv sigter mod, at der ikke udelukkende dannes netværk mellem anklagemyndighederne, men at det også kommer dertil, at der kan påbegyndes undersøgelser og aktiviteter i undersøgelsesteamene. Spørgsmålet om en anklagemyndighed, som handler i Fællesskabets interesse, blev først i slutfasen fremlagt af Kommissionen. Det drejer sig ikke helt om det samme spørgsmål, fordi der navnlig er tale om lovovertrædelser, som begås inden for Fællesskabet, og som Fællesskabet har en økonomisk interesse i. Dette har forbindelse med de sager, som blev behandlet i foråret, men det kan vi sikkert komme tilbage til.
Hvad angår Europol, er der her udtrykt bekymring om overvågning af Europol. Jeg synes, at det er begrundet, at fordi Europols mandat eller navnlig beføjelserne udvides, skal der følges op på dette aspekt. Hverken grundmodellen eller karakteren af Europols virksomhed blev der ændret på i Tampere. Hverken Europol eller dens embedsmænd fik nogen selvstændige beføjelser, men de vil i fremtiden arbejde tættere sammen med medlemsstaterne ved at assistere og støtte dem. Der er grund til nøje at følge dette aspekt.
Der blev i forskellige indlæg gjort opmærksom på tredjelandeborgeres stilling. I Tampere blev udtrykket "sammenlignelig med en borger", comparable, anvendt. Det drejer sig om, at der gås så langt som muligt i retning af medborgerrettigheder, mens man ikke er særlig tilbøjelig til at bevilge f.eks. stemmeret til parlamentsvalget. Til gengæld er stemmeretten ved lokalvalg et godt eksempel på, hvad der kunne være en europæisk praksis.
Spørgsmålet om en flygtningefond og byrdedeling vakte diskussion, og vi aftalte, at vi kommer tilbage til spørgsmålet om fonden. Vi skal afklare vores tanker om, hvad vi stiler efter. Der er nemlig tale om, at det bør være muligt at støtte de lande, hvor en pludselig flygtningestrøm ankommer og søger om beskyttelse, og som rammes af den type af indvandring. Kravet er fuldt ud legitimt, og en økonomisk hjælp kan der også blive tale om, men det kræver stadig forberedelser. Med hensyn til byrdedeling kan det siges, at vi i Kosovo så, at vi ikke var parate. Vi bør være i stand til at aftale de procedurer, hvor solidariteten mellem medlemsstaterne kan realiseres. Vi behøver måske ikke gå til automatisk kvotedeling, men der er behov for bedre procedurer med hensyn til solidaritet. Vi skal helt klart fortsat samarbejde med UNHCR, som vi gjorde i Kosovo-sagen. De internationale fællesskabers handlekraft skal alt i alt forbedres i lignende tilfælde.
Jeg vil endnu en gang vende tilbage til spørgsmålet om organiseret kriminalitet, som hr. Di Lello Finuoli berørte i sit indlæg. I Tampere blev der på dette område opstillet endog ganske langtrækkende målsætninger, hvidvaskning af penge blev overladt i Europols varetægt. Jeg mener, at aktiviteterne bliver effektiviseret ganske vidtrækkende, når også anklagemyndighederne medtages her.
Nu behandler jeg andre spørgsmål, som er blevet stillet her. For det første et grundlæggende rettighedsdokument, er det et politisk dokument, eller er det et udkast til en ny grundlov? Som formand for Rådet bringer jeg sagen frem på basis af det, der blev besluttet i Köln, det vil sige, at det er et politisk dokument, men det kan ikke være en hindring for, at vi på et eller andet tidspunkt møder det spørgsmål, om Unionen har brug for en form for grundlov, hvori de grundlæggende rettigheder er noteret ned. Her er der tale om en proces. Der blev taget en beslutning om arbejdsgruppens mandat og sammensætning i Tampere, og arbejdsgruppen samles første gang allerede under det finske formandskab. Jeg håber, at arbejdsgruppen får en formand med autoritet.
Spørgsmålet om regeringskonferencen var fremme i bl.a. Brocks indlæg. Jeg vil hermed gerne pointere, at dette er formandens bord. Vi har fået denne opgave fra topmødet i Köln. Selvfølgelig arbejder vi på grundlag af Kommissionens forslag, men jeg håber, at man her i Parlamentet ikke glemmer, at en institution som Rådet og formandskabet eksisterer.
Hr. Brock fremlagde situationen i Kosovo og stabilitetspagten. Disse emner blev diskuteret ved middagen i Tampere. Den finske præsident, Martti Ahtisaari, havde et indlæg om Kosovo, og han mente, at det var nødvendigt, at kommissionsformand Prodi, Den Højtstående Repræsentant Solana og Balkan-repræsentant Hombach påbegynder et mere effektivt samarbejde, så både iværksættelsen af stabilitetspagten og selvfølgelig fremskridt i sådanne praktiske anliggender som samarbejdet mellem Pristina og Thessaloniki kan sikres. Med andre ord følger formandsstaten denne sag meget nøje. Med hensyn til Obnova-forordningen vil Rådet nøje undersøge Parlamentets ændringsforslag. Formand Fontaine og jeg diskuterede dette i morges. Det er hensigten at opklare sagen straks, når Europa-Parlamentet har godkendt sin udtalelse, og Rådet påbegynder diskussionerne i slutningen af denne uge om, hvordan ændringerne foreslået af Europa-Parlamentet kan tages med i betragtning ved vedtagelsen af den endelige Obnova-afgørelse. Jeg håber også, at dette er et af de anliggender under det finske formandskab, hvis opklaring betyder, at vi kommer over den problematiske institutionelle situation. Det er det, vores medborgere virkelig venter på.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvordan Europa-Parlamentet deltager i beslutningstagningen, og hvad der er sket i denne sag, tager jeg som repræsentant for formandskabet imod kritikken. Jeg vil dog bemærke, at ved plenarmødet i september var der på grund af topmødet i Tampere tre af vores ministre til stede, indenrigs- og justitsministeren samt udenrigsministeren, for at afgive rapport, og som den fjerde person var vores COREPER-repræsentant til stede. Efter vores mening har Parlamentet også rådet over al den viden, som regeringen har rådet over. At der overhovedet blev opnået noget i Tampere, bygger på, at vi efterlevede åbenhed, og vi fremlagde f.eks. ingen overraskelser i sidste øjeblik for regeringer og Parlamentet. Alt var kendt, vores forslag til dagsorden var tilgængeligt.
Fremover deltager Europa-Parlamentet i beslutningstagningen, og den er som bekendt baseret på Amsterdam-traktaten. Konklusionerne fra Tampere forbedrer igen Europa-Parlamentets praktiske muligheder for at deltage og overvåge. I konklusionerne fra Tampere forpligtes der til at sikre åbenhed på højeste politiske plan og til, at meddelelserne til Europa-Parlamentet er regelmæssige. Jeg har allerede sagt til ministrene, at hvis der findes nogle mangler, skal man komme her. Det konkrete og operationelle i konklusionerne fra Tampere giver Parlamentet bedre muligheder for at deltage og danne et nyt område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det vil sige, at målsætningerne og instrumenterne nu er mere klart definerede, og det er nemmere at deltage i gennemførelsen af disse. Det vedtagne forslag udgør et vigtigt hjælpemiddel hertil. Jeg takker hr. Suominen for det terminologiske råd, så vidt jeg husker var det balanced score card, som vi skal have op at stå. Det vil også bidrage til Parlamentets arbejde.
Hvad angår åbenheden, vover jeg at minde om, at der efter et finsk forslag blev lavet en paradigmelignende ændring i Amsterdam-traktaten. Indtil da var det Unionens princip, at dokumenterne normalt ikke var offentlige, men der var undtagelser. Vi foreslog, at der skal indføres et modsat princip, at dokumenterne er offentlige, men der kan være nogle undtagelser. Nu drejer det sig om, at alle institutioner gennemfører princippet på eget ansvar, og at Kommissionen virkelig fremlægger forslag til statut vedrørende disse spørgsmål. Så vil jeg endelig tale om iværksættelse, som hr. Suominen og også andre gjorde opmærksom på. Rådet (retlige og indre anliggender) påbegynder iværksættelsen af resultaterne af mødet i Tampere allerede på fredag i denne uge. Til dette møde har vi som formandsstat udarbejdet en form for arbejdsplan, som indeholder alle de foranstaltninger, som konklusionerne fra Tampere kræver, altså hvad der skal foretages, af hvem og med hvilken tidsplan. Jeg håber, at når vi får indført en sådan arbejdsmetode, er det også til hjælp for Parlamentets arbejde.
Jeg takker formanden og ordførerne samt talerne for de meget venlige ord, men også for kritikken, for vi må ikke kun være tilfredse efter mødet i Tampere, men vi skal virkelig også tage afgørelserne fra Tampere alvorligt og påbegynde arbejdet.

Formanden
Tak, hr. formand for Rådet. Til sidst har hr. Vitorino ordet på Kommissionens vegne. Forhandlingen overskrider tiden noget. Jeg anmoder kommissæren om, hvis det er muligt, i nogen grad at begrænse sig. Vi vil føre mange forhandlinger med Dem. Hr. Vitorino har ordet.

Vitorino
Hr. formand, jeg forsikrer Dem om, at jeg ikke mener, Deres meddelelse skader min grundlæggende ret til at få ordet.
Jeg ville blot på Kommissionens vegne takke Dem for alle bidragene til denne forhandling. Jeg skal dernæst forsikre Dem alle, ærede parlamentsmedlemmer og især fru Ana Palacio, om, at Kommissionen er fuldt ud bevidst om sit ansvar med hensyn til at realisere konklusionerne fra Tampere.
Jeg skal endvidere understrege, at Kommissionen ikke ville have kunnet udfylde sin rolle, hvis den ikke havde kunnet regne med støtte fra det finske formandskab, og i særlig grad premierminister Lipponen, som jeg endnu en gang må takke for hans samarbejde og hans arbejde for at gøre Tampere til en succes. Jeg vil også takke Europa-Parlamentet for sin altid kritiske og årvågne støtte.
Kommissionen regner med netop denne støtte til at udarbejde en pointtavle. Pointtavlen er ikke bare et instrument til planlægning af lovgivningsarbejdet, den er også et instrument, der skal styrke gennemsigtigheden og ansvaret hos alle EU's institutioner over for borgerne, fordi det er borgerne, der er hovedpersoner i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det drejer sig ikke kun om et kontrolskema, det handler også om et instrument til at evaluere de konkrete gennemførte resultater, efterhånden som konklusionerne fra Tampere konkret føres ud i livet. De fremskridt, der gøres, vil ikke kun skyldes Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet, men også medlemsstaterne i det omfang, visse opgaver på kontrolskemaet lægges ud til dem i kraft af subsidiaritetsprincippet.
Endelig, hr. formand, skal jeg fremhæve, hvor vigtigt det er for Kommissionen, at der blev truffet beslutninger i Tampere om at udarbejde charteret for grundlæggende rettigheder, og at disse vil blive fulgt op i Helsinki.
Jeg regner med at kunne betragte alle spørgsmål, der ikke blot angår EU's borgeres grundlæggende rettigheder, men også rettighederne for de borgere fra tredjelande, der opholder sig lovligt og gennem en længere periode på Unionens territorium, som det politiske og filosofiske grundlag for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Rettighederne i forbindelse med bekæmpelsen af diskrimination, der bygger på traktatens artikel 13, vil vi tage fat på under forhandlingerne om charteret for grundlæggende rettigheder. Ved denne lejlighed bør det meddeles klart, at dynamikken i processerne for henholdsvis at udarbejde charteret og Unionens regeringskonference, som løber parallelt, bør være koordinerede med henblik på at garantere vilkårene for udvidelsen og styrke grundlaget for retsstaten i vores restsstatsligt funderede Union.
Før jeg giver ordet til min kollega, Michel Barnier, som vil forklare Dem formålene med regeringskonferencen, vil jeg endnu en gang takke Parlamentet for støtten til Kommissionen i denne sag, Tampere-projektet, Tampere-indstillingen og Tampere-brevet, men især projektet for borgerne i vores fælles Union.
(Kraftigt bifald)

Formanden
Som afslutning på denne redegørelse har jeg modtaget seks beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Rapport om regeringskonferencen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om rapporten fra Gruppen på Højt Plan om regeringskonferencen.
Hr. Barnier har ordet på Kommissionens vegne.

Barnier
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, den debat, vi fører nu, har for Kommissionen, som jeg har den ære at repræsentere, både en stor interesse og en begrænsning.
Begrænsningen, som enhver vil kunne forstå og respektere, er, at på nuværende tidspunkt har hverken Kommissionen eller Europa-Parlamentet præcist og detaljeret fastlagt deres holdning og forslag til den kommende institutionelle forhandlingsrunde, der starter i begyndelsen af år 2000. Det drejer sig derfor om i dag - men det er allerede meget - at gøre klart eller måle, med hvilken indstilling vi - De og vi - vil gå ind til denne forhandling.
Jeg vil derfor fortælle Dem, ærede parlamentsmedlemmer, eller snarere bekræfte, hvilken indstilling formand Prodi og hans kommissærkollegium har, og jeg vil lytte meget intenst til, hvad De har at sige på vegne af Deres politiske grupper eller på egne vegne.
Mine damer og herrer, ved at bede tre respekterede og erfarne personligheder om frit at overveje og udtrykke deres idéer har Kommissionen uden at vente villet fremkalde og oplyse debatten. Hermed er jeg sikker på, at vi udfylder vores rolle i den samme ånd, som er beskrevet i artikel 48, første afsnit, i traktaten om Den Europæiske Union.
Dette første mål er nået. Debatten begynder. Den bør finde sted her, i medlemsstaterne og i de nationale parlamenter. Jeg vil give mit bidrag til den sammen med alle dem, der interesserer sig for at opbygge et EU - og det er mange flere, end man tror - der er så tæt på borgerne som muligt.
Jeg vil gerne, hr. formand, give udtryk for vores taknemmelighed over for premierminister Jean­Luc Dehaene, præsident von Weizsäcker og lord Simon for deres kvalitetsbidrag og også takke Dem her for Deres modtagelse og for den opmærksomhed, De har vist deres rapport, især i Udvalget om Forfatningsspørgsmål, der drives fremad og ledes af hr. Napolitano.
Mine damer og herrer, Dehaene-rapportens første fortjeneste er, at den slår fast, hvad der står på spil, og den giver reformen af institutionerne et reelt politisk perspektiv. Det vil jeg vende tilbage til om et øjeblik. Man kan heraf fra nu af drage adskillige konklusioner. For det første angående tidsplanen, for det andet angående rækkevidden af reformerne, som skal lykkes, og endelig om, hvordan man skal forberede sig på disse forhandlinger.
Først og fremmest hvad angår tidsplanen, mine damer og herrer, er denne reform, og det mener jeg virkelig, den sidste chance for en reel reform før den store udvidelse af Unionen, før genforeningen af de europæiske stater og befolkninger i et stort politisk og økonomisk fællesskab. Dette perspektiv med hensyn til en stor udvidelse er ikke længere hypotetisk, og det ligger ikke langt væk. Den 13. oktober besluttede vi selv i Kollegiet at forberede os på dette og stadig med den samme alvor, men endnu hurtigere. Det er grunden til, at denne regeringskonference skal afsluttes effektivt inden udgangen af 2000.
Denne kortere frist tvinger os til at nå målet. Men, ærede parlamentsmedlemmer, tvinger denne frist, eller vil den for så vidt tvinge os til at afholde en mini-regeringskonference? Det tror vi ikke. Reformen, som alle inderst inde godt ved er nødvendig, er ikke kun, og ikke først og fremmest, et spørgsmål om tid, men derimod et spørgsmål om politisk vilje, om at se klart på, hvordan vores institutioner fungerer for øjeblikket med deres utilstrækkeligheder. Den er et spørgsmål om mod, om kollektivt mod, som vi har eller ikke har, til denne gang at prioritere Unionen, prioritere en langsigtet vision, som, og det ved vi godt, selvom det er svært, går videre end forsigtigheden og de umiddelbare interesser.
Hvis vi tager højde for forsinkelser i forhandlingerne og i ratifikationen fra hver enkelt medlemsstats side, er det altså nu, det gælder om at ville og at opnå denne virkelige reform. Mine damer og herrer, jeg taler ikke om en definitiv reform af EU's institutioner, men om en reform, der er tilstrækkelig stærk til at undgå, at man blokerer eller lammer institutionerne. En reform, der er tilstrækkelig stærk til, som en af Deres kolleger sagde det forleden, i fremtiden at give plads til en anden udvikling. Det er en fejl at tro - og det vil jeg gerne kraftigt understrege - at man senere, med 18, 20 eller 27 medlemmer, kan gennemføre den reform, som vi ikke kunne gennemføre i Amsterdam, eller som vi ikke måtte have lyst til at gennemføre nu.
Hvad angår omfanget af denne reform, har vi talt om ambitionsniveauet for denne regeringskonference, og det er lige præcis dér, Kommissionens fokus ligger. Ingen, mine damer og herrer, kan være overrasket over dette, idet jeg netop for et øjeblik siden har sagt, at den store udvidelse kommer hurtigere og i større omfang, end man kunne forestille sig i Amsterdam. Jeg må derfor gentage, at Kommissionen og Europa-Parlamentet udfylder deres rolle, hvis de ønsker at forøge betydningen af denne konference, og når de anbefaler, at man nu gennemfører alle de reformer, der er nødvendige, for at Unionen kan modtage et stort antal lande.
Det drejer sig ikke, mine damer og herrer, om at gå imod konklusionerne fra Köln. Det første krav til denne regeringskonference bliver at behandle - og jeg mener behandle til bunds - de emner, der blev efterladt på bordet i Amsterdam. Jeg vil gerne holde fast i, at de skal behandles ambitiøst, fordi det er rigtigt, undskyld, men jeg siger det med en vis erfaring, at man kan behandle disse tre emner med større eller mindre ambitioner. Disse emner - som er antallet af kommissærer i en udvidet Union, den nye stemmefordeling og området for anvendelse af kvalificeret flertal - er alle tre ekstremt vanskelige, men nødvendige. Men lad mig sige, det er vores fornemmelse, at de er mindre vanskelige at behandle, hvis de behandles i et politisk perspektiv.
Det er grunden til, at listen over spørgsmål i Dehaene-rapporten forekommer os berettiget. Ingen af de idéer, der fremføres, kan betragtes som overflødige. Det er ikke overflødigt at arbejde med at omstrukturere traktaten for at gøre den lettere at læse og mere tilgængelig for borgerne og for at forestille sig, at man en dag kan foretage ændringer, der i højere grad er tilpasset de fælles politikker i modsætning til de grundlæggende principper for Unionen.
Det er ikke overflødigt at forsøge at forbedre systemet for et styrket samarbejde uden dog - og her er jeg formel - at løbe den mindste risiko for, jeg ved ikke, hvilken "opmaskning" af den gældende fællesskabsret. Det er ikke overflødigt at håbe, at man i slutningen af 2000 i den nye traktat kan drage de institutionelle konsekvenser af de beslutninger, der kan tages indtil da, i henhold til tankegangen fra Köln for sikkerheden på og forsvaret af det europæiske kontinent. Det er ikke overflødigt, mine damer og herrer, at arbejde med andre spørgsmål, der rejser sig med udvidelsen, f.eks. Unionens juridiske status, hvordan Domstolen fungerer, eller endog en bedre EU-indsats i kampen mod svig. Jeg siger dette i forlængelse af Rådets møde i Tampere, som De netop har talt med min kollega og ven, Vitorino, om. Inden for alle disse emner og måske også andre vil Kommissionen lytte med interesse på Deres reaktioner og forslag.
Endelig, hr. formand og mine damer og herrer, vil jeg sige et par ord om at forberede forhandlingerne. Intentionerne hos det portugisiske formandskab og derefter det franske samt intentionerne hos det finske formandskab før Helsinki er afgørende for, at regeringskonferencen begynder på et godt grundlag, og, lad mig sige det også, begynder så hurtigt som muligt i begyndelsen af år 2000. Vi i Kommissionen forbereder os grundigt, det er det mindste, man kan forvente af Kommissionen. Vi vil fra og med den 10. november i kollegiet diskutere form og holdninger i vores formelle rapport, der vil blive offentliggjort, når forhandlingerne indledes.
Uanset hvad man kan forestille sig, ærede parlamentsmedlemmer, bliver denne formelle rapport et stærkt og overordnet politisk dokument, udformet og struktureret til at være nyttig i forhandlingerne, til at fremme dem, og håber vi også, til at fremskynde dem. Jeg mindes kvaliteten i indlæggene i hele den periode, der gik forud for Amsterdam, fra to repræsentanter for Europa-Parlamentet, Élisabeth Guigou og Elmar Brok. Jeg vil derfor også gerne sige, at jeg mener, det vil være nyttigt, at man kunne høre Parlamentets stemme, og at det på de bedst mulige betingelser blev knyttet til de forhandlinger, der snart begynder.
Ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil slutte med at sige følgende: Mellem forsigtigheden og frygten, mellem realismen og utopien er vi overbeviste om, at der findes plads til, en sti frem mod en reel reform af vores institutioner, for en mere effektiv og demokratisk drift af Unionen, på ingen måde for at forsinke udvidelsen, men for at få den til at lykkes.

Poettering
Hr. formand, kære kolleger, først vil vi fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater sige tak til Jean-Luc Dehaene, Richard von Weizsäcker og lord Simon for denne rapport, som er ambitiøs, som er modig og samtidig alligevel realistisk, og derfor peger denne rapport ud i fremtiden. I vores gruppe havde vi i sidste uge en diskussion med Jean-Luc Dehaene - kommissær Michel Barnier var også til stede - og jeg vil gerne sige til Dem, hr. kommissær, at vi har fuld tillid til, at De vil yde Deres bidrag til sammen med Kommissionen at lede Den Europæiske Union ind i en god fremtid. Vi vil alle støtte Dem i dette arbejde.
I Helsinki skal det besluttes, at vi forhandler om tiltrædelse med yderligere seks stater. Dermed forhandler vi med 12 stater, og det er meget sandsynligt, at mere end fem stater vil tiltræde Den Europæiske Union i den første runde. Derfor er det ikke realistisk at begrænse denne protokol fra Amsterdam til tre emner, men vi skal gå ud over dette. Derfor siger vi i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og De Europæiske Demokrater, at vi ønsker mere, end der er stillet i udsigt i Amsterdam. Vi ønsker Amsterdam plus noget mere, vi ønsker en grundlæggende reform af Den Europæiske Union, for at den kan blive parat til en udvidelse, som for os har høj prioritet.

Kernen er helt sikkert flertalsbeslutninger i Rådet, og vi går ind for, at flertalsbeslutninger i Rådet bliver den grundlæggende beslutningsprocedure, og i alle spørgsmål med flertalsbeslutninger skal Europa-Parlamentet - og allerede i dag også ved landbrugspolitikken, det er et yderligere punkt - have ligeberettiget medindflydelse på lovgivningen. Vi har forståelse for, og det må man stadigvæk diskutere, at hvert land også skal være repræsenteret i Kommissionen, og at vi får en ny vægtning i Ministerrådet. Det dobbelte flertal er et instrument, men der er også andre. Naturligvis skal de nye stemmevægte i Ministerrådet afspejle demokratiet. Men jeg siger Dem, kære kolleger, at der findes en dimension hinsides enhver juridisk procedure. Hvis repræsentanter for nogle store medlemsstater i dag lægger en vis anmassende holdning, en vis arrogance, for dagen over for de mindre, så afviser vi dette og siger, at alle medlemsstater i Den Europæiske Union yder deres bidrag og skal inddrages, og her bør også de store medlemsstater indse, at ofte er et lille lands formandskab mere succesrigt, mere effektivt og mere engageret end en stor medlemsstats formandskab.
(Bifald) Vi finder ekspertgruppens forslag om at oprette en grundlæggende traktat godt. Jeg er især glad for, at vores ven Jacques Santer glædede sig over dette punkt, for det er jo et eksempel på en lille medlemsstats effektivitet, i dette tilfælde Luxembourg. Vi understreger, at det er rigtigt - og jeg finder denne tanke genial - at arbejdsgruppen har foreslået at oprette en grundlæggende traktat og en udvidet traktat. Ved den grundlæggende traktat ville alle medlemsstater, alle medlemsstaternes parlamenter, altid være med i en reform. Det er godt. Ved den udvidede traktat ville det så være Ministerrådet og Europa-Parlamentet, som kunne træffe denne beslutning. Det skaber fleksibilitet, og der ville være mulighed for at opfylde de respektive krav.
Hr. Barnier talte om Den Europæiske Unions status som juridisk person. Den Europæiske Union er i dag retligt en nullitet, et ingenting, den kan ikke engang købe et hus endsige være repræsenteret i en international organisation. Det må vi ændre, hvis Den Europæiske Union skal have vægt i verden.
Vi må også kunne handle på det udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitiske område. Så sent som i sidste uge sagde instituttet for strategiske studier i London, at europæerne ikke er handledygtige. Det er ikke kun et spørgsmål om institutionen, men om medlemsstaternes vilje til at stille den nødvendige logistik, den nødvendige rekognoscering til rådighed for vores væbnede styrker. Vi forventer af Den omfattende Højtstående Repræsentant, hr. Solana, at han i samråd med Chris Patten her tager de nødvendige initiativer. Vi har nu behov for en grundig debat også om Den Europæiske Unions geografiske udstrækning, om dens indhold, og vi opfordrer Ministerrådet - de damer og herrer, der er repræsenteret dér - til at have mod til at føre Europa ind i en god fremtid, for det drejer sig om stabiliteten, om freden og om demokratiet i det 21. århundrede på vores kontinent.
(Bifald)

Corbett
Hr. formand, min gruppe glæder sig over offentliggørelsen af rapporten fra Dehaene, lord Simon og von Weizsäcker, fordi den på glimrende vis understreger, at det er vigtigt med en regeringskonference, der ikke kun handler om de såkaldte "tre levninger fra Amsterdam". Der skal mere vidtgående emner på forhandlingsbordet. Denne regeringskonference kommer ikke blot til at handle om udvidelsen af Unionens ansvars- eller kompetenceområder, men også om strukturelle og institutionelle reformer, der vil gøre Unionen mere åben, effektiv, demokratisk og gennemsigtig. Regeringskonferencen vil først og fremmest sætte Unionen i stand til at fungere og udføre sine ansvarsområder, når der bliver mere end 20 medlemsstater.
De tre levninger fra Amsterdam bliver en del af pakken, men de bliver ikke de eneste punkter. Vi er i færd med at vinde diskussionen om en bredere dagsorden. Men som hr. Barnier understregede, er det ikke let at håndtere de tre levninger. Hvis man udvider antallet af afgørelser ved kvalificeret flertal, vil man f.eks. straks provokere diverse euroskeptikere og andre til at sige i deres medlemsstater, at landet giver afkald på vetoretten og afgiver suverænitet. Et af de største partier i Europa-Parlamentet mener, at man ikke bør udvide antallet af afstemninger, hvor kvalificeret flertal er påkrævet. Men hvis de standser op et øjeblik og tænker sig om, vil de hurtigt indse, at deres eget land og ethvert andet land sandsynligvis mister langt mere på grund af vetoer fra andre lande, end de vinder ved at bruge deres egen vetoret inden for mange af EU's ansvarsområder.
Det er imidlertid ikke blot nødvendigt med forandringer med hensyn til de tre levninger fra Amsterdam - flere afgørelser med kvalificeret flertal, Kommissionens størrelse og vægtningen af stemmerne i Rådet. Det er nødvendigt med ændringer vedrørende Domstolen. Hvordan vil den fungere, hvis den kommer til at bestå af næsten 30 medlemmer? Det er nødvendigt med en ændring af Parlamentets sammensætning, hvis vi skal overholde den grænse på 700 medlemmer, der er fastlagt i traktaterne på vores egen foranledning. Der skal gøres noget for at fremme medlemsstaternes konklusioner om, at Den Vesteuropæiske Union skal integreres, og at dens funktioner eller dele heraf skal overføres til Den Europæiske Union.
Der er spørgsmålet om lovkodificering og forenkling af traktaterne, et spørgsmål, som Europa-Parlamentet først tog op i forbindelse med optakten til Amsterdam-forhandlingerne. En opgave, der blev påbegyndt i Amsterdam, men som langt fra blev afsluttet, hvilket også understreges i Dehaene-rapporten.
Tilføjelsen af nye emner til regeringskonferencen gør ikke nødvendigvis forhandlingerne vanskeligere. En større pakke kan gøre det lettere at nå til enighed og opnå ratifikation i vores medlemsstater, men på vegne af min gruppe kan jeg sige, at vi er villige til at få Parlamentet til at arbejde tæt sammen med Kommissionen i den ånd, som hr. Barnier netop har skitseret, så vi sammen kan lægge en afbalanceret pakke med forslag på bordet på regeringskonferencen, som han og vores repræsentanter på alle møderne under regeringskonferencen kan forsvare - en pakke, der vil klæde Unionen på til at arbejde, når der bliver mere end 20 medlemsstater.

Duff
Hr. formand, jeg glæder mig over, at rapporten leder os hen til det centrale spørgsmål, nemlig metoden for fremtidige revisioner af traktaterne. Vi må indse, at det bliver næsten umuligt - og bestemt uigennemførligt - at skabe enighed mellem 25 eller 30 lande i spørgsmål om suverænitet. Derfor er den centrale reform artikel 48, hvad angår traktatændringer. Vi skal grundfæste traktatens grundlæggende artikler, og der er behov for et mere smidigt system, så traktaten kan ændres med hensyn til de politiske kapitler. Den første reform vil dæmpe borgernes frygt for snigende suverænitetsafgivelser, og den anden reform skulle opmuntre borgerne til at engagere sig mere i de politiske valg, der skal træffes i Bruxelles og Strasbourg.
Den anden reform er væsentlig for at fjerne det nationale veto fra klausulerne om et forstærket samarbejde, og den tredje reform giver borgerne direkte adgang til De Europæiske Fællesskabers Domstol.

Frassoni
Kommissær Barnier, Dehaenes rapport indeholder både lys- og skyggesider, sådan som det er tilfældet med næsten alting her i livet. Jeg vil gerne tilføje, at de vigtigste idéer i denne rapport har Europa-Parlamentet talt om i flere årtier, og derfor forekommer den mig ikke at være særligt original. Jeg vil gerne benytte mig af min knappe taletid til at opfordre Dem og formand Prodi til at tænke over den risiko, man løber ved udelukkende at ville have regeringerne som samtalepartnere, udelukkende at ville overbevise dem, navnlig de mest modvillige, og altid at få realisme og troværdighed til at falde sammen med nogle forslag, der ofte er tvetydige og beskedne.
Det er efter min mening bekymrende, at selv eksperter, som ikke længere har forpligtelser over for nogen, prioriterer forsøget på at nå frem til et kompromis og ønsker at spille en rolle, der ikke tilkommer dem. Jeg håber, at De og Kommissionen i det forslag, De forelægger for os, er modige nok til at turde noget mere, at De forstår at motivere med noget, der er mere spændende end blot en omorganisering af traktaternes forvirrede tekster, og at De tager højde for nødvendigheden af at fastlægge en forfatningsmæssig del i de tekster, Den Europæiske Union bygger på. Jeg beklager, at formand Dehaene ikke var modig nok til dette. Jeg håber også, at Kommissionen vil være i stand til at frigøre sig fra den ineffektive og forældede søjlestruktur og klart afvise eksperternes virkeligt mærkelige forslag om, at Parlamentet kun har ret til at få medindflydelse, når det gælder den første søjle. At være modig nok til at forsøge at finde alliancer og enighed uden for magtens bygninger, nemlig blandt folket og her i Parlamentet, det er en udfordring, som Kommissionen skal tage op. Gør det ikke det, går det ud over os alle sammen.

Kaufmann
Hr. formand, kommissionsformand Prodi havde fuldkommen ret, da han her i Parlamentet talte om en fejl af historiske dimensioner, hvis regeringskonferencen skulle blive reduceret til de såkaldte left overs fra Amsterdam. Nej, hvad borgerne med rette forventer, er virkeligt demokrati, gennemsigtighed, og at beslutningerne er effektive. Der kræves først og fremmest mod til kritisk at gennemgå Unionens hidtidige politikker. Et socialt retfærdigt Europa er stadig højaktuelt. Vi har behov for en reform af Unionen, som går ud på, at kampen mod massearbejdsløshed og fattigdom endelig står i centrum for politikken. Hertil hører så også mod til at ændre artikel 4 i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber, som definerer Unionen på klassisk neoliberalistisk manér som åben markedsøkonomi med fri konkurrence.
Det samme gælder for artikel 105 i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber, således at ECB får den traktatfæstede politiske opgave med sin pengepolitik at fremme vækst og beskæftigelse. Borgerne skal inddrages i debatten om reformens mål og indhold. De skal have mulighed for ved folkeafstemninger selv at kunne afsige en dom over resultaterne af regeringskonferencen.
Jeg har med interesse taget forslagene fra Dehaene, von Weizsäcker og lord Simon ad notam. Nogle af dem anser jeg personligt for absolut værd at overveje, f.eks. det om forenkling af traktaterne eller forslaget om, at kvalificerede flertalsafgørelser i Rådet og Parlamentets medbestemmelse fremover bør være regelen. Som parlamentsmedlem fra en stor medlemsstat lægger jeg dog meget stor vægt på, at små staters rettigheder ikke må begrænses.
Men én ting vil jeg her afslutningsvis sige meget tydeligt: Integrationen af WEU i Unionen afviser min gruppe blankt. Vi ønsker et solidarisk og civilt Europa. Vi ønsker ikke en militærunion, som i fremtiden optræder rustet til tænderne som europolitibetjent i den internationale politik.

Berthu
Hr. formand, hr. kommissær, Gruppen Union for Nationernes Europa mener, at Dehaene-rapporten om de institutionelle følgevirkninger af udvidelsen hverken er tilfredsstillende i sin metode eller i sine væsentligste konklusioner.
Først metoden. Det Europæiske Råd i Köln i juni afslog at udpege en særlig arbejdsgruppe med det formål at forberede møderne om revisionen af traktaten. Det ønskede faktisk, at udgangspunktet for diskussionerne skulle være mere åbent. Og hvad ser vi så nu? Kommissionen, der var ærgerlig over ikke at kunne kontrollere debatten, skyndte sig for egen regning at udpege en særlig arbejdsgruppe, der hurtigt blev betegnet som en ekspertgruppe, selvom dens medlemmer ikke er mere vise end gennemsnittet af de personer, der er til stede her i salen. Alt dette for at forsøge at presse Rådet til at oprette den dagsorden for regeringskonferencen, som Kommissionen ønsker. Vi er ikke forbavsede over at se, at Dehaene-rapporten på disse vilkår i bund og grund forsøger at styrke Kommissionens beføjelser og at gå uden om staternes rettigheder. Først og fremmest konkluderer teksten - hvilket besynderligt sammentræf! - at Kommissionen fra starten af regeringskonferencen bør fremsætte et forslag til en komplet traktat for Rådet. Man fortsætter altså med at benytte den samme metode med at presse sig igennem.
I samme ånd kører gruppen frem med det gamle føderalistiske forslag om at generalisere afstemningerne i Rådet til kvalificeret flertal. Vi ved, at dette forslag kombineret med, at man fastholder Kommissionens monopol på at tage initiativer, vil føre til en betydelig styrkelse af sidstnævntes magtbeføjelser og en tilsvarende formindskelse af staternes rettigheder. Det er i øvrigt ganske interessant at konstatere, som et smukt eksempel på det nye EU-sprog, at systemet med flertalsafgørelser præsenteres i rapporten som, jeg citerer "gunstig for enstemmigheden", selvom det helt tydeligt er det modsatte. Regelen om flertal tvinger minoriteterne til at bøje sig, især de små stater, hvorimod enstemmighed kræver, at man forhandler, indtil der er opnået enighed.
Idet man i samme ånd går uden om staterne, foreslår Dehaene-rapporten, at traktaten i visse tilfælde kan ændres blot ved en beslutning i Rådet, hvilket vil sige, at den udelukkende er taget med kvalificeret flertal. Dette er absolut uacceptabelt, da det står i total modsætning til vores opfattelse af et EU, der respekterer sine nationer. Ved siden af de sædvanlige føderalistiske banaliteter opkaster denne rapport dog frygtsomt en ny idé om den nødvendige institutionelle fleksibilitet i et udvidet EU. Den erkender, hvad vi hele tiden har sagt, at det styrkede samarbejde nævnt i Amsterdam-trakten ikke duer til noget som helst, når det gælder om at løse det dobbelte problem med den voksende uensartethed og det totalt umulige i at afgive suverænitet til beslutningsprocedurerne for kvalificeret flertal, hvilket endda bliver endnu værre i et EU med 30 eller flere stater. Dette er, kære kolleger, det reelle punkt, der skal indføres på regeringskonferencens dagsorden. Det andet punkt: "Hvordan fører vi kontrollen med EU tilbage til dens befolkninger?" knytter sig til det første, idet også dette kræver den frie udøvelse af den nationale suverænitet.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, Dehaenerapporten, der i øjeblikket er uofficiel, går immervæk i den rigtige retning. Når man læser den, ser man dog, at den hverken omtaler visioner eller mål eller de udfordringer, som EU står over for med henblik på det 21. århundrede, men den giver trods alt visse generelle retningslinjer i forbindelse med en række institutionelle spørgsmål, som skal reguleres. Selv efter alle de interessante ting, som den kompetente kommissær hr. Barnier har fortalt, mangler vi stadig at se, hvor mange og hvilke af disse forslag vi skal tage til os, og hvad vi skal tilføje, for at EU kan begynde at forberede sig til fremtiden på en rigtig måde.
Det var sandelig en vigtig formulering, hr. Barnier anvendte, da han fortalte, at Kommissionen vil fremlægge en tekst "global et fort". Vi venter spændt på at se indholdet af denne tekst. Fra Europa-Parlamentets side kan vi ikke lade være med at give udtryk for, at vi tilskynder til, at denne tekst kommer til at indeholde en systematisk tilnærmelse inden for alle grenene af EU, så den nye regeringskonference kan beskæftige sig et efter et med de spørgsmål og de problemer, som optager os i øjeblikket, og som under alle omstændigheder befinder sig inden for rammerne af aristotelisk logik, nemlig at politik er det muliges kunst.

Leinen
Hr. formand, i ekspertgruppens rapport ser jeg et stort skridt fremad, og jeg er udtrykkeligt enig med kommissær Barnier i, at der nu skal gennemføres omfattende reformer af Unionen, og at disse ikke må udsættes til efter udvidelsen. Det ville være skæbnesvangert og fatalt, fordi det, som de 15 stater ikke kan regulere i fællesskab, det kan de 20 eller 25 stater jo da slet ikke regulere. Nu er det sidste chance for at reformere Unionen, så den fungerer, så den forstås af borgerne, og så den bliver parat til udvidelsen.
Det glæder mig, at traktaterne skal have en ny udformning. Ingen borger forstår Maastricht-traktaten eller Amsterdam-traktaten. For enhver borger i Unionen er det en umulig opgave at læse disse tekster. Nu skal det lykkes at inddele teksterne i de virkelig forfatningsmæssige elementer og de mere tekniske elementer. Det skal man holde ude fra hinanden, sådan som vi også gør det i medlemsstaternes egne grundlove eller forfatninger.
En bemærkning om reformen af institutionerne. Dehaene-gruppen har koncentreret sig meget om reformen af Kommissionen. Jeg mener, at Rådet er det centrale element i reformen. Kommissionen vil fungere, afhængig af hvad der nu bliver lavet. Parlamentet har gennemført reformer og fungerer godt. Den institution, som ikke fungerer, er Rådet. Det er Rådet, som blokerer Unionen. Derfor vil vi i Parlamentet også koncentrere os om at stille krav til en reform af Rådet, og denne dobbeltstruktur som lovgivende og som udøvende organ må dog på en eller anden måde skulle reguleres, og da under alle omstændigheder i en union med 20 eller 25 medlemsstater. Jeg håber, hr. kommissær Barnier, at Kommissionen kan fremsætte et konkret forslag til traktatændringen, som vi så vil diskutere.

Malmström
Hr. formand, kommissær Barnier, det tydelige budskab, som vælgerne sendte den 13. juni om ændringer, skal vi EU-politikere se på med største alvor. Vi skal handle i overensstemmelse med det og arbejde for ændringer. Regeringskonferencen er en god anledning til dette.
Der er meget, som man kan blive inspireret af i ekspertgruppens rapport, og vi bør bruge regeringskonferencen til en egentlig revision af traktaterne. Vi har brug for at forenkle, åbne, tydeliggøre og undersøge alle Unionens opgaver og sørge for, at EU koncentrerer sig om færre opgaver, nemlig de reelt grænseoverskridende problemer. EU's borgere har brug for en demokratisk forfatning med en kompetenceliste, hvor ansvaret er tydeligt, og hvor subsidiaritetsprincippet har et reelt indhold.
Med disse ambitioner for regeringskonferencen tror jeg, at vi kan klare de to store opgaver i EU: at skabe en demokratisk fungerende større Union og at genvinde en del af den tabte tillid og legitimitet hos borgerne.

Voggenhuber
Hr. formand, for meget kølige, rationelle hjerner er år 2000 naturligvis et år som alle andre, men ikke kun romantikere kan ved begyndelsen af et nyt århundrede ikke unddrage sig en vis magi, løfte hovedet op over de daglige forretninger og indtage så at sige en planlæggende holdning i forhold til sin egen fremtid. Jeg beklager meget, hr. kommissær Barnier, at der i forberedelsen til regeringskonferencen ikke mærkes noget i retning af en århundredskiftets magi eller en evne til at vende blikket mod visioner. Jeg beklager også, at ekspertgruppen i modsætning til mange lovprisninger, som har lydt her, ikke har haft mod dertil.
I spørgsmålene om reformen af institutionerne henvises der i forbindelse med motiver og nødvendige punkter til et teknokratisk begreb som effektivitetsforøgelse og handlekraft, uden at der så meget som skeles til det presserende og nødvendige spørgsmål om at etablere et europæisk demokrati. Denne ekspertgruppe har ikke et eneste kritisk ord tilovers for den anden og tredje søjle i dette regeringssamarbejdes demokratiske ingenmandsland og har heller ikke noget forslag om at integrere det i en europæisk demokratisk reform. Der ofres ingen tanke på regeringskonferencens metode, om hvilken vi i mellemtiden jo alle sammen ved, at den ikke er i stand til at videreudvikle den europæiske idé. Parlamentets integration er i sandhed ikke noget, man beskæftiger sig med.
Den Europæiske Unions sociale dimension, som er en forudsætning for et europæisk demokrati, nævnes i denne rapport fra ekspertgruppen ligeledes heller ikke med ét eneste ord. I spørgsmålet om udenrigs- og sikkerhedspolitikken bruger denne rapport megen tid - ligesom også regerings- og statscheferne - på at udvikle sikkerhedspolitikken og glemmer her, at sikkerhedspolitikken er en funktion af udenrigspolitikken.

Sjöstedt
Hr. formand, hvis man skal sammenfatte Dehaene-gruppens rapport på et minut, hvilket jeg vil prøve at gøre nu, kan man sige, at den indeholder det, som svenske EU-tilhængere lovede aldrig skulle ske. Hvis gruppens forslag blev gennemført, ville EU tage et afgørende skridt hen imod en statsdannelse. Den tilbageværende vetoret fjernes, de små landes indflydelse reduceres, Kommissionens formand bliver en slags premierminister i en stadig mere magtfuld europæisk kommission, og EU ville blive en militær union.
Det er særligt negativt, at gruppen foreslår, at medlemslandenes indflydelse på ændringer af traktaterne skal reduceres drastisk. I store dele af den nuværende traktat ønsker gruppen, at man skal kunne foretage ændringer, uden at disse godkendes af medlemsstaternes parlamenter og uden krav om enstemmighed. Det er et forslag, som er direkte rettet mod medlemslandenes og befolkningernes muligheder for at kunne påvirke EU's udvikling på en demokratisk måde.

Méndez de Vigo
Hr. formand, hvad skal der foregå på den kommende regeringskonference? Skal Unionen gøre forberedelser til et Europa med 27 medlemsstater? Jo mere der opnås med hensyn til den institutionelle reform, jo større bliver udvidelsens omfang.
Hvad skal der ske? Der skal opnås den institutionelle ligevægt, som har gjort det muligt at fremme den europæiske integration i de sidste 40 år. Hvad må det ikke betyde? Det må ikke betyde nye beføjelser til Den Europæiske Union. De blev allerede indført med Amsterdam-traktaten. Og det må heller ikke betyde en skævvridning af Unionen.
I den forbindelse vil jeg sige, at hr. Dehaenes rapport er meget rammende på mange områder, men den indeholder noget, som bekymrer mig en del. Hvis vi ser på hr. Dehaenes rapport som helhed, forlanges der på den ene side en udvidet anvendelse af kvalificeret flertal, samtidig med at traktaterne omdannes til en forfatning og deles i to. En, der skal være underlagt en meget stram procedure, som kræver enstemmighed for at kunne ændres, og en anden med flertalsafgørelser. Til dette kan De føje en fleksibilisering af det styrkede samarbejde.
Det, der bekymrer mig - og det er henvendt til Kommissionen, som skal udarbejde en rapport om det - er, at disse tre faktorer i fællesskab - udvidelse af det kvalificerede flertal, anderledes procedurer for revisioner og fleksibilisering af det styrkede samarbejde - fører til et a la carte-Europa, et Europa, hvor hver enkelt medlemsstat vælger det, som den ønsker at være. Og jeg vil gerne sige, hr. formand, at det ikke er dén Europæiske Union, som mange af os har kæmpet for, og som mange af os tror på.

van den Bos
Ifølge Dehaene-gruppen selv er dens planer meget ambitiøse, men disse hensigter er kun ambitiøse i forhold til den nuværende situation og den eksisterende modstand. Forslagene er imidlertid ikke gode nok i forhold til de krav, som en union med mere end 30 medlemsstater stiller. Når Unionen har dobbelt så mange medlemsstater som nu, kører beslutningsprocessen fuldstændigt fast, medmindre der foreslås drastiske ændringer, meget mere drastiske, end hvad der nu foreligger. Det vil være uundgåeligt, at Kommissionens beføjelser som vogter af den fælles europæiske interesse udvides på bekostning af de beføjelser, som regeringerne, der er repræsenteret i Rådet, har. Dette kræver, at Kommissionen har en meget større demokratisk legitimitet, end det nu er tilfældet, og på længere sigt også, at alle kommissærerne vælges direkte. Naturligvis også, at Parlamentet får alle beføjelser, som tilkommer det. Hvad der nu lyder revolutionært, vil snart vise sig at være meget realistisk.

MacCormick
Hr. formand, én hund har endnu ikke gøet i denne debat, og jeg vil blot nævne, at Dehaene-rapporten slet ikke går i dybden med det regionale aspekt af ledelsen af Europa, idet den kun nævner det en passant. Subsidiaritet synes her at være et begreb, der angiveligt støttes, men som i virkeligheden ikke bakkes op, og det skal helt klart omdefineres i traktaten.
De autonome regioner og nationer i Unionens medlemsstater - f.eks. i Spanien, Det Forenede Kongerige og Belgien - skal have en ordentlig status i vores system. Reformer i Rådet er én forudsætning herfor. Rådet kunne lave en større differentiering mellem dets udøvende og lovgivende roller og begynde at nærme sig et territorialt kammer.
I øjeblikket er Regionsudvalget både tandløst og ikkerepræsentativt. Ved de ærede parlamentsmedlemmer, at Luxembourg har seks medlemmer i Regionsudvalget, mens Skotland har fire? Jeg kender ikke til forskellene mellem det østlige og det vestlige Luxembourg, men jeg ved en smule om de interne forskelle i Skotland, og det eksisterende repræsentationsprincip er absurd. Det udvalg, der skulle sætte regioner og interne nationer i stand til at skabe modvægt mod staterne, domineres af statssystemet.
Der vil komme nye medlemmer til, og Parlamentet vil blive udvidet. Mange af disse nye medlemmer vil repræsentere tidligere medlemmer af forbundsstater. Tænk bare på Slovenien og Estland. Det er små lande, men deres repræsentation vil automatisk overstige Baskerlandets, Flanderns, Skotlands og Wales' repræsentation. De europæiske repræsentationsprincipper vedrørende nationer og regioner bør revideres, og jeg er meget ked af, at Dehaene-rapporten stort set ikke nævner det.

Lamassoure
Hr. formand, mindre end et år efter Den Økonomiske og Monetære Unions historiske succes befinder EU sig i en underlig situation. Den løber og løber uden længere hverken at kende målet eller metoden til at nå det.
EU's pengesedler er endnu ikke i omløb, og man talte allerede i juni i Köln om en EU-hær, i september i Tampere om en EU-strafferet, man er ved at udarbejde et charter for grundlæggende rettigheder, og endelig - som prikken over i'et - opfordrer Kommissionen Rådet til at acceptere perspektivet for et EU, der er udvidet til Lilleasien og til Irans og Iraks vestlige grænser. Dette er ikke længere en udvidelse, det er en eksplosion.
Nogle af os, i UDF under PPE, går ind for nye fremskridt i EU. Andre af os er mere tilbageholdende og endda fjendtligt indstillede. Men jeg tror, vi alle kan være enige om at vurdere, at det nu er på tide, at de politisk ansvarlige igen overtager kontrollen med maskinen og endelig vover at tale om målet for den geografiske dimension og vejen for et politisk EU, som vi har gjort det, hvad angår Den Økonomiske og Monetære Union.
Hvortil går EU? Hvortil i geografisk forstand? Det har vi aldrig diskuteret, hverken her i Parlamentet, i Rådet eller i Kommissionen. Hvor langt rækker EU's kompetenceområder? Et EU 30 kan ikke fungere som et EU 12! På den ene side har Unionen behov for et beslutningssystem, der politisk - og ikke længere diplomatisk - er langt mere effektivt. På den anden side vil der blive færre spørgsmål af fælles interesse, og kravet om decentralisering vil blive langt stærkere.
Hvor langt ønsker vi at gå? Med hvilke partnere og ad hvilken vej? Det er de spørgsmål, der skal besvares, før vi giver juristerne faste instruktioner, f.eks. i spørgsmålet om "den fremtidige stemmevægtning for den smukke ø, Malta".

Väyrynen
Hr. formand, tidligere gik der rygter om, at arbejdsgruppen på højt niveau agtede at foreslå Europa en løgmodel, en form for system med koncentriske ringe. Det er uheldigt, at rapporten ikke indeholder "løget", for en institutionel differentiering ser ud til at være den eneste realistiske løsning for den kraftigt voksende Union.
Europa bør i fremtiden bestå af tre institutionelle ringe. Den yderste ring skal være Det Europæiske Råd, hvis institutioner mellem regeringerne kan udnyttes bedre end i dag ved at give det nye opgaver. Den anden ring skal være Den Europæiske Union, som fremover vil udvikle sig som en statsunion. Dette vil forudsætte decentralisering af beslutningstagningen og forstærkning af samarbejdet mellem regeringerne. En sådan type statsunion kan nemt og hurtigt udvides. Den inderste ring skal bestå af den europæiske føderation, som består af de EU-stater, som er mest integrerede: de stater som både tilhører NATO og eurolandene. EU vil således ændres til en statsunion, hvis kerne består af en unionsstat.

Van Hecke, Johan
Hr. formand, Dehaene-rapporten har uomtvisteligt den fordel, at den er tydelig, og den vidner om kreativitet og handlekraft samt om pragmatisme og om ambitioner. Der er ikke 117 opskrifter på en hurtig og effektiv regeringskonference. Hvis man vil have et nyt kunststykke med juridisk højteknologi og undgå uløselige hårdknuder, skal man altid på en eller anden måde falde tilbage til kernen i denne krystalklare rapport. Det behøver ikke at blive veni vidi vici for Dehaene. Men hvis kernen i Amsterdam plus ikke accepteres, risikerer Europa at blive handlingslammet. Bolden ligger nu i medlemsstaternes og i Kommissionens lejr. Efter vores opfattelse, og lad dette være helt tydeligt, er reformen af Unionen i hvert fald stadig en conditio sine qua non for udvidelsen. Først uddybning og først derefter udvidelse. Vi betakker os jo for et Europa med stadig flere medlemmer, men med stadig færre tilhængere, mindre effektivitet og mindre sjæl.

Barnier
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, på dette tidspunkt og i betragtning af rammerne for Deres dagsorden vil jeg være tilfreds med blot at sige et par enkelte ord. Spillereglerne for forhandlingerne i dag var klare. Disse forhandlinger var af stor interesse for Kommissionen, men de havde også en begrænsning, idet hverken kollegiet eller De selv for øjeblikket præcist har defineret Deres holdninger og Deres forslag. Det drejede sig derfor om en udveksling af synspunkter fremkaldt af Dehaene-rapporten, som formand Prodi havde ønsket for netop at fremkalde og klargøre denne debat. Jeg har, hr. formand, lyttet meget opmærksomt til samtlige talere, som jeg gerne vil takke for deres opmærksomhed og deres bidrag. Vi vil tage hensyn til disse spørgsmål og forslag, endda undertiden kritik eller bekymring i de få dage, der er tilbage inden den 10. november. Det er nemlig den dag, hvor kollegiet vil fastlægge sin første politiske holdning. Vi vil efterfølgende have en forhandling om dette første politiske dokument fra Kommissionen. Derefter har vi igen et stort stykke arbejde, der skal udføres fra den 10. november, og indtil forhandlingerne starter, fordi Kommissionen skal fremlægge et politisk dokument, der, som jeg selv har sagt det, skal være stærkt og overordnet, struktureret, så det kan være nyttigt for forhandlerne og fremme disse forhandlinger. Det er i løbet af denne periode, at vi skal arbejde tæt sammen med Udvalget om Forfatningsspørgsmål og med Parlamentet. Jeg vil derfor, hr. formand, som konklusion takke Europa-Parlamentet for denne første udveksling af synspunkter om den kommende regeringskonference og om ambitionerne, med hvilke vi bør gå ind til denne konference.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

AFSTEMNING
Bonino
Hr. formand, jeg tager ordet for at komme med en bemærkning til forretningsordenen, og det er blot for at bekræfte, at de tilstedeværende radikale parlamentsmedlemmer heller ikke denne gang vil deltage i afstemningen. Og det er fordi, at på trods af den gode vilje fra enkelte og talrige kollegers side - som jeg gerne vil takke - har denne institution ikke fundet nogen løsning på situationen for de parlamentsmedlemmer, der er løsgængere. Det er en situation, som er utålelig set ud fra et administrativt og finansielt synspunkt, men som er endnu mere utålelig, når man tænker på de parlamentariske rettigheder. Vi har nemlig hverken mulighed for at fremsætte ændringsforslag eller beslutningsforslag.
Hr. formand, vi er blevet valgt på demokratisk vis ligesom Dem, og vi repræsenterer to en halv million europæiske borgere. Alligevel blev vi, for at indgive et beslutningsforslag, i sidste mødeperiode nødt til at gå tiggergang og sælge det til en anden gruppe her i Parlamentet. Det er ærligt talt utåleligt! Vi har indbragt sagen for Domstolen, og jeg tror, at vi får ret. Hr. formand, der er allerede gået en måned, og ordføreren for ændringsforslaget er lige blevet udpeget. Vi kender godt dette Parlaments bureaukratiske langsommelighed, hvor gennemsnitstiden for, at en betænkning bliver videresendt fra Udvalget om Forfatningsspørgsmål til Parlamentet er på 21 måneder! Men i løbet af disse 21 måneder gider vi ikke, ærede parlamentsmedlemmer, blot være nogle maskiner, der trykker på knappen for at stemme, når De giver os lov til det, nemlig for at stemme om nogle beslutningsforslag, som vi ikke engang har fået mulighed for at forelægge Dem, så De kan stemme om dem. Jeg håber, at mange af vores kolleger vil være lydhøre over for anmodningen om værdighed og parlamentariske rettigheder, og at de vil give ret til nogle, der er blevet valgt på samme måde som Dem, og som ligesom Dem ønsker at forsvare Parlamentets værdighed. Vi er mod grupperne og mod Deres bureaukrati!

Vi er parlamentsmedlemmer, og vi repræsenterer nogle europæiske borgere med samme ret, som De repræsenterer de borgere, der har valgt Dem!
(Bifald)

Corbett
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg håber ikke, at afstemningen hver måned skal forsinkes på grund af en diatribe om de radikales og andre løsgængeres stilling. Udvalget om Forfatningsspørgsmål har nu udnævnt en ordfører. Hvis der har været en forsinkelse i udnævnelsen af en ordfører, skyldes det, at de radikales repræsentant bad om udsættelse på koordinatorernes møde om udnævnelse af en ordfører. Det var de radikale, der i første omgang bad om udsættelse. Det er topmålet af hykleri at komme her med beskyldninger om, at Udvalget om Forfatningsspørgsmål trækker tiden ud.
Hvad angår ændringsforslag, har De imidlertid præcis samme ret som ethvert andet medlem til at fremsætte ændringsforslag med 32 underskrifter. Hvis De ikke engang kan indsamle 32 underskrifter til støtte for et ændringsforslag, er det ikke værd at spilde afstemningstid på.

Formanden
Jeg har nu en liste over de medlemmer, der ønsker at tale. Af hensyn til den politiske balance giver jeg hermed ordet til hr. Madelin, men jeg vil anmode alle andre talere om at trække sig, så vi kan skride til afstemning.

Madelin
Hr. formand, uden at ville forlænge forhandlingerne, tror jeg, der er rejst et problem, der kræver en løsning for at undgå, at vi hele tiden vender tilbage til det samme problem. Det er helt klart, at et demokrati kræver regler for at kunne fungere, men et demokratis respektabilitet måles også på, hvordan det beskytter sine mindretal, og jeg ønsker, at vi alle kan have de samme rettigheder her i Parlamentet.

Formanden
- Tak. Vi går nu over til afstemning.
Betænkning (A5-0013/1999) af Pack for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 1628/1996 om bistand til Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Forbundsrepublikken Jugoslavien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, bl.a. ved oprettelse af Det Europæiske Genopbygningsagentur (KOM(1999) 312 - C5-0062/1999 - 1999/0132(CNS))

Pack
Hr. formand, i morges hørte vi i debatten om Tampere, at rådsformandskabet endelig har indvilget i at tage vores betænkning officielt til efterretning og alvorligt at overveje de krav, der fremsættes i den. Hvad det så end betyder - jeg opfatter det seriøst og håber, at formandskabet fra på fredag vil begynde at deltage i den indbyrdes debat, for at vi kan få et velfungerende genopbygningsagentur i Thessaloniki og en stabilitetspagt, og at vores forslag til, hvordan agenturet i Kosovo skal fungere, virkelig bliver taget alvorligt.
Jeg skal derfor før debatten venligst bede om, at den nye Kommission, som jo endnu ikke har haft mulighed herfor, tilkendegiver sin holdning til det, Parlamentet har sagt herom. Jeg beder Dem give ordet til Chris Patten.

Patten
Jeg er glad for at få mulighed for at udtale mig om Parlamentets ændringsforslag, og jeg kan måske også benytte lejligheden til at rose det ærede medlem og hendes kolleger, der har interesseret sig levende for dette meget vigtige emne.
Inden jeg præsenterer Kommissionens holdning til de ændringsforslag, der blev vedtaget af Parlamentet den 16. september, håber jeg, at De vil lade mig understrege, at Kommissionen har forsøgt at forholde sig til Parlamentets forslag i samme ånd, som Parlamentet formentlig udarbejdede dem: Hvordan vi bedst kan gøre en fælles europæisk indsats i Kosovo og i hele regionen.
I morgen rejser jeg sammen med hr. Javier Solana til Kosovo for med egne øjne at vurdere vores indsats, så jeg vil have Parlamentets synspunkter i frisk erindring, og jeg er meget opmærksom på behovet for at få agenturet op at køre hurtigst muligt. På denne måde styrker vi bedst det udmærkede arbejde, som hr. Franco og hans hold allerede har gjort.
Lad mig fremsætte vores holdning til ændringsforslagene i rækkefølge. Kommissionen kan acceptere ånden, hvis der i visse tilfælde kan ændres på ordlyden af ændringsforslagene vedrørende ledsageforanstaltninger, lokalsamfundenes deltagelse i genopbygning, koordinering med ikkestatslige organisationer, høring af Parlamentet inden udvidelse af agenturets aktiviteter til andre dele af Forbundsrepublikken Jugoslavien samt naturligvis budgettets gennemskuelighed.
Det vil sige ændringsforslag 1, 2, 4, 9, 15 og anden halvdel af ændringsforslag 24. Nogle af ændringsforslagene - 7, 8, 10, 11, 17, 21, 25 og 26 - vedrører spørgsmål, der allerede behandles i den aktuelle version af forslaget.
Vi er imidlertid ikke enige med Parlamentet på følgende områder: sammenslutning af humanitær bistand og genopbygningshjælp i en enkelt ordning, adskillelse af agenturets indtægter fra bevillinger til programmer, udelukkelse fra agenturets budget af bidrag fra andre kilder, budgetmyndighedens godkendelse af bemandingsplaner og en rapport om en mulig nedlæggelse af agenturet efter 24 måneder. Det gælder ændringsforslag 5 og 23, første del af ændringsforslag 24 samt ændringsforslag 27 og 28.
Jeg håber ikke, at vores holdning giver anledning til alt for mange problemer. Jeg er klar over, at Parlamentets største prioriteter ligger andetsteds.
Jeg er naturligvis klar over, at Europa-Parlamentet lægger særlig vægt på to spørgsmål. Det første handler om at etablere agenturets hovedkvarter i Thessaloniki og dets operationscenter i Pristina, at udvide dets mandat til hele det vestlige Balkan og at bringe dets aktiviteter inden for rammerne af stabilitetspagten. Disse spørgsmål dækkes af ændringsforslag 3 og 18. Vi har i det væsentlige følgende holdning hertil: Agenturets øjeblikkelige mål er en genopbygning af Kosovo samt derefter - når forholdene tillader det - en genopbygning af andre dele af Forbundsrepublikken Jugoslavien. Det er et instrument for Den Europæiske Union, og det skal bevare sin uafhængighed. Hovedkvarteret kan kun etableres i Thessaloniki, så længe operationscenteret i Pristina har sin uafhængighed.
Kommissionen mener, at et kompromis med hensyntagen til Parlamentets fuldt forståelige bekymring kan nås i henhold til følgende principper: For det første skal agenturets hovedkvarter etableres i Thessaloniki, og der skal udarbejdes en fælles erklæring med en liste over de serviceafdelinger, der skal placeres her. For det andet skal en anden fælles erklæring fastsætte betingelserne for en koordinering med stabilitetspagten, samtidig med at agenturets uafhængighed beskyttes, hvilket jeg gerne vil understrege. For det tredje vil Kommissionen næste år påtage sig at aflægge en beretning om muligheden for at udvide agenturets aktiviteter til andre Balkanlande under en ny forordning.
Det andet spørgsmål, der har givet anledning til en række ændringsforslag, er ønsket om at gøre agenturet til Kommissionens direkte og eksklusive ansvarsområde, og Kommissionen skal således også udpege direktøren. Uafhængige eksperter udpeget af Kommissionen skal erstatte medlemsstaternes repræsentanter i direktionen. Forvaltningsudvalget skal erstattes af et rådgivende udvalg. Det handler om ændringsforslag 6, 12, 14, 16, 19 og 22.
Kommissionen mener, at medlemsstaternes repræsentation i direktionen i det store og hele vil være godt for agenturet og gøre det lettere at koordinere Fællesskabets og medlemsstaternes genopbygningsaktiviteter. Kommissionen vil fremhæve, at dette forslag bygger på det standardformat, der anvendes til alle europæiske agenturer, skønt der ganske vist er undtagelser i denne model - herunder medlemsstaternes repræsentation i direktionen og særlige regler vedrørende ansvar. Forvaltningsudvalgsmodellen er i overensstemmelse med de gældende regler.
Men jeg ønsker ikke at slutte her. Kommissionen mener, at man kan udarbejde et kompromis, der tager hensyn til Parlamentets primære prioriteter, efter følgende retningslinjer: For det første skal direktionen ikke have besluttende beføjelser, men en rådgivende rolle i visse spørgsmål, herunder udvælgelse og gennemførelse af projekter. Dernæst skal Kommissionen have til opgave at udpege direktøren i tråd med Parlamentets forslag.
Hvad skal der så ske? Jeg mener, at det er helt enkelt, og jeg kan tilslutte mig det, som premierminister Lipponen sagde tidligere på dagen som svar på et spørgsmål fra det ærede medlem. Jeg vil præsentere Rådet for forslagene og forsøge at overtale det til at acceptere, hvad jeg opfatter som et fornuftigt kompromis, der skulle kunne accepteres af alle. Vi ønsker jo trods alt alle at komme videre med det meget vanskelige arbejde i Kosovo så hurtigt og effektivt som muligt. Det skylder vi alle vores hold i Kosovo. Det skylder vi befolkningen i Kosovo, og jeg synes bestemt ikke, at vi skal lade der gå politik i dette vigtige spørgsmål.
Jeg håber, at Parlamentet føler, at vi har gjort, hvad vi kan for at finde frem til en kompromisløsning i dette meget vigtige spørgsmål, og jeg håber, at Rådet kan samarbejde på en måde, som er tilfredsstillende for Parlamentet.

(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Procedure uden forhandling:
Betænkning (A5-0021/1999) af Hatzidakis for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om konsekvenser af Amsterdam-traktatens ikrafttræden for de igangværende lovgivningsprocedurer inden for området regionalpolitik, transport og turisme (SEK(1999) 581 - C4-0219/1999)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0037/1999) af Vallelersundi for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet - Konsekvenser af Amsterdam-traktatens ikrafttræden for de igangværende lovgivningsprocedurer vedrørende retlige anliggender og det indre marked (SEK(1999) 581 - C4-0219/1999)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Procedure uden betænkning:
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om motorkøretøjers afskærmning fortil mod underkøring og om ændring af Rådets direktiv 70/156/EØF (KOM(1999) 32 - C4-0094/1999 - 1999/0007(COD)) (Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 92/61/EØF om standardtypegodkendelse af to- og trehjulede motordrevne køretøjer (KOM(1999) 276 - C5-0012/1999 - 1999/0117(COD) (Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Forslag til Rådets afgørelse om godkendelse på Fællesskabets vegne af det nye bilag til konventionen om beskyttelse af havmiljøet i det nordøstlige Atlanterhav, om beskyttelse og bevaring af det maritime områdes økosystemer og biologiske mangfoldighed, det hertil knyttede tillæg 3 og aftalen om betydningen af visse begreber i det nye bilag (KOM(1999) 190 - C5-0013/1999 - 1999/0095(CNS)) (Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Forslag til Rådets afgørelse om godkendelse på Fællesskabets vegne af OSPAR-beslutning 98/2 om dumpning af radioaktivt affald (KOM(1999) 190 - C5-0014/1999 - 1999/0096(CNS)) (Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Forslag til Rådets afgørelse om godkendelse på Fællesskabets vegne af OSPAR-beslutning 98/3 om bortskaffelse af nedlagte havanlæg (KOM(1999) 190 - C5-0015/1999 - 1999/0097(CNS)) (Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Forslag til Rådets afgørelse om godkendelse på Fællesskabets vegne af OSPAR-beslutning 98/4 om emissionsgrænseværdier for fremstilling af monomert vinylchlorid og OSPAR-beslutning 98/5 om emissionsgrænseværdier for vinylchloridsektoren (KOM(1999) 190 - C5-0016/1999 - 1999/0098(CNS)) (Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik)
(Kommissionens forslag godkendtes)

Indstilling ved andenbehandling (A5-0034/1999) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (7634/1/1999 - C5-0026/1999 - 1998/0191 - (COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om en fællesskabsramme for elektroniske signaturer (Ordfører: Lechner)

Lechner
ordfører. (DE) Hr. formand, da det ikke er uvæsentligt, skal jeg gøre opmærksom på en sproglig uklarhed i ændringsforslag 1 og blot tilføre det til protokollen. Det hedder her i den tyske udgave i andet punktum i betragtning 16: "Es bedarf keiner gesetzlichen ... Rahmenbedingungen für Signaturen, die ausschließlich in geschlossenen ..." (der er ikke behov for lovfæstede rammeforskrifter for elektroniske signaturer, der udelukkende anvendes i lukkede ...). Ordet "geschlossenen" (lukkede) skal udgå. Det drejer sig her om en skrivefejl. Straks, når det går videre, hedder det i samme punktum "einer begrenzten Anzahl ..." (et begrænset antal ...). I stedet for "begrenzt" (begrænset) skal det hedde "bestimmt" (afgrænset), "einer bestimmten Anzahl" (et afgrænset antal), på engelsk "defined".
Så tillader jeg mig også at sige, at jeg beder om, at man ikke vedtager ændringsforslag 6, fordi dette vigtige direktiv i så fald ikke ville træde i kraft.

Formanden
- Ønsker kommissæren at udtale sig?

Barnier
Kommissionen. (FR) Hr. formand, i forlængelse af hr. Lechners indlæg vil jeg sige, at vi overhovedet ingen problemer har med det forslag, han netop har fremsat til ændringsforslag 1. Vi har selv været betænkelige ved, at Parlamentet kendte emnet for ændringsforslag 6, idet det så ud til at være i strid med traktatens artikel 133. Derfor kunne vi heller ikke godkende dette ændringsforslag, som hr. Lechner netop har anbefalet, at vi forkaster.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Indstilling ved andenbehandling (A5-0033/1999) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (8697/1/1999 - C5-0031/1999 - 1998/0071 (COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 70/221/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning vedrørende beholdere for flydende brændstof og afskærmning bagtil mod underkøring på motordrevne køretøjer og påhængskøretøjer dertil (Ordfører: Harbour)

Barnier
Hr. formand, vi har ingen problemer med nogen af disse ændringsforslag.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0029/1999) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (6884/1/1999 - C5-0029/1999 -1998/0163(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om hastighedsmålere for to- og trehjulede motordrevne køretøjer og om ændring af Rådets direktiv 92/61/EØF om standardtypegodkendelse af to- og trehjulede motordrevne køretøjer (Ordfører: Ferri)

Barnier
Hr. formand, uden at ville forsinke Deres forhandlinger havde vi heller ikke denne gang nogen problemer med at godkende samtlige ændringsforslag. Vi havde et problem med ændringsforslag 5, som De selv for lidt siden nævnte var uimodtageligt.

Ferri
Hr. formand, jeg vil bare sige, at man efter min beskedne mening går glip af en god lejlighed, for ændringsforslag 5 vedrører et vigtigt punkt i forbindelserne mellem Kommissionen og Rådet, og navnlig komitologispørgsmålet. Den tidligere bestemmelse er blevet ophævet, og det haster således med at tage stilling til ændringsprocedurerne for de forskellige bestemmelser, vi skal vedtage, især når det gælder visse vigtige og vanskelige områder, og vi skal således tage stilling til, om det skal være Kommissionens eller Rådets udtalelse, der er vigtigst. Det er to forskellige synspunkter, alt efter om man vælger det rådgivende udvalg - sådan som vi havde gjort - hvor der lægges størst vægt på Kommissionen, eller forskriftsudvalget, hvor der lægges størst vægt på Rådet. Jeg tror, at det ville have været hensigtsmæssigt at stemme om dette ændringsforslag, fordi det - navnlig på et forholdsvis vanskeligt område som færdselssikkerhed, det vil sige beskyttelse af borgernes liv - kunne have været meget nyttigt. Jeg vil dog gerne anbefale Kommissionen - jeg ved ikke, om kommissær Liikanen er til stede, men vi har under alle omstændigheder allerede talt om det under den generelle forhandling - at gå lidt hurtigt til værks, hvis vi skal fremlægge en rammelovgivning, der vedrører alle emnerne, så vi på en systematisk og omhyggelig måde kan tage et spørgsmål op, som er meget vanskeligt set ud fra et institutionelt synspunkt.

Formanden
- Tak. Ændringsforslag 5 kan ikke behandles, da det ikke opfylder bestemmelserne om andenbehandling.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0028/1999) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (14248/3/1998 - C5-0030/1999 - 1994/0011(COD) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tovbaneanlæg til personbefordring (Ordfører: Miller)
Formanden. Ønsker kommissæren at udtale sig?

Barnier
Hr. formand, jeg kan med det samme sige Dem, at vi godkender ændringsforslagene.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0035/1999) af Huhne for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Den Europæiske Centralbanks årsberetning for 1998 (C4-0211/1999)
(Forslaget vedtoges)
Fælles beslutningsforslag om Tampere
(Forslaget vedtoges)

Evans, Robert J
Fru formand, jeg har nu ventet tålmodigt - måske endda utålmodigt - i et stykke tid, fordi jeg ønskede at tage ordet inden afstemningen om ombudsmanden.
Kan De fortælle mig, hvorfor vi skulle gå gennem det organiserede kaos - og jeg vælger mine ord med stor omhu - i forbindelse med den forrige afstemning, når vi har et meget dyrt og sofistikeret elektronisk afstemningsanlæg? Der er tale om et system med tre knapper, så man kan stemme for kandidat A, kandidat B eller undlade at stemme. Det giver optimale betingelser for hemmelig afstemning, og jeg ved, at vi tidligere har brugt anlægget under lignende omstændigheder. Det havde været både hurtigere og billigere med en elektronisk afstemning, og jeg vil bede Dem forklare, hvorfor man valgte den aktuelle afstemningsform.
Når jeg nu har ordet, fru formand, vil jeg gerne minde Dem om en hændelse tidligere på dagen under Deres forsæde. De husker sikkert - for jeg bemærkede Deres misbilligelse - at et medlems mobiltelefon ringede, vistnok under den finske premierministers indlæg. Det var meget uhøfligt over for Finlands premierminister, og det blev endnu værre, da medlemmet derefter tog telefonen og fortsatte samtalen. Hvad kan der gøres for at undgå lignende tilfælde fremover?
Endelig - mens jeg har Deres opmærksomhed - kan De så gøre noget ved det faktum, at nogle af parlamentsbetjentene ved indgangen ryger i tjenesten? Jeg synes, at det giver et ekstraordinært dårligt indtryk af Parlamentet.

Formanden
- Hr. Evans, det er med stor glæde, jeg har noteret de tre punkter, De har fremført. Hvad angår det første punkt, mente vi, det var bedst at spørge de to kandidater, hvilken form de foretrak. Vi spurgte dem, om de ønskede en elektronisk afstemning eller ej i og med, at afstemningen som altid, men måske endda i særlig grad i dette tilfælde, risikerer at blive meget tæt og måske dreje sig om ganske få stemmer. Under alle omstændigheder ønskede jeg som formand ikke, at der bagefter skulle komme protester, og at nogle kolleger skulle kunne sige, der var begået fejl eller manipulation. Dette var yderst vigtigt for mig. Hvis de to kandidater havde accepteret den elektroniske afstemning, havde vi gjort det på den måde. Men det var ikke tilfældet. Jeg kan fortælle Dem, at man har meddelt mig, at denne skriftlige afstemning har taget nøjagtigt 20 minutter. Jeg mener ikke, det er for meget, og det giver os mulighed for at sige, at vi har gennemført en afstemning, der er totalt ubestridelig og ubestridt.
Med hensyn til det andet punkt, tror jeg, De bemærkede mine hævede øjenbryn. Jeg så med det samme, hvorfra opringningen kom. Det var ikke let at standse den, men jeg lod vedkommende vide, at dette så absolut ikke var en korrekt optræden, og jeg håber, den pågældende person nu har forstået det.
Hvad angår det tredje punkt, vil vi gøre, hvad der er nødvendigt, for dette er absolut heller ikke normalt. Sådan noget kan vi ikke acceptere, og det er hermed sagt.

STEMMEFORKLARINGER - Betænkning af Pack (A5-0013/1999)

van der Laan
Fru formand, jeg vil gerne på vores gruppes vegne forklare, hvorfor vi har stemt imod. Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe har altid syntes, at hovedsædet for agenturet til genopbygning af Kosovo skal være i Pristina, at det kun skal være i Pristina, og at det ikke på en eller anden måde skal være knyttet til eller være en del af eller skal samarbejde med et eller andet agentur i Thessaloniki. Dette er efter vores opfattelse den eneste logiske holdning, og det er også den eneste holdning, som er i kosovoernes egen interesse. I betragtning af, at Kommissionens originale tekst er meget tydelig i denne henseende, og at fru Packs ændringsforslag unødvendigt tilføjer elementet Thessaloniki, har vores gruppe valgt at stemme imod betænkningen.
Jeg vil dog gerne understrege, at vores gruppe støtter Parlamentets holdning, når det drejer sig om at gøre agenturets ledelse og procedurerne mere effektive og naturligvis underkaste agenturet kontrol foretaget af OLAF, hvordan kan det også være anderledes, for disse ændringsforslag kommer fra mig selv. Vi er derfor overordentlig glade for, at Kommissionen vil overtage mange af disse ændringsforslag. De konkrete svar, som hr. Patten netop har givet Parlamentet her, står for øvrigt i skarp kontrast til den overvældende tavshed fra Rådets side. Rådet har systematisk afslået at indlede en konstruktiv dialog med Parlamentet om indholdet af betænkningen, og vi synes, at denne holdning er uacceptabel, og hvad det angår, støtter vi også i særdeleshed den holdning, som fru Pack har indtaget, som indtil sidste øjeblik har forsøgt at udsætte denne betænkning.
Jeg vil lige tydeligt gøre opmærksom på, desværre er Rådet ikke til stede, at Parlamentet naturligvis inden for rammerne af budgettet for 2000 vil have det sidste ord i denne sag. Sammenfattende, fru formand, vil jeg sige, at vi i vores gruppe stod over for et temmelig vanskeligt dilemma ved afstemningen om en betænkning, som for en del tager hensyn til vores bekymringer, men ikke på dette ene væsentlige punkt med hensyn til Pristina. Derfor har vi alligevel valgt at være tydelige og konsistente, og derfor har vi stemt imod.
Betænkning af Palacio Vallelersundi (A5-0037/1999)

Hager
Frihedspartiets holdning til indholdet af Parlamentets første to beslutninger om statutten for parlamentsmedlemmerne har ikke ændret sig. Men for at afslutte den nuværende passivitet i dette spørgsmål har vi - på baggrund af nye forhandlinger med Rådet - stemt for stadfæstelsen af disse beslutninger.

van den Berg
Medlemmerne af Partij van de Arbeid-delegationen i Europa-Parlamentet har stemt for et ændringsforslag, som proceduremæssigt bekræfter Europa-Parlamentets beslutningsforslag af 3. december 1998 og 5. maj 1999 om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer.
For Partij van de Arbeid-delegationen giver denne afstemning ikke udtryk for en bedømmelse af indholdet af beslutningsforslagene af 3. december 1998 og 5. maj 1999. Den betragter kun afstemningen som et proceduremæssigt anliggende, der er nødvendigt for at kunne lade forhandlingerne fortsætte med Rådet om den statut for medlemmerne af Europa-Parlamentet, som stadig skal udarbejdes.
Det er vigtigt, at ændringsforslaget udtrykkeligt nævner Europa-Parlamentets vilje til at forhandle med Rådet for at opnå dets tilslutning til en statut for medlemmerne. Dette indebærer, at Europa-Parlamentet viser vilje til at indgå kompromiser med Rådet. Partij van de Arbeid-delegationen i Europa-Parlamentet og andre i Europa-Parlamentet har tidligere arbejdet for at tilvejebringe denne vilje til kompromis fra Europa-Parlamentets side, og det vil de fortsætte med at gøre.
Endelig holder Partij van de Arbeid-delegationen fortsat fast ved en ny statut for medlemmer af Europa-Parlamentet omkring det kommende årsskifte.

Van Lancker
Jeg har ved afstemningen stemt for PSE-ændringsforslaget om punkt 2. Med vedtagelsen af dette ændringsforslag åbner vi døren for en genoptagelse af diskussionen med Rådet om den fremtidige statut for medlemmerne af Europa-Parlamentet i håb om, at denne statut endelig kommer hurtigst muligt.
Denne afstemning betyder for mig på ingen måde en godkendelse af beslutningsforslaget af 5. maj 1999 om medlemmernes statut. Jeg er stadig af den opfattelse, at flertallet i Europa-Parlamentet med dette udkast til statut ikke gav noget tydeligt signal til vælgerne om, at de vil bringe de overdrevne privilegier og godtgørelser til ophør. Derfor stemte jeg den 5. maj i år sammen med mine kolleger fra De Socialistische Partij i Parlamentets PSE-gruppe imod det nævnte beslutningsforslag.
De Socialistische Partij vil også i det nye Europa-Parlament fortsætte med at arbejde på en rimelig statut, med et gennemskueligt godtgørelsessystem på grundlag af afholdte udgifter, og partiet genfinder derfor også egne elementer i de forslag, som Rådet har fremsat herom. De Socialistische Partij er af den opfattelse, at denne statut skal vedtages hurtigst muligt. Den skal udgøre grundlaget for en gennemgribende reform af Europa-Parlamentet, således at også vores institution kan genvinde Unionens indbyggeres tillid. Hvad vi kræver af Rådet og Kommissionen, må vi også turde binde an med i Parlamentet.
Indstilling ved andenbehandling (A5-0034/1999)

Caudron
Det er ikke første og bestemt heller ikke sidste gang, jeg udtaler mig om den indsats, der er knyttet til udviklingen af tjenesteydelser inden for den elektroniske handel.
Jeg tror faktisk, at selvom man skal glæde sig over, at udvekslingen af varer lettes gennem fremskridt på edb-området, skal man ikke desto mindre være så meget mere på vagt og overvåge, at der opretholdes en retfærdig balance mellem udbydernes interesser og beskyttelsen af forbrugerne.
Vi bør tage hensyn til de nye oplysninger: Elektronisk kommunikation og ditto transaktioner udvikles og generaliseres. Produkter og tjenesteydelser i denne sektor skaber et verdensmarked, der ekspanderer lynhurtigt, og vækstraten vil passere 100% inden år 2001.
Det betyder, at vi hurtigst muligt må vedtage regler, der skaber en ramme for dette nye marked. Selvom det skaber nye indtjeningsmuligheder for virksomheder af enhver art, skaber det samtidig en vis usikkerhed hos forbrugerne.
Det er derfor absolut nødvendigt at udforme bestemmelser for sikkerhed og juridisk accept af elektroniske underskrifter samt for autentificering (originalers ægthed og oplysningers integritet).
Det er, hvad der foreslås i det direktiv, vi diskuterer i dag. Europa-Parlamentet fremlagde ved førstebehandlingen adskillige ændringsforslag. Vi kan med tilfredshed konstatere, at en række af disse er taget med i den fælles holdning. Det bør gå på samme måde med de ændringsforslag, der fremsættes i dag.
Dette direktiv bør udgøre et første skridt på vejen mod at udarbejde en ramme på EU-niveau for den elektroniske handel samtidig med, at vi ved, at vi ikke gennem en længere periode kan undlade at føre diskussionen om dette tema på verdensplan.

Kauppi
skriftlig. (FI) I takt med direktivforslaget tager den kommercielle anvendelse af elektroniske signaturer et skridt frem, men der er stadig et stykke vej at gå. De grundlæggende problemer ved elektroniske signaturer såsom systemets pålidelighed og fleksibilitet samt opklaringen af ansvarsforholdene kræver en del udviklingsarbejde også fremover.
Flere stater og organisationer har i de senere år udviklet digitale underskrifter og regler herom. Ud over Den Europæiske Unions direktivudkast har Det Internationale Handelskammer og OECD givet anbefalinger om emnet. Det vigtige forslag om organisationen Global Information Infrastructure, som fremmer elektronisk handel, er imidlertid udarbejdet.
Jeg mener, at når vi udvikler europæiske referencerammer for elektroniske signaturer, skal Den Europæiske Union hele tiden også agere på internationalt plan, så systemets juridiske rammer kan blive stadfæstet. Etablering af en international organisation vil være til gavn for Den Europæiske Union.
Udviklingen af Fællesskabet må imidlertid ikke forårsage øgede justeringer. Beskyttelsessystemerne skal have lov at udvikle sig frit og så effektivt som muligt ved hjælp af markedskræfterne og samtidig sikre, at forbrugernes stærke tillid til mulighederne for elektroniske signaturer opretholdes.

Martin, David W
Der er ingen tvivl om, at elektronisk handel bliver et af fremtidens store vækstområder, hvis det får forbrugernes tillid.
I øjeblikket er der to problemer, der bremser den elektroniske handel: problemerne med at kontrollere brugernes og forbrugernes identitet og usikkerheden i forbindelse med onlinetransaktioners juridiske gyldighed.
Det glæder mig, at direktivforslaget giver digitale signaturer retskraft (hvis de autentificeres), og at de dermed får samme retskraft som dokumenter, der underskrives med blæk.
Øget sikkerhed i forbindelse med elektronisk handel i EU skulle øge forbrugernes tillid og hjælpe EU-borgerne til at få glæde af dette aktivitetsområde med større sjælefred og sikkerhed.

Titley
Jeg går helhjertet ind for dette fornuftige forslag til en løsning på et af de centrale problemer, der bremser væksten i europæisk elektronisk handel, nemlig problemerne med at kontrollere brugernes og forbrugernes identitet. Dette seneste EU-initiativ, der supplerer nationale initiativer, vil medvirke til at skabe en effektiv lovgivningsmæssig ramme, der kan bringe europæiske virksomheder frem i forreste række med hensyn til udvikling af elektronisk handel. Dette initiativ til fremme af elektronisk handel er kort og godt en førsteklasses løsning for erhvervslivet.
Britisk erhvervsliv er allerede på forkant med udviklingen i sin erkendelse af den elektroniske handels potentiale i Europa. Der findes nu mere end 13 millioner personer med internetadgang i Storbritannien, og indtægterne fra den elektroniske handel ventes at runde GBP 10 milliarder næste år. Labour-regeringen er også på forkant med udviklingen og søger at skabe det rette miljø for en blomstrende elektronisk handel. Vi gennemfører en reform af aftaleloven, der tager hensyn til den elektroniske handel, og som hyldes som model for resten af Europa. Vi forbedrer undervisningsstandarden, fremmer livslang uddannelse og bestræber os på at koble vores skoler op på Internettet. I år 2002 vil alle skoler i Storbritannien være koblet på Internettet. Vi åbner også et netværk af IT-uddannelsescentre eller "e-libr@ries" over hele landet.
De store byer i min egen region i det nordvestlige England blev udviklet i forbindelse med en tidligere stor økonomisk revolution, nemlig den industrielle revolution. Hvad jern var for det 19. århundrede, bliver informationsteknologien for det 21. århundrede. Og ligesom jernbanerne var kommunikationsnet for den industrielle revolution, således bliver Internettet centralt for vidensrevolutionen. Jeg ser gerne, at det nordvestlige England genvinder sin førerposition inden for teknologisk udvikling. Jeg mener, at vi med sådanne vidtrækkende, men gennemførlige politikker kan fremme den naturlige arbejdsomhed og opfindsomhed hos befolkningen i det nordvestlige England og endnu en gang gøre regionen til et kraftcenter for økonomisk velstand i Storbritannien, Europa og resten af verden.
Indstilling ved andenbehandling (A5-0028/1999)
Betænkning af Huhne (A5-0035/1999)

Berthu
Jeg har stemt imod Europa-Parlamentets beslutning om Den Europæiske Centralbanks (ECB) årsberetning for 1998, fordi beslutningen godkender årsberetningen, der indgår i processen for overgangen til et monetært system i EU, der er totalt forenet. Men jeg tænker som de økonomer, der er samlet i sammenslutningen for Frankrigs monetære uafhængighed, at dette mål ikke er ønskeligt, og at det er nødvendigt fra og med den 1. januar 2002 parallelt at bevare på den ene side de nationale valutaer og på den anden side euroen som den fælles valuta.
I øvrigt behandler Europa-Parlamentets beslutning meget grundigt de tekniske aspekter, der har til hensigt at forbedre gennemsigtigheden i ECB. Dette mål forekommer prisværdigt, men det er umuligt at opnå. Europa-Parlamentet har i øvrigt netop bevist dette ved at rode sig ind i forviklinger, som det ikke har formået at komme ud af igen. Den oprindelige tekst til beslutningen krævede reelt, at stemmeafgivningen fra de forskellige medlemmer af Styrelsesrådet blev offentliggjort efter hver enkelt monetær beslutning. ECB's formand, hr. Duisenberg, fremhævede, at han ikke var enig i denne idé af mange forskellige årsager, den ene dårligere end den anden. Især fremførte han, at offentliggørelsen af stemmeafgivningen ville øge presset på Styrelsesrådets medlemmer. Medlem af Bank of England's politisk-monetære udvalg, professor Buiter, har netop svaret, at hvis stemmeafgivningen forbliver hemmelig, vil dette pres også blive forøget i det skjulte, og det vil blot gøre det endnu værre.
Til sidst trak Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi og Valutaspørgsmål endelig den omtalte del af beslutningsforslaget tilbage for ikke at irritere hr. Duisenberg, og Europa-Parlamentet har netop givet sin tilslutning til denne udeladelse.
Sagen er alvorligere, end den umiddelbart forekommer. For det første viser den frygtsomheden eller snarere eftergivenheden i Europa-Parlamentets kontrol. For det andet skal jeg minde om, at offentliggørelse af stemmeafgivninger er tilladt i alle verdens store centralbanker, især i USA og Japan. Hvorfor gør Den Europæiske Centralbank denne undtagelse? Hvorfor skal den agere lidt mere i det skjulte? Svaret er enkelt. De centralbanker, jeg lige har nævnt, arbejder alle inden for en enkelt nation, mens Den Europæiske Centralbank arbejder med adskillige nationer og adskillige befolkninger. På grund af denne anderledes situation frygter ECB i langt højere grad end de andre, at interne konflikter udnyttes af den ene eller den anden medlemsstat. For at afværge denne fare er den tvunget til kun at være halvt så gennemsigtig. På den måde fastholdes situationen. Den Europæiske Centralbank må, fordi den har kompetence inden for et alt for usammensat område, tage endnu større afstand fra den sociale virkelighed. Ved at handle således kan den afdæmpe spillet nu og her på den ene eller den anden stemmeafgivning, men den spærrer vejen for sig selv på længere sigt, idet den afskærer sig fra befolkningerne.
Man vil kunne forstå, at jeg på disse vilkår ikke kan godkende hverken Europa-Parlamentets beslutning eller ECB's årsberetning for 1998.

Caudron
Som tidligere medlem af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har jeg læst den første årsberetning fra Den Europæiske Centralbank opmærksomt, og jeg forsøger årvågent at følge dens arbejde.
Derfor kan jeg kun tilslutte mig ordføreren, når han beklager ECB's manglende gennemsigtighed. Det er rigtigt, at der sker fremskridt, men de er stort set utilstrækkelige, hvis man sammenligner med de informationer, andre centralbanker stiller til rådighed. Når man tager dens høje grad af uafhængighed i betragtning, er det afgørende, at ECB sikrer gennemsigtighed på et højt niveau med hensyn til beslutninger, der angår den monetære politik. Dette ville udgøre en garanti for dens troværdighed.
Jeg finder det f.eks. beklageligt, at hr. Duisenberg modsætter sig offentliggørelsen af et detaljeret referat fra møderne, hvilket dog er normal praksis i mange centralbanker.
Jeg støtter forslaget fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, der anmoder om, at Europa-Parlamentet får stillet kortfattede referater fra Styrelsesrådet til rådighed, hvori man tydeligt udtrykker argumenterne "for" og "imod" de trufne beslutninger samt begrundelserne for disse beslutninger.
Jeg mener i øvrigt, at det med hensyn til at sikre et effektivt samarbejde mellem ECB og Europa-Parlamentet er afgørende, at ECB's formand er parat til at stå til ansvar for hver eneste vigtige beslutning, der tages på det monetære område.
Jeg vil endvidere stå fast på et krav, som Europa-Parlamentet udtrykker over for ECB. Sidstnævnte bør anstrenge sig for at udtænke en monetær politik i form af varig vækst og beskæftigelse. Prisstabiliteten er ikke et mål i sig selv, den bør bidrage til væksten og til at skabe arbejdspladser.
Jeg benyttede lejligheden til at udtale mig om ECB for at gå ind på et problem, der står mit hjerte nær, og som jeg har haft lejlighed til at udtale mig om adskillige gange. Det drejer sig om de gebyrer, som visse banker lægger oven i transaktioner i euro. Problemerne er langt fra løst og fortsætter med at plage EU's borgere i euroområdet. Der bør derfor hurtigst muligt tages et initiativ for at sætte en stopper for denne praksis, som Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen har omtalt mange gange.

Figueiredo
Den Europæiske Centralbank har trods dens fundamentale rolle i europæisk politik og økonomi en uafhængig position i forhold til Rådet, Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, hvilket er uacceptabelt. Det er desværre et eksempel på den manglende demokratiske kontrol fra disse institutioners side.
Da udgangspunktet er, at stabilitetspagten og de forskellige nominelle konvergenskriterier skal overholdes, og prisstabilitet skal prioriteres højest, bliver ECB's pengepolitiske retningslinjer bestemmende for den økonomiske politik på nationalt og EU-plan inden for de mest forskelligartede økonomiske og sociale områder, herunder også for budgetoverslagene i såvel EU som i medlemsstaterne.
ECB's virkemåde skal derfor ændres, der skal skabes en effektiv demokratisk kontrol med den, løsningen af EU's og dets medlemsstaters økonomiske og sociale problemer skal opprioriteres med særlig vægt på vækst- og jobskabelsespolitik. Dét er begrundelsen for min stemmeafgivning.

Titley
Jeg glæder mig over denne første årsberetning fra formanden for Den Europæiske Centralbank, hr. Duisenberg. Han har fortjent vores ros for den vellykkede oprettelse af ECB og den problemfri indførelse af euroen. Jeg og andre medlemmer af Europa-Parlamentet finder ECB's årsberetning og månedsoversigt uvurderlige og af en konsekvent høj standard.
Det ærgrer mig imidlertid, at ECB ikke følger de samme høje standarder for gennemsigtighed og åbenhed som Bank of England. Bank of England fik operationel uafhængighed i maj 1997 med en af de første love, der blev gennemført af den nye Labour-regering. Der udsendes nu referater af møderne i Bank of Englands Monetary Policy Committee - inklusive afstemningsresultater - ca. seks uger efter, at de finder sted. Det øger markedets tillid til Bank of Englands beslutninger, og det er et skoleeksempel på en åben ledelsesstil.
Det er garanteret ikke noget tilfælde, at Storbritannien siden Labour-regeringens modige beslutning i maj 1997 har haft en hidtil ukendt økonomisk stabilitet og er blevet rost af OECD. Det kan heller ikke være noget tilfælde, at Labour-regeringens beslutning dengang blev kritiseret af de konjunktursvingende konservative, der har en enestående rekord, hvad angår økonomisk ustabilitet og inkompetence.
Jeg ser gerne, at ECB følger en politik med samme åbenhed og gennemsigtighed som Bank of England. En sådan åbenhed skulle omfatte offentliggørelse af mødereferater fra ECB's Styrelsesråd med ræsonnementet bag beslutningerne, specielt i forbindelse med fastsættelse af rentesatser.
Det er urimeligt, hvis Storbritannien skal gå fra åbenhed til relativ hemmeligholdelse. Hvis Storbritannien nogensinde skal tage euroen til sig, skal ECB udvise større åbenhed.
Det Europæiske Råd den 15.-16. oktober i Tampere

Berthu
Fru formand, Det Europæiske Råd i Tampere, der netop er gået ind for det såkaldte EU-område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, har taget nogle gode tekniske beslutninger for at intensivere samarbejdet i forbindelse med bekæmpelsen af kriminalitet og for at fremme den retlige koordination, f.eks. ved at man i større udstrækning gensidigt anerkender juridiske beslutninger på det civile eller strafferetlige område, hvilket De, fru formand, jo i øvrigt selv anbefalede i Deres indledende indlæg.
Men på et mere generelt plan, og især da det behandlede immigrationsspørgsmål, begravede Rådet sig i to selvmodsigelser, der i øvrigt begge skyldes en mangel på politisk mod eller en gensidig lammelse af dets medlemmer. Vi ved ikke så meget om det.
Den første selvmodsigelse: Selvom man med Amsterdam-traktaten stolt bevilgede midler til fuldt ud at lægge immigrationsspørgsmålet op på EU-plan, er Det Europæiske Råd i Tampere nu pludselig blevet mere forsigtigt. Det ser ud, som om stats- og regeringscheferne, der altid er parate til at skrive under i traktaterne på de store europæiske principper, der ikke forpligter til noget som helst, pludselig blev forfærdede over de praktiske konsekvenser af denne nye tekst. Det nye tonefald var så klart anderledes, at man havde svært ved at tro, det var de samme mænd, der med seks måneders interval havde underskrevet Amsterdam-traktaten og konklusionerne fra Tampere. Selvmodsigelsen bliver helt klart latterlig, hvad angår den franske regering, der med Amsterdam-traktaten skrev under på en økonomisk og fysisk fordeling af flygtningene mellem Unionens lande, og som nu trækker i land over for konsekvenserne af sin egen underskrift.
Den anden selvmodsigelse: Det Europæiske Råd i Tampere lægger vægt på, at den platoniske vilje styrer indvandrerstrømmene og bekæmper den illegale immigration ved kilden. Men samtidig udtaler Rådet med eftertryk adskillige gange, at det er nødvendigt at give de legale indvandrere et sæt ensartede rettigheder så tæt som muligt på dem, Unionens borgere har, og at det er nødvendigt først og fremmest at indføre en integrationspolitik, der gør det muligt for dem at blive.
Alt dette er absurd. Det er klart, at i jo højere grad, man giver de legale indvandrede rettigheder, desto flere indvandrere tiltrækkes der, herunder de illegale, der håber på at blive legaliserede en dag. Hvor lang tid skal der gå endnu, før Rådet og Kommissionen også på dette område bliver klar over de katastrofale praktiske konsekvenser af de principper, de går ind for?

Newton Dunn
Tak, fru formand, og tak til de tjenestegrene, hvis frokost jeg forsinker.
Jeg vil gerne understrege, at jeg støtter tanken om at oprette en europæisk politiskole og udvide Europols beføjelser, forudsat at der er fuld kontrol med deres aktiviteter. Jeg har talt meget til offentligheden om dette emne, og jeg tror, at borgerne ønsker langt større mulighed for at bekæmpe den internationale og den organiserede kriminalitet, der i stadig større grad krydser vores grænser.
Der findes mere end 100 separate politistyrker i Den Europæiske Union og mere end 50 i mit eget medlemsland. Deres adskillelse svækker deres muligheder for at håndtere det stigende og ikkeregistrerede antal forbrydelser, der begås overalt i Europa. Jeg forudsætter derfor et stigende og presserende behov for at lade vores politistyrker operere på tværs af grænserne.

Alavanos
Jeg mener ikke, at de beslutninger, der blev taget på topmødet i Tampere, hverken lever op til vores forventninger eller til problemernes størrelse.
1. Anvendelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed kræver, at Europa-Parlamentets myndighed til at træffe beslutninger og at kontrollere bliver styrket.
2. Der mangler en specifik samarbejdspolitik med de fattige lande med henblik på, at de kan påvirke de strukturelle og konjunkturmæssige årsager til udvandrerstrømmene.
3. Det er nødvendigt med en udvidelse af asylretten for ofre for ikkestatslige faktorer og seksuel vold. Genève-konventionens principper skal altså realiseres og fremmes.
4. "Betingelserne for modtagelse af ansøgere er meget få", det er nødvendigt, at der indgår tilstrækkelige overlevelsesmidler til, at de kan føre et værdigt liv, indtil de finder arbejde.
5. Det er nødvendigt med et mere reelt samarbejde med FN's Højkommissariat.
6. Det er nødvendigt med en ligeværdig behandling af statsborgere fra tredjelande, herunder også stemmeret til lokalvalg og valg til Europa-Parlamentet.
7. En klassificering af den store kategori af personer "uden papirer" er påkrævet.
8. Systemet Eurodac til at tage fingeraftryk af asylansøgere er principielt uacceptabelt.

Banotti
På Tampere-topmødet blev der for første gang fokuseret på indvandring og asylpolitik, men der blev også fokuseret kraftigt på den handel med mennesker, der er vokset støt gennem de seneste fem år.
I alle større byer i Europa findes der eksempler på handel med primært kvinder med henblik på prostitution.
Europa-Parlamentets beslutning nævner ikke dette problem, men jeg vil gerne have ført til protokols, at der sideløbende med handel med voksne er en stigende handel med børn med henblik på prostitution og pædofile aktiviteter.
Det er skandaløst, at det velhavende Vesten nu har føjet handel med menneskekød til sit overforbrug.

Figueiredo
Det Europæiske Råd i Tampere havde som mål at føre Amsterdam-traktatens bestemmelse om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed ud i livet og give det konkret udformning gennem en mere samordnet eller ligefrem fælles politik for f.eks. indvandring, asyl og visumregler. Dette kræver efter vores opfattelse, at Rådets beslutningsproces baseres på enstemmighed, og at medlemsstaternes suverænitet respekteres, eftersom borgerrettigheder, retfærdighed og sikkerhed er et felt af helt afgørende vigtighed.
Dette område, der hænger tæt sammen med den fremadskridende ophævelse af de såkaldte "indre grænser" i EU og styrkelsen af de "ydre grænser", må dog ikke få lov til at lave EU om til en fæstning.
Trods ønsket om at sikre rettigheder på dette særdeles følsomme felt og trods det nødvendige i at træffe foranstaltninger, der indebærer samarbejde, som f.eks. i forbindelse med bekæmpelse af organiseret kriminalitet og pengehvidvaskning, narkotika- og våbenhandel samt menneskesmugling, bør man være særlig opmærksom på, hvorledes den politik og de foranstaltninger, der faktisk bliver ført ud i livet, hænger sammen, og hvilke følger de får.

Gahrton
Jeg har stemt for ændringsforslag 2 fra Verts/ALE, da jeg mener, at borgere fra tredjelande, som er bosat inden for EU, bør have de samme rettigheder som borgere i EU med hensyn til fri bevægelighed. Derimod er jeg ikke tilhænger af et fælles EU-visum, men mener, at hvert enkelt EU-land frit skal kunne fastlægge sin egen visumpolitik.

Hautala
Jeg håber meget, at Tampere-topmødet markerede et skridt væk fra en europæisk fæstning, sådan som det er hævdet af EU's formandskab. Bekræftelsen af "en fuldstændig og inklusiv anvendelse" af Genève-konventionen er en vigtig sejr for De Grønne og mange ikkestatslige organisationer. Jeg beklager imidlertid, at det for de fleste asylansøgere kun er muligt at komme ind i Unionen på ulovlig vis. Den nye holdning til bekæmpelse af ulovlig indvandring i oprindelseslandene medfører en risiko, da samarbejdet kan føre til en form for undertrykkelse. Unionen skal løse årsagen til problemet for at forbedre menneskerettighederne og de økonomiske vilkår for befolkningen i disse lande.
Vores gruppe glæder sig over den øgede indsats i forbindelse med bekæmpelse af hvidvaskning af penge og handel med mennesker. Men vi insisterer på, at øgede beføjelser til Europol skal ledsages af en øget demokratisk kontrol på EU-plan for at sikre overholdelse af borgerlige rettigheder, herunder kontrol fra Europa-Parlamentet og De Europæiske Fællesskabers Domstol.
De Grønne mener, at tredjelandsborgernes stilling skal forbedres yderligere i forhold til Tampere-forslagene. En rimelig behandling omfatter ikke blot retten til sociale tjenester eller uddannelse, men også stemmeret og fri bevægelighed i EU. Et EU-charter for grundlæggende rettigheder skal omfatte nye og bindende rettigheder for EU-borgere, hvis det ikke blot skal ende som en politisk erklæring.

Titley
Hr. formand, de fleste vælgere i min valgkreds var sikkert ikke klar over, at EU's regeringer i sidste uge holdt et vigtigt møde om retlige og indre anliggender i Tampere. Det skyldes sikkert, at de indgåede aftaler vidner om almindelig sund fornuft og giver indlysende fordele for almindelige briter, således at ikke engang de ekstreme eurofobiske konservative kunne finde på noget at klage eller gøre vrøvl over.
EU's regeringer blev enige om at indføre et fælles retsområde for at tackle problemet med organiseret kriminalitet, specielt narkosmugling og handel med mennesker. Der etableres nu et større grænseoverskridende politisamarbejde, herunder - på Storbritanniens opfordring - en ny europæisk operativ taskforce af politichefer samt en europæisk politiskole. Der bliver også tale om en udvidelse af det grænseoverskridende retlige samarbejde, herunder gensidig anerkendelse af retsafgørelser i alle EU-lande. Der indføres en hurtigere udlevering, således at selv tidligere diktatorer måske bringes for retten.
Endvidere blev man i Tampere enig om at træffe foranstaltninger for at gøre det lettere for almindelige mennesker at rejse, bo og arbejde overalt i EU. Folk fra f.eks. Commonwealth-landene eller andre lande uden for EU, der har boet længe i Storbritannien, sikres nu lige ret til uddannelse, sundhedspleje og andre goder på kontinentet. Endvidere vil britiske statsborgere, der bliver involveret i retstvister i udlandet, nu få lettere adgang til rets- og tolkehjælp, og procedurerne vedrørende erstatninger og gældsfordringer bliver forenklet.
Blandt andre foranstaltninger blev regeringerne også enige om fælles vilkår for modtagelse af folk, der søger politisk asyl, samt om at udarbejde et EU-charter for grundlæggende rettigheder. Med dette charter vil alle EU-borgernes grundlæggende rettigheder for første gang blive nedfældet på papir. Det bliver et skelsættende instrument, der vil supplere Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, som Labour-regeringen i øjeblikket er i færd med at transformere til britisk lovgivning.
Med alle disse foranstaltninger vil jeg ikke længere mangle råd, når folk fra min valgkreds med problemer i udlandet ringer og beder mig om hjælp. Britiske statsborgere vil nu have samme lovfæstede rettigheder på kontinentet som alle andre EU-borgere. Efter i lang tid at have været henvist til anden klasse under den konservative regering er briterne nu blevet førsteklasses borgere under Labour-regeringen.
(Mødet udsat kl. 13.30 og genoptaget kl. 15.05)

Meddelelse af resultatet af valget af ombudsmand
Formanden
Som aftalt vil jeg altså nu meddele resultatet af valg af ombudsmand. 557 har stemt, heraf 32 blanke eller ugyldige. Antal afgivne stemmer er således 525, og et absolut flertal består af 263 stemmer.
Resultatet er følgende:
Hr. Anastassopoulos: 256 stemmer
Hr. Söderman: 269 stemmer
Hr. Söderman har opnået et absolut flertal af de udtrykte stemmer og er således valgt til ombudsmand. Jeg ønsker ham tillykke med valget, og jeg giver ham de bedste ønsker med til at udøve sit hverv.
(Kraftigt bifald)

Omstrukturering af virksomheder
Diamantopoulou
Mine damer og herrer, på foranledning af spørgsmålet om Michelin dukker det omfattende emne om omstrukturering af industrien op i første række igen. Vi lever i en tidsalder, hvor der inden for industrien, men også inden for virksomhederne generelt, gennemføres overordentlige store ændringer, der skyldes en række forskellige forhold, men især det sammensatte fænomen globalisering. Kapitalens fri bevægelighed, afskaffelsen af de økonomiske grænser, ændringen af modeller på grund af højteknologien og informationssamfundet og den verdensomspændende konkurrence er alle elementer, som mange gange medfører voldsomme ændringer og omstruktureringer i industriproduktionen.
Det er klart, at denne omstrukturering kan planlægges, og at den kan ske på mange måder. Michelins offentliggørelse og meddelelse om at ville nedlægge 7.500 stillinger inden for de næste tre år har skabt stor bekymring, som også jeg deler. Det vedrører ikke kun denne specifikke virksomhed, men alt, hvad der sker, og som vil komme til at ske i fremtiden i alle de store og små virksomheder i Europa.
Jeg er realistisk nok til at kunne sige, at en omstrukturering aldrig vil kunne være fløjlsblød, den kan ikke foregå uden problemer. Men en omstrukturering kan være intelligent, det vil sige, at den tager hensyn til de sociale og økonomiske omkostninger, eller den kan være kortsynet, det vil sige, at den tager hensyn til de økonomiske omkostninger i dag og betaler de sociale omkostninger langt senere, for der er mange faktorer, som påvirker en virksomhed i negativ retning, hvis den ikke tager hensyn til den sociale dimension.
Det er klart, at vores mål er det, som jeg før kaldte en intelligent omstrukturering, og der er tre karakteristiske elementer, som mange virksomheder har taget hensyn til, for før i tiden så vi i EU tilfælde af opførsel på de to andre måder, som jeg nævnte før. En intelligent omstrukturering indeholder først og fremmest en planlægning af beskæftigelsesgraden hos de implicerede personer. Det er klart, at det er såvel en rettighed som en forpligtelse for selve virksomheden. Men den må også have en strategiplan, som først og fremmest sørger for beskæftigelsesgraden hos de implicerede personer. For det andet er der ikke noget, som retfærdiggør, at arbejderne ikke bliver underrettet i tide, at de bliver informeret analytisk og bliver spurgt til råds om en eventuel omstrukturering, som måtte kunne føre til samme resultater, men med lavere sociale omkostninger.
Inden for EU har der indtil i dag været en institutionel ramme, som består af to direktiver: direktivet om kollektive afskedigelser og direktivet om virksomhedens europæiske komité. Begge direktiver udgør en minimumsramme for forskrifter, inden for hvilken en virksomhed, som ønsker at gennemføre en omstrukturering, kan bevæge sig.
Hvad angår vores forhandling i dag, er der indtil dette øjeblik ikke noget, der tyder på, at den omtalte virksomhed har overtrådt de omtalte regler. Vi har lang tid foran os, hvor vi kan se, hvad der kommer til at ske fremover. Men det er klart, og det ser ud til, ligesom i vores tilfælde i dag, at med de meget store ændringer, der sker omkring os, må det være nødvendigt med ændringer af de måder, som vi klarer dem på. Således er det mange gange påkrævet, at de gældende regler bliver forbedret, de skal mange gange ændres, eller der skal nye regler til. Derfor fremlagde Europa-Kommissionen i november 1998 et direktiv om information af og forhandling med arbejderne. Der er tale om et direktiv, der indtil i dag er blevet støttet af Parlamentet, og jeg tror, at forhandlingen i dag om Michelin vil sætte gang i yderligere aktiviteter fra vores side for at støtte dette direktiv. Men det er helt klart, at i denne tid kan lovgivningen ikke alene eller lovgivningen i sig selv ikke tackle dette store problem med omstruktureringer i industrien, når den europæiske industri ikke kun skal konkurrere inden for sine egne grænser, men også skal deltage og klare sig succesfuldt i den globale konkurrence.
På foranledning af ældre tilfælde såsom Renault har Kommissionen overladt til specialister også at behandle emnet om omstrukturering ud fra en synsvinkel om arbejdspladser. Der foreligger således betænkning af Gillenhammer, der er kendt af Parlamentet, og som indeholder en del forslag, som vi kunne følge. Det første forslag er et observationsorgan. Inden udgangen af januar vil det endelige forslag om et observationsorgan ligge klar. Jeg forbeholder mig ret til at forhandle med Europa-Parlamentet, for at vi kan finde ud af, om der skal være et observationsorgan for de små og mellemstore virksomheder, som kan informere dem om de ændringer, der vil ske, men det skal også have betydning som bindeled på nationalt plan til de lokale observationsorganer, så virksomhederne kan være så forberedte som muligt med hensyn til de budskaber, der ligger i tiden.
Det næste punkt, som jeg gerne vil standse op ved, er den sociale dialog. Ansvaret for den sociale dialog påhviler arbejdsmarkedets parter, og der findes særlige aktiviteter inden for rammerne af det sociale ansvar, som vi alle har, som de kan ty til. Det vigtigste er, at beskæftigelsesgraden for lønmodtagere er noget, som vedrører både den nationale politik, men også lønmodtagerne og selve virksomheden. Virksomheden har ansvaret for at bevare lønmodtagere i arbejde, og lønmodtageren har ansvaret for hele tiden at holde sig orienteret og udvikle sine evner og færdigheder. De forhandlinger om tvungne mekanismer til videreuddannelse, der foregår mellem virksomhederne og lønmodtagerne, er et af de meget seriøse emner i den sociale dialog. Jeg bør sige, at i starten af november har jeg det første, officielle møde med de europæiske arbejdsmarkedsparter, og et af de basale emner er netop dette.
Idet jeg låner forslag og idéer fra betænkning af Gillenhammer, vil jeg gerne til sidst sige, at jeg har til hensigt at sende et brev til alle virksomheder med over 1.000 ansatte på europæisk niveau, hvor jeg vil bede dem om på frivillig basis at udfærdige en rapport med titlen "Forvaltning af ændringer", så vi kan lave en form for benchmarking mellem de store virksomheder om, hvorledes vi kan planlægge omstruktureringerne uden at skabe intense og store sociale problemer.
Mine damer og herrer, jeg mener, at det er vigtigt, at vi omtaler en række foranstaltninger, som er blevet truffet på EU-niveau angående omstrukturering af virksomheder. Jeg vil således ganske kort nævne den beslutning, der blev truffet for få dage siden, om anvendelse af planen om risk capital, investeringer af højrisikokapital, som Kommissionen godkendte i sidste uge, og som er et vigtigt redskab især for de nye små virksomheder. Jeg vil også nævne foranstaltningerne til at fremme nyskabelse over grænserne, foranstaltningerne til at fremme lønmodtagernes bevægelighed via en overførsel af deres rettigheder og pensioner, særprogrammerne til deres efteruddannelse og naturligvis det overordentligt store beløb gennem strukturfondene til mål 3, som alle landene tilhører, et beløb i størrelsesordenen EUR 24 milliarder i de næste syv år. Gennem mål 3 og gennem strukturfondenes programmer samt naturligvis gennem beskæftigelsesstrategien er det muligt at strukturere nationale politikker, men også politikker på europæisk plan om virksomhedernes og lønmodtagernes beskæftigelsesgrad, forretningssans og tilpasningsevne.
Vi står i dag over for et særtilfælde, som ikke er en model til efterligning. Vi står over for et særtilfælde, hvor vi har fået meddelelse om et stort antal afskedigelser samtidig med meddelelsen om profitter. Det er klart, at EU på ethvert plan gør og bør gøre, hvad der er muligt for at hjælpe den frie konkurrence, det frie og sunde konkurrenceområde, hvor Europas virksomheder bevæger sig. Men det er lige så klart, at Europa især bør støtte det, som det har været stolt af i århundreder, nemlig den europæiske sociale model. Omstrukturering, modernisering af virksomhederne bør ikke ske med ofre. Som jeg sagde før, kan en omstrukturering ikke foregå fløjlsblødt, men den kan være til at tackle, den kan være til at forudsige, og den kan ganske vist foregå med en midlertidig omkostning, men uden ofre. Jeg er af den mening, at forslagene på lovgivningsniveau, men især forslagene på samarbejdsniveau mellem arbejdsmarkedets parter udgør et fundament, hvor vi han behandle disse vores tidsalders store problemer rigtigt.

Pronk
Hr. formand, vi taler i dag om omstrukturering. Jeg vil begynde med at rose kommissæren. Jeg tror, at det i dag er første gang, at hun blander sig i en social debat. Jeg tror, at hun ofte vil møde op her ved alle mulige andre lejligheder. Men denne forhandling viser jo noget, som er temmelig væsentligt i alle forhandlinger om beskæftigelse og sociale anliggender, nemlig omstrukturering og globalisering.
Jeg tror egentlig, at det er godt at tale om dette emne igen i dag her i det nye Parlament. Det er tydeligt, at omstrukturering finder sted vedvarende. Det glemmer man sommetider. Man er sommetider tilbøjelig til kun at se på omstrukturering, når der går arbejdspladser tabt. Der sker naturligvis også ofte en forøgelse af antallet af arbejdspladser. Det taler man meget mindre om.
Denne forhandling er forløbet lidt mærkeligt. Derfor vil jeg lige komme med en bemærkning om et beslutningsforslag, som åbenbart stadig cirkulerer, og som stadig bærer mit navn. Det er et beslutningsforslag, som blev fremsat i forbindelse med det gamle emne i debatten. Det var Michelin-sagen. Formændene har besluttet ikke at tage denne sag op her, men at tale om omstrukturering i al almindelighed. Jeg synes, at Præsidiet har truffet en meget klog beslutning. Men mit første beslutningsforslag havde at gøre med det daværende emne, og derfor har PPE erstattet dette beslutningsforslag med Menrad-beslutningsforslaget, som således er blevet det officielle PPE-beslutningsforslag.
Endelig er det heller ikke endnu lykkedes os at udarbejde et kompromisforslag, som erstatter en række beslutningsforslag fra grupperne. Det eneste punkt, og det må vi naturligvis ikke liste udenom, er, at anledningen til denne forhandling var Michelin. Jeg vil ikke selv tale for meget herom. Jeg tror ikke, at det er Parlamentets opgave at komme ind på en individuel virksomheds beslutning. Det er min gruppes faste overbevisning. Så meget desto mere, som der nu i denne konkrete beslutning ikke var tale om offentlige penge, og som beslutningen fuldstændigt finder sted på den franske offentligheds område. Den franske regering, der, som vi alle ved, er dannet af socialdemokrater, de grønne og kommunister, har ikke grebet ind i denne sag. Det ville således være overordentlig mærkeligt, hvis vi skulle gøre det. Det er endnu en grund til ikke at komme ind på det.
Men vi har den principielle holdning, at vi generelt ikke behøver at gøre det, i hvert fald ikke nu, hvor vi i mellemtiden har et europæisk samarbejdsudvalg, som skal løse den slags problemer. Jeg vil tilføje, at høring og information er ting, som kunne gøre det meget nemmere at løse omstruktureringsproblemer. Det er langt størstedelen af min gruppe absolut overbevist om. Det er også fremgået af tallene. Det er meget nemmere at løse problemer, hvis man har haft ordentlige drøftelser. Det er også, hvad kommissæren sagde. Men når man har et instrument, og i Europa har vi heldigvis et sådant instrument, så er det jo meget ulogisk at begynde at tale om hvert konkret tilfælde i europæisk sammenhæng. Vi må overlade dette til drøftelser i virksomheden. Selv når nationale myndigheder mener, at de skal gribe ind, er det disse nationale myndigheders egen sag. Men det er bestemt ikke Europa-Parlamentets opgave at bringe det på bane. Det ændrer ikke det faktum, at en forhandling af denne slags naturligvis altid er vigtig.
Jeg har til sidst et lille spørgsmål til kommissæren. Jeg savnede noget om offentlig støtte. Det er altid noget, som har spillet en vigtig rolle i forbindelse med en omstruktureringsdebat, bl.a. i debatten om Hoover. Kan kommissæren måske sige noget herom?

Caudron
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil begynde mit indlæg som repræsentant for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe i debatten om omstrukturering af virksomheder med en meddelelse fra lønmodtagerne på Michelin. Jeg har forstået den som tre gange nej, og det vil ikke behage min kollega, Pronk.
Nej, kære kolleger, i et afbalanceret EU med velstand er det ikke længere acceptabelt at høre en virksomhed på samme tid meddele et forøget overskud på 17% og fjernelse af 7.500 arbejdspladser. Nej, kære kolleger, det er ikke moral at se, at virksomhedens aktieværdi på børsen efter denne meddelelse forøges med 12%. Dette giver således en merværdi til aktionærerne, uden at der er skabt en eneste ekstra værdi, snarere tværtimod. Nej, kære kolleger, lønmodtagerne kan ikke længere stille sig tilfredse med afkortede og forvanskede, for ikke at sige falske oplysninger, som lederne på Michelin udsender i et forsøg på at retfærdiggøre deres beslutning.
I øvrigt, kære kolleger, viser denne nye og alvorlige sag, som har rystet medierne og den politiske verden i Frankrig - hvis dette stadig var nødvendigt - at vi her og nu i EU må gennemføre stærke og relevante foranstaltninger for endelig at forene den økonomiske ydeevne og de sociale garantier, vækst og beskæftigelse, friheden til at drive virksomhed og forsvaret af lønmodtagerne. Socialdemokraterne i EU kræver dette, og det er bl.a. grunden til, at de har fremsat adskillige forslag.
Først og fremmest en direkte sammenhæng mellem den offentlige støtte og de aftaler, der omfatter en reduktion af arbejdstiden med økonomiske sanktioner for de virksomheder, der ikke respekterer deres forpligtelser, selvom de har modtaget offentlige midler. Socialdemokraterne kræver også en opgørelse over gennemførelsen af EU's direktiv om kollektive afskedigelser, vedlagt forslag til forbedringer med henblik på simpelthen at effektivisere gennemførelsen i forsvaret af beskæftigelsen og lønmodtagerne. Socialdemokraterne står endelig fast på, at det er nødvendigt at revidere EU's direktiv om etablering af et europæisk samarbejdsudvalg, at der gennemføres en reel information for lønmodtagerne i normale perioder og i god tid, samt reelle rådføringer, hvilket forudsætter, at der afsættes tilstrækkelig tid samt midler til selvstændige eksperter for lønmodtagerne.
Uden disse minimumsbestemmelser og visse andre sammen med konkrete tiltag imod virksomhedsflytninger internt i EU og andre tiltag og andre foranstaltninger mod den sociale dumping uden for EU vil den europæiske socialmodel, der er så dyrebar for visse af vores politiske kolleger, herunder på højrefløjen, aldrig være andet end tomme ord, hvilket vil bidrage til at styrke en anti-EU-stemning i vores land samt hos mange lønmodtagere.
Det siges ofte, kære kolleger, at fremskridt ikke er noget værd, medmindre de har opbakning. Det indebærer for os, at man i en verden i konstant forandring holder op med at lægge de største anstrengelser og de største ofre over på lønmodtagerne for derefter at lade de rigeste med den største indflydelse høste de positive resultater af disse anstrengelser og ofre. Det er på høje tid, at Rådet og Kommissionen gør noget, og jeg vover at sige som slutning på mit indlæg, at det selvfølgelig gælder samhørigheden i vores samfund og den sociale fred, samt at selve den europæiske idé overlever, men naturligvis også virksomhedernes overordnede interesser og dermed soliditeten i EU's økonomi.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, nu hvor markedet får en stadig mere global karakter, er det vigtigere end nogensinde, at virksomheder har en optimal konkurrenceevne. Ud fra dette synspunkt er det sommetider uundgåeligt, at virksomheder reorganiserer sig eller træffer pinefulde foranstaltninger såsom forflyttelse af arbejdstagere og i værste fald afskedigelse. Hverken Europa-Parlamentet eller Kommissionen har efter min gruppes opfattelse beføjelser til at gribe ind i ledelsen af europæiske virksomheder. Virksomheder skal være frie til at træffe managementbeslutninger, som fører til vækst og således til større beskæftigelse. Det er, hvad Europa har brug for.
Selvfølgelig er min gruppe af den opfattelse, at omstrukturering af virksomheder skal finde sted efter samråd med samarbejdsudvalget i tide. Arbejdstagernes ret til høring og information, hvilket er fastlagt i forskellige europæiske direktiver, skal respekteres.
Desuden skal vi føre tilsyn med, at foranstaltninger på nationalt og europæisk plan forbedrer det økonomiske klima i Europa. Malplacerede sociale eller økonomiske forpligtelser for virksomheder fører jo til større arbejdsløshed i stedet for flere job.
Til sidst vil jeg sige, hr. formand, at der også i Frankrig nu er en række virksomheder, som er kommet til den konklusion, at reorganisation er nødvendig. Bedre sent end aldrig, for alle virksomheder skal hurtigt gøres parate til det 21. århundrede. Det vil gøre Europa sundt og på længere sigt garantere beskæftigelsen.

Auroi
Fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, kommissærens indlæg handlede mere om SMV'er end om ængstelsen hos de lønmodtagere på Michelin, der er repræsenterede her. Det er bl.a. som født og opvokset i Clermont Ferrand, hjemsted og hovedsæde for Michelin, at jeg har modtaget disse folk adskillige gange.
De samtidige meddelelser om at fjerne 7.500 arbejdspladser og den enorme forøgelse af indtjeningen, lukningen af fabrikken Wolber-Michelin i Soissons - betegnet som en kommunikationsfejl af virksomhedens ledelse - viser i hvor høj grad kynisme og foragt er drivkræfterne i denne multinationale virksomheds industrielle strategi.
Vi husker andre identiske eksempler såsom Renault Vilvorde, det franske banksystem, de store distributionsvirksomheder, og lad os ikke glemme Daewoo. Alle disse virksomheder, der år efter år udarbejder planer for afskedigelser, har nydt godt af tilskud fra EU og på nationalt plan, uden at de på noget tidspunkt har skullet aflægge regnskaber for anvendelsen af disse midler.
Jeg mener, at Parlamentet skylder at tage sig af bekymringen hos millioner af EU-borgere, der lever i arbejdsløshed eller i frygten for en dag at stå uden job. Vi har også pligt til at være faste og klare på tre punkter: At kontrollere, at anvendelsen af de beløb, de store virksomheder modtager, først og fremmest tjener til at bevare beskæftigelsen. At minde om her, lige før forhandlingerne i WTO åbnes, at enhver virksomheds strategi - også de multinationales - på samme tid skal tage hensyn til såvel de økonomiske og finansielle data som de menneskelige, sådan at millioner af lønmodtagere kan bevare deres arbejde og deres værdighed.
Endelig - og på et tidspunkt, hvor et europæisk samarbejdsudvalg for Michelin netop har set dagens lys - bør EU's lovgivning ændres, så de pågældende lønmodtagere og deres repræsentanter, der berøres af planerne for kollektive afskedigelser af økonomiske årsager, kan møde for retten uden at afvente, at fyringerne bekendtgøres inden for den områdekompetente retskreds og bestride grundlaget for denne afgørelse.
Det er tankegangen i den beslutning, vi foreslår, og det er udelukkende på disse vilkår, at EU kan fastholde sin politiske rolle, idet man gør det muligt at udvikle en virkelig bæredygtig økonomi for virksomhederne samtidig med, at man beskytter lønmodtagernes rettighederne. For det er dem - og det må vi aldrig glemme - der udgør livskraften.

Wurtz
Hr. formand, fru kommissær, jeg glæder mig over, at disse forhandlinger om bølgen af omstruktureringer af virksomheder, som vi fører, og om tabet af arbejdspladser, der ledsager den, kan finde sted her i Europa-Parlamentet.
Min gruppe har udtrykt ønske om dette, siden Michelin-sagen begyndte. Eller med andre ord, hvilket netop er blevet sagt, siden ledelsen af denne store virksomhed på en og samme gang foran sine finansanalytikere meddelte realiseringen af store udbytter og afskedigelsen af 7.500 ansatte i Europa. Selvom dette initiativ straks blev hilst med glæde på børsen, hvor aktien foretog et spring opad, fremkaldte det samtidig i store grupper i den brede befolkning, især i Frankrig, men også andre steder, hvilket jeg selv har konstateret, en meget kraftig indignation.
På en måde har kynismen i Michelins metode medført en voldsom forøgelse af den afvisende holdning, der i stadig stigende grad er svaret på denne moderne kapitalistiske strategi, også kaldet share-holder value - skabelsen af værdier for aktieindehaverne - der frem for alt består i at lade den i deres øjne utålelige udgift, som arbejdskraften udgør, være underordnet de glubske krav fra virksomhedens økonomiske aktionærer.
Michelin er desværre langt fra en undtagelse på området. Dens provokerende meddelelse indgår som led i en veritabel kræftskade, som vi ikke kan lade udvikle sig uden at reagere, medmindre vi selv ønsker at give afkald på enhver styring af den økonomiske og sociale udvikling og dermed på ambitionen om at fremme den europæiske socialmodel inden for globaliseringen.
På samme måde forholder det sig med Olivetti, der efter at have fundet den nødvendige kapital til sit frugtbare overtagelsestilbud for Telekom Italia, har planlagt afskedigelsen af 13.000 ansatte, med Alcatel der for at genvinde sine økonomiske aktionærers tillid på en og samme gang udsendte en meddelelse om et nettoudbytte på FRF 15 milliarder eller EUR 2,3 milliarder og fjernelsen af 12.000 ansatte, med banksektoren, hvor euroens ankomst reelt har været startskuddet til fusioner og overtagelser, der er gået hårdt ud over beskæftigelsen, og som har bevæget branchen hen imod finansielle, hvis ikke spekulative aktiviteter. Den triste rekord indehaves af Renault, der ved ganske ugenert at eliminere arbejdspladserne hos Nissan overfylder sine aktionærer og slutter af med at eksportere det mest afskyelige renommé i EU til Japan samtidig med, at virksomheden via eftervirkningerne også fjerner adskillige tusind arbejdspladser i selve EU.
Hvad kan vi da gøre ved det? Der er en mulighed via regeringerne og især reformen af lovene om de såkaldte "økonomiske" afskedigelser. En blomstrende virksomhed bør under ingen omstændigheder have lov til at fjerne personale, det vil sige afskedige lønmodtagere. Der er endvidere muligheder inden for EU. Parlamentet fremlagde i januar ændringsforslag, fru kommissær, til direktivet om oplysninger til og rådføringer med arbejdstagerne. Vi forventer stadig, at Kommissionen tager hensyn til disse ændringsforslag.
Men jeg tror, det i dag er nødvendigt at gå endnu længere. Lad mig give et eksempel. Man bør pålægge virksomhederne at udsætte enhver plan for omstrukturering i seks måneder for at give plads til en uafhængig faglig ekspertundersøgelse. Hvis virksomheden har modtaget offentlig støtte - dette er allerede blevet sagt - herunder fra EU, bør manglende overholdelse af de fastsatte regler medføre en tilbagebetaling. På samme måde i direktivet om europæiske samarbejdsudvalg bør disses rolle samt beskyttelsen af de delegerede styrkes væsentligt. Det er altså op til Kommissionen hurtigst muligt at præsentere os for to forslag til ændring af direktiverne.
Endelig vil jeg til slut her ved starten på forhandlingerne i WTO gerne understrege nødvendigheden af, at EU fastholder sin politiske vilje, herunder inden for industripolitikken med fokus på "beskæftigelsen, skabelsen af rigdomme og udviklingen af de fysiske områder". I lyset af den nye teknologi og revolutionen på informationsområdet er der skabt plads til en ny opfattelse af begrebet produktivitet, der ikke alene bygger på en rationering af de sociale udgifter, men også på, at man fremmer de menneskelige kapaciteter. I modsætning til den aktuelle tendens - opblødning af alle regler - kan Den Europæiske Union, hvis den vil, tilegne sig instrumenter, med hvilke den kan give impulser til en sådan politik, fra beskatning af spekulationsbetonede aktiviteter til indføring af en selektiv bevilling, der opmuntrer til at skabe arbejdspladser og til at advare imod masseafskedigelser.
Min gruppe vil for egen regning henvende sig til de vigtigste faglige organisationer i EU for at udveksle erfaringer og i påkommende tilfælde fremsætte et EU-andragende, der gør det muligt for vores medborgere at overveje de kommende beslutninger. Der har været, hr. formand, en Vilvorde-effekt, hvis omfang alle husker, men som ikke førte til nye regler. Vi ønsker at Michelin-effekten denne gang munder ud i konkrete ændringer. Jeg tror, det er på den måde, vores medborgere, der står over for de omstruktureringer, vi diskuterer i dag, vil måle omfanget af vores reelle solidaritet.

Nobilia
Hr. formand, jeg lyttede til kommissær Diamantopoulous indlæg, og jeg vil gerne takke hende. Min gruppe Union for Nationernes Europa er af den opfattelse, at den sammenhæng, som dette spørgsmål bliver rejst i, er ret vanskelig, fordi der er fare for, at man på den ene side opstiller en hypotese om en konkurrence, der ikke er fri, og på den anden side begrænser medlemsstaternes spillerum på området, hvilket er i modstrid med subsidiaritetsprincippet. Et konkret princip, som kan retfærdiggøre et indgreb fra Unionens side i den forbindelse, er så de eventuelle sociale problemer, som omstrukturering af virksomheder risikerer at skabe inden for EU og under alle omstændigheder i medlemsstaterne, og det er i øvrigt et princip, der allerede er taget højde for i Rom-traktaten af 1957. Dette er for at undgå, at Unionens yderligere politikker, der tager sigte på en stadig større samhørighed og social integration, skulle vise sig at være forgæves, også selvom det kun skulle være delvist.
Forudsat, at det er Unionens ønske at indføre en fælles økonomisk politik og om muligt også industripolitik, er det efter vores mening hensigtsmæssigt, at Unionen i mellemtiden får lejlighed til at udtale sig, navnlig om de omstruktureringer, som medlemsstaterne er eller har været inddraget i, også finansielt. Det skal desuden understreges, at det er nødvendigt, at Unionen udsætter sine indgreb på dette område for en strengere kontrol, og at den fastlægger nogle kontrolmekanismer, både med hensyn til inddragelsen - og under alle omstændigheder med hensyn til informationen til arbejdstagernes fagforeninger - og med hensyn til de reelle fordele ved selve indgrebene, ikke kun de økonomiske fordele, men også de sociale. Og det er, fordi Unionens støtte til virksomhederne ikke altid har ført til en stabil udvikling i disse virksomheders aktiviteter og til en beskyttelse af deres beskæftigelsesniveauer.
I disse tilfælde må man ikke undlade at anmode om, at der pålægges en sanktion, som også omfatter en fuldstændig tilbagebetaling af de beløb, Unionen har stillet til rådighed. Dette er et princip, der ligeledes skal anvendes i tilfælde af, at støtten gives til en virksomhed uden for EU. I så fald vil en samarbejdsaftale med virksomhedens land - såfremt der skulle eksistere en sådan - ikke blot gøre det lettere at fastlægge og integrere Unionens indsats i dette land, men også lette gennemførelsen af ovennævnte sanktion, hvilket er ønskeligt.

Lang
Hr. formand, EU's politiske klasse har arrogant og demagogisk fundet den ideelle syndebuk som bannerfører for sine egne økonomiske gemenheder. De på venstrefløjen, der i dag siger fra over for nedlæggelsen af arbejdspladser i virksomheden Michelin, har givet massiv støtte til EU's ultraliberale økonomiske politik sådan, som den er fastlagt i Maastricht- og Amsterdam-traktaten.
Mine kære kolleger, De støtter aktivt globaliseringen, men De råber meget højt, når EU's virksomheder forsøger at tilpasse sig de skadelige regler, som De selv har fastsat og det økonomiske miljø, som De har pålagt dem. Nu må De have mod til at se sandheden i øjnene. Lønmodtagerne på Michelin er ikke ofre for Michelins ledelse, de er ofre for Deres globale handlende på samme måde som lønmodtagerne i bank-, forsikrings- og automobilsektoren samt adskillige andre, hvor virksomhederne fusionerer, flytter eller lægger strukturen om for at overleve. Deres globaliserede økonomi, det er globaliseret arbejdsløshed, og det er visheden om et generelt tilbageskridt på det sociale område.
De socialdemokratiske eller liberale regeringer og Europa-Kommissionen, der også ligger under for globaliseringsdogmet, er medansvarlige for denne situation. De har konstant snydt og manipuleret EU's arbejdstagere. De kapitulerer totalt uden kamp, endda inden åbningen af forhandlingerne i Millenium-runden, idet de giver afkald på effektivt at bekæmpe den sociale dumping, at kræve en nødvendig social klausul indført samt at anvende fællesskabspræferencen.
Ved således at fremme den frie bevægelighed af kapital globalt og med den hensigt at ville liberalisere investeringerne endnu mere omdanner EU's regeringer de angelsaksiske pensionsfonde til veritable regenter på de økonomiske og finansielle markeder. I morgen vil disse multinationale statsløse være de ukontrollerede herrer over økonomien, men også over den nye verdensorden, De så inderligt ønsker. Den eneste mulige politik for at skabe fuld beskæftigelse for EU's arbejdstagere er at genvinde det indre marked, at beskytte det imod illoyal konkurrence og at sige fra over for en kriminel og antisocial globalisering. Det er også at genetablere den nødvendige regel om fællesskabspræferencen. Det betyder altså kort sagt at producere europæisk, i EU og med EU-borgere.

Helmer
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at støtte PPE-gruppens synspunkt om, at denne forhandling primært handler om én virksomhed i én medlemsstat, og at det derfor ikke er et passende emne at tage op for EU-institutionerne. Under alle omstændigheder står Michelin over for en konkurrencemæssig udfordring, så det bliver absolut nødvendigt at øge produktiviteten og foretage afskedigelser. Jeg kan forstå, at man også har bekymret sig om en cykeldækfabrik, men Michelin kan importere cykeldæk for halvdelen af det, det koster at producere dem i Frankrig. Ingen virksomhed kan fortsætte under sådanne betingelser. Spørgsmålet er, om Europa skal være en cykeldækøkonomi eller en moderne højteknologisk økonomi.
På det mere generelle plan vil jeg gerne udfordre en tanke, der er fremherskende her i Parlamentet, specielt i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Der er en formodning om, at vi kan redde job og fremme beskæftigelsesudsigterne ved at tilskynde virksomhederne til ikke at fyre overflødige arbejdstagere. Tanken kan synes plausibel, men den er helt misforstået og ineffektiv. Hvis vi holder kunstigt liv i job, der har overskredet deres sidste salgsdato, så skader vi produktiviteten og gør den europæiske industri mindre konkurrencedygtig. Vi beholder arbejdstagere i underskudsgivende situationer, hvor de koster penge, i stedet for at omskole dem til nye job i rentable industrier, hvor de kan skabe værdier.
Under den angelsaksiske model med fleksible arbejdsmarkeder vil arbejdstagerne ofte miste deres job, men det gør ikke noget, fordi de hurtigt får et nyt job.

Under den ufleksible, sklerotiske europæiske samfundsmodel kæmper vi for at bevare arbejdstagere i nødlidende virksomheder, og når de endelig mister deres arbejde, kan det meget vel være umuligt at finde ny beskæftigelse til dem. Det er grunden til, at Europa har langt større arbejdsløshed og højere langtidsledighed end USA.
Endelig skal vi huske på, at regeringer ikke skaber job, europæiske institutioner skaber ikke job. Virksomheder skaber job. Det er vores opgave som regulatorer at skabe et miljø, hvor virksomheder og job har fremgang. Vi skal ikke bede erhvervslivet om at skabe social tryghed. Lad regeringerne tage sig af den sociale sikkerhed, og overlad det til erhvervslivet at skabe velstand og job.

Hughes
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige til hr. Helmer og andre, at folk i denne side af Parlamentet ikke ønsker at hæmme eller bremse virksomhedernes beslutningsprocesser.
I stedet ønsker vi at opmuntre dem til at tage sig af deres investorer. Når jeg taler om investorer, tænker jeg ikke blot på aktionærer. Jeg tænker også på de tusindvis af arbejdstagere i virksomheder som Michelin, der har investeret tid, energi, viden, færdigheder og håb samt egne og familiens forhåbninger i den virksomhed, de har arbejdet for i mange år. Jeg tænker på investeringerne fra de samfund, der støtter og hjælper dem. Jeg tænker på alle skatteborgerne i hele Den Europæiske Union. Der er investeret offentlige midler i disse virksomheder, enten direkte eller indirekte. Som hr. Nobilia sagde for kort tid siden, skal regional, national eller europæisk støtte ikke gives betingelsesløst.
En god virksomhed passer på sin arbejdsstyrke. Den samarbejder med arbejdsstyrken og fremmer engagement, partnerskab og fornyelse. En god virksomhed behandler ikke arbejdsstyrken eller det omgivende samfund som produktionsfaktorer, der let kan kasseres i et globalt profitspil.
Her i Parlamentet har vi vænnet os til tanken om eksterne virkninger i miljøpolitikken, hvor regningen for beskidt praksis ikke betales af den pågældende virksomhed, men af samfundet. Vi er måske nødt til at tænke i lignende baner, når det handler om det sociale ansvar i virksomheder som Michelin. Ellers er der fare for, at den største byrde bæres af aktionærerne.
Der er en klar skævhed i Den Europæiske Union. På den ene side har virksomhederne en udstrakt grad af frihed til at omstrukturere og flytte, mens de pågældende arbejdstagere på den anden måde kun har meget få rettigheder. Selv hvor EU-lovgivningen indeholder bestemmelser om f.eks. retten til høring i god tid forud for beslutninger om kollektive afskedigelser eller andre store ændringer, der påvirker folks levebrød, overholdes loven ikke ordentligt. Det er vi nødt til at kigge nærmere på.
Der er en række uløste problemer, som vi skal have løst på europæisk plan. Vi skal gennemgå og forbedre loven om individuelle og kollektive afskedigelser samt loven om bedriftsråd. Der er behov for generelle rammer for information og høring, og der er også behov for en gennemgang af lovgivningen om overførsler, fusioner og overtagelser - ikke her, men primært i f.eks. bank- og forsikringssektoren.
Stigningen på 12% i Michelins aktieværdi i dagene efter meddelelsen viser den kyniske og tilsigtede manipulering med aktiemarkedet. Det finder jeg helt forkasteligt, og jeg håber, at alle rettænkende medlemmer af Europa-Parlamentet har samme opfattelse.
Endelig har jeg en bemærkning til forretningsordenen. Hr. formand, jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på noget. For to dage siden underskrev jeg og andre en beslutning, en kompromistekst. I sidste afsnit var der en henvisning til Michelin. Denne henvisning er fjernet i den beslutning, der nu er omdelt inden afstemningen i morgen. Nogen i Parlamentets tjenestegrene har fjernet dette afsnit uden at gøre underskriverne opmærksom herpå. Det er en meget alvorlig sag, og jeg håber, at De vil undersøge sagen nøje og forelægge resultatet for Parlamentet.

Formanden
Mange tak, hr. Hughes. Jeg skal med glæde finde ud af, hvad der er sket, og så får De besked.

Flautre
Hr. formand, vi er også meget interesserede i konklusionerne af den undersøgelse, De vil udføre, for vi har også underskrevet denne beslutning, og vi har konstateret den samme ændring.
Mange af os har netop været inde på, at det reelle mål med et stigende antal omstruktureringer af virksomheder er at give aktionærerne et stadigt større afkast og at garantere dem en stadigt voksende rentabilitet for de økonomiske investeringer. Det er årsagen til, at ledelsen af Michelin-gruppen på samme tid gav meddelelse om nedlæggelsen af 7.500 arbejdspladser og fremragende udbytter. Det er, som De har understreget det, grunden til, at en meddelelse om planer om afskedigelser altid følges op af en stigning i aktiekurserne for de pågældende virksomheder.
Dette voldsomme udtryk for foragt for lønmodtagerne og deres liv modsiger i bund og grund målene for at fremme beskæftigelsen, den sociale samhørighed og den europæiske socialmodel. Hvad tror De, de lønmodtagere, der netop nu står for at blive afskediget i Soissons på fabrikken Wolbert-Michelin, tænker om disse mål og vores faste forsæt om at fremme dem? Den sociale desperation, der er skabt af disse beslutninger, omdannes uvægerligt til politisk desperation, som udgør en permanent trussel mod demokratiet.
Det er årsagen til, at EU må skabe sammenhæng mellem sine ord og sine handlinger og overholde sine forpligtelser med hensyn til beskæftigelsen og retten til at leve et liv i værdighed. Hvordan kan den gøre det her og nu stillet over for disse store gruppers ensidige og brutale beslutninger? Den bør først uden tvetydighed fordømme denne type beslutninger og støtte de pågældende lønmodtagere. Nej, hr. Pronk, de store gruppers beslutninger er ikke guddommelig ret. Politikerne har ansvaret for at gribe ind og sige, hvad de mener.
Den Europæiske Union bør også notere sig, at det nu er slut med den magiske ligning, som alle EU's institutioner uafladeligt gentager, og ifølge hvilken vækst plus konkurrenceevne nødvendigvis er lig med beskæftigelse og udvikling. Det passer ikke, og vi har her beviset! Vi må nu drage konsekvenserne af denne konstatering og igen overveje grundlaget for vores EU-strategi for beskæftigelse og for de store økonomiske retningslinjer. Det bliver nødvendigt at udvide lønmodtagernes og deres repræsentanters beføjelser, så de kan fremhæve deres ret til i bund og grund at afvise de økonomiske begrundelser for deres afskedigelser - det er det, vi kalder Wolbert-Michelin-ændringsforslaget, og som vi sætter til afstemning i morgen. Det er uacceptabelt, at definitionen på og styringen af de generelle interesser konfiskeres af de økonomiske beslutningstagere. Det er ikke hverken ved at gøre knæfald for aktionærerne eller ved at indsprøjte den autoritære nationalistiske populisme ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Jeg er enig i mange af Deres synspunkter, men det er min pligt at overholde forretningsordenen og tidsplanen. Det vil De kunne forstå. Selv vi på venstrefløjen må overholde forretningsordenen.

Laguiller
Hr. formand, i denne debat lægger jeg vægt på at udtale mig om Michelins skandaløse beslutning om at foretage 7.500 afskedigelser, selvom dens indtjening er øget.
Det er klart, at jeg er lige oprørt over planerne om at nedlægge arbejdspladser fra både Renault­Nissan, Alsthom, Rhône­Poulenc, Hoechst Marion Roussel og mange andre virksomheder. Fælles for dem alle er, at de ønsker at skabe betydelige udbytter og endda kaste arbejdstagerne på gaden eller nedlægge arbejdspladser, hvilket har næsten lige så alvorlige konsekvenser, idet et nedlagt job betyder endnu en arbejdsløs. De virksomheder, der handler sådan, samt deres direktører og deres storaktionærer er hovedansvarlige for arbejdsløshedens alvorlige omfang og den materielle og endda moralske elendighed, den medfører.
Vi for vores part går ind for et forbud mod afskedigelser på alle virksomheder, der skaber fortjenester, og med mulighed for ekspropriering, hvis det sker alligevel. At favorisere berigelsen af en håndfuld storaktionærer ved at skubbe titusinder af kvinder og mænd ud i arbejdsløshed og fattigdom er en kriminel indstilling, og jeg vejer nøje mine ord. Virksomhedernes udbytter skyldes alles arbejde, og de bør først og fremmest benyttes til at bevare de eksisterende arbejdspladser og til at skabe nye ved at fordele arbejdet uden at formindske lønningerne.

Della Vedova
Hr. formand, vi er alle sammen klar over, at der bag fyringerne ligger nogle menneskelige dramaer, som det måske er godt, at de europæiske regeringer - der er inspireret af den europæiske socialmodel - i højere grad tager sig af. Efter min mening er forhandlingen i dag dog kørt af sporet, eftersom man diskuterer omstrukturering af virksomheder, og hvilke fortjenester der er acceptable, samt hvilke fortjenester der ikke er det, i det store liberale Europa.
Hvis det skulle gå efter mange af de taleres meninger, som vi har hørt i dag, tror jeg, at vi ville få et Europa med fattigdom og arbejdsløshed og ikke et Europa med beskæftigelse og rigdom. Hvad nytter det at fastslå, at Michelins fortjeneste er steget med 17%, hvis man ikke siger, om den er større eller mindre end Bridgestones, Goodyears eller de andre konkurrenters fortjeneste, hvis man ikke siger, at Michelin er en virksomhed med en omsætning pr. medarbejder på USD 106 mod Goodyears USD 141, og hvis man ikke siger, at Renault - der, hvis ikke jeg tager meget fejl, er en virksomhed, som den franske regering har store andele i - tager til Japan og køber en virksomhed, nemlig Nissan, for herefter at se sig nødsaget til at fyre 21.000 ansatte for at undgå en lukning - men de interesserer os måske mindre, fordi de er japanere? Jeg tror i stedet, at det er nødvendigt at sætte spørgsmålstegn ved den europæiske socialmodel, som er socialmodellen for arbejdsløshedens og skatternes Europa, for et Europa, hvis fagforeringer har en enorm magt. De hindrer den økonomiske vækst og forbyder millioner af arbejdsløse italienere, franskmænd og tyskere samt millioner af indvandrere at finde et arbejde for at bevare nogle situationer, der ofte ikke er andet end privilegerede situationer.
Parlamentet bad i går formand Duisenberg om at tage højde for i den monetære politik, at det er nødvendigt med vækst i et Europa, der ikke forstår at forandre sig selv eller sine økonomier, og som ikke forstår at liberalisere markederne, specielt arbejdsmarkedet. Hvis det er det Europa, vi tilrettelægger, er vi hykleriske, for vi tilrettelægger et Europa, hvor der hersker arbejdsløshed, og hvor virksomhederne lukker. Men når der ikke er nogen virksomheder længere, har vi måske grædt så meget, at vi ikke har flere tårer tilbage.

Karoutchi
Hr. formand, EU bør råde over en konkurrencedygtig industri, der kan skabe rigdom og dermed arbejdspladser.
Det betyder, at det internt i Unionen er nødvendigt til bunds at gennemføre en veritabel koordination af skattepolitikken og af en definition af sociale standarder, der er sammenlignelige for alle, for ikke at skabe en konkurrenceforvridning, der er endnu mere mærkbar end i dag. Det vil også sige, at vores virksomheder skal være i stand til at modstå globaliseringen og at tilpasse sig den. Vi kan beklage globaliseringen, men den findes. Det er op til os at organisere den for at undgå de negative aspekter. I den forbindelse står vi over for vanskelige problemer i form af virksomhedsflytninger. Vanskelige, fordi de helt klart ødelægger arbejdspladser i EU, vanskelige, også fordi de samme personer, der ringeagter de lande, der er under udvikling, i dag samtidig kræver, at EU mangedobler sine investeringer i disse lande, og at den skaber maksimale lettelser for, at produkter fra disse lande kan få adgang til EU's landområde.
Hvad angår Michelin-sagen, eftersom alle taler om den - selvom vi alle har sagt, at det ikke var det, det drejede sig om - vil jeg sige, at samme dag, som vi fik oplysningen om at nedlægge arbejdspladser på Michelin, gjorde Pirelli det samme i samme omfang, men det er der ingen, der taler om. Michelin har i dag 82 produktionssteder, heraf 48 i Europa. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvor mange bilfabrikker, herunder offentlige, og hvor mange dækfabrikker, herunder halvoffentlige, der i dag er repræsenteret i EU i samme omfang, og som ikke allerede har foretaget virksomhedsflytninger uden stor ståhej, og undertiden med hjælp fra regeringerne, herunder også venstreorienterede.
I dag skal vi sige tingene ligeud. Det er rigtigt, at Michelin over 20 år har reduceret antallet af ansatte med 25.000, men jeg vil gerne minde visse personer om, at de 25.000 arbejdspladser, der er forsvundet, skyldes en tilsvarende produktionsindsats inden for samtlige industrisektorer, og især inden for automobiler og dæk. Ud af de 25.000 er der kun tale om 186 afskedigelser. Lad derfor være med at søge syndebukke for det, som reelt er den industrielle udvikling eller udviklingen inden for omstruktureringen.
Man siger til os: Se indtjeningen på børsen. Undskyld mig, mine damer og herrer, men se da på indtjeningen på børsen for alle virksomheder gennem et eller to år. Jeg skal her minde hr. Wurtz om, at han eller hans venner deltager i en regering, der ikke gør noget for, at børsfortjenesterne ophører.

Ghilardotti
Hr. formand, nu skal vi endnu en gang - og det er desværre ikke første gang - drøfte et meget alvorligt problem, nemlig fyringen af tusindvis af ansatte på grund af en virksomheds ensidige valg. Det er Michelin-sagen - som jeg ikke vil gå i detaljer med, for det har andre kolleger allerede gjort - der giver os lejlighed til denne forhandling.
Der finder omstruktureringer sted i mange medlemsstater, og det bliver vi mindet om af de senere års historie. Denne historie er nemlig rig på omstruktureringer, flytninger og lukninger af virksomheder - vores kollega Wurtz mindede os om nogle af disse - der ikke alene mindsker beskæftigelsen, men som også bringer den økonomiske og sociale samhørighed i de ramte områder i fare. De skaber et klima med social usikkerhed mellem arbejdstagerne, og de skaber et klima, der bestemt ikke gavner udviklingen og væksten. Selvom det er nødvendigt, at virksomhederne bliver mere konkurrencedygtige, navnlig i en tid med globalisering af økonomien, skal den nødvendige fleksibilitet internt i virksomhederne dog gå hånd i hånd med arbejdstagernes sikkerhed. Disse processer og disse fænomener, der efterhånden bliver mere og mere hyppige, skal styres ved hjælp af de instrumenter, der står til rådighed, og som skal forbedres. Kommissæren, som jeg gerne vil takke for hendes klare redegørelse, talte om en intelligent omstrukturering. De instrumenter, der findes til at forebygge og administrere fænomenerne, skal anvendes både på nationalt plan og på europæisk plan, for tabet af arbejdspladser vedrører Europa, hr. Pronk. Det vedrører ikke de enkelte lande, men os alle sammen.
Jeg mener navnlig, at den sag, vi drøfter i dag, bør være en lejlighed til, at Kommissionen i dag over for Europa-Parlamentet forpligter sig til at foretage en vurdering og en revidering af direktivet om afskedigelser og virksomhedslukning for at gøre det mere effektivt, når det gælder bevarelsen af arbejdspladser. Det er desuden nødvendigt at fremskynde revurderingen af direktivet om samarbejdsudvalg og særligt at styrke informationen og høringerne, men jeg vil gerne tilføje, at det også er nødvendigt at medtage et fundamentalt spørgsmål i dette direktiv, nemlig spørgsmålet om sanktionerne. Reglerne skal overholdes, og dem, der ikke gør det, må stå til regnskab for det.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, jeg glæder mig over, at forhandlingen finder sted her i dag, for Parlamentet skal hele tiden være opmærksomt på borgernes behov og være avantgarde i den europæiske integration, og for at dette dobbelte mål kan nås, er udviklingen af Europas sociale dimension efter min mening grundlæggende.
Den beslutning, som vi forhandler om, er en blanding af stilarter, af individuelle bidrag, som resulterer i en overordentligt ulige helhed. Men nogle af overvejelserne, særligt dem, som min kollega hr. Pronk har givet udtryk for, er for mig særlig vigtige.
Men lad mig sige, at de af os, som mener, at kun konkurrencedygtige virksomheder kan skabe beskæftigelse, og at man kun ved at skabe beskæftigelse kan sikre den europæiske sociale model, har vundet. Og de, der tror på en art virkelig frivillige løfter gennem offentlig indblanding, har tabt.
Men når det er sagt, mener vi, som tror på markedet og kæmper i denne del af salen langt fra de autarkiske tilskyndelser andre steder i salen, at princippet om social kompensation skal bringe princippet om et velfungerende marked i ligevægt.
Derfor er jeg især glad for, at vores beslutning lægger op til social dialog som metode til konfliktløsning. Og jeg glæder mig desuden over, at der gås ind for at udarbejde en socialpagt, en social protokol, med konkrete foranstaltninger. Jeg glæder mig også over, at der tales om behovet for at revidere en skattemæssig struktur, som fremmer, som tilskynder til flytning af virksomheder til områder med lavere skattetryk. Og endelig glæder jeg mig over, at beskæftigelsen er et horisontalt princip, et inspirerende princip for alle politikker og især for den offentlige støtte.
Men til de andre fløje i Parlamentet vil jeg sige, at de, der for at redde arbejdspladser forsøgte at kaste de maskiner, som fremstillede tekstiler, i Manchesters floder, tog fejl, for vi lever i en tid, som er umådelig meget bedre end den, som de ønskede at bevare.

Weiler
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, den forrige taler har ret på ét punkt. Hvis det faktisk var sådan, at markedet kunne regulere sig selv helt alene, ville vi i dag ikke tale om Michelin. Det er også en eklatant fejltagelse, hr. Pronk, at tro, at det ikke er en sag, der vedrører Parlamentet. Vi har her for nogle år siden også diskuteret Renault, og det var også absolut rigtigt. Der nedlægges 7.500 arbejdspladser, og det er en ganske særlig negativ rekord, som en virksomhed her sætter.
Endvidere skal vi diskutere det her, fordi arbejdstagerne i Europa forventer, at vi, Den Europæiske Union, styrer globaliseringen, og at vi regulerer virksomhedernes nødvendige modernisering og tilpasninger til markedet intelligent, det vil sige socialt forsvarligt. Hertil har Den Europæiske Union nogle retningslinjer, som imidlertid anvendes alt for forsigtigt. Jeg mener, det er symptomatisk for virksomheden Michelins politik, at den først ved udgangen af dette år opretter et europæisk samarbejdsudvalg.
Økonomiske forandringer i EU vil fortsætte, men for os socialdemokrater er det en selvfølge, at arbejdstagerne og deres fagforeninger skal inddrages i denne proces, at de skal informeres rettidigt, og at deres forslag skal efterprøves seriøst. Fru kommissær, hvis De i dette tilfælde vil skærpe EU's instrumenter, vil vi helt sikkert støtte og følge Dem. Jeg vil endvidere gerne takke de arbejdstagere fra Michelin, som er her i dag. Dette engagement kunne jeg også ønske mig fra ejernes side. En stigning i overskuddet i det første halvår af 1999 på alene over 17% er egentlig fremragende, men dette overskud bør virksomheden investere i nye produkter, i nye miljøvenlige produktionsmetoder og først og fremmest i videreuddannelse af medarbejderne. Det ville være et bidrag til ro på arbejdsmarkedet, og så ville aktiemarkederne også have al mulig grund til en værdistigning.

Menrad
Hr. formand, med hensyn til den diskuterede omstrukturering af virksomheder understreger jeg udtalelsen i det nævnte fælles beslutningsforslag fra de fire grupper. Global players fra Europa har intet andet valg end at tage kampen op mod konkurrrencen på verdensmarkedet. Her gælder det efter PPE-gruppens mening netop om at undgå sociale katastrofer. Alt dette er ikke et fuldstændigt nyt fænomen. Da jeg første gang kom ind i Parlamentet for 10 år siden, blev jeg opsøgt af fagforeningsfolk fra en kabelfiberfabrik i min hjemlige valgkreds. Deres virksomhed var kort forinden blevet overtaget af en stor elektrokoncern i Frankrig. Arbejdstagerne håbede i begyndelsen på, at deres arbejdspladser nu var mere sikre. Nærmest ved et tilfælde fik de at vide, at man i koncernens hovedsæde langt borte ville lukke den overtagne fabrik inden tre måneder. Det er på dette ømme punkt, at direktivet om det europæiske samarbejdsudvalg sætter ind. Det er jo overvejende en succes. Vi bør også her fortælle denne succeshistorie, dette positive budskab, nemlig at der i de seneste par år er oprettet 600 nye europæiske samarbejdsudvalg. Ganske vist er rettidig information ofte stadig mangelfuld. Fru kommissær, her er en ændring af direktivet absolut på sin plads.
Endelig skal vi også insistere på, at alle virksomheder og koncerner overholder de lovbestemte forpligtelser til information og høring, de nu har påtaget sig, og at det skal have konsekvenser, hvis de ikke gør det.
Jeg tilslutter mig den kristelig-demokratiske arbejdsministers konstatering af, at det var under hans formandskab, at direktivet om det europæiske samarbejdsudvalg blev vedtaget. Manglende information medfører usikkerhed, mistro og til sidst angst. Informationer og høringer betyder gennemsigtighed, som skaber tillid, og derved undgås tab som følge af uro i de europæiske virksomheder. Vinderne er her i lige grad arbejdsgivere og arbejdstagere.

Gillig
Hr. formand, fru kommissær, på dette tidspunkt i forhandlingerne er der allerede sagt meget. Det gør det muligt for os at gentage visse idéer som en konklusion.
Denne beslutning om industrielle omstruktureringer er fremlagt i dag, fordi virksomheden Michelin har besluttet at afskedige 7.500 personer. Situationen er selvfølgelig dramatisk, men det er i dag interessant at konstatere, at vi kan tale om industrielle omstruktureringer, ikke blot ud fra et økonomisk synspunkt, men også om de menneskelige problemer, der rejser sig. Jeg tror, at denne beslutning er tæt knyttet til situationen på Michelin. At fjerne 7.500 arbejdspladser i dag, selvom hverken virksomhedens industrielle eller økonomiske resultater giver mulighed for at begrunde disse afskedigelser med nogen som helst krise, er helt klart uacceptabelt, alene ud fra et retligt synspunkt.
Ud fra et menneskeligt synspunkt er situationen ikke blot uacceptabel, den er uanstændig og umoralsk. Når en enkelt kommunikationsoperation gør det muligt for en virksomhed at tjene 12% på børsnoteringen, selvom der ikke er skabt nogen som helst værdier - ikke produceret eller solgt et eneste dæk mere - hvilket giver det indtryk, at rigdomme simpelthen opstår spontant udelukkende på grund af det finansielle marked, er der tale om en total foragt for det menneskelige arbejde. Mens aktionærerne sælger aktier og opnår merværdier, bliver kvinder og mænd klar over, at de er de eneste, der kommer til at lide under situationen. Det er altså den høje pris, EU's lønmodtagere skal betale, for at nogle investorer kan maksimere deres indkomster.
Blandt de foranstaltninger, der er blevet foreslået, fru kommissær, har De talt om den sociale omkostning og om at tage hensyn til denne på langt sigt. Det er helt klart uomgængeligt og absolut nødvendigt, at en styrkelse af direktivet om kollektive afskedigelser og direktivet om europæiske samarbejdsudvalg udfylder denne bestemmelse. Det er lige så uomgængeligt, at man planlægger nye former for social omfordeling, finansieret af aktionærerne for de velfungerende virksomheder, der afskediger udelukkende med det formål at opnå en kursstigning på deres aktier. Endelig forventer vi en forklaring for at vide, om vi kan stemme om denne kompromisbeslutning, hvor navnet Michelin er forsvundet. Under alle omstændigheder viser disse forhandlinger klart den politiske spaltning, der deler Parlamentet, og som ikke forsvinder i beslutninger, fordi de kaldes "kompromisbeslutninger".

Bushill-Matthews
Hr. formand, jeg vil først og fremmest udtrykke ægte sympati over for alle dem, der uforskyldt mister deres job som følge af en omstrukturering af virksomheden. Det kan jeg sige med ægte indføling og indsigt, fordi jeg selv har været i samme situation. Jeg har været arbejdsløs, og det er ikke morsomt.
Men jobsikkerheden fremmes bedst gennem succesrige virksomheder. Virksomheder bliver bedst succesrige, hvis de kan konkurrere på verdensmarkedet. Andre kan have en anden opfattelse, og denne udtalelse tager sig måske ikke godt ud i aviserne, men det bedste tidspunkt - faktisk det eneste tidspunkt - at omstrukturere på er, når du er stærk. Hvis du venter, indtil du er svag, skal indsatsen være langt større, og der skal afskediges flere folk. Det er i høj grad en realitet.
Virksomhederne har mange ansvarsområder, men deres primære ansvar består i at overleve som arbejdsgivere og træffe de nødvendige foranstaltninger i den henseende, og jeg mener ikke, at Europa-Parlamentet skal belære dem om, hvordan det bedst gøres, eller kommentere, hvorvidt deres omstrukturering er "intelligent" eller ej. Det er i stedet vores og i høj grad regeringernes pligt at gøre, hvad vi kan, for at undgå at problemet opstår. Det betyder, at vi skal forsøge at mindske byrden i form af unødvendige bestemmelser, der øger virksomhedernes omkostninger, og prøve på at minimere virksomhedernes indirekte omkostninger, der til gengæld tilskynder virksomhederne til at skille sig af med arbejdskraft for hurtigt at spare store pengesummer. Det er dette spørgsmål, som vi i virkeligheden skal forholde os til i dag.
Afslutningsvis vil jeg sige, at regeringens indblanding alt for ofte kan være hæmmende for virksomhedernes konkurrenceevne. Af hensyn til Parlamentets troværdighed skal vi passe på ikke at gå i samme fælde.

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, det er virkelig en interessant strid mellem holdninger, vi kan overvære her i dag. Det europæiske virksomhedslandskab ændres i hidtil uset tempo, og det mønster, som disse ændringer fra vores synspunkt følger, er jo altid det samme. Ved omstruktureringer og sammenslutninger opstår der nye kæmpeforetagender inden for en branche, og resultatet med hensyn til arbejdspladser er - når man ser på de store virksomheder - altid et minus. Alene i den tyske banksektor går der for tiden mere end 100.000 arbejdspladser tabt. Millioner af arbejdstagere i Europa er med rette bange for at miste deres arbejde, og samtidig stiger aktieværdien ved omstruktureringerne og omlægningerne, i det mindste på kort sigt. Meget ofte overser man, at det kun er meget få, der profiterer af denne nye overskudsfordeling, for det er et beskedent mindretal, som overhovedet råder over aktieposter. Og i modsætning til det, De har sagt, fru kommissær, er Michelin jo, det skal guderne vide, ikke noget enkeltstående tilfælde. Andre talere har jo allerede sagt det meget tydeligt.
De, der foretager omlægningerne, argumenterer altid med, at de ikke har noget andet valg. Det var nødvendigt at tilpasse sig netop nu, ingen kommer uden om de stigende koncentrationer. Men heraf opstår en meget farlig og selvopfyldende profeti, og i stadig flere brancher styrer vi mod farlige markedskoncentrationer. Jeg er sikker på, at vi netop i Europa-Parlamentet kommer til at beskæftige os meget med dette spørgsmål i fremtiden. Vi har derfor behov for initiativer til en effektiv europæisk monopollovgivning.
To andre aspekter vil jeg gerne kort fremhæve. Som led i de voldsomme omvæltninger udsættes især små og mellemstore virksomheder for et meget stærkt pres. Mens der ved store virksomheder stiles mod og også opnås afkast på 15% af den indskudte kapital, skrumper avancen hos stadig flere underleverandører. I sidste ende er det de små og mellemstore virksomheder, som sammen med arbejdstagerne bærer størstedelen af skattebyrden. Vinderne ved omstruktureringerne og fusionerne forstår jo nok, hvordan de helt legalt kan undgå at betale skat. Men på den måde kommer Europa ud på et virkelig farligt skråplan. Vores sociale ro er i allerhøjeste grad i fare, hvis næppe mere end en femtedel af samfundet profiterer af udviklingen, og resten står tomhændet tilbage. Derfor skal vi nu kraftigt støtte ethvert engagement, som går imod denne udvikling. Vi står jo ikke over for en naturlov. Vi skal vise mod til at kræve et relevant bidrag til samfundets opgaver, også fra dem, som profiterer af omstruktureringerne. For så vidt er det et vigtigt anliggende, at de nationale skattepolitikker koordineres således, at kapitaloverførsler og virksomhedsflytninger alene på grund af skattemæssige fordele forhindres.
Men det er ikke nok. Aldrig siden Anden Verdenskrig har der været en sådan uligevægt mellem økonomisk og politisk magt. I den forbindelse kommer arbejdstageres og også små og mellemstore virksomheders mulighed for at organisere sig grænseoverskridende ...
(Formanden afbrød taleren) Derfor har det afgørende betydning at styrke de europæiske samarbejdsudvalg. Jeg opfordrer Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet til at tage fat på disse centrale spørgsmål og først og fremmest gennemføre forbedringer for de europæiske samarbejdsudvalg, ikke kun i forbindelse med høring og information.

Rübig
Hr. formand, fru kommissær, konkurrenceevnen er tema nummer et i Europa. Naturligvis stræber enhver virksomhed, enhver virksomhedsejer i første række efter at blive monopolist. Han selv, virksomheden selv, ønsker et monopol. Heroverfor står naturligvis underleverandører og aftagere, således at der også her opstår et behov for markedsøkonomi. Det interessante er efter min mening, at markedsøkonomien i første række er til gavn for forbrugeren og derfor forhindrer monopolister. Det er nemlig forbrugeren, der skaber arbejdspladser med sin beslutning om at købe tjenesteydelser og produkter, som er nyttige for ham. Jeg mener, at den succestrekant, vi har her, nemlig på den ene side virksomheden med dens ejere og aktionærer, på den anden side arbejdstagerne og på den tredje side forbrugerne, denne trekant skal tilsammen være succesrig. Alle parter skal have en fordel af den. Vi må sørge for, at der her er en win-win-situation, at alle profiterer af den, når der udbydes produkter og tjenesteydelser, som købes af forbrugerne. Her har vi i første række behov for et initiativ til videreuddannelse. Vi må sørge for, at electronic commerce, at mange teknologier indføres effektivt og hurtigt hos os. Vi har behov for en dramatisk styrket og forbedret infrastruktur. På ganske mange områder halter vi bagefter.
Til sidst også forskningen. Vi diskuterer minimale beløb inden for forskningen, men det er netop det, forbrugeren sætter pris på, nemlig at få nye og effektive produkter. Her har vi brug for en ny kultur på europæisk plan, og - jeg vil gerne støtte Hans-Peter Martin - hvad arbejdsmarkedets parter i Europa angår, har vi behov for nye signaler, som muliggør, at der opstår en win-win-situation for alle tre parter, nemlig for virksomhederne, for arbejdstagerne og for forbrugerne. Så har vi også i Europa i fremtiden chancen for at kunne leve i velstand. Når vi i dag ser på udvidelsen, er velstanden også i forbindelse med udvidelsen et af de væsentlige og centrale spørgsmål. Jeg vil bede kommissæren om også i forbindelse med det europæiske budget at være opmærksom på, at vi i fremtiden i stigende grad forøger de budgetposter, som fremmer udviklingen af arbejdspladser.

Diamantopoulou
Jeg vil gerne til en start standse op ved det stillede spørgsmål, nemlig om vi i dag diskuterer spørgsmålet om en enkeltstående virksomhed, og om vi har ret til at diskutere dette eller ej.
Jeg tror, at alle er klar over, at der på baggrund af Michelin er blevet rejst et spørgsmål, som er selve kernen i problematikken inden for EU i øjeblikket. Nemlig spørgsmålet om konkurrenceevne på den ene side og om det sociale sammenhold på den anden. Der er blevet sammenlignet med andre lande og andre kontinenter for at komme med eksempler. Og jeg tror virkelig, at vi bør tage ved lære af USA angående valutapolitikken og angående brug af højteknologi og hurtige processer på dette niveau, selvom der selvfølgelig er en betydelig forskel på Europa: Europas kulturelle, sociale og historiske model er baseret på stærke sociale kræfter og på balancen mellem samfund og økonomi.
Det er blevet sagt, at Europa bør skabe et miljø for sine virksomheder. Men vi bør så sandelig også have et tilsvarende miljø for vores borgere. Og disse to ting skal ske samtidig.
Jeg tror, at denne problematik findes i begge synspunkter i den livlige forhandling, der har udviklet sig. Måske er midlerne forskellige, men det er tydeligt, at begge synspunkter findes. Kan EU gribe ind? Jeg mener, at svaret må være positivt, for markedet fungerer ikke gennem naturlove, det er ikke et naturligt fænomen. Det er nødvendigt, at de politiske kræfter griber ind. Og vi, såvel Europa-Parlamentet som Kommissionen, er en del af disse politiske kræfter i Europa. Jeg mener således, at der på EU-plan findes tre niveauer for indgriben.
Det første er lovgivningsområdet og den institutionelle indgriben. Der findes allerede forslag fra Europa-Parlamentet til de to direktiver, som De nævnte, nemlig direktivet om det europæiske samarbejdsudvalg og direktivet om masseafskedigelser. Ved første øjekast ser de ud til at have fungeret positivt, men for øjeblikket bliver de ændringsforslag, som Parlamentet har stillet, behandlet, og til januar år 2000 kan vi forhandle om disse to direktiver.
Det andet, som angår direktivet om høring og information af lønmodtagerne, ligger allerede, som De ved, på Ministerrådets bord. Jeg synes ikke, at det er hensigtsmæssigt i denne fase, hvor vi arbejder på at gøre det klart, at fremsætte ændringsforslag. Men det er helt sikkert et af de spørgsmål, hvor Europa-Parlamentet kommer til at spille en væsentlig rolle. I forbindelse med institutionelle og lovmæssige indgreb synes jeg, at forslagene om at flytte beskatningen fra arbejdsomkostningsområdet, fra en beskatning af lønmodtagerne, til miljøområdet er yderst interessante. Der findes allerede en første positiv tilskyndelse i denne retning i direktiverne om beskæftigelse.
Jeg vurderer, at vi på dette niveau inden for de generelle rammer af såvel de økonomiske retningslinjer som retningslinjerne for beskæftigelsen desuden kan lære meget på nationalt niveau og, om De vil, at der bør være en benchmarking, en udveksling af oplysninger og vellykkede modeller, som iværksættes på nationalt plan for at behandle dette meget store problem med de omstruktureringer, som vi helt sikkert kommer til at stå over for på alle felter. Bankområdet er blevet nævnt som et af de problemer, som vi allerede står over for, men Europa har jo stor erfaring og historie i disse omstruktureringer, som startede med tekstilindustrien og skibsværfterne og strækker sig til nutidens industrier.
Et yderligere niveau er, hvordan systemerne fungerer. Her vil jeg nævne den sociale dialog, et spørgsmål, som mange medlemmer allerede har stillet. Tillad mig at læse et stykke af et nyligt udgivet dokument fra UNICE, Den Europæiske Industrisammenslutning. Det er et dokument, der har overskriften "Frigiv Europas beskæftigelsesstyrke - firmaernes synspunkter om den europæiske socialpolitik efter år 2000". Der står altså i dette dokument, at de europæiske firmaer anser sig selv for at udgøre en uadskillelig del af samfundet; det betyder, at de handler på en socialt ansvarlig måde: De anser overskud for deres hovedmål, men ikke som den eneste grund til deres eksistens; de går ind for en langsigtet problematik angående de strategiske beslutninger og investeringer. De europæiske firmaer påtager sig gerne deres ansvar. En af de hovedudfordringer, som de står over for, er mangesidigheden i de forskellige sociale faktorers krav (lønmodtagere, forbrugere, pengestærke personer, offentlige myndigheder, miljøspecialister og andre interessegrupper).
Når den ene side af arbejdsmarkedets parter - de, som er udsat for den globale konkurrence, og de, som efter vores mening bør styrkes og beskyttes, fordi vi har interesse i de europæiske virksomheder, som kan konkurrere på globalt plan - når de selv formulerer deres bekymring over samfundet og bevarelsen af den sociale balance, har vi et meget vigtigt argument for at udvikle og styrke den sociale dialog. Tillad mig dog en politisk bemærkning: Disse synspunkter er ikke baseret på hverken filantropiske opfattelser eller på socialistiske idéer. De er baseret på en absolut realistisk vurdering af, at Europa, som er et område med stærke sociale kræfter, vil blive præget af sociale sammenstød, hvis der ikke er social sammenhæng, og disse sociale sammenstød vil have direkte virkning på den økonomiske stabilitet, det vil sige på miljøet, som er nødvendigt for at udvikle konkurrencen og virksomhederne.
Jeg mener altså, at udviklingen af den sociale dialog er af grundlæggende betydning. Og jeg bør meddele, at i går startede den første form for langsigtet, økonomisk dialog i Europa med sin tekniske del. Den politiske del skal begynde den 8. november, og det er første gang, at arbejdsmarkedets parter, der giver udtryk for deres bekymring over beskæftigelsen, sidder til bords sammen med bankerne, som repræsenterer den økonomiske politik, og medlemsstaterne, som er de politiske kræfter i Europa. Jeg mener, at denne styrkelse og fremme af den sociale dialog er en meget vigtig, men også nødvendig forudsætning for enhver form for omstrukturering, også i den enkelte virksomhed.
Jeg kommer nu til det tredje spørgsmål: aktioner og politikker. På europæisk plan findes og anvendes for første gang en europæisk strategi for beskæftigelse med 22 direktiver, som er blevet inkorporeret i medlemsstaternes beskæftigelsesplaner, desuden findes der også betydelige pengetilførsler, som jeg har nævnt tidligere. I disse retningslinjer og i finansieringen af mange af disse politikker er der også inkluderet mange af de forslag, som vi har hørt her i salen, såsom særlige skattelettelser til lønmodtagerne og de små og mellemstore virksomheder, støtte til lønmodtagernes uddannelse eller efteruddannelse i forbindelse med afskedigelser eller omstruktureringer, sociale pakker til at styrke de sociale netværk i tilfælde af store omstruktureringer, fortsat videreuddannelse og opnåelse af nye kvalifikationer hos arbejderne, så de kan leve op til disse omstruktureringer. I en tidsalder, hvor alt ændrer sig med en sådan hast, er det selvfølgelig ikke tilstrækkeligt, hvad der gøres. Det, som man planlagde i går, er aldrig tilstrækkeligt i dag.
Jeg vil også gerne nævne spørgsmålet om statsstøtte, og hvorledes vi vil etablere en forbindelse mellem statsstøtten og virksomhedernes overskud. Jeg mener, at historien har vist, at virksomheder ikke kan fungere på basis af love, som fastsætter antallet af virksomhedernes arbejdere samt sætter grænser for deres overskud. Men de politiske kræfter kan godt gribe ind på de måder, som jeg omtalte før, hvor dette overskud investeres, hvor meget der investeres i højteknologier eller i miljøinvesteringer eller i menneskelige ressourcer. Sådanne retningslinjer kan pålægges og eksistere. Jeg mener desuden, at i en tidsalder, hvor alt ændrer sig med en sådan hast, er der en margen for, at vi kan ændre alt dette og nyorientere det på daglig basis. Der findes et udmærket samarbejds- og udvekslingsområde til udveksling af synspunkter på dette niveau i Europa. I hvert fald vil jeg gerne forsikre Dem om, at en fortsat kommunikation både med Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og med det, der findes på virksomhederne, vil hjælpe Kommissionen til nye og yderst fleksible og virkelige indgreb på dette område.

Formanden
Mange tak, fru kommissær, for Deres indlæg og for Deres sidste ord om dialog med Parlamentet.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, som er fremsat i henhold til forretningsordenens artikel 37, punkt 2, om at afslutte forhandlingen.
Jeg har noteret mig hr. Hughes indlæg, og vi vil undersøge, om der er forsvundet nogle paragraffer fra et beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Traktaten om ikkespredning af atomvåben
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om det amerikanske Senats beslutning om ikke at ratificere traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger.
Jeg giver ordet til hr. Sasi, som taler på vegne af Rådet.

Sasi
Hr. formand, Den Europæiske Union har arbejdet for en hurtig ikrafttrædelse af traktaten om ikkespredning af atomvåben. Alle EU-lande, hvis ratificering er nødvendig for traktatens ikrafttrædelse, har ratificeret den - inklusive kernevåbenstaterne Frankrig og Storbritannien. EU tror på, at CTBT-traktaten er et betydningsfuldt skridt med henblik på at fremme nedfrysning og nedrustning af atomvåben, og dens ikrafttrædelse er fordelagtig for alle stater.
Således har Den Europæiske Union dybt beklaget beslutningen af 13. oktober i USA's Senat om ikke at ratificere traktaten om ikkespredning af atomvåben. Beslutningen har en negativ virkning på de multilaterale bestræbelser på at fremme nedfrysning og nedrustning af atomvåben. Skuffelsen over beslutningen blev med det samme fremlagt i en meddelelse af 13. oktober af formanden for Den Europæiske Union. Også topmødet i Tampere fremsatte en udtalelse om atomprøvesprængninger. Vi har lagt vægt på støtten fra Den Europæiske Union til traktaten om ikkespredning af atomvåben også i den politiske dialog mellem EU og USA.
Ved evalueringen af betydningen af det, der er sket, er der grund til at fremhæve, at præsident Clinton til stadighed har forsikret, at han gør sit bedste for, at USA ratificerer traktaten hurtigst muligt. Præsident Clinton har konstateret, at USA også fremover vil afholde sig fra atomprøvesprængninger.
En international tro på kernevåbenforbud er stærk. Bestræbelserne på at forbyde atomprøvesprængninger har en lang historie, som strækker sig tilbage til 50'erne. Som resultat af svære forhandlinger godkendte FN's Generalforsamling det fulde forbud mod atomprøvesprægninger, nemlig CTBT-traktaten, i september 1996. I dag er aftalen underskrevet af 155 stater og ratificeret af 51 stater. Af de 44 stater, som råder over nuklear teknologi, og hvis ratificering er en betingelse for ikrafttrædelse af traktaten om ikkespredning af atomvåben ifølge traktatens artikel XIV, har i alt 26 ratificeret traktaten. Den kraftige reaktion mod Indiens og Pakistans atomprøvesprængninger sidste år viste, at atomprøvesprængninger - uanset hvem der udfører dem - får en klar international fordømmelse.
Den Europæiske Union vedtog i juli 1999 en fælles holdning, som har til hensigt at forstærke EU-samarbejdet om internationale bestræbelser vedrørende CTBT's ikrafttrædelse. På baggrund af den fælles holdning deltog EU aktivt den 6.-8. oktober i år i en konference i Wien i overensstemmelse med artikel XIV. Derudover har EU for at fremme traktatens ikrafttrædelse ført forhandlinger med alle de lande, som endnu ikke har underskrevet eller ratificeret traktaten, men hvis ratificering er nødvendig for traktatens ikrafttrædelse. Disse bestræbelser på at fremme traktatens ikrafttrædelse skal fortsættes målbevidst. EU appellerer til alle lande og specielt til dem, inklusive USA, hvis ratificering er en betingelse for traktatens ikrafttrædelse, om at underskrive traktaten hurtigst muligt.
Den Europæiske Union anser nedfrysning af kernevåben som et essentielt instrument inden for det internationale sikkerhedssystem, et instrument, som udgør globale rammer for fremme af såvel nedfrysning som nedrustning for kernevåben. Traktaten om ikkespredning af atomvåben støtter denne nedfrysningsordning for kernevåben. Den Europæiske Union forbereder sig til på en konstruktiv måde at deltage i opfølgningskonferencen for traktaten om nedfrysning af kernevåben i april-maj 2000.
Traktaten om ikkespredning af atomvåben er af enestående karakter. Den hindrer alle atomprøvesprængninger hvor som helst, også såkaldte fredsbetonede nukleare sprængninger, som blev heftigt diskuteret i teorien, da traktaten om nedfrysning af kernevåben blev ført ud i livet i 60'erne. Overholdelsen af traktaten om ikkespredning af atomvåben overvåges af et dækkende verifikationsssystem, hvis centrale del er et verdensomfattende monitorsystem, som består af 321 tekniske målestationer. Verifikationssystemet indeholder også bestemmelser, som muliggør en kontrol på stedet, når der er begrundet mistanke om traktatovertrædelse. Verifikationssystemet er effektivt og muliggør en meget pålidelig overvågning af overholdelsen af traktaten. Verifikationssystemet understøtter for sin del opretholdelsen af pålidelige forhold mellem de parter, som har underskrevet traktaten.
Ærede parlamentsmedlemmer, Den Europæiske Union deltager aktivt i forberedelsesarbejdet med henblik på at etablere en organisation til traktatens gennemførelse og et verifikationssystem i Wien. Unionen støtter bestræbelserne i CTBT's forberedelseskommission for i god tid og effektivt at etablere verifikationssystemet i overensstemmelse med traktaten.

Patten
Kommissionen deler den skuffelse, som Rådets formand gav udtryk for, efter det amerikanske Senats beslutning om ikke at ratificere traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger.
Som de ærede medlemmer vil vide, er denne traktat resultatet af årtiers hård og målrettet arbejdsindsats for at bremse spredningen af atomvåben, hvilket startede med ikkespredningstraktaten i slutningen af 1960'erne. Det er et centralt element i de internationale bestræbelser på at kontrollere, reducere og i sidste ende eliminere risikoen for en atomkonflikt. Det er vigtigt, at atommagterne ratificerer traktaten, hvis det skal lykkes os at standse spredningen af atomvåben til andre lande.
Som formandskabet påpegede, er Den Europæiske Union fortsat fuldt engageret i disse opgaver. Vi har arbejdet hårdt for at få traktaten til at træde i kraft hurtigst muligt. Alle 15 medlemsstater - med en enkelt undtagelse - har allerede ratificeret traktaten, og i den 15. stat arbejder man i øjeblikket på at blive klar til en ratificering.
Jeg ved, at den amerikanske regering er enig i vores målsætning. Præsident Clinton og hans stab arbejdede hårdt for at få Kongressens godkendelse til en ratificering af traktaten. De forstod lige så godt som os, hvor vigtigt det er, at vi fører an i bestræbelserne på at få de 44 ratificeringer, der er nødvendig for traktatens ikrafttræden.
Det gør det således mere beklageligt, at Senatet stemte imod en ratifikation. Det har sandsynligvis i lige så høj grad gjort det af interne årsager som ud fra en vurdering af traktatens værdi for USA's og det internationale samfunds sikkerhed.
Jeg mener - og det afspejles i nærværende forslag - at de begik en meget alvorlig fejl. Ved at nægte at ratificere traktaten giver de netop et påskud til de stater, som vi ønskede at binde til traktaten, og hvis ratificering er en betingelse for traktatens ikrafttræden.
Hvilken besked er der sendt til Rusland og Kina? Hvordan vil denne beslutning medvirke til at få lande som Indien og Pakistan til at ratificere traktaten? Denne beklagelige beslutning kan i virkeligheden fremme andre landes nukleare aspiration og få dem til at overskride grænsen og foretage atomprøvesprængninger.
Sådanne atomprøvesprængninger kan på nuværende tidspunkt ødelægge alt det arbejde, der er lagt i traktaten. Det vil underminere den internationale støtte og tillid til de multilaterale våbenkontrolaftaler. De kan også udløse gensidige aktioner i andre lande gennem prøvesprængninger eller en styrkelse af deres atomprogrammer.
Senatets beslutning om ikke at ratificere traktaten er et tilbageskridt, men det er ikke jordens undergang. Vi må nu i højere grad end tidligere vise vores engagement med hensyn til traktaten og fordoble indsatsen for at fremme dens snarlige ikrafttræden. Det er altafgørende, hvis vi skal fastholde det internationale tempo med hensyn til fortsat våbenkontrol og styrkede aftaler om ikkespredning af atomvåben.
Kommissionen har vedholdende støttet en ambitiøs EU-politik i spørgsmål om ikkespredning af atomvåben. Hvor det har været muligt, har vi suppleret FUSP-initiativerne på dette område med foranstaltninger inden for Fællesskabets kompetenceområde. I henhold til Euratom-traktaten har vi f.eks. bidraget til at udvikle og styrke et effektivt beskyttelsessystem i Europa, herunder i Den Russiske Føderation. Aktiviteter på dette område støttes af bevillinger under Phare- og Tacis-programmerne. I øjeblikket overvejer vi at udvide disse aktiviteter til andre områder såsom beskyttelsesforanstaltninger vedrørende kemiske og biologiske masseødelæggelsesvåben.
Den fælles strategi for Rusland indeholder også særlige bestemmelser om ikkespredning af atomvåben. I den forbindelse undersøger vi omfanget af samarbejdet med USA om det udvidede initiativ til begrænsning af atomtrusler.
Tiltrædelse af traktaten er også et afgørende element i vores politik over for det sydlige Asien, hvilket formandskabet understregede. Efter Indiens og Pakistans atomprøvesprængninger har Kommissionen deltaget i den internationale taskforce til udvikling af tillids- og sikkerhedsskabende foranstaltninger samt i bestræbelserne på at engagere disse lande i konstruktive diskussioner om regionale ikkespredningsaftaler og regional våbenkontrol.
I årenes løb er der gjort bemærkelsesværdige fremskridt inden for international våbenkontrol, ikkespredning af atomvåben samt nedrustning gennem både bilaterale og multilaterale anstrengelser. I den multilaterale kontekst vil ratificeringen af traktaten og næste års revision af ikkespredningstraktaten blive afgørende for en verifikation af tidligere forpligtelser og etablering af en platform for yderligere fremskridt.
For at opnå dette skal vi samarbejde med USA og de øvrige førende deltagere. USA's førerstilling har været afgørende for udviklingen af det globale miljø for ikkespredning af atomvåben. Jeg håber, at vi atter kan få vores amerikanske venner til at påtage sig den rolle.
Vi bør gøre, hvad vi kan, for at overbevise Kongressen om vigtigheden af et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger, der gælder EU, USA og den internationale indsats for ikkespredning af atomvåben. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen fortsat vil bidrage til denne udvikling.
Jeg tror også, at alle de ærede medlemmer har en særlig rolle i den forbindelse. Jeg håber, at De vil benytte enhver lejlighed til at forklare og understrege over for deres kolleger i Senatet, at de nøje bør overveje stemmeafgivelsen i afstemningen om traktaten samt den sikkerhedsmæssige og stabiliserende betydning, et fornyet engagement i internationale ikkesprednings- og våbenkontrolaftaler vil have for USA samt det internationale samfund.
I den herlige avis International Herald Tribune er der i dag en forkortet udgave af en tale, der blev afholdt forleden i den amerikanske ekspertgruppe Council on Foreign Relations af præsidentens nationale sikkerhedsrådgiver, Sandy Berger. Han påpegede, at amerikanske modstandere af traktater i stil med den traktat, vi aktuelt forhandler om, helt ignorerer det faktum, at USA allerede har standset sine atomprøvesprængninger, og at traktaten er medvirkende til at fastfryse den globale udvikling af atomvåben på et tidspunkt, hvor USA har en enorm strategisk fordel. Jeg håber, at nedfaldet fra denne ulykkelige politiske afgørelse kan indesluttes, for at bruge et lidet tiltrækkende, men meget rammende billede. Jeg ved, at det er den amerikanske regerings ønske. Det er det, vi alle ønsker. Amerikanske senatorer og kongresmedlemmer skal være opmærksomme på deres ansvar og landets globale position. Det lægger et stort ansvar over på topartisystemet på det udenrigspolitiske område i almindelighed samt på det atompolitiske område i særdeleshed. Hvis ikke man erkender det, dømmes vi alle til at leve i en langt mere usikker verden.

Morillon
Hr. formand, hr. repræsentant for Rådet, hr. kommissær, De har netop på en meget udtømmende måde mindet om det vigtige i denne traktat om et forbud, der væsentligt sigter på at styrke bestemmelserne i traktaten om ikkespredning af atomvåben og sammen med denne at bevare udviklingen af atomvåben under kontrol, sådan at man begrænser spredningen af disse våben og de teknologier, der er nødvendige for at raffinere dem.
De husker, at traktaten, der var åben for underskrivelse for tre år siden, blev underskrevet den første dag af de fem atommagter, der er faste medlemmer af FN's Sikkerhedsråd. Men for at træde i kraft skal den ratificeres af 44 stater angivet ved navns nævnelse, herunder af indehaverne, atommagterne, men også af de såkaldte tærskelstater, det vil sige af dem, der, fordi de har civile reaktorer, kan lære at beherske de militære teknologier.
Denne traktat har netop nu, den 13. oktober, lidt et nederlag i USA's Senat, der forkastede den med 51 stemmer imod, 48 stemmer for og en, der hverken stemte for eller imod. Det vil sige, at det var med en meget lille margen, og at det derfor kunne være nyttigt - og det vil det helt sikkert være - at Parlamentet udtaler sig, efter at stats- og regeringscheferne i Tampere har beklaget Senatets holdning og understreget, at den udgør et ugunstigt signal for dem, der kunne føle sig fristede til at anskaffe sig atomvåben.
Blandt de argumenter, der har været fremført i USA, er der nogen, der har vurderet, at øjeblikket endnu ikke var kommet til at give afkald på atomvåbenforsøg, selvom Nordkorea udfolder anstrengelser for at kunne blive udstyret med sine egne atomvåben, og Kina fortsætter med at udvikle sit arsenal. Andre har sat spørgsmålstegn ved forstillelsen og ment, at det for at sikre troværdigheden på langt sigt ved atomvåbenafskrækkelsen var nødvendigt ikke at forbyde muligheden for at kunne fortsætte med forsøgene. Endelig er der andre, der har sat spørgsmålstegn ved gennemførligheden af denne traktat, og det må anerkendes, at den bliver vanskelig at kontrollere, når de 381 stationer, som Rådets repræsentant fortalte os om, er blevet opført. Det er ikke sikkert, at de umiddelbart råder over det nødvendige materiel til at kunne registrere svage atomeksplosioner i et miljø, hvor man ikke altid vil kunne skelne dem fra jordskælv.
Men alt dette betyder kun lidt, hvad angår den geopolitiske indsats, som vi må se i øjnene, og som vi mangler at kontrollere så effektivt som muligt, nemlig fabrikationen af masseødelæggelsesvåben. Jeg er glad for, at kommissær Patten nævnte, at trusselen ikke kun kommer fra atomvåbnene. Jeg, der har viet mit liv til våbentjenesten, ved, at styrken i sig selv er neutral, og at det er den anvendelse, der foretages, der kan være god eller dårlig. Tilsynekomsten af atomvåben har i det mindste haft den fortjeneste, at den har fået de politisk ansvarlige til at blive bevidste om risikoen ved at anvende dem. Terrorbalancen gennem 40 års kold krig har formentlig gjort det muligt at undgå en tredje verdenskrig. Afskrækkelsesstrategien kunne således have sine fordele.
Hvis det ikke lykkes os at forbyde spredningen af disse våben, løber vi risikoen for, at de falder i hænderne på uansvarlige. Det er grunden til, at jeg, der er bevidst om risikoen, godkender beslutningen, der vil blive fremlagt til godkendelse i morgen i Parlamentet.

Barón Crespo
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, det var min gruppe, der anmodede om, at dette punkt blev opført på dagsordenen. Tillad mig først at udtrykke min glæde over, at der praktisk talt er enighed mellem Rådet, Kommissionen og forhåbentlig Parlamentet om et emne, der er så afgørende på dette tidspunkt, hvor vi skal tage afgørende skridt i forbindelse med udformningen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Da vi altid er så selvkritiske, mener jeg, at det er på sin plads at glæde sig over dette.
Og når det er sagt, mener jeg, at vi snarere end at have en intern forhandling skal henvende os til det amerikanske Senat og især til dets republikanske flertal, for dette er ikke en forhandling imod USA, men en forhandling, hvor vi konkret støtter præsident Clinton. Det, vi kritiserer, er dybest set den holdning hos det republikanske flertal i Senatet, som svarer mere til det, der tidligere var doktrinen om USA's "skæbnebestemmelse", meget mere end den om moralsk lederskab, ud over det militære, som de har nu. Jeg skal - da jeg allerede har nogen erfaring med forbindelserne mellem Europa-Parlamentet og den amerikanske Kongres - indrømme, at vi i den amerikanske Kongres har mange venner og samarbejdspartnere, men at vi ikke på noget tidspunkt har kunnet opnå en positiv meningsudveksling med senator Helms, der optræder, som om han ikke engang har et amerikansk pas, og som ikke blot på dette område, men også på mange andre mener, at han er den, der pålægger verden sin lov. Tænk også på USA's smøleri og manglende betaling i forbindelse med finansieringen af FN.
Vi skal gøre vores amerikanske venner og partnere opmærksomme på den risiko, som denne beslutning medfører, for den tilskynder stater som Pakistan eller Indien til - med risiko for en total krig - at fortsætte med deres atomprøvesprængninger. Den ødelægger vores forbindelser med Rusland og skaber en situation, som tilskynder de stater, som er lige ved at have atomvåben, til at gå i gang igen. Jeg mener, at det er en helt uansvarlig tilkendegivelse. Og i Unionen, hvor vi alle sammen har ratificeret aftalen om forbud mod atomprøvesprængninger, har vi politiske og moralske argumenter for at henvende os til vores amerikanske partnere og minde dem om, at de har et stort ansvar for at forsøge på at stabilisere verden, og at de kan regne med vores støtte, hvis man virkelig kan samarbejde med dem. Denne type ensidige foranstaltninger, som er i modsætning til historiens gang og er en dramatisk standsning af en mangeårig proces, som det stadig er nødvendigt at fremme, er efter min mening det modsatte af det, vi skal gøre.
Hr. formand, jeg håber, at vores kolleger, som er i Delegationen for Forbindelserne med De Forenede Stater, minder vores amerikanske kolleger om det hurtigst muligt.

Haarder
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Chris Patten for klar og stærk tale. Og jeg vil også takke hr. Barón Crespo, fordi han understregede, at det ikke er USA, vi kritiserer i dag. Det er nogle konkrete politikere i det amerikanske Senat. Vi er venner af USA. Vi beundrer USA's indsats for friheden og freden i verden. Vi har støttet USA's og NATO's atomstrategi inklusive forsøgene på at undgå spredning af atomvåben. Og det er derfor, vi i denne situation må tale et alvorsord med vores venner i det amerikanske Senat. Det er fuldstændig uansvarligt at bruge ratifikationen af atomprøvestoppet som kastebold i en indenrigspolitisk strid mellem den republikanske Kongres og den demokratiske præsident. Hvordan skal vi kunne presse Rusland og Kina og Indien og Pakistan til at ratificere, når vores vigtigste allierede heller ikke vil? Vi protesterede - jeg tror, hr. Morillon kan huske det - da Frankrig iværksatte sine atomprøvesprængninger i Stillehavet. Vi protesterede, fordi det skadede forsøgene på at undgå spredning. Nu er vi så nødt til at kritisere det amerikanske Senats flertal. Vi opfordrer til, at sagen tages op igen. Vi håber, det bemærkes, at kritikken i dag hagler ned over det amerikanske Senat. Det er velfortjent. Jeg håber, at det fører til, at sagen hurtigt bliver taget op igen.

McKenna
Hr. formand, først vil jeg gerne på vegne af min gruppe udtrykke stor skuffelse over, at beslutningen ikke kom til at indeholde en opfordring til alle EU's medlemsstater og ansøgerlande om helhjertet at støtte den nye koalition for nuklear nedrustning, der nu er på dagsordenen på FN's 55. Generalforsamling. Denne beslutning, der for øvrigt støttes af Europa-Parlamentet og mit eget land, Irland, repræsenterer en ny tankegang med hensyn til effektive foranstaltninger til fremme af en atomvåbenfri verden.
Den amerikanske beslutning er uheldig, og den sender et meget farligt signal til resten af verden i spørgsmålet om atomnedrustning. Sagen i Skotland for nylig, hvor man på ny tilsluttede sig Den Internationale Domstols afgørelse om, at atomvåben er ulovlige, er også interessant og bør tages ad notam.
Vi skal også se på NATO, hvor der er behov for en kritisk gennemgang, for så vidt jeg kan se, har USA udvist tydelig foragt for hele spørgsmålet om international atomnedrustning. Det er punkter, man skal bide mærke i.
Endelig bør Den Europæiske Union atter overveje sin støtte til NATO og Den Vesteuropæiske Union. Begge militære organisationer går ind for atomvåben, hvilket er dømt ulovligt af Den Internationale Domstol. Vi støtter ulovlige våben, og det er virkelig noget, vi bør se nærmere på.

Morgantini
Hr. formand, ved at stemme nej til traktaten om ikkespredning af atomvåben har det amerikanske Senat foretaget en uansvarlig handling, og det har samtidig ansvaret for, at verden stilles over for en alvorlig fare for massedrab med atomvåben. "Vi har begravet den", sagde senator Jesse James højtideligt. Han, der er kendt for sin fundamentalisme, var ikke klar over - eller måske var han udmærket klar over - at man med undertegnelsen af denne traktat var begyndt at give konkret næring til et håb om aldrig mere at se det gentage sig, som USA havde gjort med det massedrab, der fandt sted med atombomberne over Hiroshima og Nagasaki. Det er et trist perspektiv for vores århundrede! I det land, der ønsker at ophøje sig selv til moralsk og strategisk leder, lader det nemlig til, at de dominerende kræfter er dem, som i profittens, det militære overherredømmes og atomoverherredømmets navn ikke er bange for også at ødelægge sig selv. Men i virkeligheden burde vi måske ikke være overraskede. Det er nemlig de samme kræfter, der bliver ved med at holde dødsstraffen i hævd og med ikke at betale de nødvendige andele til FN, hvorved de også bidrager til, at et organ, som bygger på folkeslagenes ret til at undgå krig, mister sin legitimitet og sin funktionsdygtighed.
Det, som det amerikanske Senat har gjort, er vanvid, og som kommissær Patten sagde, skete det måske ikke engang på grund af strategiske beregninger, men som følge af nogle interne kampe. Dette gør spørgsmålet endnu mere elendigt og forfærdeligt, og sådan som man gjorde opmærksom på, tilskynder det ikke mindst andre lande, der allerede er atommagter, til ikke at ratificere traktaten, og andre lande igen til at anskaffe sig atomvåben. Vi har set, at Rusland ikke var langsom i vendingen, eftersom landet i går afprøvede en interkontinental ballistisk raket af typen Steel RS 18. Også det fænomen, der viste sig med den japanske minister, er bekymrende. Og Kina, der har foretaget 45 prøvesprængninger, havde forsikret, at de ville sørge for en hurtig ratificering. Nu bliver der helt sikkert tvivl om alle disse ting.
Parlamentet har flere gange givet udtryk for, at det går ind for et stop for atomvåben. Vi bør gøre en indsats for, at de lande, der endnu ikke har ratificeret traktaten, gør det snarest muligt. Lad os blot nævne nogle få, nemlig Kina, Rusland, Indien og Israel, der stadig holder militærnægteren Mordekaivanour fængslet. Vi skal ligeledes ophøre med nuclear sharing, sådan som der står i artikel 1 og 2 i traktaten om ikkespredning af atomvåben. Ifølge disse artikler må ingen stat, der er i besiddelse af atomvåben, direkte eller indirekte bringe våben til andre lande. Vi har tværtimod set, at man har anbragt store mængder atomvåben på NATO's baser, og dette er sket mod befolkningernes vilje, eftersom de havde valgt at bo i atomfrie områder. Den Europæiske Union er uden tvivl aktiv, når det gælder om at fremme en ikkespredning af atomvåben. Jeg vil ikke miste tilliden til, at det er muligt at gøre denne verden mere fornuftig, og at den holder op med at fremstille noget, der kan ødelægge den. Jeg er overbevist om, at fredsbevægelserne mod atomkraft, som gjorde en stor indsats i 70'erne og 80'erne, kan genoptage deres aktivitet, også i samarbejde med os og Parlamentet, så vi i sandhed kommer til at leve i en atomfri verden.

Elles
Hr. formand, den forrige taler nævnte senator Jesse James. Så vidt jeg husker, var han en revolvermand. Vi taler i virkeligheden om senator Jesse Helms, der ofte skyder fra hoften, men ikke med en revolver.
Jeg vil gerne fremsætte tre punkter i denne forhandling. For det første er vi alle enige om at understrege farerne ved spredning af atomvåben. I sin erklæring fremhævede Kommissionen med rette behovet for, at USA indtager en ledende rolle, når der forhandles med lande som Rusland, Kina, Pakistan og Indien, der venter på, at nogen tager teten. Det er der ingen, der gør i øjeblikket. Vi skal forsøge at gøre, hvad vi kan, for at få Senatet til at erkende sagens alvor. Derfor gør vi ret i stærkt at kritisere det amerikanske Senats afvisning af traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger.
For det andet er det interessant, at vi i den forrige forhandling om globalisering erkendte, at uanset om vi bryder os om det eller ej, så er de økonomiske kræfter og de nye teknologier globale. Og alligevel har vi her et amerikansk Senat, en lovgivende forsamling, der ønsker at modsætte sig det globale miljø, det er en del af. Måske skyldes det, at de frygter, at en verifikation vil kunne give problemer, samt at et forbud kunne give lande som Nordkorea og Irak lov til at udføre lavaktive prøvesprængninger. Eller måske er de bange for, at et permanent forbud mod prøvesprængninger vil kunne forringe USA's atomvåbenlager og afskrækkelsesstyrke.
Kommissæren sagde, at Sandy Berger havde en artikel i Herald Tribune, men var det det rigtige svar på spørgsmålet om, hvorfor republikanerne i Senatet stemte imod traktaten denne gang? Der er endnu en artikel i Herald Tribune i dag på præcis samme side, hvor hr. Crystal, der er redaktør på Weekly Standard, siger, at republikanerne vil hævde, at amerikansk sikkerhed ikke kan garanteres gennem internationale konventioner. I stedet vil de bede amerikanerne om at se den stadigt farligere verden i øjnene uden illusioner. De vil hævde, at USA's dominerende stilling kan sikres i mange årtier fremover, ikke gennem våbenkontrolaftaler, men gennem en styrkelse af USA's magt og førende stilling. Som andre talere har sagt før mig, er det nødvendigt og berettiget, at vi diskuterer sagen med vores kolleger i Kongressen og specielt med medlemmerne af Senatet. Det er præcist, hvad jeg vil gøre snarest muligt som medlem af Delegationen for Forbindelserne med De Forenede Stater.

Sakellariou
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Patten, jeg vil gerne bruge samme ordlyd, som præsident Clinton brugte til at karakterisere Senatets optræden. Han kaldte det ansvarsløst. Denne ansvarsløshed har tilføjet alle internationale bestræbelser for ikkespredning et alvorligt slag og bringer atomnedrustningen ind i en alvorlig krise. Så meget vigtigere forekommer det mig i dette øjeblik, at EU selv tager initiativet på dette område.
Jeg glæder mig over initiativet fra præsident Jacques Chirac, forbundskansler Gerhard Schröder og premierminister Tony Blair, som i et åbent brev til den amerikanske offentlighed opfordrede til at ratificere traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger, CTBT. Det var ikke nok. Det ved vi alle. Altså må vi gøre mere. Vi må være konkrete, og vi skal skride til handling. Jeg er lidt skuffet over, hr. rådsformand, at De kun fortalte os det, vi i forvejen har læst i aviserne. Jeg lykønsker kommissær Patten med de meget konkrete skridt, som han redegjorde for her. Hr. kommissær, jeg vil opfordre Dem til at samle disse skridt i en slags handlingskatalog i en meddelelse til Europa-Parlamentet, for at vi kan tage affære, for at vi kan iværksætte initiativer eller kan stille yderligere forslag til Rådet herom.
Jeg skal afslutningsvis endnu en gang støtte det, som Europa-Parlamentet vedtog den 18. november sidste år. Det støttede nemlig de otte staters erklæringer af 9. juni 1998, den såkaldte new agenda coalition, om en hurtig, endelig og fuldstændig destruktion af atomvåben. Det kræver de, og Europa-Parlamentet bør på ny tilkendegive sin støtte.

MacCormick
Hr. formand, i Greenock på Unionens vestligste kyst stod sad modige kvinder, Angela Zelter, Ellen Moxley og Bodil Ulla Roder i sidste uge på anklagebænken. De havde forsøgt at hindre opstillingen af Trident-missilsystemet ved floden Clyde. Deres mål var at forhindre det, de opfatter som en alvorlig forbrydelse i henhold til den internationale ret. Dommer Sheriff Gimblett beordrede juryen til at frifinde dem, da anklagemyndigheden ikke havde bevist, at de handlede i ond hensigt. Hendes dom kan appelleres. Hvis Skotlands statsadvokat appellerer sagen, skal han i vores højeste appelret argumentere for lovligheden af en forsvarspolitik baseret på masseødelæggelsesvåben.
Doktrinen om dobbelt effekt gælder ikke for våben, der har masseødelæggelse som deres primære formål. Sheriff Gimbletts mod og juridiske uafhængighed samt Angela Zelter og hendes venners mod står i skarp kontrast til det amerikanske Senats vrantne modvilje mod at ratificere traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger.
Ligesom flertallet af mine landsmænd er jeg meget imod opstillingen af Trident-missiler i skotske farvande. Jeg er stolt over at repræsentere Det Skotske Nationalistparti, der går helhjertet imod dette. Jeg er glad for, at hele Verts/ALE-gruppen støtter os på dette punkt. Det kan ikke komme som nogen overraskelse, at vi dybt beklager Senatets beslutning.

Giannakou-Koutsikou
Hr. formand, det amerikanske Senats beslutning for nylig om ikke at ratificere traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger skaber et uheldigt eksempel for verdens befolkningers forsøg på at opnå en varig fred og stabilitet.
I en tid med kritiske situationer og konjunkturer i det internationale samfund fremkalder dette negative valg fra den eneste tilbageblevne supermagt et væsentligt spørgsmål, nemlig om den civiliserede verden igen vil bekræfte sin politiske vilje til effektivt at kontrollere produktionen og udbredelsen af masseødelæggelsesvåben. Der skal ikke herske tvivl om, at de moderne demokratiske samfund nyder godt af et fredeligt og sikkert system, der er kendetegnet ved udvikling og velstand. Men det er muligt, at nye former for politisk og social ustabilitet kan true sammenholdet i vores liberale samfund, f.eks. som resultat af en global, organiseret terrorvirksomhed. Den moderne terrorisme fornyr sig på alle planer og følger teknologiudviklingen såvel inden for våbensystemerne som inden for kommunikationen.
De forhåndenværende data viser, at der i fremtiden måske vil opstå metoder til masseødelæggelse, som vil blive anvendt med henblik på at ramme politiske mål over hele jorden. Men et sådant perspektiv, hr. formand, må forblive ude i kulissen. Det kan kun sikres ved, at vi opretter og i fællesskab anvender metoder til forebyggende kontrol af udviklingen af rådigheden over og anvendelsen af kernevåben samt kemiske og biologiske masseødelæggelsesvåben. Vi nærer ikke nogen illusioner om, at en begrænsning af atomvåben og et forbud mod udviklingen af dem vil give nogen absolut sikkerhed for, at visse stater i fremtiden ikke vil få dem. Vi har set det, der sker mellem Indien og Pakistan. Mange gange er forskelle mellem stridende nabolande, eller sågar fordi den geopolitiske balance, som af nogen anses for uhensigtsmæssig, bliver kuldkastet, årsag til, at man tyr til et atomart valg. Det er under alle omstændigheder vigtigt, at de internationale faktorer og de, som kan garantere verdensfreden og stabiliteten klart og bindende udtrykker deres politiske vilje til, at udbredelsen af atomvåbenlagrene skal være lille, og at der ikke kan forhandles om denne prioritet.
Vi ønsker og håber, hr. formand, at det amerikanske Senats beslutning er en midlertidig omgåelse af den moralske forpligtelse, som denne globale supermagt har over for den globale offentlige mening, da USA er et land, der bør stå i første række med en politik, der formindsker atomfaren.

Wiersma
Hr. formand, Parlamentet har absolut altid støttet bestræbelserne på at begrænse besiddelsen af atomvåben. Den franske præsident har gode minder herom, hvad enten det nu drejede sig om START-traktaterne eller traktaten om ikkespredning af atomvåben, som heldigvis blev forlænget for ikke så længe siden. Temmelig mange stater undlader frivilligt at besidde atomvåben. De store atomvåbenstater har formindsket deres atomvåbenarsenaler betydeligt, men vi kan imidlertid ikke være tilfredse. Der er noget galt med START-processen, for mange lande forbeholder sig retten til at blive en atommagt.
I nogle af verdens områder øger det spændingen. For nogen tid siden blev et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger undertegnet. Et vigtigt skridt fremad. Traktaten var og er udtryk for bestræbelserne på at afskaffe atomvåben på længere sigt. USA var en af dem, der tilskyndede til forbuddet, og det er yderst pinligt, at netop USA, eller snarere flertallet i Senatet, nu ikke har villet ratificere traktaten.
Ikkespredningstraktaten betyder mere eller mindre godkendelse af fem atommagter. Ikkeatommagterne er gået med til det på betingelse af, at atomvåbenstaterne gør alt for at reducere deres atommagt. Et forbud mod atomprøvesprængninger var og er en væsentlig del heraf. Dette tilsagn er et vigtigt tegn på ikkespredningsprocessen og udgør for en del det moralske grundlag herfor.
Også derfor er det amerikanske Senats skridt så alvorligt. Ikkespredningens troværdighed skades. Senatet peger på lande som Irak, som i fremtiden kunne udgøre en atomvåbentrussel. USA skal derfor fortsat kunne råde over et up to date-atomvåbenarsenal. Med henblik herpå kunne atomprøvesprængninger være nødvendige.
Bortset fra den politiske og militære relevans af denne argumentation må man konstatere, at den er et udtryk for en amerikansk provinsialisme, hvor der ikke er plads til en omvendt international løsning, hvor lande som Irak bekæmpes med internationale forbud og dertil knyttede sanktioner. EU skal efter vores opfattelse kraftigt fremme denne holdning.

Stenzel
Hr. formand, det amerikanske Senats vægring ved at ratificere traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger, CTBT, er et tilbageslag for nedrustningen, som jeg overordentlig beklager. Det amerikanske Senats holdning er i modstrid med sluterklæringen fra konferencen om CTBT, der, som De nævnte, hr. rådsformand, jo blev afholdt i Wien den 6.-8. oktober. Her blev betydningen af et omfattende, verificerbart forbud mod atomprøvesprængninger understreget, og alle stater blev opfordret til hurtigt at underskrive denne traktat og at ratificere den.
At dette ikke er sket i USA, har ikke så stor realpolitisk betydning, for af 155 stater har hidtil kun 51 ratificeret traktaten, og af 44 nøglestater har kun 41 underskrevet den. Men denne traktats ikrafttrædelse i USA ville have lagt pres på regionale atommagter for at tiltræde traktaten. Det gælder således Indien og Pakistan, der er i gang med at opbygge deres regionale terrorbalance, og også Nordkorea eller Iran, Irak eller Israel. Ikke alle disse lande er lige uberegnelige, men så længe ikkespredningstraktaten har eksisteret, er spredningen af atomvåben desværre ikke blevet mindre, men er blevet større. Mistanken netop hos de nyindustrialiserede lande eller regionale atommagter i den tredje verden om, at ikkespredningstraktaten i første række tjener til at sikre de stores atomare beholdninger og at diskriminere de små, får igen næring ved, at traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger har lidt skibbrud i USA.
At et land som Østrig, der ikke selv er atommagt, har underskrevet og ratificeret traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger, fortjener ganske vist ros, men det vil ikke have nogen direkte virkninger på regionale atommagter. Hvad vi ønsker og nu så meget mere skal kæmpe for, er en gradvis tilnærmelse til det endelige mål om atomnedrustning. Hertil hører stop for atomprøvesprængninger og videreførelse af START-processen samt den kontrollerbare nedbrydning af spalteligt materiale.

Titley
Hr. formand, jeg behøver ikke at gennemgå de emner, der allerede er præcist ridset op af specielt hr. Patten. Dog vil jeg understrege faren for, at Senatets beslutning kan sende en forkert besked til høgene i den russiske Duma, der ikke hidtil har reageret på atomnedrustningsinitiativerne. Jeg vil også nævne den effekt, det har på ikkespredningstraktaten, der skal gennemgås næste år, fordi den bygger på den præmis, at eksisterende atommagter arbejder hen imod en nedrustning. Der må nu stilles spørgsmål ved denne præmis. Og det til trods for det faktum, at traktaten om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger ville have fastfrosset USA's nukleare overlegenhed for evigt. Det er det dumme ved sagen.
Men det handler i virkeligheden om et bredere emne. Det handler i virkeligheden om USA's indenrigspolitik. Hvis vi f.eks. ser på den vestlige politik over for det tidligere Jugoslavien, så bølgede den op og ned i takt med USA's indenrigspolitik.
Jeg vil gerne spørge kommissær Patten - hvis han stadig lytter - om han kan give mig ret i, at det forstærker behovet for en effektiv europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvor vi kan yde en selvstændig indsats - ikke for at være uafhængig, men snarere for at beskytte vores sikkerhed imod de konstant skiftende vinde fra USA's indenrigspolitik og præsidentvalg.

Theorin
Hr. formand, "med lov skal land bygges" - også internationalt. Med hensyn til kernevåben findes der to centrale aftaler. Den første er ikkespredningsaftalen, som indebærer, at kernevåbenmagterne har forpligtet sig til at nedruste deres kernevåben mod, at andre lande ikke anskaffer kernevåben. Den anden er prøvestopaftalen, som er utrolig vigtig, fordi formålet med prøvesprængninger er at udvikle kernevåben.
Det er et meget farligt signal, som USA's Senat har sendt til verdenssamfundet. Processen med kernevåbennedrustning, som er så utrolig vigtig, kan dermed også blive standset. Kernevåben er ikke kun farlige, når de benyttes, de er farlige, blot de findes.
Den firestjernede general, Lee Butler, som var ansvarlig for de amerikanske strategiske kernevåbenstyrker, og som har siddet med fingeren på aftrækkeren i mange år, er helt overbevist om, at den blotte eksistens af kernevåben, som ikke kun kan udløses ved politiske beslutninger, men også ved en teknisk fejl, er meget alvorlig. Det er vigtigt, at Den Europæiske Union siger klart fra over for USA og kræver, at man virkelig ratificerer denne aftale.

Sasi
Hr. formand, jeg er meget tilfreds med, at forhandlingen i Parlamentet er helt enstemmig, og det er godt, at Kommissionen, Parlamentet og Rådet helt klart har lagt vægt på, at Den Europæiske Union støtter traktaten om ikkespredning af atomvåben. Det er også godt, at vores medlemsstater dækkende har ratificeret denne aftale. Det er beklageligt, at det amerikanske Senat har givet et helt forkert signal i denne sag, og et forkert signal specielt til de lande, som endnu føler sig fristet til at foretage atomprøvesprængninger. Jeg kan forsikre Dem om, at fra vores side vil denne sag konstant blive taget op ved politiske forhandlinger mellem Den Europæiske Union og USA. Men som vi godt ved, er styret i USA ikke noget problem i denne henseende, men medlemmerne i vores og specielt Deres Parlament skal yde en særlig indsats mod det amerikanske Senat, så det vil støtte denne aftale.

Patten
. (EN) Hr. formand, det var interessant under denne korte, men vigtige forhandling at høre synspunkterne fra det ærede medlem, hr. MacCormick. Vi har kendt hinanden i 35 år, hvilket måske overrasker mange af de ærede medlemmer, fordi vi begge ser meget yngre ud. Men jeg tror, at jeg helt ærligt kan sige, at vores synspunkter vedrørende atomvåben ikke har ændret sig i treethalvt årti, hvilket jeg ser som et tegn på konsekvens.
Jeg vil vende mig mod et mere alvorligt emne. Jeg tror, at de fleste talere har formået at foretage den meget vigtige sondring mellem USA og den amerikanske regering på den ene side og det amerikanske Senat og specielt dets republikanske flertal på den anden side, hvilket er fremhævet af hr. Baron, hr. Haarder, hr. Elles og flere andre talere. Det er vigtigt, at vi foretager denne sondring og erkender, at vi skal lægge pres på Senatet og medlemmerne af Kongressen. Vi må forsøge at overbevise dem om - og det blev afspejlet i den artikel, som hr. Elles citerede - at ensidighed, sådan som nogle republikanere slår til lyd for, men ikke alle må jeg sige til senator Logans forsvar, vil være lige så farlig for verden nu, som den var efter Første Verdenskrig, hvis jeg skal låne holdningen om, at "vi er os selv nok" fra Irlands historie.
Jeg tror, at der ligger et stort overtalelsesarbejde forude. Det ærede og galante medlem, General Morillon, omtalte afstemningen i Senatet og sagde, at forslaget var faldet med 51 stemmer imod 48. Det er faktisk mere alvorligt end som så, fordi der kræves et flertal på to tredjedele i Senatet for at ratificere en traktat, så vi mangler stadig 20 stemmer for at mobilisere et flertal. Under alle omstændigheder kan jeg forsikre Parlamentet om, at Kommissionen stadig er enig i, at vi skal forsøge at overtale senatorerne til at ombestemme sig. Det er i vores, deres og hele verdens interesse.

Titley
Hr. formand, jeg stillede hr. Patten et direkte spørgsmål. Mon han kan give mig et svar?

Patten
Hentyder det ærede medlem til spørgsmålet om, hvorvidt vi erkender, at den amerikanske beslutning klart har understreget behovet for at udvikle en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? Jeg er helt enig med ham i dette spørgsmål. Men jeg kan måske gå et skridt videre og sige, at det ville være meget skadeligt for Den Europæiske Union, hvis man efter at have forsvaret en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik fejler i retorikken vedrørende vores handlinger. Sådanne omstændigheder ville nemlig have den værst tænkelige effekt på den offentlige mening i USA såvel som i Europa. Det ville kunne fremme de meget unilaterale holdninger i USA, som både han og jeg dybt beklager.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Jeg har modtaget fem beslutningsforslag, som er fremsat i henhold til forretningsordenens artikel 35, punkt 2, om at afslutte denne forhandling.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen formiddag.

Topmødet EU/Rusland i Helsinki
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets redegørelse om topmødet EU/Rusland i Helsinki.
Hr. Sasi beder formandskabet om at meddele Parlamentet, at han på grund af uomgåelige forpligtelser er nødsaget til at gå kl. 18 i aften.
De har ordet, hr. Sasi.

Sasi
Hr. formand, kære medlemmer af Europa-Parlamentet, topmødet EU/Rusland blev også set fra Ruslands side afholdt i en historisk bygning, Helsinkis stænderhus. Stænderhuset var under det russiske kejserdømme den første bygning til en repræsentationsinstitution bygget til dette formål. I stænderhuset samledes tre af de fire eksisterende stænder i det autonome finske storfystendømme i sin tid.
På dagsordenen var der fire hovedpunkter: for det første forholdet mellem EU og Rusland, inklusive den aktuelle situation såvel i EU som i Rusland, for det andet den nordlige dimension, for det tredje samarbejdet om bekæmpelse af kriminalitet og for det fjerde internationale, aktuelle emner, hvor man koncentrerede sig om det kommende topmøde i CSCE og situationen på det vestlige Balkan. Topmødets positive resultat var Ruslands EU-strategi. Denne strategi afspejler EU's større betydning i Rusland. Strategien analyseres i øjeblikket.
I min tale koncentrerer jeg mig om den indre situation i Rusland, situationen i Tjetjenien i særdeleshed. Desuden beskæftiger jeg mig med EU's fælles udenrigspolitik, bekæmpelsen af kriminalitet og den nordlige dimension.
Ministerpræsident Putin fortalte, at Ruslands økonomi voksede på flere områder. Ifølge Putin har eksporten en positiv virkning på økonomien. Skatteopkrævningen er blevet mere effektiv, og kursen på rubelen er afbalanceret. Budgettet for næste år baseres på en vækst på 1,5%. Ifølge Putin er der ved at udvikle sig en markedsøkonomi, som bygger på principper om en retsstat, i Rusland. Problemet med den økonomiske virksomhed er imidlertid stadig en for stor andel af barter i handlen. Også banksystemet skal forbedres. Desuden skal budgetforholdene mellem centre og regioner omdefineres, og den endnu meget lukkede økonomi i Rusland skal åbnes.
Putin forklarede længe situationen i Tjetjenien. Ifølge Putin vil der trods spekulationer ikke blive erklæret undtagelsestilstand i hele landet på grund af situationen i det nordlige Kaukasus. Regeringen er efter hans mening ikke provokeret, og de demokratiske valg holdes som planlagt. Putin pointerede også, at regeringen vil fortsætte bekæmpelsen af terrorisme i Tjetjenien. Rusland har skabt en sikkerhedszone og sørger for fødevarer til de 100.000 mennesker, som har forladt området. Putins udtalelser herom var alt i alt hårde.
Ministerpræsident Putin var selvkritisk og erkendte, at den russiske regering havde begået fejl ved ikke at tage hånd om Ruslands muslimske befolkning på knap 20 millioner. Også dialogen med de moderate muslimske ledere er forsømt. Dette har skabt plads til fundamentalisme.
Den humanitære situation i området forværres hele tiden. Det er godt, at FN's humanitære observatørgruppe kan rejse til Ingusjetien for at undersøge situationen.
Formandskabets repræsentant, statsminister Lipponen, og formand for Kommissionen, Romano Prodi, opfordrede Rusland, til at påbegynde foranstaltninger til at deeskalere krisen. Begge fremhævede indgående, at der skal findes en politisk løsning på konflikten. Det er ikke muligt med militære aktioner at løse et politisk problem og heller ikke regionens desperate økonomiske situation. EU mener, at løsningen også kræver dialog med tjetjenske ledere. Unionen fordømmer skarpt en sådan uforholdsmæssig magtanvendelse, hvor de civile bliver ofre. Statsminister Lipponen udtrykte også dette over for pressen i forbindelse med sit besøg i Parlamentet tidligere i dag.
Mine damer og herrer, alt i alt fik vi den opfattelse, at den russiske regering ikke ser ud til at have en klar plan for en bæredygtig politisk løsning på situationen i Tjetjenien.
Herefter blev der ført en kort forhandling om EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Statsminister Lipponen og Den Højtstående Repræsentant, Javier Solana, præsenterede udviklingen i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik for den russiske part. Hr. Lipponen fortalte, at formandskabet udarbejder en rapport om EU's krisestyrings- og fredsbevarelsesevne til Det Europæiske Råd i Helsinki. Den Højtstående Repræsentant, Solana, fyldestgjorde budskabet ved at konstatere, at det specielt drøftes, hvordan europæerne kan fungere sammen i virkeliggørelsen af Petersberg-opgaverne.
Med hensyn til bekæmpelsen af kriminalitet blev det konstateret, at Det Europæiske Råd i Tampere var resultatrigt. Det regionale samarbejde er vigtigt i bekæmpelsen af den grænseoverskridende kriminalitet, og Rusland er en essentiel samarbejdspartner. Unionen er i færd med at udarbejde en handlingsplan mod organiseret kriminalitet, som det er hensigten at behandle på et seminar om organiseret kriminalitet mellem EU og Rusland i Helsinki. Der sigtes mod, at handlingsplanen skal være færdig primo 2000.
Også Putin understregede betydningen af bekæmpelsen af organiseret kriminalitet. Som de essentielle områder nævnte han narkotika, hvidvaskning af penge, korruption og terrorisme. Ifølge Putin vedtog Dumaen for nylig en konvention om udlevering af kriminelle. I nær fremtid skal også konventionen om hvidvaskning af penge ratificeres. Putin pointerede, at det er vigtigt at gå fra ord til handling. Ligeledes har området med bekæmpelse af kriminalitet behov for Tacis-bidrag.
Rusland ville også øge samarbejdet i spørgsmål om hindring af menneskehandel. Menneskehandlen finder bl.a. sted i det nordlige Kaukasus. Medarbejdere i Røde Kors og andre bidragsorganisationer er taget som gidsler.
Vedrørende smugling af narkotika er Centralasien, opfattet bredt inklusive Afghanistan og Iran, et specielt problem, og ifølge Putin har dette område overhalet latinamerikanske lande som det vigtigste fremstillingscenter for narkotika. Et ekstra problem for Rusland er, at dets grænser mod Centralasien er åbne.
Til sidst et par ord om den nordlige dimension, hvis formål er at øge velfærden, forstærke sikkerheden og bekæmpe miljøforurening og nukleare risici og grænseoverskridende organiseret kriminalitet. Alt dette er væsentligt også for samarbejdet mellem EU og Rusland. Ministerpræsident Putin oplyste, at Rusland ønsker at deltage aktivt i dette arbejde. Det er også vigtigt for Rusland, at området udvikles koordineret.

Patten
Hr. Sasi har på eksemplarisk vis opsummeret resultaterne af sidste uges topmøde mellem EU og Rusland. Som Parlamentet kunne forvente, var topmødet uundgåeligt domineret af åbenhjertige drøftelser om Tjetjenien med Den Europæiske Union, der - sådan som formandskabet indikerede - pressede på for en nedtrapning, for en tilbagevenden til en politisk dialog, for proportionel magtanvendelse i bekæmpelsen af terrorisme samt for en løsning på den humanitære krise.
Det vil jeg gerne sige et par ord om, inden jeg kort koncentrerer mig om to andre spørgsmål, der trængte sig faretruende på i vores diskussioner: implementering af partnerskabet og samarbejdsaftalen samt udvidelsen af Den Europæiske Union og den nordlige dimension.
Kommissionen deler for det første i høj grad alle medlemsstaternes bekymring over den aktuelle situation i Tjetjenien. En af de primære prioriteter - specielt med vinterens komme - er at sikre humanitær bistand til de titusindvis af mennesker, der er fordrevet som følge af konflikten. Kommissionen har i princippet besluttet, at ECHO straks kan bevilge EUR 1,2 millioner for at afhjælpe situationen i Ingusjetien og Dagestan. Russerne er i princippet åbne over for tilbud om humanitær bistand, men der skal forhandles noget endnu, inden der kan uddeles støtte fra Den Europæiske Union.
Inden vi kan yde bistand, skal vi have yderligere forsikringer fra de russiske myndigheder om sikkerhedsforanstaltningerne for de internationale bistandsarbejdere. Der har i den seneste tid været for mange uheldige hændelser til, at vi kan ignorere dette vigtige spørgsmål. Vi har også presset de russiske myndigheder til at besøge området og vurdere behovet for støtte, og jeg håber, at denne mission vil finde sted i de nærmeste dage.
For det andet glædede Kommissionen sig i store træk over fremskridtet med implementeringen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen. Skønt dette emne naturligvis ikke blev behandlet i detaljer på topmødet, var der en klar erkendelse af betydningen af et strategisk partnerskab mellem Den Europæiske Union og Rusland til trods for de aktuelle problemer. I den forbindelse er der generelt set en fin udvikling i de initiativer om økonomisk samarbejde, som vi har iværksat sammen med Rusland. Vi gør f.eks. betydelige fremskridt med hensyn til at sikre bedre beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret. Vi har søsat et større program, der sikrer unge russiske erhvervsledere praktikophold i virksomheder i Den Europæiske Union.
Der sker en udvikling af samarbejdet mellem eksperter inden for en række andre områder, herunder miljø, håndtering af år 2000-problemet i Rusland samt en mere effektiv energiudnyttelse. Til gengæld udvikler de bilaterale handelsrelationer og investeringer sig ikke så godt, som Kommissionen gerne så. Den Europæiske Union fremmer med rette russiske virksomheders eksportmuligheder på EU's markeder for at sætte skub i den russiske økonomi. Men der er desværre mindre fremgang den modsatte vej. Vi har gentagne gange bedt de russiske myndigheder om at se på de hindringer, der står i vejen for EU-virksomhedernes ekspansion på de russiske markeder. Hindringerne består bl.a. i omfattende krav til attestering og prøvning samt særlige hensyn såsom fortsatte afgifter for internationale luftfartsselskaber, der ønsker at flyve over Sibirien. Faldet i Den Europæiske Unions eksport til Rusland efter den økonomiske krise i august i fjor understreger behovet for en indsats på disse områder. Hr. Sasi nævnte nogle af de ting, der er nødvendige for at forbedre betingelserne for udenlandsk direkte investering.
For det tredje så premierminister Putin udvidelsen af Den Europæiske Union som en styrke for den politiske stabilitet i Europa. Russerne er forståeligt nok meget interesserede i udvidelsesprocessen, og Den Europæiske Union er klar til at indgå i en seriøs dialog med dem inden for rammerne af partnerskabs- og samarbejdsaftalen. Kommissionen har imidlertid hele tiden gjort det klart, at det ikke vil være passende at indføre en særlig mekanisme eller en eller anden form for trilateralt samråd med ansøgerlandene, sådan som Rusland ved flere lejligheder har givet udtryk for.
Som svar på den russiske bekymring over de økonomiske effekter af en udvidelse understregede Kommissionens formand, Romano Prodi, fordelene i form af lavere toldsatser og forbedret adgang til ansøgerlandenes markeder. Fordelene bliver endnu større, hvis Rusland kan foretage en tilnærmelse af de tekniske normer og standarder i forhold til EU, således at landet får lettere adgang til de større kommercielle muligheder på et udvidet indre marked. Det er et grundlæggende princip for Kommissionen, at udvidelsen ikke skal skabe nye skel i Europa.
På topmødet var premierminister Putin meget positiv over for den nordlige dimension. Han sagde, at han ikke blot ønskede en dækning af de grænseoverskridende zoner, men af store områder i det nordvestlige Rusland. Vi blev enige om at diskutere detaljerede forslag på Helsinki-konferencen i november.
Kaliningrad som en kommende enklave i Den Europæiske Union udgør en særlig udfordring under den nordlige dimension. Partnerlande til den nordlige dimension, herunder EU-ansøgerlande, der støder op til Kaliningrad, udviser en særlig interesse i et samarbejde om de spørgsmål, der opstår som følge af den særlige situation. Kommissionen støtter allerede den økonomiske overgangsproces i Kaliningrad gennem Tacis og andre af Den Europæiske Unions finansielle instrumenter.
Det var ikke en lejlighed, hvor vi opnåede fuld enighed. Hvordan kunne vi det under de gældende omstændigheder? Men jeg mener trods alt, at det var et nyttigt møde, og jeg håber meget, at den russiske premierminister vil tænke over alt det, der blev drøftet, måske specielt om det nordlige Kaukasus.

Oostlander
Hr. formand, de store projekter, som vi vedvarende beskæftiger os med her i Parlamentet, såsom udvidelsen og reformen af institutionerne i Den Europæiske Union, beviser den vitalitet og de ambitioner, som Unionen har. Heldigvis fører disse store projekter overhovedet ikke til en indadvendt Union. Tværtimod, Unionen påtager sig mere udtrykkeligt sit ansvar over for omverdenen.
Udformningen af en fælles strategi over for Den Russiske Føderation er et af eksemplerne herpå. At dette er et eksempel på partnerskab og samarbejde, er stadig et under for generationen fra den kolde krig. Det er udtryk for Unionens selvbevidsthed. Med opbygningen af den slags strategiske partnerskaber indtager Unionen en holdning som en myndighed, der kan tage ledelsen ved forebyggelsen og løsningen af alvorlige internationale problemer.
Hensigten med det dokument, som Rådet har udarbejdet, er frem for alt at genopbygge Den Russiske Føderation som en demokratisk retsstat, som er forsynet med en velfungerende social markedsøkonomi. Denne holdning ligner egentlig meget den politik, som vi fører over for ansøgerlandene. Det er ikke mærkeligt, at der tales om det uundværlige grundlag, som skal søges i delte værdier. Derfor er det egentlig overraskende, at det stadig ofte er vanskeligt at udsende erfarne ledere fra Unionens medlemsstater til ansøgerlandene og til Den Russiske Føderation. Jeg tror, at Kommissionens tjenestegrene skal behandle alle dem, som vil det, meget omhyggeligt.
Desuden er det vigtigt for os at sørge for, at Rusland får mulighed for at opretholde gamle handelsforbindelser med de tiltrædende lande. Også det er naturligvis et ømtåleligt punkt. Også ansøgerlandene er sommetider bange for at miste markeder i Rusland, som de for en del allerede har mistet.
Den lærestreg, vi fik i forbindelse med udvidelsesdialogen, er, at velfærd og sikkerhed ikke primært tilvejebringes gennem forsøg på indførelse af markedsøkonomi, men gennem etablering af en demokratisk retsstat. Hvis denne ikke er der, er forretningsfolk virkelig ikke så tossede at investere. Ved en yderligere indførelse af markedsøkonomi skal vi således være agtpågivende over for de grove fejl, som der kan begås ved privatisering af virksomheder. For øvrigt kan også en halv opretholdelse af den gamle situation og lovgivning føre til dramatisk misbrug, hvor få beriger sig selv, mange henfalder i fattigdom, og almenvellet glemmes som politisk værdi.
En saglig og kritisk holdning hos den ledende elite i Den Russiske Føderation er således på sin plads. Vores finansielle indsats må ikke bidrage til en opblussen af korruptionen. Den skal netop fremme de offentlige myndigheders retskaffenhed og borgeres, arbejdsgiveres og lønmodtageres ansvarhedsfølelse. Markedet ødelægges af korruption. Et godt partnerskab har også opgaver over for tredjepart. Den Russiske Føderation har allerede selv forlangt dette, for så vidt angår det tidligere Jugoslavien. Med hensyn til kvaliteten af det russiske bidrag til løsningen af de forskellige konflikter er der her forskellige opfattelser. Sommetider betragtes magt som magt, der udgør en hindring. Ejendommeligt er det også, at udenrigspolitik stimuleres af, hvad man foretrækker etnisk.
Nu, hvor der er så megen uro i Kaukasus, kan Rusland også forvente en stor interesse fra Den Europæiske Union. Jeg glæder mig meget over, at dette emne har indtaget en så central stilling i forhandlingerne. Nu, hvor vi har to tydelige personer, vi kan henvende os til, Patten og Solana, kan Unionen lede internationale bestræbelser med hensyn til Kaukasus. Hr. Wiersma har skrevet en bemærkelsesværdig artikel herom i den nederlandske presse.
Lad os så i Den Europæiske Union forsøge at få Rusland til at anvende andre midler for at gøre en ende på den uro, som fra Tjetjenien er blusset op i nabolandene. Lad os i den forbindelse erkende, at magthaverne i Tjetjenien heller ikke er helt fine i kanten og ikke repræsenterer en demokratisk retsstat. Men lad os i hvert fald i Den Europæiske Union acceptere det russiske ønske om at sikre multipolaritet på denne måde.

Schori
Hr. formand, topmødet i Helsinki fandt sted på en meget alvorlig baggrund. Ifølge oplysninger fra Moskva forbereder Røde Kors nu støtteleverancer til nødstedte i hele det russiske polarområde inden vinteren. Samtidig taler Verdensbanken og UNDP om voksende fattigdom, stigende frasortering og rekordstor ungdomsarbejdsløshed i Rusland.
At social elendighed skaber god grobund for populister og ekstremister, etniske og religiøse modsætninger, ser vi i øjeblikket med stadig stigende tydelighed i Tjetjenien og de omkringliggende områder, hvor krigsherrer og kriminelle bander morer sig på civilbefolkningens bekostning. Blodbadet i Tjetjenien synes ikke at have nogen ende. Omkring 200.000 uskyldige mennesker er drevet på flugt, og Dagestan bliver mere og mere ustabil. Det kan godt være, at vores bedste hensigter med hensyn til Rusland kommer til at få det svært og bliver truet af en fortsat krise - our best laid schemes might go aglay.
Ingen inden for EU går ind for et selvstændigt Tjetjenien. Vi kan ikke acceptere terroraktioner, men vi kan heller ikke acceptere, at denne krise får en militær løsning. Vi kræver, at Rusland indleder forhandlinger med Tjetjeniens folkevalgte præsident uden urealistiske forhandlingsbetingelser, og at den hjælp, som EU også har lovet, virkelig når frem.
I går fik premierminister Putin en bevilling på USD 1 milliard til hjælp til aktioner i forbindelse med Tjetenien-krigen igennem i Dumaen. Mit spørgsmål til Rådet og Kommissionen er: Vil I sørge for, at der ikke bliver benyttet internationale midler til de russiske krigshandlinger i Tjetjenien?

Väyrynen
Hr. formand, da Warszawapagten og Sovjetunionen gik i opløsning, gik de vestlige lande ud fra, at der ville blive givet uforbeholden støtte til den områdemæssige sammenhæng i Den Russiske Føderation. Det er åbenbart, at også de russiske ledere fik en form for løfter i den fase, hvor de medvirkede til en fredelig opløsning af Warszawapagten og Sovjetunionen. Dette har været de vestlige landes generelle indgangsvinkel også med hensyn til hændelserne i Tjetjenien.
Den russiske ledelse er åbenbart imidlertid bange for, at den er på vej til at miste de områder, hvor befolkningen hovedsageligt består af etniske og religiøse minoriteter. Et militært tilbagetog fra Tjetjenien er erfaringsmæssigt en farlig begivenhed. Hændelserne i Dagestan til gengæld gav grund til at formode, at sygdommen er ved at sprede sig. Ruslands bekymring for landets områdemæssige sammenhæng er uden tvivl begrundet. Rusland bør alligevel indse, at landets selvstændighed ikke kan sikres med våbenmagt. Den eneste realistiske mulighed er, at de minoritetsbefolkninger, som bor i det sydlige Rusland, er tilfredse med deres tilværelse, og at de erfarer, at samhørigheden med Den Russiske Føderation er fordelagtig for dem.
Der er også brug for våbenmagt, men den skal udelukkende anvendes til at holde terrorismen i hævd. De vestlige lande bør klart fordømme den overdimensionerede militære magtanvendelse i Tjetjenien - mere klart end det skete ved topmødet i Helsinki. Vi skal påvirke den russiske regering til, at den skal stræbe efter at løse landets indre problemer både med politiske midler og ved at fremme den økonomiske og sociale udvikling. EU's og de vestlige landes troværdighed og handlekraft i almindelighed svækkes desværre i denne sag af den krig, som udkæmpedes i Jugoslavien af humanitære grunde.

Hautala
Hr. formand, ærede kommissær, minister Sasi bekræftede lige den beklagelige opfattelse, at Den Europæiske Union udelukkende betragter hændelserne i Tjetjenien som Ruslands indre anliggende. Imidlertid overtræder Rusland flere menneskerettighedskonventioner. F.eks. forbyder Europarådets konventioner skarpt en stat at myrde og bombe sine egne medborgere. CSCE's konventioner viser også klart, at staterne forpligter sig til, at overtrædelse af menneskerettighederne aldrig kan være et indre anliggende i en stat. Desuden undertrykker den centrale magt i Rusland den nationale minoritet. Det kan også tænkes, at der er en etnisk udrensning i gang, når Rusland forsøger at skabe frie stødpudezoner i Tjetjenien.
Vores gruppes holdning er, at ønsker og kabinetsforhandlinger ikke mere er tilstrækkelige, men at økonomiske bidrag til Rusland bør begrænses til humanitær hjælp og miljøassistance. Kollega Schori fremlagde lige før de nyeste oplysninger om, hvordan Rusland egentlig forstærker sit militære budget. Ønsker Den Europæiske Union gennem f.eks. partnerskabs- og samarbejdsaftalen at være med til at øge de russiske militærudgifter, hvormed Tjetjenien også fremover tugtes?

Seppänen
Hr. formand, de terrorhandlinger, som rettes mod det russiske folk, og som har skabt mange civile ofre, skal fordømmes skarpt. Hvis, altså hvis, disse terrorhandlinger er foranlediget af Tjetjenien, er det en forkert international måde at handle på. Men samtidig skal vi også fordømme de russiske handlinger mod den tjetjenske civilbefolkning og terrorhandlinger mod civile i Tjetjenien.
Desværre har Den Europæiske Union og NATO-landene i denne forbindelse givet et forkert eksempel at handle ud fra - de har i krigen i Jugoslavien vist, hvordan konflikter skal løses. De løses i EU og NATO med vold, med præcisionsbombning og angreb mod selvstændige lande imod det internationale fællesskabs beslutning. Denne måde at løse problemer på er forkert. Vi bør udvikle internationale instrumenter, hvor det er muligt på en fredelig måde at løse problemer mellem lande og at sikre medborgernes frihed og menneskerettighederne.

Kronberger
Hr. formand, hr. kommissær, der er ingen tvivl om, at et konstruktivt samarbejde mellem Rusland og SNG-staterne på den ene side og Europa på den anden side er en af de vigtigste forudsætninger for fred i det 21. århundrede. Samarbejdet er for tiden truet af krigen i Tjetjenien og andre regionale konflikter. Jeg mener imidlertid, at man hverken må se krigen i Tjetjenien som en ren regional konflikt eller som en ren religiøs konflikt. Det ville være at bagatellisere og undervurdere situationen. Det drejer sig slet og ret også om geostrategiske positioneringer i forbindelse med adgangen til olie- og gasreserverne i Kaukasus og rundt om Det Kaspiske Hav. Dér støder europæiske, amerikanske, kinesiske, russiske og andre økonomiske interesser sammen. En lille gnist kan her føre til en eksplosion. Og fra i dag er der en ny krise, nemlig i Armenien. Dér er for få timer siden ministerpræsident Sarkisjan og parlamentets formand Demirtjan blevet myrdet.

Sasi
Hr. formand, desværre er jeg nødt til at gå til møde sammen med formanden for Parlamentet, og af den grund vil jeg nu konstatere, som kommissær Patten sagde i sit udmærkede indlæg tidligere, at Unionen ikke accepterer terrorisme, men vi accepterer heller ikke i noget tilfælde en uforholdsmæssig magtanvendelse, den er under ingen omstændigheder acceptabel. Vi vil have, at der skabes en løsning gennem dialog, og det skal være en dialog mellem de russiske og tjetjenske ledere. Vi vil også intensivere dialogen mellem Den Europæiske Union og Rusland. Ved disse samtaler vil vi udtrykke vores skuffelse over de russiske handlinger mod Tjetjenien.
Som det fremgik af diskussionen, er det klart, at en fortsættelse af krisen øger trykket for at nedfryse Unionens samarbejde med Rusland. Såfremt situationen ikke bliver bedre, er det endnu sværere for Rådet at modsætte sig sådanne krav. Vi har også lagt mærke til den forholdsmæssige vækst i militærudgifterne på det russiske budget og forhørt os om, hvordan Rusland tænker at finansiere disse udgifter. Det er blevet oplyst, at der på grund af de øgede skatteindtægter og den økonomiske vækst er flere finansieringsmidler til dette formål. Men som sagt, jo længere krigen fortsætter, desto mere negativt forholder folk sig til støtten til Rusland.

Lehne
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, forholdet til SNG er meget vigtigt. Det er vi alle enige om her i Parlamentet, og det er blevet sagt igen og igen i et stort antal beslutninger. På den baggrund hilser jeg det naturligvis velkomment, at partnerskabs- og samarbejdsaftalen nu er implementeret, at der er regelmæssige drøftelser, og at man taler om alle mulige spørgsmål og her endda opnår positive resultater. Jeg hilser det også velkomment, at Rådets nye Højtstående Repræsentant, hr. Solana, har erklæret, at Ruslandspolitikken fra hans synspunkt har førsteprioritet. Også det er bestemt berettiget.
Så vidt det gode. Nu til det dårlige. Jeg skal ikke lægge skjul på - jeg har nu også i nogle år været engageret i Ruslandspolitikken - at det til dels er uhyre frustrerende. Det er i forbindelse med Rusland de samme emner, der igen og igen står på dagsordenen, uanset i hvilket organ, hvad enten det nu drejer sig om spørgsmål vedrørende kriminalitetsbekæmpelse, økonomiske reformer, spørgsmål om en fornuftig lovgivning i Rusland, f.eks. om bankvæsenet eller om skatterne, og ingen steder ser man, at der sker et effektivt fremskridt. Det er frustrerende.
På samme måde er det åbenlyst, at den støtte, der gives til Rusland, nu som før i betydeligt omfang forsvinder - jeg nævner kun stikordet IMF, Den Internationale Valutafond - og lander i et bundløst kar. Det er beklageligt, at vi i dette spørgsmål ikke kan opnå virkelige fremskridt. Nøjagtigt lige så frustrerende er dét, som i øjeblikket sker i Tjetjenien, og som vi kan se i fjernsynet. Jeg skal ikke nu sige meget mere om krænkelserne af menneskerettighederne, for det blev der talt en del om på det sidste plenarmøde. Det er skrækkeligt, og vi skal fordømme det og tage det op. Men jeg mener også, at det, som nu sker i Rusland med henblik på at løse problemerne, ikke er en løsning. Hr. Putin vil måske på kort sigt høste indenrigspolitiske fordele af det, men i sidste ende vil han ikke løse mindretalsproblemet i Rusland og problemet med en vis nødvendig afkolonisering.
Den russiske regering ville gøre klogt i at se på eksempler, som til dels findes i dens eget land - jeg nævner kun Tatarstan - og forsøge at finde andre politiske løsninger i stedet for at gøre det, som den i øjeblikket gør, hvor skaden i sidste ende kan være større end fordelen. Det er nødvendigt at sige det, man skal være ærlig over for sine partnere, og man skal også sige partnerne sandheden.

Krehl
Hr. formand, jeg kan kun være enig med hr. Lehne. Den Europæiske Unions samarbejde med SNG har enorm betydning, og på topmødet har man også drøftet vigtige ting i forbindelse hermed. Men jeg kan ærligt talt virkelig ikke dele den optimistiske fremstilling, som hr. Sasi netop har leveret om tilstandene og videreudviklingen i SNG.

Når jeg så endvidere ser på, hvad der står i fælleserklæringen fra topmødet om Tjetjenien, det vigtigste emne for øjeblikket i samarbejdet med Rusland, står der, at Den Europæiske Union og SNG udvekslede synspunkter om situationen i Nordkaukasus. Det kan da vel ikke være det hele!
Ethvert samarbejde med Rusland overskygges for tiden af krigen i Tjetjenien. 180.000 flygtninge er allerede i Ingusjetien og i Dagistan. Hjælpeorganisationer kan ikke arbejde. Tusinder af flygtninge må ikke mere forlade landet, og den russiske regering er ikke parat til forhandlinger.
Vi har brug for en politisk løsning. Jeg har den opfattelse, at Den Europæiske Union skal lægge større vægt på forhandlingerne. Der er interesse for samarbejdet med Rusland. Naturligvis, vi har brug for Rusland, f.eks. i Kosovo. Men Rusland har også brug for os, har brug for Den Europæiske Union. Jeg tror, man burde overveje, om man i forhandlingerne ikke også en gang skulle sige, at vi er nødt til at overveje, om vi, hvis der ikke søges og findes en politisk løsning i Tjetjenien, faktisk skal lukke for kreditterne, eller om vi rent faktisk skal indstille hjælpen til Rusland - bortset fra den humanitære hjælp.
(Bifald)
Under den første krig i Tjetjenien undlod vi i Europa-Parlamentet at ratificere partnerskabs- og samarbejdsaftalen. Nu taler vi på et topmøde, der har væsentlig større politisk sprængkraft, kun om udveksling af synspunkter. Det må Den Europæiske Union ikke tillade, samtidig med at den bestræber sig på at give sin udenrigspolitik større vægt.
(Bifald)

Schroedter
Hr. formand, jeg er fuldstændig enig med dig, Constanze Krehl, og jeg takker dig, fordi du endelig har sagt disse ting så modigt og så klart.
For hele Europa har dette topmøde været en kæmpeskuffelse, og her kan man virkelig ikke undgå at tale om den måde, hvorpå netop formandskabet har grebet det an. EU har jo slet og ret svigtet, det har ikke udnyttet de muligheder, der stod til rådighed. Hvorfor accepterer vi nu pludselig en brutal krig mod et lands egen befolkning? Hvorfor går vi bare over til næste punkt på dagsordenen? Det er ikke meningen med møder på højeste plan. Jeg må sige, at det finske formandskabs rapport på dette sted trodser enhver beskrivelse i betragtning af kendsgerningerne. Sandheden er nemlig, at landsbyer bombarderes, at flygtninge er spærret inde, og det er eklatante krænkelser af internationale rettigheder. Dette er netop ikke et internt anliggende for Rusland, som man sådan bare kan feje af bordet.
Vi har partnerskabs- og samarbejdsaftalen, vi har menneskerettighedsklausulerne, og derfor har vi mulighed for at true med økonomiske sanktioner og dermed udøve pres for at opnå en indstilling af bombardementerne. Uden dette kan den internationale hjælp ikke komme frem, det er vel klart, hr. Patten. Derfor forventer jeg, at formandskabet og Kommissionen nu sætter sig sammen og inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik udarbejder en strategi, som truer med disse økonomiske instrumenter og tvinger Rusland til at afslutte denne krig.

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, det er nu krystalklart, at de fleste af mine kolleger her i Parlamentet er enige i, at vi kunne have undgået tragedien i Tjetjenien, hvis Den Europæiske Union havde haft en mere markant holdning over for den russiske aggression. I stedet har vi i de seneste dage været vidne til et sørgeligt syn med den russiske udenrigsminister i Madrid og den russiske premierminister i Tampere.
Hr. Sasi nævnte den særlige betydning, det finske folk tillægger mødestedet i Helsinki. Finland er nu et uafhængigt land. Hvordan kan Den Europæiske Union nægte denne ret til det tjetjenske folk? Kan vi fortsat acceptere Ruslands imperialistiske politik over for små nationer som Tjetjenien?
For nogle få minutter siden nævnte hr. Patten Kaliningrad, og jeg husker det historiske tilflugtssted for befolkningen i Kaliningrad, det tidligere Königsberg. Kan vi acceptere, at kun disse særlige lande er godt beskyttede?

Posselt
Hr. formand, da russiske kolonitropper i forrige århundrede erobrede Tjetjenien, havde Finland allerede længe været russisk. Det finske folk har med stor tapperhed fundet vej til friheden, og derfor havde jeg af det finske formandskab ventet mere forståelse for det undertrykte tjetjenske folks lidelser. Jeg må sige helt klart, at Den Europæiske Unions strategi over for Rusland er mislykkedes. Ikke kun, fordi stat og økonomi er i en alvorligere krise end for få år siden, ikke kun, fordi den nuværende russiske ledelse allerede fører den anden brutale kolonikrig mod Tjetjenien, hvor det drejer sig om olieinteresser, og som vi betaler. Det forholder sig desuden sådan, at der for tiden udfolder sig en særlig blodig form for valgkamp. Vi bidrager til denne blodige valgkamp med et topmøde og med penge, som så at sige ødsles bort i denne krig. Uden penge fra Vesten måtte Rusland jo stoppe betalingerne allerede ved månedens udgang. Altså finansierer vi dette myrderi på civilbefolkningen i Tjetjenien. Derfor må vi også sætte ind her og gøre det klart for russerne, at vi ikke længere er parate til at gøre det.
Jeg vil gerne som min helt klare mening sige, at Den Europæiske Union her er nødt til at ændre sin politik, at den entydigt skal træde i skranken for det tjetjenske folks menneskerettigheder. Hertil er OSCE, våbenhvileaftalen fra 1996 og også Ruslands medlemskab af Europarådet et redskab såvel som vores partnerskabs- og samarbejdsaftale med Rusland. Vi skal blot udnytte disse instrumenter og må ikke tale den nuværende russiske ledelse efter munden. Uafbrudt blev Putin citeret, en efterretningsmand, som har profileret sig med den seneste Tjetjenien-krig. Det blev sagt - næsten med rørelse i stemmen - at han ikke havde planer om at erklære undtagelsestilstand. Hvorfor har han ingen planer om det? Fordi han siden Tjetjenien-krigens begyndelse har syvdoblet sin popularitet. Hvorfor skal han så ikke afholde valg? Han fører jo valgkamp med denne krig, og først hvis populariteten skulle dale, måtte man så igen overveje sådanne scenarier, og derfor skal vi hurtigt lægge kursen om og sige tingene lige ud.

Paasilinna
Hr. formand, det ser sandelig ud, som om Ruslands krig mod Tjetjenien også er en del af valgkampagnen, om end den også kan have andre grunde. Ruslands handlinger ser ud til at blive forandret til ren undertrykkelse af civilbefolkningen, hvilket helt enkelt skal fordømmes, og dette fører til, at vi inden længe skal stoppe bidragene til Rusland. Ophører vi med disse bidrag, rammer vi faktisk de allerfattigste og dem, som har mest brug for hjælp, det skal vi ikke glemme.
Jeg søger efter en løsning. Var det tænkeligt at arrangere en konference om Kaukasus-spørgsmålet, for der er krigshandlinger i mindst fem stater, altså ikke kun i Tjetjenien, som kollegerne har talt om? F.eks. er Armenien - mordet på ministerpræsidenten i dag for et par timer siden - igen et beklageligt bevis på det. En anden mulighed er, at Rusland flytter sin fokusering fra syd til nord, hvor det har meget større naturrigdomme, uden konflikter og uden risici. Dette var også en vej ud af dette område. Er kommissæren klar til at støtte en sådan foranstaltning, som har en forbindelse til den nordlige dimension?

Volcic
Hr. formand, russerne fører den politik i Kaukasus, som de voldsomt bebrejdede andre i Kosovo. Her på det seneste har premierminister Putin kun fået et ja til budgettet for år 2000, fordi han har sat yderligere USD 1 milliard af til hæren i Tjetjenien, hvilket betyder, at Tjetjenien får våben til gengæld for gammelkommunisternes stemme. Mindre end to måneder efter afstemningen vil Putin ikke forstyrre det russiske parlament, som er imod ham, med forslag om en politisk løsning i stedet for en militærløsning. Putin accepterer desuden den militære støtte, men siger, at den skal fordeles af russerne uden nogen international kontrol, hvilket er et absurd ønske med alle de tyve og fjender, der er rundt omkring. Putin fremskynder krigen på grund af det forestående valg, og ikke fordi han frygter Islam eller af andre og endnu sjovere grunde. Han har dog brug for nogle dokumenter, hvor der gives udtryk for en fornuftig vilje til samarbejde med Vesten, som f.eks. Helsinki-dokumentet af 22. oktober. Debatten for en uge siden var som bekendt meget skarp, mens det dokument, som den resulterede i, og som er fyldt med lovprisende klichéer om samarbejdet, tydeligvis ikke giver udtryk for indholdet i denne debat og er til gavn for russerne. Jeg vil også gerne opfordre ministrene til ikke at kalde de tjetjenske guerillasoldater for terrorister. Vi har nemlig alt for tit måttet ændre opfattelse, eftersom terroristerne i den sidste ende blev til kæmpere af nationale årsager.
Jeg tror, at den egentlige politik med Moskva først vil kunne genoptages i januar, når valget er overstået, og måske endda først i august.

Patten
Forhandlingen har været domineret af bekymring over det nordlige Kaukasus. Men, som hr. Paasilinna påpegede, er der også grund til at bekymre sig over situationen i det sydlige Kaukasus. Det ærede medlem henviste til de alarmerende rapporter om skyderiet i det armenske parlament i dag og attentatet på premierministeren. Vi har endnu ikke fået bekræftet de tragiske nyheder, men de er sandsynligvis korrekte.
Jeg besøgte den armenske udenrigsminister for nylig for at tale om hans bekymringer vedrørende stabiliteten i det sydlige Kaukasus samt for at lytte til hans betragtninger med hensyn til Tjetjenien og det nordlige Kaukasus. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige, at Kommissionen ønsker at gentage sin støtte til den armenske regering i dens bestræbelser på at finde en hurtig og fredelig løsning på situationen i Kaukasus. Dagens hændelser er dybt foruroligende.
Denne forhandling har primært handlet om Tjetjenenien, der var genstand for nogle meget åbenhjertige drøftelser i Helsinki, hvor nogle parlamentsmedlemmer forståeligt nok hævdede, at Den Europæiske Union skulle have ydet en større indsats. Jeg finder det næsten uundgåeligt, at der i forbindelse med en sådan forhandling ikke var nogen som helst klarhed over, hvad vi skulle have gjort.
Jeg vil gerne gentage nogle punkter, som formandskabet fremlagde tidligere. Som det ærede medlem påpegede, fremgik det af kommunikéet, at der var en meningsudveksling om situationen i det nordlige Kaukasus. Der var en meget god grund til, at der ikke stod mere i kommunikéet: Vi kunne ikke skrive, at vi var nået til enighed om noget vedrørende det nordlige Kaukasus.
Den Europæiske Union lagde vægt på følgende punkter: For det første, uanset hvilken berettiget frygt man måtte have for tjetjensk terrorisme, er der stor grund til at håndhæve et proportionalitetsprincip i behandlingen af problemet. For det andet talte vi varmt for en nedtrapning og en politisk dialog. Problemet med at underminere og ødelægge autoriteten hos moderate ledere i Tjetjenien er følgende: Hvem henvender man sig så til? Hvem fører man en politisk dialog med? Det er noget, som vi kraftigt pointerede over for premierminister Putin, både under de officielle drøftelser og under frokosten, hvor Tjetjenien fuldkommen dominerede debatten.
Vi var meget varme fortalere for hurtigst muligt at få en støttevurderingsmission sendt til Ingusjetien. I sidste uge talte jeg med FN's kontor for koordinering af humanitær bistand. I sidste uge talte jeg med fru Ogata i UNHCR. Ligesom de øvrige parlamentsmedlemmer læste jeg rapporterne fra Den Internationale Røde Kors Komité om den humanitære krise, der hver dag forværres i det nordlige Kaukasus. ICRC vurderede i sidste uge, at mere end en tredjedel af befolkningen i Groznyj allerede var rejst. Så vi pressede russerne til at erkende, at der snarest muligt skulle sendes hjælpeorganisationer til regionen, så vi kan få et overblik over situationen og vurdere, hvordan vi bedst kan bidrage til at løse det humanitære problem.
Jeg håber, at det ærede medlem, der foreslog, at vi måske bør overveje at indstille enhver form for humanitær bistand, fortryder disse udtalelser. Jeg har været udviklingsminister og været med til at give humanitær bistand på nationalt plan til byer, der er flået itu af krig. Jeg har aldrig troet på, at det er godt i en krisesituation at fjerne bistand til krigens ofre, til ofrene for magthavernes politiske beslutninger.
Lad mig lige kommentere finansieringen af det militære felttog, som efter min opfattelse - der åbenbart ikke deles af den russiske premierminister - nødvendigvis må have en effekt på den russiske økonomis opsving i de seneste måneder.
Nogle medlemmer foreslog, at vi skulle standse den finansielle bistand til Den Russiske Føderation, fordi denne bistand kunne bruges til at fastholde det militære felttog. Jeg vil gerne minde parlamentsmedlemmerne, der sikkert er mere inde i nogle af detaljerne i disse spørgsmål, end selv jeg er, om, at vi ikke giver direkte finansiel bistand til de russiske myndigheder. Sådan fungerer Tacis ikke. Vi er ikke en international finansiel institution, der giver finansiel bistand til genopbygning - håber vi - af den russiske økonomi. Folk skal vide, at vi ikke støtter russiske militære felttog i Tjetjenien eller andre steder.
Men når man begynder at tale om at standse bistandsprogrammer til Rusland, skal man også være klar over konsekvenserne. Et spørgsmål, som ligger mig meget på sinde, er den vellykkede forhandling om det multilaterale atommiljøprogram. Et forsøg på at sikre, at vestlige bidragydere kan give teknisk og finansiel bistand til lagring og bortskaffelse af atomaffald i det nordvestlige Rusland, alle de forfærdende, rustende atomubåde og det øvrige atomaffald.
Det er meget vigtigt for os alle, at et sådant program bliver vellykket. Jeg håber, at vi kan fortsætte forhandlingerne om lignende programmer, selv mens vi taler alvorligt med russerne om tragedien i det nordlige Kaukasus i Tjetjenien.
Vi pointerede kraftigt over for de russiske tjenestemænd og premierministeren, at vi er meget engagerede i disse emner, ikke som fjender, men som folk, der ønsker at samarbejde med Rusland. Vores engagement afspejler folkeopinionen i Den Europæiske Union, den opinion, der afspejles i det ene indlæg efter det andet i Parlamentet i dag.
Denne forhandling har således understreget det argument, som vi har fremført over for hr. Putin og andre. Det er et argument, som de forhåbentlig vil se med stor alvor på i de kommende dage og uger.
Der er behov for nye forhandlinger, skønt det kan synes vanskeligt for de russiske ledere. Hvis ikke man vender tilbage til forhandlingsbordet, er jeg bange for, at vi vil se den ene katastrofe efter den anden. Under sådanne omstændigheder tror jeg ikke, at nogen klarer sig godt i meningsmålingerne i særlig lang tid.

Formanden
Tak, kommissær Patten.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Kultur 2000-programmet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0026/1999) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om Rådets fælles holdning (13328/2/1998 - C5-0023/1999 - 1998/0169(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om indførelse af ét enkelt instrument for finansiering og planlægning af samarbejdet på kulturområdet (Kultur 2000-programmet) (Ordfører: Graça Moura).

Graça Moura
Hr. formand, Kultur 2000-programmet skal som ét enkelt instrument erstatte programmerne Ariane, Kalejdoskop og Raphael, der har tjent den europæiske kultur så godt, og hvis succes anerkendes fra alle sider.
Takket være den aktivitet, der er blevet udfoldet inden for disse rammer, har mange EU-borgere fået adgang til en bred vifte af kulturelle goder og værdier, som de ellers ikke ville have haft. Som ét enkelt instrument for finansiering og planlægning af samarbejdet opstiller Kultur 2000 en række mål, der skal dække dette behov, men udvidet både kvantitativt og kvalitativt, således at det udgør et afgørende skridt hen imod en egentlig europæisk kulturpolitik, der kan befordre en vedvarende, gensidig og frugtbar kontakt mellem de forskellige medlemsstaters kulturer. Via de mange forskellige felter og discipliner, som er omfattet, kan det således virke som en dynamisk faktor for europæisk identitet i samspil med de mange kulturers flerhed og forskellighed.
Selvom alle, der har deltaget i de forskellige faser af tilblivelsesprocessen, har gjort sig disse bestræbelser, har man kunnet konstatere, at Rådets og Kommissionens synspunkter på den ene side og Parlamentets på den anden ikke var fuldstændig sammenfaldende. Vi er dog alligevel kommet et stykke vej, men jeg vil gerne her åbent fremføre nogle af de vigtigste meningsforskelle.
Det første punkt er budgettet. Det er spørgsmålet, om aktionerne splittes op i alt for små projekter, hvilket man frygter kan formindske EU's synlighed, og derfor også spørgsmålet, om hovedvægten i stedet skal lægges på linjer, der giver initiativerne pondus og gør dem mere markante, noget, der forudsætter deltagelse af kulturaktører fra et større antal lande. Dette vil efter vores mening medføre en alvorlig risiko for, at visse kulturelle netværk bliver ganske forvoksede og kommer til at koncentrere alt for mange midler og for stor magt, hvilket kan bringe mange af de øvrige netværks normale aktiviteter - eller ligefrem deres eksistens - i fare.
I overensstemmelse med Mouskouri-betænkningen, som Parlamentet jo har vedtaget, har den anbefaling, som jeg har den ære at underskrive, fastholdt ønsket om, at budgetbevillingen, der oprindelig var sat til EUR 167 millioner, bliver hævet til EUR 250 millioner. Der er ingen tvivl om, at både Rådet og Kommissionen er lydhøre over for de store behov, som alle de sektorer, der er omfattet af programmet, kan mærke og at der er megen god vilje til at finde tilfredsstillende løsninger.
Idet jeg nu vender mig til andre punkter, hvor der er forskellige opfattelser, kan jeg samtidig bemærke, at det erfaringsmæssigt er sådan, at jo flere stater, der deltager, jo større er risikoen for, at startprojektet ændres. I princippet modsvarer hvert startprojekt et konkret behov hos en vis mængde borgere. På den anden side er der - på grund af de overordentlig forskellige omstændigheder i tid, måde og sted - helt tydeligt store forskelle i borgernes muligheder i de forskellige europæiske lande for adgang til de kulturelle værdier.
Dette forhold synes at blive endnu mere komplekst i forbindelse med udvidelsen, der for en stor del netop forberedes og forudskikkes gennem de kulturelle kontakter. Derfor har man gjort det muligt at støtte mellemstore og sågar små aktioner, så det størst mulige antal borgere i EU kan drage fordel af dem og kan inddrages mere direkte i dem. Synlighed vil være af ringe værdi, såfremt der ikke er en tæt, konkret forbindelse til de kulturelle manifestationer.
På dette punkt har man været mest imødekommende og har accepteret et minimum på tre deltagende stater til at samarbejde om organiseringen af specifikke projekter og fem stater i kulturelle samarbejdsaftaler og betydelige arrangementer. Det har man gjort for at opnå større fleksibilitet og for at udløse ny synergi og kreativitet samtidig med, at man vil befordre en sektorvis fremgangsmåde.
Det er meget vigtigt at komme videre. Der er utallige kulturelle aktører, der ikke får nogen som helst midler til de aktiviteter, som de udøver, og som er af uvurderlig værdi, såfremt denne sag ikke afsluttes inden årets udgang, så programmet kan træde i kraft allerede fra næste års begyndelse. Forudsætningerne for et forlig skulle gøre det muligt, så meget mere som forliget på dette område vil blive forhandlet parallelt med Ungdom for Europa-programmet, om end helt uafhængigt heraf.
Vi ved alle, at vores kultur hænger tæt sammen med vores europæiske civilisationsform, og at dybtgående aktioner på kulturlivets område med dets mangfoldige udtryk er en uomgængelig betingelse for styrkelsen af en bevidst europæisk identitet. Uden at denne side bliver fuldt udviklet, vil den politiske union komme til at hvile på lerfødder, for kulturen udgør en af de væsentligste bestanddele i dens fundament. Hertil behøves større folkelig deltagelse og en mere intens adgang til kulturen. Jeg slutter mit indlæg i håbet om, at Parlamentet vil bidrage hensigtsmæssigt til, at dette kommer til at ske.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne sige hjertelig tak til kollega Graça Moura, fordi han har overtaget denne betænkning og her måtte tage til takke med at videreføre det, vi allerede havde besluttet i sidste valgperiode. Det var Nana Mouskouris arbejde, fra hvem jeg i dag skal overbringe en hjertelig hilsen til alle. Hun er meget glad for, at det nu omsider går videre.
Den samfundsmodel, som betænkning af Graça Moura er baseret på, er i bund og grund humanistisk. I den spiller kulturen en vigtig rolle, også det, at vores medborgere bliver i stand til gensidigt at respektere de forskellige kulturer og de nationale og regionale traditioner.
Dette nye program skaber rammerne for Den Europæiske Unions kulturpolitik i de næste år. En virkelig kultur- og uddannelsespolitik - det må man jo tilføje - er i dag mere nødvendig end nogensinde, da den jo er det egentlige grundlag for den europæiske politik. Først og fremmest giver den imidlertid den fjerne, bureaukratiske europæiske politik et menneskeligt ansigt og sætter borgeren i centrum for handling og debat, således som det også sker ved handlingsprogrammet for unge og uddannelsesprogrammet Sokrates.
Den Europæiske Union må ikke kun handle om tal, statistikker osv. Kun borgernes virkelige deltagelse gør den til et levende hele. Når vi så ser, at Den Europæiske Union lige netop har ECU 167 millioner tilovers til kulturpolitikken, er det naturligvis et latterligt beløb. Som insidere ved vi naturligvis, at vi med kulturpolitikken udretter mere end blot inden for dette område. Med kulturen arbejder vi også inden for regionalfondenes område. Men EUR 167 millioner er for lidt. Selv EUR 250 millioner ville ikke være nok i betragtning af omfanget af det arbejde, der venter på os. Jeg mener, at det kulturområde, som vi skal gøre synligt, har behov for et langt større beløb. Men det er som overalt i Den Europæiske Union. Alle taler ved festlige lejligheder om, at man skal give Europa en sjæl. Det er et vidunderligt slagord. Alle gemmer sig bag det, men desværre giver man ikke mange penge til det. Jeg tror, det er på lignende måde i ethvert land.
Dette kulturprogram kan i grunden kun være en lille mulighed for at virkeliggøre ønsket om, at naboens kultur endelig bliver gjort virkelig nærværende for de respektive andre naboer.
Sådan som betænkningen nu foreligger, er der sket store ændringer i forhold til det gamle kommissionsforslag. Vi har taget mere højde for borgernes ønsker og i højere grad givet afkald på store begivenheder. Jeg ved, at det også er den nye kommissærs holdning. Jeg håber, at kvaliteten af de projekter, som vi har nu, kan kompensere for de finansielle midler, som vi ikke har.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, dette er en seriøs og præcis betænkning. Og hr. Graça Moura fortjener Den Socialdemokratiske Gruppes lykønskning, som jeg med stor hengivenhed overbringer.
Kultur 2000 er af de grunde, som netop er blevet fremført, et program af særlig stor vigtighed. Rådets fælles holdning har indtil nu ikke accepteret nogle af Parlamentets kriterier, og ordføreren bibeholder ved denne andenbehandling fornuftigvis dem, som han anser for uomgængelige.
Jeg vil først fremhæve finansieringen. Det er ikke til at forstå, at de ressourcer, som vi mener er minimumsressourcer, og som holder sig inden for de finansielle overslag, skæres ned med en tredjedel.
På den anden side er vi enige med Rådet om, at der er behov for, at aktionerne i forbindelse med Kultur 2000 bliver synlige for offentligheden, men det kan bedst opnås med små eller mellemstore aktioner, spredte aktioner, aktioner tæt på borgerne, og ikke med store arrangementer. Rådet forveksler offentlig indvirkning med indirekte indvirkning og glemmer, at sidstnævnte næsten altid er flygtig.
Rådet eller rettere sagt en lille del af det, har ignoreret traktaternes ånd og bogstav, nærmere bestemt artikel 151. Det er stadig bange for udtryk som "europæisk politik" og "europæisk kulturelt område" osv. og foretrækker fortsat at tale om "samarbejde".
Ved at lovgive og optræde inden for kultur og uddannelse former man Europas sjæl, som vi så ofte har savnet, direkte. Systemet af viden, af menneskelige følelser, som kun kunst og litteratur kan skabe, altså kulturen, befinder sig i det dybeste af det, som vi europæere har til fælles, og er derfor grundlaget for unionsborgerskabet.
Jeg håber, at Parlamentets fasthed på den ene side og støtten fra vores nye kommissær på den anden sammen med Rådets forståelse til sidst ender med at optræde samlet på dette område.

Sanders-ten Holte
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg vil gerne rose hr. Graça Moura for hans udmærkede arbejde. Den Liberale Gruppe støtter helhjertet de ændringsforslag, som han har stillet. Med hensyn til budgettets størrelse synes også Den Liberale Gruppe, at Rådets indsats er utilstrækkelig. Et par ting vil jeg gerne lige fremhæve.
For det første de kulturelle netværk. I Rådets tekst står der ordret, at finansierede projekter skal operere ved hjælp af netværk. Ifølge denne tekst skal kulturelle netværk kun for løse projekter kunne gøre krav på rammeprogrammet for kultur. De skal imidlertid også kunne få støtte til en del af deres faste udgifter. For hvis der er stillet penge til rådighed for projektet, men ikke til at holde netværkets kontor i gang, vil projektet ikke blive styret, og så går den indhøstede erfaring tabt.
For det andet: Betydningen af at læse og oversætte er nu optaget ordentligt i programmet. Jeg er imidlertid bekymret over, om pengene fordeles ordentligt. Både fremme af kultur, oversættelse og udveksling skal fortsat repræsenteres proportionalt og ikke konkurrere med hinanden. Navnlig de, der oversætter litteratur, som spiller en vigtig rolle, når vores kulturarv skal gøres tilgængelig, er i farezonen. Jeg vil derfor være opmærksom på, at de fortsat modtager en del af pengene.
For det tredje, hr. formand, var jeg ikke glad for budgetproceduren. Medlemmerne af Kulturudvalget ved bedre end Budgetudvalget, hvordan pengene skal fordeles blandt kultur- og undervisningsinstitutioner. Lad Budgetudvalget opstille rammerne og fagudvalget derefter beskæftige sig med de indholdsmæssige prioriteter og omsætningen i finanser. Jeg afventer med interesse den diskussion, som budgetordføreren har bebudet, om den måde, hvorpå midlerne i kapitel A 30 i budgettet for 2001 fordeles.

Vander Taelen
Hr. formand, jeg ville blot sige noget generelt i forbindelse med kultur. På det teoretiske område er alle åbenbart enige om, at kultur er vigtig, men på det praktiske område er det sommetider anderledes i Europa. Europa synes at være mere interesseret i landbruget end i kulturen. Der er blot fire bogstavers forskel på de nederlandske ord "agricultuur" og "cultuur", men på det budgetmæssige område er der meget stor forskel.
For hvert parlamentsmedlem med fornemmelse for kultur er det hver gang rørende at læse Rådets kærlighedserklæringer, når det drejer sig om kultur. Men den rørelse bliver hurtigt erstattet af skuffelse, når man ikke lader handling følge på ord. Navnlig når det gælder budgetterne. For der er intet, Den Europæiske Union anvender så få penge på som på kultur, og på de få penge skal der tilmed spares, selvom alle altid er enige om, at kultur måske er den eneste måde at gøre Europa populær på hos befolkningen.
Jeg ville derfor mene, at det var særdeles letsindigt, hvis Parlamentet ikke fulgte ordførerens anbefalinger, for man kan ikke blive ved med at sige, at man synes, det er ærgerligt, at stadig færre mennesker stemmer ved valget til Europa-Parlamentet, eller at man beklager, at det af hver meningsmåling fremgår, at Europa synes at fjerne sig stadig mere fra europæerne, og så foretage nedskæringer i projekter, som netop har til formål at bringe Europa nærmere befolkningerne.
Vi synes faktisk ikke, at vi skal finansiere storstilede, dyre projekter, men mindre projekter, som er tæt på europæerne, og som desuden på det socioøkonomiske område også kan yde et vældig stort bidrag til beskæftigelsen.
Nu, hvor vi taler om Europa i det næste århundrede, det nye, det store Europa, det udvidede Europa, ville det så måske ikke være nyttigt omsider at føre en dristig kulturpolitik, for kultur skal man ikke tale om på samme måde, som man taler om alle såkaldt vigtige sager. Nu, hvor alt synes at blive drøftet i økonomiske begreber, er det måske på tide, at vi begynder at udvise noget større interesse for det, som er Europas rødder, nemlig kulturen.

Fraisse
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne først understrege, på hvilket punkt betænkning af Graça Moura er vigtig. EU's kulturelle samarbejde viser sig nu at være en nødvendighed på samme måde som det politiske samarbejde i et EU, der indtil nu har været økonomisk og monetært. Hvad enten det drejer sig om et mål for kulturpolitikken eller om at fremme kulturelle aktiviteter, er konstateringen den samme: Budgettet, der er tildelt Kultur 2000, er latterligt lille. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport anmoder om EUR 250 millioner, skønt det er blevet tildelt EUR 167,33 millioner om året. Kan dette tillades? Fællesskabets udgifter til kultur beløber sig til 0,003%. Er det derfor virkelig relevant at glæde sig over fremskridt på et sådant budget?
Fru Reding omtalte selv under høringen i september kulturelle aktiviteter som en forsinket legitimering. Lad os derfor nu udfylde den forsinkelse, der er åbenlys for alle, med et tilpasset budget. Ordføreren står endvidere fast på en forbindelse mellem kulturen og unionsborgerskabet. Jeg mener faktisk, at det er nødvendigt med en bedre balance mellem de tildelte budgetter til brede kulturelle begivenheder og mere målrettede projekter. Opbygningen af unionsborgerskabet sker ved at inddrage den enkelte borger og ikke kun institutionerne.
Lad mig til sidst komme med en bemærkning om dette forskræmte budget. Hvad kan et EU, der med god grund er stolt af at forsvare sin kulturelle mangfoldighed ved de kommende forhandlinger i WTO, sige, hvis vi ikke er i stand til konkret at støtte dette kulturelle udtryk? Jeg ønsker ikke, at kulturbudgettet bliver omvendt proportionalt med vores ambitioner.

Angelilli
Hr. formand, det er meget vigtigt, at det endelig er lykkedes os at medtage nogle udtrykkelige henvisninger til kulturen i traktaten. I denne vanskelige fase for Den Europæiske Union, hvor vi forbereder os på udvidelsen mod øst, og hvor alle de økonomiske og finansielle ændringer i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta allerede er i gang, må vi nemlig ikke glemme det kulturelle aspekt, den europæiske kulturs særpræg og forskelle, dens udnyttelse og dens udbredelse. Kulturen, som også er ensbetydende med historie, sprog og traditioner, skal for de europæiske borgere blive ved med at være et grundlæggende bånd, der ikke må gives afkald på. Vi glæder os således over det nye Kultur 2000-program, idet vi dog gerne vil gentage nogle betragtninger, som de fleste af mine kolleger i øvrigt allerede har fremsat. For det første er det nødvendigt at opfordre og tilskynde de europæiske borgere, foreningerne og de små europæiske virksomheder inden for denne sektor til at benytte sig mest muligt af dette program, så man undgår, at den i forvejen knappe finansiering udelukkende koncentreres på nogle få store begivenheder og er til gavn for nogle få privilegerede netværk, der i det lange løb - sådan som erfaringen har vist os - ender med at få monopol på denne finansiering. For det andet er det under alle omstændigheder nødvendigt at gøre en indsats for at øge den planlagte finansieringsramme for dette program.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Europa efter min mening ikke bør glemme, at det at investere i kulturen ikke blot betyder, at man bevarer en stor skat og vores identitet som europæere, men også, at der skabes mange nye arbejdspladser. Det tror jeg virkelig, at de europæiske borgere har et stort behov for i øjeblikket, hr. formand.

Gutiérrez Cortines
Hr. formand, jeg vil støtte Kultur 2000-programmet og lykønske ordføreren, hr. Vasco Graça Moura, med, at han har forbedret den samlede tekst med nye bidrag, som på den ene side tilsigter at opnå, at landene og modtagerne deltager mere, og på en anden side har til formål at insistere på, at det er nødvendigt at variere indkaldelserne og anbefalingerne for at sikre en decentralisering af aktiviteterne og de store kulturelle arrangementer.
I samme forbindelse vil jeg gøre Kommissionen opmærksom på min bekymring over den senere udvikling og gennemførelse af alle dele af programmerne. Kultur 2000's succes afhænger i høj grad af programmets evne til at iværksætte nye arbejdsmetoder og til at tilnærme disse tilbud om samarbejde til borgernes Europa.
Det er nødvendigt, at Kommissionen selv og medlemsstaterne opnår større effektivitet i kommunikationen, udvider deres kontakt- og informationspunkter og samarbejder om opgaven med at orientere og rådgive de mulige modtagere. Indkaldelserne skal offentliggøres i god tid i alle dele af Europa, og der skal være tid til, at ansøgerne kan finde partnere og søge anden støtte. Hvis vi hævder, at kulturen udøves nedefra, og at de fleste kan inddrages i den, er det nødvendigt, at Den Europæiske Union tilnærmer sig til dem, og at indkaldelsernes karakteristika offentliggøres i de største massemedier.
På den anden side mener jeg, at alle, der er kommet med indlæg, og alle grupperne er enige om at støtte den lille skabende person. Samtidig ville det være godt i udvælgelseskriterierne at begunstige forslag fra enkeltpersoner og grupper, for det er nødvendigt at kompensere for institutionernes tendens til at blive hovedaktører på kulturområdet.
Selvom det er lettere at gøre sig forståelig inden for rammerne af agenturer og institutioner, vil et hovedformål med programmet være at nedbryde den barriere og begunstige kulturen i samfundets nederste lag, for det er ikke dets opgave at skabe en officiel kultur.
På den anden side, fru Reding, vil jeg give Dem min fulde opbakning, hvad angår finansieringen. Jeg er bevidst om, at det er hr. Prodi og kommissærkollegiet, der skal øves pres på, og jeg ved, at De kæmper hårdt for at få den forbedret.

Wyn
Hr. formand, jeg vil gerne tale om et aspekt af kulturel mangfoldighed, der savner støtte: minoritetssprog. Europa bør være stolt over sin sproglige mangfoldighed. Den Europæiske Union har gjort meget for at fremme sin kulturrigdom, og jeg lykønsker kommissær Reding med hendes indsats på dette område.
Mange i det nye Parlament husker måske ikke, at budgetposterne til minoritetssprog blev fastfrosset i maj 1998, fordi de ikke havde noget retsgrundlag. Vil Kommissionen nu garantere, at der skabes et retsgrundlag for disse projekter? Situationen fra 1998 må ikke opstå igen. De mindre sprog skal have den støtte, de fortjener, hvis ikke ellers udmærkede innovationsprojekter - f.eks. drama, oversættelse af litteratur i overensstemmelse med Ariane-projektet, sprogundervisning osv. skal lide herunder.
Da jeg kommer fra Wales, har jeg set de store fordele ved EU's finansiering, men også trusselen mod mange udmærkede projekter, når den finansielle støtte trækkes tilbage. Da budgettet allerede er fastfrosset i 16 måneder, er det usandsynligt, at ordninger under Kultur 2000-programmet vil træde i kraft inden år 2001. Det er derfor meget vigtigt, at Kommissionen bruger sine forberedende foranstaltninger til at sikre, at de nuværende projekter ikke lider skade. Sprog er mere end ord. De er midlerne til at udtrykke og hylde Europas kulturer.
Lad os håbe, at kommissær Redings ord bliver til virkelighed, og at alle sprog respekteres og fremmes, uanset hvor mange der taler det pågældende sprog.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, i tirsdags havde vi her i Parlamentet besøg af hr. Pastrana, præsidenten for Colombia, og vi hyldede ham for hans forslag til fredsplan.
I Europa har vi også politiske konflikter, som skyldes kulturelle forskelle. To af disse har endda fået et voldeligt udtryk, nemlig Nordirland og Baskerlandet.
Jeg vil her give udtryk for min støtte til ikke blot Colombia og andre lande, men også til de igangværende fredsprocesser i disse to områder, som er en del af Europa.
Jeg appellerer til Rådet, til Kommissionen og til Parlamentet om, at mekanismerne i Kultur 2000-programmet sammen med de øvrige, der er til deres disposition, også anvendes til at støtte disse fredsinitiativer.
Vi burde holde fast i, at arrangementer som den europæiske kulturby og den europæiske kulturmåned kan finde sted i Nordirland eller i Baskerlandet, eftersom der inden for den nye politiske ramme, som Europa udgør, kan findes varige løsninger på disse to konflikter.
Vi skal dér fremme værdier som tolerance og respekt for kulturel forskellighed og befolkningernes frihed til på demokratisk vis at bestemme deres fremtid, og vi skal fremme sameksistensen, solidariteten, retfærdighedssansen og freden.
Lad os arbejde for det.

Reding
Hr. formand, først vil jeg gerne varmt rose Deres ordfører for et fremragende stykke arbejde og også Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport for dets støtte til ordføreren. Jeg vil gerne forklare, hvor højt Kommissionen værdsætter, at en af nutidens store digtere netop er ordfører for Kultur 2000-programmet. Det er også vigtigt for mig at fortælle, også selvom det måske kun er en anekdote, at en af hr. Graça Mouras bøger i år vil blive oversat til svensk takket være Ariane-programmet. De kan dermed se, at kulturen i EU rejser!

Deres ordfører har fremlagt en meget konstruktiv betænkning, der bygger på en dybtgående analyse af behovet for et kulturelt samarbejde. Betænkningen viser klart, hvis der stadig skulle være behov for det, hvor højt Parlamentet værdsætter dette program og kulturerne i EU.
Kultur 2000-programmet er det første rammeprogram for kulturen. Det gør det muligt at værdsætte et fælles kulturelt område, der skal tilskynde til nyskabelse, samarbejde og udveksling. Det skal endvidere bevare og give mulighed for at lære EU's befolkningers kulturarv og historie bedre at kende samt at stimulere til en udfoldelse af kulturerne. De har i Deres indlæg og endda også i vores små korridormøder i Parlamentet stået fast på det positive og på det, der kunne forbedres i den daglige forvaltning af programmet. Jeg har noteret mig problemet med fordeling af midler, gennemførelsen af specifikke programmer og behandlingen af sprogene. Men jeg ønsker især at takke Dem for, at De har arbejdet så hurtigt. Det er i vores borgeres interesse, for De ved, at forligsproceduren mellem Parlamentet og Rådet skal indledes hurtigt, for at borgerne i 2000 kan få udbytte af velgerningerne fra vores Kultur 2000-program.
Jeg kender Parlamentets forventninger, og jeg vil sige meget klart, at jeg deler dem. Det er grunden til, at Kommissionen kan acceptere størstedelen af Parlamentets ændringsforslag. Det drejer sig om ændringsforslag 1, 2, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 12 og 14. Jeg vil ikke her gentage, hvad disse forslag indeholder, det ved De selv bedre end jeg. Jeg vil blot sige, at ændringsforslag 4 om udvalgsprocedurer i princippet er accepteret med en simpel henvisning i teksten til forvaltningsproceduren nævnt i Rådets afgørelse af 28. juni 1999, hvori der fastsættes metoder til udøvelse af forvaltningskompetencer overdraget til Kommissionen. Lad mig også komme med en bemærkning til ændringsforslag 12. Dette ændringsforslag er accepteret, idet vi fastholder en vis fleksibilitet til under forligsfasen på dette specifikke punkt at kunne nærme Rådets og Parlamentets holdninger til hinanden.
Jeg foreslår, at vi delvist accepterer ændringsforslag 7, 11 og 13. Ændringsforslag 7, der drejer sig om integrerede aktioner i forbindelse med aftaler om tværnationalt kulturelt samarbejde, falder i to afsnit. Det første handler om udvalgets rolle og mere specifikt om forpligtelsen hos den ansvarlige for det finansierede projekt til at indsende en opgørelse over de gennemførte aktiviteter direkte til udvalget, for denne kontrol hører under Kommissionen, som også skal påtage sig ansvaret for forvaltningen af programmet. Det andet har til hensigt at tilføje præciseringen "specialister i kulturarv". Kommissionen kan ikke acceptere at tage denne meget generelle betegnelse med, idet den som praktisk konsekvens ville betyde en enorm og uforudset udvidelse af listen over mulige støttemodtagere under programmet. Dette betyder naturligvis ikke, at vi ikke accepterer, at man skal bevare kulturarven, snarere tværtimod, og dette er allerede velforberedt i de af Parlamentets ændringsforslag, vi har taget med.
Til den del af ændringsforslag 7, som Kommissionen accepterer, har jeg kun en bemærkning til terminologien. Det vil reelt være passende at anvende betegnelsen "medlemsstater eller associerede", og dette er en meget beskeden rettelse.
Ændringsforslag 11 om kontaktpunkternes rolle i forbindelse med oplysning kan accepteres på betingelse af, at deres regionale aktiviteter, der kan foregå som et supplement til deres nationale rolle, sker på baggrund af gældende bestemmelser i de forskellige medlemsstater, og at de ikke medfører nogen som helst forøgelse af Fællesskabets samlede økonomiske bidrag. Det er helt klart, at Kommissionen med medlemsstaterne vil diskutere fordelingen af denne støtte på henholdsvis nationalt og regionalt niveau.
Kommissionen accepterer ændringsforslag 13, der foreslår vejledende kriterier for fordeling fra budgettet på de store kulturelle områder, idet man forøger procentsatsen fra 9% til 11% til fremme af aktiviteter på området bøger og læsning, hvor det årlige beløb ville blive formindsket betydeligt i forhold til Ariane-programmet. Dette vil helt sikkert glæde Deres ordfører.
Jeg har forstået alle Deres krav til budgettet. Mit hjerte er helt på Deres side, men der er noget, der hedder realpolitik, og De ved udmærket godt, at budgetmyndigheden ikke altid deler vores synspunkter. Jeg ser mig derfor nødsaget til at fastholde min oprindelige holdning, hvad angår ændringsforslag 3, og kan derfor ikke acceptere forslaget, der går ud på at forhøje budgettet fra EUR 167 millioner til EUR 250 millioner. De tre institutioner har faktisk forpligtet sig til at overholde budgetprogramlægningen, og det er udelukkende budgetmyndighederne, altså Parlamentet og Rådet, der kan indføre ændringer. Kommissionen ville selvfølgelig glæde sig over det, hvis der blev indført en sådan ændring, men som tingene ligger nu, bliver jeg nødt til at afvise dette ændringsforslag.
Hr. ordfører, ærede parlamentsmedlemmer, jeg er glad for, at man i dag kan stemme for Kultur 2000. Det bliver et nyt udgangspunkt for vores befolkninger, der ud over de økonomiske aktiviteter forventer, at vi sætter mennesket, kulturen, rødderne og den mangfoldighed, der udgør EU's rigdom, i centrum for vores gøremål.
Det er i dette perspektiv og med håbet om, at vi hurtigt kan gå i den retning, vores borgere ønsker, at jeg beder Dem stemme for denne beslutning.

Formanden
Tak, fru Reding.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Handlingsprogrammet for unge
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0038/1999) fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om Rådets fælles holdning (13175/1/1999 - C5-0022/1999 - 1998/0197(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om oprettelse af EF-handlingsprogrammet for unge (Ordfører: Gröner).

Gröner
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den 28. august 1998 fremsatte Kommissionen et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om oprettelse af EF-handlingsprogrammet for unge for perioden 2000-2004, som henvistes til Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport som korresponderende udvalg. De eksisterende ungdomsprogrammer Ungdom for Europa III og Europæisk Volontørtjeneste blev samlet i Kommissionens forslag og koncentreret med hensyn til deres mål. Udvalget har arbejdet særdeles effektivt og hurtigt og vedtog den 28. oktober 1998 enstemmigt betænkningen af de Coene med 61 ændringsforslag. Parlamentet vedtog denne betænkning ved førstebehandlingen den 5. november.
Vi ville skabe en balance mellem Europæisk Volontørtjeneste og Ungdom for Europa. Parlamentet ville med sine foreslåede ændringer bringe programmerne og dermed selve Den Europæiske Union tættere på de unge. Vores vigtigste mål var og er at forhøje budgettet for programmet - Kommissionen foreslog EUR 600 millioner, vi 800 millioner - for at fordoble antallet af unge i målgruppen. Med vores ændringer ville vi opnå en forenkling af strukturerne, en forøgelse af kommunikationen med målgruppen, øget åbenhed i procedurerne i forbindelse med ansøgninger, større deltagelse af ugunstigt stillede grupper og en større udbredelse af information om programmet for at opnå en bredere adgang hertil. Desuden mere fleksible aldersgrænser for deltagelse i programmet for til sidst med hensyn til komitologien at finde en horisontal løsningsmodel.
Det foreslåede program blev derefter blokeret i Rådet i syv måneder, indtil Rådet under tysk formandskab med en fælles holdning den 28. juni alligevel nåede frem til et resultat baseret på et forslag om et femårigt program med EUR 350 millioner. Det svarer til en udgift på under EUR 0,20 pr. borger pr. år til udveksling af unge og bevæger sig dermed inden for promilleområdet af det samlede budget. Et europæisk hus uden unge kan jeg ikke forestille mig og heller ikke et program, som lukker døren i for væsentlige dele af ungdommen. Europa-Parlamentet hilser det derfor velkomment, at den fælles holdning vedrørende nogle ændringsforslag kommer os i møde. Det er lykkedes os at få respekt for menneskerettigheder og også bekæmpelse af racisme og fremmedfjendtlighed med i programmet. Vi har skabt mulighed for, at der indgår bekæmpelse af diskriminering med henblik på at fremme lige muligheder for piger og drenge. Ved gennemførelsen i samarbejde med Kommissionen skal der lægges vægt på, at den udformes brugervenligt, og at den henvender sig til unge. Vi har opnået, at der er garanti for, at den Europæiske Volontørtjeneste ikke erstatter potentielle eller eksisterende lønnede job.
Når jeg nu med enstemmig støtte fra udvalget fremsætter yderligere 13 ændringsforslag, angår disse i første række budgettet, løbetiden og en opfordring til medlemsstaterne om at fjerne hindringer for adgangen til programmet. I allerførste række skal de unge sikres ret til social- og sygesikring. Det kunne reguleres på samme måde som ved udveksling af studerende. Endvidere angår ændringsforslagene indførelse af en struktur for samling af information om unge og etablering af en internethjemmeside, "Ung i Europa" og "Ungdom for Europa", for at kunne nå nye kategorier af unge interaktivt.
Alle, som er involveret i proceduren, skal forstå betydningen af, at dette program, som skal starte i begyndelsen af næste år, henvender sig direkte til de unge. Programmerne Sokrates og Leonardo da Vinci har vist, at et syvårigt program kan være mere effektivt end et program, der kun løber i få år. Derfor anbefaler jeg, at der her foreslås en løbetid på syv år, og at budgetrammen for gennemførelsen af dette program fastsættes til EUR 980 millioner. Midt i den syvårige løbetid foreslår jeg en midtvejsrapport og en evaluering og revurdering af handlingsprogrammet for unge. En forudsætning for, at programmet bliver vellykket, er en informationspraksis, som ikke kun henvender sig til de indviede. Det skal lykkes os at begejstre unge for Europa og med vores hjælp mildne f.eks. marginaliseringen af deres hjemegn og sociale eller økonomiske problemer og give dem appetit på Europa. Aldersgrænserne skal her ikke håndteres for stift. Europas attraktivitet og dens rigdom ligger i dets mangfoldighed.
Jeg appellerer endnu en gang til medlemsstaterne om at give tilsagn vedrørende social- og sygesikringen. Vi respekterer subsidiaritetsprincippet, men medlemsstaterne skal også påtage sig et ansvar på dette område. Nu gælder det om at lade festtalerne på topmøderne følges af handling. De uformelle kontakter med rådsformandskabet og med Kommissionen giver håb om, at der kan opnås enighed, for de unge og deres organisationer forventer ikke bureaukratisk, men pragmatisk handling og samarbejde mellem institutionerne. Vi som folkevalgt Parlament vedkender os vores ansvar.
Som ordfører vil jeg gøre alt, hvad der er menneskeligt muligt, for at finde et bæredygtigt kompromis, og jeg opfordrer Rådet til at komme os i møde, først og fremmest angående budgettet. Europas fremtid begynder med dem, der er unge i dag. Det skal være budskabet den 1. januar, når det nye program forhåbentlig kan træde i kraft.

Zissener
Hr. formand, først vil jeg takke ordføreren for hendes arbejde. Som støtte for hukommelsen vil jeg gerne endnu en gang ganske kort skitsere det nye handlingsprogram for unge for perioden 2000-2007. Handlingsprogrammet skal bidrage til virkeliggørelse af et europæisk område for uddannelse, som fremmer livslang uddannelse og muliggør en ubegrænset udøvelse af borgerrettighederne. Med dette handlingsprogram skal de hidtidige forskellige programmer på ungdomsområdet samles og koncentreres, som ordføreren netop sagde.
Selvom det nye handlingsprogram samler og koncentrerer de hidtidige forskellige programmer inden for ungdomsområdet, favoriseres intet enkelt program. Parlamentet har jo allerede over for Kommissionen sørget for, at der er et afbalanceret forhold mellem de enkelte programmer, hvorved der er sikret en bedre fordeling af de økonomiske midler. Derved er det nye handlingsprogram blevet ikke så lidt mere overskueligt og dermed også mere brugervenligt end de forskellige ungdomsprogrammer, som havde alt for stor spredning.
En yderligere fordel for borgerne er den stærke decentralisering af handlingsprogrammet for unge, som dermed også giver unge mulighed for at deltage i programmet i deres hjemegn. Dette punkt anser jeg for meget vigtigt, for det giver også de unge, som ikke hjemmefra er blevet bibragt nogen interesse for Europa, en lejlighed til at komme i kontakt med dette område. Jo tidligere unge mødes med andre europæiske nationaliteter, desto større er muligheden for, at de deltager aktivt i Europas integration.
Handlingsprogrammet for unge støtter endvidere i en videre forstand Europas integration, idet det også inddrager ansøgerlandene i øst, Cypern, Malta og Tyrkiet. Derved har de unge mulighed for at lære den kulturelle mangfoldighed at kende, ikke kun i de stater, der allerede er medlem af Det Europæiske Fællesskab, men også i dem, som stadig lever ved Fællesskabets grænser. Af disse lever jo allerede en stor befolkningsgruppe i forskellige medlemsstater. Dette får så igen positive følger for kampen og respekten for menneskerettigheder og mod racisme, overdreven nationalisme og antisemitisme. Derved yder de unge et aktivt bidrag til Europas opbygning og integration.
Ved deres medvirken i programmer med deltagere fra forskellige medlemsstater opdager de unge den europæiske virkelighed i dens sociale og kulturelle mangfoldighed og åbner sig for nye omgivelser, hvilket i enestående grad øger tilskyndelsen til at lære et fremmedsprog. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport kræver ved en løbetid for programmet på syv år en samlet budgetramme på EUR 980 millioner. Rådet er imidlertid kun parat til at godkende lige godt halvdelen af det beløb, vi ansøger om. Jeg mener ikke, at det på dette sted er nødvendigt endnu en gang yderligere at gentage, hvad et årligt beløb på EUR 140 millioner betyder. Disse penge bliver, som fru Gröner ganske rigtigt sagde, ikke investeret i et eller andet tilfældigt, men i Europas fremtid, og denne fremtid ligger i Europas ungdom.
Uddannelsen af den europæiske ungdom er ikke et område, hvor der bør spares. Derfor er det vigtigt, at Parlamentet vedtager programmet med stort flertal, så vi kan gå til forhandlingerne med Rådet med en sikker opbakning.

Taylor
Hr. formand, handlingsprogrammet for unge har været et af de bedste programmer til at få folk fra forskellige nationaliteter til at samarbejde og lære af hinanden. Hvis jeg tager Skotland, som jeg repræsenterer, som eksempel, så har der været hundredvis af handlingsprogrammer for unge til glæde for tusindvis af skotter. I Fort Williams i det skotske højland udviklede en ungdomsgruppe med interesse for friluftsaktiviteter f.eks. et langrendsprogram med slovakiske ligesindede. I Dundee udveksler man synspunkter og erfaringer med et spansk projekt om aktuelle ungdomsproblemer. I West Lothian er der iværksat et projekt om gadearbejde i samarbejde med unge fra München. Så sent som i går lyttede en gruppe fra Lothians til en forhandling her i Parlamentet.
Jeg vil gerne slutte rækken af eksempler med en forbindelse mellem Larkhall i Lanarkshire og et fransk program, hvor unge mennesker har bidraget til at oprette en cykelsti i det sydlige Skotland. Fra ungdomsarbejde til langrendsski, fra cykelstier til gadearbejde, emnerne er lige så forskellige som deltagerne. Og hvis dette kun er nogle få eksempler på betydningen af handlingsprogrammet for unge i Skotland, hvilken betydning har det så ikke haft og kan det ikke fremover få for EU?
Støtten til handlingsprogrammet for unge er imidlertid ikke blot afgørende, den er altafgørende. Unge som mig selv er nutidens og fremtidens europæere. Vi er den første generation, der forholder os til en europæisk identitet sammen med vores nationale identitet. Hvis de institutioner, som vi er medlemmer af, skal have nogen betydning både nu og i fremtiden, er det vigtigt at finansiere handlingsprogrammet for unge. Jeg opfordrer medlemmerne til at tage tilbage til deres valgkredse og tale til organisatorer, deltagere og dem, der nyder godt af dette arbejde, der fører de basale tanker om et europæisk ideal ud i lokalsamfundene. Det ideal, der handler om, at folk fra forskellige nationaliteter samarbejder for det fælles bedste.
Jeg beder Dem om at støtte denne betænkning og de unges arbejde i Europa.

Sanders-ten Holte
Hr. formand, jeg vil gerne give fru Gröner en kompliment for hendes gode og frem for alt også fyndige arbejde. Med grænseoverskridende udveksling af unge tænker jeg navnlig på unge mennesker, som lærer hinandens kultur at kende og samtidig yder et bidrag til bygningsværket Europa. Herved bliver unge mere bevidste om forskelle i deres omgivelser, og der kan vokse en gensidig tillid, hvorved angsten for alt, hvad der er anderledes, bliver mindre. Der er derefter en øget tolerance og en vilje til samarbejde og solidaritet. Kort sagt styrkes demokratiet, og det er, hvad Europa har brug for. Det er der brug for penge til, endda i vid udstrækning, i betragtning af programmets betydning. Men Den Liberale Gruppe er dog af den opfattelse, at også dette program skal forblive inden for de finansielle rammer.
Endvidere vil jeg her fremhæve betydningen af god kommunikation med de unge. Det vigtigste kommunikationsmiddel er selvfølgelig Internet. En hjemmeside på Internet, "Unge for Europa", er derfor absolut nødvendig. Så kan unge læse om alle mulige europæiske og nationale foranstaltninger inden for undervisning, uddannelse, sport, medier, fritid osv. Mulighederne er der. Brug dem derfor. Unge bliver på denne måde godt orienteret, og det sker på en måde, som er meget tiltrækkende for dem, nemlig ved at surfe på den digitale motorvej. Jeg forventer en hjemmeside, som er udfordrende, fornyende og meget tilgængelig.
Til sidst vil jeg sige, at programmet skal komme hurtigt. Med rette har fru Gröner ikke stillet alt for mange ændringsforslag for hurtigt at nå frem til et forlig med Rådet. Langt størstedelen af Den Liberale Gruppe vil derfor støtte hende på alle punkter i fuld overbevisning.

Angelilli
Hr. formand, styrkelsen af Den Europæiske Union skal ikke kun ske ved hjælp af euroen. Vores unge skal føle, at de er integrerede, uden at der eksisterer nogen grænser, og de skal have en mere åben og fri mentalitet. De skal kort sagt opnå den tilpasningsevne og den hurtighed med hensyn til kulturel udveksling, uddannelse og erhvervserfaring, som i stadig større grad er påkrævet i det næste årtusindes samfund.
Handlingsprogrammet for unge er et program, der kan opfylde disse mål, og det kan ikke mindst give de dårligst stillede unge med de færreste midler mulighed for at få nogle erfaringer på tværs af grænserne, som kan være afgørende for, at de bliver bedre integreret på arbejdsmarkedet. Sådan som ordføreren understregede, er det således meget vigtigt at sikre, at programmet gøres så udbredt som muligt, så man i fremtiden undgår, at fællesskabsaktioner som denne udelukkende er et privilegium for de få på grund af manglende information.
Jeg er helt enig i kritikken af Rådet, der ikke var villigt til at foretage en forhøjelse af budgettet, som netop var nødvendig for at sørge for lige adgangsmuligheder til programmet. Det er desuden utroligt, at man ikke kan sikre en fuld beskyttelse af deltagernes rettigheder, når det gælder social sikring og lægehjælp. Til sidst vil jeg gerne understrege, at i et samfund, som er fokuseret på telematiknet og Internettet, og som investerer stadig flere penge i brugen af disse net med henblik på kommunikation, information og tjenesteydelser, er det næsten latterligt, at Rådet ikke har godkendt ændringsforslagene om at oprette en hjemmeside på Internettet, som helt er tilegnet de unge.

Scallon
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Gröner for hendes udmærkede betænkning.
Hvad angår en analyse af de faktorer, der har fremmet eller hindret den sociale integration af unge, finder jeg det meget vigtigt også at undersøge familiens eller en manglende families betydning for den unges udvikling. I Europarådets rapport om sammenhængende og integrerede familiepolitikker står der, at familier spiller en væsentlig rolle i socialiseringen, fordi de formidler værdier, standarder, skikke og opførsel fra den sociale gruppe, børnene tilhører. En manglende familiestruktur vil sandsynligvis også påvirke barnets socialisering.
Når et barn vokser op med eller uden en familie, vil det have en stor betydning for barnets sociale udvikling. Derfor mener jeg, at familiens rolle også bør medtages i EF-handlingsprogrammet for unge, der skal kaste lys over de faktorer, der har fremmet eller hindret den sociale integration af unge.

Cashman
Hr. formand, jeg vil gerne minde Parlamentet om, at vi i Agenda 2000 gav høj prioritet til ungdomsuddannelser og unges erhvervsuddannelse, men at denne prioritet ikke afspejles i budgettildelingen til handlingsprogrammet for unge. Dette program handler om at investere i fremtiden, investere i unge, der - som vi har hørt det i dag - bliver morgendagens europæere. Med disse handlingsprogrammer kan vi ændre de unges liv og give dem nye håb og muligheder.
I min region i West Midlands i England har tusindvis af unge nydt godt af programmet. Jeg vil gerne have flere, ikke færre, til at nyde godt af programmet.
Endelig er det ifølge fru Scallon meget passende, at jeg siger dette: Lad os minde os selv her i Parlamentet om, at disse unge bliver generationen, der endelig befrier vores kontinent for racisme, kønsdiskrimination, homofobi, fremmedhad og de andre former for diskrimination, der bringer skam over os alle!
Det er vores pligt at støtte denne betænkning og handlingsprogrammerne for unge. Og jeg påpeger over for fru Scallon, at begrebet "familie" langt oftere er blevet brugt politisk til at udelukke mennesker end til at inddrage mennesker. Jeg lykønsker ordføreren.

Kauppi
Hr. formand, ærede kommissær, fru Angelilli kommenterede, at vi taler om euroen, selvom der er mange andre vigtige sager. Jeg vil sige til hende, at dannelsen af euroen også er en meget vigtig sag for os unge.
Fællesskabets handlingsprogram for unge er et af de vigtigste programmer rettet mod borgerne i Den Europæiske Union. Handlingsprogrammet for unge har både funktionelt og i offentlighedens øjne været en succes. Selvom det er Parlamentet, der beslutter rammerne og hovedlinjerne for programmet, er det vigtigt at huske, at en succesrig gennemførelse af programmet udelukkende kan ske på nationalt plan. Der skal også gives et tilstrækkeligt bevægelsesrum og en tilstrækkelig støtte til medlemsstaternes kontorer til gennemførelse af handlingsprogrammet for unge.
Trods sin succes er handlingsprogrammet for unge ikke færdigt eller fuldkomment. Programmets ansøgerprocedure skal stadig gøres klarere, og det skal gøres mere brugervenligt, hvilket allerede er blevet konstateret tidligere. Ofte kommer ungdomsprogrammernes problemer af, at man forsøger at opnå den størst mulige prøvegruppe ved forskellige underprogrammer. På den måde forsøger man at opnå, at så unge personer som muligt kan benytte programmerne. Erfaringerne har dog vist, at en for heterogen prøvegruppe øger den administration, som vurderer ansøgningerne, og det kan endda vanskeliggøre visse specialgruppers mulighed for at anvende programmet.
Evalueringen af handlingsprogrammer for unge skal klart udvikles. Idéer fra de nationale aktører skal benyttes ved gennemførelsen af programmerne i højere grad end før. Ved evalueringen af programmerne skal der også lægges vægt på programmernes økonomiske effektivitet. F.eks. er et program for gruppetræf betydeligt billigere end en europæisk voluntørservice, og ved gruppetræf er det et større antal unge, som får nytte af programmet.
Sport er tilføjet i handlingsprogrammet for unge som en ny dimension. Det er et betydningsfuldt fremskridt. Før gennemførelsen af programmet skal det dog stå klart, hvilken type sportsaktiviteter finansiering fra handlingsprogrammet for unge anvendes til. Midlerne skal først og fremmest rettes mod en fremhævelse af sportens uddannelsesmæssige dimension. Rene sportsarrangementer kan hurtig spise programmidlerne op, hvis der ikke sættes grænser.

Fatuzzo
Hr. formand, fru kommissær, jeg blev valgt ind i Europa-Parlamentet som leder af pensionistpartiet i Italien. For en time siden var der en i min gruppe, der sagde "Fatuzzo, har du slået hovedet? Taler du, som er fra pensionistpartiet, om handlingsprogrammet for unge?". Ja, jeg havde faktisk et lille uheld for to dage siden, men det er ikke derfor, at jeg taler om handlingsprogrammet for unge. Det gør jeg, fordi jeg vil have, at man skal vide, at pensionistpartiet og pensionisterne i Italien - og også de ældre i hele Europa, tror jeg - er enige i dette handlingsprogram for unge og går ind for, at de unge lærer hinanden at kende, lærer sprog og tager fra Irland til Italien, Portugal og Finland. Dette program er meget vigtigt, fordi det gør Europa tilgængeligt for de unge. Jeg har dog også prøvet at erstatte ordet "unge" med ordet "ældre" i det program, vi drøfter i dag, og det kunne jeg se, at der kom et glimrende projekt ud af, som ligeledes er værdifuldt, for det er sandt, sådan som fru Taylor sagde, at dette er den første generation med en europæisk identitet, og som fru Gröner sagde, begynder Europas fremtid med de unge. Men tænker vi også nogle gange på de ældre, der byggede Europa? Så jeg vil gerne tage udgangspunkt i denne godkendelse af handlingsprogrammet for unge og sige, at vi også sammen skal udarbejde et program for de ældres kulturelle udveksling! I betragtning af de ældres alder kommer det måske ikke til at koste os en milliard i syv år, men syv milliarder på ét år. Det er ikke meget, men det er uden tvivl positivt.

Gröner
Hr. formand, blot en kort bemærkning. Jeg skal gøre opmærksom på, at der blev arbejdet ud fra den engelske tekst. Ved ændringsforslag 12 er en del af det forslag, som fru Scallon har trukket tilbage, bibeholdt i den tyske udgave. Ifølge dette skulle der ved undersøgelserne af foranstaltningerne også inddrages åndelige foretagender. Heri ligger der en lille fare for, at vi pludselig har ungdomssekter med i programmet. I udvalget blev denne del af ændringsforslaget trukket tilbage. Jeg beder om, at man kontrollerer udgaverne på de enkelte sprog, og det er den engelske tekst, der gælder.

Reding
Hr. formand, jeg vil gerne bringe en hjertelig tak til ordføreren, fru Gröner, og lykønske hende med hendes indsats og den energi, hvormed hun har bragt dette projekt videre. Jeg vil også takke medlemmerne af udvalget, for det er dem, vi kan takke for, at vi i dag kan stemme om et projekt, som jo meget hurtigt skal stå til rådighed for de unge. Det hurtige tempo var nødvendigt, og det blev også leveret. Min bedste tak fra Kommissionen!
Jeg skal ligeledes fremhæve den meget positive holdning hos det finske formandskab, der også har gjort sit yderste for at bevæge arbejdet fremad, og jeg synes virkelig, det samarbejde, der er indledt mellem institutionerne for at fremskynde forhandlingerne så meget som muligt, er eksemplarisk.
Da punktet har været rejst, skal jeg meddele til information om ungdomsprogrammerne, at netværket Eurodesk, der er en blanding af internetsteder og ungdomsrådgivninger, er til rådighed i alle landene og på alle Unionens sprog. Det er et første skridt på vej mod det, Parlamentet beder om, og jeg vil gerne som en anekdote nævne, at programmet er udviklet på basis af et skotsk projekt. Det vil sige, at det, der fungerer godt i vores regioner, bliver taget op af Kommissionen.
Jeg vil også gerne sige Dem, at Kommissionen er åben over for konklusionerne på det arbejde, der er udført af Parlamentet. Jeg er således i stand til at tage hensyn til næsten samtlige ændringsforslag. De 13 ændringsforslag, som fru Gröner har fremsat, vil enten helt eller delvist blive accepteret ved andenbehandlingen.
Afvisningen af visse dele af ændringsforslagene har udelukkende institutionelle årsager. Det gælder f.eks. den interinstitutionelle erklæring om betydningen af de beløb, der anses for at være nødvendige, afsnit 3 i ændringsforslag 9. Det er også muligt, at et aspekt af ændringsforslaget hører ind under gennemførelsen, og jeg tænker her på afsnit 2 i ændringsforslag 12.
Med hensyn til økonomien har jeg meget vel forstået alt, hvad De har sagt, og jeg er enig med Dem. Som De ved, foreslog Kommissionen i sit oprindelige forslag og ifølge prioriteterne fastlagt i Agenda 2000 en budgetramme på EUR 600 millioner for en periode på fem år. Da jeg er enig med Dem i ændringsforslaget om at forlænge perioden fra fem til syv år, må vi naturligvis i den forbindelse på ny vurdere budgetbeløbet.
Jeg mener som Deres ordfører, at det på grund af sammenhængen mellem programmerne for ungdom og uddannelse er nødvendigt at udvide perioden fra fem til syv år. Det har jeg i øvrigt netop bekræftet. Jeg mener endvidere, det er afgørende, at der findes en løsning på de forhindringer, der stadigvæk eksisterer med hensyn til de unges mobilitet, selvfølgelig med respekt for medlemsstaternes kompetence. Det er i den forbindelse, at vi er i stand til at acceptere ændringsforslag 2, 3 og 6. Derudover er der visse ændringsforslag, der giver nyttige præciseringer af teksten i Rådets fælles forslag, og vi regner også med at acceptere disse. Det drejer sig om ændringsforslag 1, 4, 5, 9, afsnit 2, 10, 11 og 12, afsnit 1, samt ændringsforslag 13 fremsat af fru Gröner og Scallon.
Det giver sig selv, at artikel 7 om programudvalget skal tilpasses den nye beslutning om udvalgsprocedurer. Vi er således i stand til i princippet at acceptere ændringsforslag 7 og 8, naturligvis med en passende formulering.
For at følge op på denne betænkning regner jeg med at foreslå Kommissionen at godkende et ændret forslag på grundlag af de ændringsforslag, vi kan acceptere. Dette ændrede forslag vil blive fremlagt for kollegiet før Rådets møde den 23. november for at fremme beslutningsproceduren i Rådet (ungdom).
De ved udmærket godt, ærede parlamentsmedlemmer, at vi skal udkæmpe endnu et lille slag, men jeg har tillid til målene og indsatsen for programmet Ungdom for Europa, og jeg tvivler ikke på, at disse mål vil blive accepteret fuldt ud af såvel Rådet som medlemsstaterne.
Jeg har noteret, og med glæde må jeg sige, den entusiasme, der er givet udtryk for på dette område. Det er en entusiasme, med hvilken unge og mindre unge parlamentsmedlemmer har engageret sig, for at unge på vores kontinent i fremtiden - i langt højere grad end tidligere, fordi alle også var enige om at fremhæve, at Ungdom for Europa allerede har givet meget til millioner af unge - kan bygge videre på det, der allerede er udrettet.
Ungdommen er vores nutid, og den bygger sammen med os fremtiden. De unge bygger deres egen fremtid. Vi vil med dette program give dem en håndsrækning, og jeg takker Dem i EU's ungdoms interesse for at have bidraget til denne håndsrækning.
(Bifald)

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.

Det europæiske audiovisuelle observationsorgan
Formanden
- Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0024/1999) af Gargani for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om forslag til Rådets beslutning om Fællesskabets deltagelse i Det Europæiske Observationsorgan for det Audiovisuelle område (KOM(1999) 111 - C5-0019/1999 - 1999/0066(CNS)))

Gargani
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige, at i henhold til artikel 157 hørte Rådet med sin skrivelse af 6. juli 1999 Parlamentet om forslaget til Rådets beslutning om Fællesskabets deltagelse i Det Europæiske Observationsorgan for det Audiovisuelle Område. På mødet den 23. juli foreslog Parlamentets formand det udvalg, som jeg er formand for, at behandle dette emne, og på mødet den 27. juli valgte Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport mig til ordfører. På møderne den 22. september, den 11. oktober og den 12. oktober behandlede udvalget forslaget og udkastet til betænkning, som det vedtog enstemmigt.
Hr. formand, Det Europæiske Observationsorgan for det Audiovisuelle Område er et meget vigtigt organ i offentlighedens tjeneste, der har til formål at indhente og udbrede informationer om den audiovisuelle industri, nemlig biografer, fjernsyn, video osv. Organet, som blev oprettet under den audiovisuelle del af Eureka-programmet i oktober 1989, arbejder inden for rammerne af en delaftale, der er indgået i Europarådet, og tæller blandt sine medlemmer hele 34 europæiske medlemmer samt Kommissionen for Den Europæiske Union i sin helhed. Hvad angår netværket af partnere, brugere og forskellige organer, må man ikke - og det er en vigtig og grundlæggende ting, som udvalget har drøftet længe - forveksle dette organs hverv med det hverv og de opgaver, som Eurostat har på dette område. Det er to forskellige ting. Mens fællesskabsorganets formål er en harmoniseret og systematisk indsamling af generelle statistikker fra de forskellige medlemsstater, og med offentligheden og forvaltningerne som de største kunder, der således skaber arbejde, har observationsorganet nogle mere specifikke og målrettede opgaver, der er rettet efter markedet samt efter virksomhedernes og de erhvervsdrivendes statistikbehov. Desuden er dets kompetencefelt større. Det omfatter nemlig det juridiske område og de specialiserede informationer, og dets mandat, som netop inkluderer 34 stater, er mere omfattende end Eurostats, hvilket jeg gerne vil understrege endnu en gang. De to institutioner må ikke stilles alt for meget over for hinanden, eller rettere, de må og skal ikke stilles over for hinanden, eftersom de har regelmæssig kontakt. De har også fastlagt deres egen modus operandi, og de er nået frem til en aftale med hensyn til aktiviteternes udførelse. I øvrigt fremgik det af Domstolens dom af 12. maj 1998 om retsgrundlaget, at der skulle fastlægges nogle bedre definerede rammer end tidligere, netop på grund af den forvirring, der havde været før.
Den nye linje har at gøre med de forberedende foranstaltninger på det audiovisuelle område. Den henviser ikke til artikel 130, stk. 3, om den industrielle udvikling og de beslutninger, som man oprettede et Eureka-program for det audiovisuelle område ud fra. Der er taget højde for et udgiftsområde, som tager sigte på oprettelsen af en infrastruktur for statistisk information. Denne infrastruktur burde gøre det muligt at betale fællesskabsbidraget til budgettet for Det Europæiske Observationsorgan i Strasbourg for 1999, det vil sige for indeværende år. Den forsinkede betaling har uden tvivl hæmmet og hæmmer stadig institutionens drift, og jeg er af den opfattelse - som hele udvalget i øvrigt deler - at dens drift er vigtig og grundlæggende for Europa-Kommissionen og for de 34 medlemsstater, som er med i observationsorganet, og som fortsat deltager aktivt i dette. Med hensyn til disse spørgsmål tror jeg i øvrigt, at vi vil få mulighed for at samarbejde med den glimrende kommissær, fru Reding, som jeg her gerne vil benytte mig af lejligheden til at takke for hendes disponibilitet.
Hr. formand, da jeg har æren af at være formand for Kulturudvalget, repræsenterer jeg naturligvis også udvalgets holdning. Som jeg sagde i starten, var der enstemmighed under den endelige afstemning, og ud af de tre ændringsforslag, vi er stødt på, blev de to enstemmigt vedtaget, mens det tredje blev vedtaget med flertal. Personligt vil jeg dog gerne sige, at jeg ikke var enig i det tredje ændringsforslag, idet den beslutning, vi nu skal vedtage, og som Kommissionen allerede har behandlet, i den oprindelige tekst skulle udløbe den sidste dag i den sidste måned af det femte år, mens udvalget har sat denne frist ned til tre år. Jeg vil gerne gentage, at jeg personligt er noget i tvivl, da jeg mener, at man foretager en skelnen mellem Eurostat og observationsorganet, som måske ikke fører til det samarbejde, der trods alt er opstået i den periode. Desuden tages der ligeledes hensyn til den i øvrigt rimelige interesse, som hr. Perry, der har indgivet dette ændringsforslag, har for, at Parlamentet i de år skal kontrollere observationsorganets udgifter og budget, eftersom vi beholder de fem år og således giver observationsorganet mulighed for en mere omfattende og mere systematisk planlægning af de værdifulde funktioner, det har.

Echerer
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg er ny her i Parlamentet. Tillad mig at komme med en bemærkning. Kulturpolitiske debatter - og til stede i salen er kun en håndfuld mennesker, som i det store og hele må anses for at være ligesindede. Jeg tror, vi har en stor, en meget stor opgave foran os. Så få vi er, må vi her vise sammenhold.
Nu til Observationsorganet. Som ordfører for det rådgivende industripolitiske udvalg går jeg naturligvis ind for, at Fællesskabet skal deltage i Det Europæiske Observationsorgan for det Audivisuelle Område. Jeg tilslutter mig også Kommissionens forslag om, at løbetiden for denne deltagelse skal sættes til fem år. Observationsorganet har - som allerede nævnt - 34 europæiske lande som medlemmer, og dermed foregriber det så at sige også den forestående udvidelse af EU. Det begrænser sig ikke kun til markedsforskning og samling af statistikker, nøjes altså ikke med at jonglere med tallene, men det tilbyder alt fra kvalitative analyser til juridiske informationer, først og fremmest informationer, det er særligt vigtigt, om de ressourcer, der står til rådighed for branchen.
Disse informationer er naturligvis vigtige med henblik på overvågning, evaluering og formulering af fællesskabsprogrammer på det audiovisuelle område, og de har afgørende betydning for industrien selv og her specielt for de små og mellemstore virksomheder. Det er også her, min eneste kritik sætter ind. Ifølge mine undersøgelser har netop de små og mellemstore virksomheder i mange medlemsstater ikke tilstrækkelig og måske slet ingen viden om Observationsorganets eksistens. Men netop for de små og mellemstore virksomheder ville udnyttelsen af denne service have stor betydning. Her er der på forskelligt plan behov for de respektive kontaktpersoner, og det glæder mig, at Kommissionen på min tilskyndelse har fremsat et virkeligt godt forslag, nemlig at anbringe et tydeligt og synligt link på sin hjemmeside. Jeg håber, at dette forslag også snart bliver virkeliggjort.
I betragtning af de forestående WTO-forhandlinger med inddragelse af den audiovisuelle sektor bliver det mere og mere tydeligt, hvor vigtige uafhængige og pålidelige informationer om markedssituationen i Europa er for de politiske beslutningstagere såsom Fællesskabets organer, medlemsstaternes regeringer, de økonomiske og sociale beslutningstagere i medlemsstaterne og regionerne, men også for forskningsindustrien, universiteter og læreanstalter og medier.

Perry
Hr. formand, jeg er overbevist om, at jeg taler på vegne af stort set alle de tilstedeværende i mødesalen, når jeg siger, at kulturen ikke får penge nok. Spørgsmålet er, hvad de ikketilstedeværende parlamentsmedlemmer synes?
De vil alle kunne blive enige om, at vi skal sørge for at få fuld valuta for de begrænsede midler, vi kan bruge på kultur. Jeg føler mig ikke overbevist om, at vi får valuta for de penge, vi bruger på Det Europæiske Observationsorgan for det Audiovisuelle Område. Derfor fremsatte og støttede jeg ændringsforslag 3 fra Kulturudvalget, der begrænser vores forpligtelse til tre år. Perioden kan forlænges, men vores forpligtelse gælder for tre år.
Mit ræsonnement bygger på tre ting. Hvilke beviser har vi for, at Observationsorganet for det audiovisuelle område udfører det ønskede arbejde? Lad mig citere fru Dührkop Dührkop i hendes betænkning om dette emne. Hun sagde, at Parlamentets egne audiovisuelle tjenester havde en negativ opfattelse af kvaliteten og nyttevirkningen af de betalte tjenester, som observationsorganet yder. Der er et underskud på EUR 6 milliarder i forhold til USA. Der er helt klart noget galt, og det skal vi have bragt i orden.
Dernæst vil jeg gerne sige, at vi finansierer statistiske tjenester fra for mange vinkler. Observationsorganet selv: EUR 215.000, Eurostat: EUR 250.000, medlemsstaternes statistiske tjenester: EUR 350.000. Det vil sige, at vi bruger næsten EUR 1 million bare på statistik. Observationsorganet udfører de opgaver, som Eurostat ikke kan udføre. Vi skal bede Eurostat og Kommissionen om at løse dette problem og give os de ønskede oplysninger, så vi kan få mere valuta for pengene. Hvis jeg kan sige det på under to minutter, er det ikke urimeligt at forvente, at Kommissionen og Eurostat kan få styr på deres arbejde på tre år.

Iivari
Hr. formand, ærede kommissær, egen audiovisuel produktion har en meget vigtig funktion som vogter og udvikler af kulturer og kulturel mangfoldighed i de europæiske lande. Betydningen af de nationale kulturer bliver fremhævet i den globaliserende verden. Den audiovisuelle branche er et af de mest internationale kulturområder. Samtidig med, at den audiovisuelle produktion er en del af en økonomisk virksomhed, er den kulturelle dimension en essentiel del af den.
Vi skal heller ikke glemme branchens beskæftigelsesskabende påvirkning. Det totale antal af kulturområdets arbejdspladser i Europa er på over tre millioner. Af disse arbejdspladser er en betydelig del inden for den audiovisuelle branche. Selvom branchen domineres af store koncerner, skal vi huske på, at dens nye arbejdspladser først og fremmest etableres i små og mellemstore virksomheder. Med hensyn til disse små og mellemstore virksomheder er arbejdet i det audiovisuelle observationsorgan vigtigt. Vi skal sikre udviklingen i de små og mellemstore virksomheder i den audiovisuelle branche. De øger konkurrenceevnen i den europæiske audiovisuelle branche og gør produktionen alsidig.
Observationsorganet har sandt nok 34 europæiske stater og Europa-Kommissionen som medlemmer. Dets samarbejde omfatter altså også de stater, som først søger om medlemskab i Unionen. Det europæiske audiovisuelle observationsorgan forbedrer funktionsbetingelserne for de europæiske virksomheder på dette hurtigt voksende område. Ved at samle og formidle informationer hjælper det specielt de små og mellemstore virksomheder til samarbejde og til at udvikle sig ad den vej. Det er derfor vigtigt, at Observationsorganets arbejdsbetingelser sikres.
Det er beklageligt, at det som resultat af afstemningen i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport foreslås, at Observationsorganets finansiering skal være sikret i tre år bl.a. i modstrid med ordførerens og udvalgsformand Garganis holdning. Jeg er meget glad for, at udvalgsformand Gargani udtrykte sin mening klart her ved plenarmødet. Det er sandt, at Parlamentet skal passe godt på, hvordan skatteborgernes penge anvendes. Samtidig skal man også huske på, at man ikke skal spare de forkerte steder. Det er bedre at støtte små og mellemstore virksomheder gennem tjenester og ikke f.eks. gennem virksomhedsstøtte, som forvrænger konkurrencen.

Andreasen
Hr. formand, vi bliver her i Parlamentet ofte anklaget for at rutte med skatteborgernes penge og nogle gange med rette. Ved behandlingen af dette forslag kan vi vise, at vi også har sans for besparelser og rationaliseringer. Det Europæiske Observationsorgan for det Audiovisuelle Område udarbejder statistikker for virksomheder i den audiovisuelle industri, et arbejde, som også Eurostat og de nationale statistiske kontorer tager sig af, og til en vis grad overlapper deres arbejde og observatoriets arbejde hinanden. Det kan ikke være rationelt eller hensigtsmæssigt, og vi vil gerne have undersøgt, om et tættere samarbejde mellem Eurostat og de nationale institutioner på sigt kan overflødiggøre observatoriets arbejde. Selvom Fællesskabets bidrag kun udgør 12% af observatoriets budget, så er det jo også penge, og vi tror, at der er penge at spare. Men når hovedindholdet i dette forslag " kun" er en begrænsning af støtteperioden fra 5 til 3 år, så gives der også tid til at undersøge, om Eurostat og de nationale statistiske kontorer kan dække det behov for statistik og statistiske informationer, vi har..

Dell'Alba
Hr. Gargani, de radikale medlemmer fra Italien ville gerne have haft mulighed for også at indgive ændringsforslag, deltage og udtale sig i forbindelse med denne betænkning og i forbindelse med alle andre betænkninger. Med det kan de ikke gøre, for som Emma Bonino gentog her til morgen, får vi ikke lov til at udføre disse parlamentariske aktiviteter, som faktisk hører med til mandatet som medlem af Europa-Parlamentet. Vi har derfor ikke indgivet nogen ændringsforslag, hr. formand - eller rettere, vi har ikke kunnet indgive nogen ændringsforslag - og vi vil heller ikke deltage i afstemningen om betænkningen. Det beklager vi, for det er et vigtigt emne, og i øvrigt har vi i Italien stor erfaring med observationsorganer for det audiovisuelle område. Netop vi radikale var måske de første, der selvstændigt skabte et overvågningscenter for det audiovisuelle område, som holder øje med f.eks. den politiske tilstedeværelse i de forskellige programmer, i de forskellige tv-aviser og i medierne. Det ville være hensigtsmæssigt - og det var det ændringsforslag, vi gerne ville have indgivet - at en af dette Observationsorgans opgaver - netop i forbindelse med en europæisk integration, der i stadig større grad skal være en politisk integration, en integration af samfundene og af den måde, man fører politik på, samt en integration af informationerne på europæisk plan - f.eks. var en overvågning af tilstedeværelsen i de forskellige tv-kanaler i hele Europa af de nationale politiske kræfters politiske aktivitet i Parlamentet og af aktiviteten på europæisk plan, hvor man kunne tage udgangspunkt i observationsorganet. Det er en idé, jeg foreslår Dem, formand Gargani, idet jeg gerne vil gentage, at jeg ikke selv er i stand til at omsætte denne idé til et parlamentsdokument, da vi på nuværende tidspunkt ikke får lov til dette.

Ridruejo
Hr. formand, fru kommissær, for det første vil jeg give nogle referenceoplysninger, som efter min mening er nyttige, selvom nogle af dem allerede er blevet nævnt. Det europæiske audiovisuelle Observationsorgan blev, som det er blevet nævnt, oprettet i 1992, i begyndelsen under den audiovisuelle del af Eureka-programmet. På det tidspunkt blev det bestemt - jeg citerer - at "observationsorganets formål skal være at forbedre informationsoverførslen inden for den audiovisuelle industri og at frembringe et klarere billede af markedet og en større gennemsigtighed. Mere konkret består observationsorganets opgave i at indsamle og behandle information og statistik i den audiovisuelle sektor". Desuden udtalte Det Europæiske Råd sig i 1997 om Observationsorganet, idet det sagde: "Dets tjenester skal hovedsageligt sigte mod at tilfredsstille behovene blandt industriens fagfolk".
På baggrund af dette ønsker jeg derfor, fru kommissær og hr. formand, at anmode såvel Kommissionen som Observationsorganet om at være tro mod dette stiftelsesprincip. Selvom det ikke er tilfældet med Observationsorganet, er der i dag en tendens til at vælge den nemme løsning. Lad mig forklare: Det er et faktum, at mange strukturer og organisationer ender med at læne sig op ad deres offentlige finansieringskilde, og denne situation får dem til at fjerne sig fra deres formål, som i dette tilfælde er den offentlige tjeneste og betjening af industriens fagfolk. Der er mange, som ikke kender til Observationsorganet.
Derfor mener jeg på den ene side, at Observationsorganet bør gøre en større indsats for at fange fagfolkenes opmærksomhed og dermed stærkt begrænse den voksende afhængighed af Kommissionens anmodninger om dets tjenesteydelser. Således ville ressourcerne blive forøget gennem tjenesteydelser til fagfolk, og der ville opnås større uafhængighed. Dette kræver målsætninger og bestræbelser.
På den anden side ville det være godt, hvis Kommissionen bad eksterne eksperter om en tilbagevendende gennemgang af effektiviteten og erkendelsen af Observationsorganets tjenesteydelser blandt fagfolk, f.eks. gennem rundspørger.

Junker
Hr. formand, mine damer og herrer, hvis man ønsker information om, hvorfor det audiovisuelle observationsorgan er en god ting, behøver man blot at kaste et blik på indholdsfortegnelsen i en tilfældig udgave af IRIS, den juridiske nyhedsoversigt, f.eks. i udgaven fra september 1999. Her findes der beretninger om en direktivbeslutning i Europa-Kommissionen, som pålægger medlemsstaterne at sørge for, at intet markedsrelevant telekommunikationsselskab må lade sit kabelfjernsynsnet drive af den samme juridiske person, eller om et omfattende fransk lovudkast, som bl.a. skal regulere spørgsmål vedrørende fri benyttelse at krypteringer, fortrolighed inden for datatrafikken, beskyttelse af ophavsretten eller de nødvendige reguleringsinstanser. Eller om de seneste domme ved Menneskerettighedsdomstolen, hvormed der er truffet afgørelse i 13 sagsanlæg mod Tyrkiet, idet retten i 11 af de 13 tilfælde gav klageren medhold og afsagde dom om overtrædelse af retten til fri meningsytring. Alt dette er langt mere end blot at samle statistisk materiale, og jeg mener, at det gør det klart, hvorfor denne institution er vigtig.
Dette understreges også effektivt af det mål, der blev opstillet ved oprettelsen, nemlig at give et overblik over markedet og fremme dettes gennemsigtighed samt at samle og bearbejde informationer og statistikker om den audiovisuelle sektor. Industrien og beslægtede områder, men også Europa-Kommissionen, medlemsstaterne og Europa-Parlamentet har siden på mangfoldige måder draget nytte heraf. Der har dog manglet et forpligtende retsgrundlag, og det skal nu tilvejebringes i henhold til artikel 130a, stk. 3, i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber under påberåbelse af, at Observationsorganet hovedsagelig skal bidrage til at styrke den audiovisuelle industris konkurrenceevne ved at forbedre informationsstrømmen. Den gennemsigtighed, der dermed skal tilvejebringes, er en nødvendig forudsætning for politisk handling på Europas vej ind i informationssamfundet, selvom det måske ikke behager dem, som vil åbne døren på vid gab for de uhæmmede markedsinteresser.
Jeg hilser det velkomment, at ordføreren har udtalt sig til fordel for en løbetid på fem år. Denne opfattelse deles af min gruppe.

Reding
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hans glimrende betænkning. Der er tale om et grundigt og omhyggeligt stykke arbejde. Tak, formand Gargani.
Som parlamentsmedlemmerne ved, er observationsorganet en offentlig institution, der skal indsamle økonomiske og juridiske oplysninger fra forskellige kilder og opgradere dem ved at indsamle dem på en organiseret og omfattende måde.
Observationsorganet formidler sådanne oplysninger via periodiske publikationer, hvilket har været diskuteret i mødesalen. Observationsorganet udfører disse opgaver effektivt, og der er positive tilkendegivelser vedrørende vores støtte til den audiovisuelle industri og Unionen. Endvidere vil jeg gerne understrege, at hvis Fællesskabets deltagelse i observationsorganet ophører, vil Kommissionen være nødt til at indhente de samme oplysninger fra andre kilder - i de fleste tilfælde på kommerciel basis. Det vil ikke alene være tidkrævende, men også langt dyrere end de beløb, der blev foreslået til de årlige bidrag.
Jeg forstår, at høringen vedrørende observationsorganets publikationer, specielt årbogen og det juridiske nyhedsbrev IRIS, er almindelig praksis i Kommissionens tjenester vedrørende audiovisuelle spørgsmål. Endvidere har man ved flere lejligheder søgt observationsorganets råd inden for flere områder af længerevarende kontakter, når der var behov for konkrete oplysninger. Jeg vil gerne nævne beskæftigelse, filmfinansiering, international handelsstatistik, statistiske metoder, markedstendenser osv.
Fremover påtænker Kommissionen at udvide observationsorganets aktiviteter, specielt inden for to konkrete områder: implementering af en statistisk informationsstruktur under Eurostat og forberedelser af GATT 2000-forhandlingerne. Kommissionens aktive deltagelse i observationsorganet i de kommende fem år vil gøre det muligt at optimere komplementariteten af de opgaver, der udføres af Eurostat og observationsorganet. Målet er ved udløbet af en femårig periode at skabe et sæt harmoniserede og officielle EU-statistikker for den audiovisuelle sektor. Jeg vil gerne understrege, at observationsorganets og Eurostats aktiviteter ikke overlapper hinanden, hvad angår tidspunkt, geografisk omfang eller output, og at det kunne være nyttigt med en koordinering for at få et klart billede af den komplekse virkelighed i den audiovisuelle sektor. Kommissionens tjenestegrene er bedst rustet til at løse den opgave.
Med Deres forståelse, hr. formand, ønsker jeg ikke at gå i detaljer med Parlamentets ændringsforslag, men jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen også ønsker fremgang for små og mellemstore virksomheder, og at den derfor accepterer ændringsforslaget vedrørende SMV'er.
Hvad angår de to øvrige ændringsforslag, forstår Kommissionen Parlamentets bekymring, men den kan ikke acceptere ændringsforslagene i deres nuværende udformning. Kommissionen vil imidlertid gøre sit yderste for at sikre, at observationsorganets arbejde bliver bredt tilgængeligt.
(FR) Som afslutning vil jeg blot komme med en enkelt sætning. Inden for budgetproceduren har Parlamentet - også selvom vi vælger en periode på fem år - hvert år mulighed for at foretage ændringer og standse betalingerne, det vil sige at sanktionere, hvis det skulle vise sig nødvendigt. Parlamentet styrer således spillet totalt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.

Tyrkiets deltagelse i programmerne Socrates og Ungdom for Europa
Formanden
- Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om I. Rådets fælles holdning (8076/1/1999 - C5-0024/1999 - 1996/0130(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om ændring af den grundlæggende afgørelse vedrørende Sokrates-programmet med det formål at medtage Tyrkiet blandt modtagerlandene og II. Rådets fælles holdning (8077/1/1999 - C5-0025/1999 - 1996/0131(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om ændring af den grundlæggende afgørelse vedrørende Ungdom for Europa III-programmet med det formål at medtage Tyrkiet blandt modtagerlandene (Ordfører: Gargani)

Gargani
Hr. formand, idéen om at medtage Tyrkiet blandt de lande, der får gavn af programmerne Ungdom for Europa og Sokrates, stammer fra 1996. Kommissionens forslag er nemlig fra 14. maj 1996, og det er i tråd med målsætningen om at udvide det store kulturelle marked til også at omfatte dette land. Dette er sket på trods af de forhindringer, som navnlig menneskerettighedssituationen i Tyrkiet og Cypern-spørgsmålet har udgjort. På trods af disse vanskeligheder og på trods af forværringen af de problemer, der har været i den sidste tid, fik denne idé Parlamentet til på sit møde den 25. februar at lade Tyrkiet være omfattet af afgørelsen, og for nylig har også Kommissionen truffet en sådan beslutning.
Ærede kolleger, jeg tror, at det er en meget vigtig afgørelse. Den er vigtig, fordi selvom Tyrkiet er et land, hvor der har været nogle vanskeligheder i den forbindelse - jeg vil gerne indrømme, hr. formand, at der i udvalget har været tale om denne problematik og vanskeligheden med at gøre denne idé accepteret i Europa, i det Europa, som er så åbent over for kulturen, sådan som de forskellige ordførere har gentaget hele eftermiddagen i deres indlæg om de fire foranstaltninger, der på en måde er forbundet med hinanden - tror jeg, at denne afgørelse medfører, at Europa i sin helhed bliver betragtet som en samling stater, der betragter nye lande med åbenhed og stor værdighed, og som tilbyder nogle store muligheder for udvikling, når det gælder frihed og kultur.
Jeg tror, at Parlamentet ved at vedtage en sådan foranstaltning viser stor åbenhed over for de unge tyrkere, som således, idet de fornægter deres fædres fejltagelser, kan betragte Europa som et område med stor frihed og som en union mellem stater, hvor kulturen, dens udbredelse og solidariteten mellem de unge er vigtige og grundlæggende aspekter. Jeg anmoder om, at denne foranstaltning vedtages enstemmigt, sådan som det var tilfældet i udvalget, og om, at den på trods af forsinkelserne med hensyn til programmerne for 1999 vil blive nøjagtigt gennemført i år 2000, som nu står for døren.

O'Toole
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Gargani for forelæggelsen af denne betænkning samt medlemmerne af det forrige Parlament, der også bidrog til dens udarbejdelse.
Det er selvfølgeligt ikke et emne uden stridspunkter. Der er primært to fremgangsmåder ved behandlingen af sådanne emner. Med den første slipper vi folk af krogen uden at give dem mulighed for at opfylde deres forpligtelser. Med den anden fremgangsmåde - som jeg støtter - lader vi de kulturelle aktiviteter slå bro over folks forskelle og ændre deres liv. Der er alvorlige problemer, der ikke helt er løst her, og hvis vi ønsker en sund fremtid for Europa og et sundt europæisk projekt, er vi afhængige af sådanne initiativer.
Disse initiativer er vigtige for at ændre folks holdninger. Hvis vi ser forandring og sameksistens som vores mål, skal vi blot se på Nordirland, hvor vi har bragt folk sammen gennem EU-midler, hvilket i væsentlig grad har bidraget til at bløde op på konflikten. Det er det, vi kan opnå med sådanne initiativer, og det er det, der vil hjælpe Europa, dens grænser og dens støttemodtagere med at fremsætte en dagsorden for ændringer.
Jeg giver hr. Gargani ret i, at alle de emner, der er diskuteret i mødesalen i aften, har til formål at sikre, at kulturen ses som en prioritet. Det er f.eks. ikke blot euroen eller beskæftigelsen, der sikrer et vellykket europæisk projekt. Kulturelle ændringer vil automatisk konkretisere de idealer og tanker, som vi alle har til gavn for vores fælles fremtid.

Andreasen
Hr. formand, Tyrkiets forhold til Den Europæiske Union har som bekendt givet anledning til mange meningsytringer i den sidste tid. Det siger sig selv, at EU ikke kan indlede egentlige optagelsesforhandlinger med et land, som ikke opfylder Københavns-kriterierne. Respekt for menneskerettigheder og mindretal er grundlaget for det europæiske samarbejde, og lande, som ikke forstår det, er ikke velkomne i Unionen. Men skal EU så af den grund vende ryggen til Tyrkiet i så mange sammenhænge som muligt? Det er der medlemmer af dette Parlament, der mener. Den holdning deler jeg ikke. Hvis vi i EU får en mulighed for at forbedre de demokratiske tilstande i Tyrkiet, så skal vi gribe den. En sådan mulighed har vi nu med indstillingen om Tyrkiets deltagelse i programmerne Socrates og Ungdom for Europa.
På Formandskonferencen for 14 dage siden lagde hr. Prodi netop vægt på, at EU skal arbejde for, at Tyrkiet overholder Københavns-kriterierne, og han sagde, at EU bør indlede en tættere politisk dialog med Tyrkiet. Jeg ser Socrates og Ungdom for Europa som naturlige led i denne tættere politiske dialog. En dialog, som vil have stor betydning for udviklingen af demokratiet i Tyrkiet. I et demokratisk samfund skal lovgivningen og institutionerne selvsagt være demokratiske, men for at de kan blive det, så må borgerne i landet tænke og handle som demokrater. Det når man ikke til pr. automatik. Det kan vi læse om i Europas historie. Kontakt og udveksling med demokratiske lande, især mellem unge, giver den bedste grobund for demokrati i lande, som ikke har egentlige demokratiske traditioner. Ungdom for Europa og Socrates øger unge studerendes muligheder for udveksling og mobilitet, ligesom de bidrager til en højnelse af uddannelsesniveauet. Programmerne vil fremme demokratiseringsprocessen i Tyrkiet og gøres deres til, at landet med tiden kan blive forankret i vores samarbejde.
Hr. formand, alle demokratiske parlamentarikere bør kunne stemme for denne indstilling..

Musumeci
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, den italienske delegation fra Den Nationale Alliance går helt ind for at medtage Tyrkiet blandt de lande, der får gavn af programmerne Ungdom for Europa og Sokrates. Det er ikke kun for at støtte kulturen - det er også en klar politisk vurdering, der ikke mindst udspringer af bevidstheden om, at vores dialogpartner er en stat, nemlig Tyrkiet, der stadig er langt fra en fuldstændig overholdelse af menneskerettighederne og de principper om frihed og demokrati, som Den Europæiske Union bygger på. Det er netop derfor, at vi skal tilskynde og opfordre til, at dette lands unge til fulde inddrages i en sund mobilitets- og udvekslingspolitik med de unge europæere.
De unge har altid været de første til at opfatte et folks bekymring for det nye, for forandringer og for tilvækst, også kulturel tilvækst. De unge er meget effektive til at videregive nogle sunde og demokratisk prægede værdier. Det var således fornuftigt af Europa-Parlamentet, at det allerede under førstebehandlingen - og her vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Gargani - gik ind for at give Tyrkiet mulighed for at deltage i den udveksling, der tages højde for i de to programmer. Hvis man afviste denne mulighed, ville det i øvrigt betyde, at dette middelhavsland ville stå endnu mere isoleret i forhold til Europa, der tværtimod bør forsøge at nå frem til en dialog, navnlig med dem, der - som i dette tilfælde de unge - ikke må betale prisen for et ansvar, der ikke er deres eget, men en regerings, som vi stadig har vores forbehold over for.
At give Tyrkiet mulighed for at få adgang til programmerne Sokrates og Ungdom for Europa betyder således ikke, at vi gør en stat legitim, som endnu ikke er kommet med nogle konkrete beviser på, at den overholder minoriteternes rettigheder, men det bidrager til at hjælpe disse unge med at fremme den langsomme og vanskelige proces.

Ries
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, udvidelsen af programmet Sokrates og Ungdom for Europa er et klart signal fra Unionen til Tyrkiet, til dem, der i Tyrkiet har lyst til og behov for EU. Dette program sigter på ungdommen, og det er der god grund til. Ungdommen er den saft og kraft, der til slut vil vande hele træet. Det er gennem den, det vil lykkes for demokratiet og menneskerettighederne at slå rødder i dette land. Derudover er det nødvendigt, at den tyrkiske ungdom, der vil slutte sig til os, bliver repræsentativ.
Nu er det altså op til Kommissionen - og her regner vi med Dem, fru Reding - at udvise den allerstørste årvågenhed for at sikre, at samtlige unge tyrkere uanset køn eller etnisk tilhørsforhold får mulighed for at modtage støtte under dette program. Indholdet, hvis ikke ordlyden, i vores ændringsforslag 5, er blevet taget med af Rådet. Det pålægger klart og tydeligt at respektere minoriteternes ret.
Det er umuligt eller under alle omstændigheder meget vanskeligt at gå ind i denne forhandling uden at nævne Tyrkiets eventuelle optagelse i Unionen. Tyrkiet er en associeret stat, og af en sådan kræves der mere, meget mere. Tyrkiet har især, men ikke udelukkende, ved sin mangel på fleksibilitet i behandlingen af det kurdiske spørgsmål sendt et meget dårligt signal til EU. Ankara er stadig meget langt fra København-kriterierne. Med dette program satser vi i dag på landets ungdom, og det bliver op til den at fungere som bindeled.

Reding
Hr. formand, jeg har lyttet opmærksomt til parlamentsmedlemmernes holdningstilkendegivelser. Kommissionen er overbevist om, at Tyrkiets deltagelse i programmer, der frem for alt angår unge, udvekslings- og mødeprogrammer, der styrker det borgerlige samfund, demokratiet og respekten for menneskerettighederne, vil fremme afspændingen og forståelsen mellem befolkningerne og kulturerne.
Under førstebehandlingen gik Kommissionen ind for de ændringsforslag, Kulturudvalget stillede, og jeg takker dets ordfører herfor, idet disse tilskynder til at iværksætte forberedende aktiviteter. De tyrkiske strukturer, der skal forvalte den nye generation af programmerne Sokrates og Ungdom for Europa kan ikke starte deres arbejde uden forudgående uddannelse eller teknisk bistand. Det er endvidere klart, at vi ikke vil foretage en eliteudvælgelse, men i stedet hjælpe den del af det borgerlige samfund, der har det største behov, herunder, fru Ries, minoriteterne.
Selvom beslutningerne om at gøre Tyrkiet til modtagerland inden for de aktuelle forslag ikke umiddelbart giver landet mulighed for at deltage effektivt i programmerne, gør de det muligt for EU at sende et positivt signal til det borgerlige tyrkiske samfund samt endnu en gang at give udtryk for sin vilje til at udvikle et sektorielt samarbejde med Tyrkiet.
De har ret, hvis Tyrkiet ændrer sig, sker det via landets ungdom, og fordi dets ungdom har ændret sig.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.
(Mødet hævet kl. 20.10)

