De viktigaste aspekterna och de grundläggande valmöjligheterna när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (artikel 36 i EU-fördraget) - Situationen i Syrien och i Camp Ashraf och situationen för det koptiska kristna samfundet i Egypten - Årlig rapport från rådet till parlamentet om de viktigaste aspekterna och de grundläggande vägvalen när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) 2009 - Utvecklingen av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken efter Lissabonfördragets ikraftträdande - EU som global aktör: dess roll i multilaterala organisationer (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om
uttalandet av vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik om de viktigaste aspekterna av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (artikel 36 i EU-fördraget),
uttalandet av vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik om situationen i Syrien och i Camp Ashraf och situationen för det koptiska kristna samfundet i Egypten,
betänkandet av Gabriele Albertini, för utskottet för utrikesfrågor, om rådets årliga rapport till Europaparlamentet om de viktigaste aspekterna och de grundläggande vägvalen när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) - 2009, som läggs fram för parlamentet i enlighet med del II punkt G.43 i det interinstitutionella avtalet av den 17 maj 2006,
betänkandet av Roberto Gualtieri, för utskottet för utrikesfrågor, om utvecklingen av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken efter Lissabonfördragets ikraftträdande, och
betänkandet av María Muñiz De Urquiza, för utskottet för utrikesfrågor, om EU som global aktör: dess roll i multilaterala organisationer.
Innan vi börjar skulle jag vilja säga några ord. I måndags uppmärksammade vi Europadagen, en dag för att fira Europeiska unionen. Det vi utan tvivel behöver mest i EU i dagsläget är en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Vi står inför historiska utmaningar. Behovet av att få bukt med den kris som importerats till Europa är bara en av dessa många utmaningar. Vi måste förbereda oss för sådana situationer i framtiden och lösa krisproblemen. Dessa problem ligger även utanför Europa, inte bara inom Europa.
Vi står också inför växande stridigheter i Syrien, Bahrain och Jemen och förnyade oroligheter i Tunisien och Egypten. Vi bör inte heller glömma våra grannar i öster - för ett par dagar sedan lanserade vi ju Euronest. Vi har vår gemensamma europeiska diplomati, och den behöver vara ett effektivt verktyg för åtgärder utanför EU, för det är inte möjligt att lösa EU:s nuvarande problem om vi inte på allvar börjar lösa problem utanför EU. EU måste ha större politisk styrka och inte bara ekonomisk styrka.
Catherine Ashton
Herr talman! Detta blir det första av mina tre inlägg i debatten med parlamentsledamöterna nu under förmiddagen, så jag vill börja med att förklara min syn på de problem vi står inför. Jag vill även försöka beröra de frågor som parlamentsledamöterna har tillfört till denna debatt lite mer i detalj, eftersom jag vet vilken vikt ni lägger vid dem. Låt oss börja.
Stormvindar sveper över de länder vi kallar våra grannar - den arabiska våren, förändringens vindar, vilket bildspråk vi nu väljer att använda oss av. Ingen av oss här i parlamentet vet hur detta kommer att sluta och vad detta slut kommer att medföra. Ambitionerna är höga och även förväntningarna på att revolutionerna ska visa sig ha varit värda det blod som spillts, värda tumultet och rädslan, värda den ekonomiska förödelsen i en värld som redan brottas med de värsta ekonomiska problemen på årtionden.
Upproren i Nordafrika och arabvärlden utgör stora utmaningar för Europa, men också tillfällen vi inte får missa. Två principer måste ligga till grund för det vi gör. Den första är att vi i Europa vet hur lång och smärtsam färden mot frihet kan vara. Vår egen väg till 1900-talets liberala demokrati gick mycket sakta. Själva EU föddes ur askan av konflikter som påminner oss om hur fruktansvärt livet kan vara när demokratin rasar samman. Lägg till detta de europeiska imperiernas blandade historia, så står det klart att det är passande med lite ödmjukhet, samtidigt som vi framhåller att demokrati är en nödvändig grund för mänskliga framsteg.
För det andra handlar demokrati förstås om röster och val - men den handlar också om långt mer än så. Vad vi har lärt oss den hårda vägen i Europa är att vi behöver demokrati på djupet: respekt för rättsstaten och för yttrandefriheten, respekt för de mänskliga rättigheterna, för ett oberoende rättsväsen och opartisk förvaltning. Det behövs lagstadgad äganderätt och fria fackföreningar. Det handlar inte bara om att byta ut regeringar, utan också om att bygga upp de rätta institutionerna och den rätta inställningen. Demokrati på ytan - ett ytligt lager av demokrati med folk som fritt avger sina röster på valdagen och väljer sin regering - kommer inte att överleva i det långa loppet om inte djupgående demokrati slår rot.
Men ingenting är säkert - inte när det gäller utgången i något land - och det finns ingen snabb utväg eller kortsiktig lösning som kan skapa den värld som så många vill ha. Under tiden förmörkas läget av den religiösa intoleransens spöke - tänk bara på de händelser som nyligen inträffat i Egypten. Osäkra tider blir till en ursäkt att spela på människors rädslor och bringa förstörelse. Religions- eller trosfrihet är en universell mänsklig rättighet som måste skyddas överallt. Vi måste fördöma alla som försöker använda religiös tro som ett medel för förtryck och stödja alla som förespråkar tolerans, oavsett om det är i Syrien, Pakistan, Egypten eller någon annanstans.
Europa har också val framför sig. När vi betraktar vårt grannskap måste vi vara redo att ta oss an de utmaningar som åläggs oss. Jag kan göra hundratals uttalanden - och det gör jag också. Jag beklagar, jag fördömer, jag uppmanar, jag kräver, men vi måste också agera och detta agerande måste ske på olika sätt.
Jag vill ta upp frågan om sanktioner. Vi inför sanktioner mot regimer som behandlar sina medborgares liv som om de vore värdelösa och låter människor dödas av polis eller säkerhetsstyrkor som de styr över. I går infördes sanktioner mot Syrien - ett vapenembargo, frysta tillgångar och reseförbud för 13 av regimens nyckelpersoner samt frysande av vårt associeringsavtal och vårt samarbete med Syrien. Vi bör vara rättframma och tydliga, som jag var gentemot Syriens utrikesminister i går. Vad som pågår i Syrien är en stark folklig strävan efter demokrati och rättsstat - inte någon utländsk komplott. Genom att inte se saker för vad de är förlorar regimen sin legitimitet och fjärmar sig från folket och det internationella samfundet. Våldsamt förtryck och hot inom och utanför landet är verktyg från en era som sedan länge är förbi. Våra tankar, här i parlamentet och i EU, är med folket i Deraa där FN har vägrats tillträde, i Baniyas där de repressiva åtgärderna fortsätter, i Hama där stridsvagnarna har rullat in. Det syriska folket kommer inte att vika sig för stridsvagnar. Vi uppmanar regimen att byta kurs, och att byta kurs nu.
(Applåder)
I går sade jag till Walid Moallem, Syriens utrikesminister: Ni måste tillåta omedelbart och obehindrat tillträde för humanitärt bistånd och medier. Först då kan era påståenden om stöd för fredliga protester bestyrkas.
I vårt östra grannskap - i Vitryssland - underlät president Aleksandr Lukasjenko att använda presidentvalet i december förra året till att visa att han är redo för förändring och ett mer öppet och demokratiskt, europeiskt samhälle. Inte nog med att han inte tog vara på detta tillfälle, utan dessutom har han genom att använda våld mot fredliga demonstranter och mångdubbla antalet politiska fångar visat förakt för demokratin och rättsstatsprincipen. Jag mötte de fängslades familjer, och jag vet att han inte gav oss något annat val än att reagera genom att införa kraftiga sanktioner riktade mot de personer i regimen som bär ansvaret för repressalierna, inklusive president Lukasjenko själv. Jag vet också att vi bör trappa upp vårt stöd för det civila samhället och för direkta kontakter mellan människor.
Sedan har vi våra direkta insatser i Camp Ashraf. Det som hände den 8 april är beklagligt. Jag fördömde det å det starkaste och står fast vid det. Jag har orubbligt hållit fast vid att vi behöver en stark och enad reaktion från EU. Jag har skrivit till Iraks utrikesminister, och jag talade med honom igen i går. Jag ifrågasätter inte Iraks överhöghet över hela sitt territorium, men Irak är skyldigt att skydda Ashraf-invånarnas mänskliga rättigheter.
Jag har fördömt detta våld och begärt en utredning - en utredning som måste vara såväl grundlig som oberoende och klargöra exakt vad som hände. Liksom parlamentsledamöterna vet genom de skrivelser jag har tagit emot enskilt och gemensamt här i parlamentet och utanför finns det emellertid ingen enkel lösning på detta problem. Flera alternativa långsiktiga lösningar beaktas under Förenta nationernas ledning, och alla innebär de utmaningar. Jag är mycket tacksam över parlamentets arbete, över det arbete som utförts av de personer som har rest dit och över de bidrag jag har tagit emot. Vi behöver också ta upp detta med rådet (utrikes frågor), och vi behöver diskutera det med FN:s flyktingkommissarie. Vår ambassadör i Irak anländer i dag, och hon vet vilken vikt jag lägger vid denna fråga. Vi behöver driva denna fråga vidare och se till att vi kommer fram till rätt handlingssätt, men utredningen och fördömandet är absoluta måsten.
I Jemen har Gulfstaternas samarbetsråd lagt fram sina förslag, och president Ali Abdullah Saleh har ännu en gång tvekat. Jag talade med honom för inte så länge sedan. Vi talade om de diskussioner han fört med oppositionen och om de aktuella förslagen. Jag sade till honom att han visste vad han måste göra - eftersom det låg i hans lands intresse - och att han borde göra det. Under mina sammanträden i Gulfstaterna mötte jag kung Hamad bin Isa al-Khalifa av Bahrain. Vi diskuterade det initiativ till dialog utan förhandsvillkor som kronprins Salman bin Hamad bin Isa al-Khalifa har lagt fram, och jag uppmanade honom att gå vidare med denna dialog. De nuvarande metoderna är inte det rätta svaret. Vi behöver få se rättvisa och civila rättegångar, om det finns rättegångar i Bahrain, och dödsstraff måste undvikas under alla omständigheter.
I samtliga dessa fall handlar det om vårt direkta engagemang, de påtryckningar vi utövar och vårt uppriktiga tillvägagångssätt. Missta er inte: Vi är mycket tydliga. Jag är mycket tydlig gentemot alla de ledare jag talar med i fråga om vad jag anser behöver hända, och detta gör jag med stöd från parlamentet och med stöd från rådet (utrikes frågor) med företrädare från de 27 medlemsstaterna.
Naturligtvis vill jag också tala om Libyen. Det finns ledamöter här i parlamentet som önskar att vi hade en starkare försvars- och säkerhetspolitik. Jag vill säga dem detta: De senaste veckorna och månaderna har vi sett hur långt vi har kommit i vissa avseenden, men också hur mycket som återstår att göra. Vi engagerade oss tillsammans för att planera det militära stöd för humanitära behov som finns redo på Förenta nationernas begäran för att stödja människor med resurser från hela Europa. Precis så gjorde vi när den fruktansvärda jordbävningen drabbade Haiti - vi bidrog med militära sjukvårdsfartyg, lyftutrustning, civila och militär som arbetade sida vid sida i detta fall. Missförstå mig inte: Jag vet att humanitärt bistånd är opolitiskt och att humanitära biståndsarbetare inte får utsättas för fara. Ibland är det emellertid bara militären som har rätt utrustning eller personal för att kunna uppnå det primära målet, att rädda liv - genom att leverera bistånd snabbt och få infrastrukturen på plats. Därför kommer vi, om en begäran från FN skulle komma, att vara redo att hjälpa.
Vi behöver kunna göra detta på ett snabbare och smartare sätt. Jag är den första att säga och medge att det finns mycket mer som vi behöver göra, och jag kommer att tala mer om detta senare under förmiddagen.
Vi håller på att förbättra vårt samarbete med Nato och utbyter för första gången uppgifter om våra operationer som en del i arbetet med att utveckla våra förbindelser ytterligare. I fredags var jag medordförande tillsammans med Natos generalsekreterare Anders Fogh Rasmussen för sammanträdet mellan kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik och Nordatlantiska rådet vid vår första diskussion någonsin om Libyen. Vi samarbetar även med Afrikanska unionen och dess ordförande Jean Ping, med Arabförbundet och Amr Moussa och naturligtvis med hans efterträdare, och med Islamiska konferensen och professor Ekmeleddin Insanoglu, under ledning av FN:s särskilda sändebud, Abdel-Elah al-Khatib. Det var under mina diskussioner med Ban Ki-moon som vi kom överens om att samla de regionala organisationerna till ett sammanträde i Kairo och följa upp kontaktgruppsmötet i Rom.
Vi diskuterar tillsammans hur vi ska bidra till Libyens framtid - genom att stödja den nationella dialogen, hjälpa till med konstitutionen och förbereda val. Jag har inlett två uppdrag i Libyen för att möta och arbeta med ungdomar och med kvinnor i Libyen. Som ledaren för uppdraget sade till mig är det första gången de någonsin har diskuterat en konstitution - detta är ord och argument som de aldrig tidigare har känt till. De talade om hur de längtade efter slutet på regimen, så låt oss vara tydliga: Muammar Gaddafi måste lämna ifrån sig makten, och det måste bli ett slut på hans regim.
(Applåder)
Jag avser att öppna ett kontor i Benghazi så att vi kan inleda det stöd vi har diskuterat med folket ...
(Applåder)
... att stödja det civila samhället, att stödja det nationella libyska övergångsrådet och Mahmoud Jibril (vi har haft många sammanträden med honom), att stödja reformen av säkerhetssektorn och att bygga vårt stöd på vad folket sagt till oss att de vill ha. De vill ha hjälp med utbildning, med hälsovård, med gränssäkerhet, med den sorts stöd som vi både kan och vill ge dem. I allt vi gör löper dessutom mänskliga rättigheter som en röd tråd genom vårt arbete.
Sedan har vi den nya grannskapspolitiken - med ambitioner och visioner på en annan nivå. Ömsesidig ansvarighet står i centrum för denna politik. EU och grannskapsländerna är ansvariga inför varandra för att fullgöra sina åtaganden gentemot länderna och folket i vårt grannskap och folket i Europa.
Vi bygger vidare på vad vi redan har talat om genom rörlighet, marknadstillträde och pengar, eller ”de tre M:en” - mobility, market access and money - för att beskriva det på ett enkelt sätt. Vissa saker är extremt viktiga för att stödja dessa länder in i framtiden. Ett exempel är rörlighet för ungdomar. Detta är unga samhällen där ungdomar längtar efter större möjligheter, och Europaparlamentet kan göra mycket för att bidra till dessa möjligheter för ungdomar att vinna fördelar och kunskaper från Europa. Detsamma gäller medlemsstaterna som kan ge möjligheter att resa och att studera.
För affärsmän och affärskvinnor är det viktigt att ha chansen att utforska nya marknader och att sälja sina varor och tjänster. Detta avgörs av våra medlemsstater. Några medlemsstater har långvariga förbindelser med de berörda länderna, men behöver nu utöka och tillhandahålla dessa möjligheter.
När det gäller marknadstillträde vet vi att vi verkligen kan bidra med något för att stimulera till ekonomisk tillväxt och återhämtning. Ni känner till vilka effekter denna oro har haft på ekonomierna i de länder vi beskriver. Vissa av dessa länder förlitar sig på oss som sin största exportmarknad och importkälla. Att låta dessa länder utveckla sina marknader skulle verkligen kunna göra stor skillnad, inte bara genom att stödja öppnande av marknader utan genom att påverka hur de får tillträde till dem, se till att de kan nå upp till våra standarder och se till att de har verkliga möjligheter. Mest av allt gäller detta små företag. Vi måste emellertid ha den politiska viljan att göra det. Vi måste ha den politiska viljan att åta oss att se till att vi gör våra marknader tillgängliga. Detta är en utmaning. Det är en utmaning under vilka omständigheter som helst, och det är en utmaning i dessa ekonomiska tider, men jag skulle vilja påstå att det är en utmaning som vi måste anta. Om vi inte gör det kommer de sviktande ekonomierna i vårt grannskap att ha en direkt inverkan på oss.
Slutligen har vi pengar, eller snarare resurser. Det handlar inte bara om vad vi kan göra som direkt stöd - även om det är viktigt - utan om vad vi kan mobilisera. Vi har redan varit värdar för ett sammanträde för högre tjänstemän från hela världen och från de stora finansinstituten för att diskutera vad vi skulle kunna bidra med om vi blev tillfrågade, och vad vi kommer att göra. I samråd med vårt grannskap måste vi emellertid göra mer för att stödja mer effektiv samverkan mellan resurser.
Ingenstans kommer kanske denna politik att betyda mer än i Tunisien. Premiärminister Beji Caid Essebsis tal som sändes på tv kan kanske hjälpa medan landet närmar sig valet den 24 juli, men han tillstod de problem som finns i ett land där den ekonomiska tillväxttakten är nere på mellan 0 och 1 procent. Vi måste garantera stöd till Tunisien, till landets ekonomi och civila samhälle. Detta innebär att inte bara tänka långsiktigt, inte bara på vikten av en ny strategi, utan på vad vi gör nu och hur vi stöder länder - Egypten, Tunisien och andra - just nu med de budgetproblem de har. Detta är skälet till att vi har inlett diskussioner med finansinstituten, med våra medlemsstater och med dem som engagerar sig i att vilja stödja dessa länder. Att hjälpa dem att hantera underskotten nu när turistnäringen har rasat samman och när ekonomin inte fungerar ordentligt är viktigt just nu. Parlamentsledamöterna måste förstå att det finns brådskande och akuta behov och det finns en långsiktig strategi, och vi behöver ta hänsyn till båda i det vi gör.
Om Egypten vill jag säga att jag har varit där tre gånger under de senaste veckorna. Jag har tillbringat mycket tid med några av de unga ledarna från Tahrirtorget och även träffat några av kvinnorna. Särskilt kvinnorna ser sig nu om efter den starkare röst de anser sig ha blivit lovade i Egyptens framtid. Jag mötte en kvinna som är blivande presidentkandidat och fast besluten att visa att detta är en uppgift för kvinnor i Egypten. Jag har också talat med många ministrar i regeringen. Som exempel vill jag nämna planeringsminister Fayza Aboulnaga. Hon vill bygga bostäder för människor och har en stor vision om vad byggande av en miljon bostäder inom loppet av tjugo år skulle kunna betyda för Egypten.
Vi behöver ta fasta på dessa stora visioner från länderna som vi arbetar med och översätta dem till vad vi kan bidra med och stödja. Detta innebär att integrera utbildning och infrastruktur kring bostadsprogram, att ge små företag möjligheter att växa, att arbeta med kvinnor inom FN - som jag gör - att fundera över hur vi kan bygga säkrare samhällen kring bostadsprojekten och hur vi arbetar tillsammans för att skapa en mycket större, storslagnare vision som bygger på vad det egyptiska folket vill ha. Jag talar med Egyptens utrikesminister, Nabil al-Arabi, som har åtagit sig att samarbeta nära med oss i fredsprocessen i Mellanöstern, och som är angelägen att utveckla styrkan i den förbindelse vi redan har och att se oss som samarbetspartner i regionen.
Egypten kommer att ställas inför många utmaningar under de kommande månaderna och åren. Vi måste finnas där för att hjälpa dem igenom var och en av dessa utmaningar och vara villiga att ställa våra resurser, vår kunskap, vår expertis och våra kontakter till förfogande för att stödja dem.
Jag har alltid sagt, här i parlamentet och i andra sammanhang, att Europeiska utrikestjänsten är en styrka för att förebygga och lösa konflikter. Jag vill nu bara tillägga att det är därför vår roll i Serbien och Kosovo är betydelsefull. Det är därför den omröstning vi vann i FN, den röst som vi nu har, kan göra sitt. Det är därför vi måste förmå ledarna i Bosnien att lyfta blicken och gå från att bara tänka på sina egna folkgrupper till att tänka på sitt lands behov, se sin framtid och se EU.
Det är också därför vi måste bidra till fredsprocessen i Mellanöstern. Parlamentsledamöterna är väl medvetna om att stabilitet i Mellanöstern kräver fred. Strävan efter att förhandla fram ett avtal har präglat regionen i årtionden. De senaste månaderna har vi tillfört Mellanösternkvartetten ny livskraft. Jag var värd för ett sammanträde med de huvudansvariga i Mellanösternkvartetten i februari, och uppföljningen av Mellanösternkvartettens sändebud med de israeliska och palestinska förhandlarna har fungerat för allra första gången sedan Mellanösternkvartetten inrättades.
Jag ville ha ytterligare ett sammanträde med de huvudansvariga i april, och vi har utarbetat ett omfattande uttalande grundat på vår ståndpunkt. Jag anser fortfarande att ett avtal grundat på förhandlingar är den rätta vägen framåt. Vi kommer att fortsätta engagera oss i denna fråga och hålla ännu ett sammanträde för sändebuden senare denna månad.
Vi är också starka förespråkare för byggandet av en palestinsk stat. När vi höll ett sammanträde med den tillfälliga kontaktkommittén (AHLC) den 13 april lyssnade jag på lovorden för Salam Fayyads arbete, för hans anmärkningsvärda framsteg på områdena för förvaltning, rättsstat och mänskliga rättigheter, utbildning, hälsa och socialt skydd - tillräckligt för en fungerande regering enligt Världsbanken. Jag har instämt i vikten av palestinsk försoning bakom president Mahmud Abbas. Detta är ett viktigt tillfälle och något som EU har förespråkat i åratal.
Det som pågår nu är den mest allvarligt menade insatsen hittills för att skapa enighet, vilket i sig är nyckeln till att uppnå en tvåstatslösning. Jag har varit i nära kontakt med president Mahmud Abbas och premiärminister Salam Fayyad, liksom med Egypten, Arabförbundet, Förenta staterna och Israel. Icke-våld, fortsatt statsbyggande och respekt för befintliga åtaganden kommer att bli avgörande, och dessa insatser måste bedömas grundat på resultaten. Jag anser att Israel bör lämna ifrån sig de skatteintäkter landet är skyldigt palestinierna, men jag vill vara tydlig med att vår ståndpunkt om Hamas inte har förändrats och att Israels säkerhet förblir en av de viktigaste frågorna för oss alla.
Jag vill också säga att jag inte anser att en konvoj är det rätta sättet att åtgärda den humanitära situationen i Gazaremsan. Jag har varit där två gånger. Jag fortsätter att lyfta fram folkets svåra belägenhet och förordar särskilt bättre tillträde så att ekonomin kan börja utvecklas. Situationen där är rent ut sagt fruktansvärd, särskilt för barnen. Vi har framfört förslag till Israel till stöd för bättre tillträde. Jag vill att folket i Gazaremsan ska ha en framtid, men jag vill också att Gilad Shalit, som har hållits fången i Gazaremsan i flera år, ska få chansen att åka hem till sin mor och far som jag redan har träffat.
Europas erfarenheter visar att verklig demokrati är en nödvändig grund för tolerans, fred och välstånd. I Nordafrika och arabvärlden kommer detta mål inte att uppnås snabbt eller utan bakslag, men att bygga upp djupgående demokrati är det enda sättet att nå målet över huvud taget. Vi har den erfarenhet som krävs för att hjälpa alla de länder som nu ber om vår hjälp på resan mot demokrati. Därför föreslår jag att vi ska stödja initiativet för demokrati som kommer att göra det möjligt för oss att använda våra resurser till att främja möjligheter till engagemang i det politiska livet, särskilt för ungdomar, stödja utvecklingen av politiska partier och göra det möjligt för folk att göra vad parlamentsledamöter i så många av de länder som finns representerade här själva varit tvungna att göra - att utveckla den politiska processen genom att bygga upp politiska partier, det civila samhället och de djupa rötter som gör att demokratin växer och frodas.
När jag besöker dessa länder säger jag ofta att det inte handlar så mycket om att välja en regering som om att ha rätt att kunna bli av med en regering. Demokrati handlar lika mycket om att kunna säga ”hej då” till en regering som att välkomna den, och det är viktigt. Det är oerhört viktigt att veta att man har rätt att använda sin valurna en gång, två, tre eller fyra gånger för att byta ut sin regering och att man kan ställa krav på sin regering. Detta går bara att göra när demokratin är djupgående och blomstrande. Därför är händelserna i Elfenbenskusten så viktiga. Vi har fått se president Alassane Ouattara slutligen inta sin plats, och den roll som vi har spelat har varit till stort stöd för denna process. Därför var det härligt att se valet i Nigeria gå bra och Goodluck Jonathan tillsättas ordentligt. Det är härligt att se demokrati börja slå rot och blomstra och växa sig djupare, och detta måste vi stödja.
Förändringar garanterar inte nödvändigtvis framsteg, men för framsteg krävs absolut förändringar. Detta innebär att vi måste vara mer handlingskraftiga. För vissa av de saker jag beskriver krävs handling från medlemsstaterna, för vissa krävs handling från kommissionen och för många behövs stöd från parlamentet. Vi måste bestämma oss för att vi alla ska göra vårt. Om vi bara agerar när mediernas uppmärksamhet är riktad mot dessa länder eller mot oss kommer vi att misslyckas. Vi måste vara med i leken långsiktigt, och vi måste beslutsamt säga till våra grannar inte bara att de bör påbörja resan mot demokrati, utan att de bör slutföra den.
Det finns tre utmärkta betänkanden som jag ska tala om i mitt nästa anförande. Jag vill verkligen tacka föredragandena. Jag ska avsluta med ett mycket kort citat från en antropolog, en kvinna som jag beundrar oerhört mycket, nämligen Margaret Mead. Hon sade: ”Betvivla aldrig att en liten grupp tänkande, bestämda medborgare kan förändra världen. Det är faktiskt det enda som någonsin har gjort det.”
Joseph Daul
Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Utrikespolitiken har dominerats av de revolutioner som äger rum i ett antal grannländer kring Medelhavet - somliga fredligare än andra - och på senare tid av en symbolisk händelse i kampen mot internationell terrorism, nämligen slutet på Usama bin Ladins era.
Vilken är Europas roll i allt detta? Medverkar vi villigt och aktivt i situationen? Ja, det gör vi absolut. De åtgärder som vidtas i Libyen under ledning av Förenta nationerna och på initiativ av vissa europeiska stats- eller regeringschefer har visat att när viljan finns kan Europa - eller vissa delar av Europa - handla beslutsamt i svåra tider.
Gör detta oss till en betydelsefull internationell aktör med ett inflytande som motsvarar vår ekonomiska styrka? Svaret är ett rungande nej. Europa är fortfarande i praktiken en statist, i bästa fall en Tummeliten inom politik och geostrategi, trots de ständigt ökande förväntningarna från den europeiska allmänna opinionen. Europa stödde stabilitet och utvecklingsbistånd i Medelhavsområdet. Ändå kräver folket - med rätta - politisk frihet och flyr från sina länder eftersom där inte finns några utsikter till ett värdigt liv med framtidsutsikter för dem och deras barn. Det humanitära bistånd som vi har tillhandahållit under de senaste månaderna har definitivt varit till nytta.
Catherine Ashton, vi behöver göra mer. Har vi börjat dra lärdom av dessa händelser? Jag vill gärna tro det. Vad som är värre är att de vågor av invandrare som anländer till våra kuster i bräckliga farkoster och som dör till havs - i antal som vi har bristfälliga uppgifter om - alltför ofta möts av splittring, osämja och stängda gränser. Vissa länder ifrågasätter till och med Schengenområdet, som är ett mycket viktigt instrument för den fria rörligheten.
(Applåder)
Är allt detta värdigt Europa, europeiska värderingar, principer och ideal? Jag anser inte att det är det, och det gör inte heller min grupp, Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater). Jag är säker på att en majoritet av ledamöterna här i parlamentet inte heller gör det.
Skälet till att vi sammanträder med unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik nu under förmiddagen är att vi ville ge EU en röst och ett ansikte genom Lissabonfördraget. Nu behöver vi gå vidare och vidta åtgärder. I detta ingår att göra val och att hålla fast vid vad vi valt. Vad prioriterar EU? Förbindelser med våra grannar i öster och i söder? Bekämpande av terrorism? En lösning på konflikten i Mellanöstern? Handelspolitik? Att ta itu med alla dessa frågor samtidigt är ingen enkel uppgift.
Vilka är våra viktigaste partner? Förenta staterna, tillväxtländer eller andra länder? Hur kan vi uppnå de bästa resultaten? Genom att de enskilda medlemsstaterna fritt beslutar om sin egen politik, som vi har gjort de senaste 60 åren, eller genom att uppträda enat?
En mellanstatlig lösning är inte längre det rätta sättet att hantera utrikes frågor, säkerhet och försvar. I stället behöver vi mer Europa. Vi behöver gå vidare från våra nationella egon och utvecklas mot större effektivitet på europeisk nivå.
En robust försvars- och säkerhetspolitik är bara möjlig om vi satsar all vår kraft och energi på ett fåtal tydligt definierade mål. År 2011 borde bli året för Medelhavsområdet, för bekämpande av terrorism, till och med för att uppnå ett genombrott i Mellanösternkonflikten. Om EU kan bli en betydelsefull aktör på detta område kommer det att kunna lägga sina ungdomliga misstag bakom sig.
Låt mig avsluta med ett citat från någon som är mycket välkänd bland er: Johannes Paulus II. ”Var inte rädd”, Catherine Ashton. Vi har gjort besparingar på 4 miljarder euro i EU:s budget. Lägg gärna fram några förslag på hur de pengarna kan användas, hellre än att återbörda dem till medlemsstaterna.
(Applåder)
Martin Schulz
Herr talman! I ett EU där utveckling mot åternationalisering pågår på alla områden bör Lissabonfördraget användas som ett verktyg för att skapa en ny gemensam politik: den gemensamma utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken.
Detta är den första viktiga allmänna debatt vi har fört med Catherine Ashton. Om vi blickar tillbaka på den första tiden minns vi att det stod klart att vissa regeringar inte ville att titeln ”EU:s utrikesminister” skulle användas. Detta ledde i slutändan till valet av titeln ”hög representant”. Detta är förståeligt, för en självständig utrikespolitik är tillsammans med skattepolitik och inrikespolitik ett av de viktigaste kännetecknen - man skulle nästan kunna säga det avgörande kännetecknet - för nationell suveränitet. Särskilt på området för utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik är det både modigt och svårt att överföra denna suveränitet till en överstatlig institution.
Vi i Europaparlamentet, tillsammans med den höga representanten, behöver emellertid ställa oss en helt annan fråga. Denna fråga är: Vilken är EU:s roll som självständigt organ i den internationella politiken? Under de senaste dagarna har jag läst artiklar om Catherine Ashton som förvånat mig, för där kritiserades hennes frånvaro och hennes brist på politik. Denna kritik kommer från personer som bara tänker på hur de kan göra sin egen nationella utrikespolitik och sina egna nationella intressen till allra högsta prioritet, och som utan samråd med några av sina samarbetspartner fattar ensidiga beslut som i slutändan kommer att splittra och inte ena Europa.
Vi behöver bara se på insatserna i Libyen. Sällan har det funnits en mer uppenbar splittring i EU:s internationella politik och dess internationella insatser än i frågan om hur vi ska förhålla oss till Libyen. I de stora huvudstäderna i EU finns det en tendens att se EU:s utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik som en förlängning av varje lands egna nationella politik finansierad med EU-medel. Ju större landets Auswärtige Amt, Foreign Office eller Quai d'Orsay är, desto mer uttalad är denna tendens. Catherine Ashton, du kommer utan tvivel att få brett stöd från parlamentet om du säger till dessa personer att du visserligen respekterar deras ensidiga intressen men att den gemensamma europeiska utrikespolitiken inte kan styras i samma riktning. Denna politik kommer att fastställas av dig, den höga representanten, på alla de områden där samförstånd uppnåtts.
Jag är för att öppna ett kontor av den sort du beskrev i Libyen, för du som hög representant, själva unionen och parlamentet som självständigt organ är alla trovärdiga i humanitära och politiska avseenden. Vi är mer trovärdiga än de stater som har vidtagit militära åtgärder i Libyen när det blev nödvändigt, men vars vapenexportörer hade de största montrarna på Libyens viktigaste vapenmässa i höstas. Tyskland, Frankrike, Storbritannien, Italien och Belgien är de största leverantörerna av vapen till överste Muammar Gaddafis armé som slåss mot rebellerna i Libyen. Det är inte den sorts trovärdighet som Europa behöver.
(Applåder)
Den trovärdighet som Europa behöver bygger på ”mjukt” inflytande. Exempel på detta är att bidra till att upprätta demokrati, att öppna ett kontor för att stödja utveckling av det civila samhället och att inte definiera internationellt samarbete som att tvinga andra att underkasta sig EU:s ensidiga diplomatiska och ekonomiska intressen utan i stället uppmuntra till politik som bygger på ett jämlikt partnerskap mellan olika delar av världen. Detta är min vision för EU:s utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik.
Du nämnde de tre M:en - money, mobility and market access. I nästa skede bör du lägga till de tre C:na - coherence, concreteness and the community method, eller samstämmighet, konkretisering och gemenskapsmetoden. Med de tre M:en och de tre C:na kommer du enligt min åsikt att hitta samarbetspartner i Europaparlamentet. Vi i gruppen Progressiva förbundet av socialdemokrater i Europaparlamentet vet att vi fortfarande befinner oss i begynnelsen av samarbetet mellan dig och parlamentet, och visst finns det saker som kan förbättras. Därför upprepar jag mitt erbjudande, vilket jag tror att jag gör på en majoritet av parlamentsledamöternas vägnar. Du kommer utan tvivel att finna mer stöd för din vision om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik här än bland de 27 utrikesministrarna. De är allesammans personer som jag respekterar, men de har alla ett problem, nämligen att de är utrikesministrar för enskilda länder.
(Talmannen avbröt talaren.)
Du, å andra sidan, är diplomatisk företrädare för en hel världsdel.
(Applåder)
Guy Verhofstadt
Herr talman! I lördags hade jag ett långt sammanträde i Kairo med den nye egyptiske premiärministern, Essam Sharaf. Slutsatsen av detta möte, och även min egen slutsats efter detta möte under min andra resa till Kairo de senaste två månaderna, är - liksom redan nämnts - att vi måste ge kraftigt stöd till dessa revolutioner i Nordafrika och särskilt till utvecklingen i Egypten. Vi måste sluta göra de förmyndaraktiga små anpassningar som vi har tillkännagivit hittills.
Jag ska göra en kort jämförelse. Vet ni hur mycket pengar som överfördes inom ramen för den amerikanska Marshallplanen, flera år i följd? 1 procent av BNP varje år. 162 miljarder dollar i faktiska pengar. Och vad är det vi talar om och lovar Egypten? En miljard. Inte 162 miljarder, utan en miljard. Inte under 2011, inte under 2012, utan 2013, när vi har möjlighet att göra det. Detta är enligt min åsikt ingenting alls. Vad jag förväntar mig av er och av kommissionen - för det är tydligen kommissionens pengar vi talar om - är inte storslagna planer på att förändra grannskapspolitiken. Det behöver vi göra i framtiden, men vad jag förväntar mig är direkt budgetstöd till Egypten så fort som möjligt. Vid årets slut kommer de nämligen inte att ha några pengar kvar i sin budget, och det skulle kunna bli början till en kontrarevolution i Egypten. Direkt budgetstöd eller att avskriva landets skulder - det är den omedelbara vägen framåt. Ett uttalande av detta slag i dag skulle definitivt vara till hjälp för Egypten och för egyptierna.
Mitt andra budskap handlar om Syrien. Låt oss vara ärliga, Catherine Ashton. Syrien är en stor katastrof. Vad som pågår där är ingenting mindre än ett arabiskt Himmelska fridens torg - jag har inga andra ord för att beskriva det. En arabisk motsvarighet till massakern på Himmelska fridens torg. Människor massakreras av stridsvagnar och krypskyttar varje dag. 800 människor har hittills dödats. 8 000 människor har hittills arresterats. Människor har torterats på det mest brutala sätt för att de ska avslöja lösenord till Facebook och namnen på kamrater som är verksamma på Facebook. Soldater som inte vill skjuta på sitt eget folk blir själva skjutna av arméns och Bashar al-Assads säkerhetspolis. Av det som pågår i dagens Syrien framgår mycket tydligt att det bara finns ett sätt att beskriva Bashar al-Assad, och det är som den brutalaste nuvarande diktatorn i världen. Det är den tydliga analys vi kan göra i dag.
(Applåder)
Så vad kan göras? 800 personer har hittills dödats, 8 000 personer har fängslats, varav några torteras dagligen - och vi fryser 13 personers tillgångar, men inte Assads. Jag anser att detta är obalanserat. Det är rent ut sagt löjligt, och det bidrar inte till att förmå Assadregimen att ändra hållning. Det räcker inte med 13 personer, även om detta omfattar en av Assads bröder och ett av hans syskonbarn som finns med på förteckningen. Nej, det finns hundratals personer som genast måste tas med på förteckningen, så snabbt som möjligt, om vi ska kunna utöva verkliga påtryckningar.
Jag kan i viss mån förstå ditt tillvägagångssätt. Du anser att om Assad lämnas utanför förteckningen kan det kanske bidra till att han ändrar sitt förhållningssätt senare. Nåväl - gör det då mycket klart här i dag i debatten. Jag vill att du ska förklara att Assad får ett par dagar på sig. Om han inte sätter stopp för vad som pågår just nu inom denna tidsfrist, frys då alla tillgångar, inte bara för de 13 personerna utan för hela Assads familj.
(Applåder)
Inför reseförbud, inte för 13 personer när 800 har dödats, utan för hela Assads familj. Klargör vad som är viktigt. De väntar på det.
I går hade vi direkt kontakt med personer i Syrien som sade att vi måste skärpa sanktionerna, för annars kommer han inte att sluta. Klargör att EU aldrig kommer att se familjen Assad som verkliga företrädare för det syriska folket, och att de kommer att hållas ansvariga för sina brott. Gör det nu genast. Det är vad vi förväntar oss av dig i dag. Du kan hjälpa till att stoppa detta arabiska Himmelska fridens torg. Det är inte sant att vi inte har något inflytande. Vi spelar en mycket viktig roll, och Syriens folk väntar på detta tydliga budskap i dag. Inte i morgon - i dag.
(Applåder)
Charles Tannock
Herr talman! Den viktigaste utvecklingen inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) i år har utan tvivel varit inrättandet av Europeiska utrikestjänsten. Som vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik har du, Catherine Ashton, på senare tid hamnat under press på grund av utrikestjänstens kraftlösa agerande. Men du kan aldrig någonsin vara mer effektiv än vad medlemsstaterna tillåter, och du är naturligtvis ovillig att använda dina egna initiativbefogenheter - ett förhållningssätt som jag stöder till fullo. Å ena sidan vill EU utforma sin globala roll som en diplomatisk tungviktare, men å andra sidan kräver den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken enighet, vilket innebär att man söker kompromisser för att bevara enskilda medlemsstaters intressen, särskilt de storas.
Detta hybrida fristående organ för EU:s utrikespolitik ger oss rätt, som redan från början motsatte oss inrättandet av Europeiska utrikestjänsten, eftersom vi ansåg att EU:s globala ambitioner skulle undergräva den nationella suveräniteten. Paradoxalt nog verkar det nu som om den nationella suveräniteten håller på att undergräva EU:s globala ambitioner, vilket vi nyligen såg i samband med händelserna i Libyen. Min grupp, ECR-gruppen, fortsätter ändå att engagera sig på ett konstruktivt sätt för Europeiska utrikestjänsten. Vi önskar den välgång. Vi hoppas att den kommer att fungera. Den behöver stabilisera sig, och vi vill se budgetneutralitet och mer politiskt ansvar.
Trots att vice ordföranden/den höga representanten har tillsatt utmärkta högre tjänstemän - jag har sett några av dem framträda inför utrikesutskottet - måste jag fråga varför hon har fått så lite i utbyte av resurserna från kommissionen, som tycks ha behållit en oproportionerligt stor andel för EU:s utvidgning och den europeiska grannskapspolitiken. Denna spricka ger inte EU:s skattebetalare valuta för pengarna, och den tjänar inte heller våra utrikespolitiska intressen.
Får jag nu ställa några specifika krav? För det första gäller det den nära förestående andra fartygsflottiljen till Gaza. Kan du som kommissionens vice ordförande/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik förmå Turkiet att stoppa denna farliga provokation i en tid då Israel utsätts för oerhörda spänningar och tryck, med missilattacker från Gaza och iranska krigsfartygs återupptagna passage genom Suezkanalen? Och hur ska EU samarbeta med en ny enhetlig palestinsk myndighet där Hamas, en terroristorganisation som fördömts av EU, ingår som en del?
För det andra undrar jag om du som vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik kommer att förhandla fram en lösning för att stänga Ashraflägret i Irak.
Kommer du att öppet och fullständigt fördöma godkännandet av Bahati-lagen i Uganda, som tillåter avrättning av homosexuella?
Slutligen håller jag fullständigt med Guy Verhofstadt om att du förtjänar beröm för alla dina ansträngningar att åstadkomma en stabilisering i länderna i Mellanöstern och Nordafrika, och särskilt för ditt fördömande av morden på kristna i Egypten, men varför har Syriens president Bashar al-Assad, som Guy Verhofstadt påpekade, inte tagits med på EU:s sanktionslista sedan hans styrkor brutalt har dödat oskyldiga civila som protesterat nyligen?
Daniel Cohn-Bendit
Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Jag skulle bara vilja ställa några frågor till dig i dag, Catherine Ashton.
För det första skulle jag, liksom Guy Verhofstadt, i fråga om Syrien vilja veta vad som hindrar EU från att placera president Bashar al-Assad på sin sanktionslista. Vilket land eller vilka länder hindrar för närvarande EU från att fatta det enda möjliga beslutet? Var snäll och tala om det för oss. Om det är Guido Westerwelle som är hindret, så säg det till oss; på det sättet får vi åtminstone veta vad som formar olika medlemsstaters politik.
Till skillnad från det tyska utrikesministeriet tänker vi inte påstå att president Bashar al-Assad är svaret på president Bashar al-Assads diktatur. Om detta är vad vi uppmanas att tycka, så är det i sanning otroligt. Den enda lösningen för Syrien är att president al-Assad lämnar ifrån sig makten: Detta bör vara EU:s inställning. Det är därför uppenbart att president al-Assad och hela hans familj måste finnas med på listan - inte i morgon eller i övermorgon, utan i dag. Om detta inte är genomförbart på grund av att det krävs ett enhälligt beslut måste du tala om vad som står i vägen för utvecklingen. Detta måste sägas offentligt, så att vi kan föra en verklig debatt inom EU.
För det andra undrar jag vad som hindrar Israel från att betala de skatter som palestinierna har rätt till, och varför det är på det viset. Naturligtvis måste vi upprätthålla säkerheten i Israel, men palestinierna ska inte behöva lida för att upprätthålla denna säkerhet i Israel. Detta kan inte vara lösningen.
(Applåder)
Min sista fråga: För några dagar sedan dog 600 människor vid den libyska kusten. Det fanns ett fartyg i området. Man har sagt oss att fartyget inte hörde till Nato, att det inte var Charles de Gaulle. Det tycks ha varit ett maltesiskt fartyg. Jag skulle därför vilja veta vilket fartyg det var, och vilken information som finns. Vem var det som underlät att rädda de 600 libyska flyktingarna? Nu på 2000-talet ska ingen komma och säga till mig att det inte är möjligt att identifiera fartyget. Att inte handla är ett brott som består i att inte bistå människor i nöd.
Lothar Bisky
Herr talman, fru Ashton! Under den här debatten kommer du inte bara att få höra beröm utan även kritik. Ärligt talat är det uppenbart att EU:s utrikespolitik har misslyckats på några områden, bland annat i arabvärlden, i Afghanistan, med att finna en lösning på Palestinas problem och när det gäller konflikterna bland våra grannar i öst. Den fråga som jag vill ställa är: Vad beror detta på? Hur kan vi nå konsensus inom EU och inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, när vi har 27 olika beslutsfattande nationer?
Det är uppenbart att utrikespolitik bedrivs med utgångspunkt i individuella intressen. Den tid då västvärlden kunde hävda sina egna intressen utan att ta hänsyn till sina partnerländer och deras folk är emellertid för länge sedan förbi. EU måste visa att man är beredd att anta en politik där olika intressen kan förenas. De viktigaste bidragande orsakerna till misslyckandet är dubbelmoral och en tendens att tänka i militära termer. Ledamöterna i den här kammaren jublade nästan när FN:s säkerhetsråd beslutade att ingripa militärt i Libyen. I dag tror jag att vi alla är villrådiga när det gäller händelserna där. Vad gör vi för människorna i Gaza eller Darfur? Hur kan vi ge de 1,4 miljarder människor som lever på en dollar om dagen rätten till ett värdigt liv? Min grupp är särskilt engagerad i den frågan.
Revolutionerna i arabländerna har ett viktigt krav gemensamt. De kräver alla rättvisa och hederliga förhållanden, både i fråga om fördelningen av välståndet inom samhället och i fråga om demokratisk delaktighet i det politiska beslutsfattandet, även när det gäller internationella förbindelser. EU måste reagera på detta krav. I syfte att nå detta mål måste vi arbeta tillsammans för att utveckla den internationella rätten och inte bara tolka och genomföra den unilateralt.
Bastiaan Belder
Herr talman, fru Ashton! Jag har ett antal heta frågor om utvecklingen i konflikten mellan Israel och Palestina. Hur kommer EU att ställa sig genom sina medlemsländer Storbritannien och Frankrike i FN:s säkerhetsråd i september, när det gäller den palestinska myndighetens ensidiga åtgärd att proklamera en palestinsk stat, märk väl vid sidan av fredsprocessen med Israel?
Denna fråga är desto mer brådskande sedan Fatah och Hamas förra veckan återupprättade den palestinska enheten, samtidigt som de fullständigt bortsåg från parternas - dvs. även EU:s - villkor för en enad palestinsk regering, nämligen erkännande av staten Israel, upphävande av våld och terrorism och uppfyllande av tidigare åtaganden. Under tiden visar Hamas tydligt att man hör hemma i EU:s förteckning över terroristorganisationer. Härav min brådskande fråga: Hur kommer EU i denna nya situation att tillämpa sina egna kvartettprinciper? Fortsatta kontakter med Ramallah på samma sätt som hittills visar i varje fall att man släpper dessa grundläggande fredsprinciper. Allt detta kommer att skada förbindelserna mellan EU och Israel allvarligt och är av mycket liten hjälp i fredsprocessen och kan i själva verket motverka den.
Gabriele Albertini
Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Frågan om EU:s utrikes- och säkerhetspolitik är i ett särskilt avgörande skede just i denna historiska situation, som utmärks av en synnerligen stark protestvåg som har slagit rot vid Medelhavet och även sprider sig över Mellanöstern.
Med tanke på denna allvarliga kris, som berör hela södra Medelhavsområdet och nu sprider sig till Arabiska halvön, måste Europaparlamentet agera som ett språkrör för alla dessa protester från vanliga människor. De riskerar sina liv, när de klagar högljutt för att förbättra förhållandena och inleda övergången till demokrati genom att störta de rådande regimerna. Vi i parlamentet vill tala direkt med den höga representanten och vice ordföranden, Catherine Ashton, särskilt med tanke på vår uppgift att kontrollera budgetarna för civila och militära uppdrag inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) och den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GSFP).
Den första delen av betänkandet gäller särskilt förhållandet mellan parlamentet och de andra institutionerna, främst rådet och kommissionen, med utgångspunkt i EU:s politik efter Lissabonfördragets ikraftträdande. Ett annat mycket viktigt ämne är EU:s multilateralism, som framför allt gynnas av inrättandet av Europeiska utrikestjänsten nyligen, som äntligen har kommit till stånd. I detta sammanhang måste jag välkomna den resolution som nyligen har antagits av FN:s generalförsamling och som ger EU observatörsstatus i säkerhetsrådet, varigenom en ambition som Lissabonfördraget ger uttryck för bekräftas.
Vi har försökt att åstadkomma en bedömning som så långt som möjligt motsvarar det rådande läget. Betänkandet belyser med rätta den starka vågen av civila protester i Tunisien, Egypten och Libyen men även i Syrien, Bahrain och Jemen och visar på händelser, sammanhang och förväntningar i vart och ett av dessa länder samt andra frågor av särskilt intresse, såsom våra starka transatlantiska förbindelser och våra synnerligen viktiga förbindelser med Ryssland.
Utvidgningen, stöd för civila rättigheter och rättsstatsprincipens införande, diplomatiska förbindelser med Brik-länderna (Brasilien, Ryssland, Indien och Kina), den arabisk-palestinska konflikten och fördömande av de blodigaste regimerna är några av ämnena i det betänkande som jag lägger fram för er att rösta om.
Roberto Gualtieri
Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Detta är en mycket svår tid för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GSFP).
Just när utvecklingen i det internationella systemet kräver att EU blir en trovärdig aktör inom säkerhet och försvar, just när EU:s inställning till krishantering genom att hellre stödja demokratin än att exportera den tycks passa vår tids utmaningar bättre, just när den ekonomiska krisen gör valet att utveckla ett gemensamt försvar oundvikligt, just när Lissabonfördraget gör nya instrument tillgängliga för att utforma den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken inom ramen för ett integrerat synsätt, kort sagt, just när en kvalitetshöjning av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken har blivit nödvändig och möjlig, då tycks det europeiska bygget knaka betänkligt i fogarna, och det finns en reell risk att den gemensamma säkerhets- och försvarspolitikens ambitioner och möjligheter måste minskas drastiskt.
I det betänkande som jag nu lägger fram försöker vi ta itu med denna motsägelse och föreslår möjliga svar för de andra institutionerna. När det gäller den libyska krisen nöjer vi oss inte med att uttrycka vår besvikelse över EU:s oförmåga att slå fast var man står och skrida till gemensam handling eller över de begränsningar som lagts på Eufors uppdrag i Libyen. Vi anser att tiden är mogen för ett initiativ från EU att i samverkan med våra andra partner åstadkomma eldupphör och genomföra förhandlingar som ska göra slut på Muammar Gadaffis regim och göra att övergången till en inkluderande demokrati kan påbörjas. Det är mycket osannolikt att Natos militära insats kan lösa problemen, och det är viktigt att strikt hålla sig till det mandat som FN:s resolution ger och undvika allt oproportionerligt bruk av våld.
Samtidigt hoppas vi att den gemensamma säkerhets- och försvarspolitikens tillgångar kommer att användas effektivt för att ge humanitärt bistånd till en civilbefolkning som hamnar i skottlinjen och att framtida operationer kommer att planeras på ett sätt som stöder den demokratiska utvecklingen i Libyen. Läget i Libyen ger också anledning till mer omfattande överväganden, och jag anser att det bekräftar de förslag som förs fram i betänkandet. Ansvaret för EU:s framtid och för säkerhet och försvar vilar naturligtvis främst hos rådet, dess medlemmar och även dess ordförande, som företräder unionen i frågor om utrikes- och säkerhetspolitik på den nivån.
Vi säger klart och tydligt till dem att bilateralt samarbete och koalitioner inte kan ersätta den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken som unionens politik. Vi anser inte att tanken på att åternationalisera denna politik är övertygande, inte för att vi är fördragspurister utan på grund av att denna politik inte skulle kunna klara de utmaningar som väntar om den åternationaliserades. Vi föreslår att parlamentet ska inleda en strategisk dialog med rådet, som vi uppmanar att diskutera parlamentets rekommendationer, att utforma en verklig strategi för utrikespolitiken och att ägna ett extra sammanträde åt EU:s säkerhet och försvar.
Vi uppmanar dig, Catherine Ashton, att öka dina ansträngningar för att skapa konsensus bland medlemsstaterna och använda dina olika funktioner för att göra sambandet mellan den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och andra aspekter av utrikestjänsten mer enhetligt. Europeiska utrikestjänsten är ett instrument med en enorm potential för detta arbete. I betänkandet läggs flera förslag fram för vilken roll den bör spela, till att börja med som en krishanteringsnämnd med möjlighet att reagera på ett verkligt integrerat sätt på kriser, och det gläder oss att se att den börjar ta form. Läget i Libyen bekräftar också EU:s otillräcklighet i fråga om dess militära kapacitet, som befinner sig långt under de nationella försvarsbudgetarnas genomgående höga nivå.
Det är helt uppenbart att styrka endast vilar på enighet. Detta tar sig uttryck i samling, delning, förstärkning av Europeiska försvarsbyrån, ett permanent strukturerat samarbete, utveckling av en effektiv och konkurrenskraftig europeisk försvarsmarknad, stärkande av den industriella och tekniska basen samt en förstärkning av den gemensamma lednings- och kontrollkapaciteten. Dessa funktioners otillräcklighet har bidragit till att EU inte har kunnat reagera omgående på den libyska krisen med att sätta upp ett permanent huvudkvarter för operationerna. Betänkandet innehåller ett stort antal konkreta förslag om detta och andra frågor, såsom en integrering av den yttre och inre säkerhetspolitiken med bibehållen respekt för gemenskapsmetodens företrädesrätt.
Det är värt att notera att de viktigaste politiska grupper som är för EU är eniga i denna fråga, och jag tackar skuggföredragandena och samordnarna för det fruktbara samarbetet. Parlamentet är berett att stödja utvecklingen av en gemensam säkerhets- och försvarspolitik som är fullt integrerad med unionens utrikestjänst och som har sina rötter i EU:s värderingar och principer. Catherine Ashton, vi hoppas att du kan ge oss ett övertygande svar såväl i ord som, framför allt, i handling.
María Muñiz De Urquiza
Herr talman, fru Ashton! Henry Kissinger beskrev sin samtid som militärt bipolär, ekonomiskt enpolig och politiskt förvirrad.
I dag är den internationella ordningen flerpolig på alla områden och politiskt komplex som en följd av globaliseringen. Globaliseringen innebär bland annat en spridning av maktcentrum och en kollektiv hantering av gemensamma problem och intressen. Nya internationella organisationer och forum har vuxit fram - ett exempel är toppmötesdiplomatin inom G20, G8, G7 osv. - och det finns förslag på att reformera de traditionella internationella organisationerna.
I samband med denna förändring och med tanke på EU:s internationella rättsliga status är det mycket viktigt att vi snabbt omformulerar den roll som EU spelar på denna scen och att unionen tar sin rättmätiga plats i den multilaterala ordningen, så att den kan fylla upp rollen som den betydelsefulla globala aktör som tillskrivs den i fördraget och som den här institutionen och, vågar jag säga, det europeiska samhället i stort kräver.
Denna process har redan börjat genom den resolution som FN:s generalförsamling antog den 3 maj, som kommer att möjliggöra att EU deltar i generalförsamlingens arbete. Detta är en historisk händelse och en diplomatisk triumf som vi måste erkänna utan omsvep, och för detta gratulerar jag dig, Catherine Ashton. Med tanke på de komplicerade förhandlingarna om antagandet av resolution 1973 kan vi emellertid föreställa oss det mödosamma arbete som väntar dig för att uppdatera och rationalisera EU:s representation, som är fragmenterad och splittrad och har ad hoc-karaktär i var och en av de 249 multilaterala överenskommelser där EU är inblandat.
Detta är naturligtvis inte bara beroende av dig. Det är även beroende av de stater som inte är medlemmar i EU och som är med i olika multilaterala organisationer. Det är också beroende av att vi organiserar den mest effektiva formen för representation inom EU, och med organisation avser jag en ordning som inbegriper dig - Europeiska utrikestjänsten -, kommissionens ordförande, rådets ordförande och det numera umbärliga deltagandet av unionens roterande ordförandeskap. Det är också beroende av att medlemsstaterna överlämnar företrädesrätten till representation till EU, särskilt när det gäller internationella organisationer som verkar inom områden där EU har exklusiv behörighet.
Vi minns alla Köpenhamnskonferensen om klimatförändringar som ett exempel på en meningslös kakofoni, orsakad av en överrepresentation av EU och dess medlemsstater. Vi minns också hur väl EU:s representation har fungerat i Världshandelsorganisationen eller i FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation. Vi kan också minnas hur förvirrande flerfaldig representation av EU:s olika ordförandeskap kan vara i toppmötesdiplomati eller de störningar som kan uppstå om inte bestämmelserna i artikel 34 i Lissabonfördraget om samordning av EU:s medlemmar i FN:s säkerhetsråd iakttas, när EU:s ståndpunkter läggs fram. Martin Schulz pekade på dessa flagranta störningar i sitt tal.
I det avseende syftar jag mer på medlemsstaterna än på dig i min uppmaning att bygga upp EU:s roll i en mer strukturerad multilateral världsordning och att utforma en genuin utrikespolitik för EU, där de tendenser och frestelser till renationalisering som förekommer i ett antal medlemsstater undanröjs.
Samtidigt som vi i huvudsak uppmanar medlemsstaterna att utforma den här rollen för unionen ber vi även att du ska göra bruk av din rätt att ta politiska initiativ och att dina tjänsteavdelningar ska arbeta för att höja nivån på EU:s externa representation och rationalisera den.
Vi befinner oss i ett historiskt skede för världen, och du kan leda EU i dess internationella roll, till exempel genom initiativ liknande det som du just har aviserat, att öppna ett EU-kontor i Benghazi. Du kan räkna med parlamentets stöd, och inte bara dess stöd utan även dess mandat att etablera en rationell, strukturerad och sammanhängande EU-representation på den internationella scenen så snart som möjligt.
Catherine Ashton
Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för deras bidrag.
En av de synpunkter som kom fram väldigt mycket i det som alla gruppledare sade - även om Charles Tannock påpekade att hans grupp aldrig hade varit för bildandet av Europeiska utrikestjänsten - var önskan att se ett enhetligt synsätt, om vi nu har det. Jag håller med. Jag saknar inte ambitioner för vad EU kan vara. Men jag måste ta hänsyn till vad vi faktiskt är. Vi antog ett fördrag, och när fördraget väl var antaget sade jag skämtsamt att jag fick det och en penna och att detta var de resurser som jag började med. Det är till stor del sant, men vi är inte där vi vill vara. Vår utmaning är att se till att inte bara parlamentet och dess ledamöter med den passion som jag förnimmer här utan även kommissionen, rådet, utrikesrådet, rådet för utvecklingsfrågor, försvarsministrarna - allt som jag leder och ansvarar för att sammanföra - går fram med samma ambitioner. Jag är inte det minsta förvånad, och jag tror inte heller att ledamöterna är förvånade, över att finna att allt under resans gång inte fungerar så effektivt som ni skulle önska eller ibland som jag skulle önska, särskilt i en tid då så mycket händer.
Det vi måste göra är att fortsätta arbeta på den ambitionsnivå som leder dit vi vill komma. Detta gäller för allt som vi gör, vare sig det gäller sanktioner som vi utfärdar - där måste vi ha alla 27 med oss, eftersom det krävs enighet - eller vårt sätt att stödja länder som Egypten och Tunisien. Som Guy Verhofstadt sade behöver vi kommissionens stöd för att verkligen gå framåt och göra förändringar och få en ny strategi och nya ambitioner på lång och kort sikt.
Nåväl, just nu stöder vi människor. Allt detta kräver att vi ändrar oss, gör förändringar. Vi har slagit in på den vägen. Jag är inte alls nöjd, men jag är realistisk och vet exakt var vi är. Om ni uppmanar mig - och det ska ni göra så ofta ni vill - att försöka skynda på denna utveckling, så kommer jag att göra det. Men anklaga mig inte för brist på initiativ, för att inte ha ambitioner och för att inte säga detta klart och tydligt i utrikesrådet, i medierna och annorstädes, för det är inte sant. Jag brinner verkligen för detta. Jag vill att EU ska vara så mycket mer än det är, men det kräver att vi slår in på den vägen och färdas tillsammans. Det är svårt för enstaka medlemsländer med egna valkretsar att alltid kunna se detta utifrån vad som är bäst för Europa i världen i stället för vad som är bäst på hemmaplan. Jag förstår det också.
Jag instämmer i det som Joseph Daul sade om att terrorismen i grannländerna och fredsprocessen i Mellanöstern är några av de viktigaste målen när det gäller vårt arbete i år. Det är därför som vi har varit så engagerade, till exempel i Libyen, med att sammanföra de regionala organisationerna - Afrikanska unionen, Arabförbundet, FN och Islamiska konferensen. Detta är verkligen ett viktigt arbete när det gäller att tänka igenom hur vi ska gå fram med en process som är synnerligen svår. Hur kommer vi till den punkt där Muammar Gadaffi måste avgå? Vi för en dialog där människorna kan se framtiden, och detta arbete pågår hela tiden. Det är helt avgörande, och det kräver av oss att vi har en enad front.
Martin Schulz sade att vi har lång väg att gå. Jag håller med. Det finns mycket mer som vi måste göra, och vi måste se till att demokratibyggande är en stor del av denna resa, men vår färd är också beroende av vad vi kan göra. Jag gillar de tre C:na: Jag anser att vi kan bli mycket mer samstämda (”coherent”), jag anser att vi kan bli bättre på samarbete (”cooperation”) och jag vet naturligtvis att parlamentet vill genomföra unionens regelverk (”communautaire”). Sätt mig därför under press, men gör det även med medlemsstaterna.
När det gäller Marshallplanen anser jag att det som general George Marshall gjorde med de första 13 miljarder USD som han fick av kongressen 1948 är ett mycket bra exempel. Det är också ett bra exempel på grund av de olika åtgärder som han vidtog. Han skaffade lån, tjänster och rådgivare och gjorde märkbara förändringar på bred front, så jag anser att detta är ett gott exempel. Det är naturligtvis inte själva planen som vi talar om. Människorna behöver något nytt som passar just dem, men det är viktigt. Jag håller med dig om stöd och skuldfrågor. Därför för vi diskussioner med länder som dessa länder har sådana förbindelser med, och därför för vi också diskussioner med kommissionen.
Jag håller med om det avskyvärda våldet i Syrien. Jag saknar på inget sätt ambitioner för vad vi bör göra med Syrien. Vad vi har att göra är åter att slå in på en väg av sanktioner. Vi började med de 13 personer som var direkt inblandade i regimens förtryck. Det diskuterades mycket, Daniel Cohn-Bendit, om huruvida president Bashar al-Assad skulle ingå, och det fanns många olika åsikter. Jag kan inte bara ge er en lista över medlemsstater som sade ja eller nej. Det fanns starka åsikter om hur vi ska göra med detta med tanke på några av de aktuella situationerna. Det beslut som fattades var ett nej för den första listan, men vi ska titta på detta igen denna vecka. Jag försäkrar er att jag är fast besluten att sätta så stor politisk press på Syrien som vi bara kan och att - som jag gjorde när jag talade med utrikesminister Walid Muallem i går - se till att de förstår innebörden av vad de gör och tar intryck av det fönster som håller på att stängas och faktiskt ändrar kurs och slår in på en annan väg.
Charles Tannock, du talade mycket om sådant som har att göra med stödet från de 27 medlemsländerna, en önskan om att vi ska få tillräckliga resurser och att vi inte får tillräcklig valuta för pengarna. Jag anser inte att vi får dålig valuta för pengarna. EU:s institutioner riktar sig alla mot samma mål. Vi måste försäkra oss om att de ambitioner som du har för vad vi ska göra faktiskt kan förverkligas. Jag måste finna resurser för att öppna ett kontor i Benghazi. Att stödja våra delegationer i Irak bättre, som några ledamöter diskuterade med mig i morse, kräver resurser. Vi måste finna dessa både genom att bli bättre och mer effektiva, det håller jag med om - men även genom att inse vad vi har att göra.
Jag har redan talat om fartygsflottiljen, några av de frågor som rör den palestinska myndigheten och de diskussioner som pågår mellan Fatah och Hamas - du tog också upp dem, Bastian Belder. Jag klargjorde att vår inställning till Hamas inte har förändrats, men jag klargjorde också att vi stöder de möjligheter som president Mahmoud Abbas har för att åstadkomma enighet bland palestinierna genom sin teknokratiska regering och genom val, vilket kommer att vara mycket viktigt. Vi har inte ändrat vår inställning, och vi är mycket tydliga med att vi är mycket uppmärksamma när vi betraktar detta.
Jag ville också säga något om det som Lothar Bisky sade, när han talade om de fattigaste i världen: att stödja ”ett värdigt liv” var hans uttryck. Jag anser att det vi gör med millennieutvecklingsmålen och det arbete som vi gör tillsammans för en samlad utveckling kommer att vara mycket viktigt för detta i framtiden.
Helt kort - för jag vill inte ta upp för mycket tid - vill jag tala med Gabriele Albertini om hans betänkande, och jag vill citera från det. Han talar om samstämdhet och säger att för att samstämdhet ska uppnås krävs det ”först och främst att EU:s medlemsstater har den politiska viljan att övervinna sina skilda perspektiv”. Jag håller helt med. Vi vet att om vi ska kunna genomföra Lissabonfördraget till fullo - och det är vad som står i betänkandet - behöver vi en hållbar finansiering även i nästa budgetram. Jag håller med om det som står i betänkandet på väldigt många sätt, och i synnerhet om behovet av att aktivt främja våra värderingar och aktivt använda alla de strategiska instrument som vi har. Jag är också angelägen om att förbättra den dialog som vi för.
En av våra största svårigheter är tid - hur mycket tid vi ska använda - och jag vill försäkra mig om att vi använder tiden på bästa möjliga sätt i våra diskussioner med er. Du och jag hade en bra diskussion i går, Roberto Gualtieri. Jag håller med om vikten av att gå framåt, särskilt när det gäller att samla och dela, vilket kommer att utgöra en del av diskussionen med försvarsministrarna nästa vecka. Vi måste se till att vi använder EU:s resurser mer effektivt. Att samla och dela är en mycket enkel idé, men den är mycket effektfull. Vi har en stor militär potential som i stort sett är outnyttjad, så beslut om att använda militära resurser och stödja varandra genom att samla och dela är något som vi måste föra fram. Vi försöker också att förbättra Europeiska försvarsbyråns arbete och ta upp några av de utmaningar som vi har sett tydliga prov på i de reaktioner som vi har tagit emot under de senaste veckorna, särskilt i Libyen.
Slutligen vill jag tacka María Muñiz De Urquiza för hennes betänkande och för hennes stöd när det gäller FN. Jag tycker att jag visade mitt personliga engagemang för styrkan i multilateralt agerande genom det arbete som jag utförde i FN förra veckan. Vi måste se på EU i FN-systemet och i alla andra internationella organisationer. Vi måste låta vår röst höras tydligare, och vi måste vara mer framträdande och mer kreativa i det vi gör.
Nu återstår det bara för mig att tacka den första omgången av talare och att säga att jag ser fram emot att få lämna några kommentarer i slutet av sammanträdet.
Jörg Leichtfried
Herr talman, fru Ashton! I diskussionen om EU:s utrikespolitik och EU:s ställning i världen är vi eniga om att det finns ett behov av förbättringar på grund av en rad olika omständigheter. Vi skulle emellertid kunna följa exemplet från ett annat liknande politikområde som redan fungerar synnerligen väl, nämligen utrikeshandeln. EU har ensamt det politiska ansvaret för utrikeshandeln. Det är den enda aktören och medlemsstaternas enda företrädare. Det kritiseras inte ständigt på grund av nationell fåfänga. Vi må vara oense på andra områden, men här är vi starka och förenade.
Det är dags för oss att använda vår styrka för att se till att de människor som lever i våra partnerländer kan dra nytta av de värden som har hjälpt oss: mänskliga rättigheter, social trygghet, rättvisa och frihet. Denna nya dimension av EU:s utrikespolitik är något vi bör och faktiskt måste följa upp för att göra världen friare, rättvisare och socialt tryggare i framtiden.
Krzysztof Lisek
(PL) Herr talman, fru Ashton! Låt mig först tacka föredraganden Roberto Gualtieri och även de andra skuggföredragandena, som jag hade nöjet att arbeta med. Jag vill säga att jag som ny i den här rollen hade väntat mig en skarp ordväxling, särskilt som betänkandet har viss militär anknytning, men det visade sig att arbetet flöt mycket lugnt.
I Catherine Ashtons första tal, när hon talade om de konflikter som har brutit ut i Nordafrika, sade hon att vi inte vet var de kommer att sluta och vad deras slut kommer att leda till. Vi kan naturligtvis inte säga att den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken kommer att vara en undermedicin för allt ont i världen, men om vi utvecklade den skulle det säkert betyda att vi skulle veta mer om dessa konflikter och att vi kanske skulle kunna förhindra eller lösa dem. Jag tänker på de konflikter som har brutit ut i Nordafrika och Mellanöstern och även på de slumrande konflikter som fortfarande ligger och pyr i Nagorno-Karabach, Transnistrien och de ockuperade områdena i Georgien.
Det är välkommet att Roberto Gualtieris betänkande spänner över många frågor - det är ett ganska omfattande betänkande. Av tidsskäl vill jag inte nämna så många av dem, men jag skulle vilja beröra två frågor. För det första frågan om den verksamhet som bedrivs inom ramen för EU:s uppdrag. I underutskottet för säkerhet och försvar talade vi många gånger om hur vi måste lära av misstagen eller av vissa misslyckanden, så att dessa uppdrag fungerar bättre i framtiden. Planeringen och hanteringen av EU:s insatser är fortfarande en öppen fråga. Weimarinitiativets ministrar har tagit upp detta i en skrivelse till dig, Catherine Ashton. Vi hoppas på särskilda åtgärder inom detta område.
Slutligen vill jag nämna förbindelserna mellan EU och Nato. Jag välkomnar att du upprätthåller ständiga kontakter med Natos generalsekreterare och Förenta staternas utrikesminister. Vi måste fortsätta med dessa kontakter för att inte dubbelarbeta - helt enkelt för att spara pengar. Vi vet att en revolution inte är möjlig, Catherine Ashton, men vi väntar oss att du vidtar åtgärder som kommer att främja utvecklingen.
Véronique De Keyser
(FR) Fru talman, fru Ashton! Du har fått ta emot mycket kritik de senaste dagarna, Catherine Ashton. En del av den är bara billig politisk taktik, och min grupp har fördömt detta. En del av kritiken kan emellertid inte avfärdas utan vidare, och jag skulle vilja låta dig ta del av mina farhågor.
Det är sant att vi inte alltid har ett klart grepp om EU:s utrikespolitik, särskilt i fråga om vad man vill uppnå med den, med andra ord dess syfte. Dina kommunikéer antas men håller ofta låg profil, varav vi kan dra slutsatsen att det antagligen finns meningsskiljaktigheter inom unionen, vilket i sig är ett budskap, även om det är negativt. Så du griper dig an arbetet, du har dina telefonsamtal och du lägger ned din själ i arbetet, det råder det inget tvivel om, men resultatet av dessa ansträngningar försvagas tyvärr i mediebruset, och därför förefaller resultatet av unionens utrikespolitik synnerligen svagt mot bakgrund av de dundrande tal som några av Europas statschefer håller.
Här öppnar sig ändå ett utomordentligt politiskt utrymme för dig genom de arabiska revolutionerna, där EU:s diplomatiska roll måste göras mycket tydlig, för bortom de enskilda ländernas specifika drag är sanningen den att allt har ett samband. Försoningen mellan Fatah och Hamas hade till exempel varit obegriplig utan den arabiska revolutionen i Egypten och även utan det nyligen inträffade blodiga förtrycket i Syrien. Ja, det är för att Bashar al-Assad har passerat en gräns som Hamas plötsligt inte längre känner sig hemma i Damaskus och överväger att flytta till Qatar och Kairo och vill förhandla i sista minuten, fast man har förhandlat hur länge som helst. Dessa möjligheter måste tas tillvara!
Vilken är då vår nuvarande politik för Syrien och Mellanöstern? Som jag har sagt är den otillfredsställande. Dessutom delar jag några av mina kollegers ilska beträffande Syriens undantag och nu undantaget för Bashar al-Assad, som har undgått sanktioner. Detta måste vi få bättre förklarat för oss, Catherine Ashton.
En sak till. Om inte Kuwait eller Nepal kandiderar i elfte timmen på uppmaning av Förenta staterna kan vi mycket väl få se Syrien leda FN:s råd för mänskliga rättigheter den 20 maj. Kan du verkligen se Syrien som ordförande för FN:s råd för mänskliga rättigheter?
Sanktioner är inte tillräckligt. Har du agerat mot att Syrien ska leda FN:s råd för mänskliga rättigheter? Har du drivit på för en internationell undersökning av massakrerna? Även om du inte lyckas övertyga statscheferna - och här håller jag med Daniel Cohn-Bendit - säg det, så att vi inte behöver gissa! Det är denna oklarhet som tynger oss.
När det gäller Mellanöstern håller jag inte precis med dig. Du har försiktigt välkomnat försoningen mellan Fatah och Hamas, men kommer du att föra en dialog med Hamas? Ska vi upprepa misstagen från 2007? Som bekant är läget med säkerhet mycket komplicerat. Jag anser emellertid att vi måste gripa detta tillfälle. Hamas har stött det arabiska fredsinitiativet. Båda partierna har gjort otroliga eftergifter för att bilda den här regeringen. I den överenskommelse som omger bildandet av den framtida regeringen, vilket kanske kommer att ske om en månad, har man accepterat tanken på val, den palestinska myndigheten, Mahmoud Abbas möjliga deltagande i förhandlingar och begreppet 1967 års gränser, vilket både är ett viktigt krav och ett indirekt erkännande av Israel. Säg därför inte att du står där du stod för två år sedan. Det skulle vara otänkbart för oss.
Frågan är brådskande. Försiktighet kan inte ersätta mod i politiken; de måste gå hand i hand. Parlamentet kommer alltid att stå bakom dig, om du vågar visa upp en stark vision.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Fru talman, fru Ashton! Vi är fortfarande långt ifrån en gemensam utrikespolitik som verkligen är värd namnet. Du kritiseras för detta, men ibland tycks det mig som du har gjorts till syndabock i ett läge som är bortom din kontroll och som orsakas av att medlemsstaterna inte har den politiska viljan att enas om ett gemensamt synsätt.
Låt oss ta Libyen som exempel. Först hindrade Italien införandet av sanktioner, sedan erkände Frankrike övergångsrådet i Benghazi utan några konsultationer och slutligen lade Tyskland ned sin röst om resolutionen i FN:s säkerhetsråd. Det finns inget du kan göra för att ändra på detta, men det ger EU en negativ framtoning. I Syrien borde vi ha infört kraftigare sanktioner, men här krävdes också enhällighet. Det finns några medlemsländer - Grekland, Italien och Spanien har nämnts i pressen och Tyskland kan också vara ett av dem - som är emot detta. I detta fall måste du stå upp här och säga: ”Vi har bara kunnat ta med 13 på listan”.
Behovet av enighet paralyserar oss. Det fungerar inte längre med 27 medlemsstater. Vi måste ta nästa stora steg framåt i vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Det vill jag göra fullkomligt klart för Charles Tannock och hans vänner i Torypartiet.
Vad kan du göra? Tala om att EU:s samarbete har misslyckats och peka ut de skyldiga. Använda gemenskapens instrument, i synnerhet för att främja demokratin.
Jag blev förvånad över att höra dig tala så öppet om ett europeiskt initiativ för demokrati. Vi håller på att utarbeta ett betänkande om detta ämne med Véronique De Keyser som föredragande, och vi håller på med värderingen av vad som krävs. Jag måste göra fullständigt klart att vi inte vill ha ett andra Europeiskt instrument för demokrati och mänskliga rättigheter, som är byråkratiskt, långsamt, alltför komplext och opolitiskt. Vi behöver en lösning som är obyråkratisk, snabb, enkel och politisk. Om du kan åstadkomma detta kommer du att ha vårt fulla stöd.
Michał Tomasz Kamiński
(PL) Fru talman, fru Ashton! Ett av de mest rörande ögonblicken i mitt liv inträffade i december 2007, när jag var närvarande vid det symboliska öppnandet av gränsen mellan Polen och Litauen av president Lech Kaczyński och president Valdas Adamkus, en ceremoni som hölls för att markera att Polen och Litauen gick med i Schengenområdet. Jag vill säga att för oss - som vuxit upp bakom järnridån - är friheten att resa och ett Europa utan gränser påtagliga exempel på den lyckade europeiska integrationen. Jag skulle vilja vädja om följande: Under inga omständigheter får en återgång till gränser i Europa bli ett politiskt verktyg eller ett försök till ett populistiskt svar på vad som kanske till och med kan vara verkliga problem. Schengenområdet är en viktig landvinning som vi måste bevara.
Tack, Catherine Ashton, för att du sade att vår inställning till Hamas inte har förändrats. Problemet är tyvärr att palestiniernas och president Mahmoud Abbas inställning till Hamas har förändrats. Jag vill vädja till dig att se till att det oerhört stora bistånd som går till den palestinska myndigheten inte används av Israels fiender för angrepp mot vad som för närvarande är den enda demokratin i regionen. Jag vill påminna alla om att Israel är det enda land i Mellanöstern där den arabiska befolkningen kan använda och faktiskt använder sin rättighet att välja sina företrädare i parlamentet.
Franziska Katharina Brantner
(EN) Fru talman! Jag skulle vilja påpeka följande för kommissionens vice ordförande/den höga representanten: EU:s utrikespolitik saknar för närvarande ledarskap, mod och gemenskapsmetod, och detta i en tid då unionen har fler redskap för utrikespolitiken till sitt förfogande än någonsin. Som du ofta säger själv har du en lyssnande attityd; du lyssnar på nationella regeringar och väntar tills de har uttalat sig. Sedan presenterar du den minsta gemensamma nämnaren, och detta ofta när händelseförloppet redan har gått in i ett nytt skede.
Vilken är till exempel din övertygelse när det gäller Syrien? Ska Bashar al-Assad tas med på listan eller inte? Vad anser du? Det vill vi höra. Vill du hota med sanktioner eller inte? Du ber oss, det gjorde du i ditt svar, att sätta press på regeringarna, så tala då om för oss vilka. Öppna debatten!
Det är visserligen sant att medlemsstaterna ofta saknar den politiska viljan att handla enigt och beslutsamt, och de vill inte att du ska vara stark, men tro mig, Catherine Ashton, de kommer inte att stödja dig och de kommer inte att rädda livet på dig som den höga representanten. Jag kan lova dig att de inte är någon garanti för att du ska bli kvar på din post. Detta ändrar inte heller det faktum att du tillskrivs en starkare ställning i Lissabonfördraget. Du är det roterande ordförandeskapet. Du är kommissionens vice ordförande. Du kan ta initiativ. Du ska sätta dagordningen. Du ska föra fram dina uppfattningar, dina beslut, och låta medlemsstaterna reagera.
Om du inte själv tar några initiativ, så ta åtminstone inte död på andras. Ta till exempel översynen av Göteborgsprogrammet för förebyggande av väpnade konflikter för tio år sedan, som initierades av Anna Lindh: Det ungerska ordförandeskapet inledde en översyn och ville att du skulle ta över, men du stoppade den. Jag förstår inte varför. Jag kan bara rekommendera dig att våga mera, delegera mera. Gör som Margaret Mead, som du citerade. Var den agent för förändring som vi behöver. Jag lovar dig: endast detta och ingenting annat kommer att rädda din ställning.
Takis Hadjigeorgiou
(EL) Fru talman, fru Ashton! Jag anser att du har rätt i att känna dig orättvist behandlad genom den kritik som riktas mot dig. Hur kan man skylla på dig, när du är bunden av de beslut som fattas av de stora staterna i EU? Jag har emellertid en fråga till: Kommer de som riktar kritik mot sina regeringar att göra något annat än det som de nu fördömer, när de själva har makten i sina länder? Jag instämmer också i det som Martin Schulz sade, nämligen att europeiska stater fram till nyligen har sålt vapen till dem som nu har visat sig vara diktatorer. Politik innebär emellertid förutseende; det innebär en snabb diagnos av problemen, för i annat fall handlar vi bara i efterhand.
Europeiska stater bombar dem som nyligen var deras partner; samtidigt bombar och förstör de emellertid också de vapen som de själva har sålt. Det är klart att man inte kan sälja nya vapen utan att förstöra de gamla. Vi menar att om EU ska göra framsteg måste det utveckla en politik som bygger på principer om fred, skilda från militära medel och interventioner, och främja en demilitarisering av internationella förbindelser. Unionen måste göra sig av med kärnvapen och hjälpa till att befria vår planet från kärnvapen. Detta kommer att vara ett ärofullt ögonblick för EU.
Ett ord om ett grannland i Mellanöstern, nämligen Turkiet. Dussintals journalister sitter i fängelse i Turkiet, och landet har fortfarande 40 000 soldater som ockuperar halva Cypern och kränker turk- och grekcyprioters rättigheter. Därför ber jag Catherine Ashton att på Cypern i tid se det som vi såg för sent på Arabiska halvön.
Fiorello Provera
(IT) Fru talman, Catherine Ashton, mina damer och herrar! Attackerna mot koptiska kyrkor i Egypten och dödandet av kristna är tecken på att den religiösa intoleransen förvärras, att den sviker andan av enighet på Tahrirtorget där kopter och muslimer demonstrerade tillsammans mot regimen.
Samexistens och social stabilitet är grundläggande för en korrekt övergång till demokrati, men det blir omöjligt genom den här bristen på tolerans. Myndigheterna i Kairo måste därför satsa mer på att skydda minoriteter och protestera mot den salafistiska extremismen, som strider mot principerna för den moderna demokrati som det egyptiska folket eftersträvar. Ekonomisk utveckling, där utländska investeringar och framför allt turismen återupptas, är otänkbart utan tolerans, ordning och stabilitet.
Det ligger därför i Egyptens och världens intresse att Europa ger ett generöst stöd, men förutsättningen för stödet måste vara en effektiv politik för att skydda minoriteter, i linje med principen om ”mer för mer” som du, Catherine Ashton, föreslog tillsammans med kommissionsledamot Štefan Füle.
Andreas Mölzer
(DE) Fru talman, Catherine Ashton! De aktuella händelserna i Syrien påminner oss återigen om det dilemma som EU befinner sig i när det gäller Mellanöstern och det som händer i Nordafrika. Vi har i många år stöttat despotiska regimer och diktaturer i arabvärlden. När nu president Bashar al-Assad börjar vidta brutala åtgärder mot sitt eget folk fördömer vi självfallet pliktskyldigt hans handlingar och inför halvhjärtade sanktioner. Enligt min mening är det inte vad som avses med trovärdighet. För arabvärlden har demokrati och mänskliga rättigheter uppenbarligen aldrig varit mycket mer än tomma ord. Det är uppenbart att man försöker dölja att Bryssel, med andra ord EU, huvudsakligen har agerat i amerikanernas geopolitiska intresse i området.
Framför allt är EU:s hjälplöshet inför utvecklingen i södra Medelhavsområdet oroande. Vi välkomnade demokratins ankomst när revolter och uppror började. Vad händer nu i Tunisien? I bästa fall kan situationen beskrivas som kaotisk med en övergångsregering som är på väg att störtas igen. Egypten förefaller ha en permanent eller tillfällig militär diktatur som förföljer de koptiska kristna. Och i Libyen pågår ett inbördeskrig där de splittrade européerna ingriper halvhjärtat med hälften av sina resurser.
Amerikanerna kanske anser att Syrien är en hård nöt att knäcka. President Bashar al-Assad behöver inte ens oroa sig för att armén ska vända sig mot honom på grund av externa påtryckningar. Det finns inte heller någon skyddande maktfaktor som kan störta honom. Ändå skulle en regimförändring i Damaskus definitivt få vittgående konsekvenser för hela regionen. De första syriska flyktingar som kommer till Turkiet kan vara förtruppen till ett stort inflöde av människor som flyr från konflikten.
På grund av den aktuella situationen i Syrien och Libyen behöver vi i Europa och Bryssel snarast utveckla en självständig politik som inte är beroende av eller påverkad av Washington. På grund av vår geografiska närhet påverkas Europa direkt av händelserna i regionen, till skillnad från USA. Vi får emellertid inte tillåta oss att dras längre in i det libyska inbördeskriget, annars riskerar vi att bli ett mål för terrorism och extremism.
Eduard Kukan
(EN) Fru talman! När det gäller betänkandet om EU som en global aktör visar utvecklingen på den internationella scenen att EU behöver agera snabbare. Det innebär att vara beredd att möta globala utmaningar. Lissabonfördraget har skapat ramen och de nödvändiga instrumenten för sådana åtgärder.
Vi bör börja med att ta upp globala maktklyftor. Exempel som klimattoppmötet i Köpenhamn, resolutionen från FN:s generalförsamling om utökade rättigheter till medverkan - jag gratulerar Catherine Ashton till det - eller EU:s deltagande i Internationella valutafonden visar inte bara att vi måste ta upp dessa frågor utan även att vi måste hitta en gemensam strategi.
Av rapporten framgår var satsningarna bör intensifieras. Ett av de viktigaste områdena är att stärka vår roll och samordning i Förenta nationernas system. Detsamma gäller internationella finansinstitut och multilaterala säkerhetsorganisationer. Allt detta kommer inte att ske automatiskt. Det kommer att kräva tid och enhetliga och samordnade åtgärder från vår sida. Vi behöver snarast en långsiktig strategi som tydligt anger vilka steg och åtgärder vi behöver vidta för att förstärka vår position på den globala scenen. Jag hoppas att Catherine Ashton snart kommer att föreslå en sådan strategi och att vi får tillfälle att diskutera den här i parlamentet.
Jag har ytterligare en kommentar som har mer att göra med Gabriele Albertinis betänkande. I söndags genomfördes lokala val i Albanien. Jag var ordförande för Europaparlamentets särskilda delegation som deltog i observationerna av valet, och jag har ett budskap till er. Albaniens medborgare - jag talar inte om politikerna utan om vanliga människor - betraktar oss i EU med tillit och hopp. De hoppas att vi ska hjälpa dem att hitta en lösning på den mycket svåra politiska situation som deras politiker har lett dem in i. Till skillnad från våra globala ambitioner behövs här små steg. Hur bra kan vi vara på vårt eget område? Det är emellertid en prövning vi måste ta oss igenom framgångsrikt och värdigt.
Hannes Swoboda
(DE) Fru talman, Catherine Ashton, mina damer och herrar! Som skuggföredragande skulle jag till att börja med vilja framföra mitt uppriktiga tack till föredraganden, Gabriele Albertini, för hans mycket positiva samarbete kring betänkandet.
I betänkandet och självfallet också i den här debatten har vi helt riktigt huvudsakligen inriktat oss på de södra områdena och Mellanöstern. Jag vill inte upprepa vad Martin Schulz, Véronique De Keyser och andra har sagt. Jag skulle bara kort vilja hänvisa till situationen i Palestina och Israel.
Jag anser att en försoning mellan Hamas och Fatah och deras villighet att grunda en stat utgör en stor möjlighet, eftersom det kräver åtagande och ansvar att bilda en stat. Vi måste absolut klargöra det. Vi behöver ett erkännande av Israel, vi behöver fred i regionen och vi behöver se till att man avstår från våld.
(Applåder)
Det är mycket viktigt. Israel måste emellertid också erkänna en oberoende palestinsk stat på precis samma sätt som Hamas måste erkänna staten Israel. Det är först när vi har denna tvåstatslösning som vi också kan åstadkomma fred i Mellanöstern.
Jag vill blicka söderut men också österut, eftersom jag å ena sidan var ansvarig för en parlamentsdelegation till Turkmenistan och å andra sidan i går utnämndes till parlamentets föredragande för Ryssland. Trots ett begripligt fokus på problemen i söder får vi inte glömma hur viktiga våra grannländer i öster är. Turkiet spelar också en avgörande roll här. Vi bör inte enbart betrakta Turkiet som ett kandidatland. Turkiet måste också vara vår partner, särskilt när det gäller situationen i Medelhavsområdet. Men det är även viktigt för oss att stärka våra kontakter med Turkiet när det gäller Svartahavsregionen och införliva Turkiet i vår gemensamma europeiska utrikes- och säkerhetspolitik. Det har inte nödvändigtvis något att göra med frågan om medlemskap.
För det andra är partnerskap med Ryssland en mycket viktig faktor. Vi vill inrätta ett partnerskap med Ryssland, men vi behöver förhandla utifrån en stark position och med självförtroende. Här misslyckas vi ibland. Medan Ryssland har för mycket har vi för lite. Först när vi befinner oss på jämlik fot kommer vi att kunna nå en överenskommelse. Även om jag är mycket positiv till partnerskapet, som måste vara ett strategiskt partnerskap, är jag samtidigt väldigt förvånad över de påtryckningar som Ryssland nu utövar, särskilt i Ukraina. Tidigare skulle vi ha beskrivit ledamöterna i de ryska och ukrainska regeringarna som vänner, men nu behandlar Ryssland verkligen inte Ukraina rättvist. Det gäller även attityden till några energileverantörer, och vi har också sett det i Turkmenistan. Vi måste därför göra det klart för Ryssland att vi vill ha ett partnerskap som bygger på jämlikhet och gemensamma intressen. Vår målsättning måste definitivt vara att upprätta ett verkligt och aktivt partnerskap.
När det gäller Centralasien, Catherine Ashton, vill vi vara delaktiga, men vi har ingen representation där. Jag vet att vi har ekonomiska problem, men vi behöver snarast företrädare i området. Vi vill köpa energi från dessa länder. Vi vill att dessa länder ska bli mer demokratiska och respektera mänskliga rättigheter. Vi blir emellertid inte tillräckligt delaktiga. Pierre Morel är en utmärkt man och han gör ett mycket bra jobb, men det är inte nog. Vi behöver fler representationer i dessa länder i Centralasien som är våra grannländer. Antingen kommer de att vända sig enbart till Kina eller Ryssland, eller också får de åtminstone en möjlighet att vända sig mot Europa. Jag tycker det är viktigt.
Avslutningsvis vill jag göra det mycket klart ännu en gång att vi vill ge dig vårt fullständiga stöd. Det du har sagt i dag är absolut sant. Vi i parlamentet skulle kanske önska att du sade det lite högre och mer direkt, även om det inte alltid är din stil, för då skulle vi kunna ge dig ännu mer stöd än vi annars gör.
Andrew Duff
(EN) Fru talman! Jag skulle vilja framföra följande till Catherine Ashton: Du talade tydligt om problemen med att träffa överenskommelser med 27 utrikesministrar. Men enligt Lissabonfördraget har du rätt att inte göra det: Du kan bilda koalitioner med dem som vill och bygga upp en systematisk form av förstärkt samarbete.
Om enhällighet endast kan uppnås om en förteckning över 13 syrianer som ska straffas, då är det faktiskt det oavvisliga kravet på enhällighet som bör skrotas. Mitt råd är att finna avantgardet, bilda en kärntrupp av politiskt villiga stater och samarbeta med dem för att skapa en gemensam politik.
Geoffrey Van Orden
(EN) Fru talman! Catherine Ashton kommer inte att bli inte förvånad om jag uttrycker min besvikelse, inte när det gäller genomförandet av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GSFP), utan över att hon fortfarande insisterar på att prygla denna ovanligt onödiga och mycket kostsamma döda häst.
Hon kan hävda att EU har varit delaktigt i ett 25-tal GSFP-märkta uppdrag. Men det handlar bara om märkningen: Få av dessa uppdrag klarar en granskning. De är antingen uppdrag som har utförts bättre av Nato, direkta civila uppdrag eller också är de passiva uppdrag som involverar militär personal. De har vanligtvis uppstått för att EU har tiggt någon om att uppmana den att göra något. För närvarande genomför Nato militäroperationer i Libyen. EU har inte lyckats få mandat för att utöka embargot till havs och har desperat försökt få FN att uppmana unionen att genomföra ett program för humanitärt bistånd.
Faktum är att vare sig Nato eller FN vill att EU ska göra anspråk på att ingripa militärt. Självfallet finns det ett stort behov av humanitärt stöd och EU kan spela en viktig roll, men inte genom att försöka främja en malplacerad militär ambition. Problemet är att själva förekomsten av GSFP och alla dess dubblerande strukturer är splittrande och uppmuntrar allierade att tänka två gånger när det gäller kraftfulla satsningar på Natos operationer.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Nicole Sinclaire
(EN) Fru talman! Skulle min kollega hålla med mig om att om det fanns en enda plats för EU i FN:s säkerhetsråd - vilket för närvarande diskuteras livligt - skulle det då innebära att en betydande del av Storbritanniens och, inte minst Frankrikes, suveränitet skulle överföras till EU? Den aktuella brittiska regeringen som han stöder skulle väl definitivt inte stödja en sådan överföring av suveränitet?
Geoffrey Van Orden
(EN) Jag vill tacka ledamoten för den frågan.
Detta är naturligtvis ytterligare en av de fördärvliga konsekvenserna av Lissabonfördraget. Jag anser det fullständigt oacceptabelt att Storbritannien och Frankrike skulle lämna över sina platser i FN:s säkerhetsråd för att EU ska kunna sitta vid säkerhetsrådets bord. Jag kan inte tänka mig att någon medlemsstat skulle vara beredd att göra det. Tyvärr uppmuntrar Lissabonfördraget det, vilket, som jag har sagt, är ett av skälen till att vi är så emot det.
Ulrike Lunacek
(EN) Fru talman! Jag skulle vilja säga detta till vice ordföranden/den höga representanten: Jag uppskattar mycket det du sade i ditt första inlägg om din politik och vad du har gjort i Nordafrika - Egypten, Tunisien, Libyen - och särskilt din inriktning på unga människor och kvinnor där, liksom ditt synsätt på djup demokrati som måste få fäste. Jag anser att det är grundläggande, och alla vi här i kammaren instämmer i den uppfattningen, så jag hoppas det blir framgångsrikt.
Å andra sidan håller jag med många av mina kolleger om att Bashar al-Assad borde ha omfattats av sanktionerna. Som min kollega Danny Cohn-Bendit frågade dig, vem - eller vilka - blockerade det i rådet? Är det Guido Westerwelle eller vem? Om du berättar för oss så stöder vi dig, om du är tydlig och öppen med oss. Jag tror att det kommer att ge dig stöd. Utnyttja ditt mandat. Du kommer att få mer stöd från oss här om du berättar mer om vad som pågår i rådet. Sätt i gång och berätta.
Jag anser att det även gäller enhetligheten såsom du och så många andra här har sagt. I Gabriele Albertinis betänkande som vi ska rösta om den här veckan uppmanar vi också till att den nationella politiken ska stödja EU:s ståndpunkt och dig, och jag uppmanar mina kolleger i Europaparlamentet, dem av er som kommer från regeringspartier i era egna länder: be era utrikesministrar och premiärministrar att stödja den gemensamma europeiska politiken och inte bara titta på era egna inrikes intressen, även när det gäller utrikespolitik, annars kommer vi aldrig att få en gemensam europeisk säkerhetspolitik där vi behöver dig, Catherine Ashton, för att leda, vara ambitiös och modig i dina kommentarer.
61 år efter Schumandeklarationen, som vi firade för två dagar sedan, behövs mer Europa än någonsin. Vad vill ha är mycket konkret: Förebyggande av konflikter och civil krishantering, Catherine Ashton. Vi kräver att en oberoende konsekvensbedömning ska vara standardförfarande i Europeiska utrikestjänsten för att kvalitativt utvärdera effekterna när det gäller säkerhet, mänskliga rättigheter och kön samt sociala och ekonomiska effekter av varje GSFP-uppdrag, och vi behöver också mer civil personal till dessa uppdrag.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Nicole Sinclaire
(EN) Fru talman! Till att börja med vill jag hylla min kollega som just talat, för hennes oförtröttliga arbete för mänskliga rättigheter. Hon talar om en gemensam EU-politik inom utrikes frågor etc. Men instämmer hon i min bestörtning över EU:s hyckleri? Som både hon och jag vet är EU emot dödsstraff, och ändå sägs det i det gemensamma uttalandet från ordförande José Manuel Barroso och ordförande Herman van Rompuy om bin Ladins död att det ”visar att sådana brott inte sker ostraffat”. Innebär det att man accepterar att dödsstraffet är en bestraffning?
Ulrike Lunacek
(EN) Fru talman! När det gäller min kollegas kommentar var Usama bin Ladins död inte ett dödsstraff. Det som skedde var mord, och jag skulle personligen ha föredragit att Förenta staterna hade gripit honom och ställt honom inför rätta.
Det ska emellertid inte uppfattas som kritik mot henne.
Det hon säger att José Manuel Barroso sade var inte hyckleri. Det var ett uttalande som gjordes. Jag kan vara kritisk mot det, och som jag sade skulle jag hellre ha sett att Usama bin Ladin ställts inför exempelvis en internationell brottmålsdomstol, men så skedde inte. Jag anser emellertid inte att det är hyckleri eftersom vi behöver en gemensam europeisk ståndpunkt. Vad gäller dödsstraffet tycker jag saker och ting är tydliga åtminstone på den här kontinenten - om än inte i andra delar av världen, tyvärr.
Patrick Le Hyaric
(FR) Fru talman, Catherine Ashton, mina damer och herrar! Jag anser att de ord du använde under ditt första inlägg om din strävan efter en palestinsk stat, efter en interpalestinsk försoning, är mycket viktiga.
Den palestinska överenskommelsen är en viktig politisk händelse, och i motsats till vad som just sagts här har Hamas, för första gången, accepterat att PLO och den palestinska myndigheten fungerar som dess förhandlingspartner. Hamas accepterar 1967 års gränser och kvartettens villkor, inbegripet avvisandet av våld. En övergångsregering med ansvar för att förbereda val ska inrättas. Förutsättningarna finns därför för att Förenta nationerna ska erkänna den palestinska staten inom 1967 års gränser, med östra Jerusalem som huvudstad i september.
Utöver vad du tidigare sade, Catherine Ashton, vilka ytterligare steg kommer EU att ta för att erkänna den palestinska staten och kämpa för denna idé i Förenta nationerna?
Kan du också berätta för oss vilka initiativ du och EU avser att ta för att se till att den israeliska regeringen lämnar över skatteintäkter som man är skyldig den palestinska myndigheten?
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Fru talman, herr Le Hyaric! Jag ser på saken på exakt samma sätt som du. Enigheten mellan Hamas och Fatah är verkligen ett historiskt steg framåt. Det kanske nu kan bli möjligt att göra framsteg i försoningsprocessen mellan palestinier och israeler. Catherine Ashton har gjort det mycket klart att den andra flottiljen blir en fullständigt onödig provokation som kan skada processen. Kan du och din grupp nu avstå från ert stöd till flottiljen på samma sätt som skedde i går här i parlamentet, med avsevärt deltagande från gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster?
Patrick Le Hyaric
(FR) Fru talman! Nej, den flottiljen är europeiska civila samhällen som verkar för att häva en fullständigt meningslös blockad. Om de offentliga myndigheterna, staterna och vi själva hade upprätthållit internationell lag skulle vi inte vara här, och palestinierna skulle inte ha levt i det fängelse som Gaza utgör, vilket de har gjort alltför länge nu.
Nikolaos Salavrakos
(EL) Fru talman! Jag vill gratulera Gabriele Albertini till hans betänkande och till att ha hänvisat till principer och prioriteringar i GSFP, försvars- och säkerhetspolitiken. Världen förändras självfallet. EU uppmanas att bemöta stora utmaningar och behöver vidta betydande åtgärder för att göra det. Hot om fattigdom, den sociala utslagningen av stora delar av befolkningen, kraftigt stigande arbetslöshet, geopolitiska förändringar i arabvärlden, notera det särskilt, naturkatastrofer och invandring är de grundläggande problemen för närvarande, och de förebådar spänningar i framtiden.
Framför allt har frågan om invandring, som nyligen har blivit en öm punkt mellan Italien och Frankrike, lett till att Schengenavtalet har ifrågasatts. Enligt min uppfattning kan vi inte bortse från invandringsproblemet, men vi måste hantera det försiktigt och beslutsamt. Ja till solidaritet, men också ja till att bibehålla sociala strukturer. All diskussion om Schengenavtalet måste enligt min uppfattning åtföljas av ändringar i Dublin II.
Nicole Sinclaire
(EN) Fru talman! Jag vill framföra mitt deltagande och mitt stöd till Catherine Ashton: Jag tittade nyligen på ett BBC-program där du intervjuades av Jeremy Paxman som ställde några mycket relevanta frågor, och du föreföll mycket obekväm. Han frågade från vem du faktiskt tar order och vilka av de 27 nationerna du faktiskt kan tala om - och jag tror att de frågorna har genljudit i kammaren i dag.
Det finns inte någon gemensam politik, eller hur? Vi såg det i samband med FN:s resolution om flygförbudszonen i Libyen, när Tyskland röstade emot den. Hur ska vi kunna ha en gemensam politik när ett av de stora EU-länderna faktiskt röstar emot två andra stora EU-länder? Du har en omöjlig uppgift.
Mina stödjande ord - och jag blev lättad när jag i söndagstidningarna läste att du nekade till att du skulle lämna din tjänst - är följande: Som någon som är mycket kritisk mot en gemensam EU-politik och till att EU utnyttjar mitt lands suveränitet önskar jag att du ska stanna kvar på din post så länge som möjligt, för så länge du finns där tror jag inte att vi kommer att ha några stora problem med förlust av suveränitet. När du var ledare för det brittiska överhuset och baxade igenom Lissabonfördraget, som skapade ditt jobb för 313 000 pund om året, upprepade du faktiskt om och om igen att det bara var en uppsnyggningsåtgärd och inte innebar någon betydande överföring av suveränitet. Du sade det flera gånger till överhuset. Så det är ingen idé att ställa frågor till dig, för kommer vi att få ett ärligt svar?
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
(ES) Fru talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Den centrala faktorn i denna alltför breda debatt bör vara situationen i Nordafrika och Främre orienten.
Vi måste närma oss den här debatten utan att lovprisa dygder - Catherine Ashton har med rätta lyft fram några positiva inslag. Jag skulle vilja betona hur bra eller snarare hur mycket bättre det fungerar med informationen mellan parlamentet och Europeiska utrikestjänsten - också utan att medge defekter, och en så känslig röst som Giorgio Napolitanos, vår tidigare ledamot och president i Italien, nyligen erinrade oss om.
Till de negativa aspekterna hör, trots Catherine Ashtons ansträngningar, de olika måttstockar mot vilka Libyen och Syrien mäts i FN:s säkerhetsråd och EU:s ministerråd. En annan negativ aspekt, Catherine Ashton, är situationen i Ashraflägret: Du känner till den positiva, konstruktiva och dämpande roll som min grupp spelar i utvecklingen av utrikespolitiken, och tro mig när jag säger att den iranska frågans betydelse och känslighet inte har undgått mig.
Trots varningarna om det humanitära tillståndet som framförts till dina enheter, till dina samarbetspartner, till ditt kontor och din generaldirektör, och trots att jag själv lämnade ett förslag till uttalande sade du ingenting förrän 32 personer hade dödats och 300 skadats. Du kan dra dina egna slutsatser.
Du sade själv i förmiddags att vi måste agera och att vi måste vara konsekventa, framför allt när det gäller att försvara mänskliga rättigheter; särskilt genom att ta risker, Catherine Ashton, när liv är i fara.
Min fråga till dig är: Är du när det gäller den kubanska dissidenten Juan Wilfredo Soto García, som arresterades, misshandlades och slutligen dödades, beredd att kräva en undersökning för att kasta ljus över dessa tragiska händelser? Om undersökningen visar att det finns ett orsakssamband mellan den misshandel han utsatts för och hans död, är du då villig att fördöma dem?
Kristian Vigenin
(BG) Fru talman, fru Ashton! Jag lyssnade mycket uppmärksamt och med stor tillfredsställelse till ditt inlägg och hörde inte ett enda ord som jag inte kan instämma i. Du kommer ändå, både här i kammaren och bland unionens medborgare, att möta skarp kritik för din förmåga att visa ett gemensamt synsätt och gemensamma åtgärder.
Genom Lissabonfördraget inrättades viktiga villkor som gör det möjligt för EU att tala med en röst på den internationella scenen. Den rösten talar tydligt genom dig. Vi kan emellertid endast lyckas om övriga röster är tysta eller åtminstone tystare. Å andra sidan är det ett tumult vi ser. Hittills har vi en kakofoni att erbjuda världen, där det ofta är svårt för oss att höra det viktiga budskap som EU vill förmedla.
Catherine Ashton, jag anser att vår institution - Europaparlamentet - är din naturliga bundsförvant i kampen för att genomföra Lissabonfördraget. Använd oss så mycket du kan, för vi skriver i dag nästa betänkande för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och för att den mycket dynamiska verksamhet som pågår under 2011 ger oss en möjlighet att se om vårt eget hus.
Jag instämmer fullständigt i bedömningen att vårt stöd till länderna i Nordafrika, framför allt Tunisien och Egypten, bör ske i två etapper. En långsiktig etapp har redan i stor utsträckning utarbetats. Egypten och Tunisien behöver emellertid stöd nu, i år, och i betydligt större utsträckning än vad som för närvarande diskuteras.
Det finns två aspekter på de arabiska revolutionerna. Den ena var bristen på frihet och demokrati, och den andra var brist på sociala framtidsutsikter och en känsla av hopplöshet. Revolutionerna kan endast lyckas om dessa två problem kan lösas samtidigt.
Vid en konferens i Tunisien, som arrangerades av Europeiska Socialdemokraters Parti och besöktes av företrädare för partier och rörelser från hela regionen, bad vi EU om ett katastrofprogram för att stödja den demokratiska processen nu, genast. Gruppen Progressiva förbundet av socialdemokrater i Europaparlamentet ökar också sitt engagemang i regionen avsevärt. Jag nämner detta för att betona hur viktigt det är för oss att engagera oss på alla nivåer.
Avslutningsvis vill jag säga att Parlamentariska församlingen Euronest inrättades förra veckan. Det är en tydlig signal om att våra partner i öst vill ha en starkare politisk dialog med EU. Låt oss inte glömma bort dem.
Annemie Neyts-Uyttebroeck
(EN) Fru talman! Ord är verktyg, ord är instrument och ord kan vara vapen i utrikespolitik. De bör därför användas sparsamt och försiktigt, men det finns tillfällen när de måste användas beslutsamt.
Jag skulle vilja säga till den höga representanten att jag verkligen saknade hennes röst under de allra första dagarna av de ohyggligheter som de syrianska myndigheterna begick. Jag tror att de modiga medborgare som demonstrerade i Syrien - och fortfarande gör det - trots stora personliga risker, saknade din röst ännu mer. Det är få tillfällen när man behöver göra sig hörd omedelbart. Det här var ett av dem.
Låt mig nu övergå till Mellanöstern. Jag anser att innehållande av skatter som den israeliska regeringen har samlat in i Palestina är en illasinnad åtgärd, och dessutom är det inkonsekvent att först begära att myndigheterna på Västbanken och i Gaza ska hitta en lösning - en överenskommelse - och när överenskommelsen är gjord då fatta detta beslut. Beslutet är dessutom extremt cyniskt eftersom det är högst sannolikt att EU ändå kommer att tvingas stå för det ekonomiska bortfallet.
Jag stöder därför mina kolleger som, liksom jag, har krävt en ny impuls för en fredlig lösning på konflikten mellan Israel och Palestina, vilken självfallet måste bygga på en tvåstatslösning.
Mirosław Piotrowski
(PL) Fru talman! Trots att Lissabonfördraget har trätt i kraft och reglerar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har inte mycket förändrats. Befintliga diplomatiska kontor har fått nya namn, men unionen har inte stärkt sin position som en aktör på den internationella scenen.
Man kan fundera över om det alls är möjligt för de 27 medlemsstaterna att bedriva en gemensam politik. Slutsatser som denna kommer direkt från Gabriele Albertinis betänkande där man noterar en brist på vilja från medlemsstaterna att bedriva en gemensam politik liksom uttalanden från några företrädare från dessa medlemsstater som har skapat intryck av splittring. Liknande slutsatser finns i Roberto Gualtieris betänkande där man fäster uppmärksamheten på den omfattande överlappningen av försvarsprogram och det slöseri med begränsade ekonomiska resurser som detta leder till. Nato fortsätter därför att vara den enda effektiva styrkan, och rösterna från den vänstra delen av parlamentet, som framförts skriftligen i en reservation där man bland annat kräver att Nato ska upplösas, är farliga och rent anarkistiska.
Reinhard Bütikofer
(DE) Fru talman, fru Ashton! Roberto Gualtieris utmärkta betänkande om den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken innehåller en viktig inventering av situationen. Jag skulle vilja betona fyra prioriteringar för säkerhets- och försvarspolitiken som vi bör följa upp under nästa år.
Den första är att vi måste göra realistiska bedömningar av de gemensamma åtgärderna och framför allt en extern utvärdering. Vi måste också införliva dem i vår regionala politik. Det gäller särskilt Afrikas horn.
För det andra behöver vi göra framsteg när det gäller att slå samman och dela på militär kapacitet. Vi måste se till att den separata väg som Frankrike och Storbritannien följer återförs till en gemensam europeisk lösning. Europeiska försvarsbyrån har idéer på det området. Dessa idéer bör läggas fram, och vi bör se till att det blir en offentlig debatt så att framsteg kan göras.
För det tredje behöver vi en offentlig diskussion om en ny europeisk säkerhetsstrategi. Den handling som Javier Solana tog fram 2003 var ett positivt bidrag då. Världen har emellertid gått framåt, och vi behöver en offentlig debatt.
För det fjärde behöver vi snarast nå en överenskommelse med medlemsstaternas parlament om gemensam parlamentarisk övervakning av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken.
Om vi, och då menar jag dig, Catherine Ashton, och parlamentet, kan lyckas med den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken inom dessa fyra områden inom ett år kommer vi att vara mycket nöjda med vad vi har åstadkommit.
Sampo Terho
(FI) Fru talman! Jag vill också välkomna Catherine Ashton, unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik, som hedrar oss i dag med sin närvaro. Detta är mitt första inlägg, och jag vill därför även hälsa alla mina kolleger i Europaparlamentet.
Jag vill kort kommentera inrättandet av EU:s gemensamma utrikespolitik. Att ha en gemensam, stark röst i vår utrikespolitik är definitivt bra, men det får inte försvaga betydelsen av utrikespolitiken i medlemsstaterna själva, eller dess flexibilitet eller oberoende. Vi måste ställa oss frågan: vem företräder EU om det inte är medlemsstaterna? Nästa fråga är: Vem företräder företrädarna för medlemsstaterna om EU företräder dem?
Det måste vara en grundläggande princip att inte dubbla strukturer inrättas och att unionens strukturer inte sväller i onödan. Det gäller särskilt eftersom det är mycket diskutabelt om EU:s medborgare i allmänhet också är intresserade av integration när det gäller utrikespolitiken.
Béla Kovács
(HU) Fru talman! Lissabonfördraget med sina mycket komplicerade förändringar gör det svårt att inrätta institutioner och fastställa skyldigheter. Inte ens befintliga institutioner kan utföra sina uppgifter korrekt på grund av de många förändringarna. Kaos råder därför överallt, och alla är förvirrade.
Frågan uppstår: Vad är det för mening med att skapa Europeiska utrikestjänsten och förse den med befogenheter när den fortfarande inte har börjat agera? Försvar och säkerhet är ett område som överallt i världen kräver snabba reaktioner och åtgärder. Medan sammansättning, placeringar och ställningar diskuteras missar EU möjligheten att kunna fungera på ett meningsfullt sätt inom detta område. När tjänsten väl har inrättats bör den arbeta och vara effektiv. Av just det skälet måste vi göra allt vi kan för att införa tjänsten så snart som möjligt.
Inom området yttre förbindelser kan tyvärr det land som för närvarande är ordförande inte utforma ett program för utrikes frågor, gemensamt försvar eller säkerhet, och därför, kära kolleger, har ni inget annat val än att stödja Catherine Ashtons arbete, som inleds med stora svårigheter.
Elmar Brok
(DE) Fru talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Du, Catherine Ashton, har vårt stöd i den pågående utvecklingen av Europeiska utrikestjänsten (EEAS) och för att se till att den fungerar effektivt. Det gäller framför allt processen med att inrätta representationerna där avsevärda förbättringar krävs på grund av de medel och den begränsade tid vi har till vårt förfogande.
Det är dessutom ett stort problem att alla europeiska utrikesministrar för närvarande känner behov av att springa ett varv runt Tahrirtorget med sitt lands flagga. Trots detta uppförande måste vi se till att vår gemensamma strategi blir tydlig. Det är vår uppgift och också din att uppnå detta. Vi måste använda de faktiska positionerna, det finns tre stycken, som har förts samman i Lissabonfördraget och som du företräder, inte för att hitta och sedan genomföra den minsta gemensamma nämnaren bland medlemsstaterna utan i stället ta över det politiska ledarskapet, så att den gemensamma ståndpunkten får större betydelse och är så övertygande att vi kan få de andra länderna med oss. Detta är extremt viktigt om vi verkligen vill göra framsteg på området.
Tidigare instämde du med Roberto Gualtieri om att slå samman och dela. Jag skulle vilja tacka honom, liksom Maria Muñiz De Urquiza och Gabriele Albertini. Vi behöver emellertid ett tredelat synsätt som innefattar leda, samla och dela. Det är de tre saker vi bör ha. Det finns många enskilda punkter som vi skulle kunna ta upp här och som kräver att uppgifter delas. Vilka framsteg görs i Ukraina? Kommer krig att bryta ut mellan Azerbajdzjan och Armenien i slutet av sommaren? Det finns tecken på det. Vi har självfallet också den stora frågan som gäller arabvärlden, vilket många av mina kolleger hänvisat till. Hur ska vi reagera på händelser som flottiljen, som enligt min uppfattning är en provokativ handling? Hur ska vi hantera president Bashar al-Assad? Hur kan vi se till att Folkets mujahedin i Iran inte får något stöd, eftersom jag är emot att stödja dem, men samtidigt garantera att Ashraflägret inte angrips igen och dess invånare dödas? Vi måste inta en klok hållning och fastställa en gemensam ståndpunkt.
Vi ska hjälpa dig att inrätta Europeiska utrikestjänsten (EEAS). Vi förväntar oss emellertid en typ av ledarskap som möjliggör politiska beslut på högre nivå och som kommer att övertyga medlemsstaterna, trots de komplexa kraven på enhällighet. Detta blir endast möjligt med ett övertygande ledarskap. Vi kommer att fortsätta att vänta på resultaten från utvecklingen av EEAS.
Richard Howitt
(EN) Fru talman! Får jag börja med att gratulera vice ordföranden/den höga representanten till hennes personliga framgång med att förhandla om kompromissen i Förenta nationerna om EU:s rätt att yttra sig, där andra har misslyckats. Oavsett vad människorna här i kammaren eller andra i EU anser om vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik är detta den mest framstående objektiva bekräftelsen av de ambitioner som du och vi hade för Lissabonfördraget, en utrikespolitik som åtnjuter verkligt förtroende och respekt från våra utländska partner.
Som socialistisk samordnare för mänskliga rättigheter vill jag också gratulera den höga representanten till hennes strategiska översikt över mänskliga rättigheter och åtagandet i hennes skrivelse till utrikesministrarna för att integrera mänskliga rättigheter med utveckling av handeln och annan EU-politik för att uppnå ”specifika resultat”. Här i parlamentet bad vi henne att inrätta ett direktorat för mänskliga rättigheter och demokrati och konsekvent träffa försvarare av mänskliga rättigheter vid alla besök, och vi tackar henne för att hon har gjort det. När hon säger att hennes personliga prioritering är att sätta stopp för dödsstraffet måste parlamentet också ge henne sitt starka stöd.
Vår grupp stöder Maria Muñiz De Urquiza när hon kräver större insyn för EU i FN:s råd för mänskliga rättigheter. Vi stöder Gabriele Albertini när han säger att EU måste agera och tala när det gäller överträdelser av mänskliga rättigheter. Vi betonar Roberto Gualtieris slutsats att respekten för mänskliga rättigheter aldrig får äventyras. För min grupps räkning vill jag också att man noterar att vi stöder frågan om att återlämna skatteintäkter till palestinierna.
Detta är vår årliga debatt om utrikespolitiken, och under nästa år hoppas vi få se tydliga resultat av översynen av mänskliga rättigheter och betydande steg för att utveckla en kultur av mänskliga rättigheter i allt som Europeiska utrikestjänsten gör.
Anneli Jäätteenmäki
(FI) Fru talman! Händelserna i Nordafrika har ännu en gång visat att EU:s gemensamma utrikespolitik är otidsenlig och ineffektiv. EU:s krav på respekt för mänskliga rättigheter och demokrati ser huvudsakligen ut som en illusorisk Don Quixote i rostig rustning som kämpar mot väderkvarnar, när man jämför med den lukrativa vapenhandel som EU:s medlemsstater bedriver.
Sju av världens tio största vapenförsäljare är EU-länder, EU:s medlemsstater, och vapen har sålts till Libyen, Egypten, Tunisien, Bahrain och Jemen. Catherine Ashton, kan det vara dags att göra förbudet mot vapenexport till en prioritet inom EU:s utrikespolitik?
Att samordna 27 olika utrikes- och säkerhetspolitiker är inte det enklaste, och man kan inte skylla skeppsbrottet enbart på kaptenen. Medlemsstaterna har rätt till sin egen utrikespolitik. Vi kunde emellertid förvänta oss en eller två saker från befälhavaren, nämligen initiativ och idéer, men vi väntar fortfarande.
Struan Stevenson
(EN) Fru talman! Efter den förfärliga massakern i Ashraflägret den 8 april är situationen där fortfarande kritisk. Ännu en blodig attack kan ske när som helst. Jag har just återvänt från Bagdad där jag ledde en liten delegation av parlamentsledamöter i diskussioner på hög nivå med Iraks president och höga regeringsföreträdare.
Jag har nu förhandlat fram en lösning på Ashrafkrisen, som du har sett, Catherine Ashton. Den kräver delaktighet från FN, USA och EU och behöver din aktiva uppmuntran för att man ska lyckas flytta de 3 400 flyktingarna från Ashraf till USA, Kanada, Australien, Norge, Schweiz och EU:s medlemsstater, eller till andra platser där de har släkt eller kontakter. Detta är enda möjligheten att undvika ytterligare en humanitär katastrof, och den har godkänts av människorna själva i Ashraf.
Europaparlamentet förlitar sig på att du tar detta tillfälle i akt för att rädda oskyldiga liv och undvika ytterligare våld och blodspillan.
David Campbell Bannerman
(EN) Fru talman! Europadagen denna vecka var tänkt att vara en hyllning till den europeiska nationella identiteten. Det är den inte. Den kännetecknas av hur EU:s överstatliga ledning för närvarande ersätter europeiska nationer, dvs. nationalstaterna. Detta är motsatsen till mellanstatlighet, där nationalstater fritt samarbetar, men inte avstår makt till högre en centralmakt.
Den libyska flygförbudszonen illustrerar skillnaden. Mellanstatliga Förenta nationerna godkände en flygförbudszon där nationalstater som Storbritannien, Frankrike och Förenta staterna gick före, medan nationalstater som Tyskland och Ryssland avstod på grund av egna giltiga skäl. Det mellanstatliga Nato genomför nu en operation genom frivilligt deltagande.
Det överstatliga EU protesterade däremot livligt mot David Camerons förslag till en flygförbudszon. Det är ironiskt att röda baronen själv, Catherine Ashton, var emot detta förslag till flygförbudszon, och hennes medhjälpare lär ha kallat det ”en desperat handling för att skapa rubriker”. Av detta har vi lärt oss att de viktigaste staterna agerar mellanstatligt samtidigt som överstatliga organ bara plottrar medan Libyen brinner.
Mario Mauro
(IT) Fru talman, fru höga representant, mina damer och herrar! Ditt arbete är mycket svårt, Catherine Ashton, och en tung börda vilar på dina axlar. Jag hoppas att du inte uppfattar mina frågor som en provokation utan som ett stöd till reflektion. Catherine Ashton, i slutet av vår gemensamma debatt ska vi rösta om betänkandet om EU:s roll i multilaterala organisationer.
För två år sedan, vid utfrågningen innan du tillträdde, frågade jag om din inställning till att EU har en enda plats i Förenta nationerna. Du svarade då att du inte hade haft tid att fundera på det. Betänkandet från Maria Muñiz de Urquiza innehåller Millán Mons ändringsförslag som fastställer parlamentets ståndpunkt i frågan. Vilken är din ståndpunkt i dag? Har du haft tid att fundera på det de senaste två åren?
Catherine Ashton, den 17 maj är det Europa-Irak-dagen i Bagdad. EU:s närvaro i Irak består av två tjänstemän och en ambassadör. Dessa tre personer verkar i det brittiska området. Du skulle med rätta vilja hitta resurser för att lösa situationen. För att hjälpa dig vill jag gärna påpeka att det finns sju EU-tjänstemän på Bahamas. Vad händer där som är så oändligt mycket mer avgörande för EU:s öde jämfört med Bagdad? Skulle det inte vara bättre att ha 17 tjänstemän i Bagdad, eftersom vi är nära att underteckna den första överenskommelsen mellan EU och Irak i historien efter Saddam? Kanske de till och med kan lösa den dramatiska situationen med Ashraflägret på plats eftersom jag är övertygad om att ditt personliga ingripande lätt skulle kunna leda till en positiv lösning?
Catherine Ashton, du har redan talat om de egyptiska kopterna. Emellertid fortsätter förföljelserna, och i dag är de dessutom ett oroande inslag i den så kallade ”arabiska våren”. Meddelandena från Europeiska utrikestjänsten talar fortfarande om det som en konflikt mellan extremister. Emellertid är det endast kristna som dör och endast kyrkor som bränns i Egypten. Vad hindrar oss från att erkänna sanningen, kalla den vid sitt rätta namn och befria kopterna från deras underliga ställning som gisslan hos ett fundamentalistiskt politiskt projekt?
Pier Antonio Panzeri
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! De turbulenta händelserna fyllda av osäkerhet och hopp som ändrar den politiska geografin på Medelhavets södra kuster innebär i allt större utsträckning en utmaning för Europa och dess utrikespolitik. Mot bakgrund av det som händer bör det vara allt viktigare för EU att kunna förlita sig på en sund, konsekvent utrikespolitik som kan hantera ett svårt nuläge och planera för en problematisk framtid, där internationella förbindelser kommer att bli annorlunda och världen förändras på djupet.
Mot bakgrund av den strategiska omorienteringen för länder som Förenta staterna, Kina och Ryssland, liksom en stigande brist på råvaror och energiresurser, borde Europa utveckla en central och avgörande roll, men förefaller uppenbart oförberedd på sådana utmaningar.
Under en tid har nu EU rört sig sakta i riktning mot en samordning av utrikes- och inrikespolitiken i sina medlemsstater. Det har inte förekommit några avsevärda framsteg. Bevis på detta är å ena sidan den matta åtgärd som härrör från dess utrikespolitik och å den andra styvsintheten hos vissa länder som nostalgiskt tänker på en kolonialtid som inte längre kan komma tillbaka, och envisas med att tro att de skyddar sina intressen bättre genom att göra saker ensamma och inte delegera något till en europeisk makt. Vi behöver vända blad. Din roll är viktig, Catherine Ashton. Jag ber dig uppfylla den till det yttersta med vetskap om att den tid som står till buds snabbt rinner ut.
Jelko Kacin
(SL) Herr talman, fru Ashton! Genom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är du är ett uttryck för EU:s politiska ambitioner.
Jag skulle vilja be dig att personligen besöka Irak så snart som möjligt. Du behöver bli sedd i Bagdad och definitivt i Kurdistan.
Amerikanerna kommer att lämna landet i slutet av året, och det blir ett stort tomrum när de har gett sig av. EU är emellertid inte närvarande i Irak, eller, för att vara exakt, våra diplomater där är så få att de är osynliga eller oförmögna att göra sig synliga.
Det de vill ha i Irak är vår och din personliga närvaro, de vill ha politiskt samarbete och de vill ha ekonomiskt samarbete.
Jag välkomnar ditt uttalande i dag om Bosnien och Hercegovina - det var ett bra uttalande, men du har missat att utnämna en ansvarig för delegationen i Sarajevo.
Genom att inte utnämna någon ansvarig för delegationen i Sarajevo spelar du de många människor i händerna som destabiliserar Bosnien och Hercegovina både inom och utanför landet. Om en ansvarig utses skulle det sätta stopp för detta.
Paweł Robert Kowal
(PL) Herr talman! Europa står i dag inför två problem. Det första är behovet av en ny vision av grannskapspolitiken. Jag var nyligen i Tunisien, och jag såg hur mycket man förväntade sig av EU. Vi har kontinuerlig kontakt med Ukraina, och jag vet att de också där hoppas på mer - mer möjligheter att utveckla socialt samarbete och mera kontakter, och de hoppas att vi inte drar oss tillbaka in i vår europeiska själviskhet.
Catherine Ashton, jag vet att du har ett svårt arbete att utföra eftersom du är ensam, och det var inte du som beslutade detta - det var så här som Europeiska utrikestjänsten inrättades - men man får intrycket att vi i höstas trodde att det var Vitryssland som var viktigast medan vi i dag - lite grann som barn som blivit intresserade av något annat - nu tittar på Afrika. Det som behövs är en ny vision för grannskapspolitiken, och i dag ligger det i dina händer. De senaste månaderna har du visat att du är en stark person som klarar av den här uppgiften. I dagens Europa kanske vi inte ska försvara oss likt romarrikets limes utmed Rhen eller någon annanstans, utan snarare föreslå en djärv politisk vision, inte bara en som gäller problemet med invandring utan en politisk vision. Man kan säga att Europas öde i dag, vid detta historiska tillfälle, ligger i dina händer, Catherine Ashton, och vi räknar verkligen med detta.
Jacek Saryusz-Wolski
(EN) Herr talman! Ohyggligheter utspelar sig i Ashraflägret - ohyggligheter som vi självfallet fördömer och som vi är djupt oroade över - men jag skulle vilja fråga Catherine Ashton vilka instrument vi använder utöver ord? Överväger vi handelsåtgärder, hjälpåtgärder och andra konkreta och faktiska åtgärder i stället för övertalning som är fruktlöst?
När det gäller grannskapspolitiken gentemot länderna som står på tröskeln till unionen anser jag att detta är den viktigaste delen av din portfölj, Catherine Ashton. Det är hjärtat i utrikespolitiken, för om vi misslyckas där misslyckas vi med hela utrikespolitiken.
Den nakna sanningen är att vi befinner oss i ett tillbakadragande och ett defensivt läge i det södra grannskapet och det östra. Vi har överraskats. Catherine Ashton säger att det stormar i grannskapet. Det är det ord hon använde. Var är vår meteorologiska färdplan? Tiden är en nyckelfaktor i denna politik och dessutom en knapp resurs. I vår grannskapspolitik ligger vi alltid efter händelserna. Till och med Catherine Ashtons och kommissionsledamot Štefan Füles översikt över den europeiska grannskapspolitiken är försenad för tredje gången - och försenad på hennes kontor.
Vår synd är vår overksamhet. Utrikespolitik handlar om händelser som ändrar händelseförloppet, det handlar inte om ord, rader av möten, fruktlös övertalning eller en skur av uttalanden. Vi bör använda verkliga och hårda instrument för att förändra saker i Libyen, Syrien, Ashraflägret och Vitryssland. Att följa medlemsstater och vänta på tillstånd från utrikesministrar för att sätta i gång har blivit Catherine Ashtons doktrin, och hon behandlar den som en dygd. Det är fel angreppssätt. Det dömer vår utrikespolitik till den lägsta gemensamma nämnaren och till att alltid vara sen. Vi vill att den höga representanten ska leda, inte följa.
Vår debatt har två svagheter. För det första nöjer vi oss mycket ofta med att fördöma och utfärda ineffektiva visumförbud, vilket är löjligt svaga instrument. Vi kräver också mer pengar, för att freda vårt samvete, men det finns massor med arabiska pengar som inte investeras i arabisk demokrati och arabiskt välstånd.
Libor Rouček
(CS) Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Utvecklingen i Nordafrika och Mellanöstern är extremt viktig för säkerheten och stabiliteten i Europa. De arabiska och muslimska nationerna här genomgår en process med politisk demokratisk frigörelse som skulle kunna kallas den ”arabiska Pragvåren”. Unga människor från Tunisien till Egypten, Jemen, Syrien och Bahrain kräver mer frihet, mer demokrati och mer mänskliga rättigheter.
Det ligger inte enbart i EU:s politiska och säkerhetsmässiga intressen, utan det är framför allt vår moraliska skyldighet att erbjuda våra arabiska vänner ett brett stöd i deras kamp för frigörelse, eftersom de värderingar de kämpar för också är våra, och att dessa värderingar uppfylls och tillämpas framgångsrikt är också en grundläggande förutsättning för varaktig fred, stabilitet, utveckling och välstånd. Ett brett stöd bör emellertid inte innebära ingripande, eftersom utvecklingen av det civila samhället, demokrati och rättsstaten enligt min uppfattning bör ligga kvar i arabernas och muslimernas händer. Endast på detta sätt kan dessa nationer och samhällen bli långsiktiga inslag i den globala ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Ria Oomen-Ruijten
(NL) Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! Tillåt mig att återigen börja med att gratulera den höga representanten till hennes framgångar i New York. Att stärka Europas roll i Förenta nationerna är bra. Det för mig emellertid till ett antal frågor.
Vilket är ditt och vårt budskap till generalförsamlingen? Hur kan man åstadkomma en enda gemensam ståndpunkt från medlemsstaterna utan att luta sig mot den minsta gemensamma nämnaren? Vilken specifik åtgärd - Joseph Daul frågade samma sak - kommer vi sedan att vidta för att verkställa vårt budskap?
Vi står alla inför kolossala utmaningar som vi måste hitta en lösning på. Dessa lösningar finns inte enbart i Bahrain, Jemen, Iran och Armenien. De finns också i vår omedelbara närhet: Vitryssland, Syrien, Egypten och Libyen. Dessa utmaningar är mycket verkliga. Det förekommer undertryckande, krig och våld mot religiösa minoriteter, flyktingar väller in mot oss och det har gått alldeles för långsamt att inrätta rättsstaten och demokrati.
Catherine Ashton, du är vår galjonsfigur, EU:s galjonsfigur. Vi kan inte tillåta oss i EU att hamna på efterkälken på grund av oenighet och obeslutsamhet. Du spelar en avgörande roll, både formellt och informellt, inte endast bakom scenen utan även i sammanträdesrummen och framför allt bortom dem. Jag är medveten, jag inser det, om att du måste gå mycket försiktigt fram, men du ska veta att vi i Europaparlamentet stöder dig när du fortsätter för att övertyga medlemsstaterna om att ett gemensamt europeiskt angreppssätt är värt besväret, fortsätter att uppnå en effektiv, enhetlig och gemensam utrikespolitik och vara ansiktet utåt för den politiken, fortsätter att hitta de bästa personerna till de bästa positionerna för Europeiska utrikestjänsten och fortsätter att stärka ställningen för såväl EU som dess medborgare, som är de som är viktiga. Gör därför mer. Gör mer i Syrien och stöd inte ogenomtänkta lösningar.
Maria Eleni Koppa
(EL) Herr talman, fru Ashton! I dag diskuterar vi huvudfrågorna när det gäller unionens utrikespolitik och tre viktiga texter från Europaparlamentet om EU:s roll i världen. Frågan som vi alla ställer oss i dagens debatt är om det faktiskt finns en gemensam utrikespolitik. Med ett EU som dröjer med att få fotfäste och förefaller vara fegt och svagt och under lång tid inte ha någon röst i den historiskt viktiga händelsen det senaste årtiondet, och då menar jag resningen i arabvärlden, med medlemsstater som inte lyckas inta en gemensam ståndpunkt om den kritiska resolutionen 1973 från FN:s säkerhetsråd om Libyen och med en union som tvekar när det gäller Syrien undrar jag om frågan kanske redan har besvarats i praktiken.
Vi hade stora förhoppningar efter Lissabonfördraget. Om rådet inte klarar av uppgiften, när nationell själviskhet och personliga strategier får råda i beslutsfattande, då har Europa och det europeiska idealet förlorat ännu en strid.
Michael Gahler
(DE) Herr talman! Jag instämmer i mina kollegers uppfattning när det gäller enskilda regeringars olyckliga och inkonsekventa synsätt på de utmaningar vi för närvarande står inför. Jag instämmer också med Catherine Ashton när hon vill att debatten ska utvidgas till att omfatta nationella regeringar. Jag skulle särskilt vilja fråga vilken nytta regering A eller regering B hoppas att få av att göra enskilda framsteg eller av att blockera ett beslut. Vilken är nyttan? Den måste vara större än den inverkan vi kan ha genom att vidta gemensamma åtgärder i unionen. Jag tror att vissa regeringar skulle få svårt att förklara sina åtgärder.
Jag är emellertid övertygad om att vi befinner oss i den smärtsamma processen med att lära oss av våra misstag. Finanskrisen och skuldkrisen har i viss utsträckning haft en gynnsam inverkan genom att skapa en större känsla av samarbete, framför allt när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Andra talare har hänvisat till sammanslagning och delning. Den 8 april lämnade EU:s militära personal in 300 projekt från medlemsstaterna på det här området. Jag skulle vilja veta vad du nu planerar att göra med dessa projekt. Finns det planer på att använda detta initiativ för att lansera det permanenta strukturerade samarbete som ännu inte har omsatts i praktiken? Kommer du att se till att Europeiska försvarsbyrån och EU:s militära stab får centralt ansvar för att genomföra initiativet?
Reinhard Bütikofer listade fyra prioriteringar för nästa år som jag i stor utsträckning stöder. Vid flera tillfällen har Europaparlamentet krävt att en vitbok ska utarbetas om säkerhets- och försvarspolitiken. Vad anser du om det? Är du beredd att samla de befintliga avdelningarna inom din enhet som arbetar med dessa frågor till en enda institution som skulle kunna kallas det operativa högkvarteret?
Luis Yáñez-Barnuevo García
(ES) Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja gratulera dig till ditt arbete, Catherine Ashton. Om du inte misstycker att jag säger det är du som en hårt arbetande myra som uppnår resultat lite i taget medan gräshopporna spelar och slöar i medlemsstaterna.
Mina damer och herrar! Jag ber er ursäkta mig för att jag inte går längre, eftersom kolleger från min grupp och ledamöter från andra grupper har uttryckt samma åsikt. Jag vill bara nämna fyra punkter som skulle kunna fungera som hävstänger för att hjälpa dig att agera, inslag som kan stödja dig i att göra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken ännu mer värdig sitt namn.
Till att börja med är 65-70 procent av den europeiska allmänna opinionen positiv till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, till skillnad från situationen när det gäller andra frågor.
För det andra stöder just det här parlamentet, med undantag för en liten euroskeptisk minoritet, federala europeiska åtgärder framför allt inom utrikes- och säkerhetspolitiken.
För det tredje: de mest europavänliga, mest federalistiska medlemsstaterna som verkligen finns: Bilda en allians med dem ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Francisco José Millán Mon
(ES) Herr talman! Jag skulle vilja börja med två inledande kommentarer. Jag föredrar enskilda debatter framför en gemensam debatt. Vi behandlar olika frågor som förtjänar oberoende och fördjupade diskussioner. Under tiden skulle jag vilja upprepa José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyras ord om den kubanska dissidenten Juan Wilfredo Soto Garcías död.
Tillåt mig lämna tre ytterligare kommentarer.
När vi alla hoppades att vi skulle kunna fokusera på EU:s yttre roll dessa år har tyvärr den ekonomiska och finansiella krisen krävt alla våra ansträngningar. Ett stort antal yttre utmaningar, särskilt i grannskapet i Medelhavsområdet, innebär emellertid att vi inte har råd att vänta. EU måste vara politiskt och ekonomiskt närvarande i de förändringsprocesser som äger rum i arabvärlden.
Catherine Ashton, jag hyllar också att EU:s röst i Förenta nationernas generalförsamling äntligen stärktes i New York förra veckan, som ett resultat av en omröstning som fick vittomfattande stöd. Jag gratulerar er till det, med tanke på att förra årets katastrof reste oroande frågor om unionens framtida roll i världen och i internationella organisationer.
De olika europeiska rösterna om resolution 1973 från Förenta nationernas säkerhetsråd belyser de enorma svårigheter - jag betonar, enorma svårigheter - som föreligger när det gäller att uppnå en effektiv gemensam säkerhets- och försvarspolitik.
Sammanfattningsvis, Catherine Ashton, har du och Herman Van Rompuy, som också har stort ansvar när det gäller utrikes frågor, det enorma uppdraget att övertyga medlemsstaterna om att det behövs en enad och enhetlig yttre satsning. Ni två kommer att tvingas arbeta hårt för att knuffa, dra och leda, vid ett tillfälle i historien som vi hade tänkt hantera med de nya instrumenten i Lissabonfördraget.
Marek Siwiec
(PL) Herr talman! Låt oss sluta gnälla om att vi inte har en gemensam europeisk politik. Inom vissa områden har vi en gemensam politik medan vi inte har det inom andra områden. När det gäller grannskapspolitiken finns det faktiskt en gemensam politik. De nya medlemsstaterna kan stödja väst i Nordafrika på ett unikt sätt eftersom väst inte har den trovärdighet som krävs. Trovärdigheten kommer från dem som genomförde revolutionerna i länderna i Östeuropa. I öst har vi alla intresse av dessa frågor - i öst såväl som i väst. De gamla medlemsstaterna har emellertid pengarna; de har medlen. Vi behöver dessa pengar för att fortsätta att bedriva en gemensam grannskapspolitik i både öster och söder och bygga upp vår trovärdighet.
Medan vi ändå talar om politik på försvarsområdet - vilken slags försvarspolitik är det där Europa inte har någon armé? Sextio europeiska flygplan opererar över Libyen - 60 döva och blinda flygplan. Det finns ingen underrättelsetjänst, och dessa flygplan kan inte utföra sitt uppdrag effektivt. Om amerikanerna inte hade gått med i uppdraget från början skulle uppdraget inte ha lyckats med någonting. Det skulle inte ha lett till något alls. Låt oss därför sluta gnälla över att vi inte har någon gemensam politik. Så länge som vi inte har en gemensam armé kommer vi inte att ha någon gemensam politik när det gäller säkerhet och försvar.
Arnaud Danjean
(FR) Herr talman, fru Catherine Ashton! Krisen i Libyen har tyvärr ännu en gång illustrerat EU:s svårigheter att existera diplomatiskt och militärt. Det skulle emellertid vara högst orättvist att enbart klandra dig för bristen på politisk vilja från unionens sida, även om många av oss anser att mer beslutsamma åtgärder kunde och borde ha vidtagits.
Medlemsstaterna bär också en stor del av ansvaret för denna oförmåga att åstadkomma en enhetlig, effektiv och synlig politik i frågan, medan våra amerikanska vänner tungt förlitade sig på att EU skulle agera. Bortsett från den libyska krisen måste vi emellertid vara uppmärksamma på den omfattande strategiska utveckling som innebär att vi inte får ge upp ambitionen med en gemensam säkerhets- och försvarspolitik som ingår i Lissabonfördraget, och som du, Catherine Ashton, måste fortsätta att inspirera till, stödja och försvara.
Sammantaget är de exempellösa finansieringkraven på försvarsbudgeten, de många internationella kriserna och Förenta staternas strategiska omgruppering betydelsefulla faktorer som inte ger oss något annat val än att ta ödet i våra egna händer. Inför alla dessa kriser och hot kan vi inte bara lämna över nycklarna till våra amerikanska vänner och allierade eller till Nato. Varken Förenta staterna eller Nato kunde få stopp på konflikten mellan Georgien och Ryssland exempelvis, och Förenta staterna eller Nato kan inte heller iaktta den nuvarande vapenvilan där. Det är det europeiska uppdraget som har full legitimitet.
I Libyen ser vi tydligt att Förenta staterna inte vill befinna sig i frontlinjen och att Natos minimiåtaganden är otillräckliga.
Catherine Ashton, den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken är inte bara något som uppnås på 10 år eller en ambition i fördragen. Det är också ett strategiskt krav, och du måste befinna dig i främsta ledet och ta nödvändiga initiativ.
(Applåder)
Andrey Kovatchev
(BG) ... (bristfällig inspelning) Herr talman! Det blir tydligt att myndigheterna i vissa huvudstäder i vår union nu inser vad Lissabonfördraget innebär och tycker det är svårt att anta ett initiativ om utrikespolitik som inte kommer från dem. Det är just därför som vi behöver ett starkt europeisk ledarskap som, om det behövs, har mod att slå näven i bordet och kräva av medlemsstaterna att de antar en gemensam ståndpunkt. Jag vädjar självfallet också till medlemsstaterna om att inte försöka åternationalisera vår utrikespolitik och att hjälpa dig, Catherine Ashton.
Vi behöver inte bara en stark europeisk diplomati utan även effektiv civil och militär kapacitet så att vi för närvarande inte bara är den största givaren av utvecklingsstöd och humanitärt stöd till världen, om än en ”tandlös” sådan, utan även en seriös aktör i den globala politiken. Jag tror att EU:s egen militära kapacitet också kommer att ge stöd till våra allierade i USA och inom Nato, både praktiskt och militärt, särskilt när det gäller våra närmaste grannar. Alla konflikter bekräftar det.
Jag stöder sammanslagningen och delningen av våra försvarsresurser och integrationen av vår säkerhets- och försvarspolitik. Vi behöver en gemensam säkerhets- och försvarsstrategi. Att ha en effektiv europeisk utrikespolitik och vår egen försvarskapacitet utan att ha vår egen underrättelseenhet och ett system för att samla in information är som att ha ett hus utan tak. Frågan måste upp på dagordningen igen. Antingen måste medlemsstaterna utbyta information mer effektivt med externa enheter och EU, eller också behöver EU ha sina egna informations- och analyskanaler.
Avslutningsvis vill jag be dig, Catherine Ashton, att också ta upp frågan om ett mer seriöst genomförande av åtagandena om återtagande för säkra länder med vilka vi, EU, har träffat sådana avtal.
Alojz Peterle
(SL) Herr talman! I framtiden kan vi endast förvänta oss ännu fler utmaningar inom utrikespolitik och säkerhet, vilket gör betoningen på trovärdighet ännu viktigare. Utan trovärdighet kan vi inte vara effektiva.
Trovärdighet innebär först av allt att ansluta sig till våra värderingar och principer. Catherine Ashton, jag instämmer med dig att vi inte får glömma bort varifrån Europeiska unionen kom.
För många år sedan placerade den människan i centrum. Låt oss hedra människans värdighet och alla kulturella identiteter, och låt oss i större utsträckning bidra till den interkulturella dialogen.
Världen förväntar sig att EU ska spela en starkare roll, inte ha 27 enskilda varianter av utrikespolitik. Större enighet innebär inte att vi behöver förlora mångfalden.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona tre frågor:
Ett: Vi behöver snarast bryta dödläget i Bosnien och Hercegovina eftersom ett nytt utbrott av våld kan ske.
Två: Vi behöver snarast finna en väg till en enad och strategisk förbindelse med Turkiet, vilket nästan inte har nämnts i dag.
Tre: Jag är glad att du är så beslutsam när det gäller Ashraflägret. Vår röst mot våldet mot civila måste vara tydlig och avgörande där och överallt i världen.
Alejo Vidal-Quadras
(ES) Herr talman! Den 29 juli 2009 stormade irakiska trupper med våld det iranska flyktinglägret i Ashraf och sköt eller slog ihjäl 11 personer som bodde där. Attacken upprepades den 8 april i år när 35 personer dödades, antingen av skottskador eller för att de krossades av pansarfordon.
Catherine Ashton, för flera månader sedan varnade parlamentsledamöter dig för att denna senaste massaker skulle inträffa, och vi bad dig vid upprepade tillfällen att agera.
Du struntade i våra varningar i månader och reagerade först efter katastrofen. Bättre sent än aldrig, men nästa angrepp kan bli ett blodbad av fasansfull omfattning om du inte lyckas göra denna humanitära kris till en av de viktigaste prioriteringarna på din dagordning nu meddetsamma.
Det finns en lösning som Struan Stevenson förklarade. Vi hoppas att du omedelbart och beslutsamt vidtar åtgärder för att göra det möjligt, och vi välkomnar det åtagande du gjorde i förmiddags.
Tretusenfyrahundra försvarslösa män och kvinnor omgivna av tanks ser på oss och hoppas att våra åtgärder ska vara i nivå med våra värderingar. Parlamentet har gjort, gör och kommer att göra allt som står i dess makt. Vi ber dig att vara lika intresserad av att rädda dessa liv.
Om du agerar som vi hoppas kommer vi att stå på din sida. Om inte kommer ditt samvete och kammaren att ställa dig till svars.
Dominique Baudis
(FR) Herr talman! EU har äntligen infört sanktioner mot Syrien. Tyvärr verkar det ha gjort det med viss bävan och sett till att inte ifrågasätta den syriska regimens ansvariga.
Denna brist på beslutsamhet och tydlighet tolkas självfallet av demonstranterna som en form av övergivande och av myndigheterna som ett överseende som gör att de kan trappa upp sitt förtryck, ett förtryck som är så grymt att det är otänkbart att Syrien kan få delta i FN:s råd för mänskliga rättigheter när landets myndigheter just nu vägrar FN:s observatörer tillträde till Deraa, där fruktansvärt våld mot obeväpnade civila utspelar sig.
Om Syrien skulle bli medlem i FN:s råd för mänskliga rättigheter skulle det vara en skymf mot offren och deras familjer, en uppmuntran till regimen att använda brutala maktmedel mot sitt eget folk och ett fullständigt åsidosättande av de värderingar som FN:s råd för mänskliga rättigheter förväntas upprätthålla.
Så, Catherine Ashton, vilka diplomatiska möjligheter tänker du dig för att undvika en sådan katastrof?
Anna Ibrisagic
Herr talman! Eftersom jag bara har en minut på mig så ska jag fatta mig väldigt kort. Två av mina kolleger har redan nämnt konflikten i Nagorno-Karabach och att situationen där kompliceras. Alla rapporter tyder också på att situationen har förändrats dramatiskt under de senaste veckorna. Mot bakgrund av att vissa militära förflyttningar kan konstateras i de områden av Azerbajdzjan som Armenien ockuperade, det vill säga Nagorno-Karabach, är min fråga om du, Catherine Ashton, är medveten om situationens utveckling och om du gör något för att förhindra en eventuell upptrappning, inte bara i den här konflikten utan även i de ockuperade territorierna i Georgien? Jag vill bara leda in dig på den här frågan och kommer också att skicka en skriftlig fråga till dig senare. Tack.
Ana Gomes
(EN) Herr talman! Hur kan EU vara en kraft för rättvisa och mänsklig säkerhet utan att identifiera och åtala de brottslingar som låter flyktingar dö i Medelhavet? Catherine Ashton, Bashar al-Assad bör inte bara toppa listan över dem som omfattas av EU:s sanktioner utan bör föras upp på förteckningen över brottslingar som ska åtalas av Internationella brottmålsdomstolen eller vid europeiska domstolar för sitt brutala förtryck av det syrianska folket.
Utöver kontoret i Benghazi borde EU i Libyen redan ha utnyttjat Eufor, inte bara för att stödja humanitärt stöd till folket som angrips som i Misrata, utan för att genomföra vapenembargot till sjöss eller via landgränser såsom parlamentet rekommenderat. Till det behöver vi ingen FN-resolution eller begäran. Allt vi behöver är politisk vilja från medlemsstaterna. Om du, Catherine Ashton, tar initiativ till och konfronterar EU:s regeringar med deras ansvar kommer parlamentet att ge sitt starka stöd. Avslutningsvis, eftersom en palestinsk försoning är ett stort steg ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Antonyia Parvanova
(EN) Herr talman! Samtidigt som oron i Mellanöstern och Nordafrika kräver att EU spelar en större roll i Medelhavsregionen skulle jag vilja ta upp frågan om den andra flottiljen till Gaza.
Vi minns alla resultatet av den första flottiljen och dess konsekvenser för förhandlingarna och försöken att återupprätta fred i Mellanöstern. Som du nämnde, Catherine Ashton, tvivlar du på att ett nytt initiativ av detta slag skulle sluta på ett mer positivt sätt. Jag skulle vilja fråga om du kan uppdatera oss om de aktuella humanitära behoven i Gaza samt om varor och stöd som för närvarande transporteras via de befintliga övergångarna från Israel och Egypten. Avsåg du, eller avser du, att tillsammans med medlemsstaterna och de israeliska myndigheterna diskutera utvecklingen av det här initiativet och kanske föreslå ett positivt bidrag från EU som kan leda till ett mer ansvarsfullt resultat?
Heidi Hautala
(EN) Herr talman! Mina kommentarer vänder sig till Catherine Ashton.
Catherine Ashton, du har mycket tydligt här på förmiddagen hört att parlamentet fullt ut vill stödja din ledande roll och kräver att du tar initiativet i vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Du har också hört de många frågorna från kolleger om vem och vilka medlemsstater som blockerar våra gemensamma ansträngningar. Mitt förslag till dig är att du, när nu Europeiska utrikestjänsten inför sina regler om tillgång till information och dokument, gör den till en modern organisation som är tillgänglig för medborgare och som inte hanterar utrikespolitik som om det bara var ett område för några hemlighetsfulla diplomater. Jag är säker på att det skulle vara det bästa sättet att öka våra gemensamma ansträngningar för en verkligt gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Peter van Dalen
(NL) Herr talman, fru Ashton! Det finns ett stort hot i Mellanöstern. Det förekommer diskriminering, även strukturell diskriminering, av kristna i olika islamistiska länder. Den kristna gruppen i Irak har redan mer än halverats. Vi ser nu samma sak hända i Egypten. Det förekommer angrepp på den gamla koptiska gemenskapen, oräkneliga fall av dagliga trakasserier, tvångsgifte, och det är i stort sett omöjligt att bygga en kyrka. I februari tog jag emot 60 kopter här, och de bad om hjälp.
Jag har därför två önskemål till dig, Catherine Ashton. Gör kopterna till en av de högsta prioriteringarna i din politik. Det måste bli slut på den systematiska diskrimineringen av dem. För det andra efterlyste vi den 20 januari här i kammaren en EU-strategi för religionsfrihet och en permanent övervakning av en sådan politik. Vill du vara så snäll och se till att den blir verklighet. Jag skulle uppskatta en reaktion från din sida. Tack för ditt tålamod.
Ilda Figueiredo
(PT) Herr talman! EU:s utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik är huvudsakligen en politik som försvarar de ekonomiska och geostrategiska intressena för europeiska makter. De anpassas i allt större utsträckning till Förenta staterna och Nato och förvisar stödet till samarbete och utveckling till en andraplats.
Resultaten av detta är ganska katastrofala, vilket framgår av fallen med Afghanistan, Palestina, Irak, Libyen och övriga länder. I allmänhet förekommer en politik med dubbla standarder som skyddar de europeiska vapentillverkarnas ekonomiska intressen, vilka har tjänat miljoner på att sälja vapen till diktatorer som sedan har använt dem för att massakrera sitt eget folk och folk i intilliggande länder.
Några av huvudfrågorna som uppstår i den här debatten är därför huruvida politiken för vapenhandel till slut kommer att ändras, och vad som exakt kommer att göras för att få slut på Israels expansionistiska och vapenskramlande politik ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Jaroslav Paška
(SK) Herr talman, fru Ashton! Det är uppenbart för oss att vi inte kan förvänta oss att du ska inrätta omfattande säkerhetsoperationer i krisområden över hela världen på den korta tid som förflutit sedan ditt ämbete inrättades.
Å andra sidan ger ditt ämbete dig redan omfattande utrymme för förhandlingar på alla platser där EU kan spela en viktig roll genom sina åsikter och sitt politiska inflytande. Ett av problemen som direkt påverkar EU och där det finns ett behov av att söka en lösning via känsliga rundabordssamtal är den turkiska arméns ockupation av EU:s territorium på Cypern.
Turkiet är en privilegierad partner till EU och säger sig dessutom ha ett avgjort intresse av att bli en fullständig medlem av vår europeiska grupp. Jag anser därför bestämt att du borde använda hela den potential som redan finns via din roll för att lösa denna tvistiga fråga där EU är direkt inblandat.
Andrew Henry William Brons
(EN) Herr talman! Det säger sig självt att utrikes- och säkerhetspolitik är utmärkande för en suverän stat. Om man överlåter den rollen till en överstatlig myndighet bortser man från eller nedvärderar den avgörande frågan om förbindelser mellan medlemsstater, eller också medger man faktiskt att de inte längre är suveräna stater.
Det är inget fel på en EU-politik för att undvika alla europeiska krig, men jag håller inte med om att man måste ge upp sin suveränitet för att uppnå detta. Det bör också vara alla europeiska staters uppgift att försvara Europas stora framsteg mot oreda eller utspädning. Aggressiva krig där europeiska nationer inte har något berättigat intresse måste undvikas till varje pris. Vi ska heller inte börja agitera bakom kulisserna i ett hycklande försök att plantera så kallade europeiska värderingar i ogästvänlig jord.
Vi måste undvika att Europa blir en förvaringsplats för migrerande personer från tredje världen. Deras kultur är produkten av särpräglade människor. Ta tredje världens befolkning till Europa ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Marco Scurria
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar Catherine Ashton för den rapport hon har lämnat till oss i dag. Jag skulle emellertid vilja påpeka för henne att den allmänna opinionen i Europa tyvärr inte är medveten om EU:s närvaro. Precis som många av mina kolleger också har nämnt är vår utrikespolitik fortfarande på en rudimentär nivå, vilket framgår av vissa händelser de senaste dagarna.
Europa kan inte hålla sig bort från Ashraflägret: Det är ett läger där inte bara internationell politik bedöms utan även skyddet av mänskliga rättigheter. Det är vår skyldighet att ingripa i den delen av världen precis som i Syrien. Landet befinner sig verkligen i en mycket allvarlig situation där mänskliga rättigheter och möjligheter att vända sig mot en diktatorisk regering måste göra EU intresserat ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Boris Zala
(EN) Herr talman! Jag har bara en kommentar: Jag anser att Ankaras alltmer aktiva utrikespolitik innebär nya utmaningar och möjligheter för europeisk utrikespolitik. Catherine Ashton, vi måste skapa en institutionaliserad dialog om strategiska nyckelfrågor såsom energipolitik, stabilitet på västra Balkan och i Kaukasusregionerna, kärnvapenfrågan i Iran eller det demokratiska uppvaknande som är på väg i Mellanöstern.
Turkiet kan spela en konstruktiv roll i att hjälpa EU att konsolidera det som uppnåtts under det demokratiska uppvaknandet i Mellanöstern nyligen. En sådan dialog bör emellertid inte ersätta utan komplettera och förstärka Turkiets väg mot anslutning.
Talmannen
Gabriele Albertini har nu ordet i de två minuter han har kvar som föredragande.
Gabriele Albertini
Herr talman! I mitt första inlägg hade jag fyra minuter och jag använde endast två. När jag nu har fått två minuter skulle jag vilja be om tillstånd att använda fyra minuter för mitt slutliga anförande.
Talmannen
Du har helt rätt i att du har fyra minuter. Du säger att du har använt två, så om det stämmer har du två minuter kvar.
Du har alltså fyra minuter att tala på.
Gabriele Albertini
(IT) Nej, herr talman! I mitt första anförande talade jag i två minuter och hade fyra minuter tillgängliga ...
Talmannen
Herr Albertini! Du har fyra minuter för dina två anföranden. Du har använt två. Var vänlig och ta ordet och vi kommer att vara flexibla, men jag vill inte komma till en punkt där ingen kommer att lyssna på dig. Om du vill att man ska lyssna på dig och vi slösar bort ytterligare fem minuter kommer ingen att lyssna på vad du har att säga.
Gabriele Albertini
(IT) Herr talman! Eftersom jag inte kommer att lyckas säga det jag hade att säga på två minuter avstår jag från mitt inlägg.
Talmannen
Tack så mycket, herr Albertini. Vi är alla tacksamma mot dig, och det är synd att vi inte får lyssna till dig.
Roberto Gualtieri
Herr talman, mina damer och herrar! Jag tycker Gabriele Albertini hade rätt eftersom han som föredragande hade fyra minuter för sitt inlägg och två för sitt svar. Jag tar därför tillfället i akt att påpeka att han borde få sina fyra minuter.
Jag anser att detta har varit en nyttig och viktig debatt som visar hur enat parlamentet är och hur beredda vi är att erbjuda vårt stöd till EU:s konsekventa och effektiva yttre åtgärder. Vi har inte bara hört motanklagelser om de uppenbara begränsningar som EU visat vid de senaste händelserna, utan vi har också hört förslag som erbjuder ett slags strategiskt partnerskap mellan parlamentet och de övriga institutionerna för att göra Europa till en trovärdig aktör i säkerhets- och försvarsfrågor. Jag anser att partnerskap inte bara bör vara en möjlighet utan också en nödvändighet, för om det vi har sagt är sant, att EU:s integrerade synsätt är dess viktigaste potential, kommer det att krävas stöd från ett organ med tydliga lagstiftnings- och budgetbefogenheter för att uppnå detta integrerade synsätt. Jag anser därför att vi bör hitta en balanserad lösning på frågan om interparlamentariskt samarbete.
Det har tydligt framgått av diskussionen hur vi måste agera. Vi måste först av allt bedöma de möjligheter som fördraget erbjuder: Genom ett permanent strukturerat samarbete och artikel 44, som gör det möjligt att delegera uppgiften med att genomföra vårt uppdrag till vissa medlemsstater, men fortfarande inom EU:s förfarandebestämmelser, vilket inte är detsamma som åternationalisering. Vi behöver använda befintliga strukturer - med början i Europeiska utrikestjänsten - och ställa upp ambitiösa uppgifter för oss när det gäller kapacitet. Vi behöver självfallet även veta hur vi kan erbjuda ledarskapsförmåga.
Vi vill tacka Catherine Ashton för hennes engagemang och de viktiga uttalanden hon har gjort. Det är en attraktiv tanke, som hon sade, att en liten grupp kan göra stora saker, men Europa är en stor civiliserad makt som inte kan smita från sitt ansvar.
Talmannen
Jag ber om ursäkt, herr Albertini. Jag har upptäckt exakt vad som hände. Du hade fyra minuter plus två. Du talade i tre minuter under ditt första inlägg. Därför har du nu tre minuter kvar, och vi fortsätter med all den flexibilitet som krävs.
Gabriele Albertini
Herr talman, mina damer och herrar! Under en utfrågning i utskottet för utrikesfrågor ställde en ledamot en laddad fråga till den höga representanten/vice ordföranden. Han sade att när Henry Kissinger kritiserades för Förenta staternas isolationistiska hållning, särskilt i förhållande till EU, svarade han ”det finns ingen utrikesministerkollega eller ett telefonnummer jag kan ringa för att tala med EU”.
Ledamoten frågade då Catherine Ashton: ”Finns det en utrikesminister och ett telefonnummer han kan ringa nu?” Hennes mycket brittiska svar var: ”Ja, jag sköter det jobbet, även om jag kallas hög representant/vice ordförande och inte utrikesminister. Det finns också ett telefonnummer, men det besvaras av en telefonsvarare där man uppmanas att trycka 1 för den brittiska ståndpunkten, 2 för den franska, 3 för den tyska osv.”
Catherine Ashton, du har hört inläggen från många av mina kolleger, och det här budskapet finns också i mitt betänkande. Du har ett antal röster i världen, men du lyssnar mer till vår - parlamentets - eftersom vi alltid stöder EU:s politik, och inte bara till medlemsstaternas som du svarar till i rådet, eller kommissionen som du svarar på lämplig plats.
Jag skulle önska att det fanns en tredje plats där du skulle kunna uttrycka din tredje lojalitet. Denna plats är mitt i kammaren, bakom podiet, eftersom du är rådet, kommissionen och också parlamentet. Jag anser att den här dialogen behöver utvecklas och stärkas så att vi kan uppnå demokratisk legitimitet för vår externa politik, ledd och kontrollerad av EU-medborgare. Vi kommer att hjälpa dig att utöva den rollen.
María Muñiz De Urquiza
Herr talman! När det gäller Ashraflägret kan vi bara instämma i fördömandet av brotten mot mänskliga rättigheter som ägt rum där. Detta fördömande av missbruk av mänskliga rättigheter får dock aldrig sammanblandas med politiskt stöd till rörelsen i Ashraflägret.
Det finns en demokratisk opposition i Iran, som företräds av den gröna rörelsen, av olika politiska grupper inom den gröna rörelsen, och fördömandet av överträdelser av mänskliga rättigheter får inte på något sätt sammanblandas med politiskt stöd till denna grupp.
Jag ber dessutom kommissionens vice ordförande och höga representant att hon, när hon inleder eller öppnar den här undersökningen om situationen i Ashraflägret, också undersöker de brott mot mänskliga rättigheter som Mujahedin begår mot befolkningen, vilket har bevittnats och dokumenterats av organisationer som Human Rights Watch.
När det gäller mitt betänkande, Catherine Ashton, skulle jag särskilt vilja be dig notera punkt 6, där vi kräver att en vitbok ska utarbetas med strategiskt fokus på EU:s roll i internationella organisationer fram till 2020.
Jag skulle vilja tacka skuggföredragandena för deras hjälp med att förbereda och utarbeta detta betänkande, och jag skulle också vilja fördöma att vissa oändligt småsinta politiska krafter i parlamentet hindrade mig från att i mitt betänkande nämna en akademisk organisation som bidrog med en undersökning som fungerade som grund. Det var Fundación Alternativas som gav mig, liksom skuggföredragandena och sekretariatet, en bra grund till vårt arbete med att ta fram betänkandet. Jag hoppas att betänkandet kommer att visa sig användbart när det gäller att politiskt fastställa och stimulera omdefinieringen av EU:s roll i internationella organisationer.
Talmannen
Jag vill framföra till Struan Stevenson att beslutet fattades innan jag tog över som ordförande om att inte använda förfarandet med blått kort i den här debatten, just för att kunna ge ordet till alla ledamöter som ville tala.
Catherine Ashton
vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka ledamöterna för denna fullödiga debatt. Herr Albertini! Jag är glad att stå någonstans över huvud taget så länge det är här i rummet - jag misstänker att det finns några här som skulle föredra att jag inte gjorde det - och jag är mycket glad att tala från podiet, det är den uppenbara platsen av dessa två. Jag uppskattar verkligen det arbete som du, Gabriele Albertini, och övriga föredragande har lagt ned på att utarbeta det jag anser är mycket användbara och nyttiga betänkanden när det gäller att ta upp bredden i EU:s åtgärder.
Men jag vill också säga att enhetligheten kanske är större än vad den som lyssnar till debatten uppfattar. Vi har definitivt starka enade utrikespolitiska ståndpunkter i en hel rad frågor, från vår starka oro när det gäller mänskliga rättigheter till det specifika arbete vi utför när det gäller Mellanöstern, i vårt grannområde, om Serbien/Kosovo, om Bosnien, eller vårt synsätt på Afrika, där vi nu ser att situationen förhoppningsvis börjar lösas i Elfenbenskusten, men i dag är oroande i Uganda.
Alla dessa ståndpunkter utarbetas tillsammans med de 27 ministrarna i rådet (utrikesfrågor), och jag måste hylla dem. Jag anser att vi nu obevekligt närmar oss en större känsla av enhetlighet. Det finns mycket mer att göra - det förnekar jag inte - och det finns mycket mer som ni skulle vilja att vi gjorde. Men låt oss inte underskatta det vi redan har lyckats uppnå och den resa vi gör för att åstadkomma detta. Jag vill därför hylla dem och det faktum att de också ofta talar för allas vår räkning. Vi kan inte vara överallt i världen samtidigt. I dag har vi utrikesministrar i olika delar av världen som framför budskap för min och för EU:s räkning. Det är också en viktig aspekt av det vi gör.
Låt mig också säga att vi nästan är först med att åstadkomma uttalanden, först med att säga vad vi tror ska hända. Det var min enhet som tog fram det inofficiella dokumentet om sanktioner mot Syrien. Det är vi som sitter i förarsätet. Vi blir inte alltid redovisade måste jag säga, förs inte alltid fram i pressen i EU, men vi är de första att faktiskt göra våra uttalanden, och vi åstadkommer hundratals sådana för att konsekvent sammanfatta betydelsen av det vi gör. Och konsekvens är en kritisk faktor i det som diskuteras i dag.
Under vår debatt har vi fokuserat på vissa delar av världen, men i andra inlägg har ledamöterna tagit upp en hel rad olika frågor som vi fortfarande måste fortsätta att hantera.
José Ignacio Salafranca talade om vad som har hänt på Kuba i helgen med Juan Wilfredo Soto García, och vi undersöker detta noggrant. Vi har begärt mer information om fallet eftersom det uppenbarligen är ett mycket viktigt område.
Vissa ledamöter har frågat om Gaza. De vill försäkra sig om att hjälpen når fram, att vi fortsätter att stödja folket i Gaza, vilket vi gör, men vi har en dialog för att öka och förbättra hjälpen.
Sedan har vi händelserna i Nagorno-Karabach mellan Azerbajdzjan och Armenien där vi har diskuterat med båda länderna och där vi försöker stödja det Frankrike gör för att processen ska kunna göra framsteg där.
I Albanien har vi haft diskussioner med premiärministern och med oppositionen för att försöka få fart på dialogen.
Och, självfallet, i hela Afrika. Jag nämnde två länder, men vi skulle kunna tala om många fler, inte minst det som händer igen i dag i Sudan och betydelsen av att se till att södra Sudan bildas med största möjliga möjligheter att lyckas.
Sedan har vi Ukraina, ett viktigt grannland som nämndes av Jacek Saryusz-Wolski tror jag, men även av andra.
Vi har massor att göra, och vi måste fortsätta att göra alla dessa saker. Så, ärade ledamöter, jag vill bara säga att det är viktigt att inse det.
Låt mig bara under de sista minuter jag har till mitt förfogande avliva några av de myter som har uppstått. Jag är inte på jakt efter en plats i säkerhetsrådet. Jag ville ha lämplig status för EU i FN:s generalförsamling, och vi fick det utan att någon protesterade. Ledamöterna ska veta att det krävde mycket arbete, och jag vill hylla dem som var delaktiga, men vi har nu en starkare röst.
Jag anser också att det är viktigt att vi tittar på det vi verkligen gör när det gäller den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. Låt oss inte röra till det med beskrivningar som inte stämmer. Enbart i Libyen lyckades vi med vårt stöd hjälpa 55 000 personer att komma hem. Jag var inte emot en flygförbudszon i Europeiska rådet, och det kan premiärminister David Cameron intyga. Det är inte alls vad jag sade. Det jag sade var att för att den skulle vara effektiv och införas snabbt var det viktigt att de som kunde handla kvickt också gjorde det.
När det gäller våra delegationer stöder jag att vi försöker stärka det vi har vid de delegationer som öppnas i Benghazi och vad vi gör i Irak. Men låt oss inte spela ut detta mot det som händer i andra länder såsom Bahamas. Personalen i Bahamas är utvecklingspersonal från kommissionen som arbetar med landsbygdsprogram för några av de fattigaste invånarna, och vi bör inte betrakta detta som en ”antingen eller-situation”.
Ärade ledamöter! Vi måste göra så mycket vi kan för att stödja länder i hela världen. Jag slutar därför som jag började genom att säga att vi inte saknar ambitioner, vi behöver resurser för att göra ett bra jobb, vi behöver kunna vara konsekventa, vi behöver utveckla och stärka det vi gör och det är vad vi gör, men vi kommer att göra det genom att ta med EU:s 27 medlemsstater på den resan tillsammans med oss, ibland leda och ibland knuffa och ibland arbeta sida vid sida. Ert stöd blir då ovärderligt.
(Applåder)
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen om de tre betänkandena kommer att äga rum i dag kl. 12.30.
(Sammanträdet avbröts en kort stund.)
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Elena Băsescu
Jag skulle vilja gratulera min kollega Gabriele Albertini till att ha utarbetat detta noggranna betänkande. Det rör återigen frågor där det krävs en aktivare inblandning från EU:s sida. Jag kan nämna det östliga partnerskapet och Svartahavssynergin. Dessa två initiativ spelar en avgörande roll både när det gäller att stärka förbindelserna med staterna i det omedelbara grannskapet och när det gäller energisäkerhet.
Toppmötet med det östliga partnerskapet i höst och inrättandet av den parlamentariska församlingen Euronest är lovande tecken på att dessa riktlinjer genomförs.
Att stärka förbindelserna med Moldavien ingår också i prioriteringarna för den gemensamma utrikespolitiken, i syfte att underteckna associeringsavtalet med EU. Genom att nämna denna punkt kommer positiva framsteg att ske i förhandlingarna mellan de båda sidorna.
Jag vill betona här i kammaren betydelsen av att lösa kvarstående konflikter, särskilt den i Transnistrien. Jag välkomnar detta steg, särskilt mot bakgrund av misslyckandet med Wiendialogen förra månaden. Jag stöder fortsatta förhandlingar i 5 + 2-format.
Proinsias De Rossa
Europa får inte återigen svika det palestinska folket. Till följd av det oväntade försoningsavtalet mellan Fatah och Hamas, som innebär att en teknisk, ej partibunden interimsregering ska inrättas och förtida val genomföras, måste EU ta tillfället i akt att spela en positiv roll i regionen. Det kan vi göra genom att samarbeta med interimsregeringen som ska bildas under de närmaste dagarna, genom att stödja förtida val och framför allt genom att åta oss att fullt ut stödja resultatet av valet och samarbeta med den nya administration som växer fram ur detta val.
EU kan inte å ena sedan samarbeta med demokratiska rörelser i Libyen, Syrien, Tunisien och Egypten och samtidigt vägra att samarbeta med en regering som valts av det palestinska folket. Israels inledande reaktion på försoningen, att hålla inne den palestinska myndighetens skatter, är olagligt och kan vara katastrofalt för freden genom att äventyra premiärminister Salem Fayyads ansträngningar att bygga upp en stat. EU måste gå in och fullt ut täcka förlusten av dessa intäkter och samtidigt göra det tydligt att vi kommer att kräva dessa pengar åter från Israel genom att frysa alla skulder till Israel från EU till samma värde, till dess att Israel upphör med att ytterligare bryta mot internationell lag.
Ágnes Hankiss
Under 2010 lämnade jag en skriftlig fråga till kommissionsledamot Cecilia Malmström för att se vilka åtgärder kommissionen hade vidtagit för att avslöja icke-statliga organisationers roll i finansieringen av terrorism. Det faktum att organisatörerna av förra årets flottilj planerar att upprepa sin aktion på årsdagen av händelsen och att parlamentsledamöter från de politiska grupperna GUE och Verts/ALE arrangerade en utfrågning i Europaparlamentet den 10 maj sätter återigen strålkastarljuset på frågan. Om vi européer anser att fred, demokratisering av Mellanöstern, utrotning av extrem fattigdom och utveckling av levnadsvillkoren i Gaza är vårt yttersta mål är det lämpliga sättet för att underlätta denna ädla sak inte flottiljen, vilket vice ordförande/den höga representanten Catherine Ashton också påpekade tidigare i dag. Vi kan inte hänvisa till något som en humanitär åtgärd som inte nödvändigtvis är vad det ser ut att vara.
Domare Jean-Louis Bruguière, den respekterade och erkända experten på kontraterrorism, visade att organisatören av flottiljen, IHH, hade hållit kontakt med al-Qaida. IHH:s paraplyorganisation, Union of Good, stöder verksamheten bland radikala extremister genom att sälja vapen till dem. Jag ber kollegerna här i parlamentet att avstå från att utnyttja krisen i Mellanöstern för egna politiska mål, vilket inte har något att göra med fredsprocessen utan utgår från en ensidig attityd som i stor utsträckning liknar kommunisters och Sovjets inställning gentemot Israel.
Jiří Havel
Förslaget till resolution visar tydligt att det fortfarande finns allvarliga brister när det gäller att uppfylla relevanta bestämmelser i Lissabonfördraget. Det ser inte bra ut för medlemsstaterna när Europaparlamentet ”snarast kräver” att Europeiska rådet ska utarbeta en ”europeisk strategi för utrikespolitik” eller när parlamentet uppmanar Europeiska rådet ”att utföra uppgiften på grundval av en politisk dialog med Europaparlamentet”. Om det redan i dag hade funnits en europeisk strategi för utrikespolitiken skulle jämvikten i EU i det hänseendet vara mycket bättre, exempelvis när det gäller det som händer i arabvärlden och de dubbla eller till och med tredubbla standarder som tillämpas mot länderna i denna region.
EU:s ståndpunkt gentemot den allt mer turbulenta utvecklingen på Balkan är ett annat problem. EU har ännu inte funnit ”nyckeln” till den här regionen och saknar ett systematiskt angreppssätt. Resultatet av detta är, bland annat, att EU:s prestige och intresset för EU-medlemskap faller fritt i länderna på västra Balkan. Förslagen från Valentin Inzko, hög representant för det internationella samfundet och EU:s särskilda sändebud för Bosnien och Hercegovina, när det gäller synsättet på Serbien kommer inte att lösa situationen utan snarare bidra till motsatsen.
Danuta Jazłowiecka
I förra veckan ägde en särskilt betydelsefull händelse rum. Efter långa förhandlingar lyckades vi till slut övertyga våra partner i Förenta nationerna om att bevilja EU en ny status i organisationen. Detta är definitivt en framgång, särskilt mot bakgrund av generalförsamlingens inledande motstånd. Vi får emellertid inte gå i fällan och triumfera och tro att EU från och med nu kommer att lägga fram en enhällig ståndpunkt i Förenta nationernas forum. Att vi nu kommer att företrädas av Europeiska rådets ordförande eller den höga representanten innebär inte att medlemsstaterna kommer att lägga fram en gemensam ståndpunkt om särskilt kontroversiella ämnen.
Exemplet med Libyen visar hur djupa motsättningarna mellan oss är, till och med i frågor som borde förefalla uppenbara, såsom skydd av civilbefolkningen. Vi måste därför vara tydliga med att utan medlemsstaternas politiska vilja kommer detta beslut att vara meningslöst. Jag kan därför inte hålla med Catherine Ashton om att världen kommer att höra en enda tydlig röst från EU. Jag är i stället rädd för att vi under lång tid kommer att tvingas hantera många röster, eftersom den enhetliga uppfattningen från EU kommer att försvagas, inte bara av de permanenta ledamöterna i säkerhetsrådet utan även av ordförandeskapet som söker efter sin nisch efter Lissabonfördraget. Hur tänker Catherine Ashton skapa en enhetlig röst för EU vid Förenta nationerna och hur avser hon att bygga upp en bra image för EU i denna organisation?
Tunne Kelam
Jag känner mig uppmuntrad av synsättet från kommissionens vice ordförande/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik: om man inser det så är det utöver uttalanden handling som gäller. Jag skulle vilja erinra dig, Catherine Ashton, om Joseph Dauls råd: Var inte rädd, och du har parlamentets stöd.
Det är vårt gemensamma ansvar att se till att auktoritära härskare inser att vi tar våra grundläggande värderingar på allvar. Det innebär till att börja med villkor: Beredskap att inte bara föreslå och bönfalla utan även att orsaka smärta, dvs. tillämpa verkliga sanktioner mot regimer som inte ens respekterar sina medborgares liv. Jag håller med om att sanktioner mot Syrien måste omfatta hundratals personer, inte bara en handfull.
Jag tackar dig för ditt fördömande av massakern i Ashraflägret den 8 april 2011. Jag föreslår absolut att du i detta fall följer det tydliga budskapet från Europaparlamentet i april 2009: Vi behöver ett tydligt och övertygande budskap om att EU verkligen bryr sig om livet för 34 obeväpnade medlemmar av den iranska oppositionen, och vi kommer inte längre att tolerera att deras frihet och värdighet krossas brutalt. Jag ber kommissionen att ta initiativet i den föreslagna frågan om omflyttning.
Jaromír Kohlíček
Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är alltid ett stort problem i EU. Å ena sidan är de stora staterna traditionellt vana vid att förlita sig på sina egna styrkor, och framför allt Frankrike och Storbritannien känner sig fortfarande som stormakter. Det märks på hur de anser att problem med utrikespolitiken ska lösas. Den senaste tiden har detta snarare inriktats mot en militär lösning av alla slags tvister, eftersom de försummar fredliga lösningar till förmån för intervention.
Jag tror det finns skäl att anta att dagens värld går i riktning mot flera poler, och det är en fredlig utrikespolitik som är förenlig med internationell lag och FN:s stadga. Vad världen i dag behöver, i stället för militära insatser, varav den senaste utvecklas inför oss i Libyen, är att satsa allt på att bekämpa fattigdom och analfabetism och lösa andra allvarliga problem. För att kunna göra det är det absolut grundläggande med vapenkontroll och nedrustning, inbegripet allmänna överenskommelser om att avskaffa kärnvapen. Stöd till att mildra konsekvenserna av katastrofer bör vara en viktig beståndsdel i EU:s utrikespolitik. Dessa åtgärder bör inte kopplas till militär utplacering. Att utnyttja polisen är möjligt endast i extrema fall, på grundval av en FN-resolution och för att skydda arbetstagare inom den sociala sektorn samt inom hälsovård och offentlig service, och för att utbilda polisen. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken måste vara noga skild från Nato. Av dessa skäl vägrar gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster att stödja betänkandet.
Mariya Nedelcheva
För en vecka sedan gav FN:s generalförsamling EU tillåtelse att agera samfällt vid sina sammanträden. Från och med nu kommer höga representanter att kunna förmedla unionens budskap i det högsta internationella organet. Detta är ett betydande steg framåt för genomförandet av Lissabonfördraget, men det är inte tillräckligt. EU behöver en verklig strategi så att vi på allvar kan tillämpa de befogenheter vi har fått genom Lissabonfördraget. Oavsett om det handlar om säkerhetsrådet, Rådet för mänskliga rättigheter, Nato, WTO eller G20 ska EU inte längre behöver gömma sig i skuggan. Vi bör dessutom ta ledningen när det gäller att inrätta ett globalt parlamentariskt system. Det krävs uppenbarligen diplomati på hög nivå, men den måste bedrivas i samråd med folket. Och hur kan vi bättre uppnå det än att göra det möjligt för medborgare i hela världen att representeras vid FN? Vi har Europaparlamentet, men vi har också regionala parlament, såsom den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen. Det vi i dag behöver är ett världsparlament. Catherine Ashton, EU behöver ambitioner. Jag hoppas att detta förslag återfinns i din vitbok.
Kristiina Ojuland
Till att börja med skulle jag vilja framföra min uppriktiga tacksamhet till Catherine Ashton för EU:s stora stöd till Estland när vi försöker lösa gisslankrisen i Libanon. De kidnappade esterna är emellertid fortfarande i sina kidnappares våld, och vi skulle därför vara tacksamma för ytterligare delaktighet och stöd för att lösa situationen.
När det gäller framtiden för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skulle jag vilja se mer enhetlighet och konsekvens när vi har att göra med icke-demokratiska regimer. Vi har tillämpat sanktioner mot Vitryssland, men vi har inte gjort det när det gäller fallet med Sergej Magnitskij i Ryssland, även om detta påtalades av Europaparlamentet i den årliga rapporten om mänskliga rättigheter i världen 2009 och EU:s politik i frågan.
Vi är fortfarande engagerade i ”ett-Kina-politiken” samtidigt som Peking nyligen har blivit mer undertryckande och våldsamt både i Tibet och i Uigurregionen. I stället för att flörta med Peking borde vi eftersträva ett frihandelsavtal med Taiwan som är en blomstrande demokrati. Den s.k. ett-Kina-politiken är föråldrad och underminerar moraliskt bilden av EU. Låt oss anpassa vår politik till våra värderingar.
Ioan Mircea Paşcu
Lissabonstrategin innebar stora möjlighet att göra framsteg när det gäller försvar och säkerhet, men det har visat sig att det inte är tillräckligt. Trots det relativt stora antalet åtgärder är det fortfarande en uppenbar åtskillnad mellan instrumenten vi förser oss med - exempelvis stridsgrupperna - och den improviserade insamlingen av nationella medel vi faktiskt använder, när EU ombeds att ingripa. Ta Libyen exempelvis: På grund av avsaknaden av politisk konsensus och lämpliga militära tillgångar behövdes en ”koalition av villiga” - ett begrepp som vi var så obevekligt emot när andra har använt det tidigare - och Nato behövde kallas in för att ta befälet! I praktiken har Libyen fullständigt satt vår gemensamma säkerhets- och försvarspolitik ur spel just när den behövdes och därför hade möjlighet att visa upp sig i praktiken! Jag anser därför att vi återigen måste titta på vår gemensamma säkerhets- och försvarspolitik och ta reda på vad den verkligen behöver för att bli ett funktionellt koncept både politiskt och militärt så att den, när vi nästa gång kallar på den, inte överger oss som denna gång.
Sirpa Pietikäinen
Vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik befinner sig vid en skiljeväg. Lissabonfördraget har gjort det möjligt att utveckla unionens utrikes förbindelser på ett sätt som tidigare var omöjligt. Framstegen har emellertid hittills varit ganska långsamma. Våra gemensamma europeiska värderingar gör det möjligt att bygga upp en europeisk utrikespolitik som bygger på hållbar utveckling och mänskliga rättigheter.
Vi behöver en tydlig europeisk yttre dagordning för att EU meningsfullt ska kunna främja en global politik baserad på mångsidighet. Avgörande inslag i den politiken skulle vara stödet till FN:s arbete och ett klargörande av EU:s politik när det gäller FN.
Cristian Dan Preda
Situationen i Syrien är mycket oroande. Vi har inte fullständig eller tillräcklig information eftersom utländsk press inte har fått tillträde. Assad-regimens repressiva åtgärder intensifieras och har redan, baserat på siffrorna från icke-statliga organisationer, lett till att 600-700 civila har dödats och ytterligare 8 000 personer har arresterats eller försvunnit. Syriens medborgare har demonstrerat i närmare två månader, och de får inte överges i sin kamp för demokratin. Brutalt förtryck är oacceptabelt och måste stoppas. EU måste inta en ledande roll i jakten på en snabb lösning. Jag välkomnar därför de restriktiva åtgärder som rådet antog mot Syriens regim i början av veckan. Vi behöver emellertid göra mer i samarbete med unionens partner för att övertala Syriens myndigheter att upphöra med förtrycket. Bashar al-Assad är isolerad. Det är bara Gaddafis regim som för närvarande fördömer ”den internationella konspiration som angriper Syriens nationella säkerhet”, ett uttalande som säger en hel del om situationen i Syrien. Avslutningsvis skulle jag vilja betona att under nuvarande förhållanden är Syriens ansökan om en plats i FN:s råd för mänskliga rättigheter oacceptabel.
Traian Ungureanu
De utdragna och våldsamma angreppen mot den koptiska kyrkan i Egypten och i stor utsträckning mot kristna i Mellanöstern kräver en omedelbar reaktion från EU. En stor del av det kristna europeiska arvet är hotat. Människor förföljs i hundratusental på grund av sina religiösa övertygelser. De nya egyptiska myndigheterna åtnjöt stor sympati och direkt finansiellt och politiskt stöd från EU. Men nu när kyrkor bränts och kristna dödats i en förnyad våg av attacker är det dags för EU att göra det fullständigt klart för de egyptiska myndigheterna att de är ansvariga för sitt lands inre säkerhet, och för att skydda alla egyptiska medborgares rättigheter och levebröd. Misstankarna om att de egyptiska myndigheterna blundade för eller till och med uppmuntrade religiöst våld bör skingras genom ett bestämt åtagande om att den kristna gemenskapen är säker i Egypten. EU bör kräva förklaringar från de egyptiska myndigheterna och klargöra för dem att ytterligare våld kommer att leda till att EU:s finansiella och humanitära stöd upphör. Denna tydliga varning bör vara ett villkor för alla nuvarande överenskommelser och bör även ingå i alla framtida överenskommelser med regeringarna i Mellanöstern.
Zbigniew Ziobro
Under debatten i januari om situationen i Tunisien och Egypten och religionsfriheten nämnde jag de kristnas tragiska situation i arabiska länder, särskilt egyptiska koptiska kristna som förföljs. Jag pekade på radikaliseringen av islam som riktar sina aggressioner mot dem som följer Kristus. I dag kan vi se att mina farhågor var berättigade. Sammandrabbningarna i närheten av Sankt Menas-kyrkan är endast toppen på isberget när det gäller tragedin med egyptiska kristna och de internationella organisationernas tystnad. Här skulle det vara lämpligt att erinra om angreppen mot klostret S:t Bishoy i mars i år, som både parlamentet och Catherine Ashton struntade i, när den egyptiska armén sköt mot ett kloster fullt av flyktingar från Kairo, liksom aktionerna från den salafistiska islamiska gemenskapen som har extrema uppfattningar. I april genomförde de en rad attacker mot kristna byggnader i Beni Ahmad, Bashtil och Kamadir.
Som vi kan se kan EU fortfarande inte utarbeta en sammanhängande reaktiv strategi mot överträdelser av mänskliga rättigheter i Asien och Nordamerika och för hur vi kan förebygga dem i framtiden. Vi bör sätta större press på de egyptiska myndigheterna för att försvara de koptiska kristna. Det är mycket viktigt att stärka avdelningen för att förebygga religiös intolerans i underutskottet för politiska frågor inom Europeiska utrikestjänsten, särskilt med avseende på förföljda kristna.
