
(1) 
Ahern, Nuala (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Liksom andra kolleger har gjort i veckan skulle även jag vilja fästa kammarens uppmärksamhet på det ovanliga faktum att vi inte fick hålla anföranden på en minut i måndags. Jag inlämnade då ett skriftligt uttalande om frågan om Mordechai Vanunu, som i går frigavs ur fängelse i Israel efter 18 år i fångenskap.
Hans frihet har inskränkts på ett mycket hårt, grymt och ovanligt sätt. Detta är inte godtagbart i en demokrati. Han får inte lämna landet, han övervakas vart han än går, han får inte ta kontakt med främlingar och inte heller kontakta journalister. Jag ber talmannen att göra påpekanden för det israeliska parlamentet och den israeliska regeringen till stöd för denne person, som har avtjänat ett fängelsestraff för att ha avslöjat att Israel utvecklade massförstörelsevapen. Det är just sådana som styrkorna i Irak har letat efter; skillnaden i behandlingen av de två länderna är häpnadsväckande.
Jag ber er, herr talman, att uppmärksamma parlamentets talman på denna fråga och att be honom att kontakta de israeliska myndigheterna i avsikt att denne man skall beviljas sin frihet. Han har avtjänat sitt straff. 
Talmannen.
   Vi skall hålla detta i åtanke. Jag skall vidarebefordra denna begäran till talmannen. Detta är utan tvekan en fråga som väcker starka känslor bland många EU-medborgare av alla politiska övertygelser, och jag tvivlar inte på att den i framtiden kommer att behandlas i parlamentet via de korrekta kanalerna.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om resultatet av rättegången mot Leyla Zana m.fl. i Ankara.
Nielson,
   .  Herr talman! Fallet Leyla Zana kastar en negativ skugga över genomförandet av politiska reformer. I ett uttalande som gjordes i går beklagade kommissionen djupt gårdagens utslag av Ankaras domstol för statens säkerhet, i vilket bekräftades att Leyla Zana måste avtjäna hela sitt fängelsestraff fram till juni 2005.
Låt mig helt kort påminna er om bakgrunden till detta fall. Som en del av de politiska reformer som antogs i Turkiet under perioden 2002/2003 infördes i det turkiska rättssystemet nya bestämmelser som medger förnyad prövning för personer vars domar Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har funnit bryta mot Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Detta var en uttrycklig prioritering enligt föranslutningsavtalet med Turkiet. En annan prioritering gäller behovet av att rätta till situationen för de personer som åtalats eller dömts för fredlig åsiktsyttring.
Efter införandet av dessa nya bestämmelser fattades i februari 2003 ett beslut enligt vilket Leyla Zana och hennes tre medsvarande skulle ges en förnyad prövning av Ankaras domstol för statens säkerhet. Trots de åtskilliga sammanträden som hölls i Ankaras domstol för statens säkerhet blev den förnyade prövningen dock till stor del en upprepning av den föregående rättegången, vilket väckte stark oro över respekten för försvarets rättigheter och principen om oskuldspresumtion, som erkänts av oberoende internationella sakkunniga.
Kommissionen har upprepade gånger uttryckt sin oro för de turkiska myndigheterna inom ramen för den politiska dialogen. Med full respekt för principen om domarkårens oberoende anser vi att hanteringen av detta fall visar på det gap som finns mellan reformernas anda och deras faktiska genomförande.
Som jag nämnde hölls rättegången mot Leyla Zana i en domstol för statens säkerhet. Det är värt att påminna om att Europeiska unionen, i enlighet med relevant prioritering enligt föranslutningsavtalet, upprepade gånger har uppmanat Turkiet att anpassa verksamheten vid domstolarna för statens säkerhet efter EU:s normer. Vi noterar att avskaffandet av dessa domstolar är bland de åtgärder som planeras i nästa paket av lagstiftningsreformer som meddelats i Turkiet.
Jag skulle även vilja påpeka att ordförande Romano Prodi i sitt tal inför det turkiska parlamentet i januari 2004 begärde att Leyla Zana skulle friges omedelbart. Vidare har kommissionen tagit upp frågan åtskilliga gånger i sin återkommande rapport och inom ramen för den politiska dialogen med de turkiska myndigheterna.
Vi har hört att de advokater som företräder svarandena har meddelat sin avsikt att hänskjuta fallet till kassationsdomstolen och hoppas att ärendet kommer att behandlas i enlighet med alla relevanta principer om likhet inför rättvisan. 
Balfe (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionen för dess uttalande. Jag är troligen den ende i kammaren som faktiskt kände Leyla Zana innan hon ställdes inför rätta och dömdes. Jag träffade henne för första gången i slutet av 1980-talet. Hon är, milt uttryckt, en kontroversiell person.
Likväl ligger den handling som hon utförde helt och hållet inom gränserna för den demokratiska yttranderätten. När allt kommer omkring var det enda hon gjorde att säga något på kurdiska i sitt parlament. Nuala Ahern med flera väljer ibland att använda iriska här i parlamentet. Min kvestorskollega Mary Elizabeth Banotti gjorde det faktiskt i sitt öppningstal. Jag tror dock inte att ens de värsta fienderna till Fine Gael skulle önska att Mary Elizabeth Banotti låstes in i 15 år för den sakens skull.
Överreaktionen har varit total från allra första början. Det sätt som rättegången genomfördes på var oacceptabelt, och det var tack vara Europarådets ingripande som en förnyad prövning hölls. Det är en stor besvikelse för mig och min grupp att de turkiska rättsliga myndigheterna inte visade sig tillräckligt flexibla för att utnyttja detta tillfälle till förnyad prövning som skulle ha rentvått Leyla Zana fullständigt.
Hon har fallit offer för vad som i grund och botten är en kamp mellan en reaktionär domarkår och en stat som eftersträvar reformer. Jag välkomnar de reformpaket som har antagits liksom det faktum att domstolarna för statens säkerhet skall avskaffas. Det är inte en dag för tidigt.
Vissa människor arbetar faktiskt hårt för demokrati i Turkiet, och AKP-ombudet Faruk Ünsal har angripit just detta utslag. Jag hoppas att vi genom att anta vad jag tror blir en enhällig resolution – med stöd tvärsöver kammaren – kan sända en budskap, inte till den turkiska regeringen utan till den turkiska domarkåren, om att den måste vara realistisk, följa med sin tid och, som omväxling, stödja sin regering och dess strävan att återställa respekten för den turkiska domarkåren inom Turkiet. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Nielson, mina damer och herrar! Vi är djupt besvikna över beslutet i fallet Leyla Zana. Även jag håller långt ifrån med om alla hennes åsikter. Att döma av hennes senaste brev, som jag har här, till bland andra Javier Solana och ordförande Prodi, är hennes bedömning av Öcalan och PKK:s efterföljande organisationer kanske något naiv, tämligen överdriven eller underdriven, beroende på hur man vill uttrycka det, men som redan har sagts är inget av detta en anledning att låsa in någon i många år och bekräfta domen stick i stäv mot gemenskapsrättsliga avgöranden. Jag håller fullständigt med kommissionsledamoten om att detta visar att parlamentets reformvänliga beslut fortfarande inte leder till att reformerna genomförs. 
Detta skall inte uppfattas som kritik av regeringen, för den har som jag ser det, i den mån den har kunnat, klart visat att den velat se ett annat beslut angående Leyla Zana. Vi måste dock verkligen kräva, be eller brådskande uppmana regeringen att verkligen lägga hela sin tyngd bakom reformerna så att de genomförs, i synnerhet inom justitieväsendet. Jag tror verkligen att det leder till avsevärda problem om regeringen föreslår riktiga åtgärder, som parlamentet stöder, och administrationen och rättsväsendet saknar de demokratiska förfaranden som krävs för att genomföra dem. Även den nuvarande regeringen kan vara säker på att, då besluten fattas i december, anklagas för att för lite har gjorts beträffande införandet av reformer och för att Turkiets administration och rättsväsende skall nå upp till modern europeisk nivå.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionen för dess ytterst kraftfulla och tydliga uttalande om det olyckliga Zanafallet. Under den gemensamma parlamentarikerkommitténs möte i Turkiet nyligen tog vi upp frågan om Leyla Zana-rättegången, som vi alltid gör. Justitieminister Cicek lovade oss att domstolarna för statens säkerhet skall skrotas i och med nästa paket av konstitutionella reformer, som jag tror kommer att offentliggöras nu i veckan. Detta är naturligtvis första klassens nyheter, för dessa domstolar bidrar inte till rättvisa; de bidrar inte till säkerhet. Den turkiska regeringen är fullt medveten om Zanafallets politiska vikt för Europaparlamentet.
Låt mig som stor vän av Turkiet vara fullkomligt tydlig med en sak: om Leyla Zana och hennes kolleger inte friges snart, kommer det att vara omöjligt för Turkiets närmaste vänner att hävda att anslutningsförhandlingar bör inledas i december. Inget land kan på allvar räkna med EU-medlemskap med nära sextusen samvetsfångar, oavsett hur kontroversiella dessa personer än visar sig vara. 
Vinci (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I går morse var jag i Ankara vid de domstolsförhandlingar som fastställde domen om 15 års fängelse för Leyla Zana och tre tidigare DEP-parlamentsledamöter.
Bland de många allvarliga aspekterna av denna rättegång, vilket redan tagits upp av kolleger och kommissionens företrädare, vilka jag tackar, är det verkligt viktiga att domen från 1994 fastställdes. Europadomstolen i Strasbourg fördömde domen från 1994 eftersom den är olaglig i många hänseenden och uppmanade till en ny rättegång. Domen är inte baserad på handlingarna från denna rättegång, utan explicita hänvisningar görs till 1994 års dom. Det sätt som Domstolen för statens säkerhet i Ankara arbetar gick inte endast emot Europeiska unionen utan även Europadomstolen i Strasbourg.
Jag deltog vid samtliga utfrågningar i rättegången. Rätten till försvar bröts på det mest flagranta sätt. Närmare bestämt, och i korthet, förvägrades försvaret varje möjlighet att objektivt besvara de påståenden som åklagarvittnena gjorde. Genom domstolens agerande under de 14 utfrågningarna, var den bara ute efter att försvara domen från 1994.
Jag skall inte ge några fler allmänna kommentarer eftersom jag instämmer i det som sagts av de ledamöter som talade före mig. I oktober kommer Europeiska kommissionen att lägga fram sitt förslag om huruvida förhandlingarna om Turkiets anslutning till Europeiska unionen skall påbörjas eller inte, och i sådana fall när. Efter att ha lyssnat till kommissionsledamoten tror jag att Europeiska kommissionens bedömning kommer att bli en samvetsgrann sådan. Efter att ha hört mina kolleger tror jag likaså att det nyvalda parlamentet kommer att samvetsgrant bedöma om det alls är lämpligt att påbörja förhandlingar om Turkiets anslutning till Europeiska unionen, eller om de skall påbörjas omedelbart. För närvarande finns det uppriktigt sagt inga förutsättningar för att påbörja förhandlingar. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Gårdagens dom var dessvärre ingen överraskning. De som engagerat sig i frågan de senaste månaderna och åren har med egna ögon kunnat se att rättegången var en fars. Domarna, och i synnerhet den allmänne åklagaren, hade inte det minsta intresse av att göra en ny, ordentlig undersökning av de gamla bevisen från 1994. I denna rättegång kunde därtill försvaret än en gång inte kalla nya vittnen som ville lägga fram motbevis. Detta var ett skämt till rättegång, och resultatet av en dålig rättegång är en dålig dom.
Men en sak måste stå fullständigt klart: detta säger mindre om regeringens attityd till reformer än om de konservativas hårdnackade motstånd. Dessa domare, gårdagens domare, ville visa vem som bestämmer. Deras svar är tydligt: vi bestämmer, inte Europaparlamentet eller Europeiska kommissionen i Bryssel, och inte heller regeringen i Ankara; det är vi som avgör ärendets utgång. Jag tror att det enda sätt som regeringen kan begränsa den skada den utan tvekan har åsamkats i samband med dess anhållan om att påbörja förhandlingar i december, är att visa att detta är ett undantag från regeln. Denna regel måste gälla: beslutade reformer måste genomföras i praktiken.
Två exempel. Det har redan talats om planerna – och jag betonar ordet planer – på att avskaffa domstolarna för statens säkerhet. Jag vill uppmana regeringen att skynda på i denna fråga, att inte låta det dra ut på tiden, och se till att dessa domstolar verkligen är avskaffade före december.
Det andra exemplet, såklart synnerligen symboliskt i sammanhanget, är användandet av det kurdiska språket, vilket vi bör komma ihåg inledde hela frågan. På pappret, återigen på pappret, är användandet av detta språk tillåtet, men i praktiken finns det fortfarande ett stort antal administrativa hinder. Det är alltså mycket viktigt att det kurdiska språket mot slutet av året verkligen kan användas i utbildningsväsendet och i media.
Avslutningsvis vill jag påminna dem som på grundval av enbart detta ärende dragit slutsatsen att förhandlingar inte bör inledas om vad Leyla Zana själv har uttryckt. I ett brev till Europaparlamentet skrev hon: jag sitter hellre i fängelse i ett land som förhandlar med Europeiska unionen än är fri i ett land som Europa har vänt ryggen.
Oostlander (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill sluta mig till min kollega Joost Lagendijks goda retorik. Jag skulle föredra att Leyla Zana är fri i ett land som förhandlar med Europeiska unionen. Det är egentligen det enda alternativ som jag tycker är acceptabelt.
Faktum är att det är mycket ovanligt att någon har tillbringat så lång tid i fängelset och har innehaft Sacharovpriset nästan lika länge. Situationen är ytterst märklig. Det är likaså mycket ovanligt att Europeiska unionen under så lång tid har fortsatt som om det vore ”business as usual”. Detta får inte fortsätta. Vi måste bråka och trycka på mer, så att dessa påtryckningar i sin tur kan påverka de motspänstiga krafterna i Turkiet.
Den gamla statsfilosofin, den gamla sortens kemalism, har fortfarande ett avsevärt inflytande, vilket denna rättegång visar. De ansvariga är själva anhängare till denna gamla filosofi och drar såklart samma slutsats om och om igen. Jag instämmer med de kolleger som redan nämnt att det ovanliga i detta fall är att regeringen, vilket vi måste erkänna, gör sitt bästa och har antagit några dramatiska lagreformer, särskilt den förändring som gjorde det möjligt att öppna rättegångar på nytt. Den gjorde det också möjligt att frige någon från fängelse, men denna möjlighet används inte: lagstiftningen används antingen inte alls eller inte korrekt. Jag anser att vi måste övertyga våra egna regeringar när det gäller detta. Det är inte endast frågan om enskilda händelser, såsom det allvarliga fallet med Leyla Zana och hennes medarbetare. Det är följden av en fråga av mer allvarlig natur som vi måste diskutera med Turkiet. Jag vill även lägga till att det som jag ser det är av avgörande betydelse att etablera kontakter mellan domare och allmänna åklagare från EU och deras turkiska motsvarigheter för att ändra attityderna, då fel attityd kan få oss att ständigt hamna på fel spår, och hamna i den fälla med nationalistiskt hat mot minoriteter som orsakas av rädslan för att dessa kan undergräva statens integritet.
Av dessa anledningar tror jag vi måste utöva påtryckningar för att de möjligheter som finns att frige Leyla Zana med flera, som fängslats för liknande så kallade brott, utnyttjas i avvaktan på en reform av hela rättsförfarandet.
André-Léonard (ELDR ).
    Herr talman! Jag ville ha ordet eftersom jag givetvis tycker att resultatet av denna rättegång är oacceptabelt. Den har tagits upp på nytt två gånger. Högsta domstolen tog på begäran av EU och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna upp rättegången på nytt. Domen är identisk. Vi kunde inte vara mer besvikna och ställda inför sådan förvirring finns det inget att tillägga.
1995 besökte jag Leyla Zana i fängelset i Ankara liksom de övriga kurdiska fångarna, samvetsfångar ej att förglömma. Det året skulle omröstningen om tullunionen hållas. Jag var mycket förbryllad och tänkte att jag borde ge Turkiet en chans, eftersom jag förespråkade dess framtida anslutning. Jag reste därför dit för att lära mig om landets utveckling, som jag ville gynna genom att rösta för tullunionen. Jag tänkte att detta kanske skulle påverka respekten för mänskliga rättigheter, för minoriteter och för yttrandefriheten.
Jag måste i dag naturligt nog medge att saker och ting tyvärr inte har utvecklats i positiv riktning. Jag förespråkar likväl, herr talman, att Turkiet blir medlem i Europeiska unionen. Jag beklagar dock att Turkiet fortsätter att bryta mot mänskliga rättigheter och jag kräver att en avsevärd insats görs. Annars är jag rädd för att anslutningen är i fara. 
Uca (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Beslutet i rättegången mot Leyla Zana visar med all önskvärd tydlighet att Turkiet ännu inte är moget för förhandlingar om anslutning till EU. Opåverkad av de officiella reformerna i Turkiet fortsätter domstolen att handla i enlighet med forna tiders agerande, så att alla som närvarade vid förhandlingarna – vilket jag gjorde – kunde dra slutsatsen att det ursprungliga domslutet, grundat på en mening som sades på kurdiska, och som starkt kritiserats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, skulle bekräftas. Turkiet kunde ha använt rättegången som ett sätt att visa att reformeringen av rättsväsendet inte endast är på pappret. Detta handlade slutligen inte om detaljer i lagen, utan om en kvinna vars öde har blivit en symbol för den turkiska politikens och det turkiska rättsväsendets misslyckande, en kvinna vars rättegång var ett prov på hur allvarligt reformerna togs. Varken det eller att världens ögon var riktade på den kunde få domstolen att genomföra en rättegång i enlighet med rättsstatens normer. Låt mig då fråga er detta: om inte ens fallet Leyla Zana kan få förändringar till stånd i det turkiska rättsväsendet, hur skall då reformer alls kunna genomföras?
I princip – och låt mig vara tydlig på den punkten – förespråkar jag att Turkiet går med i EU, förutsatt att landet uppfyller de relevanta villkoren. Turkiet har i åratal känt till att drastiska förändringar måste till för att det skall kunna gå med, men gårdagens dom visar att denna viljan ännu inte finns, och sålunda måste EU sluta prata om att anslutningsförhandlingarna snart kan tas upp igen. De som i efterdyningarna av detta utslag fortsätter att hävda att anslutningsförhandlingar kan vara möjliga inom sex månaders tid, visar endast att de inte bryr sig om Köpenhamnskriterierna och att de är intresserade av att strategiska målsättningar genomförs på bekostnad av allt annat. Tvärtom kvarstår det faktum att kriterierna för anslutning till EU har fastställts och måste fortfarande uppfyllas. Så länge som Turkiet ignorerar detta faktum kan det inte bli några anslutningsförhandlingar.
Nielson,
   .  Herr talman! Jag har inte många kommentarer att göra om de olika inläggen. Jag vill bara säga att domarkårens oberoende förvrängs när själva strukturen, verksamheten och kulturen i delar av själva domarkåren negerar grundläggande demokratiska principer. Detta är jämförbart med situationen i Guantanamo. Det duger inte. Vi välkomnar därför det föreslagna avskaffandet av domstolarna för statens säkerhet, och kommissionen kommer att fästa vederbörlig vikt vid frågan i sin rapport om Turkiet i oktober. 
Talmannen.
   Jag har avslutningsvis mottagit fem resolutionsförslag, i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.(2)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande två betänkanden:
– A5-0280/2004 av Christa Randzio-Plath, för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens rekommendation angående 2004 års uppdatering av de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (för perioden 2003–2005) (KOM(2004) 238 – C5-0183/2004 – 2004/2020(INI)).
– A5-0277/2004 av Marie-Thérèse Hermange, för utskottet för sysselsättning och sociala frågor angående förslaget till rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (KOM(2004) 239 – C5-0188/2004 – 2004/0082(CNS)). 
Hermange (PPE-DE ),
   .– Nivån på sysselsättningen är i dag en viktig del av det främsta av Lissabonmålen, som fastställdes 2000. Som ni säkert vet är detta mål följande. Jag citerar: ”Att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning.” Vi får inte glömma att Europa redan har gjort avsevärda framsteg då vi har skapat sex miljoner arbetstillfällen på den europeiska kontinenten sedan 1999.
Då så är fallet är det tydligt att Europa trots denna framgång inte kommer att nå de mellanliggande kvantitativa målen: att uppnå en sysselsättningsgrad på 67 procent före 2005. Som det ser ut i dag en stor fransk tidning använde rubriken ”Europas tillväxt har avstannat” kommer tillväxten endast att nå 1,7 procent. Detta är anledningen till att vi, då vi ser att ekonomin tappar fart, måste sätta fart på allting, och det är Europeiska unionens skyldighet att reagera.
Wim Koks rapport utarbetades mot denna bakgrund. I denna rapport betonas att konkret handling verkligen behövs, att ett antal resoluta åtgärder införs när det gäller finanspolitik, sociala frågor, miljöfrågor, forskning och utveckling, så att man i synnerhet kan skapa arbetstillfällen, inom alla områden, givetvis med hänsyn till globaliseringen och de problem som en allt äldre befolkning för med sig. För att detta skall lyckas krävs i hög grad ett snabbt agerande och ett skickligt förändringsarbete. Av denna anledning måste vi aktivt genomföra denna förändring för att undvika att bli ett offer för den. Av denna anledning vidhöll jag i mitt betänkande vikten av att i realiteten genomföra riktlinjerna för sysselsättning.
För det första är det tillrådligt att öka handlingsutrymmet för företagen och deras anställda. En omställning som innebär en ökning av människors kompetens och en satsning på livslångt lärande, vilket bör uppmuntras, krävs om detta skall uppnås, såväl som aktiva insatser för att bilda nya företag, i synnerhet småföretag. Det är i denna anda (i enlighet med ändringsförslag 7 i betänkandet) som EU måste stödja nätverk och samarbeten, till exempel spetskompetenscentrer som knyter samman småföretag, forskningscentrer, universitet och privata företag.
För det andra finns det all anledning att sätta fart på den arbetande befolkningen, ja, hela befolkningen. I denna anda rekommenderar jag (i enlighet med ändringsförslag 5) att sysselsättning för unga blir en viktig europeisk fråga.
För det tredje är det tillrådligt att utarbeta en omfattande europeisk plan mot avindustrialiseringen. I denna anda (i enlighet med ändringsförslag 6) är det verkligen viktigt att EU stöder de mest utsatta regionerna utan att för den sakens skull försumma utvecklingen av de mest dynamiska områdena. Ändringsförslag 5 tar upp detta.
För det fjärde krävs det mycket noggrant utarbetade riktlinjer för hur styrelseskicket kan förbättras. Detta är i själva verket slutsatsen i Wim Koks rapport. Förbättrat styrelseskick innebär att alla aktörer måste vara med – nationella parlament, regionala och lokala aktörer, arbetsmarknadens parter, fackliga och andra organisationer, men även företag – och även att i denna anda öka tillgången till strukturfonderna. Hittills har EU gett sitt stöd åt den politik som medlemsstaterna för, själva andemeningen av ordet stöd, genom att anta en politik som ger stöd i form av en krycka, men inte för tankarna till en dynamisk ekonomi. Jag menar att om man skall kunna leva upp till behovet av stöd till de mest utsatta regionerna, måste EU utåt sett både tydligt och konkret visa sin förmåga att vara dynamisk. Gemenskapens finansieringspolitik måste upprättas i denna anda av ekonomisk dynamik. Detta är mitt budskap i exakta ordalag.
Vidare beklagar jag, herr talman, att efter dagens omröstningar om viktiga frågor som miljöpåverkan utifrån ett livscykelperspektiv, däck, marmelad och sötad kastanjepuré – omröstningar som samtliga får stora följder – är vi nu tvungna att diskutera sysselsättningspolitik, och dessutom utan rådets närvaro. Jag beklagar omständigheterna bakom vårt utarbetande av detta betänkande, med tanke på den otydlighet som omger det. Ja, man tar fram ett betänkande om riktlinjerna, ett betänkande som är underlag för lagstiftningen, men man kan inte ändra betänkandet eftersom riktlinjerna legat fast de senaste tre åren, som om miljöramarna, de internationella, sociologiska, finans- och skattepolitiska ramarna i denna fråga inte förändras.
Randzio-Plath (PSE ),
   . – Herr talman! Parlamentet har alltid krävt att politiken på områdena ekonomi, sysselsättning, sociala frågor och finanser måste samordnas och ses som en helhet för att ge Europeiska unionen en konsekvent linje när det gäller strategin för tillväxt, sysselsättning och samhälle.
Vi anser att det är riktigt att vi bör fortsätta på den inslagna banan och betrakta dessa allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken inte endast ett år i taget, utan för en längre tidsperiod. Detta innebär dock inte att vi inte kritiskt och med ett mycket praktiskt synsätt behöver granska dessa riktlinjer och se närmare på behovet av att anpassa sig till förändringar när det gäller tillväxt och sysselsättning.
Vi kan klart och tydligt se att den europeiska ekonomin fortsätter att förlora i styrka, och att den återhämtning eller positiva tillväxt som skett inom euroområdet främst kan tillskrivas en kraftig ökning av exporten, medan efterfrågan på hemmaplan har sjunkit på grund av att privatkonsumtionen varit låg ett antal kvartal i rad. Detta är verkligen oroväckande, och därför vill vi överväga och omformulera dessa allmänna ekonomiska riktlinjer så att tillväxten stimuleras och blir mer ekonomiskt, socialt och miljömässigt hållbar. Detta lyckas bara om samtliga medlemsstater följer det som har beslutats.
Jag upprepar härmed parlamentets kritik angående att många medlemsstater inte lever upp till sina åtaganden om Lissabonstrategin när det gäller att alla åtgärder för att uppnå en verkligt hållbar tillväxt och en ökning av konkurrenskraften förs samman och får samverka. Av denna anledning anser jag att de politiska riktlinjerna än mer måste fokusera på att stimulera den ekonomiska tillväxten genom investeringar och fler arbetstillfällen, och på så sätt öka produktionen.
Samtidigt som tillväxtinitiativet, med detta som mål, säkerligen kommer att välkomnas, bör riktlinjerna även klart och tydligt lägga tonvikten på mänskliga resurser, forskning och utveckling, och innovation, såväl som på en industripolitik som särskilt prioriterar små och mellanstora företag, förnybar energi och miljövänlig teknik. 
Även om åtgärdsplanen för miljöteknik måste genomföras får vi inte glömma bort behovet av att investera i social infrastruktur, eftersom det produktionen inte ökar om vi inte bättre lyckas förena arbete och familj och därigenom öka sysselsättningen bland kvinnor. Detta anser jag vara en mycket viktig åtgärd, det kan inte nog betonas att detta är ett område där många medlemsstater måste satsa mycket mer.
Inte heller är finansieringen av tillväxtstimulerande investeringar riktigare, och vi bör även innefatta samordningsåtgärder i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för att bekämpa orättvis skattekonkurrens och skattesmitning. Visst kommer de tänkta anslagen i dagens Quick Start-program och i tillväxtinitiativet inte att föra oss längre än så, då alla ekonomiforskningsinstitut givetvis har rätt då de säger att inga investeringar under 1 procent av bruttonationalprodukten kommer att få önskvärd effekt, i synnerhet den önskade positiva effekten för den stora mängd människor i Europeiska unionen – mer än 14 miljoner – som är arbetslösa.
De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken måste fortsätta att sätta social och regional sammanhållning och verklig konvergens i främsta rummet, men det måste råda större klarhet om vilken politisk blandning som verkligen kan lyckas, då vi måste ha starka synergieffekter mellan å ena sidan nödvändiga strukturreformer, och å andra sidan investeringar och politik på det makroekonomiska planet. Det är givetvis i detta sammanhang ett förnuftigt sätt att dra nytta av en mer flexibel stabilitets- och tillväxtpakt krävs.
Öppenhet och ett aktivt genomförande av Lissabonstrategin är inte endast höga ideal; detta synsätt utlovar verkligen en hel del i fråga om att använda reformpartnerskapen som ett medel att genomföra Lissabonstrategin. Jag är övertygad om att sådana förändringssamarbeten måste ägna sig åt ekonomiska, sociala och miljömässiga frågor över hela linjen om Lissabonstrategin skall kunna förbättras och få ett mer politiskt innehåll.
Eftersom jag är positivt inställd till Lissabonmålens andemening, menar jag att detta är den mest omfattande strategin för att bemästra Europeiska unionens problem, men vi måste självfallet reagera på en förändrad ekonomi genom att varje år aktualisera riktlinjerna, vilket enligt vår mening blir allt viktigare. Varje reform av strukturfonderna måste även ta med i beräkningen vikten av att koppla samman riktlinjerna för den ekonomiska politiken med strukturfonderna och användandet av dem. Dessutom måste det hela formuleras på ett sådant vis att samtliga parter verkligen tvingas göra kopplingen i den hållbara tillväxtens, fulla sysselsättningens och den sociala sammanhållningens intresse.
Dimas,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag är glad över att kunna delta i er debatt i dag om ekonomi- och sysselsättningspolitiken.
Denna debatt hålls som en reaktion på uppdateringen av riktlinjerna för den ekonomiska politiken och kommissionens rapport 2004 om sysselsättningsstrategin. Jag vill gratulera i synnerhet Christa Randzio-Plath och Marie-Thérèse Hermange till deras betänkanden. Kommissionens antagande av det så kallade paketet med riktlinjerna, ett paket som gemensamt täcker de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och riktlinjerna för sysselsättningspolitiken, är återigen ett bevis på att rationalisering ger resultat. Rationaliseringen har inte bara lett till att Europeiska unionens samordning av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken har aktualiserats, utan även till att dessa båda grundläggande områden kompletterar och stödjer varandra bättre. Huvudsyftet med att rationalisera och samordna politikområdena var att öka deras effektivitet genom att lägga större vikt vid praktisk handling än att varje år ta fram nya riktlinjer.
Både de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och riktlinjerna för sysselsättningspolitiken antogs på tre års sikt. Det stod klart redan från början att riktlinjerna endast får förändras när utvecklingen så kräver. Inom denna ram, då det inte skett någon större utveckling, måste de treåriga riktlinjerna ligga fast i år. Genom en fortsatt stabil strategi kommer vi att kunna förbättra vårt sätt att planera och förutse vilken påverkan Europeiska unionens politik på olika områden får och se till att politiken är långsiktig och effektiv.
Låt mig först säga några ord om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Kommissionen anser att den generella politiska strategi som uttrycks i riktlinjerna är fortsatt aktuell. I 2004 års uppdatering lades tonvikt vid införlivningen av de tio nya medlemsländerna inom ramen för vår samordnade politik. Låt mig ta upp dessa två aspekter mer i detalj, med hänsyn även till en del kommentarer som fällts i utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Europeiska kommissionen har gett sitt stöd åt gemenskapens strategi för den ekonomiska politiken på medellång sikt som är fastlagd i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 2003–2005. Denna strategi har tre huvuddelar: makroekonomisk politik baserad på utveckling och stabilitet, ekonomiska reformer för att öka utvecklingsmöjligheterna och politiska insatser som gynnar hållbarhet. Detta politiska paket lägger tonvikten på den draghjälp som den ekonomiska politiken kan ge för att uppnå Lissabonmålen.
Varför man skall behålla dagens strategi och nå framsteg är självklart. För det första ligger den ekonomiska utvecklingen i linje med de förväntningar som gällde i fjol när rådet utfärdade de nuvarande allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Enligt våra nya ekonomiska prognoser håller Europeiska unionens ekonomi på att återhämta sig, något som väntas befästas. Givetvis har jag beaktat det som Christa Randzio-Plath tidigare sade om oron för återhämtningen och tillväxten och Marie-Thérèse Hermanges uttalanden i dagens publikation om stagnationen i ekonomin och tillväxten. I alla händelser är den allmänna ramen för den makroekonomiska politiken inte negativ. Jag vill – och jag tror att vi måste – betona att vi måste anstränga oss för att stimulera den finansiella omstruktureringen när återhämtningen väl har kommit i gång och inga misstag får göras, vilket har hänt vid tidigare tillfällen när ekonomin sett bra ut på kort sikt.
För det andra krävs en beslutsam tillämpning av våra strukturella reformmål för att stärka både tillväxtmöjligheterna och en hållbar ekonomin. Kommissionen medger i den första utvärderingen av tillämpningen av de nuvarande allmänna riktlinjerna i januari att vissa framsteg gjorts. Det framstod dock tydligt att ytterligare framsteg med reformerna krävs för att inte äventyra det som Lissabonmålen har uppnått. 2004 års uppdatering av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken betonar vikten av att integrera de nya medlemsländerna i samordningen av vår ekonomiska politik. Det är positivt att ni i Christa Randzio-Plaths betänkande och i resolutionsförslaget uttrycker ert stöd för detta mål. De ekonomiska utmaningar som de nya medlemsländerna står inför skiljer sig inte i sak från de som de nuvarande medlemsländerna står inför, de är bara större.
Vår strategi på medellång sikt för den ekonomiska politiken kan hantera de utmaningar de anslutande länderna står inför. Synergieffekterna av den makroekonomiska politiken och de nödvändiga strukturreformerna leder till en gradvis de facto-konvergens mellan dessa länder. Den gradvisa de facto-konvergensen är de anslutande ländernas viktigaste utmaning.
Vad gäller 2004 års riktlinjer för sysselsättningspolitiken vill jag först tacka utskottet för sysselsättning och sociala frågor, och i synnerhet dess föredragande, Marie-Thérèse Hermange, för dess dynamiska sätt att förbereda Europaparlamentets ståndpunkt om riktlinjerna. Det är mycket positivt att alla de frågor som behandlas i betänkandet berör de fyra grundläggande politikområdena som europeiska arbetsgruppen för sysselsättning och 2004 års gemensamma rapport om sysselsättningen har fastställt, vilket befästes vid vårens toppmöte, nämligen: förbättrad anpassningsförmåga hos arbetstagare och företag, fler personer till en attraktivare arbetsmarknad, förbättrad sysselsättningskvalitet och satsning på mänskliga resurser. Jag anser följaktligen att vi i sak är på samma våglängd, vi har gemensamma intressen och vi prioriterar de närmaste årens åtgärder likadant. Det betyder också mycket att ni betonade behovet av en mer noggrann granskning av medlemsländernas agerande för att sätta fart på genomförandet av sysselsättningsstrategin.
Låt mig i korthet ta upp kommissionens förslag om 2004 års riktlinjer för sysselsättning. Kommissionen föreslår att behålla riktlinjerna såsom de antogs i ett rådsbeslut i juli förra året. Som en del av våra gemensamma insatser för att rationalisera EU:s ekonomiska politik och sysselsättningspolitik, följer riktlinjerna för sysselsättningspolitiken, liksom de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, en treårig cykel. Den reform av sysselsättningspolitiken som genomfördes i fjol syftade till att på ett bättre sätt hantera de grundläggande utmaningarna för EU:s arbetsmarknad, för att kunna leva upp till Lissabonmålen för 2010. Denna reform lade tonvikt vid ett medellångt perspektiv och att en rampolitik utformas med hänsyn till den mångfald som råder i det utvidgade EU.
Den gemensamma rapporten om sysselsättningen, som den europeiska arbetsgruppen för sysselsättning under Wim Koks ledning kommit överens om, lyfte fram vikten av att granska de reformer som medlemsländerna förbundit sig att genomföra, snarare än att inleda ett förfarande med förslag till nya ändringar av riktlinjerna. Likaledes bekräftade vårens toppmöte det behov som fastställdes i den gemensamma rapporten om sysselsättningen av att sysselsättningsförfarandet nästa år ägnas åt att utvärdera framstegen. Huvudfrågan i nästa gemensamma rapport om sysselsättningen måste därför bli medlemsländernas svar på de förslag som riktar sig till varje land. Detta innebär att de nationella handlingsplaner som medlemsländerna, både de nuvarande femton och de nya medlemsländerna, skall lägga fram under hösten 2004 måste utgå från dessa förslag.
Låt mig till sist försäkra er om att Europeiska kommissionen är nöjd med Europaparlamentets konstruktiva hållning, där ändringsförslagen handlat om på skälen. Europeiska kommissionen kommer under ytterligare förhandlingar med rådet också att ta hänsyn till och stödja de ändringsförslag som förbättrar vissa skäl. Jag är fullständigt övertygad om att den oerhörda utmaning som vi står inför för att uppnå Lissabonmålen till 2010 gör det nödvändigt för oss att satsa helt på praktisk tillämpning, genom att omsätta utmaningarna i politisk handling.
Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Marie-Thérèse Hermange för hennes betänkande – jag skall fokusera på sysselsättningen – och även kommissionären för hans uttalande denna förmiddag.
Marie-Thérèse Hermange har rätt synsätt: vi strävar inte efter att ändra detaljerna i riktlinjernas struktur. När vi förra året samtyckte till uppstramningen av de ekonomiska riktlinjerna och riktlinjerna för sysselsättningen gick vi underförstått med på att inte röra själva riktlinjerna förrän 2006 – efter halva tiden. Det är rätt strategi: vi behöver den stabiliteten i riktlinjestrukturen.
Vi måste dock erkänna att vi måste fokusera alltmer på genomförandet av både de ekonomiska riktlinjerna och särskilt, kanske, riktlinjerna för sysselsättningen. Det är där problemet ligger: medlemsstaterna genomför inte riktlinjerna riktigt.
Vi har därför infört ett antal skäl som syftar till att ställa centrala områden av genomförandet i fokus. Till exempel ligger tyngdpunkten i ändringsförslag 1 på forskning och utveckling. Med uppstramningen av de allmänna ekonomiska riktlinjerna och riktlinjerna för sysselsättningen har vi all rätt att förvänta oss en vittomfattande EU-ram för investering i livslångt lärande, forskning och utveckling samt infrastruktur som skapar en EU-motor för tillväxt och som omvandlar den tillväxten till full och bättre sysselsättning och en högre grad av social sammanhållning. Det är vad Lissabonprocessen handlar om, och vi misslyckas för närvarande grovt med det.
I vårt ändringsförslag 2 fokuserar vi på ett par frågor som har belysts av arbetsgruppen för sysselsättning – Wim Kok-rapporten – nämligen anpassningsförmåga och livslångt lärande. De finns med i riktlinjerna för sysselsättningen. Vi måste emellertid erkänna att alla nationella planer, i större eller mindre utsträckning, inbegriper misslyckanden med att nå de mål som uppställts i dessa avseenden.
Ändringsförslag 3 handlar om att nationella parlament, arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer samt lokala och regionala myndigheter måste bli delaktiga i genomförandet av riktlinjerna. Vi måste uppmuntra dessa maktskikt att bli delaktiga i riktlinjerna och se till att dessa genomförs riktigt.
Jag välkomnar särskilt Marie-Thérèse Hermanges ändringsförslag 6 om bättre utnyttjande av strukturfonderna för att förverkliga riktlinjerna. Jag välkomnar även ändringsförslag 7 om att uppmuntra företag att bättre förutse ekonomisk, teknisk och industriell förändring. Under hela detta mandat har utskottet för sysselsättning och sociala frågor insisterat på ett framåtsyftande synsätt på hanteringen av industriell förändring. Hon gör rätt i att ställa det kravet.
Slutligen vet jag att Philip Bushill-Matthews avser att lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 5 i syfte att betona behovet av att behålla äldre människor i arbetskraften. Vi skulle med glädje godkänna ett sådant ändringsförslag. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Herr talman! Kommissionsledamot! Jag vill börja med att tacka de båda föredraganden för ett gediget arbete. Jag vill speciellt rikta mig till Christa Randzio-Plath för hennes gedigna arbete med detta betänkande. Hon har också utfört ett gediget arbete för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Ert ordförandeskap, fru Randzio-Plath, har präglats av oväld, kunskap och professionalism. Jag är övertygad om att utskottet för ekonomi och valutafrågor kommer att sakna er. Tack!
Fortfarande lider EU:s ekonomi av svåra problem. Den globala tillväxten har inte fått den fart vi önskat och förväntat oss. Även om den amerikanska ekonomin går allt bättre kvarstår många problem. Det dubbla underskottet och den politiska osäkerheten drar ner den ekonomiska kraften. Tillväxten i euroområdet är inte heller imponerande. Vi är väl medvetna om de aktuella siffrorna.
När det gäller EU-15 visar det sig att de har bättre kraft i ekonomin med en tillväxt på 2 procent i år och 2,4 procent nästa år. Betydligt bättre går det i de nya medlemsstaterna med en tillväxt på 3,5 procent i år och i genomsnitt på 4 procent nästa år. Det kan vi nästan bara drömma om i EU-15. Vi vet att förändringarna i de nya medlemsstaterna har varit mycket omfattande, många gånger smärtsamma. Utvecklingen visar att det går i rätt riktning, även om en del invändningar kan resas och försiktighet anbefalles, såsom exempelvis den internationella monetära fonden, valutafonden, har anfört idag.
EU-15 borde kunna lära mer av de nya medlemsstaterna för att få fart på ekonomin. Den konkurrens och den ökande marknad som nu öppnar sig är till fördel för alla. I stället för att kritisera länder som Slovakien och Estland som sänkt sina skatter och därigenom skapat utrymme för tillväxt, borde vi se vad vi kan lära oss av detta. Det vore framför allt förödande om EU i ett försök att likrikta och styra de nationella ekonomierna, skulle tvinga de nya länderna till skattehöjningar och omfattande välfärdsreformer i en takt som de själva inte vill. Visst kommer konkurrensen att hårdna, det har den redan. Bolagsskatten i de nya medlemsstaterna är lägre än hos oss, men sund konkurrens är bra.
Behovet av strukturreformer kvarstår i flera av medlemsstaterna. Vi vet vilka det är som har syndat och listan av syndare kommer tyvärr att bli längre. Holland och Storbritannien står näst i tur. Vad gäller stabilitets- och tillväxtpakten tycker vi att den har fungerat väl. Flexibiliteten finns redan idag och visst kan reglerna ses över, men 
Vi liberaler tror att Europa kan ta sig ur dessa ekonomiska problem, men då måste mer göras. Lissabonprocessen måste genomföras fullt ut. Det liberala receptet för EU:s medlemsstater för att få tillväxt och fler jobb heter sunda offentliga finanser, ökad konkurrens, ett fullbordande av den inre marknaden i alla dess delar samt strukturreformer för framtiden. Vi kommer inte att stödja de extra ändringsförslagen i Christa Randzio-Plaths betänkande, men vi är beredda att stödja den balanserade avvägning som föredraganden hade.
Herr talman, vi står inför enorma utmaningar i Europa, men möjligheterna i det nya Europa är så mycket större. Fred, frihet, demokrati och social och ekonomisk stabilitet dominerar nu Europa. 
Schmid, Herman (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi är eniga om att det går mycket dåligt för Europa. Randzio-Plaths utmärkta betänkande dokumenterar hur förskräckligt illa det ser ut. Det gäller särskilt Europa och inte hela världen. Det måste alltså ha någonting att göra med speciellt europeiska förhållanden. Jag hör till dem som menar att det har att göra med stabilitetspakten och den politik som är knuten till stabilitetspakten. Så länge den råder är det inte mycket som hjälper. Vi har låg investeringsnivå och brist på tillväxt och dynamik, vilket faktiskt betyder att vi har ett överskott på kapital. Detta kapital får då lämna Europa för att finna mer räntabla investeringsmöjligheter. Vi har också ett tragiskt överskott på arbetskraft i form av arbetslösa.
Jag tror inte att vi kan bryta detta om vi inte bryter stabilitetspakten och istället börjar tänka i termer av offentliga investeringar enligt den Keynesianska traditionens erfarenheter. Det är förbjudet att tala om Keynes idag, men jag menar att det är oerhört viktigt att börja diskutera Keynes och postkeynesianismen. Att det inte görs måste vara ett slags ideologisk blockering. Jag kan inte se det på annat sätt.
Det hjälper inte mycket att vi har en bra sysselsättningspolitik så länge de som får utbildning och kvalifikationer inte anställs. Företagen vill inte ha dem. Vi behöver satsa på offentliga investeringar. Jag tror framför allt att det inte bara gäller infrastruktur, utan också i hög grad offentlig tjänstekonsumtion. Den behöver ökas. Jag tror också – en annan sak som man inte får diskutera – att det är läge att minska arbetstiden för att få fler i arbete. Då skulle man få en bättre balans och kunna höja produktiviteten i arbetet. Sådana åtgärder behövs om vi skall komma någon vart, men så länge den nyliberala politiken dominerar kommer det att fortsätta att gå illa för Europa, tyvärr. 

Jonckheer (Verts/ALE ).
    Fru talman, herr kommissionär! Mina kolleger i parlamentet förvånas inte om jag direkt säger att jag nästan inte alls instämmer angående min ärade liberale kollegas insats. Jag anser att det, vid denna mandatperiods slut, är dags att kort göra ett bokslut över EU:s ekonomiska politik. Den ekonomiska politiken omfattar Lissabonmålen, en livssyn vi definitivt kan dela, men genomförandet haltar i själva verket kraftigt, eftersom tonvikten ligger på en avreglering av de olika sektorerna och försummar de sociala och miljömässiga målen som finns på agendan.
Det finns dock ytterligare en del som definitivt saknas. Det handlar om den makroekonomiska politiken på EU-nivå, som, om den överhuvudtaget existerar, endast gör så genom en stabilitets- och tillväxtpakt. Den politik som har förts de senaste åren, i synnerhet av Frankrike och Tyskland, har bestått av insatser på budgetområdet. Detta som ett försök att reducera underskott och skulder jämte en minskning av statsinkomsterna, med förhoppningen att allt detta kan lösas genom ökad tillväxt. Detta upplägg fungerade inte. Tillväxten är mycket låg, arbetslösheten ökar liksom inkomstgapet mellan olika sociala grupper, utan att utslagningen och fattigdomen för den skull minskar, detta i ett av världens rikaste områden.
Jag anser att det finns alternativ. Dessa har diskuterats inom utskottet för ekonomi och valutafrågor men utan framgång, eller åtminstone utan att uppnå majoritet. De alternativ som finns består framför allt i insatser gällande tillgång, givetvis, men även avsevärda insatser gällande utgifter. Är det rimligt att europeiska medel skall finansiera ökade militära utgifter i Förenta staterna? Jag beskriver dilemmat på detta sätt, eftersom det är så det måste beskrivas. Det finns därför utrymme för ett återinförande av en nykeynesiansk politik som helt bygger på den inre marknadens storlek med en union med 25 medlemmar och behovet av att öka offentliga och privata investeringar. Tillväxtinitiativet är kanske ett steg i rätt riktning, men det är otillräckligt både i fråga om kvantitet och kvalitet. Vi måste samordna medlemsstaternas budgetpolitik och de sociala och miljömässiga konvergensreglerna, i synnerhet gällande arbetsförhållanden, löneutveckling – ja, löneutveckling – och miljö.
Slutligen vill jag avrunda med den skattepolitiska frågan. Det är ett ämne vi diskuterat utförligt. Jag vill bara säga till Olle Schmidt att jag slogs av ett uttalande, meddelat av en fransk nyhetsbyrå, av den svenske statsministern Göran Persson, som sade att om kandidatländerna fortsätter att sänka företagsskatten som de håller på med, skulle det inte längre vara möjligt att gå med på att ge dessa länder medel ur strukturfonderna. Det vore bra om vi tänkte på detta slags observationer, och jag vidhåller – och jag väljer mina ord omsorgsfullt här – att de som inte vill att företagsskatten skall avgöras med kvalificerad majoritet, ett system som har lagts fram i den europeiska konstitutionen, är oansvariga och kommer att tvingas möta allt mer tillspetsade situationer när det gäller konkurrens på skatteområdet, vilket raserar våra sociala trygghetssystem.
Blokland (EDD ).
   – Fru talman! I tisdags talade Jean-Claude Trichet, ordförande för Europeiska centralbanken, om den europeiska ekonomin. Han verkade mycket bekymrad över den ekonomiska tillväxtens långsamma återhämtning. Jag delar den oron, eftersom tillväxten dröjer alltför länge. En passiv hållning stimulerar inte tillväxten. Vi behöver handling, och det är just det som vi saknar.
Enligt Jean-Claude Trichet – och jag håller med honom – är vi i Europa överens om diagnosen, men – och här går jag längre än Jean-Claude Trichet – våra politiska insatser löser ingenting.
Jag vill uppmana medlemsstaterna att bortse från sina inbördes olikheter en gång för alla och skrida till handling. Länder som Kina och Indien kommer inte att missa någon chans att gå om oss. Handling kommer att bli ansträngande och kräva politiska uppoffringar, men att vänta ännu längre vore oansvarigt.
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja begränsa mina anmärkningar till Hermangebetänkandet och börja med att säga att detta inte är det tal som jag hade tänkt hålla. Jag hade hoppats kunna gratulera föredraganden till hennes utmärkta betänkande. Det var ett utmärkt betänkande, men när vårt utskott var färdigt med det tidigare i veckan hade många av de mer utmärkta delarna i det tyvärr strukits. Vad som återstår är fortfarande mycket bra, mycket positivt, men det är en blek skugga av det utmärkta och mycket grundliga arbete som hon hade lagt ned. 
Hennes ändringsförslag röstades tyvärr bort av PSE-gruppen, som hade många ledamöter på plats i måndags. Frånsett henne själv och en annan vice gruppordförande från PPE-DE-gruppen var jag tyvärr den ende företrädaren för vår grupp som var där.
Jag har inget att säga till socialisterna om vad de gjorde för att följa sin dagordning. De råkar anse att de har rätt när de säger att det inte bör göras några lagstiftningsförändringar, och jag tänker nu inte diskutera den saken. Jag gratulerar dem till deras målmedvetenhet och den effektivitet med vilken de fullföljde sin föresats. Jag säger dock till våra kolleger, särskilt till våra frånvarande kolleger från denna sida av kammaren, att om vi bryr oss om sysselsättningen, som vi gör, om vi bryr oss om arbetslösheten, som vi gör, om vi bryr oss om den sociala orättvisa som arbetslösheten ger upphov till, som vi gör, då måste vi vara beredda att prioritera detta område.
Även om arbete pågår parallellt i andra utskott måste vi se till att vi kan närvara och rösta, så att vår åsikt kan segra på dessa sammanträden och så att vi kan åstadkomma förändring. Förändring är viktigt när det gäller frågorna i sysselsättningsriktlinjerna; det gladde mig att kommissionären på nytt betonade vikten av Lissabonmålen, som alla sidor av kammaren har ställts sig bakom.
Men om vi skall förverkliga Lissabonmålen duger det inte att bara säga att riktlinjerna inte kommer att ändras före 2006. Inte heller duger det att säga att det är helt och hållet upp till medlemsstaterna att göra ändringar och genomföra riktlinjerna. Riktlinjerna behöver stärkas och ges ett nytt fokus, och det finns här i kammaren mycket arbete att både göra och göra ogjort i avsikt att ge Lissabonprocessen mer fart.
Slutligen skulle jag vilja tacka Stephen Hughes för hans ord, att han samtycker fullständigt till ett muntligt ändringsförslag, som jag tror att även föredraganden kommer att stödja, om vikten av äldre människor, och som jag kommer att lägga fram senare i förmiddag. Det samtycket gläder mig mycket; jag hoppas att det bådar gott för förhållandet oss emellan under det kommande mandatet. Jag vet att Stephen Hughes hoppas återkomma; jag hoppas också återkomma, men nästa gång med större stöd. 
Goebbels (PSE ).
    Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I åtskilliga månader har PSE-gruppen efterfrågat en anpassning av stabilitets- och tillväxtpakten till den ekonomiska konjunkturen. Vid olika tillfällen har jag på min grupps vägnar tagit fram detaljerade förslag till reformering av pakten så att den blir ett instrument för en europeisk tillväxt- och stabilitetspolitik.
Sålunda rekommenderar vi ökad åtstramning när den ekonomiska situationen är god. Det kunde handla om att till exempel kräva att medlemsstaterna har en balanserad budget när tillväxten överskrider låt säga 3 procent, även om detta tillåter dem en större utgiftsflexibilitet för infrastruktur då ekonomin vänder. Vårt mål är att införa den brittiska gyllene regeln på EU-nivå.
Luxemburgs kristdemokratiske premiärminister, Jean-Claude Juncker, har nyligen tagit upp de socialistiska förslagen igen. I en intervju för tidningen rekommenderar han att pakten måste vara mer flexibel när det ekonomiska klimatet är dåligt och strängare när det ekonomiska klimatet är bra. Vid Ekofinrådets möte nyligen stärktes tanken att det blir nödvändigt att reformera pakten 2005. Socialisterna kommer att delta på ett konstruktivt sätt till denna nödvändiga reform, men Jean-Claude Juncker kommer att få det svårt att övertyga sina kolleger i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, som uppvisar en nästan religiös dogmatism vad gäller stabilitets- och tillväxtpakten. Faktum är att stabilitet utan tillväxt enbart ökar EU:s ekonomiska och sociala problem.
I detta hänseende rekommenderar jag att ni läser professor Jean-Paul Fitoussis skrivelse för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Denna skrivelse visar i stora drag att stabilitets- och tillväxtpakten har dämpat, och fortsätter att dämpa, tillväxten i Europa. Pakten är särskilt skadlig för de stora europeiska ekonomierna, vilkas ekonomiska aktivitet är mer beroende av stimulansåtgärder på hemmaplan än de mindre ländernas, som är mer beroende av efterfrågan utifrån. Detta förklarar verkligen varför mindre länder tycks uppfatta stabilitetsfrågan som mer rättmätig än de större länderna, vare sig de stora länderna styrs av högern eller vänstern. En reform av stabilitets- och tillväxtpakten är därför inte en fråga om politisk övertalning utan snarare av yttersta vikt för ett Europa som håller på att förlora kampen för tillväxt och sysselsättning.
Fru talman! Låt mig tacka Christa Randzio-Plath en sista gång. Christa Randzio-Plath kommer att lämna parlamentet efter denna mandatperiod, vilket jag beklagar väldigt mycket. Vi förlorar i henne en kvinna som var engagerad för euron, för ett socialt Europa och ett tillväxtens och sysselsättningens Europa. Jag tror att jag talar på samtliga kollegers vägnar när jag offentligt tackar henne för hennes arbete i ledningen av utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Goebbels, för orden till vår kollega, Christa Randzio-Plath, som har arbetat så hårt i detta parlament och i Europas tjänst. Tack så mycket, fru Randzio-Plath.
Herzog (GUE/NGL ).
    Fru talman! Även jag vill ta tillfället i akt att under dessa sista sammankomster gratulera Christa Randzio-Plath till hennes arbete och återigen betyga henne min vänskap, liksom Pierre Jonckheer och Robert Goebbels och de andra. Vi har inte endast beklagat situationen i EU, med mycket låg sysselsättning och svag tillväxt, utan vi har även försökt bygga en ekonomisk politik på EU-nivå. För att övervinna de olika hindren vill även jag nu dessutom lägga fram några politiska mål.
Det första är att vi måste ta den möjlighet som utvidgningen erbjuder. De nya medlemsstaterna eftersträvar tillväxt och de behöver känna samhörighet. Precis som för oss, och kanske än mer, ligger det i deras intresse att det utvidgade Europa blir en mycket mer dynamisk region i världen. Västerlandets farhågor måste därför skingras och gemensamma intressen lyftas fram, vilket innebär att positiv rörlighet, omstrukturering och specialiseringsstrategier, som gör det möjligt att öka mänsklig kompetens och produktionskapacitet i öst och i väst, är mycket viktigt. Men hur skall detta kunna uppnås?
Det andra målet är att skapa nya alternativ i debatten om strukturella reformer. Hur kan investeringar uppmuntras? Två sätt är möjliga. Endast det första av dessa används för närvarande: kapital som dras till goda vinstmöjligheter, med finanspolitisk och författningsmässig konkurrens. Misslyckandet går inte att undvika. Ett annat sätt växer fram. Ja, vi måste ta tag i den utmaning som en ny delad ekonomi innebär, en blandad ekonomi med samarbete över gränserna, grundad på politik som rör partnerskap och nätverk. Detta är den strukturella reform som Europa behöver och som vi måste utforma.
Det tredje målet är ett nytt makroekonomiskt ramverk. Lissabonstrategin har goda målsättningar och en bra drivkraft, men dess riktlinjer är fortfarande mycket otydliga och arbetsmetoderna existerar inte än. Den största otydligheten råder beträffande hur strategin skall tolkas. Nationell politik skiljer sig åt. Att omvärdera denna politik måste stå högt på dagordningen de kommande åren, i synnerhet beträffande stabilitets- och tillväxtpakten. Jag menar att vi med en bra EU-budget och en finanspolitisk harmonisering verkligen skulle ha en större chans att lösa de problem som hänger samman med de minskade nationella offentliga underskotten.
Låt mig till sist ta upp en metodfråga. Medlemsstaterna är inte så lite fräcka när de varken tar hänsyn till eller accepterar Lissabonstrategin. Vi måste stärka de nationella parlamentens ansvar och förutse ett stärkt ekonomiskt samarbete, men det är främst inom civilsamhället, bland företag och territoriella gemenskaper, som de uteblivna vinsterna drabbar oss mest. En mängd verksamheter ligger i startgroparna, men många projekt och aktörer släpar efter. EU-politiken är endast möjlig utifrån ett decentraliserat deltagande.
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill ta upp några saker angående det förfarande som vi hittills har följt, eftersom det är där de nödvändiga svårigheterna har uppstått. Jag vill också nämna Lissabon, Wim Koks rapport om arbetskvaliteten, Kina och Indien, och slutligen ändringsförslagen.
Beträffande förfarandet tror jag att detta är andra eller tredje gången som vi måste inse hur lite tid vi har när det gäller att fastställa riktlinjerna för sysselsättningen. Detta vållar konflikter bland oss, bortom de normala politiska skillnaderna, om hur riktlinjerna skall tolkas, hur de skall ändras, vad som måste förändras och så vidare. Jag vill förslå ett annat tillvägagångssätt nästa år; detta är ett förslag till rådets och kommissionens framtida ordförandeskap. Det är avgörande att försäkra att parlamentet får möjlighet att spela sin roll enligt fördraget, nämligen att kommentera på ett korrekt vis, så att vi inte behöver rösta ner en mängd ändringsförslag, som, låt mig uttrycka det så här, inte följer ett korrekt förfarande. Jag undrar också om det treåriga förfarandet som vi har antagit är det mest förståndiga. Med tanke på de snabba förändringarna i ekonomin, och med hänsyn till att kommissionen snart var tvungen att anpassa sin optimistiska inställning och acceptera att saker och ting inte gick så smidigt som förväntat, tror jag att vi måste kunna ändra vissa viktiga aspekter av dessa riktlinjer för ekonomin och sysselsättningen.
Jag vill även lyfta fram en stor brist i fördraget. Det måste sägas. I själva verket är riktlinjerna för sysselsättningen per definition underordnade riktlinjerna för ekonomin. Vi vill inte ha det på det sättet. Det skapar alla möjliga slags problem, till exempel när avreglering står på dagordningen, men det betyder också att alla möjliga andra åtgärder läggs fram som har effekt på detta sätt. Jag instämmer i det som ett antal föregående talare redan har sagt i frågan, inklusive Pierre Jonckheer och Robert Goebbels.
Små framsteg har gjorts sedan Lissabon. Detta har även tagits upp i vårt utskott. Vi har inte uppnått så mycket när det gäller fattigdom och arbete för äldre och kvinnor. Det har gjorts vissa framsteg, men alldeles för små och vi måste verkligen revidera riktlinjerna. Vi bör revidera Lissabonöverenskommelsen mot bakgrund av olika faktorer, inklusive den ekonomiska utvecklingen. Mot denna bakgrund är den ståndpunkt som intas i Wim Koks rapport välkommen, nämligen att vi måste förbättra genomförandet av överenskommelsen i sin helhet. Det var vad rådet skulle ha gjort. Jag undrar dock om det räcker.
Wim Kok föreslår att flexibilitet och trygghet diskuteras och främjas. Han tar verkligen itu med frågan om flexibilitet, men jag ser inget om trygghet. Både Tyskland och Förenade kungariket blockerar fortfarande direktivet om personal som hyrs ut av bemanningsföretag. Det överensstämmer inte med principen om att öka arbetskvaliteten, en annan av Wim Koks idéer. Med andra ord tror jag att vi måste studera detta noga och att vi bör gå tillbaka till exempelvis det belgiska ordförandeskapets förslag om arbetskvaliteten. Det var en givande rapport, inte bara när det gäller enskildheter som att trivas med sitt arbete. Jag anser också att vi inte endast bör titta på Förenta staterna utan även på utvecklingen i Kina och Indien. Vi står för närvarande inför en omfattande outsourcing till utlandet med allt vad det för med sig.
Slutligen vill jag tacka för allt samarbete under den senaste mandatperioden. Jag kan även meddela er att den gröna gruppen kommer att stödja de ändringsförslag som Marie-Thérèse Hermange lagt fram och troligen även Philip Bushill-Matthews muntliga ändringsförslag.
Abitbol (EDD ).
   – Fru talman! Jag vill instämma i det som sagts gällande Christa Randzio-Plath. Jag var hennes första vice ordförande i två och ett halvt år. Jag uppskattade både hennes stränghet och artighet, även om, som ni vet, våra åsikter knappast förenade oss.
Det gladde mig även att höra Robert Goebbels tala om stabilitets- och tillväxtpaktens skadliga aspekter. När jag uttalade mig i liknande ordalag i utskottet för ekonomi och valutafrågor för tre eller fyra år sedan, tror jag att mina kolleger blev chockade. Det står nu klart att jag i själva verket hade rätt och att stabilitets- och tillväxtpakten är en tvångströja som förhindrar tillväxt, investeringar och ökad sysselsättning inom EU.
Som jag uppfattar det finns det emellertid en annan sak som försvårar tillväxt i EU, och jag anser att detta är euron. För att bli övertygade om detta, behöver vi bara notera att det går mycket bättre för de tre länder i unionen som inte har infört euron och har bevarat sin valutapolitiska självständighet än för de tolv som valde att inom ramen för den europeiska valutan gå samma väg och lägga sitt öde i en sann statsbanks händer, en allenarådande bank som inte bryr sig ett dugg om tillväxten i EU. Jag hoppas att eurofrågan får en central roll i den kommande valkampanjen.
Jag vet inte om jag, i likhet med Christa Randzio-Plath, inte kommer att återvända till parlamentet. Jag hoppas kunna återvända, men det är långt ifrån säkert. Med detta sagt hoppas jag verkligen att följderna av att välja euron står i centrum i den kommande valkampanjen eftersom detta, enligt min mening, är det största problemet för EU och dess medborgare i dag.
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Trots alla framgångar finns det en oro inom EU över att skapa nya jobb. Sysselsättning är en av EU-medborgarnas grundläggande rättigheter och även den bästa förutsättningen för tillväxt och social sammanhållning.
Riktlinjerna för sysselsättning och Luxemburgprocessen i allmänhet spelar en viktig roll för att uppnå detta mål. Därför studerar utskottet för sysselsättning och sociala frågor alltid dem noga med stort intresse. Vår föredragande, Marie-Thérèse Hermanges synsätt har varit riktigt, för vilket vi tackar och gratulerar henne.
Jag skulle kunna upprepa flera av de ståndpunkter som mina kolleger har formulerat, men jag skall emellertid för min del ta upp ett par saker som jag anser bör betonas.
För det första är det en mycket sammansatt procedur och politik att öka sysselsättningen, som berör alla områden inom politiken för ekonomi, samhälle och utbildning, inom yrkesutbildning och insyn, inom kampen mot skattesmitning och odeklarerat arbete. Forskning och innovation har på sistone särskilt lyfts fram. Faktum är att detta var ett beslut från vårens toppmöte och jag tackar föredraganden för antagandet av mitt ändringsförslag i frågan som uppmanar till en korrekt samordning av alla dessa politikområden vad gäller utformningen, genomförandet, övervakningen och utvärderingen av riktlinjernas tillämpning. Denna samordningspolitik är mycket viktig för de nya medlemsstaterna, som uppmanas införliva EU-besluten i den nationella politiken. Vi har även noterat att de länder som saknar en fungerande samordning har den sämsta ökningen av sysselsättningen. Samordning och komplementaritet behövs både mellan EU:s politik och nationalpolitiken på alla nivåer – central, regional, lokal – och mellan alla de berörda organen. Jag håller med föredragandens förslag om insyn och enklare förfaringssätt samt om information om hur man bäst kan använda strukturfonderna.
En fråga som jag också vill ta upp är de strukturella reformerna, huvudsakligen på skatte- och socialförsäkringsområdet. Det kan tyckas att denna fråga, hur nödvändig alla än anser den vara, inte är lätt. Den kräver ett politiskt pris, den måste renodlas av samhället och mogna, och detta sker inte i den omfattning som krävs. Det samtycke som leder till politiska åtgärder måste, för att vara meningsfullt och framgångsrikt, bygga på rätt informerade och förberedda medborgare, ansvariga sociala parter och kraftfulla insatser om resultatet av vår politik skall bli synligt och om vi vill skapa tillit till våra valda mål och förfaringssätt. 
Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Marie-Thérèse Hermange har åstadkommit ett värdefullt betänkande, och trots kommentarerna av Philip Bushill-Matthews förblir tonvikten på genomförandet. Genomförandet är centralt för sysselsättningsriktlinjerna och för Lissabonprocessen.
Varför är det så viktigt för oss? Vi vet inte bara att Lissabonriktlinjerna inte har följts och att framstegen går långsamt, utan dessutom vet vi, vilket Stavros Dimas kommenterade, att de nya medlemsstaterna måste göra vad vi måste göra och att de har samma problem. Tyvärr har storleken betydelse i en situation där vi måste hålla oss till sysselsättningsriktlinjerna, men ändå är den totala arbetslösheten och budgetunderskottet i de nya medlemsstaterna ungefär dubbelt så stora som i EU med 15 länder. Storleken har utan tvekan betydelse.
Det är anledningen till att genomförandet är centralt, snarare än nya riktlinjer. Genomförandet är viktigt, som några personer har snuddat vid – i ändringsförslag 5, till exempel, i fråga om ungdomsarbetslöshet och kvinnor på arbetsplatsen -, men vi måste också se på frågan om äldre arbetstagare, den snabbt åldrande befolkningen i arbetsför ålder. Som ordföranden för vårt utskott nämnde helt kort, måste dessutom de sysselsättningschocker som våra regioner nu står inför, såsom utkontrakteringen och utlandsbaseringen av verksamhet – frågor som kammaren sent omsider tar på allvar – tas med i Lissabonmålen. Jag är säker på att Stavros Dimas kommer att ta hänsyn till det i sitt arbete under de kommande månaderna.
Den stora frågan här är att se till inte bara att genomförandet är centralt, utan också att det finns en bättre förståelse bland huvudaktörerna – fackföreningarna och näringslivsorganisationerna – av vad strategin innebär. Den förståelsen är uppenbarligen fortfarande dålig i medlemsstaterna. Det är när det gäller denna fråga, som är en av de sista som sysselsättningsutskottet kommer att behandla före mandatets slut, avgörande att vi inser att de aktörer som berörs av detta Lissabonmål är otillräckligt medvetna om den strategi som följs.
Likaledes viktigt är kvaliteten på det livslånga lärandet och den regionala inverkan av frågor som lika finansiering och marknadsdiskriminering. Alla dessa frågor är avgörande och måste förbli inom Lissabonmålets och sysselsättningsriktlinjernas ram. Vi måste stärka genomförandet. Det är det centrala i dagens debatt, och jag välkomnar därför Marie-Thérèse Hermanges betänkande. 
Bastos (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skall börja med att gratulera föredragandena Marie-Thérèse Hermange och Christa Randzio-Plath, men jag nöjer mig med att kommentera Marie-Thérèse Hermanges betänkande. Även om de senaste reformerna av riktlinjerna för sysselsättning var ett positivt steg, verkar det nu uppenbart att EU inte kommer att uppnå Lissabonmålen till 2010.
Sysselsättningsnivån är för tillfället 64 procent; att nå 70 procent år 2010 skulle medföra att 22 miljoner jobb skapas i den nya unionen med 25 medlemsstater. Endast genom att utveckla konkurrenskraften och tillväxtmöjligheterna kan EU uppnå denna ökade sysselsättning och produktion. Vårens toppmöte lade därför fram sysselsättningsförslag i syfte att lyfta fram prioriterade områden där varje medlemsstat skall agera och betona behovet av att öka utbytet av god praxis och erfarenheter, vilka har en grundläggande roll i EU:s sysselsättningsstrategi.
Jag stöder Marie-Thérèse Hermanges utmärkta betänkande som framhäver behovet av att använda alla tillgängliga medel på ett effektivare sätt, av insatserna för att genomföra vad som redan har kommits överens om och av att få med alla de berörda aktörerna. Till exempel är mitt land Portugal på god väg att uppnå de sysselsättningsmål som fastställdes i Lissabon, trots att arbetslösheten nyligen har ökat, framför allt till följd av att vissa multinationella företag har backat ur. Trots det är antalet arbetslösa under gemenskapssnittet.
Vad gäller målet att främja sysselsättningen för kvinnor och äldre arbetstagare, har Portugal överträffat dem. Låt oss emellertid inte kringgå problemen: det ekonomiska läget i dagens Europa är mycket olikt det som bildade fond till toppmötet i Lissabon 2000. Den ekonomiska och finansiella situationen i vissa medlemsstater kräver tuffa politiska åtgärder för att bromsa de offentliga utgifterna och, framför allt, strukturella reformer som en förutsättning för ekonomisk tillväxt och nya arbetstillfällen.
De medlemsstater som under denna ekonomiska svacka fortfarande är modiga nog att inte välja snabba lösningar, utan åtar sig de nödvändiga lagreformerna på sysselsättningsområdet, reformer av de sociala trygghetssystemen och så vidare, förtjänar inte tillrättavisningar utan beröm och uppmuntran för sin förändringskraft. Jag är säker på att EU inte kommer att nå de tillväxtnivåer som krävs för att uppfylla Lissabonmålen utan strukturella reformer. 
Santos (PSE ).
   – Fru talman! Romano Prodi sade nyligen att återhämtningen i Tyskland och Italien är icke-existerande. Detta innebär att samma gamla osäkerheter, samma tvivel och risker vad gäller den ekonomiska återhämtningen i euroområdet kommer att leva kvar under året.
Påståendet lyckas bara överföra de dystra prognoser kommissionen gjorde för 2004 till den politiska arenan. Det är sedan mot denna bakgrund som vi skall analysera hur EU:s ekonomiska situation utvecklas inom ramen för den allmänna ekonomiska politiken. Vi kan inte fortsätta att undvika denna fråga. Vi har i själva verket kraftfulla teoretiska instrument till vårt förfogande, som de som kommer från Lissabonstrategin eller de som kommit från god praxis i samband med samordningen av den ekonomiska politiken. Vi har emellertid även stora svårigheter, som till exempel uppstår genom en alltför strikt tolkning av stabilitets- och tillväxtpakten, vilket kullkastar alla våra ansträngningar.
Frågan blir mer och mer politisk, eller med andra ord, en fråga om val. Medan det är sant att en långfristig och bärkraftig ekonomisk utveckling endast kan nås genom finansiell konsolidering, är det också sant att en finansiell konsolidering inte kommer till stånd, inte ens på kort sikt, utan ekonomisk tillväxt. EU behöver en ny agenda som fokuserar på de problem som finns för ekonomin och sysselsättningen i stället för den nuvarande agendan som fokuserar på budgetunderskott och offentliga utgifter, vilket har blivit en verklig mani. Vad EU verkligen behöver är strukturella reformer, men EU behöver också finansiella medel för att kunna genomföra dem. De första etapperna kommer alltid att innebära en ökning av de offentliga utgifterna eller en inkomstminskning, och det är endast möjligt med en djupgående ändring av de gällande budgetbestämmelserna. Det är vid denna tidpunkt som förseningar börjar dyka upp när det gäller förslag i samband med den översyn av stabilitets- och tillväxtpakten som kommissionen tillkännagett, i synnerhet om dessa förslag fokuserar på det väsentliga och inte är nöjer sig med att försköna de reglerande kontrollaspekterna.
Stabilitets- och tillväxtpakten måste ofrånkomligen ändras, delvis därför att detta instrument strängt taget har upphävts sedan den 25 november. I de nya bestämmelserna kan man inte längre förbigå svängningarna i den ekonomiska konjunkturen, eller försumma att ta hänsyn till varje medlemsstats individuella situation utan nackdel för ansträngningarna att uppnå budgetförlikning för hela euroområdet. I reglerna kan verkligen inte den roll som offentliga investeringar och kvalitetsinvesteringar har inom ramen för utveckling längre ignoreras. Att sträva efter att det inte skall finnas något budgetunderskott i euroområdet på lång sikt är rena dårskapen, det stöds inte av någon ekonomisk teori och skulle resultera i orimligheten av att ha en statsskuld som, när allt kommer omkring, inte skulle vara bättre än noll.
Jag anser att dessa angelägenheter finns i det utmärkta betänkande som Christa Randzio-Plath har lagt fram. Jag sänder henne mina varmaste lyckönskningar. Genom vårt samarbete under de senaste tre åren har hon visat att hon är en skicklig, kompetent, beslutsam och i sanning Europavänlig kvinna. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Får jag börja med att gratulera Marie-Thérèse Hermange till hennes, som vi nu är vana vid, goda arbete och ett betänkande med hög kvalitet.
Det har gjorts mycket för sysselsättningen i EU under de senaste åren. Exempelvis har folkpartiregeringen i mitt land skapat över 4 300 000 arbetstillfällen under sina två mandatperioder. Utan tvivel är vi alla överens om behovet av att förändra sysselsättningsstrategin, med en ansenlig stabilitetsnivå, och vi är också alla överens om vikten av de tre målen – full sysselsättning, förbättrad arbetskvalitet och produktivitet och stärkt social sammanhållning – och vi håller med om både de gemensamma och specifika rekommendationerna.
Jag vill betona vikten av vissa principer som måste stödja tillämpningen av sysselsättningsstrategier förutom, naturligtvis, en princip som redan ofta har upprepats här, nämligen behovet av att samordna den ekonomiska och sociala politiken, och jag vill betona behovet av att jämna ut politikområden som jämlikhet, hälsa och säkerhet på arbetet samt integrering, vilka tycks mig vara fundamentala mål i utvecklingen av EU till ett område för frihet, säkerhet och rättvisa.
Jag vill också, fru talman, betona behovet av ökad produktivitet inför omflyttningen – vilket redan har belysts av Regina Bastos – som har katastrofala följder för den territoriella sammanhållningen och EU:s nödvändiga polycentrism. Jag anser att ökad produktivitet och arbetskvalitet är de bästa sätten för att bromsa omflyttning. Nuförtiden gör detta många EU-medborgare skeptiska till EU. Det tycks mig också att länken mellan strukturfonderna, politiken för påverkan av territoriell sammanhållning och sysselsättningsstrategin är väsentlig för att nå territoriell sammanhållning, ett ovillkorligt instrument för sann polycentrism i EU.
Behovet av gemensamt agerande av EU, medlemsstaterna, regionerna och de lokala myndigheterna och, naturligtvis, den sociala dialogen är andra viktiga instrument för tillämpningen av dessa direktiv. 
Katiforis (PSE ).
   – Fru talman! Eftersom detta är parlamentets slutdebatt om riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken, kanske vi skulle kunna genomföra en mer allmän undersökning.
Naturligtvis är termen ”EU:s ekonomiska politik” som vi använder något missvisande. Unionen har inte huvudansvaret för denna fråga och inte heller, tyvärr, får den det genom det nya konstitutionsutkastet. Huvudansvaret ligger hos medlemsstaterna. Unionen ingriper bara som samordnare. Inom valutapolitiken, där EU har ansvar, har vi otvivelaktigt sett en kolossal framgång med införandet och stabiliseringen av den gemensamma valutan. Tyvärr kan vi inte säga samma sak om skötseln av den verkliga ekonomin. Tillväxtnivåerna har förblivit låga och arbetslösheten har bibehållits på motsvarande höga nivåer. Nedgången i den verkliga ekonomin har lett till en kris i den offentliga ekonomin, med stora underskott i större ekonomier, som leder till sammanbrott på grund av att tillämpningen av stabilitetspakten misslyckats.
Den 25 november 2003 skulle ha befriat oss från stabilitetspakten. I stället för att hitta vägar för hur EU:s ekonomi skall komma ur stagnationen, har vi emellertid återgått till samma trötta diskussioner om hur stabilitetspakten skall återupplivas. Det finns naturligtvis två sätt. Det ena är en gemensam, sann EU-politik inom ramen för en blandekonomi. Vi måste sluta med att dyrka marknaden som har misslyckats rejält, därför att om man tar de trettio åren efter andra världskriget, så åstadkom blandekonomin full sysselsättning och höga tillväxtnivåer. Om man tar de följande trettio åren, under vilka doktrinen om den fria ekonomin triumferade, kollapsade den fulla sysselsättningen och Europas ekonomi stagnerade och försvagades. Det är dags att vi återgår till mera logiska principer, till en blandekonomi som den som så väl tjänade oss under efterkrigsåren.
De säger att arbetslösheten är strukturell och för att kunna bota den så måste vi ta till strukturella åtgärder. Detta innebär bara åtgärder mot arbetstagarna. Jag skulle vilja svara på detta att bristen på investeringar är strukturell och att vi borde agera mot spekulation på penningmarknaden vilket har förlamat investeringsmekanismen. Om vi kunde hitta ett nytt förbund av sociala krafter, så skulle vi kunna ta tillbaka EU:s ekonomi till dess gamla nivåer. Om vi inte kan hitta detta förbund, så är EU:s ekonomi dömd till stagnering och, slutligen, till att bli en satellit till USA:s ekonomi. Det är dags att vi inser detta. 
Karas (PPE-DE ).
   – Fru talman, kommissionär Stavros Dimas, mina damer och herrar! Jag anser att vi behöver en offentlig debatt om våra mål för den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken och de förändringar som de kräver. En debatt som går mycket mer på djupet än vad som för närvarande pågår i medlemsstaterna och på EU-nivå. Som ett exempel på hur politiken för ekonomi och sysselsättning skall debatteras, kan vi ta debatten om tillväxt- och stabilitetspakten. Ett ämne som har debatterats offentligt betydligt mer än riktlinjerna för ekonomi och sysselsättning.
Jag vill också propagera för en större roll för kommissionen inom politiken för ekonomi och sysselsättning, och jag uppmanar den att använda sin initiativrätt mer, hellre än att gömma sig bakom den enhällighet som krävs för röster i rådet. För det tredje vill jag se ett slut på enhällighet för alla frågor inom ekonomi och sysselsättning som påverkar den inre marknaden. Detta skulle göra det möjligt för parlamentet att utöva sin medbeslutanderätt och släppa lös ny kraft.
Låt mig även rikta er uppmärksamhet – och i synnerhet den från den vänstra flanken i parlamentet – mot hela katalogen av politiska principer för ekonomi och sysselsättning i den nya konstitutionen. I den, hellre än att låta socialpolitiken komma på kant med marknaden, bekräftar vi vår tro på den sociala marknadsekonomin, på bärkraftighet och full sysselsättning; vi spelar inte ut de olika områdena mot varandra för de är alla ömsesidigt beroende av, och kompletterande till, varandra.
Företagens konkurrenskraft är beroende av arbetsgivarens och arbetstagarens kompetens, liksom av valutans stabilitet och av den låga inflationsnivå som förknippas med den. Tillväxten beror på konkurrerande verksamhet, och utan tillväxt finns det inga arbetstillfällen, och sysselsättning är förutsättningen för social sammanhållning. Om vi förmedlar detta, i dessa termer, till allmänheten och vet att vi är förbundna med dessa grundläggande principer och denna ömsesidiga påverkan, denna samverkan, så kommer vi att kunna genomföra riktlinjerna på ett mycket mer effektivt sätt. Faktum är att vi måste sätta igång med arbetet med större allvar och större beslutsamhet. Vi kan inte, vi får inte, ha en situation där de interna marknadsdirektiven inte kan ändras om. Vi kan inte, vi får inte, ha en situation där kommissionen har över tusen pågående överträdelseförfarande mot medlemsstaterna. Vi kan inte, vi får inte, tillåta medlemsstaterna att rättfärdiga överträdelse av stabilitets- och tillväxtpakten genom att när de gör så, säga att de ville göra något för tillväxten och sysselsättningen. Om så var fallet, skulle Tyskland ha den högsta andelen av människor i arbetslivet; i stället har Tyskland den högsta andelen av människor utanför det.
Låt mig för att avsluta detta anförande, fråga vilka våra svagheter är. De finns i vår struktur, i vår brist på dynamik, i stelhet, överreglering och i befolkningsförändring. Var finns våra möjligheter? De finns i utvidgningen, i grundprincipen för den inre marknaden, i små och medelstora företag, i arbetstagarnas kompetens, i Lissabonstrategin, i euron och i den sociala dialogen. Låt oss ta dessa mål och omsätta dem till handlingsplaner och tidsramar! Låt oss med större allvar och beslutsamhet ta oss an uppgiften att göra oss av med våra svagheter och gripa de många chanser som finns och som fortfarande, som en skatt, ligger begravda och väntar på att tas fram. 
Dimas,
   . Fru talman, mina damer och herrar! Jag har verkligen följt diskussionen med stort intresse och jag kan naturligtvis inte annat än att fullständigt hålla med om vad Othmar Karas sade tidigare om att sysselsättningen är nödvändig för den sociala sammanhållningen. Jag tror inte att någon skulle säga emot denna slutsats.
Jag skulle vilja formulera ytterligare ett par slutsatser. Inom ramverket för gradvis förstärkning av den ekonomiska aktiviteten och ökningen av sysselsättningen i EU, måste vi göra bestämda framsteg med att, som Stephen Hughes och andra talare betonade tidigare, tillämpa vår strategi på medellång sikt för den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, som fastställts i riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken och i sysselsättningsstrategin. Denna strategi fortsätter, som Rodi Kratsa sade, att tillämpas både på gamla och nya medlemsstater och den måste naturligtvis, som Claude Moraes påpekade, förstås på bästa möjliga sätt.
Vi måste därför garantera fortsättningen av båda riktlinjepaketen enligt rationaliseringsprincipen. I stället för att förändra riktlinjerna måste vi koncentrera oss på det viktigaste, även om Theodorus Bouwman tidigare sade att villkoren håller på att ändras. Naturligtvis, men det måste vara viktiga ändringar, som jag sade i mitt första anförande. Därför måste vi koncentrera oss på att sluta gapet mellan förväntningar och resultat i stället för att förändra riktlinjerna. Noggrann övervakning av dessa förfaringssätt från er sida och med nära kontakt med era motparter i de nationella parlamenten är det oeftergivliga villkoret för framgång. I synnerhet inom ramverket för mellantidsöversynen av Lissabonstrategin. Denna översyn genomförs under nästa år och kommer naturligtvis att koncentrera sig på de sätt som vi i praktiken kan nå huvudmålen för vår ekonomiska politik och vår sysselsättningspolitik, däribland produktiviteten, som Manuel Pérez Álvarez betonade.
Christa Randzio-Plaths betänkande lägger fram en rad ändringsförslag i samband med uppdateringen under 2004 av kommissionens rekommendation om riktlinjer för den allmänna ekonomiska politiken. Marie-Thérèse Hermanges betänkande och hennes relevanta ändringsförslag är utformade för att ändra de detaljerade redogörelserna för riktlinjerna för sysselsättningspolitiken för 2004. Jag vill återigen tacka föredragande och parlamentets ledamöter för det konstruktiva sätt som de har uttryckt sina intressen på. Jag gläds över att ändringsförslagen överensstämmer med den strategi som vi har kommit överens om för att stärka EU:s ekonomi och sysselsättning.
Vad gäller ändringsförslagen av skälen för riktlinjerna för sysselsättning, vill jag försäkra er om att kommissionen kommer att stödja andemeningen i de aspekter som utformats för att förbättra skälen under fortsatta förhandlingar med rådet.
Slutligen tror jag att omnämnandet av äldre arbetstagare som Philip Bushill-Matthews presenterade, kompletterar Marie-Thérèse Hermanges omnämnande av unga arbetslösa och vår ståndpunkt är därför positiv. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.

(1)
Flemming (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill på det varmaste tacka och gratulera parlamentets alla franska ledamöter till den franska regeringens agerande med att förvisa imamen av Venissieux från Frankrike med anledning av hans kvinnoförhatliga uttalanden. För en kvinna i politiken, som jag, som har ägnat årtionden åt att kämpa för kvinnors rättigheter, är det enormt lugnande att veta att det inte längre är möjligt att uppmana till att åsidosätta mänskliga rättigheter i EU. Kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter. Just nu vill jag sjunga ”Marseljäsen”, men det kanske räcker att säga: ””

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen. 
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill säga två saker. I går ägnade vi mycket tid åt Boogerd-Quaaks betänkande om media, vilket har varit föremål för en del kontroverser. Jag vill säga att vi anser att alla juridiska skäl saknas för talmannens avslag på att godkänna ändringsförslagen och vi bestrider därför hans beslut. Vi kommer också att överväga rättsliga åtgärder för att se om parlamentsledamöternas rättigheter kan läggas åt sidan genom att fösa undan alla ändringsförslagen, som hände i detta fall. Det är för att vi anser detta vara en allvarlig metod som vår grupp inte kommer att deltaga i dagens omröstning om Boogerd-Quaaks betänkande om media och därigenom registreras vår protest och vår oförmåga att acceptera detta beslut.
Det finns ytterligare en sak som jag vill ta upp och som har att göra med vad Enrique Barón Crespo sade i plenum i går. Den första frågan som måste tas upp handlar om bakgrunden till Enrique Barón Crespos påstående om att handlingar skulle ha försvunnit från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Om detta skulle vara fallet, så innebär det att det skulle kunna påverka alla procedurfrågor i samband med Boogerd-Quaak-betänkandet. Jag vill emellertid be Enrique Barón Crespo att ta tillbaka anklagelserna som han gjorde i plenum i går vilka, oturligt nog, inte finns med i protokollet.
I går hörde jag Enrique Barón Crespos kommentarer till Antonio Tajani och de finns inspelade på parlamentets offentliga band, men är inte med i protokollet. I går sade Enrique Barón Crespo till Antonio Tajani, som vi alla har hög respekt för: ”, vilket översatt betyder ”håll mun, din usling!” Jag anser det vara ovärdigt för en ledamot av parlamentet att beskriva någon i dessa ordalag, och jag ber Enrique Barón Crespo att ta tillbaka denna kommentar. Det sades något annat också, vilket jag beklagar. Jag hade aldrig kunnat tänka mig att jag skulle behöva säga något sådant här i parlamentet. Det finns något som förenar oss, oavsett vilka dispyter vi må ha med varandra, och det är vår ömsesidiga respekt. Det är något som i alla fall vår grupp står för och sådant språk skall inte användas till någon. Jag vill tillägga att Enrique Barón Crespo också sade något som jag skall läsa upp som nedtecknades åt mig från bandet. Jag läser det på spanska som jag tyvärr inte talar, så jag ber om ursäkt om jag inte säger det helt rätt: ”” Översatt betyder det: ”Jag vill be de lösspringande vildsvinen i kammaren att lugna ner sig!”
Det, mina damer och herrar, är inte det språk som skall användas här i Europaparlamentet och jag vill be Enrique Barón Crespo att korrigera de kommentarer som han gjorde i går.
Talmannen.
   – Hans-Gert Poettering! Vi förde en uttömmande debatt om frågan i går. Jag tänker inte tillåta ytterligare en vittomfattande diskussion. När det gäller substansen i ert yttrande skulle jag vilja påminna er om att talmannen lade fram ett alternativt förslag för kammaren vilket skulle ha medgett omröstning om ändringsförslag och vilket röstades ned av kammaren. Jag är i dag följaktligen i den situationen att vi har ett avgörande från talmannen och ett beslut av kammaren om hur vi skall genomföra omröstningen om Boogerd-Quaak-betänkandet. Jag tänker inte avvika från det, så oavsett hur många ordningsfrågor som ställs, kommer vi att hålla fast vid den ståndpunkten. 
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Jag skall med glädje svara på den förfrågan som jag har fått. För det första, med hänsyn till frågan som togs upp angående de försvunna handlingarna. Jag skrev till talman Pat Cox, som han bad om, och jag skickade en kopia till alla mina kolleger i ordförandekommittén och förklarade att vissa handlingar faktiskt hade försvunnit, men tack vare insatserna från assistenterna, grupptjänstemännen och utskottet, var de på plats innan mötet började.
Dessutom hoppas jag att vice talman Guido Podestà förklarar sig på den här punkten inför parlamentet angående de allvarliga anklagelser han skriftligen har gjort i ,som han inte alls har nämnt fram till nu och detta är en allvarlig förolämpning mot parlamentet.
Vad gäller mina uttalanden, noterar jag att Hans-Gert Poettering har noterat vad jag sade, men inte vad som sades till mig. Det vill säga, jag vill be att allt spelades in. Jag skall ge min förklaring på vad jag har sagt. Jag sade till Antonio Tajani att han var som en basilisk. Detta är inte en förolämpning, det är ett ord vars mening kan slås upp i ett lexikon. ” [håll mun, usling].” ””– jag hänvisar er till den kungliga akademin för det spanska språkets lexikon – beskriver någon utan heder, och såvitt mig beträffar är han helt klart en sådan person.
Vad gäller ”vildsvin” finns det ett problem, vilket jag erkänner har att göra med spansk parlamentskultur.
”” är ett traditionellt uttryck i spanska parlamentsangelägenheter sedan den andra spanska republiken. Ricardo Pérez Madrigal var känd för att agera som Marco Pannella gör nu – att skrika till höger och vänster. På spanska betyder ”agera som ett vildsvin” att göra vad många av hans kolleger gjorde.
Jag är övertygad om, herr Poettering, att ni sedan i går inte fått några klagomål från den europeiska vildsvinsföreningen angående en sådan jämförelse.
Talmannen.
   Tack för ert klargörande, Enrique Barón Crespo, men jag är inte säker på att det var så användbart som jag skulle ha velat att det vore! Vi har över 600 voteringar att gå igenom nu på förmiddagen. Vi skulle kunna ha mycket roligt; vi skulle kunna ägna de närmaste 30 eller 40 minuterna till att skoja om detta, eller så kan vi sätta i gång med omröstningen.
Jag skall ge ordet till Guido Podestà, eftersom han har nämnts och därför har rätt att göra ett personligt uttalande, men jag kommer inte att tillåta en rad ordningsfrågor. 
Podestà (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att jag kan säga till er och till mina kolleger att de förklaringar som Enrique Barón Crespo just har gett är de mest patetiska som jag har hört under mina tio år vid parlamentet.
Jag tar mig också friheten att notera att Enrique Barón Crespo fullständigt missförstod och formulerade om mina ord i sitt brev till Pat Cox när han citerade vad som publicerades i under mitt namn. Detta är allvarligt, Enrique Barón Crespo, därför att jag skrev att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor hade begått några överträdelser i arbetsordningen. Därför sände jag ett brev till Pat Cox som han svarade på och som jag sedan har besvarat.
Skillnaden mellan att säga ”begått några överträdelser i arbetsordningen” och säga ”systematisk överträdelse” handlar endast om intellektuell eller icke-intellektuell hederlighet. Det betyder att säga ”svart” eller ”vitt”: det är en sak att ta upp ett par punkter; det är en annan att säga att vår arbetsordning systematiskt inte har respekterats.
Jag vill som avslutning, herr talman, ta mig friheten att göra en kommentar. Ni sade att parlamentet i går röstade om något som i vilket fall som helst endast ligger under talmannens ansvar. Men eftersom vi väljer – eller snarare, eftersom han valde – artikel 130.3 utan att ta hänsyn till den första paragrafen, som är bindande och som säger att först läggs ändringsförslagen fram till omröstningen och sedan texten, förrådde vi – eller kanske inte vi, utan den vars ansvar det var – parlamentets känsla för demokrati.
Hernández Mollar (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är väl medveten om det brev som Enrique Barón Crespo skickade till talmannens kontor om hans olyckliga och illvilliga uttalanden från i går, och jag bekräftar att formuleringen av dem var i enlighet med hans anförande.
Å andra sidan, herr talman, och enligt de förklaringar som getts av mitt utskotts sekretariat och om vilka ordförandeskapet är direkt medvetet från meddelandet som sändes till det, är det fullständigt klart att alla, precis alla, handlingarna var tillgängliga hos utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor när dagen grydde den tjugonde. Handlingar som dessutom är offentliga och som utöver att finnas tillgängliga i dokumentationsavdelningen, också finns tillgängliga på Internet.
Därför, herr talman, vill jag betona att ingen politisk grupp – däribland Europeiska socialdemokratiska partiets grupp – eller någon ledamot från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gjorde någon kommentar eller uttalande i frågan, inte heller under omröstningen av ändringsförslagen eller vid början av den. Dessutom, herr talman, gratulerades jag vid slutet av sammanträdet av alla de politiska grupperna för det sätt som arbetet hade genomförts på.
Som avslutning, herr talman, och på spanska, har Enrique Barón Crespo ljugit, förvridit sanningen och förolämpat oss, förutom att ha ingjutit tvivel över parlamentets ledamöters, tjänstemäns och även assistenterna till de politiska gruppernas goda namn.
Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Talmannen har ännu inte svarat på min gruppordförandes förfrågan om att granska det ordagranna protokollet från gårdagens sammanträde. Som han själv just har medgivit, så sade Enrique Barón Crespo ” [håll mun, usling]” till en medledamot i går. Herr talman! Detta är inte bara ett arrogant uttryck, det visar också förakt för en motståndare vilket är oförenligt med den demokratiska andan.
Talmannen.
   – Gerardo Galeote Quecedo! Ni har varit till lika stor hjälp som en regnig fredag i november. På grund av ert inlägg, som inte berörde den fråga som ni sade att det skulle beröra, har jag nu inget annat val än att ge ordet till alla andra som har begärt att få tala i saken! 
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Jag tar ordet för att konstatera att, efter det angrepp på parlamentsledamöternas frihet och deras rätt att utföra sitt uppdrag som behandlades i går i parlamentet och i dag i presidiet, kommer inte Gruppen Unionen för Nationernas Europa att ta del i omröstningen av betänkandet i fråga. Vi ifrågasätter det faktum att denna kammare används i rent utnyttjande syften, genom att välja vem som kan och inte kan tala. Detta system har pågått under en lång tid. Demokratin måste över allt annat respekteras i denna kammare, och inte genom att göra uttalanden i tidningar och dela ut förolämpningar.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Här kommer ett mycket pragmatiskt förslag, herr talman. Eftersom Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna och Gruppen Unionen för Nationernas Europa avstår från att delta i omröstningen om ett mycket bra betänkande, skulle jag föreslå att ni har en proportionell omröstning, vilket sparar tid.
Talmannen.
   Vi skall se på det när vi kommer till omröstningen om betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman! Detta är bara en påminnelse om att jag i går, som meddelat, lämnade in ett förslag om återförvisning av betänkandet till utskottet. Jag hoppas att kunna lägga fram det före omröstningen om betänkandet och jag hoppas också att parlamentet kan rösta om det. Detta är parlamentets sista möjlighet att återgå till användandet av de korrekta reglerna. 
Talmannen.
   Om ni så önskar kan ni begära återförvisning till utskottet, men jag ber er att vänta tills vi röstar om punkten i fråga. 
Talmannen.
   – Detta torde vara ett lägligt tillfälle att välkomna den australiska delegationen till kammaren – de är ju vana vid robusta meningsutbyten. De är här för det 27:e interparlamentariska mötet mellan Europaparlamentet och Australiens parlament i Strasbourg i juni.
Europaparlamentet och det australiska parlamentet har haft direkt politisk kontakt sedan 1981, och vi ser fram emot att fortsätta vår intressanta och framgångsrika dialog. 
Pannella (NI ).
   – Herr talman! I all enkelhet, ytterst objektivt och för att komma ur detta bråk mellan gamla medbrottslingar – som mer liknar ett maffiabråk än ett parlamentariskt gräl – hoppas jag med all respekt på att parlamentets talman, inför denna situation och denna debatt, ville hedra oss med sitt ordförandeskap i parlamentet. Jag anser inte att detta på något vis minskar er välkända och utmärkta förmåga att sitta som ordförande, herr Martin, men jag menar att talman Pat Cox – med hans auktoritet, och jag vill också säga med hans klarhet – själv kunde komma hit och sitta som ordförande över detta sammanträde. 
Gollnisch (NI ).
    Herr talman! Jag skulle enligt artikel 144 i arbetsordningen kort vilja gå emellan. Ett förslag har faktiskt lagts fram om återförvisning till utskottet, och som ni vet kan det i detta fall finnas en talare för och en talare emot. 
Talmannen.
   – Bruno Gollnisch! Ingen officiell begäran har ännu framställts. Jag kommer att ta itu med denna formella begäran när vi når omröstningen om betänkandet.
För att besvara Marco Pannella vill jag påpeka att talmannen är närvarande. Jag fortsätter gärna med mina egna förpliktelser, men om talmannen önskar tala, är han välkommen att göra det. 
Cox (ELDR ),
   – Jag vill bara helt kort besvara Marco Pannella.
Vice talman David Martin har kammarens och talmannens fulla förtroende att leda våra göromål denna förmiddag.
Jag kan lugnt säga att jag under den senaste veckan har fått enormt många råd – oftast utan att ha bett om det – från många vänner här i kammaren. Jag har insett, mer fullkomligt än de flesta här i kammaren, de starka känslor som vår debatt har väckt. I går sökte jag råd hos kammaren efter ett utdraget åsiktsutbyte, och sedan, inte efter en omröstning utan i enlighet med ordförandeskapets privilegier, fattade jag ett avgörande. Jag godtar att det finns många kolleger här i kammaren som inte är nöjda med det. Salomo är inte ordförande i Europaparlamentet – som tur är för Salomo.
Så ligger saken till. Kammaren har från allra första dagen varit splittrad om huruvida saken bör bli föremål för en debatt. Denna splittring har visat sig i alla skeden av betänkandet, från första början till dagens slutliga omröstning.
Enligt min mening har de grundläggande inslag som diskuterats hela tiden haft en betydande bakomliggande och latent politisk dynamik. Splittringarna har därför varit oundvikliga. Men nu ligger betänkandet inför kammaren, som måste utöva sitt mandat på det sätt det anser lämpligt.
Jag skulle vilja rekommendera er, herr talman, att – som ni sade – stå fast vid avgörandet. José Ribeiro e Castro kommer att föreslå – vilket är hans rättighet – återförvisning. Kammaren kan, i sin vishet, sedan besluta.
Låt mig slutligen säga att jag under de senaste 24 timmarna har bett kammarens tjänsteenheter att för min räkning utföra en egen utredning av denna fråga om dokumentation på ett utskottssammanträde tidigare i veckan. Jag är fullt övertygad om att allt skedde i vederbörlig ordning. Om det fanns ett tillfälligt problem med vissa dokument, hörde det snarare till kategorin ”grova tabbar” än ”konspirationer”. Jag skulle vilja rekommendera kammaren att sätta punkt för ärendet och erkänna och välkomna Jorge Salvador Hernández Mollars, hans utskotts och hans tjänsters integritet.
Talmannen.
   – Det enda råd jag skulle ha välkomnat denna vecka skulle ha varit att undvika talarstolen på torsdagsförmiddagen!
Lulling (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är glad över att vi nu kan gå vidare med det som åligger oss i stället för att fortsätta att kasta bort värdefull tid.
Under tio års tid har jag nu var varit föredragande för biodlingsproblemen i EU, och i dag lägger jag fram mitt sjunde betänkande till er. Liksom tidigare förbättrar det ytterligare ett halvhjärtat förslag från kommissionen om förordning om insatser på biodlingsområdet.
Varken kommissionen eller rådet har gjort stort väsen av de många goda förslag som vi har lagt fram sedan 1984 för att bevara biodlingen i EU. Visserligen har det sedan 1997 funnits en förordning om den 50-procentiga samfinansieringen av nationella program för att förbättra produktionen och saluföringen av honung. För detta görs olika belopp tillgängliga för de femton medlemsstaterna varje år; under ett år var det tio miljoner euro, ett annat femton miljoner euro och ytterligare ett annat var det sexton miljoner euro. Detta är nära nog ingenting när man talar om hela EU:s budget; det är småpengar.
Eftersom, återigen, den nya förordning som rådet har föreslagit är alldeles för halvhjärtad, har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling antagit mina föreslagna förbättringar med en överväldigande majoritet. Detta med den särskilda avsikten att säkra ytterligare samfinansiering för åtgärder under de nationella programmen för att stödja återställande och utveckling av gemenskapens bibestånd, till stöd för laboratorier som analyserar honung och för analys av honung.
Mitt hopp och min förväntan är att ni kommer att ge betänkandet ert enhälliga stöd. Inte som en avskedspresent som markerar slutet på en lagstiftande period, utan som tidigare, av övertygelse. 

Rübig (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionen och rådet för att de har gjort det möjligt för denna handling att antas i dag, inom fyra månader från det att den lades fram, och vid första behandlingen. Jag vill även ge varma hälsningar till delegationerna från Österrikes Nationalråd och Förbundsråd som sitter på åhörarläktaren. 
Talmannen.
   – Tack, Paul Rübig! Det var verkligen en anmärkningsvärd prestation att få igenom detta på fyra månader.
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som jag sade tidigare har jag ett mycket kort muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 5 som är godtagbart inte bara för föredraganden utan också med säkerhet för PSE-gruppen, ELDR-gruppen och gruppen De gröna. Efter formuleringen ”underlätta för ungdomar att få en första anställning” skulle vi vilja tillägga ”och anställning/fortsatt anställning för äldre människor”. 

Balfe (PPE-DE ).
   – Herr talman! För att undvika varje risk för förvirring bland ledamöterna vill jag bara påpeka att det är ändringsförslag 1 – den första voteringen om detta betänkande – som avgör om parlamentet är för tanken på att inrätta ett hälsovårdsprogram för före detta ledamöter eller inte. De som är för röstar ”ja”; de som vill överge sina före detta kolleger röstar ”nej”. 
Talmannen.
   – Det var ett mycket neutralt sätt att säga det på!
(1)
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt artikel 130.3 vill jag påpeka att varje gång vi röstar är vi beredda att systematiskt överträda parlamentets arbetsordning. Tredje stycket fastställer faktiskt att ”talmannen kan låta den ursprungliga texten gå till omröstning först, eller låta ett ändringsförslag, som står närmare den ursprungliga texten än det ändringsförslag som avviker mest gå till omröstning före detta förslag”.
Med utgångspunkt från beslutet som togs i går i parlamentet, som på ett godtyckligt sätt annullerade drygt 350 ändringsförslag, vill jag fråga er vad vi skulle rösta om i fall ett stycke i texten ströks, eftersom det inte finns något ändringsförslag kvar. Vi kommer att ha en text som är som en bit gruyèreost, full av hål, som bara med innehållet i betänkandet kan vara närmare sanningen. Detta är, emellertid, ytterligare en högst allvarlig överträdelse av Europaparlamentets arbetsordning som vi kommer att tvingas att begå – eller rättare sagt, som de som röstar kommer att tvingas att begå – på grund av det dåliga beslut som fattades i går av talman Pat Cox. Nämligen att inte meddela ett avgörande och låta parlamentet bestämma om att originaltexten kan bli föremål för omröstning, förstådd som den sammanställda text som lades fram av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Det betyder att en enda röst, den från vänster, införlivade sina ändringsförslag i originaltexten. Detta är i sig en förvanskning till vilken kan läggas ytterligare en, som jag påpekade enligt arbetsordningen.
Jag vill säga till mina kolleger – som inte känner till alla detaljer i fallet – att de har en sista chans att förhindra en allvarlig orättvisa genom att rösta för att återförvisa betänkandet till utskottet eller genom att avslå det. Ett prejudikat som skulle kunna bli en fara för framtiden. 
Talmannen.
   –Vi kommer inte att återuppta debatten. Jag ger ordet till José Ribeiro e Castro, som formellt kommer att framställa en begäran om att återförvisa ärendet till utskottet. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
    Herr talman, mina damer och herrar! Detta betänkande är ett allvarligt prejudikat för framtiden. Det är fullt av faktiska, procedurmässiga och formella felaktigheter. Demokrati kan inte frammanas, och i så fall bara för att missbrukas. Inte heller kan rättsstatsprincipen frammanas, och i så fall bara för att missbrukas. Detta är fallet med det förslag till resolution som har lagts fram. Det kränker bestämmelserna och garantierna i fördraget. Även om Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och konstitutionen redan trätt i kraft enligt en del människors sätt att uttrycka sig, skulle det fullständigt förstöra även dessa två texter.
Som en EU-institution har vi endast makt att göra det som beviljats oss. Kan vi då döma beslut som fattats av medlemsstaternas konstitutionella domstolar, i synnerhet i Tyskland och Italien? Nej. Kan vi döma lagligheten av ett eller annat faktum inom ramverket för medlemsstaternas nationella lagar, i synnerhet i Italien? Nej. Kan vi uttala oss, likt en folkets domstol, om att vissa faktum har konstaterats – i synnerhet för Italien och Polen – där inga bevis har framställts eller presenterats? Nej. Kan vi bestämma det nationella lagstiftande förfaringssättet för det tyska förbundsrådet? Nej. En del menar att ämnet för betänkandet omfattas av artikel 7 i fördraget. I så fall borde vi emellertid ha agerat i enlighet därmed, vilket vi inte har gjort.
Andra säger att betänkandet har sin grund i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Även om denna redan var i kraft och tillämpades, bör emellertid artikel 51 noteras – som dessutom bevarats i konstitutionsutkastet – enligt vilken stadgan endast är tillämpbar för EU:s institutioner och för medlemsstaterna. 

 Jag vill be Enrique Barón Crespo återställa ordningen bland sina små vildsvin så att jag kan fortsätta. 
Talmannen.
   – Detta är en mycket känslig fråga. Jag försökte vara generös, men arbetsordningen är tydlig. Ni har en minut på er att tala för och en minut på er att tala emot. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill bara säga att talmannen i princip tvingades att utfärda detta beslut – för så är fallet – därför att en del av parlamentet försökte hindra majoriteten från att säga sin åsikt. Denna situation har påtvingats oss genom deras pådyvlade förhalningspolitik i det avseendet detta är en mycket ovanlig åtgärd i enlighet med den makt som getts parlamentets talman. Detta är den situation som vi har i dag. En situation utan prejudikat och som jag hoppas att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna – som utgör en stor grupp i parlamentet – noga överväger så att vi inte tvingas in i en sådan situation på nytt.
Gollnisch (NI ).
    Herr talman! Enligt arbetsordningen tillåts den person som lägger fram förslaget, en talare för och en talare emot, att göra inlägg. Jag informerade er vid början av sammanträdet att jag ville registrera mig för och att jag ville lämna in ett skriftligt dokument.
Jag tackar därför för att jag får möjlighet att tala. Jag skall fatta mig kort. Jag ställer mig helt bakom förslaget att återförvisa detta ärende till utskottet, men jag vill framföra ett viktigt skäl. Texten i det föreslagna betänkandet är särskilt inriktat på Italien, vilket framgår av rubriken. Det finns dock länder i Europeiska unionen där yttrandefriheten hotas på ett betydligt allvarligare sätt. Jag tänker särskilt på Belgien och Frankrike. I Belgien fattades i går ett beslut av appellationsdomstolen i Gent i enlighet med någon form av verkligt stalinistisk lagstiftning om att döma ett helt lagligt och fredligt parti, nämligen Vlaams Blok. Det är helt förståeligt att det ökade stödet för detta parti oroar dess motståndare, som i denna situation tillämpar det revolutionära synsättet ”ingen frihet åt frihetens fiender”, något som är fullkomligt oacceptabelt.
Innan vi talar om för Italien vad de skall göra borde de parter som är delaktiga i denna skurkaktighet se om sitt eget hus.
Talmannen.
   – Bruno Gollnisch! Jag anser att Giacomo Santini framställde begäran och att José Ribeiro e Castro yttrade sig i frågan. Vi går nu vidare till omröstningen.
Wurtz (GUE/NGL ).
    Herr talman! Jag föreslog nyss att vi skulle rösta om flera ändringsförslag i taget eftersom Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater och Gruppen Unionen för nationernas Europa hade beslutat att inte delta i omröstningen. Under tiden har dock flera ledamöter från andra grupper informerat mig om att de ville rösta om vissa punkter. Eftersom jag inte vill att vi skall vara oense på den punkten föreslår jag att vi röstar på normalt sätt. 
Balfe (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som sittande ordförande i kvestorskollegiet vill jag med tanke på arbetsordningen påpeka att min grupp är närvarande men inte deltar i omröstningen. 
Talmannen.
   – Jag har noterat era mycket viktiga ord, Richard Balfe. Ni bevakar alltid ledamöternas intressen!
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag var rädd att ni efter att ha nekat oss rätten att lägga fram ändringsförslag också skulle neka oss rätten att tala. Lyckligtvis är så inte fallet.
Jag vill be er, herr talman, att tala om vad som har skrivits på röstlistan om punkt 44. Två ord har ansetts som otillåtliga, nämligen ”allvarliga” och ”ihållande”. Jag ber er att belysa detta eftersom denna punkt har blivit föremål för omröstning utan att detta har betonats. 
Talmannen.
   – Ni har helt rätt, vi röstade verkligen om punkten utan dessa två ord. De två orden har strukits. Ni borde ha informerats om det.
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Jag är emot omröstningar om flera ändringsförslag tillsammans när en del av parlamentet är emot det.
Jag vill dock informera ledamöterna om att man genom att anta punkt 62 har fördömt alla italienska regeringar under de senaste årtiondena, inbegripet D’Alema-regeringen. Jag hoppas att de informerar sina väljare, både dem som stöder mitten-vänstern och alla de andra.
Talmannen.
   – Vi fortsätter att rösta om varje punkt för sig. Jag kunde höra min gode vän Marco Pannella ropa, men visste inte vad han försökte säga mig. Eftersom ni nu tydligt har begärt att vi skall rösta om varje ändringsförslag för sig, kommer vi att göra det. 
Speroni (NI ).
   – Herr talman! Ni sade att vi skulle rösta kollektivt, inte om ändringsförslagen, utan om punkterna. Vi följer alltså inte arbetsordningen, där det föreskrivs att ändringsförslag, och inte avsnitt i texten, skall vara föremål för omröstning kollektivt. 
Talmannen.
   – Jag beklagar, men ni har fel. Jag kunde ha tagit allt i en enda omröstning om jag så hade önskat.
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ber er och mina kolleger om ursäkt, men som skuggföredragande är det min plikt att övervaka det lilla standardförfarande som återstår av denna omröstning.
Om jag inte misstar mig, så begärde ni omröstning om punkterna 1 till 14, men punkt 12 har förklarats otillåtlig, eftersom den innehåller två framställningar som utskottet för framställningar aldrig någonsin har lagt fram för vårt utskott. Punkt 12 får därför absolut inte tas med i texten.
Jag vill också önska sammanträdestjänsten lycka till med uppgiften att tillrättalägga vissa punkter, till exempel punkterna 59 och 69. Om ni tar bort Silvio Berlusconis namn kommer punkterna att sakna subjekt, det kommer att bli meningar utan innehåll. Det finns ett verb, några adjektiv, men inget subjekt. Det skulle ha varit mera ansvarsfullt att stryka hela punkten.
Jag vill inte vara otrevlig mot er, herr talman, men jag vill av nyfikenhet be er att läsa upp för mig hur punkt 59 skulle låta om den ändrades. Det går inte, för det saknas ett subjekt. Vem gör det som beskrivs här? Vem får ta konsekvenserna av det som anges här? Det är en svår situation, herr talman, det är verkligen en rörig situation. 
Talmannen.
   – Återigen, Giacomo Santini, när det gäller skäl 12 har ni rätt. Den ändring ni nämner har redan ombesörjts av tjänsteenheterna. Ni borde ha informerats om detta före omröstningen.
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som kammaren vet var utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik djupt splittrat om huruvida den tredje generationens avtal med Pakistan borde ratificeras eller ej. Vi är dock inte splittrade i vårt engagemang för mänskliga rättigheter och demokrati, och den resolution kammaren har framför sig stöddes enhälligt av utrikesutskottet. 
Det är livsviktigt med ett kraftfullt beslut för denna resolution. Skälet till att jag rekommenderar det är att kammaren, när den samtyckte till att ratificera den tredje generationens avtal, åtog sig att se över framstegen med mänskliga rättigheter och demokrati efter ett år. Den ståndpunkt utrikesutskottet framför i denna resolution i mitt namn är ett lämpligt riktmärke för att bedöma hur stora framsteg som har gjorts. Jag välkomnar de ändringsförslag som lagts fram av Glyn Ford och Johannes Swoboda, vilka stärker resolutionen. Jag respekterar att det har funnits uppriktiga åsikter på båda sidor i debatten om Pakistan. Jag skulle därför vilja tacka ledamöterna för alla deras individuella bidrag under den tid jag har haft äran att vara föredragande.
Detta är mitt sista tal i kammaren, så jag vill tacka alla mina kolleger för deras vänskap – och, förvisso, striderna under årens lopp, även om jag förlorade en i dag – och även tacka personalen för den välvilja de har visat mig. Jag önskar mina kolleger som ställer upp till omval lycka till – jag hoppas att allt går bra för dem. Dem som, i likhet med mig själv, drar sig tillbaka önskar jag många förverkligade drömmar.
Herr talman! Jag välkomnar varmt att talman Pat Cox i dag gav er en sådan enastående hyllning när er duglighet som talman ifrågasattes, eftersom ni har varit en enastående ordförande för dessa mötesförhandlingar. Ni har alltid lett våra sammanträden med effektivitet, välvilja och, viktigast av allt, humor. Jag önskar er lycka till. Ni är en tillgång för kammaren, och jag hoppas att ni återkommer.
Talmannen.
   – Jag har haft privilegiet att vara vice talman här i kammaren i 15 år och ledamot av kammaren i 20 år. Jag kommer inte att vara vice talman i nästa parlament. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka kollegerna för deras stöd och för att de har gett mig förmånen att leda arbetet här i kammaren. Och kanske ännu viktigare: jag skulle vilja tacka tjänsteenheterna, som utför ett enormt arbete bakom kulisserna och inte får det erkännande som de förtjänar.
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Även om John Walls Cushnahan och jag inte alltid har haft samma åsikter vill jag framför allt tacka honom för hans engagemang. Han har verkligen gjort ett bra jobb och har åstadkommit en hel del.
Jag vill lägga till ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 6 som många av oss skulle samtycka till om några ord lades till, nämligen ”under förutsättning att FN inte har tagit på sig politiskt ansvar”. Faktum är att ensidigt tillbakadragande av trupper från Irak nu utan att FN tar på sig ansvar med säkerhet skulle vara mycket problematiskt och mycket väl skulle kunna leda till kaos i landet. Om vi kom överens om detta tillägg skulle vi kunna stödja ändringsförslaget i sin helhet. Det är min fråga till den som lagt fram förslaget. 

Mann, Erika (PSE ).
   – Herr talman! Även här ser vi en liknande brist på logik och därför begär jag i analogi med punkt 13 att följande ord som jag nu läser upp skall utgå: ”samt fullborda en transatlantisk marknad.” Jag begär också att följande text skall utgå: ”som syftar till att uppnå fri rörlighet för varor, kapital, tjänster och personer.” Även i detta fall ber jag om Elmar Broks samtycke. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig lägga fram ett annat förslag för er som jag tror är en ännu bättre lösning på detta. I James E. M. Elles ändringsförslag 22 finns det en punkt 27a som handlar om samma punkt och tar upp det som Erika Mann talar om. Jag föreslår att vi skall ta bort hela punkt 15 och ersätta den med James E. M. Elles punkt 27a. Vi har då löst hela problemet och kan få stöd från en bred majoritet. 
Talmannen.
   – Som jag förstår saken är ni överens, Erika Mann.
Dell’Alba (NI ).
    Herr talman! Såsom det irländska ordförandeskapet bekräftade i går under debatten om betänkandet av Véronique De Keyser följer unionen med stor oro det nuvarande förtrycket av bergsfolket i Vietnam. Efter föredragandens samtycke vill jag be er, mina damer och herrar, att i punkt 4 om tillvaratagande av ursprungsbefolkningars och minoriteters intressen lägga till dessa ord som återspeglar den situation som återigen framkom tydligt för bara en vecka sedan. Texten skulle alltså lyda enligt följande: ”tillvarata ursprungsbefolkningars och minoriteters intressen, som t.ex. bergsfolket i Vietnam som blivit offer för systematiskt förtryck.” Det är med föredragandens samtycke som jag lägger fram detta för er. 

(2)
Goebbels (PSE ).
    Herr talman! Jag vill rätta till ett litet fel som har insmugit sig i den text som vi röstade om i utskottet. I kapitel 1, stycke 3, rad 4 står följande: ”... instämmer i kommissionens ståndpunkt att de generella riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 20032005 fortfarande är giltiga ...” I parlamentet är vi dock inte som lagstiftare tvungna att säga att vi är överens med kommissionen, men vi måste i egenskap av parlament säga vad vi själva vill.
Efter samtycke från alla politiska grupper lägger jag fram följande muntliga ändringsförslag: ”De allmänna riktlinjerna för 20032005 skall fortfarande vara giltiga, men de skall i större utsträckning vara inriktade på att öka den ekonomiska tillväxten så att nya arbetstillfällen skapas och produktiviteten ökar.”

– Omröstningen är avslutad. 
Terron i Cusí (PSE ).
   – Herr talman! Det verkar som att man straffas här i parlamentet om man är försiktig. Jag ville tala efter omröstningen om betänkandet av Johanna L. A. Boogerd-Quaak, och inte före för att undvika att ställa mig bakom allmän frihet för alla av följande skäl: att ställa mig till ordförandeskapets förfogande.
Jag var i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och såg folk leta efter de försvunna handlingarna. Jorge Salvador Hernández Mollar har rätt när han säger att han inte visste någonting och att ingen grupp kom till tals. I utskottet samarbetade alla grupper och ordföranden mycket bra tills efter det att vårt arbete hade avslutatsdå detta bråk uppstod.
Enrique Barón Crespo har helt rätt och ljuger inte när han säger att detta hände. Jag står till förfogande för att klargöra alla frågor i detta ärende, och det är naturligtvis inte sant att Enrique Barón Crespo ljög. Jag har själv berättat för honom om vad som hände. 


Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Man vet att programmet för stöd till produktion och saluföring av honung är mycket viktigt för biodlingens överlevnad. Enligt portugisiska biodlare har en aspekt av programmet visat sig vara nödvändig, nämligen kontroll av varrokvalster. Biodlarna anser dock att kontroll av varrokvalster bör genomföras genom ett särskilt program, på samma sätt som vid sjukdomar hos andra djurarter. Beträffande parlamentets betänkande är man allmänt överens om att programmet för stöd till produktion och saluföring av honung måste bibehållas. Slutligen anses det viktigt att andra åtgärder genomförs, nämligen följande:
– Stödåtgärder för återställande och utveckling av bibestånden mot bakgrund av de ökande problemen inom denna sektor. 
– Omstrukturering av miljöåtgärderna inom jordbruket så att dessa åtgärder anses vara ett effektivt stöd på samma sätt som inom andra jordbrukssektorer.
Det är emellertid ytterst viktigt att ta hänsyn till den kommande utvidgningen av Europeiska unionen och att vidta åtgärder för att öka de budgetmedel som fördelas till biodlingssektorn. 
Patakis (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade emot betänkandet, inte på grund av att vi inte instämmer i det, utan för att allt som framhålls i det inte längre gäller till följd av det första ändringsförslaget som främjar genetiskt modifierade, konventionella och organiska grödor. Detta gör det möjligt för biodlare att tillverka honung som innehåller genetiskt modifierade organismer. Vi anser att detta är mycket farligt och destruktivt för biodlingen, just därför att honung främst är en jordbruksprodukt av hög kvalitet. Förekomsten av genetiskt modifierade grödor, i samverkan med att gränsvärdet för genetiskt modifierade organismer i honung är 0,9 procent, förutsätter att bin kan välja mellan genetiskt modifierade växter och växter som inte är genetiskt modifierade.
Vi fördömer Europaparlamentets ”iver” att påskynda att genetiskt modifierade grödor används tillsammans med konventionella och organiska grödor, trots att ett flertal vetenskapliga studier varnat för detta, och vi vill påpeka att inga lagstiftningsåtgärder kan förhindra eller bekämpa de omfattande potentiella farorna. Argumentet att odling av och rörlighet för genmodifierade organismer nu är självklart och att det som återstår är ”tillfredsställande” lagstiftning är hypotetiskt med tanke på att det som framställs som ett fullbordat faktuminte skulle ha varit verklighet om inte EU hade gett med sig efter påtryckningar från USA.
Vi är kategoriska motståndare till odling av och rörlighet för genmodifierade organismer och vi kommer att fortsätta att slåss för ett totalförbud för dem, eftersom vi inte tar någonting för givet. Europaparlamentet borde inta samma ståndpunkt, men förefaller dock att för länge sedan ha ändrat inställning till följd av intressen och påtryckningar. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag röstade för förslaget till förordning eftersom jag anser att Europeiska unionens utvidgning inte får innebära att hänsyn inte tas till de förändringar som med nödvändighet kommer att påverka biodlingen. En ökning av de budgetmedel som anslås till denna sektor är motiverad.
På samma sätt anser jag att vi omsorgsfullt måste tänka på vilka som är de bästa metoderna och bästa praxis för att komma till rätta med de problem som denna verksamhet ställs inför, nämligen sjukdomar, hög dödlighet bland bin, förgiftning genom insektsbekämpningsmedel, klimatförändringar, marknadsföringssvårigheter (särskilt i länderna och regionerna i de yttersta randområdena) och illojal konkurrens från lågprisprodukter av bristfällig kvalitet från tredje länder.
Jag instämmer i att riktlinjerna i de tidigare programmen bör fortsätta att gälla och jag stöder de förslag som föredraganden lagt till, det vill säga stödåtgärder för laboratorier som analyserar honung och andra åtgärder för att förbättra produktion och marknadsföring av honung och biodlingsprodukter. 
Souchet (NI ),
   . I förslaget till kommissionens förordning erkänns äntligen behovet av att verkligen stödja den olycksdrabbade europeiska biodlingssektorn, men man aktar sig noga för att ta upp vad som är den huvudsakliga orsaken, nämligen de förödande effekterna av den nya generationens neurotoxiska insektsbekämpningsmedel. Kommissionen stoppar dock absurt nog stödprogram i form av stöd till för laboratorier som analyserar honung. Föredraganden föreslår att återinföra sådana analyser, och hon har helt rätt.
Det fanns emellertid ett behov av att gå ännu längre och, eftersom laboratorierna har ett tydligt allmänintresse, se till att gemenskapsmedel kan anslås till förbättring av de nödvändiga nya protokoll som skall användas vid tester av om de nya molekyler som används i nya växtbaserade hälsoprodukter är ofarliga för bin och för människors hälsa. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet handlar om att bekräfta beslutet att förkasta förslaget om inrättande av Informationssystemet för viseringar (VIS) i samband med införlivandet av de inrikes och rättsliga frågorna i gemenskapens behörighetsområde, något som skulle innebära att medlemsstaterna fråntas grundläggande befogenheter. Jag stöder ståndpunkten att förkasta detta initiativ från kommissionen, delvis på grund av att den i detta förslag inte lyckats definiera systemet och dess funktion ”inklusive vilka kategorier av uppgifter som skall finnas i systemet, syftet med att lagra dessa uppgifter i systemet och kriterierna för att föra in dem, bestämmelser om innehållet i VIS-registren, myndigheters möjlighet att föra in, uppdatera och använda uppgifter och bestämmelser om skyddet och kontrollen av personuppgifter”. Detta är bakgrunden till den röst jag har avgivit. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag stöder till fullo de skäl som Carlos Coelho angett för att förkasta kommissionens förslag som är onödigt och innehållslöst. Jag röstade för att förslaget skulle förkastas. 

Andersson och Theorin (PSE ),
   .– Vi stödjer förlikningsresultatet i andra järnvägspaketet, eftersom det dels innebär snabbare och lättare internationella godstransporter på järnväg, till gagn för miljön och för en överföring av gods från väg till järnväg, dels innebär en avreglering av persontrafiken på järnväg. Vi anser att konsekvenserna av avregleringar i Sverige först måste utredas, vilket också den svenska regeringen för närvarande gör, innan vi eventuellt går vidare med nya avregleringar. 
Esclopé (EDD ),
   . Tanken bakom den genomgripande reformen av järnvägarna är berömvärd. Avsikten var faktiskt ursprungligen att få en bättre balans mellan järnvägs- och vägtransporter samt att främja ett miljövänligt transportsätt.
Under förevändning av att öka järnvägens attraktionskraft har vi tagit initiativ till en bristfälligt kontrollerad liberalisering. Låt oss inte luras. Det egentliga målet för liberaliseringen är att låta ett fåtal stora privata koncerner få dela på särskilt lukrativa marknader.
Vad kommer att hända med livet i de mer avlägsna och mindre lönsamma geografiska områdena som är föga intressanta för privata aktörer i jakt på vinster? Låt oss inte glömma järnvägstransporternas särskilda egenskaper, särskilt i Frankrike, där de som offentlig tjänst bidrar till social sammanhållning och harmonisk nationell och regional utveckling.
Liberaliseringen verkar dessutom inte vara förenlig med säkerhet, eftersom en del länder har varit tvungna att förstatliga på nytt till följd av upprepade olyckor.
Såsom föredraganden Georg Jarzembowski medgav kommer slutligen öppnandet av marknaden för järnvägstransporter att leda till ökad konkurrens, vilket kan innebära att antalet arbetstillfällen minskar.
Av dessa skäl kommer medlemmarna i partiet för jakt, fiske och naturtraditioner att rösta nej till ett gemensamt järnvägspaket som skapats på grundval av social dumpning och utan några undersökningar i förväg av dess inverkan på de aktörer som i huvudsak berörs, nämligen järnvägarnas användare och anställda. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Det är djupt beklagligt att en majoritet av parlamentet har röstat för liberalisering av de internationella järnvägstransporterna från den 1 januari 2006 och nationella järnvägstransporter från den 1 januari 2007; det är också beklagligt att 2010 har fastställts som ett stående mål så att alla aktörer på lämpligt sätt kan förbereda liberaliseringen av passagerartransporttjänster innan kommissionens relevanta initiativ för att påskynda öppnandet av denna sektor för konkurrens har lagts fram. 
Detta är följden av det initiativ som kommissionen lade fram den 24 januari 2002, vilket syftade till att påskynda liberaliseringen av järnvägstransporterna utan att först ta hänsyn till de erfarenheter som gjorts, särskilt i Storbritannien. Där har de offentliga tjänsterna och järnvägssäkerheten försämrats, eftersom de privata företagen endast försöker se till att maximera sina egna vinster utan att uppfylla sina skyldigheter att underhålla järnvägens infrastruktur och utrustning. 
Krivine and Vachetta (GUE/NGL ),
   . Resultaten av förlikningen om detta andra järnvägspaket kan helt enkelt inte godtas, eftersom de står i strid med järnvägsanvändarnas och de järnvägsanställdas intressen och säkerhetsintressena.
Inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå och åtgärder för driftskompatibilitet vänder tyvärr inte liberaliseringstrenden. Ändringen av direktiv 91/440 ökar liberaliseringen av järnvägstransporterna ytterligare. De internationella frakttjänsterna kommer att överlämnas till marknaden den 1 januari 2006 och de nationella frakttjänsterna den 1 januari 2007. År 2010 har dessutom tydligt angetts som tidpunkt för liberaliseringen av passagerartransporttjänsterna, ”ett mål som gör det möjligt för operatörerna att på lämpligt sätt förbereda sig”.
Vi kan inte godkänna sådan oförsonlighet och vi är ytterst oroliga över det framtida tredje järnvägspaketet. Hur många katastrofer och problem måste uppstå innan vi till sist kan överge denna vanvettiga kapplöpning mot liberalisering?
Vi anser för vår del att denna sektor är allmän egendom och måste fortsätta att vara samhällsägd. Järnvägstransporter måste förbli offentliga tjänster som utvidgas till hela den europeiska kontinenten, moderniserade och under folkets demokratiska kontroll. Genom att förkasta förlikningens resultat ställer vi oss bakom denna framtidsutsikt tillsammans med medborgarna, de järnvägsanställda och deras fackföreningar. 
Lulling (PPE-DE )
   ,. – Förlikningskommittén har nått en överenskommelse om direktivet om utvecklingen av gemenskapens järnvägar. Det huvudsakliga innehållet i kompromissen kan sammanfattas i följande punkter.
Järnvägsföretag med tillstånd kommer att få tillträdesrätt till internationella godstjänster senast den 1 januari 2006 och till nationella godstjänster senast den 1 januari 2007. Enighet har också uppnåtts om att kommissionen senast den 1 januari 2006 skall överlämna en rapport om hur direktivet genomförts samt om hur trafiken, säkerheten, arbetsförhållandena och operatörernas situation utvecklats. 
I slutet av förhandlingarna accepterade parlamentet rådets vägran att i detta direktiv fastställa bestämmelser för liberaliseringen av persontransporttjänster på järnväg. Rådet accepterade emellertid ett skäl i vilket det angående liberaliseringen av de internationella passagerartransporttjänsterna fastställs att årtalet 2010 är ”ett mål som gör det möjligt för operatörerna att på lämpligt sätt förbereda sig”.
Men vad har hänt med genomförandet av det första järnvägspaketet? Det har inte genomförts i de olika medlemsstaterna och en verklig utvärdering av dess effekter har inte genomförts, ...
Meijer (GUE/NGL ),
   .–I går kväll beredde jag Gérard Caudron tillfälle att hålla sitt sista anförande efter 15 år som ledamot av Europaparlamentet, eftersom han snart skall gå i pension. Han lade fram vår grupps slutliga ståndpunkt om järnvägspaketet och klargjorde att detta förslag om liberalisering passar ett Europa som ser ganska annorlunda ut jämfört med det Europa som Gruppen Europeiska enade vänstern vill se.
År 2000 försökte Europeiska kommissionen tvinga medlemsstaterna att privatisera hela den offentliga transportsektorn. Eftersom parlamentet undantog stora delar av stadstransporterna och de regionala transporterna från detta försök den 14 november 2001 har kommissionen riktat in sig på järnvägarna. Kommissionen vill inte bara liberalisera de internationella frakttjänsterna, utan också de nationella passagerartransporttjänsterna. Vi har under tiden haft dåliga erfarenheter av detta i Nederländerna. Steget till att sälja aktier i det statligt ägda järnvägsföretaget Nederlandse Spoorwegen på börsen visade sig leda till att vagnparken och järnvägsinfrastrukturen försummades samt till förseningar och oro på arbetsmarknaden, och projektet har därför stoppats. Detta var inte något val av politiska skäl, utan gjordes därför att personalen, passagerarna och slutligen även politikerna hade dragit lärdom. Även ett konkurrerande företag har slutat erbjuda tågtjänster sedan det köpts upp av det internationella stora transportföretaget Connex-Vivendi. Rådet avvaktar nu med liknande planer för EU, men de har ännu inte strukits från dagordningen. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Järnvägstransporterna har inte utvecklats i samma utsträckning som andra transportsätt. De har drabbats av stora nedskärningar, särskilt på fraktsidan, till förmån för konkurrerande branscher.
Ett första paket för modernisering av järnvägarna lades fram 2001. Detta är nu det andra paketet och kommissionen fortsätter på den inslagna vägen mot liberalisering.
Föredraganden uppmanade oss att godkänna den gemensamma texten efter det att förlikningskommittén hade uppnått enighet genom att väga de olika ståndpunkterna mot varandra – parlamentets, genom utskottet för regionalpolitik, transport och turism, respektive kommissionen – i fråga om tidsplanen för att öppna marknaderna för frakttjänster, som var den punkt där det var svårast att nå enighet. Det enda jag hade kunnat invända mot var att säkerhetsbestämmelserna tagits bort, men detta område behandlas i ett annat förslag till direktiv.
De åtgärder som föreslagits kommer att göra det möjligt att modernisera järnvägstransporterna. Detta är min övertygelse, och jag har länge förespråkat en modernisering både av passagerartransporttjänsterna och, framför allt, av frakttjänsterna. eftersom de är avgörande för Europas utveckling och jag stöder därför hela detta åtgärdspaket.
Vi bevittnar nu dessutom en allvarlig kris inom som vill stänga sina fabriker i Europa. Då är verkligen omfattande investeringar motiverade inom hela järnvägsindustrin. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta initiativ är en del av paketet för att liberalisera järnvägstransporterna. Jag måste betona att det i den första artikeln i detta direktiv påpekas att målet är att öppna järnvägsnätet för konkurrens i avsikt att harmonisera säkerhetsbestämmelserna i hela Europeiska unionen. Att förbättra bestämmelser och säkerställa säkerhet är grundläggande frågor som vi naturligtvis bör stödja till fullo, och jag kan därför inte förstå hur dessa frågor kan underordnas ”marknaden” och införandet av högre säkerhetsstandarder därmed underordnas icke snedvridning av konkurrensen. Kommissionens befogenheter på detta område förstärks också. Kommissionen får särskild befogenhet att under högst sex månader upphäva en nationell säkerhetsbestämmelse.
Jag röstade därför emot detta initiativ. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – I detta andra förslag till direktiv inom ramen för det andra järnvägspaketet, vars mål är att modernisera järnvägssektorn, behandlar kommissionen säkerhetsfrågorna, ett område som alltid har varit centralt för Europeiska unionens politik.
På grund av de betydande skillnader som råder mellan medlemsstaterna har kommissionen valt alternativet att harmonisera säkerhetsbestämmelserna. Detta kommer i hög grad att bidra till att förbättra och utveckla säkerhetsnivån inom järnvägsindustrin.
Jag måste framhäva förslaget från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om att införa ett säkerhetsintyg för järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare.
Medlemsstaterna har enats om att utvidga kommissionens befogenheter på detta område för att underlätta genomförandet av gemenskapsbestämmelserna, dock utan att det hindrar att strängare nationell lagstiftning genomförs. Betydelsen av personalutbildningsåtgärder för utvecklingen av järnvägstransporterna har också ökat.
Jag anser att detta är ett viktigt steg för att skapa ett europeiskt järnvägssystem som framför allt måste vara säkert.
Jag ställer mig bakom detta betänkande och röstade för det. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Detta är en del av det så kallade andra järnvägspaketet som utarbetats av kommissionen och vars syfte är att modernisera denna transportsektor. Viktiga förslag har lagts fram som t.ex. syftar till att öka medlemsstaternas investeringar, genom ökat finansiellt stöd garantera tillämpningen av tekniska specifikationer för driftskompatibilitet hos höghastighetståg och konventionella nätverk och utrusta tågen med färdskrivare.
I förslaget fastställs också en ny institutionell strategi med inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå som regleringsorgan för järnvägssystemet och en gemensam tillsynsmyndighet som kan sköta och garantera säkerheten inom sektorn.
Om direktivets syfte uppnås bör det leda till att en hög nivå av teknisk harmonisering anges, vilket framgår av den överenskommelse som har nåtts.
Resultatet av förlikningsförfarandet kan anses som mycket tillfredsställande för Europaparlamentet och jag är glad över att den gemensamma texten godkändes i tredje behandlingen så att tillämpning av driftskompatibilitet kan påskyndas inom järnvägssektorns olika delar. 

Andersson och Theorin (PSE ),
   .– Vi anser att EU:s kommande budgetplan bör prioritera hållbar tillväxt, i linje med Lissabonstrategin, och stöd till de nya medlemsstaterna, så att den historiskt viktiga utvidgningen blir lyckad. Budgeten måste omprioriteras så att mindre pengar läggs på jordbruksstöd. Vi är samtidigt måna om budgetdisciplinen och är kritiska till kommissionens förslag till utgiftsökningar. Vi vill i detta läge inte uttala oss om vilka exakta nivåer den nya budgetplanen skall hamna på dels därför att kostnaderna är svåra att förutsäga och prioriteringarna inte är fastställda, dels därför att vi inte vill binda upp det nya parlamentet med några exakta siffror. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .Vi röstade för betänkandet och följde därigenom fackföreningarnas önskan, trots att fackföreningsföreträdare som sitter i styrelser nekas rätten att rösta, vilket borde vara ett minimikrav.
Mot bakgrund av detta, och med tanke på att betänkandet ingår i ett paket som syftar till ”liberalisering” av järnvägssystemet, måste vi upprepa att vi kraftigt motsätter oss någon som helst form av privatisering av järnvägarna som borde drivas i offentlig regi inom hela EU. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Detta betänkande utgör ett stöd till förslaget till förordning om inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå som är ytterligare ett grundläggande steg mot kommissionens mål att modernisera hela den europeiska järnvägsindustrin inom både frakttjänster och passagerartransporttjänster.
Syftet med denna byrå är i huvudsak att garantera en kontinuerlig harmonisering och samordning av järnvägsanställda och att utfärda rekommendationer och yttranden för kommissionen. Ingen lagstiftande behörighet kommer att ingå i byråns uppgifter och den kommer inte att ha befogenhet att fastställa bestämmelser eller genomföra oberoende kontroller. Byrån kommer endast att ha en rådgivande roll, lägga fram förslag och övervaka säkerheten.
Överenskommelsen är ytterligare en pelare i det andra järnvägspaketet. Jag röstade för betänkandet på grund av att jag också samtyckte till de övriga texterna i paketet och att jag alltid har förespråkat att det framtida EU behöver en omfattande utveckling inom denna sektor, i synnerhet därför att den är ett utmärkt alternativ till vår redan mättade vägsektor.
Moderniseringen av järnvägarna måste vara ett högt prioriterat område för Europeiska unionen. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag stöder utvidgningen av förordning (EG) nr 975/1999 som stärker Europeiska unionens verksamhet för mänskliga rättigheter inom ramen för utvecklingssamarbetet samtidigt som hänsyn tas till budgetplanen som gäller fram till 2006 och till att tekniskt anpassa den till den nya budgetförordningen.
Jag välkomnar särskilt förslaget till Europaparlamentet, rådet och kommissionen att inrätta särskilda institutionella mekanismer som innebär att det civila samhället och icke-statliga organisationerna kan bli mer delaktiga för att i första hand främja demokrati och mänskliga rättigheter.
Å andra sidan är jag orolig över vissa detaljer som pekar på de stora svårigheter som små och medelstora företag i det civila samhället möter när deras ansökningar om finansiering skall beviljas – trots möjligheten till mikroprojekt – på grund av komplicerade administrativa mekanismer.
Europeiska unionen är som vi alla vet världens största utbetalare av utvecklingsstöd. Synliga resultat uppnås och unionen väcker många förväntningar hos många av dem som med mod och envishet kämpar och hoppas på att demokratin, rättsstatsprincipen och respekten för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna skall befästas i deras länder. 

Caudron (GUE/NGL ),
   . – Efter att ha berömt Michel Rocard för hans utmärkta betänkande vill jag ta tillfället i akt att nämna hur betydelsefullt detta årliga europeiska program är som sätter en europeisk stad i centrum för kulturen.
Det är nödvändigt för Europa, och framför allt för den utnämnda staden, att skaffa sig de personella och finansiella resurser som behövs för programmet. Lille, som utsetts för år 2004, illustrerar på ett perfekt och anmärkningsvärt sätt hur detta kan uppnås. 
Dillen (NI ),
   .– Kultur är ett område som faller under den omtalade men så sällan praktiserade subsidiaritetsprincipen, där unionen borde förhålla sig så passiv som möjligt. Europeisk kulturpolitik borde i själva verket inte gå ut på något annat än att ge bidrag, till exempel när en stad utnämns till kulturhuvudstad.
Föredraganden har redogjort för ett antal praktiska problem när det gäller att utse kulturhuvudstäder. Vi är alla överens om att vi måste hitta ett mer rättvist sätt för att se till att alla medlemsstater får lika stor möjlighet att främja sin kultur, särskilt med tanke på den utvidgning som skall äga rum om några veckor. Förslaget att ha två kulturhuvudstäder låter rimligt.
Vid toppmötet i Bryssel förra veckan kom mitt land inte i fråga när en chef för Europeiska centralbanken skulle utses. De stora medlemsstaterna fördelar befattningarna mellan sig. Det finns ingen respekt för de mindre medlemsstaterna, bara tomma ord. Jag hoppas att samma sak inte kommer att ske när det gäller de europeiska kulturhuvudstäderna. Detta är bara en önskan som jag ville framföra här. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Jag gratulerar Michel Rocard till hans utmärkta betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut 1419/1999/EG om att inrätta en gemenskapsåtgärd för evenemanget ”Europeisk kulturhuvudstad” för åren 2005 till 2019, vilket jag till fullo stöder, speciellt när det gäller att varje år från 2009 utse två europeiska kulturhuvudstäder.
Avsikten är alltså att tillföra processen med utnämning av europeiska kulturhuvudstäder ny inspiration och energi och se till att konkurrensen återinförs genom att uppmuntra nominering av flera kandidatstäder varje år. Syftet är att se till att detta initiativ blir framgångsrikt. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Syftet med kommissionens förslag är att från 2009 till 2018 stödja nomineringen av en stad i de nya medlemsstaterna utöver en stad i de nuvarande medlemsstaterna; i förslaget föreskrivs inte något förfarande för övriga kandidatländer.
Jag anser emellertid att förslaget med två kulturhuvudstäder kan vara olämpligt eftersom det kan leda till att allmänhetens intresse för evenemanget minskar.
Min åsikt är densamma som ledamöternas i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, nämligen att det i nuläget finns en stor risk för att intresset för evenemanget snabbt kan börja avta och dess framtid hotas.
Jag anser därför att man för att få ett framgångsrikt evenemang inte får minska intresset genom att införa flera evenemang, och att man måste tillföra processen ny inspiration och energi genom att återinföra konkurrensen på europeisk nivå och uppmuntra till att flera städer kandiderar varje år.
Juryns uppgift är att både uppmuntra nomineringarna och granska dem, och den skall ställa krav och ge råd för att uppmuntra de nominerade städerna att i sina förslag införa en verklig europeisk dimension.
Jag anser därför att de ändringar som föredraganden gjort i kommissionens förslag är fullkomligt berättigade, vilket också stärks av den enighet med vilken betänkandet mottogs i utskottet.
Jag röstade för förslaget. 

Αlyssandrakis (GUE/NGL ),
   . – Syftet med Europasset är inte att gynna arbetstagarna, utan att underlätta för arbetsgivarna att jämföra arbetssökande och välja ut dem som har lägst krav och därmed ger bäst avkastning, oavsett vilket land de kommer ifrån. Denna åtgärd kommer i kombination med den ”fria” rörligheten för arbetstagarna, vilka kommer att bli tvungna att som nomader vandra från land till land och söka arbete, att bidra till att pressa lönerna och hålla efterfrågan på en låg nivå, eftersom arbetstagare från fattiga länder används som påtryckningsmedel.
Med Europasset får samtidigt de stora företagen ansvar för att utvärdera arbetstagarnas utbildnings- och yrkeskvalifikationer, och övertar därmed denna roll från utbildningssystemet samt bidrar till att skilja kvalifikationer från rätten till arbete. Olika former av yrkesutbildning och allmän utbildning får företräde framför kvalifikationer som erhållits genom systematisk utbildning. På detta sätt förvandlas Europasset till ännu ett instrument som leder till att grundläggande, integrerad utbildning ersätts av ”flexibel”, sporadisk yrkesutbildning och enskilda färdigheter för att tillmötesgå marknadens efterfrågan. Med all säkerhet kommer man snart också att vilja ha upplysningar om arbetstagarnas så kallade sociala färdigheter, till exempel deras uppförande och grad av tillmötesgående i förhållande till de krav som arbetsgivarna ställer.
Av dessa skäl röstade vi parlamentsledamöter som tillhör det grekiska kommunistpartiet mot betänkandet. 
De Sarnez (PPE-DE ),
   . – Denna åtgärd, vars syfte är att öka förståelsen för examensbevis och kvalifikationer, och som är utformad för att främja rörligheten genom lämpliga instrument, skall fungera enligt samma process som följande program: ECTS-systemet, tilläggen till examensbevisen, den europeiska meritförteckningen samt Erasmus och Erasmus Mundus.
Med rimliga resurser och lämpliga nätverk för information på europeisk nivå, som kopplas samman med arbetsmarknadens parter, blir Europass ett effektivt verktyg för att hjälpa de europeiska medborgarna att bättre visa upp sina kvalifikationer och meriter.
Beslutets två mål – ”att rationalisera och samordna” – kan bara att uppnås om alla medlemsstaterna ökar sina ansträngningar för att införa dessa Europass-dokument snabbt och effektivt. Europasset ger EU-medborgarna möjlighet till rörlighet och bör bli ett nödvändigt och vanligt förekommande dokument för alla unga européer.
Mot bakgrund av ambitionerna med projektet kan det betraktas som något förvånande att kommissionen anslagit en så mager budget. Utan att försvaga andra program måste vi likväl få tilldelat de resurser som behövs för att kunna nå ambitionen att ”göra Europas utbildnings- och fortbildningssystem till en förebild för utbildningssystem i världen senast år 2010”. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Syftet med förslaget är att i en enda ram under namnet ”Europass” föra samman befintliga initiativ som syftar till att hjälpa arbetstagarna att presentera sin kompetens och sina erfarenheter på ett sätt som arbetsgivarna och utbildarna/fortbildarna i andra medlemsstater kan förstå. ”Den europeiska meritförteckningen”, som skall gå under namnet Europass, kan omfatta även följande övriga handlingar:
– Ett Mobilipass för att registrera en särskild europeisk utbildningsbana i ett vanligt europeiskt format som utfärdas till studerande/praktikanter som genomgår en del av sin utbildning i en annan medlemsstat.
– Ett tillägg till examensbeviset som bifogas ett examensbevis över högre utbildning för att hjälpa en tredje part att förstå innebörden av utbildningsbeviset.
– Ett tillägg till utbildningsbeviset som bifogas ett yrkesutbildningsbevis för att hjälpa tredje part att förstå innebörden.
– En europeisk språkportfölj i vilken medborgarna kan ange sina språkliga och kulturella färdigheter.
Alla dessa dokument existerar redan, vilket är ett resultat av samarbetet med Europeiska rådet och/eller Unesco. Kommissionen föreslår endast grundläggande ändringar av Mobilipasset som skall kunna användas för all slags utbildning, inte bara yrkesutbildning.
Frågan som uppstår är vilken som är den främsta orsaken till att man utvecklat dessa instrument: Är det för att man vill förbättra ett lands humankapital eller är det för att ge länder som ekonomiskt sett är mer utvecklade möjlighet att utnyttja arbetskraften och dess rörlighet? 
Montfort (PPE-DE ),
   . – Jag är mycket nöjd med Sabine Zisseners betänkande som kommer att göra det möjligt för alla medborgare i den utvidgade unionen att få erkännande för sina kvalifikationer och sin kompetens.
Jag är ännu gladare över att jag vid flera tillfällen genom ändringsförslag har betonat hur viktigt det är med fortbildning och utbildning genom hela livet och föreslagit att vi skall planera och fastställa en verkligt europeisk utbildningsväg som gör att de unga kan dra största möjliga fördel av att genomgå utbildning i flera av unionens länder och därigenom få mer varierade färdigheter och tillfoga sin karriär en europeisk dimension, vilket kommer att bli ett plus i meritförteckningar och i arbetsprestationer.
Detta betänkande är visserligen ett bra exempel på vad vi kan åstadkomma för att utbilda unga människor och stimulera sysselsättningen i unionen, men jag skulle ändå vilja rikta uppmärksamheten på det faktum att standardisering ”till vilket pris som helst” är ett misstag. Att tillämpa denna politik på meritförteckningar skulle återigen visa prov på kommissionens beklagliga tendens att till och med vilja ingripa i minsta detalj av vardagen på bekostnad av individuella särdrag och originalitet, som annars är berikande för båda parter. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Detta är ett mycket viktigt förslag för arbetstagarnas rörlighet. Målet är att inrätta en gemenskapsram för tydliga kvalifikationer och meriter genom att en portfölj skapas med sammanlänkade personliga dokument med namnet Europass som de europeiska medborgarna frivilligt kan utnyttja för att bättre visa fram och presentera sina kvalifikationer och meriter i hela Europa.
Kommissionen föreslår att de nationella Europass-kontoren under 2005 och 2006 (som är en utvecklingsperiod) skall finansieras med samfinansierade medel (upp till 50 procent), varefter Europass-verksamheten skall anses utgöra en övergripande åtgärd inom den nya generationen gemenskapsprogram för allmän och yrkesinriktad utbildning.
I likhet med föredraganden välkomnar jag att Europass-utbildningen utvidgas till att omfatta hela området för allmän utbildning och yrkesutbildning.
Jag röstade för betänkandet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Små och medelstora företag (SMF) utgör ungefär 99,8 procent av företagen i Europeiska unionen och svarar för ungefär två tredjedelar av arbetstillfällena. Dessa företag, som representerar de flesta branscher, är följaktligen ytterst viktiga för skapandet av nya arbetstillfällen och lokal/regional utveckling, men de har vissa svårigheter, till exempel när det gäller tillgång till kapital, som måste åtgärdas omgående. Det krävs därför en politik med lämpliga stödprogram för denna stora sektor.
Syftet med initiativet för tillväxt och sysselsättning (1998–2000) var trots otillräckliga medel och stor publicitet att skapa arbetstillfällen genom att stödja små och medelstora företag. Det ersattes av programmet för företag och företagaranda (2001–2005) där garantier infördes och tillgången till riskkapital ökade, såsom Joint European Venture (JEV), vilket nu håller på att avvecklas och därmed innebär att de icke utnyttjade budgetåtagandena på 42 miljoner euro hamnar i farozonen.
Programmen som riktar sig till små och medelstora företag behöver kapital, men också nya målsättningar: De måste bidra till att skapa nya arbetstillfällen, till att nya organisationer bildas, forskning och fortbildning får stöd, garantier ges vid alla kritiska faser i ett nytt företags liv, förbättrad geografisk spridning av stödet (som i stort sett är koncentrerat till länderna i de centrala delarna av Europeiska unionen) samt inte bara stöd till högteknologiska företag, utan också traditionella företag och verkstadsföretag. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Detta förslag från kommissionen med ändringar till det fleråriga programmet för företag och företagaranda, särskilt för små och medelstora företag, är mycket viktigt.
En av de föreslagna ändringarna, som också får stöd av föredraganden, är att avveckla Joint European Venture-programmet (JEV), vars syfte är att stödja transnationella samriskföretag. Anledningen är att det inte går att använda de återstående budgetåtagandena för projekt som rör anslutningsländerna eller kandidatländerna samt att en förenkling av projektet, i motsats till en avveckling, skulle medföra att de icke utnyttjade budgetåtagandena på ungefär 42 miljoner euro går om intet.
Kommissionen insisterar också på en bättre täckning av forskningsverksamheten i ETF-Start för att öka tillgången till riskkapital för nya och innovativa SMF.
Föredraganden föreslår att förutom stöd till uppstartningsperioden och inledande utveckling skall det också, i enlighet med kommissionens förslag, finnas en bättre täckning av andra skeden i ett nytt företags liv. Han understryker också vikten av att se till att kvarvarande instrument får en bredare geografisk bas.
Förslaget har förbättrats genom föredragandens tillägg och jag valde därför att rösta för det. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Syftet med förslaget är skapa en fortsättning till Content-programmet om digitalt innehåll. Syftet med det nya Content-programmet är att göra digitalt innehåll i Europa mer tillgängligt, användbart och exploaterbart, för att underlätta skapande och spridning av information och kunskap på gemenskapsnivå inom områden av allmänintresse. Finansieringsramen för gemenskapsåtgärdens genomförande skall enligt detta beslut uppgå till 163 miljoner euro under perioden 2005–2008; en av programmets aspekter blir att förbättra kvaliteten på digitalt innehåll.
Jag har inga invändningar mot programmet när det gäller förbättringen av hjälpmedel, metoder, processer och tjänster för utformning och utveckling av, tillgång till och spridning av digitalt innehåll eller betoningen av flerspråkighetens aspekter i fråga om innehåll på kultur-, utbildnings- och vetenskapsområdena. Däremot har jag invändningar när det gäller utnyttjandet, framför allt återanvändningen av information från den offentliga sektorn och förbättringen av transnationella tjänster – en alleuropeisk marknad för digitalt innehåll som inte får förverkligas på bekostnad av allmän tillgång till offentlig information eller begränsa de positiva aspekterna av utvecklingen i sektorn för konsumenter eller huvudaktörer. I programmet måste finnas garanti för att dynamiken och förnyelsen på området för digitalt innehåll bibehålls. Trots detta måste programmet få vårt stöd, huvudsakligen på grund av dess syfte att främja den språkliga och kulturella mångfalden.
Parlamentets ändringar bidrar varken till att förbättra eller förtydliga kommissionens förslag. 

Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag ville uttala mig om Brokbetänkandet för att förklara varför jag anser att detta samarbetsavtal är nödvändigt för främjandet av kulturella, ekonomiska och investeringsrelaterade band mellan EU och Pakistan. Jag välkomnar avtalet varmt, eftersom handel är ett sätt att inleda dialog på områden där det fortfarande råder stora problem med demokratin och de mänskliga rättigheterna.
Vi vet att Pakistan lider av akut fattigdom och jag hoppas att godkännandet av detta avtal blir en hjälp för Pakistans regering och folk att ta itu med fattigdomsfrågorna i sitt land. Det finns ett trängande behov av konstruktiva förbindelser mellan EU och Pakistan. Det är anledningen till att jag röstade för avtalet.
Jag är fullt medveten om att det fortfarande finns många problem när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati i Pakistan, men dessa lyfts fram i resolutionen. Betänkandet och resolutionen speglar tydligt den vikt som parlamentet fäster vid att värna om de mänskliga rättigheterna och demokratin. Pakistan har dock gjort betydande framsteg på detta område och det effektivaste sättet att se till att denna utveckling fortsätter och tar ytterligare fart är ökad dialog och ökat samarbete snarare än isolering. 
Cushnahan (PPE-DE ),
   .– I egenskap av före detta föredragande för betänkandet och före detta chefsobservatör till Pakistan har jag motsatt mig ratificeringen av tredje generationens avtal. En ratificering skulle ge en kvasimilitär regim legitimitet, en regim som är ansvarig för brott mot de mänskliga rättigheterna, ”bristfälliga” allmänna val och kärnvapenspridning.
Före omröstningen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik kontaktade jag människorättsorganisationerna Human Rights Watch, Amnesty International och Christian Solidarity Worldwide för att be dem bearbeta parlamentsledamöterna för att förmå dem att motsätta sig en ratificering. Christian Solidarity Worldwide skickade omedelbart ut information till parlamentsledamöterna. Human Rights Watch svarade inte. Amnesty International sade att de inte hade möjlighet att ge mer hjälp på grund av det korta varslet. Ratificeringen godkändes med en enda rösts övervikt i utrikesutskottet.
Före plenarbehandlingen kontaktade jag både Amnesty och Human Rights Watch igen. Ingendera svarade. Under 2003 offentliggjorde båda rapporter i vilka Pakistan fördömdes. År 2003 redogjorde Amnesty för vad de kallade systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Human Rights Watch uppmanade 2003 Pervez Musharraf att överlåta makten till en legitim regering.
Med tanke på kommentarerna, nyligen framförda av Lotte Leicht i tidskriften , att EU har varit dåligt på att genomföra klausuler om mänskliga rättigheter och demokrati, är bristen på svar skrämmande. Bristen är ett svek mot dem i Pakistan som riskerar sina liv för att försvara de mänskliga rättigheterna och demokratin. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Samarbetsavtalet med Pakistan omfattar bestämmelser om ökade kvoter för textil och konfektionsvaror med 15 procent och inom det allmänna preferenssystemet införs tullfrihet för EU:s import av kläder under tre år, mellan 2002 och 2004.
I en tidigare fråga till kommissionen angående studier om avtalets inverkan på textil- och klädsektorn i EU, till exempel i Portugal, sade kommissionären – som om han ville undvika att påstå att det inte finns några sådana studier – att de ”förmodligen inte skulle ha någon större inverkan”.
Analysen av EU:s export till Pakistan och exporten från Pakistan till EU visar att textil- och beklädnadsindustrin – där Portugal är producent – är ett av Pakistans trumfkort som gör att landet kan importera kemiska produkter, transportutrustning, maskiner och elektronik från EU:s mest industrialiserade länder.
Jag motsätter mig också det faktum att avtalet bland annat kräver en förpliktelse från Pakistan om att ingå avtal om återtagande av pakistanska medborgare som olagligt vistas i EU. Med denna åtgärd försöker man kontrollera den illegala invandringen med repressiva medel, till exempel repatriering. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Parlamentarisk demokrati i Pakistan har aldrig fått någon verklig chans på grund av militärens närvaro. Varje gång folket väljer en riktig regering störtas den så småningom av militären. Förre premiärministern Bhutto till och med dödades efter att ha blivit avsatt och hans dotter, som var populär så länge hon betraktades som hans politiska arvtagare, avsattes också. Sådana militära ingripanden mot reformvänliga regeringar har skapat en grogrund för islamisk fundamentalism och för grupper som vill vända olika delar av befolkningen mot varandra. Dessa grupper har kunnat bedriva sin verksamhet lagligt under militärregimen.
Den nuvarande presidenten Musharraf betraktades fram till för några år sedan som en farlig general som kommit till makten genom en kupp. Han ville göra sitt land till en kärnvapenmakt, gav utrymme för en mycket konservativ tolkning av islam och samarbetade med talibanregimen i grannlandet Afghanistan. När han stödde det amerikanska militäringripandet i Afghanistan betraktades han plötsligt som en amerikansk allierad. Detta förslag ger honom samma status i Europa. Ännu en gång går handels- och militärintressen före de mänskliga rättigheterna. Det är ytterst förvånande att parlamentet först godkänner ett avtal med Pakistan och därefter, senare under sammanträdet, antar en resolution vari man beklagar bristen på mänskliga rättigheter. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Med händelserna den 11 september 2001 i färsk åtanke får vi inte glömma den aktiva roll Pakistan har i kampen mot terrorismen.
Pakistan har sedan dess visat sig vara en stark bundsförvant till det internationella samfundet, särskilt i kampen mot talibanerna och Al-Qaida. Med hänsyn till Pakistans goda insatser återupptog EU den politiska dialogen med landet i november 2001.
De samarbetsområden som omfattas av avtalet mellan Pakistan och EU är mycket varierade. Jag skulle vilja betona de åtaganden som syftar till att bekämpa diskriminering och våld, utveckla demokratin och främja handeln och det ekonomiska samarbetet.
Emellertid måste det understrykas att även om mänskliga rättigheter betraktas som ett globalt mål, får iakttagandet av dessa rättigheter inte vara ett villkor för att upprätthålla mellanstatliga relationer.
I varje fall är detta föredragandens åsikt när han uppmanar till att samarbetsavtalet skall ingås.
Jag röstade följaktligen för. 

Bordes, Cauquil and Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Titeln på motiveringen till detta betänkande, ”Sysselsättningen är en Europafråga”, låter som ett dåligt skämt när vi vet att det finns 16 miljoner arbetslösa i unionen, och ytterligare 5 miljoner om vi räknar med de nya medlemsstaterna. Europa är emellertid ett av de rikaste områdena på jorden. Det faktum att gamla industrinationer som Storbritannien, Tyskland och Frankrike som blivit ännu rikare genom att plundra hela planeten inte kan ge varje medborgare ett fast arbete och en rimlig lön tyder på en ohälsosam samhällsorganisation.
Den medicin parlamentet föreslår skall ges till patienten är samma universalmedel, inbäddat i huvudsakligen tomma ord, som används av medlemsstaterna själva på nationell nivå, det vill säga allt från löften om utbildning till föreslagna stöd till vissa branscher.
I detta ekonomiska system har en minoritet av kapitalinnehavare monopol på produktion och sysselsättning och de borde tvingas att skapa arbetstillfällen, men varken medlemsstaterna eller EU:s institutioner överväger att införa något sådant tvång, lika lite som de gör det när det handlar om samhällsservice.
Vi röstade mot denna så kallade sysselsättningspolitik, som i bästa fall består av luddiga förklaringar och egentligen inte är något annat än en ursäkt för att ge nya stöd till arbetsgivarna. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Även om det sägs att sysselsättning är ett av EU:s mål, så innebär den monetära politikens och framför allt stabilitetspaktens företräde, att vi tyvärr inte kan prioritera jobben. I själva verket gäller motsatsen; allt vi har är avsiktsförklaringar för att tillfredsställa allmänheten. Var finns egentligen de konkreta åtgärderna för att åstadkomma full sysselsättning, för att förbättra arbetskvaliteten och produktiviteten och för att öka den sociala sammanhållningen och integrationen?
Arbetslösheten fortsätter att öka inom EU – med 1,5 miljoner mellan 2002 och 2003. Antalet multinationella företag som flyttar fortsätter att öka, något som i Portugal redan har inneburit tusentals förlorade arbetstillfällen. Fattigdomen och den sociala utslagningen fortsätter att öka. Den sociala ojämlikheten fortsätter att öka till följd av liberaliseringar och privatiseringar, vilka har påskyndats sedan Lissabonstrategin antogs, särskilt i Portugal.
Mot den bakgrunden kunde vi inte rösta för detta betänkande. 
Patakis (GUE/NGL ),
   . – Riktlinjerna från Lissabon, besluten på vårens toppmöte och riktlinjerna i kommissionens meddelande bildar ramen för en våldsam attack mot arbetarna.
I konkurrenskraftens och produktivitetens namn vill man minska kostnaderna för arbetskraft och övriga kostnader, det vill säga intensifiera exploateringen och avskaffa de sociala skyddsnäten. Stränga försiktighetsåtgärder, frysta/minskade löner/pensioner och nya förmåner för företagen skall införas för att storfinansen skall gå med vinst.
EU:s sysselsättningspolitik syftar till att ersätta stabila heltidsarbeten med deltider och tillfälliga anställningar och samtidigt omkullkasta de grundläggande rättigheterna till sysselsättning, lön och sociala förmåner under den missvisande parollen som myntades i Lissabon om ”hållbar utveckling och full sysselsättning”.
Åtta timmars arbetsdag och kollektivavtalen är under attack och uthyrning av arbetskraft, en slavhandel, oacceptabelt låga löner och ökade vinster för penningaristokratin håller på att införas. De miljoner som är arbetslösa får nu sällskap av miljoner undersysselsatta.
Denna politik har inte löst och kan inte lösa arbetslöshetsproblemet. Inte heller innebär den att rättigheter införs för att skydda rätten till full/stabil sysselsättning, eftersom de verkliga orsakerna ligger i de lagar som kapitalismen själv styrs av.
Vi stöder arbetarnas kamp för att avskaffa denna politik och införa en annan, gräsrotsinriktad politik med bättre sociala rättigheter och högre löner som bättre svarar mot moderna krav. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Den lägesrapport om genomförandet av Lissabonstrategin som kommissionen nyligen lade fram vid Europeiska rådets möte i Bryssel visar på oroväckande förseningar och brister, både vad gäller införlivandet av lagstiftningen i fråga och ökandet av medlemsstaternas medvetenhet om behovet av att uppnå de ambitiösa mål som ställts upp, framför allt i fråga om ”fler och bättre arbetstillfällen”.
Den ökande arbetslösheten i Europa är verkligen en besvikelse. Medborgarna i Europa som helhet och i Portugal i synnerhet kräver kraftigare åtgärder av EU, och processens trovärdighet hänger på att reformtakten ökar på medlemsstatsnivå. Det är oerhört viktigt att vi förbättrar övervakningen av de nationella resultaten (…).
Därför blir det en allt mer ”brådskande” prioritet, vilket kommissionen mycket riktigt har erkänt, att ge det europeiska projektet större trovärdighet och agera med större beslutsamhet. I första hand måste unga få hjälp att komma in på arbetsmarknaden och få sitt första arbete; bedrägerier i samband med företagsomflyttningar måste bestraffas; de tekniska och ekonomiska förändringarna måste förberedas genom att utnyttja nya arbetsområden inom informationstekniken; konkreta åtgärder måste vidtas för att främja och uppmuntra till vidareutbildning – inklusive livslångt lärande, genom att underlätta tillgången till finansiering och förbättra sättet att sprida information om bästa metoder. 

Aguiriano Nalda (PSE ).
   – Herr talman! När jag kom till detta parlament för 18 år sedan, under förhållanden som skilde sig väldigt mycket från dem som gör att jag kan tala nu, och innan budgetplaner ens diskuterades, pågick det redan diskussioner om egna medel, och de spanska socialisterna slogs redan för idén med ett progressivt skattesystem för medborgarna. I omröstningen om betänkandet av Terence Wynn, som är ordförande för budgetutskottet, röstade jag med de franska och spanska socialisterna för förslaget att budgetutskottet – och även detta parlament – före utvidgningen skulle ha arbetat för tanken att det lättaste sättet att finansiera denna union, denna gemenskap, är att alla skall betala, inom ett skattesystem som medborgaren förstår och som inte bygger på staternas kapacitet att betala skatt, utan på våra enskilda medborgares inkomster. 
Andersson och Theorin (PSE ),
   .– Vi anser att EU:s kommande budgetplan bör prioritera hållbar tillväxt, i linje med Lissabonstrategin, och stöd till de nya medlemsstaterna, så att den historiskt viktiga utvidgningen blir lyckad. Budgeten måste omprioriteras så att mindre pengar läggs på jordbruksstöd. Vi är samtidigt måna om budgetdisciplinen och är kritiska till kommissionens förslag till utgiftsökningar. Vi vill i detta läge inte uttala oss om vilka exakta nivåer den nya budgetplanen skall hamna på dels därför att prioriteringarna i detta tidiga skede inte är fastställda, dels därför att vi inte vill binda upp det nya parlamentet med några exakta siffror.
Vad avser militärt agerande anser vi att sådant skall beslutas på nationell nivå. Fredsframtvingande insatser skall ske inom FN:s mandat. 
Andreasen, Busk, Jensen och Riis-Jørgensen (ELDR ),
   . De medlemmar i Venstre, eller den liberala gruppen, som är närvarande i Europaparlamentet röstade emot ändringsförslag 17 och 18. Vi tycker på det hela taget att kommissionens förslag är för dyrt. Men det är för tidigt att binda upp oss för en procentuell gräns vid en tidpunkt när vi inte vet mer om det politiska innehållet i den kommande budgetplanen. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Jag röstade emot detta betänkande av följande skäl:
För det första anser jag att kommissionens förslag till finansieringsram för 2007–2013 helt uppenbart är otillräcklig för att garantera social och ekonomisk sammanhållning i ett utvidgat EU och uppfylla våra åtaganden gentemot de minst utvecklade länderna i världen. För det andra är jag emot de politiska målen i den ram som redan upprättats och redan ligger i linje med den så kallade Europeiska konstitutionen och förstärker federalismen, nyliberalismen, militarismen och den överdrivet säkerhetsmedvetna sidan hos det utvidgade EU. För det tredje är detta betänkande tvetydigt och godtar i förtäckta ordalag kommissionens förslag. Till sist är jag emot att den brittiska korrigeringsmekanismen skall utvidgas till de återstående nettobidragsgivarna och att de nuvarande nationella budgetbidragen skall ersättas med något slags EU-skatt. Därför beklagar jag att de ändringsförslag som vi lade fram avvisades.
Däremot är jag glad över att parlamentet avvisade ändringsförslag 16, 17 och 18, som var avsedda att begränsa gemenskapens genomsnittliga årsbudget till högst 1 procent av gemenskapens BNP – i linje med önskemålen i skrivelsen från de sex statscheferna – och att åternationalisera, eller för att uttrycka det mer korrekt, avskaffa gemenskapens regionalpolitik. 
Maat (PPE-DE ),
   . – Nederländerna är en stor nettobidragsgivare till Europeiska unionen. Tyvärr diskuterar man sällan varför det är så. För det första går en stor del av EU:s import via hamnen i Rotterdam. De aktuella importtullarna tas ut av den nederländska tullen och överförs sedan till Bryssel; inga av dessa pengar tillhör egentligen Nederländerna.
Ett annat skäl är överenskommelserna som Wim Kok och Gerrit Zalm slöt i Berlin 1999. Resultatet av dessa överenskommelser är att det nederländska jordbruket numera får mycket mindre ur kassakistorna i Bryssel än tidigare. De nederländska jordbruken står för 7 procent av jordbruksproduktionen i EU. År 1999 gick fortfarande 3,5 procent av EU:s jordbruksbudget till Nederländerna, men 2004 hade andelen minskat till 2,1 procent. Dessutom får Nederländerna bara 1,2 procent av stödet till landsbygdsutveckling, eftersom den dåvarande regeringen i Nederländerna gav den frågan låg prioritet under förhandlingarna.
Bästa sättet att förbättra Nederländernas ställning som nettobidragsgivare är att se till att Nederländerna i framtiden får en större andel av EU:s jordbruks- och landsbygdsstöd.
I sista hand är det inte Haag, utan den nederländska landsbygden som betalar EU-notan. Det bästa sättet att åter ge Nederländerna dess rättmätiga ställning i Europeiska unionen är att korrigera bristerna i Berlinöverenskommelsen. Det är mycket bättre än att i detta läge begränsa utgifterna till bara 1 procent av EU:s BNP. 
Malmström, Paulsen och Schmidt, Olle (ELDR ),
   .– Utvidgningen är en historisk händelse som vi liberaler länge har arbetat för. Vi är medvetna om att utvidgningen måste få kosta och att den måste finansieras gemensamt. Naturligtvis måste vi vara solidariska med våra nya medlemsländer.
Innan vi ökar budgeten så måste vi dock se över vad vi kan dra in på då det i dagens EU-budget finns mycket hål och luft. Dessa måste vi fylla innan vi kräver ytterligare medel. När det handlar om skattepengar spelar det ingen roll vilken nivå i samhället det rör sig om. Vi måste förvalta medborgarnas förtroende väl. Därför måste EU föregå med gott exempel genom att effektivisera och bättre utnyttja redan befintliga resurser. 
Patakis (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade emot kommissionens förslag och betänkandet om budgetmedel i ett utvidgat EU 2007–2013 eftersom vi inte samtycker till den grundläggande inställningen till de resurser och mål som de skall uppfylla. Dessa mål är ett uttryck för storföretagens grundläggande val: att främja de arbetarfientliga prognoserna och planerna i Lissabonprocessen under förvändningen att bekämpa arbetslösheten, stödja och i hög grad utvidga en överstatlig och okontrollerad mekanism för att förfölja gräsrotsrörelser under förvändningen att säkerheten främjas, och att stärka och militarisera EU under förevändningen att bekämpa terrorismen.
Vi fördömer försöken att minska de tillgängliga resurserna för social och regional sammanhållning, hur falska dessa mål än har visat sig vara, och att öka resurserna för att stödja planer på att starta krig mot och förfölja folken i EU och tredjeland.
Vi är emot att de framtida gemenskapsresurserna skall avspegla principen att följderna av politiska beslut på EU-nivå skall hanteras på nationell nivå och vi är emot att folket skall behöva betala notan två gånger.
Lösningen på EU-medlemsstaternas medborgares problem ligger inte i några ören mer eller mindre, utan i arbetarnas kamp för radikala förändringar i den politik som deras regeringar och EU bedriver, i kampen för att gräsrötternas vilja skall gå före storfinansens. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Jag röstade för.
En finansiell ram för en flerårsperiod (från 2007 till 2013, eller minst fem år) till följd av att budgetplaner antas, har utan tvivel gett EU:s agerande ekonomisk och politisk stabilitet. Mot den bakgrunden har administrationens, medlemsstaternas och allmänhetens förväntningar lett till effektivitetsvinster och mer ambitiösa och betydelsefulla projekt.
Europeiska kommissionen vill uppfylla tre strategiskt viktiga mål i den kommande budgetplanen: förbättra konkurrenskraften, tillväxtpotentialen och den territoriella sammanhållningen, upprätta ett område med säkerhet, frihet och rättvisa och utveckla de yttre förbindelserna. Dessa mål kommer förhoppningsvis inte att omkullkastas av den toppstyrda inriktning som föreslås i skrivelsen från de sex statscheferna som i första hand vill sätta en övre gräns, till skillnad från den styrning underifrån – där politiska prioriteringar fastställs och en bedömning görs av behov och nödvändiga belopp – som kommissionen föreslår.
Jag välkomnar varmt föredragandens arbete och skulle vilja citera en mycket relevant fråga som hon ställer: ”Är det rättvist att hävda att de föreslagna beloppen gör det möjligt att matcha resurser och behov, särskilt Lissabonmålen om tillväxt och sysselsättning i en utvidgad union?” Jag vill i detta sammanhang nämna att Philip Charles Bradbourns ändringsförslag avvisades med besked – mer än två tredjedelar röstade emot det – och …
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Esclopé (EDD ),
   . – Man kan fråga sig vilken nytta sammanhållningspolitiken kan göra i ett utvidgat EU. Även om sammanhållningspolitiken har varit bra för vissa länder, som Portugal, Spanien och till och med Grekland eller Irland i ett EU med 15 medlemsstater, kan den inte bli annat än bekymmersam i ett EU med 27 medlemsstater. Befolkningen ökar från 68 till 116 miljoner människor samtidigt som de sociala och ekonomiska skillnaderna fördubblas och EU:s genomsnittliga BNP minskar med 12,5 procent. Vad mer kan sägas om sysselsättningen under nuvarande svåra omständigheter?
Utvidgningen måste därför åtföljas av en minskad allmän finansiering, framför allt till de nuvarande medlemsstaterna.
Dessutom anser medlemmarna i CPNT-delegationen (jakt, fiske, natur och traditioner) i Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa (EDD) att det är särskilt beklagligt att gemenskapsinitiativet Leader+ försvinner, eftersom sammanhållningspolitiken nu kommer att koncentreras till städer, på bekostnad av landsbygdsområdena. Tyvärr verkar det därför vara oundvikligt att dessa områden avfolkas allt mer.
Av alla dessa skäl kommer vi att rösta emot detta betänkande. 
Grossetête (PPE-DE ),
   . –Jag röstade för betänkandet.
Solidaritet mellan folken i EU, ekonomisk och social utveckling och förstärkt sammanhållning ingår bland EU:s allmänna mål.
Många är mest rädda för att utvidgningen innebär att de regionalstöd som för närvarande varit tillgängliga i de 15 medlemsstaterna försvinner och att enbart de tio nya medlemmarna kommer att gynnas.
Även om solidariteten ligger i hjärtat av den europeiska överenskommelsen får vi under inga omständigheter ge upp partnerskapet. Europeiska unionen måste fortsätta stödja de regioner i de 15 nuvarande medlemsstaterna som framför allt har naturliga geografiska nackdelar.
Jag tänker främst på bergsområden. Rådet, kommissionen och parlamentet får inte fortsätta vara overksamma i denna fråga. Bergsområdena har länge i stort sett förbisetts i EU:s program. Dessa områden har många resurser. De kräver särskild uppmärksamhet på jordbruksområdet (stöd till landsbygden och unga jordbrukare) och inom ramen för utveckling av hållbar turism, och även särskilt stöd till små och medelstora företag (för att undvika utflyttning och skydda sysselsättningen) och stöd för att bibehålla servicen.
Det hänger på EU-budgeten om dessa riktlinjer skall lyckas och den måste motsvara de ambitioner vi själva har ställt upp. 
Korakas (GUE/NGL ),
   . – I betänkandet konstateras åter att EU:s regionalpolitik har misslyckats. Det råder fortfarande stora skillnader i utvecklingen i flera områden och utsikterna för de fattigare medlemsstaterna är ogynnsamma.
I och med utvidgningen riskerar flera områden i de nuvarande medlemsstaterna att utestängas från finansiering på grund av ett renodlat statistiskt synsätt. I Grekland kommer till exempel fyra områden att undantas från finansiering enligt den fjärde gemenskapsstödramen, medan ytterligare tre är gränsfall. I dessa områden bor 75 procent av landets befolkning och hittills har flertalet varit Mål 1-områden med akuta och växande sociala och ekonomiska problem som det föreslagna ”tillfälliga utfasningsstödet” bara kommer att förvärra.
Grekland är ett typexempel av ännu en anledning: Resurser främjas och koncentreras till vissa områden, till exempel Attika, vilket förvärrar det bredare regionala problemet med att en alltför stor del av befolkningen koncentreras till städerna. Samtidigt – och trots att det talas mycket om att stödja avlägsna områden – fortsätter EU helt grundlöst, trots våra upprepade förslag, att undanta öarna i Egeiska havet från särbehandling för avlägsna områden, trots att de står inför mycket allvarliga problem.
”Sammanhållning” och ”förbättrade utvecklingsnivåer” står i praktiken i konflikt med den politik i vilken de förespråkas, eftersom denna politik tjänar de stora företagen. I realiteten kan bara ökade skillnader, marginalisering, arbetslöshet och underutveckling skapas. 
Marques (PPE-DE ),
   .  Jag instämmer i det övergripande målet i Konstantinos Hatzidakis betänkande, men vill uttrycka min besvikelse över hur de yttersta randområdena har behandlats, framför allt när det gäller Madeira och Kanarieöarna. I kommissionens förslag saknas det överhuvudtaget någon gemensam inriktning för de yttersta randområdena i enlighet med artikel 299.2 i fördraget. Jag anser att det inte räcker med att bara hänvisa till inrättandet av ett visst program för att uppväga de särskilda svårigheterna i de yttersta randområdena eller att genomföra ett [”större europeiskt grannskap”] för att underlätta samarbetet med regionernas grannländer. Jag anser att dessa instrument är otillräckliga eftersom det, när vi kommer till den avgörande frågan, till exempel inte är vettigt att framtida övergångsåtgärder för Madeira och Kanarieöarna skall vara exakt likadana som dem som gäller för EU-regioner på kontinenten. Var finns då den särskilda tillgången till strukturstöd som föreskrivs i artikel 299.2 i fördraget?
Vi är medvetna om vilka bestående nackdelar de yttersta randområdena har. Vi vet hur dessa handikapp allvarligt hindrar deras utveckling. Vi vet att de yttersta randområdena därför är de delar av Europa som har svårast att utnyttja de möjligheter som den stora inre marknaden och den förestående utvidgningen kommer att ge. Därför skulle jag vilja att kommissionen tänker om när det gäller …
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Europaparlamentet verkar närma sig en överenskommelse när det gäller finansieringen av den framtida regionalpolitiken. En majoritet vill ha mer pengar till strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Det skulle innebära att utbetalningarna till de rikaste medlemsstaterna kan hållas inne, att de nuvarande fattigaste medlemsstaterna inte behöver berövas stöd och att de nya medlemsstaterna kan prioriteras, eftersom de för närvarande har den lägsta levnadsstandarden. Tanken bakom detta är att Europeiska unionen kommer att bli mer populär om alla får mer. Det finns förväntningar på ett EU som är generöst mot alla skall ses med välvilja av den allmänna opinionen, det bredaste lagren i samhället och de lokala myndigheterna. Så överallt där ett projekt medfinansieras av EU ser vi skyltar som meddelar detta. Frågan om huruvida pengarna i fråga verkligen blir tillgängliga ställs aldrig. Ännu mindre ställs frågan om dessa projekt, varav många utan tvekan är till nytta, drivs bäst genom ingrepp från EU-tjänstemän och med pengar från EU. EU-medlen kan riktas bättre mot utvecklingsstöd för att hjälpa dem som släpar efter. Mindre pengar och mindre byråkrati kan ge bättre resultat. Alla andra projekt borde återföras till medlemsstaterna. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Erfarenheten har tydligt visat att politiken för ekonomisk och social sammanhållning avsevärt kan bidra till utvecklingen i en region, under förutsättning att de resurser som sätts in går till projekt av hög kvalitet. Sådana projekt kan få stor inverkan i ett område och så har lyckligtvis varit fallet i Portugal. Detta betänkande fick ett enhälligt stöd i det aktuella utskottet, vilket också avspeglar den allmänna enigheten bland EU-medborgarna som stöder en verklig europeisk social sammanhållning i hela EU.
Närmare bestämt välkomnar jag att vissa principer bekräftas, till exempel behovet av att behålla ett tillfälligt utfasningsstöd på mellan 85 och 60 procent för regioner som inte längre omfattas av mål 1, eftersom de drabbas av den så kallade statistiska effekten när gränsen på 75 procent av BNP har sänkts på grund av utvidgningen. Jag gläder mig också åt att Sammanhållningsfonden skall finnas kvar som stödinstrument för stora projekt inom transport- och miljöområdena i de medlemsstater vars BNP är lägre än 90 procent av gemenskapsgenomsnittet. Jag är mycket nöjd med att särskild vikt läggs vid behoven hos de yttersta randområdena och regionerna med de största strukturella svårigheterna. Till sist välkomnar jag åtgärden för att stimulera till att effektivt och konkret förenkla de olika förfarandena i så stor utsträckning som möjligt eftersom de ofta utgör stora hinder för genomförandet av program och projekt.
Självklart röstade jag för. 

Aguiriano Nalda (PSE ).
   – Herr talman! I 18 år har jag också hört Richard Balfe tala vid väldigt många tillfällen och jag har nästan alltid haft åsikter om det han talat om. I dag har jag haft möjlighet att tala om ett ändringsförslag till Kuckelkornbetänkandet som Richard Balfe har lagt fram där han än en gång begär att bli behandlad som en EU-tjänsteman. Men han säger inte hela sanningen. Han glömde nämna att EU-tjänstemän – en organisation som jag är stolt över att ha kommit ifrån – bara har ett socialförsäkringssystem. De ärade ledamöterna – som jag själv tillhör numera – har också bara ett system. Han begär ett annat, så om han vill fortsätta begära privilegier utöver de som föreskrivs i lagar och förordningar i hans eget land, låt honom då göra det. Men eftersom – vilket jag hoppas och tror – han inte kommer tillbaka som parlamentsledamot under nästa mandatperiod, uppmanar jag Richard Balfe att förbereda sig för att göra ett uttagningsprov för att bli EU-tjänsteman och därmed få allt det han så ofta har begärt. 
Talmannen.
   – Ert val av tidpunkt är oklanderligt, men jag är lite orolig för att ni skall försöka bli en ny Carlo Fatuzzo. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Europeiska investeringsbankens (EIB) huvudsakliga uppgift är att tillsammans med Europeiska investeringsfonden stödja kapitalinvesteringar som främjar hållbar utveckling och ekonomisk och social sammanhållning. EIB finansierar små och medelstora företag (45 procent av den totala lånesumman), forskning, miljöskydd och grundläggande infrastruktur. Självklart går dessa projekt hand i hand med gemenskapens regionalpolitik, men EIB stödjer också genomförandet av den nyliberala Lissabonagendan.
För första gången skall EIB lägga fram rapporten från sin revisionskommitté för parlamentet som ett komplement till sin verksamhetsrapport, vilket vi välkomnar. Men vi måste titta ingående på de frågor som ställs om bankledningens kompetens och på anklagelserna om bristande insyn i EIB. Parlamentets kontroll måste stärkas. Därför välkomnar vi beslutet att hålla en offentlig utfrågning hösten 2004 om EIB:s verksamhet och politiska riktlinjer.
Jag beklagar att den information som EIB publicerar på sin webbplats endast finns på tre av gemenskapens språk. Med hänsyn till omfattningen av EIB:s arbete borde informationen finnas på gemenskapens samtliga officiella språk. 

Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill avge en röstförklaring för att förklara min oerhört stora oro över Eurostatskandalen och Europeiska kommissionens underlåtenhet att ta ansvar.
Nästan på dagen för fem år sedan tvingades Santerkommissionen avgå eftersom det sades vara svårt att hitta någon med minsta ansvarskänsla. Det orsakade den föregående kommissionens sammanbrott. Inget har förändrats, eftersom ingen har varit beredd att ta ansvar för Eurostat.
Trots det faktum att 5 miljoner euro har gått upp i rök, trots det faktum att pengar har kanaliserats in i skenforskning av skenföretag, varav några tydligen ägs av högt uppsatta personer inom Eurostat, och trots det faktum att skattebetalarnas pengar tydligen har kanaliserats in i extraförmåner för personalen – såsom en ridskola och ett volleybollag – har vi inte sett några avsked från kommissionen på grund av denna fråga och inte heller något axlande av ansvar. Pedro Solbes Miras svar tycks helt enkelt vara att han inte visste vad som försiggick. Detta tycks vara ett privilegium för kommissionärerna, att helt enkelt be sina tjänstemän att inte informera dem om de tvivelaktiga förehavanden som pågår i deras departement, så att kommissionären, på grundval av kommissionens analys, kommer undan oskadd.
Vi vet att Pedro Solbes Mira har avgått från kommissionen, men inte på grund av denna fråga, så Europeiska kommissionen underlåter fortfarande fullständigt att ta ansvar för detta slöseri med skattebetalarnas pengar. Det oroar mig och mina brittiska konservativa kolleger oerhört mycket. Jag hoppas att kommissionen, före vårt misstroendevotum i maj, kommer att axla sitt ansvar och visa en seriös vilja att ta ansvar för Eurostat och att rensa upp EU och stoppa det oacceptabla slöseriet med och missbruket av skattebetalarnas pengar. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade för resolutionen, eftersom det minsta vi kan göra är att begära en förklaring från Europeiska kommissionen angående Eurostats styrning på samma sätt som för all annan verksamhet eller alla andra beslut.
Vi vill att alla institutioner skall verka i total öppenhet och att hela befolkningen skall kunna granska inte bara de beslut som fattas, utan också skälen till att de fattas. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Det finns aspekter av Eurostat-affären såsom svågerpolitik, intressekonflikter och hemliga konton som påminner om de förhållanden som ledde till den föregående kommissionens avgång. Bedrägerierna och oegentligheterna överskred sex miljoner euro, vilket i vissa fall troligen endast är toppen av isberget.
Genom denna affär har också allvarliga problem och oegentligheter belysts i fråga om arbetsmetoderna och den interna övervakningen, hos både kommissionen och OLAF, till exempel bristen på effektivt genomförande av befintliga regler. De kommissionärer som är direkt berörda får inte tillåtas komma undan ostraffade.
Det är förfärligt att den ansvarige kommissionären för Eurostat inte har tagit sitt politiska ansvar och att kommissionens ordförande inte har bett honom att avgå.
Det aktuella fallet visar bland annat att det faktum att kommissionen lägger ut tjänster på entreprenad lätt leder till situationer av denna typ. Det minsta vi kan hoppas är återigen att kommissionen lär sig en läxa och talar om för oss hur den avser att undvika att denna typ av problem upprepas i framtiden. 
Goebbels (PSE ),
   . – Jag röstade mot resolutionen om Eurostat för att protestera mot parlamentets agerande i denna fråga. ”Skandalen” bygger på anklagelser i vissa tidningar om att Eurostats ledning ”förskingrat anslag”, ”personligen berikat sig ” och bedrivit ”svågerpolitik”. Vissa kolleger i kammaren i behov av publicitet krävde att fyra kommissionärer skulle avgå.
Även om den slutliga rapporten om OLAF:s utredning, som skulle ha varit klar i juni 2003, ännu inte finns tillgänglig, antyds i resolutionen att ”skandalen” är begränsad till överträdelser av förfaranden. Det är viktigt med förfaranden. Men förfarandena i unionen håller på att öka i sådan utsträckning att det snart kommer att finnas fler inspektörer än människor som inspekteras.
Samtidigt, och på tveksamma grunder, har många Eurostat-tjänstemäns rykte och karriär förstörts. Över 400 människor har förlorat sina arbeten. Parlamentet nöjer sig med en intetsägande och värdelös resolution. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– I juli 2003 skilde Europeiska kommissionen statistikbyrån Eurostats ledning från dess uppdrag, eftersom de bedrägerier som avslöjats för en tid sedan inte hade upphört. Vid den tidpunkten begärde jag omedelbart öppna åtgärder. Det är meningslöst att organ som är beroende av kommissionen genomför utredningar, eftersom de måste hålla sina resultat hemliga. Bedrägerier, förskingring och svågerpolitik kan endast förhindras i framtiden om allmänheten verkligen informeras och kan bilda sin egen uppfattning. Det kan ske genom en parlamentarisk utredning. I slutet av september 2003 inlämnades en hemlig rapport till ledamöterna av budgetkontrollutskottet och Europeiska kommissionen agerar fortfarande som om den inte hade något ansvar i frågan. Den person som först utsågs för att hantera frågan, kommissionär Solbes, är nu minister i den nya spanska regeringen. Allt görs för att förhindra att ett förslag om misstroendevotum mot Europeiska kommissionen, vilket bland annat jag undertecknat, skall diskuteras. Uppsåtliga dröjsmål med att ta upp frågan på föredragningslistan gör att vi inte kan rösta om förslaget denna vecka. Efter den 1 maj kommer antalet ledamöter som undertecknat förslaget om misstroendevotum att sjunka till under tio procent, till följd av parlamentets utvidgning. Ordföranden för Gruppen de Gröna har uppmanat sina ledamöter att omintetgöra detta initiativ genom att dra tillbaka sina underskrifter. Problemen från 1999 kvarstår, men Prodi-kommissionen ignorerar dem nu. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade för betänkandet, trots att vi inte samtycker till dess oerhört urvattnade beskrivning av storfinansens järngrepp på yttrandemedlen, som i alla sammanhang gör att begreppet ”yttrandefrihet” inte blir mycket mer än nonsens.
Silvio Berlusconi, som både är premiärminister och en av de största italienska pressmagnaterna, är själv närmast en karikatyr av detta storfinansernas järngrepp på medierna. 
Cashman (PSE ),
   . – Ledamöterna från brittiska Labour röstade emot punkt 53. Vi godtar inte kritiken och, på det hela taget, innehållet i denna punkt. Vi röstade trots det för resolutionen med vår reservation, på grund av detta lägliga betänkandes betydelse. 
Claeys (NI ),
   . Silvio Berlusconis medieinnehav är långt ifrån idealiskt och skulle kunna orsaka en intressekonflikt. Detta betänkande är dock långt ifrån nyanserat. Enbart titeln måste antyda att yttrande- och informationsfriheterna är diskutabla i Italien under Berlusconis regering. Det är minst sagt överdrivet.
Praktiskt taget alla falanger inom den italienska politiska opinionen representeras av egna tidningar. Det statliga tv-bolaget RAI låter både majoriteten och oppositionen få komma till tals. Till och med Silvio Berlusconis egna medier framför faktiskt kritik mot regeringen. Vi i Belgien, där medierna som i så många andra medlemsstater är koncentrerade till ett fåtal personer, kan bara drömma om detta.
En viss falang inom vänsteropinionen är mycket olycklig över det faktum att de inte helt kan monopolisera medierna. Det faktum att det finns en högerorienterad, eller till synes högerorienterad, motvikt i medierna uppfattar de som en oacceptabel provokation. Det är denna anda som utmärker detta betänkande. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Vi är oroade över den allt större koncentrationen av medieägarskap till ett allt mindre antal företag. Såsom har belysts finns den största koncentrationen av den audiovisuella marknaden i hela Europa i Italien där marknaden domineras av två aktörer, RAI och Mediaset. 
Kritiken mot situationen i Italien får dock inte utnyttjas för att avleda uppmärksamheten från vad som sker i andra länder. I Portugal styrs över hundra av de största nationella medieorganisationerna av ett halvt dussin stora företag, vilket minst sagt är ett mycket oroande faktum. Yttrandefriheten, tillgången till information och sysselsättningsfriheten är i fara; detta är affärsvärldens logik driven till sin spets. Denna verklighet återspeglas genom det gemensamma angreppet från den nyliberala politiken som använder mediedominansen som vapen. Media är verkligen ett av de områden där kampen om ideologi och klassdominans utspelas tydligast. Allt måste göras, genom lagstiftning och andra medel, för att förändra situationen, för att minska de överdrifter och det missbruk som äger rum, och beslutsamt försvara en statlig radio och television värda namnet. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Ägarskap av eller kontroll över tidningar, televisionen och webbplatser blir allt viktigare när det gäller att styra information och propaganda. Om alla medier koncentreras till samma ägare kommer vi att gå tillbaka till den svunna tid då medierna inte hade samma räckvidd och ett monopol ofta inrättades med myndigheterna, ett mäktigt parti, kyrkan eller en regional utgivare som delaktig part. Människor fick bara höra en åsikt om vad som var bra eller dåligt, och om hur samhället borde utvecklas. Regeringarna och storfinansen försöker fortfarande att uppnå det. I Spanien försökte den tidigare regeringen nyligen lägga skulden för tre omfattande bombattentat på en separatiströrelse, snarare än på en internationell rörelse, eftersom det hade varit bättre för dem i valet. I Italien kontrollerar premiärministern det kommersiella bolaget Mediaset i egenskap av dess ägare och det statligt styrda bolaget RAI tack vare sin ställning i regeringen. Den kristdemokratiska gruppen drar sig för att kritisera detta förhållande och har försökt hålla ämnet borta från dagordningen genom att ignorera problemen, hålla ändlösa debatter om förfaranden och lämna in enorma mängder med ändringsförslag. De missbrukar demokratin för att avskaffa demokratin. Jag stöder föredraganden i hennes försök att också ta itu med kabelmonopolen och kräva lagstiftningsåtgärder för att skydda åsiktsfriheten och åsiktsmångfalden i media. 
Pannella (NI ),
   .  Vi skulle fullt ut välkomna – och det skulle vi faktiskt ha gjort för länge sedan – ett seriöst och lämpligt fördömande av olagliga handlingar och bristen på demokrati – inte bara i fråga om korrekt och godtagbar information.
När det gäller den specifika frågan om information skulle vårt klagomål över den nuvarande situationen i Italien ha varit mycket mer radikalt, och är förvisso det, men det beror på att Silvio Berlusconi, som framställer sig själv som ett alternativ till den rådande situationen i Italien där lagen, och till och med demokratin, föraktas, i dag har blivit den siste i en lång rad av människor som, för andra gången, riskerar att införa en form av italiensk sjukdom i Europa.
De som i dag har anklagat Berlusconi är samma personer som under årtionden skapade, praktiserade och införde vad som ligger till grund för det som fortfarande sker i dag och uppenbarligen förvärras i Italien.
Därför röstade jag, tillsammans med de övriga radikala ledamöterna, mot Boogerd-Quaak-betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag beklagar att förslaget förkastades och skulle vilja avsluta med att lägga fram de argument som avbröts när förslaget lades fram i kammaren.
Somliga säger att betänkandets ämne omfattas av artikel 7 i fördraget. I så fall skulle vi emellertid ha agerat i enlighet därmed, vilket vi inte har gjort. Andra säger att betänkandet bygger på stadgan om de grundläggande rättigheterna. Även om den redan hade trätt i kraft, bör dock artikel 51 – som dessutom finns med i utkastet till konstitution – beaktas, i enlighet med vilken stadgan gäller för EU-institutionerna och medlemsstaterna endast i de fall där gemenskapsrätten genomförs genom nationella åtgärder. Det är faktiskt inte fallet här.
Slutligen har detta betänkande inte utarbetats för att lösa en italiensk fråga. Det är tydligt för alla att detta är en italiensk tvist, men vi måste uttryckligen avhålla oss från att ingripa i nationella konflikter, oavsett om de bryter ut i Italien eller i någon annan medlemsstat.
I denna resolution försöker man på ett farligt sätt tillskansa sig befogenheter som inte tillhör oss. Det är skadligt för oss alla. Det är en orättvisa och ett hot. Vi måste dessutom vara mycket medvetna om att en orätt som begås mot en medlemsstat – i det här fallet Italien och de andra medlemsstater som nämnts – alltid är ett hot som hänger över alla våras huvuden. Det är ett hot mot demokratin och ett hot mot rättssäkerheten. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Detta betänkande förtjänar vår fulla uppmärksamhet och utgör en allvarlig överträdelse av lagen, vilket jag klargjorde i slutet av omröstningen i utskottet och i kammaren när jag lade fram en begäran om otillåtlighet och om att ärendet skulle återförvisas till utskottet.
Eftersom jag chockerades över den uppenbara överträdelsen av EU-rätten, som påtvingades av den vänsterorienterade ”majoritetens diktatur”, deltog jag inte i omröstningen, i enlighet med resultatet av diskussionerna mellan Gruppen Unionen för nationernas Europa och Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater.
Historien bakom denna situation har varit verkligt invecklad och tog sin början förra sommaren. Sedan förra sommaren hävdar den konfederala gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster att de har tillämpat det förfarande som föreskrivs i artikel 7.1 i fördraget som ett sätt att visa på påstådda överträdelser av yttrande- och informationsfriheterna i Italien. Det har de dock inte alls gjort, och hur som helst är en sådan inställning skamlig.
Detta är ett rent politiskt angrepp mot den italienska regeringen och som sådant är det förfärligt att parlamentet har utnyttjats i detta syfte.
Dessutom har subsidiaritetsprincipen tydligt kränkts.
Vi kan inte tillåta att parlamentet används för att iscensätta rent politiska angrepp eller för att påföra dess vilja på staternas suveränitet. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Detta ärende innehåller ett antal angelägna punkter rörande nödvändigheten av mediepluralism, värdet av att konsumenterna skyddas genom öppenhet i reklam samt rätt till genmäle. Dessutom riktades kritik mot ägarstrukturen och maktkoncentrationen inom media i Sverige.
Det grundläggande problemet är dock att parlamentet, genom en tvivelaktig procedurfråga, inte gavs möjlighet att rösta om de ändringsförslag som ingivits och som syftade till att förbättra betänkandet. Inte mindre än 338 ändringsförslag hade ingivits till plenum, och inte ett enda av dessa behandlades. De flesta av dessa ändringsförslag kom från PPE-DE-gruppen, och till följd av att förslagen aldrig kom upp till omröstning valde PPE-DE-gruppen att inte delta i omröstningen.
Jag håller med PPE-DE-gruppen i dess kritik att ändringsförslagen borde ha behandlats i plenum, men jag tycker likväl att det är varje folkvald ledamots skyldighet att delta i omröstningen. Jag valde alltså att delta genom att i samtliga omröstningar, inklusive slutomröstningen, konsekvent lägga ned min röst. 
Zrihen (PSE ),
   . – Jag skulle vilja betona att detta betänkande är befogat. En av Europaparlamentets roller är att använda sin legitimitet som en representativ röst för unionens medborgare i syfte att ständigt främja och försvara de grundläggande rättigheterna.
Yttrande- och informationsfriheterna innebär nödvändigtvis en mediepluralism, särskilt för audiovisuella medier. Vi står därför inför ett verkligt europeiskt problem, eftersom det fortfarande inte finns några garantier för denna mediepluralism som är absolut nödvändig för både den kulturella mångfalden och demokratin.
Det italienska exemplet, som betecknas av närmast fullständig kontroll av en person i egenskap av både premiärminister och privat ägare, är tyvärr endast det mest uppenbara och absurda exemplet på vad som riskerar hända oss alla om åtgärder inte vidtas omgående.
I detta hänseende kan vi inte annat än fundera över kommissionen och rådet som inte tvekar att vidta handfasta åtgärder, till exempel för att avveckla de statliga järnvägarna – som vi åter ser i dag – med kampen mot monopol på den inre marknaden och med förmodade fördelar för användarna som förevändning, men som verkar paralyserade när det gäller att förhindra privata monopol inom televisionen. 

Bowe (PSE ).
   – Herr talman! Många av oss har i dag röstat för handelsavtalet med Pakistan i tron att detta är ett förnuftigt och väsentligt steg framåt för att främja frågan om mänskliga rättigheter och ytterligare demokratisering av Pakistan.
Det kan vid första anblicken tyckas lite märkligt att se vem som å ena sidan röstar för handelsavtalet och samtidigt stöder resolutionen om de mänskliga rättigheterna i Pakistan. Jag tycker inte att det finns någon motsägelse. Rösterna i dag är fullkomligt förnuftiga och uppriktiga.
Vi har lyft fram frågan om att utveckla ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser med Pakistan. Vi har lyft fram frågan om att utveckla Pakistans ekonomi, vilket jag ansåg vara ett viktigt steg för att se till att vi kommer att få se ytterligare demokratisering i Pakistan, ytterligare arbete för att utveckla de mänskliga rättigheterna samt uppfyllande av de krav som ställdes i vår andra resolution, som jag gladligen stödde. Detta är en bra dag för Pakistan, för Kashmir och för den indiska subkontinenten, och jag är mycket glad över att ha varit här i dag. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Den resolution som vi röstade om i dag om situationen för de mänskliga rättigheterna och demokratin i Pakistan borde betraktas mot bakgrund av ingåendet av samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Islamiska republiken Pakistan om partnerskap och utveckling. Om man röstar för resolutionen, innebär det alltså först och främst att man är fullt medveten om de allvarliga överträdelser av de mänskliga rättigheterna och demokratin som förekommer i Pakistan, och följaktligen att vi utövar alla de påtryckningar mot Pakistan som vi kan och måste utöva för att vända på denna utveckling. Resolutionen har dessutom gjort det möjligt för de människor som kämpar för mänskliga rättigheter och demokrati att rösta för ett undertecknande av avtalet. Med tanke på att mänskliga rättigheter och demokrati är två av Europeiska unionens centrala mål – och mål som jag instämmer fullständigt i – måste de betraktas just så: som mål, och inte som villkor för förbindelser mellan länder. I ett pragmatiskt sammanhang som internationella förbindelser skulle sådana villkor kunna vara motiverade, men de berörda länderna skulle isoleras och därför inte kunna övertala andra länder att nå dessa mål. Det är förklaringen till varför jag röstade som jag gjorde. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Jag har valt att rösta nej till ett ingående av det föreliggande samarbetsavtalet med Pakistan på grund av de bristande mänskliga rättigheterna i landet, bland annat på religionsfrihetens område där den kristna minoriteten lever under svåra omständigheter.
Den pakistanska regimen väljer att ge militären fortsatt stort inflytande över landet och detta på bekostnad av en mer demokratisk utveckling. Händelseutvecklingen är oroande, inte minst i ljuset av att senaten stiftat nya konstitutionella lagar som utvidgar och permanentar militärens inflytande. Vidare har regimen valt att fängsla oppositionella.
Mot bakgrund av att Europeiska unionen har ett stort ansvar för att främja mänskliga rättigheter i världen, samt att dessa värden skall ligga till grund för samarbetsavtal med tredje land, finner jag det ologiskt att Europaparlamentet nu ändå tillstyrkt föreliggande avtal. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Den resolution vi har framför oss återspeglar motsägelserna i de nuvarande förbindelserna mellan EU:s olika länder och USA. Genom att inte påpeka hur allvarlig den internationella situationen är – med den oacceptabla militära ockupationen av Irak och den omöjliga situationen i Palestina som mest påfallande exempel – och genom att endast försiktigt kritisera USA, bekräftas i resolutionen en önskan att nå en överenskommelse med USA i syfte att gå samman med detta land för att dominera världen.
Återigen betonas behovet av ett ”välavvägt partnerskap”, av ”fördelning av uppgifter” och ”fördelning av bördorna”, behovet av att skapa ett ”handlingsforum” med gemensamma prioriteringar (bland annat FN, Mellanöstern, terrorismen, spridningen av massförstörelsevapen, Kina, Ryssland och Internationella brottmålsdomstolen), av att fullborda den ”transatlantiska marknaden” senast 2015, behovet av att stärka Nato och militarisera EU som dess ”europeiska pelare”, utveckla transatlantiska försvarsföretag och försvarsmarknader och så vidare.
Det är talande att majoriteten i parlamentet, vid en tidpunkt då den spanska regeringen har fattat beslut om att dra tillbaka sina trupper från Irak, väljer att inte anta en sådan ståndpunkt. Det är förståeligt. Vid en tidpunkt då de stora makterna försöker att övervinna sina meningsskiljaktigheter genom att legitimera ockupationen av Irak med en FN-resolution, utgör det irakiska folkets motstånd mot ockupationsstyrkorna och det spanska folkets tydligt framförda vilja ett hinder för att dessa meningsskiljaktigheter skall kunna övervinnas. 
Howitt (PSE ),
   . Europaparlamentets arbetarparti upprepar att det behövs positiva förbindelser med Förenta staterna, inte bara kritik på områden där det finns meningsskiljaktigheter, om vi vill driva vår politik för multilateralism.
I synnerhet skulle ett förtida tillbakadragande av trupper från Irak bara ytterligare hota det irakiska folkets säkerhet. Lösningen kan endast ligga i en överföring av politisk kontroll, i samverkan med Förenta nationerna, i avsikt att stödja framväxandet av ett fredligt, demokratiskt och välmående Irak. 
Korakas (GUE/NGL ),
   .– I resolutionen om de transatlantiska förbindelserna föreslås att samarbetet mellan EU och USA skall stärkas, genom inrättandet av ”en långsiktig ram för samarbete och en gemensam handlingsplan”, som omfattar den militära sektorn och med ”kampen mot terrorism” som huvudsaklig förevändning.
I resolutionen finns givetvis en önskelista om behovet av att bedriva denna kamp med respekt för de mänskliga rättigheterna, men inte ett ord sägs om de drastiska åtgärder som införts för att begränsa de individuella rättigheterna.
Vid en tidpunkt då USA:s angrepp har överträffat allt vi sett tidigare läggs resolutionen fram för att tysta alla de, även i Grekland, som insisterar på att se EU som en värdig motståndare till USA och Nato; i resolutionen betonas att ”Nato fortfarande är en grundläggande garant för transatlantisk stabilitet och säkerhet” och att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken kommer att utvecklas ”som ett komplement till Nato” och göra Nato ”avsevärt starkare”.
Trots det faktum att man i betänkandet också formulerar förslag om att kontrollera vapen, förblir det ett betänkande som helt och fullt följer den nya imperialistiska ordningen. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   . Vi har idag röstat om betänkandet som behandlar mänskliga rättigheter i världen under 2003 och EU:s politik på området. Det är på många sätt en bra analys med väl utformade slutsatser.
Vi anser emellertid att betänkandet borde ha begränsats till de områden av mänskliga fri- och rättigheter som ingår i FN-stadgan. Genom att utvidga betänkandet och införa nya så kallade mänskliga rättigheter av typen sociala rättigheter, försvagas kraven på traditionella mänskliga fri- och rättigheter och kritiken av länder som inte uppfyller dessa. Vi motsätter oss inte exempelvis sociala rättigheter avhängigt landets ekonomiska förutsättningar. De handikappades situation är naturligtvis oändligt mycket bättre i Sverige än i fattiga länder som Bangladesh och Laos. Däremot finns det inga skäl att se förmildrande på brott mot mänskliga och demokratiska fri- och rättigheter bara för att de begås i fattiga länder. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Trots att jag på många instämmer med detta årliga betänkande från parlamentet, måste jag betona att jag anser att det återigen används som ett politiskt verktyg där länder som betraktas som ”vänner” skyddas och andra, som av USA eller EU väljs ut som måltavlor, kritiseras, vilket är ett tydligt fall av dubbelmoral.
I år uppges det ändå i betänkandet att det är ytterst beklagligt att konflikten mellan Israel och Palestina fortsätter. Trots att den israeliska regeringen och det palestinska folket hålls ansvariga i nästan lika hög grad, vilket är en inställning som jag starkt motsätter mig, fördöms ändå i betänkandet de mord som Israel begått och den pågående israeliska verksamheten med att bygga bosättningar, vilket innebär att bosättare tillåts olagligt flytta in i de ockuperade områdena. Kritiken mot den fortsatta exproprieringen av mark för att bygga det så kallade säkerhetsstaketet är mild. Detta är det allra minsta vi kan göra mot bakgrund av att den israeliska regeringen med USA:s medverkan och stöd nekar det palestinska folket, som utsätts för det mest brutala våld, de mest grundläggande rättigheter.
Vad gäller USA:s och dess allierades brutala angrepp mot och ockupation av Irak, sägs det inte ett ord om detta i betänkandet… 
Korakas (GUE/NGL ),
   . – År 2003 var ett ännu mörkare år för de mänskliga rättigheterna, ett år då Iraks folk utsattes för ett oprovocerat och mordiskt angrepp från USA och dess allierade, samtidigt som folket i Afghanistan och på Balkan fortsatte att våndas och lida under erövrarnas makt. De imperialistiska makterna ingriper dagligen på ett onyanserat sätt och blåser upp konflikter i världens alla hörn. Mordet på det palestinska folket fortsätter.
De mänskliga rättigheterna föraktas dagligen, samtidigt som fattigdomen och misären i både tredje världen och utvecklingsländerna förvärras allt mer.
EU och övriga imperialistiska centrum bär nästan hela ansvaret för denna situation.
I resolutionen anges, trots positiva hänvisningar, att ”framsteg har gjorts” i fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna, ”särskilt när det gäller EU:s åtaganden”. Samtidigt ges i resolutionen fullständigt stöd för EU:s och USA:s hysteriska inställning till terrorism och inget sägs om undertryckandet av grundläggande demokratiska och sociala friheter, med förevändningen att bekämpa terrorismen, eller om USA:s oräkneliga överträdelser; det finns enbart antydningar om vissa sådana, utan angivelse av vem som bär ansvaret, med undantag för fångarna i Guantánamo Bay.
Av dessa skäl röstade vi, parlamentsledamöterna i Greklands kommunistparti, emot betänkandet. Vi vill framföra vårt stöd till de folk som kämpar mot den nya ordningen för sina rättigheter. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Det betänkande vi har framför oss är ett årligt betänkande; det är vittomfattande, omfattar en rad ämnen och borde analyseras med stor noggrannhet.
I den ursprungliga versionen av betänkandet fokuserades enbart tre områden och vissa åtgärder togs upp som var helt olämpliga, särskilt inom områden som terrorism och så kallad reproduktiv hälsa.
Föredraganden godkände ett stort antal ändringsförslag, som ledde till denna mer välavvägda version.
De olika situationer som betonas i det ”nya” betänkandet har dock nästan samtliga tagits ur sitt sammanhang.
I dokumentet finns frågor som inte hör hemma inom det traditionella begreppet ”mänskliga rättigheter” och som faktiskt sträcker sig långt utöver sin ursprungliga innebörd.
Jag röstade emot betänkandet.
Jag motsätter mig det sätt på vilket betänkandets räckvidd kraftigt överskrids. Jag kan inte tillåta att Europeiska unionen använder denna metod för att försöka permanent införliva alla andra typer av rättigheter i det övergripande begreppet ”mänskliga rättigheter” och därmed finna ett enkelt sätt att utvidga räckvidden för sina åtgärder. Det är fel att EU försöker utvidga sina befogenheter genom att avsiktligt göra begrepp otydliga, vilket i sin tur gör det svårare att effektivt skydda de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Vad vi ser är ett smart drag som subtilt banar vägen för Europeiska unionen att betrakta de mest vitt skilda områden som ”mänskliga rättigheter” och ingripa på alla områden den vill. 

Chountis (GUE/NGL ),
   .– Proceduren med en ny rättegång för Leyla Zana och hennes tre andra kurdiska kolleger i det turkiska parlamentet, som inleddes på begäran av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg, var en parodi på en rättegång precis som de ursprungliga överläggningarna, vid vilka hon dömdes till 15 års fängelse för ”åsiktsbrott”.
Den nya domen mot Leyla Zana och hennes tre ledamotskolleger är en ny förolämpning mot Europaparlamentet, som tilldelade Leyla Zana Sacharovpriset 1995. Det är en förolämpning mot Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, och det är en förolämpning mot EU-rätten och den europeiska civilisationen.
Så länge Leyla Zana och hennes tre ledamotskolleger hålls fängslade i Turkiet, och så länge människor döms för åsiktsbrott, är det tydligt att alla eventuella reformer i Turkiet är oförenliga med den djupt konservativa staten.
Med tanke på den rapport om Turkiet som skall läggas fram i slutet av året förväntar vi oss att kommissionen mångfaldigar sina ansträngningar för att få Leyla Zana frisläppt och för att få till stånd en allmän amnesti för personer som hålls fängslade för ”åsiktsbrott”. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Jag är förfärad över beslutet i den statliga säkerhetsdomstolen i Ankara att åter bekräfta de femtonåriga fängelsestraffen som första gången utdömdes 1994 för Leyla Zana, Hatip Dicle, Orhan Dogan och Selim Sadak, turkiska parlamentsledamöter av kurdiskt ursprung och företrädare för demokratipartiet (DEP), på grund av deras verksamhet till stöd för det kurdiska folkets grundläggande rättigheter. Detta var ett skamligt beslut som utgjorde avslutningen på en ny rättegång som inleddes den 28 mars 2003 och som var resultatet av en gemensam internationell kampanj för att frige Leyla Zana och hennes ledamotskolleger. Den nya rättegången genomfördes på grund av domen från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg, som konstaterade att den statliga säkerhetsdomstolen brustit i oberoende och opartiskhet och att de svarandes rättigheter hade överträtts, vilket upprepades vid denna andra rättegång.
Europeiska unionen måste helt enkelt fördöma detta beslut och kräva att Leyla Zana, Hatip Dicle, Orhan Dogan och Selim Sadak friges ur fängelse. Domen är ett exempel på den aktuella situationen i Turkiet, som är ett land som vill ansluta sig till Europeiska unionen men har tusentals politiska fångar, förvägrar det kurdiska folket de mest grundläggande rättigheter och fortsätter den militära ockupationen av delar av Cypern. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Genom att notera den fortsatta stagnationen i den europeiska ekonomin framförs i betänkandet en åsikt som stick i stäv mot kommissionens. Det enda syftet med denna realistiska iakttagelse är tyvärr att motivera kravet på att medlemsstaterna och EU-institutionerna ytterligare skall hjälpa arbetsgivarna.
Det är tämligen komiskt att höra detta parlament, som domineras av människor som försvarar den fria marknadsekonomin och förstör offentliga tjänster, att vilja tillgripa statligt stöd för att hjälpa den europeiska ekonomin.
I detta betänkande beskrivs faktiskt vad vissa medlemsstater, som Frankrike och Tyskland, redan gör. Samtidigt som de iakttar Maastricht-kriterierna ökar dessa länder skamlöst sina budgetunderskott för att hjälpa samma arbetsgivare som förblir fast beslutna att behålla, eller till och med öka, sina vinster under en stagnationsperiod.
Oavsett om medlemsstaterna väljer att stödja arbetsgivarna genom inflation, det vill säga genom att minska köpkraften, eller genom budgetmässig åtstramning, det vill säga genom att skära ned på de offentliga tjänsterna och antalet arbetstillfällen och frysa lönerna, eller genom en kombination av båda dessa metoder, blir det hur som helst arbetarklassen som får betala.
Med vad ni kallar era övergripande politiska riktlinjer försöker ni faktiskt minska den arbetande sfärens andel av den nationella intäkten för att öka den rika klassens del. Vi kan uppenbarligen inte göra annat än kritisera och motsätta oss denna politik. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Vi röstade emot detta betänkande, eftersom parlamentet stöder den monetära och budgetmässiga renlärigheten – den nyliberala politiken – i EU:s riktlinjer för den ekonomiska politiken. I betänkandet fokuseras fortfarande de strukturella reformerna i Lissabonstrategin, som till exempel åtgärder för att göra arbetsmarknaden mer flexibel, med andra ord göra arbetstagare mer anpassningsbara och avtalsbestämmelser mer formbara, vilket har lett till en ökad osäkerhet i fråga om anställningsförhållanden. Det är dock inte allt. Betänkandet banar väg för den privata sektorn att ta sig in på pensions- och hälso- och sjukvårdssektorn vid en tidpunkt då över 1,5 miljoner arbetstagare inom EU har blivit arbetslösa sedan 2001, vid en tidpunkt då allt fler företag lägger ned sin verksamhet och andra flyttar sin verksamhet, och när den sedan länge utbasunerade ekonomiska uppgången fortfarande dröjer.
Det rätta tillvägagångssättet vore en politik med ekonomisk föryngring, med ett åtagande att åter stärka produktionen och arbetskraften, med målet att främja den ekonomiska tillväxten, öka antalet arbetstillfällena och främja den sociala och ekonomiska sammanhållningen. Stabilitetspakten och processen med liberalisering och privatisering måste genast upphävas. Vi måste bekämpa företagsflyttar, främja produktiva investeringar och sluta uppmuntra otrygga avtalsbestämmelser, till exempel korttidskontrakt.
Vi blev följaktligen mycket ledsna över att se att våra förslag inte införlivades i den slutliga resolutionen. 
Talmannen.
   Röstförklaringarna är avslutade.(3)

(4)

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om betänkandet (A5-0182/2004) av Anna Karamanou för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kvinnor i sydöstra Europa (2003/2128(INI)). 
Karamanou (PSE ),
   . – Herr talman! Som ni vet skakades sydöstra Europa efter Berlinmurens fall av etniska stridigheter och väpnat våld, som ledde till djupa politiska, ekonomiska och sociala förändringar.
I det betänkande som jag utarbetat för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor redogör jag för situationen för kvinnor i sydöstra Europa, som den såg ut under övergångsperioden, jämfört med situationen dessförinnan. Mitt betänkande kompletterar betänkandena om förbindelserna mellan unionen och länderna i sydöstra Europa och dessa länders framsteg inom ramen för stabilitets- och associeringsavtalen. Min avsikt var att ge en helhetsbild av kvinnors ställning på ett område där det finns stora skillnader länderna emellan, men en hel del likheter mellan de problem som kvinnor står inför. Betänkandet är huvudsakligen fokuserat på följande sektorer: utbildning och ekonomisk verksamhet, delaktighet i demokratiska institutioner, våld mot kvinnor och sexuellt utnyttjande, hälsa och reproduktiva rättigheter och människohandel med kvinnor och barn.
I de flesta länderna på Balkan har situationen för kvinnor under de senaste fem åren naturligtvis förbättrats avsevärt. Det grundläggande problemet kvarstår dock och dess hantering prioriteras inte särskilt högt på den politiska dagordningen i länderna i området. Inom många sektorer finns det inga tecken på förändringar och de få förändringar som sker, sker i långsam takt. Väpnade konflikter, regimernas uppfattning, traditionella sociala fördomar, omoderna förfaranden och attityder och etniska stridigheter har marginaliserat kvinnorna. Det är talande att kvinnor från olika minoritetsgrupper, exempelvis romer, inte får någon eller liten hjälp från staten. I betänkandet analyseras problemen och nämns typiska exempel på svagheterna i varje enskilt land, i syfte att ge dessa länders regeringar en stark signal, så att de omedelbart kan vidta åtgärder och initiativ för att bekämpa diskriminering mot kvinnor och aktivt främja jämställdheten mellan könen.
När det gäller utbildning och ekonomi har de genomgripande förändringarna i hög grad både förändrat olika kvinnogenerationers ställning och möjligheter. Dagens demografiska trender visar att familjelivet inte längre är ett primärt livsmål för kvinnor som är mer intresserade av sitt ekonomiska oberoende och yrkesmässiga prestationer och därför investerar mer tid och energi i utbildning. I flera länder i området, som Grekland, är merparten av de universitetsstuderande kvinnor. När det gäller yrkeslivet är kvinnor oftare anställda, med andra ord är de anställda inom den tredje sektorn, inom tjänstesektorn, och de är inte arbetsgivare i lika hög utsträckning som män är. De är också mer sällan egenföretagare. I de sektorer där huvudsakligen kvinnor arbetar är lönerna allmänt sett låga och möjligheterna få. Jag noterar också att en högre procentandel av kvinnor på Balkan är arbetslösa och fattiga.
När det gäller kvinnors delaktighet i politiska beslut är situationen något av en besvikelse i de flesta länder, även om delaktigheten tenderar att öka konstant. En av de största likheterna mellan dessa länder inom den politiska sektorn är den snabba spridningen av icke-statliga organisationer som är aktivt engagerade i kvinnors rättigheter, och som avsevärt bidrar till att stärka kvinnors ställning i fråga om sysselsättning och politik. Jag måste dock påpeka att i jämförelse med andra regioner i Europa, som till exempel Centraleuropa, har länderna på Balkan den högsta nivån för uteslutande av kvinnor från beslutsfattande positioner.
När det gäller kvinnors hälsa och reproduktiva rättigheter betonar jag att kvinnors hälsa äventyras av särskilt stressande levnadsförhållanden, med vilket jag menar en överlevnadsekonomi som bygger på intensivt utnyttjande av kvinnliga personalresurser, det ökande våldet mot kvinnor och det faktum att hälso- och sjukvårdssystemen i flera länder har kollapsat. På samma sätt är våld i hemmet i länderna på Balkan ofta ett problem med dramatiska dimensioner och det är också i grunden ett problem som inte uppmärksammas och hanteras i tillräcklig utsträckning. Detta problem har, tillsammans med människohandeln, nått explosionsartade dimensioner. Inom hela området finns dock en brist på seriös och systematisk statistik om problemet, lämpliga lagstiftningsbestämmelser, övervakning och vägledning och på ekonomiskt och psykologiskt stöd för offren.
När det gäller kvinnohandel har sydöstra Europa i allmänhet under de senaste åren pekats ut som ett område där nätverken för människohandel agerar närmast obehindrat. Människohandeln blomstrar, eftersom den naturligtvis är ekonomiskt bärkraftig och utgör en grundläggande del av den sexuella ekonomin och en del av konsumtionssamhället. Människohandeln i området är en verklig industri med små- och storskaliga företag och lokala och internationella nätverk. Industrin i fråga har politiskt stöd och ekonomiska resurser i ursprungs-, transit- och destinationsländerna i form av korrumperade tjänstemän, och som ett typfall kan jag nämna skandalen med sexuellt slaveri i Montenegro. En kvinna från Moldavien, som utsatts för människohandel, kände igen centrala politiska personligheter som kunder och/eller de personer som var inblandade i den vita slavhandeln. Jag skulle också vilja betona att fredsstyrkorna i området har gjort att detta fenomen ökat.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att det är säkert att den ekonomiska och sociala utvecklingen i sydöstra Europa och respekten för kvinnors rättigheter är beroende av kvinnors integration i europeiska strukturer och jag skulle vilja påminna er om att Europeiska rådet i Thessaloniki i juni 2003 betonade att det stödde EU:s planer för länderna i västra Balkan. EU kan inte vara säkert och fredligt när våld, etniskt hat och överträdelser av de grundläggande rättigheterna dagligen sker inom dess gränser. Kvinnors roll för försoning, fredlig samexistens och utveckling i länderna i sydöstra Europa måste vederbörligen erkännas av Europeiska unionen och stärkas på alla upptänkliga sätt. 
Nielson,
   .  Herr talman! Kommissionen välkomnar antagandet av Karamanoubetänkandet om kvinnor i sydöstra Europa och de många värdefulla iakttagelser och förslag som det innehåller. I sina förbindelser med länderna i sydöstra Europa strävar EU efter att främja stabilitet, demokrati, rättsstatsprincipen och respekt för mänskliga och minoriteters rättigheter, liksom naturligtvis jämställdhet.
Kommissionen ägnar största möjliga uppmärksamhet åt att se till att jämställdhetsfrågor integreras i huvuddelen av Europeiska gemenskapens alla hjälpprogram som en övergripande fråga. Det är likväl tydligt att situationen i ett antal länder är långt ifrån idealisk och ett problem av stor politisk vikt. I Thessalonikiplanen för västra Balkan, som gavs stöd på toppmötet mellan EU och länderna på västra Balkan i juni 2003, fastslås uttryckligen att stödet för verksamhet som syftar till att försvara kvinnors rättigheter och förbättra deras situation bör återspeglas bättre i EU:s politik gentemot regionen.
Medverkan av icke-statliga organisationer, det civila samhället och lokala myndigheter i EU-stödd politik och verksamhet är av största vikt.
När det gäller människohandel uppmanar EU i Thessalonikiplanen även länderna i regionen att både inom sina gränser och regionalt handla i linje med EU:s principer och förslagen i Brysselförklaringen från september 2002. EU högprioriterar hjälp till offren, utbildningsprogram för behöriga organ, informationsutbyte, information till allmänheten och strategiutveckling. I detta sammanhang är samordning mellan alla internationella aktörer nödvändigt.
Kommissionen har i sin rapport om stabiliserings- och associeringsprocessen i sydöstra Europa 2004 helt nyligen påpekat att jämställdheten är otillräckligt garanterad och att våld i hemmet förblir ett problem i flera länder. Fastän förbättringar har skett i vissa länder i frågor såsom lika lön, likabehandling av män och kvinnor när det gäller sysselsättning, utbildning, karriärmöjligheter och arbetsvillkor samt kvinnors deltagande i det politiska beslutsfattandet, är framstegen i allmänhet långsamma och otillräckliga.
Inom ramen för det regionala Cards-programmet för 2002 offentliggjorde kommissionen en öppen inbjudan att lämna förslag till stöd för rättsstatsprincipen, god samhällsstyrning, offentlig ansvarighet och åsiktsfrihet. Att främja ett lika deltagande av män och kvinnor i demokratiseringsprocessen var en av prioriteringarna för Cards stabiliseringsprogram för 2002. Av de 22 projekt som valdes ut för finansiering, vilka pågår till 2005, avser ett finansiering av ett program för kvinnligt ledarskap och ett annat ett projekt för kvinnor i medier. Övriga handlar om arbete med olika företrädare för det civila samhället i syfte att mer allmänt förbättra medborgarnas tillträde till den demokratiska processen.
När det gäller Cards regionala program för demokratisk stabilisering 2003 utfärdades nyligen en öppen inbjudan att inkomma med förslag, vilken gäller till den 28 april. Även om programmet inte uttryckligen är inriktat på kvinnor, stöder det jämställdheten och olika gruppers och sammanslutningars medverkan på gräsrotsnivå i det civila samhället i processen att stärka demokratiska strukturer.
Vidare skall ytterligare en inbjudan att lämna förslag inom ramen för Cards regionala program 2003 utfärdas inom kort. Programmet syftar till att stärka förmågan hos nätverkssammanslutningar i det civila samhället, så att de kan erbjuda sina medlemsorganisationer bättre tjänster. Detta utgör en logisk fortsättning på 2002 års initiativ, och vi räknar med och hoppas att kvinnoförbunden kommer att lämna bra förslag som svar på denna inbjudan.
Slutligen är en ny flerårig programcykel för Cards just nu under utarbetande, och vederbörlig hänsyn till förslagen i Karamanoubetänkandet kommer att tas i samband med denna uppgift.
Som påpekas i betänkandet har det också uppstått problem som kvarstår i vissa kandidatländer. I avsikt att ta itu med denna situation lät man jämställdhetsprojekt inom ramen för Phares nationella program och Meda uppgå till mer än 13 miljoner euro från 1999 till 2003. Under samma period omfattade deltagande av kandidatländerna i gemenskapens program nära 1 miljon euro, medan jämställdhetsprojekt som finansierades inom ramen för det civila samhällets program belöpte sig till sammanlagt 2,5 miljoner euro.
När de väl är medlemmar av Europeiska unionen kommer dessa stater självklart att vara föremål för samma förpliktelser och ha nytta av samma instrument som andra medlemsstater.
Frågor om jämställdhet och bättre villkor för kvinnors sysselsättning tas upp i de återkommande rapporterna om Bulgarien, Rumänien och Turkiet. Saken behandlas i förhandlingarna om unionens sociala regelverk för de första två länderna. Vidare har, som ledamoten påpekat, mer än 20 projekt finansierats för åtgärder av det civila samhället som förbättrar kvinnors villkor. Ny lagstiftning som har antagits i de tre länderna förbättrar den rättsliga situationen för kvinnor, och kommissionen följer genomförandet av denna lagstiftning mycket noga. 
Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär, mina damer och herrar! Balkan är ett mycket viktigt område för EU. Min politiska grupp har stött dess närmande till Europa och alla de utvecklings- och samarbetsinsatser som har gjorts.
De historiska erfarenheterna och det dagliga livet i EU har visat att utveckling och välstånd inte kan uppnås utan demokrati, utan respekt för de mänskliga rättigheterna och ett särskilt fokus på kvinnors rättigheter, utan att till fullo utnyttja båda könens arbetskraftspotential, utan ett dynamiskt civilsamhälle. Jag välkomnar därför Anna Karamanous initiativ att utarbeta ett betänkande om kvinnors rättigheter på Balkan.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har inom ramen för övervakningen av stabiliserings- och associeringsavtalen utarbetat flera yttranden, bland annat ett som jag själv hade äran att utarbeta, i vilka man lyfter fram problemen för kvinnorna på Balkan och betonar att jämställdhetsfrågorna måste integreras i alla politikområden. Men de problem som föredraganden beskriver för oss i sitt betänkande är så allvarliga och uppgiften att, av hänsyn till områdets utveckling och goda samarbetsförbindelser med EU, ta itu med dem så stor att det är motiverat med ett särskilt betänkande. Jag vill också ta tillfället i akt att välkomna kommissionär Poul Nielsons uttalande om att många av förslagen i min kollegas betänkande skall tas med i det nya Cards-programmet.
Låt mig avslutningsvis säga att båda sidor har ett ansvar i detta utmanande arbete. Vi inom EU måste aktivera alla mekanismer och möjligheter att upprätta ett gott samarbete med Balkan, men länderna på Balkan måste också på allvar ta till sig det faktum att demokrati och normer är den bästa garantin för deras utveckling och integrering i EU. 
Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig först gratulera min kollega Anna Karamanou till det betänkande som hon i dag lägger fram och som innehåller oerhört mycket information och kommer att vara till stor nytta i arbetet med att lösa en del av de problem vi står inför i dag.
Herr talman! I grunden handlar det om demokrati, för vi talar om jämlikhet och frihet, som i kombination bör resultera i demokrati. Demokrati har ännu inte nått kvinnorna på Balkan. Handeln med kvinnor, våld i hemmet, svårigheter att utöva sina reproduktiva rättigheter, bristande deltagande i det politiska livet, arbetslöshet, fattigdom och prostitution är verklighet för tusentals kvinnor i regionen. Varje land har sin egen särskilda verklighet.
I Albanien kan man lyfta fram den allvarliga ökningen av handeln med kvinnor och barn. Bulgarien saknar helt mekanismer för att skapa jämställdhet, vilket krävs för att man skall kunna införliva vårt regelverk. Även i Bosnien-Hercegovina ökar handeln med kvinnor och flickor. I Kroatien bestraffas inte våld mot kvinnor. Grekland har allvarliga problem när det gäller kvinnors politiska representation. I den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien sker sexuella övergrepp mot albanska och romska flickor nästan dagligen och det finns ingen lag mot människohandel. I Rumänien förekommer etniskt motiverade brott, främst mot romska kvinnor. Dessa kvinnor har praktiskt taget ingen tillgång till preventivmedel och även tvångsäktenskap och fattigdom är en del av deras verklighet.
Det sker en mycket tydlig ökning av handeln med kvinnor i Serbien och Montenegro, som även påverkats av Kafortruppernas ankomst. I Turkiet är våldet mot kvinnor utbrett och fortfarande avkortas straffen för vad som så missvisande kallas ”hedersrelaterade brott”.
Herr talman! Vi måste öppna ögonen. Vi måste uppmärksamma kvinnornas situation i denna region och inte gå vidare utan att ta hänsyn till de vardagliga realiteterna för tusentals kvinnor och flickor som lever i fattigdom, exploatering och hopplöshet.
EU måste agera som en viktig hävstång, som en stimulans för dessa länder att på allvar arbeta för sina medborgares mänskliga rättigheter och frihet. Inga kulturella traditioner kan stå över de allmänna mänskliga rättigheterna. Det får inte finnas första- och andraklassens medborgare. Bristen på jämställdhet i sydöstra Europa måste vara en prioriterad fråga för oss alla, därför att det handlar om demokrati och inte om kvinnors problem.
Vi efterlyser därför en grundlig övervakning av anslutningsagendan för kandidatländerna och ökad solidaritet med kvinnorna, för det är vad de förväntar sig. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Låt mig först och främst verkligen gratulera Anna Karamanou till hennes utmärkta betänkande om kvinnornas situation i sydöstra Europa. Frågan om jämställdhet i denna region förtjänar sannerligen vår fulla uppmärksamhet med tanke på de problem som alla former av exploatering av kvinnor ger upphov till.
Människohandeln i sydöstra Europa vållar oss den allra största oro. De främsta offren för denna fruktansvärda handel är dessvärre kvinnor, i stora antal. Även länderna i denna region uppmanas att vidta alla nödvändiga åtgärder för att sätta stopp för denna nutida form av slaveri. Jag anser personligen att det är rätt att ge bekämpningen av kvinnohandeln högsta prioritet, i enlighet med våra europeiska värderingar som grundar sig på principen om respekt för de grundläggande rättigheterna.
De fasansfulla vittnesmålen från rumänska, moldaviska och andra kvinnor som har sålts för en handfull dollar får inte tolereras. Handeln med kvinnor måste fördömas med kraft. Vissa länder på Balkan som envetet bankar på dörren till EU, givetvis för att få bli medlemsstater, måste envetet först och främst ta sig an dessa maffialiknande organisationer, upplösa dem och hårt bestraffa dem som är skyldiga till denna fasansfulla sexslavhandel.
Låt mig säga det igen: vi får inte tolerera exploatering av eller övergrepp på vare sig kvinnor och i synnerhet inte flickor som används som slavar av hänsynslösa nätverk. Vi får inte heller tolerera statliga myndigheters likgiltighet som alltför ofta tenderar att blunda för och strunta i vad som inte bara är ett problem, utan också en förbannelse. 
Sörensen (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först tacka Anna Karamanou för hennes utmärkta betänkande. Jag vill sedan göra några påpekanden när det gäller människohandeln i denna region.
Jag har vistats mycket på Balkan i mitt arbete och gör så fortfarande. Jag märker att det är mycket på gång där. Åtgärder vidtas och det finns, som kommissionären påpekade, många program. Mina känslor är dock blandade. Visst – å ena sidan går det framåt, men hur är det å den andra sidan? Jag ser fler och fler starkt motiverade unga politiker, både kvinnor och män, som vill göra något. Förbättringarna märks i städerna, men läget är fortfarande helt annorlunda på landsbygden.
Mycket har sagts om offrens förnedring. Mellan 2000 och 2003 identifierade vi 5 203 offer, men den faktiska siffran kan överstiga 175 000. Det återstår alltså mycket arbete. Sedan 2003 har vi upptäckt mycket färre offer, vilket beror på att denna brottsliga verksamhet alltmer har gått under jorden. Vad gör de? De för inte sina offer, flickorna, till barer eller bordeller utan till privata lägenheter. Detta gör nätverken mycket mer sofistikerade. Tidigare opererade de i mindre grupper, men nu är de fristående – en handlare för varje offer – vilket minskar chansen att få fast dem. Det krävs mycket arbete. För det andra blir det allt vanligare med blodshämnd, som inte bara drabbar män, utan också kvinnor och barn. Vad händer om du är en albansk kvinna som har våldtagits, kidnappats och förts till väst? Enligt albanska sedvänjor har en sådan kvinna dragit skam över sin familj och den har än i dag rätt att döda henne. Så ser situationen ut i dagsläget.
Jag vill därför uppmana er, herr kommissionär, att stödja insatser för jämställdhet och aktiviteter och utbildning för poliser, militärer och myndigheter. Det är också viktigt att skapa arbeten, arbeten med rimlig lön, för att motverka problemet med korruption. Vi bör också involvera länderna på Balkan i EU-institutionerna. Bjuda in människor från dessa länder att delta i kurser så att de själva får se att det finns andra, mindre korrumperade, metoder. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om EU:s förberedelser inför konferensen för översyn av Ottawakonventionen om truppminor. 
Nielson,
   .  Herr talman! Ottawakonventionen är en hörnsten i multilateral nedrustningspolitik. Dess politiska framgång och praktiska genomslagskraft har blivit ett riktmärke för multilaterala ansträngningar att utrota arvet av hat och kvardröjande hot efter konflikter.
Sedan ikraftträdandet har världssamfundet gjort betydande framsteg: 141 länder har ratificerat konventionen om förbud mot truppminor, ytterligare 9 länder har undertecknat den, över 110 länder använder inte truppminor, mer än 30 miljoner lagrade minor har förstörts av stater anslutna till konventionen och sist men inte minst har minåtgärdsprogram genomförs framgångsrikt i många mindrabbade länder. Mycket återstår dock fortfarande att göra.
Ett antal länder fortsätter att använda truppminor, och några tros också fortsätta att tillverka landminor. Omkring 65 länder är fortfarande i någon mån drabbade av minor och blindgångare, och nya konfliktområden läggs tyvärr hela tiden till listan. Globala uppskattningar av antalet nya offer för landminor varje år varierar mellan 15 000 och 20 000 människor, varav många är civila och även barn.
Den förestående översynskonferensen i Nairobi den 29 november till 3 december 2004 kommer att bli ett viktigt tillfälle att gå igenom tidigare landvinningar och de lärdomar som dragits och att staka ut strategin för kommande år.
Vad har EU gjort hittills och vad ämnar vi göra som förberedelse för denna översynskonferens? Den vikt som EU fäster vid målen i Ottawakonventionen blev ett påtagligt faktum 1997, när parlamentet skapade budgetposten för antipersonella landminor. I mars 2000, ett år efter Ottawakonventionens ikraftträdande, offentliggjorde Europeiska kommissionen ett meddelande och översände även till parlamentet och rådet ett utkast till förordning med syfte att öka EU:s bidrag i kampen mot landminor.
I juli 2001 antog parlamentet och rådet det rättsliga instrumentet och dess finansiella ram. Dessa lägger grunden till en integrerad och fokuserad EU-politik.
Under 2002 omsattes det nya rättsliga instrumentet i handling genom den fleråriga strategin för åren 2002-2004. Strategin är den första i sitt slag sedan förordningarna om antipersonella landminor trädde i kraft. Den utgör en operativ ram för att samordna och prioritera EU-finansierade projekt på detta fält. Den rymmer en helhetssyn och detaljerad programplanering som avser 33 länder samt ett genomsnittligt årligt EG-bidrag på ungefär 42 miljoner euro.
Kommissionen drar för närvarande i gång den multilaterala strategin för 2005-2007. Siffrorna här omfattar även bidraget från källor inom Europeiska utvecklingsfonden och återspeglar den totala verksamhetsnivå som vi stöder.
Fastställandet av prioriteringar kommer att ske på en initierad och enhetligt grund. Vi kommer att göra detta mot bakgrund av perspektiv och mål som delas med världssamfundet och som återspeglar en gemensamt definierad inriktning och politik. Under förberedelsearbetet inför Nairobitoppmötet kommer vi att se till att vara samordnade inom Europeiska unionen, både på regeringsnivå och på andra nivåer och med ett stort antal icke-statliga aktörer. Detta samråd är viktigt om vi skall skapa en känsla av ”ägande”, inom en mycket vid ram, kring vad vi gör i Nairobi.
Sedan antagandet av förordningen om antipersonella landminor har Europeiska unionen spelat en väsentlig och synlig roll i kampen mot landminor, både i politiska termer och i termer av ekonomiska åtaganden. Om man ser på bilden i stort för åren 2000-2002, uppgick bidragen till minåtgärder från EU:s medlemsstater och Europeiska gemenskapen till sammanlagt 410 miljoner euro. Vi hoppas kunna behålla vårt engagemang på denna imponerande nivå.
Vi vet att underlåtenhet att prioritera minåtgärderna i tillräcklig utsträckning skulle betinga ett enormt mänskligt pris och göra utvecklingen bräcklig och fragmenterad. Minhotet kan övervinnas. Tidsfristerna anges i Ottawakonventionen och är en tydlig uppmaning till oss att snabbt utrota detta gissel. Toppmötet i Nairobi blir en vädjan till oss alla att göra mer och att göra det snabbare.
Parlamentets resolution innebär en kraftfull och positiv signal i denna riktning. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Per definition är alla moderna militära vapen en källa till död och förintelse, men truppminor är särskilt fördärvliga, eftersom de genom att ligga kvar efter fientligheternas upphörande orsakar ett fortgående dödande och stympande av oskyldiga civila, särskilt barn. Detta vållar ofta och under långa tidsperioder massiva sociala och ekonomiska problem i länder som i många fall redan är bland de fattigaste i världen och som härjats av långvariga krig och sjukdomar.
Det är anledningen till att jag särskilt stöder 1997 års Ottawakonvention om förbud mot användning, lagring, produktion och överföring av antipersonella minor (truppminor) samt om deras förstöring. Jag gratulerar de 141 stater som har ratificerat eller anslutit sig till denna konvention och uppmanar de fyra EU-medlemsstater som återstår efter utvidgningen den 1 maj och som ännu inte har gjort det – nämligen Estland, Lettland, Finland och Polen – att göra det utan ytterligare dröjsmål.
Fastän det är sant att ungefär 68 stater har förstört mer än 31,5 miljoner minor uppskattar man att 78 länder fortfarande har mellan 200 och 250 miljoner truppminor lagrade, att landminor tragiskt nog fortfarande orsakar mellan 15 000 och 20 000 nya offer per år och att landminor fortfarande ligger kringströdda i 82 länder runtom i världen. Mycket återstår fortfarande att göra, för att upprepa kommissionär Poul Nielsons ord.
EU har utlovat 240 miljoner euro för perioden 2002-2009 för att stödja totalförbudet och bistå med minröjning, hjälp till offren och förstöring av lager, och detta stöd villkoras åtminstone delvis av att mottagarlandet visar en vilja att ansluta sig till konventionen.
Jag skulle även vilja gratulera min kollega Geoffrey Van Orden, som har varit särskilt aktiv i denna kampanj. Jag önskar också all framgång med Nairobikonferensen i november 2004, vars syfte är att se över funktionen för konventionen och vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas för att genomföra innehållet i den, särskilt hur beväpnade icke-statliga aktörer kan förmås att överge användningen av truppminor utan att deras legitimitet erkänns. Detta gäller särskilt i Afrika – platsen för konferensen -, som har härjats av en rad tragiska inbördeskrig, från Zaire till Liberia och Sierra Leone, vilka kännetecknats av upprorsmakare och rebeller, ofta tungt beväpnade och finansierade av tredje part.
Till skillnad från vissa ledamöter här i kammaren godtar jag dock inte att förbudet automatiskt kan utvidgas till laglig militär användning av annan krigsmateriel, såsom stridsvagnsminor, eftersom dessa, till exempel, är mindre lättillgängliga för ickereguljära styrkor, på grund av att de är mycket dyrare och dessutom ofta läggs ut på ett väldokumenterat och systematiskt sätt som möjliggör snabb röjning i fredstid, efter fientligheternas upphörande. Vidare kan de inte utlösas av ett oskyldigt barns fot, vilket fallet är med truppminor.
Dessa frågor måste övervägas var för sig, eftersom det annars finns en risk att det politiska samförståndet över partigränserna går förlorat i denna viktiga fråga. Jag stöder även att parlamentet sänder en delegation av ledamöter som observatörer till konferensen, så att de kan avlägga rapport för kammaren om framstegen på detta mycket viktiga område. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär! Ofta får vi på den politiska arenan bekräftelse på att små insatser som verkligen genomförs leder till stora resultat, medan stora insatser som tillkännages men inte blir av inte leder till någonting. I just detta fall har Ottawakonventionen, som undertecknades för sju år sedan och har tillämpats en mycket kort tid, bevisat sin användbarhet och effektivitet och är därför en framgångsrik policy . Valet att hålla den första konferensen för översyn av konventionen i Nairobi har ett särskilt symbolvärde, eftersom vi alla vet att södra Afrika är ett av de områden som har den största koncentrationen av truppminor, som ju anses vara ett fattigmansvapen.
Jag vill ta tillfället i akt att påpeka att mitt land, som i flera år stod utanför konventionen, nyligen godkände och ratificerade den under dåvarande utrikesministern Georgos Papandreou och har tillämpat den när det gäller gränsen mot Turkiet, där det av allmänt förståeliga skäl rådde en konfrontationens kallfront.
Ottawakonventionens slutmål är att lösa få problemet med landminor genom samordnade insatser mot minor på internationell nivå under de kommande tio till femton åren. Detta anses vara en stor utmaning eftersom över sextio länder har uppgett att de har problem på området och 20 av dem är mycket allvarligt drabbade. Europas egna erfarenheter efter kalla kriget och mer nyligen på Balkan visar att detta enorma problem förekommer till och med på vår egen kontinent. I Asien, Afrika och Latinamerika, där hundratals miljoner minor dagligen hotar hälsa och ekonomisk utveckling är problemet naturligtvis ännu större.
FN spelar en central roll genom att organisera och samordna de internationella insatserna, medan EU står för det största enskilda bidraget. Sedan 1992, innan Ottawakonventionen ens fanns, och fram till i dag har kommissionen avsatt betydande belopp, vilka eventuellt bör höjas.
Europaparlamentet har genomfört en lång rad initiativ sedan 1992 i arbetet för ett totalförbud mot detta mordvapen som utrotar människoliv och förhindrar ekonomisk utveckling. Men vårt viktigaste bidrag har varit genomförandet av program i ett stort antal länder i världen; i Afghanistan, i Irak, på Balkan, i dussintals länder där både icke-statliga och statliga organisationer deltar i röjningen av truppminor. Förutom oskadliggörandet av minor måste dock programmen se till att mer uppmärksamhet ägnas åt utbildning, forskning och mer allmän information om risker och riskförebyggande.
Konferensen i Nairobi blir ett ypperligt tillfälle att tillämpa alla aspekter av Ottawakonventionen som av någon anledning inte har tillämpats på grund av tekniska brister, att göra tillägg till konventionen, att komplettera den och ge världen en ny konvention, en mycket effektiv om än småskalig konvention för fred och säkerhet i utvecklingsländerna och, än viktigare, i världens fattiga områden. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Minor är ekonomiska vapen med såväl fysiska som psykologiska effekter, där de sistnämnda förvärras av minornas försåtliga karaktär. Minor är enkla att placera ut, relativt billiga och ligger kvar som ett hot långt efter det att striderna har upphört. Även om Ottawaavtalet om förbudet mot antipersonella minor nu har trätt i kraft påverkar det bara framtida konflikter. Kampen mot de uppskattningsvis 110 miljoner minor som är utspridda i världen är dessvärre fortfarande en realitet. Det finns lager som utgör ett spridningshot och flera Phareländer, däribland före detta Jugoslavien, USA, Kina och Ryssland, bör uppmuntras att ratificera denna konvention.
Tiden är tyvärr inte heller mogen för att avsluta de humanitära insatser som görs av icke-statliga organisationer eller FN för att bekämpa detta gissel. Därför välkomnar även jag föreberedelserna inför Ottawakonferensen. Låt oss sex år efter det att konventionen om förbud mot användning, lagring och tillverkning av truppminor undertecknades i Ottawa komma ihåg att sådana minor fortfarande uppges kräva mellan 15 000 och 20 000 offer i världen varje år. Inte minst betalar barnen fortfarande ett högt pris för spridningen av detta fattigmansvapen; en fjärdedel av offren är barn. Det är därför vår plikt att fortsätta kampen och framför allt göra allt vi kan för att se till att tillverkningen av dessa minor äntligen upphör. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Våra kolleger har korrekt räknat upp de problem som orsakas av den enorma mängd minor som blir kvar, ofta i åratal, efter konflikter världen över. Europaparlamentet skickade nyligen en delegation till Sudan, där ett inbördeskrig har rasat i 20 år. Tack och lov är kriget nu över i vissa delar av landet, bl.a. i Nubabergen i söder, men människorna som lever där brottas nu med problemet med de tusentals minor som finns kvar. Inte nog med att fler människor regelbundet skadas i minrelaterade olyckor, minorna begränsar också möjligheterna att ta sig till åkrar och andra byar. Det innebär att det blir väldigt svårt för människor att tjäna sitt uppehälle.
Jag vill därför vädja direkt till alla dem världen som är ansvariga för tillverkningen av dessa minor. Vi har ingen aning om hur länge minor är aktiva eller hur länge de kommer att finnas kvar. Jag blev chockad över att i Sudan få veta att belgiska minor fortfarande upptäcks där 20 till 30 år efter det att de tillverkades. Och ändå var mitt land, Belgien, bland de första att arbeta för minornas avskaffande.
Detta var i Afrika, men problemet sträcker sig ända till Europas gränser. Kom ihåg att minor till exempel fortfarande används på Cypern för att skydda gränsen mellan de grekcypriotiska och turkcypriotiska delarna. Jag hoppas att även de största länderna – Kina, USA och Ryssland – kommer att sluta att tillverka och använda dessa minor. Det behövs ett allmänt globalt förbud, för effekterna av minor hotar fortfarande dagligen fattiga människors liv. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Såsom redan har sagts har denna fråga länge varit en angelägenhet för detta parlament. Jag minns att framför allt Maren Günther drev denna fråga före 1999 och att vi har haft flera framgångar och åstadkommit betydande framsteg. I dag kan vi konstatera att protokollet redan har ratificerats av de flesta medlemsstater – i själva verket nästan alla; bara några få har ännu inte gjort det – så de påståenden som för bara några år sedan framfördes om att det av ett eller annat skäl var helt omöjligt att ansluta sig till konventionen har visat sig vara grundlösa. Detta visar att allt handlar om politisk vilja, så jag kan bara vädja till våra estniska, lettiska, finska och polska vänner om att de skall ansluta sig så snart som möjligt. Samma vädjan vill jag rikta till vår viktiga allierade, USA.
De och vi är kanske samarbetspartner i kriget mot terrorism, men där ingår inga antipersonella minor; minorna är i sig ett terrorverktyg. Vi måste därför göra allt som står i vår makt för att förbjuda tillverkningen av och handeln med dem, samtidigt som vi måste göra mer för att stödja minröjningen. Det har korrekt påpekats att minor drabbar de fattigaste regionerna hårdast. För ett par dagar sedan meddelade kommissionen – och i detta har den mitt fulla stöd – att vi skall inleda anslutningsförhandlingar med Kroatien. Kroatien är drabbat på så sätt att en stor mängd minor fortfarande finns kvar i åkrarna i en av landets bördigaste regioner, den mellan Vukova och Ilok, som har underbara vinodlingar, vilket gör att människor inte kan återvända till sina hem.
Situationen är ännu värre i Bosnien-Hercegovina, i Kosovo, mitt i Europa. Detsamma gäller förstås de regioner som vi är särskilt engagerade i, exempelvis Afrika, som vi har diskuterat idag – och jag håller med de parlamentsledamöter som har påpekat att situationen är värst där – och även i Afghanistan. Även om vi gör allt vi kan för att hjälpa Afghanistan så är vårt bistånd inriktat på några få städer; detta beror inte enbart på dåligt politiskt omdöme från vår sida, utan på att det finns så många minor utspridda över vidsträckta delar av landet att återuppbyggnaden där knappt går framåt över huvud taget. Men det är inte hit världens blickar är riktade.
Det gläder mig därför att vår resolution slår fast att vi måste ägna större uppmärksamhet åt minröjning, åt att befria världen från minor. Det vore dock helt absurt om vi satsade enorma resurser – vilket vi skulle vara tvungna att göra – på program för mininsatser om stater som är våra samarbetspartner eller till och med blivande medlemsstater samtidigt tillverkade nya minor som sedan kan placeras ut. Varje förnuftig människa inser att detta skulle vara orimligt. Därför är det enda alternativet ett förbud som omfattar alla EU:s medlemsstater och som vi lägger all vår ekonomiska och utrikespolitiska tyngd bakom. Låt mig instämma i ert uttalande, herr kommissionär, om att det inte bara är Europa som tydligt måste förbjuda dessa minor, utan alla stater på denna jord, däribland de 44 som fortfarande trasslar. 
Nielson,
   .  Herr talman! Det gläder mig att kunna säga att jag denna gång håller med Bernd Posselt fullständigt, vilket inte alltid är fallet.
Som svar till Charles Tannock: Det är sant att det är stor skillnad mellan stridsvagnsminor och truppminor. De kan emellertid också användas på ett perverst sätt: en truppmina kan kopplas ovanpå en stridsvagnsmina, vilket är oerhört farligt. Det finns alla möjliga slags perversa sätt att koppla och kombinera dessa minor. Jag menar inte att vi bör gå utanför Ottawakonventionens räckvidd. Vi bör använda den kraftfullt och konstruktivt och sedan fundera på hur vi kan gå vidare.
Uppgiften att öka det antal länder som faktiskt följer och ratificerar konventionen är fortfarande ett reellt problem. Som danskt statsråd undertecknade jag Ottawakonventionen för mitt lands räkning. Direkt efter undertecknandet gav den kanadensiska regeringen oss alla en fin kulspetspenna. Jag hade därefter ett möte med den kringresande USA-ambassadören. Jag tyckte synd om honom och gav honom den penna jag just hade använt till att underteckna, och sade att hans regering åtminstone skulle ha en penna som visste hur konventionen undertecknas. Vi behöver fortfarande utöva påtryckningar på de länder som inte är med, däribland de EU-medlemsstater som nämnts under debatten.
Det viktigaste och effektivaste sättet att gå till väga efter konflikter är att, om möjligt, få de två sidorna i en konflikt att samarbeta för att ta bort minorna. Nicaragua var ett bra exempel på detta, även om det där aldrig rörde sig om ett smutsigt gerillakrig. Det var välorganiserat, och båda sidor hade dokumenterat vad de hade gjort. I Nicaragua blev samarbetet i sig en del av processen att försonas och bygga upp förtroende. I detta fall var det möjligt, men i många fall är det inte det. Detta är en del av problemet. Med det sagt mobiliserades lokalbefolkningen på ett fantastiskt sätt i Kambodja för att få fram upplysningar om var det låg minor, och man använde en långsiktig metod som byggde på bred medverkan för att komma framåt.
Vi måste använda vår globala närvaro inte bara till att ge pengar utan även till att fungera som en katalysator för användningen av bästa metoder. Vi bör sannolikt också göra mer när det gäller forskning och utveckling på området detekteringstekniker. Allt detta ingår i det vi ämnar göra under de kommande åren.
Låt mig avsluta med att tacka ledamöterna för deras mycket positiva inlägg. 
Talmannen.
   Vi tackar er för ert engagemang i denna fråga, herr kommissionär.
För att avsluta denna debatt har jag mottagit fem resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen(1).
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande sju resolutionsförslag:
– José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra och Concepció Ferrer för PPE-DE-gruppen om Kuba (B5-0192/2004),
– Cecilia Malmström och Bob van den Bos för ELDR-gruppen om situationen i Kuba ett år efter massgripandena av oliktänkande (B5-0201/2004),
– Alain Lipietz, Josu Ortuondo Larrea och Monica Frassoni för Verts/ALE-gruppen om situationen i Kuba ett år efter massgripandena av oliktänkande (B5-0204/2004),
– Bastiaan Belder för EDD-gruppen om situationen i Kuba ett år efter massgripandena av oliktänkande (B5-0207/2004),
– Ana Miranda de Lage för PSE-gruppen om Kuba (B5-0208/2004),
– Luisa Morgantini, Pernille Frahm och Herman Schmid för GUE/NGL-gruppen om situationen i Kuba (B5-0212/2004),
– Luís Queiró och José Ribeiro e Castro för UEN-gruppen om Kuba (B5-0214/2004). 
Ferrer (PPE-DE ).
   – Herr talman! FN:s kommission för mänskliga rättigheter skall tydligen på den kubanska regeringens begäran i dag rösta om ett resolutionsförslag om fångarnas situation på Guantanamo.
Låt mig ställa följande fråga: med vilken auktoritet kan Castros regering kräva en förklaring beträffande dessa fångars situation och kräva åtgärder för att garantera att deras rättigheter respekteras, när Kuba fortfarande håller 74 medborgare fängslade under inhumana förhållanden och hundratals kilometer från sina hem, vars enda brott är att de har velat utöva sin omistliga rätt till yttrande- och tankefrihet?
Även vi fördömer öppet vad som händer på Guantanamo. Men just på grund av att vi visar samma konsekvens som Castros regering så cyniskt kräver av EU i Genève – och som Fidel Castro själv är oförmögen att visa – vill vi också än en gång fördöma de godtyckliga gripandena av kubanska oliktänkande.
Julio Antonio Valdés har visserligen frigivits, vilket gläder oss, men vi vill inte låta oss luras att glömma att de andra oliktänkande fortfarande sitter fängslade och att denna fångenskap och de förhållanden det rör sig om, vilka strider mot alla internationella överenskommelser på området, utgör en uppenbar kränkning av grundläggande rättigheter. Vi vill inte heller glömma att Varelaprojektet ännu inte har gått vidare och att Osvaldo Payá, som parlamentet tilldelade Sacharovpriset, fortfarande inte kan lämna Kuba.
Den resolution som vi diskuterar kommer därför i rätt tid. Kanhända är den en upprepning – vilket hävdas av socialistgruppen som därför inte har velat underteckna den – men den är ändå nödvändig, för tyvärr upprepar sig historien på Kuba och situationen är inte bara oförändrad, utan har faktiskt förvärrats månad för månad.
Vi vill inte att vare sig parlamentet eller kommissionen överger människor som för en fredlig kamp för att försvara friheten och vi vill inte heller tiga om deras och deras familjers lidande. Vi vill från detta parlament säga dem än en gång att vi fortfarande står vid deras sida och att vi, trots deras nuvarande isolering, inte har glömt dem utan fortfarande är med dem i deras kamp, i förhoppning om att Kuba en dag kan börja utvecklas i demokratisk riktning. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! En aldrig förut skådad våg av förtryck drabbade Kuba i mars och april 2003 under förevändning att företrädare för amerikanska intressen i Havanna spelade en aktiv roll i oppositionen. Nästan 80 personer greps, åtalades och dömdes till hårda fängelsestraff på mellan sex och 28 år.
De gripna åtalades mycket snabbt: det skedde inom loppet av några veckor – eller t.o.m. dagar – i rättegångar som inte var öppna för allmänheten. De svarande biträddes av advokater som inte tillhörde några oberoende advokatsamfund. Interneringsförhållandena för dessa människor ger upphov till allvarlig oro, eftersom de kubanska myndigheterna nästan inte lämnar ut någon information alls i frågan.
Vi vill i detta läge uppmana de kubanska myndigheterna att frige dessa politiska fångar och vill gärna påminna dem om att yttrandefrihet är en grundläggande rättighet. Förra månaden kom en delegation från Reportrar utan gränser hit i sällskap med anhöriga till de orättvist dömda fångarna för att protestera och be Europaparlamentet om hjälp i kampen för fri- och rättigheter.
Jag vill gärna understryka att Kuba har ratificerat flera människorättskonventioner och jag uppmanar de kubanska myndigheterna att fullgöra sina åtaganden. Även om konsekvenserna av den blockad som har varat i mer än fyrtio år visserligen har varit katastrofala kan Kuba inte använda den som ursäkt för systematiska kränkningar av vissa av sina medborgares mänskliga rättigheter, medborgare som framför allt beskrivs som legoknektar i utländsk sold. 
Sörensen (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar för det första på mina egna och inte på min grupps vägnar. För det andra är det inte jag som har författat denna resolution, utan jag är i själva verket snarare emot den. Jag vill därför kasta annat ljus över denna fråga.
Jag har nyligen varit i Kuba för att undersöka olika samarbetsmöjligheter i kampen mot människohandel och människosmuggling. Detta är ett allvarligt och akut problem även i Kuba och den kubanska regeringen arbetar hårt med frågan. Under de första två och en halv månaderna i år stoppades inte mindre än 30 människosmugglingsoperationer och 70 försök att lämna landet illegalt stoppades. I hälften av dessa fall handlade det om människosmuggling. Dessutom dog fem personer i ett dramatiskt försök att nå USA, en person saknas fortfarande och tre hittades vid liv.
Människosmuggling handlar i allmänhet om skenäktenskap och falska löften om arbete. Varför tar vanliga kubaner sådana risker? När vi talar om människosmuggling använder vi ofta begrepp som ”push and pull”-faktorer. Vi vet att fattigdom, såväl social som ekonomisk, är huvudorsaken, det vill säga push-faktorn. När det gäller pull-faktorer tänker vi nästan genast på den starka dragningskraften från det rika väst, i det här fallet USA. Den bilden är inte alldeles rättvisande. Vilka löften brukar människosmugglarna ge? Precis som i Europa utlovar de en chans att tjäna mer pengar, ibland mycket mer, och hävdar att deras offer kommer att vara tacksamma. De målar upp en rosaskimrande bild som knappast överensstämmer med verkligheten.
Den amerikanske presidenten Lyndon Johnson godkände 1966 Cuban Adjustment Act. Denna lag innebär att alla kubaner som kommer till USA automatiskt får uppehålls- och arbetstillstånd efter ett år. Detta är en uppenbar pull-faktor, kanske den allra viktigaste när det gäller Kuba. Det har alltid antagits att livet i USA, även för människor som lever på existensminimum, är mycket bättre än livet i Kuba. Men Världsbanken, som knappast är känd för att göra antiamerikanska uttalanden, har prisat Kubas sjukvård och skolor. Jämför detta med situationen i det så kallade förlovade landet, USA, där långt ifrån alla har tillgång till sjukvård, där ekonomiskt överkomlig utbildning håller låg kvalitet och där många fängelser är privata och står utanför demokratisk kontroll. Jag har själv erfarenheter av detta.
Om vi skall kritisera människorättssituationen i Kuba måste vi hålla två saker i åtanke: Vem är det som framför kritiken och är den rimlig och nyanserad? När jag har lyssnat till Europaparlamentets officiella röst de senaste månaderna har det blivit uppenbart för mig att vi tillämpar en dubbelmoral, eftersom vi så snart det handlar om värderingar som vi själva anser vara allmänna plötsligt blir väldigt selektiva i fallet Kuba. 
Talmannen.
   Vissa ledamöter har informerat mig om att de felaktigt har utpekats som författare till resolutioner. Om så är fallet ber jag om ursäkt, men enligt den föredragningslista som vi har fått finns det sju resolutionsförslag som vart och ett har sina egna författare. Det är därför korrekt. Vi kommer hur som helst att gå vidare med debatten och senare titta på de faktiska resolutionsförslagen eller se om det finns ett gemensamt förslag. Ni har nu tillfälle att uttrycka era tankar. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Jag har undertecknat denna resolution. Goda nyheter från Castros Kuba – är det möjligt? Jo minsann, och låt mig hänvisa till helsidesartikeln i gårdagens som ägnas de envetna ansträngningarna att få till stånd ett fredligt regimskifte på ön. Artikelrubriken talar för sig själv: ”Tredje upptakten för folkomröstning i Kuba”.
Den pådrivande kraften bakom denna planerade folkomröstning är fortfarande Oswaldo Payá, vinnare av det Sacharovpris som utdelas av detta parlament. Fientligheten och småaktigheten hos Castro och hans gelikar oroar honom inte; Payá anser att hans initiativs växande popularitet är viktigare. Allt fler kubaner lägger sin rädsla för regeringens förtryck åt sidan. I maj 2002 överlämnade Payá och hans anhängare 11 020 namnunderskrifter för en folkomröstning till landets parlament. Ytterligare 14 384 namnunderskrifter överlämnades i början av oktober 2003. Omkring hälften av dessa samlades in under tiden efter vågen av gripanden i mars 2003. Det nedtystade parlamentet svarade inte, men det har inte hindrat Payá från att organisera en tredje namninsamling.
I denna resolution ger Europaparlamentet sitt tydliga stöd till de kubaner som längtar efter en demokratisk och konstitutionell stat. Parlamentet förväntar sig att rådet, EU:s medlemsstater och kommissionen visar samma stöd. Jag hoppas verkligen att utskottet för utrikesfrågor gör verklighet av sina föresatser att lägga fram ett utförligt betänkande om situationen i Kuba under nästa sammanträdesperiod. Det är vi skyldiga de fredsälskande människorna på denna ö som lockar så många europeiska turister. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Jag kommer att rösta mot den så kallade kompromissresolutionen som min socialistgrupp inte har undertecknat, eftersom jag anser att den är orättvis, vinklad och inte tar hänsyn till USA:s aggression och hot mot Kuba under nästan 50 år.
Det finns dussintals länder världen över där situationen för de mänskliga fri- och rättigheterna objektivt sett är sämre än i Kuba och ändå talar vi inte om dessa länder med samma oro. I stället upprätthåller EU förbindelser med nästan samtliga av dem och vi har för övrigt just idag utan omsvep röstat för att förnya ett samarbetsavtal med ett av dessa länder.
Vad som inte finns i världen är dussintals länder som USA är lika tvångsmässigt fixerat vid som Kuba. På detta område är det USA som med vissa av våra kollegers naiva eller avsiktliga bistånd bestämmer både vår dagordning och den skandalösa dubbelmoralen i vår hållning.
Jag är av princip för ett frisläppande av de omkring 70 fångarna i Kuba. Men jag är medveten om att människor som har bevisats haft samröre med en aggressiv makt skulle fängslas även i våra länder. Och jag vill säga emot dem som förvanskar sanningen, både när det gäller fångarnas rättegångar och de förhållanden under vilka de avtjänar sina straff.
Ingen skulle bli förvånad, herr talman, minst av allt kubanerna själva, om Bushadministrationen efter sitt olycksaliga försök att ”införa demokrati i Irak” skulle inleda en liknande operation för att ”införa demokrati i Kuba”. Vita huset skulle hitta anhängare bland oss för ett sådant företag, precis som för det senaste, men jag kommer sannerligen inte att vara en av dem, lika lite som jag kommer att vara en av dem som i efterhand ångrar att de inte opponerade sig tidigare.
Jag skulle också vilja påpeka att det inom det kubanska territoriet förekommer kränkningar av de mänskliga rättigheterna, kränkningar av rättssäkerheten, olagliga frihetsberövanden och omänskliga förhållanden, inte för 70 utan för över 600 män som varken har dömts eller omfattats av något rättsligt förfarande. Men detta händer på den del av ön som ockuperas av USA: på Guantanamobasen. Jag är chockad över att de ledamöter som samlar in namnunderskrifter för att fångarnas rättigheter i kubanska fängelser skall respekteras och för att de skall få besöka dessa fängelser inte inkluderar situationen för fångarna på Guantanamo och ett besök på fängelset där.
När det gäller de kubanska medborgarnas mänskliga rättigheter vill jag erinra om att det i USA finns fem kubanska fångar som har dömts till fruktansvärda straff, i rättssäkerhetsmässigt tvivelaktiga rättegångar, för åtgärder som de har vidtagit för att försvara sitt folk mot aktioner av terroristgrupper som är baserade i Miami. Den amerikanska regeringen nekar dem och deras familjer deras lagliga rättigheter enligt den humanitära folkrättens mest grundläggande normer. Vi har i detta sammanhang krävt att rådet och kommissionen agerar och vill i dag, herr talman, upprepa vårt stöd och be parlamentet att stödja de fem personer, som kubanerna betraktar som hjältar, och deras familjer, som i flera fall inte har kunnat besöka dem, inte bara på flera månader, utan på flera år. 
Bergaz Conesa (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Min grupp har alltid försvarat principerna om respekt för och försvar av fri- och rättigheter, mänskliga, sociala och nationella rättigheter och rätten till suveränitet och demokratisk utveckling.
Vi måste alltid ha en saklig utgångspunkt och ingen i detta parlament kan förneka att Kuba, trots sin internationella isolering och den kvävande amerikanska blockaden som landet har plågats av i nästan ett halvt sekel, har uppnått en hög grad av social, ekonomisk, vetenskaplig och teknisk utveckling, vilket är objektivt bevisbart och odiskutabelt. Denna utveckling har bekräftats av indikatorer i avancerade och tillförlitliga studier och undersökningar som har genomförts av flera FN-organ. Det är en utveckling som även inbegriper grundläggande aspekter av det dagliga livet, såsom utbildning, kultur, idrott och hälsa.
Jag beklagar att vissa ledamöter i detta parlament fortfarande så oansvarigt och med en sådan brist på saklighet uttrycker sin ilska mot den kubanska regeringen, men samtidigt vägrar att fördöma de mycket grava förhållanden som till följd av Washingtons instruktioner råder på andra håll i världen, dvs. inskränkningar av fri- och rättigheter, USA:s inblandning i andra länders politiska liv och fångarna på Guantanamo, som ni inte nämner alls och vars icke människovärdiga situation ni inte fördömer. Deras mänskliga rättigheter erkänns inte eftersom USA har bestämt att de befinner sig i ett ingenmansland, men detta territorium tillhör USA, det ligger på kubanskt territorium och Kuba är en suverän stat.
Vi kan inte tillämpa två olika måttstockar för hur mänskliga rättigheter tillämpas internationellt. Det är högst beklagligt att vissa grupper här i parlamentet ständigt fördömer situationen i Kuba för de politiska fångar som är motståndare till den kubanska regeringen, men undviker att debattera de fruktansvärda förhållandena för de fem kubaner som sitter fängslade i USA och som nekas familjebesök och rättvisa rättegångar.
Vår grupp har här i kammaren fördömt detta och ingen har talat för dessa fångar. Jag frågar mig om det är så att fångarna i USA, på Guantanamo och de 10 000 fångarna i Irak och andra länder inte förtjänar samma hänsyn och behandling av Europaparlamentet?
Min grupp anser att de mänskliga rättigheterna är universella och vi försvarar yttrandefriheten, att fångar skall kunna få besök av sina familjer och att varje lands regering skall respekteras, utan politisk inblandning från andra länder. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill först för egen del och på min grupps vägnar välkomna det faktum att fyra politiska grupper lyckades enas om en kompromissresolution som är för och inte mot Kuba; en resolution som är för det kubanska folket och mot en tyrannisk regim.
Jag skulle vilja nämna två datum, så att vi har fullständigt klart för oss vad det handlar om: den 1 maj kommer tio nya medlemsstater att ansluta sig till detta parlament, vår sfär, vårt gemensamma demokratiska hus. För tio år sedan försmäktade åtta av dessa stater under tyranniska kommunistdiktaturer. När muren väl hade fallit kunde de utvecklas i demokratisk riktning, dela samma hörnstenar av rättssäkerhet, demokrati och frihet och leva sida vid sida med oss. Det är en sådan utveckling vi vill se även i Kuba.
Nästa söndag, den 25 april, är det trettio år sedan ”nejlikerevolutionen”, en demokratisk revolution som extremvänstern och kommunisterna snabbt lade beslag på eftersom de, för att använda dåtidens terminologi, ville göra Portugal till ”Europas Kuba”. Vi kämpade hårt 1974 och 1975 för att kunna kalla oss ett fritt och demokratiskt land och inte ”Europas Kuba”. Det vi nu vill se är att Kuba blir ”Västindiens Portugal”; vi vill se de nejlikor som lyste upp Portugal göra detsamma i Kuba; vi vill ta del av den pulserande, färgstarka och varma kubanska kulturen, en kultur som vi högaktar och som vi vill se le och frodas i frihet. Det är detta det handlar om.
Det har talats om dubbelmoral. Jag beklagar här den bristande solidaritet som vissa ledamöter i parlamentet visar inför lidandet i Kuba, där människor för ett år sedan dömdes till tjugo års fängelse eller mer för sin övertygelse. Detta är fruktansvärt! Om ni ogillar dubbelmoral bör ni använda er röst förnuftigt, annars kan de som för fram anklagelserna snart finna att de själva sitter på de anklagades bänk. Som organisationen Reportrar utan gränser nyligen avslöjade i parlamentet är Kuba för närvarande världens största fängelse för journalister. Sedan mars har 27 journalister fängslats, tre satt redan i fängelse. Vi måste därför förbehållslöst visa vår solidaritet med alla dem som förespråkar yttrandefrihet, åsiktsfrihet och politisk frihet i Kuba.
Till sist, ett par ord till stöd för kampanjerna att Nobels fredspris skall tilldelas kubanska demokrater som Rivero Castañeda, en stor författare och poet som sitter i fängelse, eller Oswaldo Payá, som vi tilldelade Sacharovpriset år 2002: Vi får inte upphöra med våra ansträngningar och aldrig sluta att verka för Sacharovinitiativet förrän Oswaldo Payá, så som vi har begärt och som han har rätt till, kan komma hit och tala inför oss. 

Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Kommissionsledamot Nielson! På ettårsdagen av Castros politiska massfängslanden gjorde vi kristdemokrater från Sverige, Danmark, Nederländerna, Belgien, Tyskland, Spanien, Portugal, Tjeckien och Slovakien ett gemensamt upprop i ett brev riktat till FN:s generalsekreterare Kofi Annan. Vi ville påminna om att Fidel Castro den 18 mars 2003 i skuggan av Irak-kriget inledde en repressionsvåg då 75 demokratiförespråkare fängslades på falska grunder och efter summariska rättegångar. De dömdes till mellan 15 och 27 års fängelse vardera.
Sammanlagt utdömdes därmed fängelsestraff på 1 456 år för dessa 75 grundlagsaktivister. Deras öde får inte glömmas bort av omvärlden. Därför är det oerhört angeläget att vi i Europaparlamentet gör detta uttalande idag. Vi anser som Europaparlament att domarna måste hävas i och med att rättegångarna på Kuba uppenbart saknade rättssäkerhet för de anklagade. De har dömts på uteslutande politiska grunder. Vi begär att dessa 75 människorättsaktivister friges och att det sker snarast.
Deras så kallade brott är att de i enlighet med den kubanska författningen har samlat in namn, ungefär 10 000 namnunderskrifter, för en folkomröstning om ett mer pluralistiskt och mer demokratiskt Kuba. För detta har de fått ytterligt långa straff. Flertalet av demokratiförespråkarna tillhör den kristna och kristdemokratiska människorättsrörelsen Movimento Cristiano Liberación.
Jag, tillsammans med José Ribeiro e Castro och 206 andra ledamöter, var initiativtagare till att bjuda in Osvaldo Payá Sardiñas, Sacharovpristagaren, till oss här i Europa. Kommissionsledamot Nielson, låt denna inbjudan förverkligas genom att sätta press på den kubanska regimen så att Osvaldo Payá Sardiñas kan komma till oss. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag måste gratulera dem som har organiserat dagens debatt för deras uppfinningsrikedom. När de inte kunde hitta någon annan ursäkt för att tröska om sitt förtal av det kubanska folket kom de ihåg att det var årsdagen för domarna mot USA-imperialismens agenter och beslutade att den borde högtidlighållas. Men hur högljutt ni än angriper det socialistiska Kuba, ärade kolleger, så kan ni inte förneka att Kuba i själva verket är det enda fria landet på den amerikanska kontinenten, det enda land där makten ligger i folkets egna händer. Det är därför landet har kunnat överleva blockad, hot och invasion. Det är därför USA och EU vill störta den kubanska revolutionen. Om ni verkligen är intresserade av kubanerna och de mänskliga rättigheterna så bör ni därför organisera en debatt om den långvariga blockaden av landet eller om de fem kubanska patrioter som tynar bort i ett fängelse i Miami, utan att ens kunna träffa sina familjer, därför att de agerade mot den terrorism som drabbar deras land. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste säga att det vi just har hört Konstantinos Alyssandrakis säga är ett kusligt eko av ett förgånget som vi äntligen kommer att kunna lägga bakom oss när vi om bara några få dagar välkomnar staterna i Central- och Östeuropa till EU.
I flera decennier har detta parlament kämpat för frihet, mänskliga rättigheter och människors rätt till självbestämmande i Central- och Östeuropa. Detta hjälpte till att driva bort kommunismen och dess diktaturer, fördriva Stalins spöke, riva ner järnridån och nu förena hela Europa i frihet, och det är verkligen kusligt att en sådan kvarleva av denna omänskliga ideologi som Konstantinos Alyssandrakis ställer sig upp här i parlamentet och försvarar den kubanska diktaturen.
Kära vänner, låt mig säga det klart och tydligt: vi är inte, som ni inbillar er, mot det kubanska folket. Tvärtom, så försvarar vi det. De som före 1989 tog till orda här i detta parlament för att försvara kommunistdiktaturerna borde skämmas när deras ord grävs fram ur protokollen. På samma sätt kommer även ni att en dag få skämmas över vad ni i dag har sagt om Kuba, en av de sista brutala och repressiva kommunistdiktaturerna i världen.
Vi har inte någon okritisk inställning till USA och jag tänker sannerligen inte försvara allt som blockaden leder till. Jag är mycket kritisk till den. Men jag måste säga att det är vår självklara plikt som demokrater att med all vår kraft försvara Kubas demokratirörelse, rättsäkerheten och friheten i Kuba mot förtryckarna, representerade av gammelkommunisten Fidel Castro, en man med lika lite insikt som ni, Konstantinos Alyssandrakis, och lika evigt fast i det förgångna. 
Nielson,
   .  Herr talman! Det rör sig helt klart om en fråga som splittrar parlamentet. Detta återspeglar en politisk verklighet, men jag har en vädjan. Jag riktar den till María Luisa Bergaz Conesa, som belyste Kubas goda resultat på områden såsom hälsa, idrott och utbildning. Det är bra, men jag skulle vilja tillägga ”och?”. Det bör vara möjligt, utan att missförstås, att diskutera frågan om mänskliga rättigheter rent objektivt, inte bara när det gäller Kuba, utan även andra länder.
Det är som om detta är ett slags balansakt, ett slags politisk poängtavla som avser totaliteten av Kubas situation, karaktär och sinnestillstånd politiskt sett. Så är inte fallet. Som jag förstår saken handlar det om att uttrycka oro – minst sagt – för de mänskliga rättigheterna där, och som vänner av den nationen har vi i EU rätt att här göra det utan att beskyllas för att trappa upp eller skapa ännu fler problem än vi redan har.
Kommissionen delar parlamentets oro över den människorättsliga situationen i Kuba. Vi behöver se framsteg med demokratin liksom en öppning och normalisering av det politiska livet, särskilt nu, ett år efter massgripandet av oliktänkande. Enligt vår analys har saker och ting inte förbättrats.
EU följer fortlöpande situationen för politiska fångar genom arbetsgruppen för de mänskliga rättigheterna i Havanna och genom kontakter med de fängslades familjemedlemmar. I februari uttryckte de politiska fångarnas mödrar och fruar sin uppskattning till EU-institutionerna för det stöd dessa ger. Europeiska unionen tänker fortsätta att ta upp samvetsfångars fall med de kubanska myndigheterna och att utöva de påtryckningar vi kan för verklig demokratisk reform och respekt för mänskliga rättigheter i Kuba. I förklaringen nyligen av rådets ordförandeskap, i vilken den kubanska journalisten Raúl Rivero gratulerades till att ha tilldelats utmärkelsen World Press Freedom Prize av Unesco, uppmanades de kubanska myndigheterna återigen att utan dröjsmål frige alla fängslade oliktänkande.
Medlemsstaterna stödde nyligen resolutionen om Kuba i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna, i vilken man beklagar domarna mot politiska oliktänkande och journalister förra året och uttrycker förhoppning om att Kubas regering skall vidta åtgärder för att främja en fullständig utveckling i fråga om demokratiska institutioner och medborgerliga friheter.
Europeiska unionen anser att dialogen med Havanna är viktig för att främja politiska, ekonomiska och medborgarrättsliga reformer. Det behövs dock positiva utspel av Kuba om landets politiska fångar. Om Kuba vidtog konkreta mått och steg för att förbättra den människorättsliga situationen, är jag säker på att Europeiska unionen skulle svara omedelbart. Vi beklagar den rådande situationen. Vi ser inte bara utrymme för förbättring, utan även ett av förbättring.
Kommissionen stöder parlamentets initiativ att bjuda in Oswaldo Payá. Vår delegation i Havanna står i regelbunden kontakt med honom och försöker underlätta besöket.
Slutligen fortsätter kommissionen, trots kubanska beslut som hämmar vår verksamhet inom utvecklingssamarbetets ram, gärna att ge bistånd i syfte att främja demokratin och förbättra levnadsstandarden för vanliga kubaner. Vi beklagar den lägre aktivitetsnivån i våra gemensamma förehavanden för närvarande, och utan att vilja skapa ytterligare politisk spänning hoppas vi på och arbetar för en normalisering av läget.
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag har bett om ordet i ett personlig ärende eftersom Bernd Posselt, som inte har bemödat sig om att lyssna på mig trots att jag bemödade mig om att lyssna på honom när han talade, har uttryckt sig på ett sätt som överskrider gränserna för politisk konfrontation.
Jag kan acceptera vilket politiskt argument som helst som svar på de politiska argument jag själv förde fram. Men jag kan under inga omständigheter acceptera hämndaktioner, bannlysningar eller häxjakter. 
Talmannen.
   Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande fyra resolutionsförslag:
– Stephen Hughes, Margrietus J. van den Berg, Marie-Hélène Gillig och Anna Karamanou för PSE-gruppen, Jean Lambert, Theodorus J.J. Bouwman och Hiltrud Breyer för Verts/ALE-gruppen, Gerhard Schmid, Emmanouil Bakopoulos och Dimitrios Koulourianos för GUE/NGL-gruppen om respekt för centrala arbetsnormer i tillverkningen av sportartiklar för de olympiska spelen (B5-0191/2004),
– Anne Elisabet Jensen för ELDR-gruppen om respekt för centrala arbetsnormer i produktionen av sportartiklar för de olympiska spelen (B5-0200/2004),
– Bartho Pronk för PPE-DE-gruppen om respekt för centrala arbetsnormer i produktionen av sportartiklar för de olympiska spelen (B5-0202/2004),
– Brian Crowley för UEN-gruppen om respekt för centrala arbetsnormer i produktionen av sportartiklar för de olympiska spelen (B5-0191/2004). 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär! Anordnandet av de olympiska spelen på den plats där de hade sin upprinnelse i Grekland ger oss ett ypperligt tillfälle att uppmärksamma de humanitära värderingar som är knutna till den olympiska andan och den olympiska stadgan, där respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna över hela världen betonas.
På grund av de allvarliga kränkningar av arbetstagares, bl.a. många kvinnors och barn, rättigheter som vi har konstaterat inom produktionen av sportkläder och skor uppmanar vi därför Europeiska kommissionen att agera och kräva att sportartikelindustrierna och deras internationella förbund tillämpar ILO:s normer. Kommissionen måste också samarbeta med Internationella olympiska kommittén så att denna kommitté inkluderar respekt för arbetstagares internationellt erkända rättigheter i den olympiska stadgan och i sina etiska regler. Vi uppmanar också Internationella olympiska kommittén att kräva att kontrakt med sponsorer och handelsföretag innehåller bestämmelser om att internationellt erkända anställningsnormer och grundläggande rättigheter skall följas. Alla produkter som bär Internationella olympiska kommitténs logotyp måste med andra ord ha tillverkats i enlighet med ILO:s regler.
Jag vill också betona, herr kommissionär, att det behövs en kampanj för att öka kunskaperna och informera européerna inför de olympiska spelen 2004. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I gamla tider, när de olympiska spelen hölls i Grekland, upphörde alla krig så länge spelen pågick. Så synd att detta inte längre är fallet. Det var en hyllning till människans individualitet och värdighet. Nu ser vi i stället att det är just sportskor som har blivit en symbol för mänsklig exploatering. Denna resolution är ett berättigat svar på denna exploatering.
ILO:s normer borde vara bindande i hela världen. I dag är förhållandet det motsatta. Etiska investerare bestraffas genom att drabbas av illojal konkurrens. Vi måste utforma inspektionssystem och öka kunskaperna bland våra konsumenter och fackföreningar. Internationella olympiska kommittén bör inte tillåta reklam för varor som inte tillverkas enligt etiska normer. Europa bör inte enbart använda dessa ILO-normer som en märkning som står för socialt godkännande och rättvis handel, utan också som en organisatorisk princip som vi betraktar som bindande för import och export. Det är förstås ännu inte möjligt, men jag hoppas att vi kan utforma en strategi för detta ändamål, så att vi i framtiden när de olympiska spelen skall hållas kan säga att reglerna för en rättvis världshandel och rättvisa produktionsmetoder har integrerats i själva världshandelssystemet.
Det är frestande att se långt in i framtiden. Flandern ställer nu upp som kandidat för att stå som värd för de olympiska spelen 2016. Kan vi inte säga att vi senast 2016 vill ha ett rättvisare världshandelssystem som inte baseras på marknadsvärde utan på mänsklig värdighet? 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! I den olympiska stadgan och dess grundprinciper betonas att den olympiska rörelsen strävar efter att skapa en livsstil som bygger på den glädje som ligger i att anstränga sig, det goda exemplets fostrande värde och respekten för grundläggande och universella etiska principer. Det är därför mycket viktigt att dessa grundläggande principer innefattar respekten för centrala arbetsnormer i produktionen av sportartiklar för de olympiska spelen.
I dag kan man beträffande denna produktion konstatera att den arbetsrätt som har fastställts av ILO inte respekteras. Flera faktorer visar att många sportartiklar produceras av underleverantörer vars olämpliga arbets- och anställningsvillkor inte bara bryter mot arbetsrätten, utan även kränker de mänskliga rättigheterna. De gör det genom att inte respektera mänskliga arbetstider, genom att inte ge sina anställda en säker och hälsosam arbetsplats och också genom att inte betala något som ligger i närheten av anständiga och rimliga löner. Återigen kan det också finnas anledning att fundera över problemen med barnarbete.
Vi uppmanar också sportindustrin att beslutsamt ta tag i denna olyckliga situation, som den till stor del är ansvarig för och har medverkat till, och vi uppmanar den att snarast möjligt anta och följa en ordentlig etisk uppförandekod som sätter människans värdighet i centrum. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Kommissionsledamot Nielson! Bristen på respekt för ILO:s arbetsrättigheter håller fattigdomen vid liv och hindrar utvecklingen i och med att man pressar ner lönerna och förvägrar människor utbildning, vilket utgör en kränkning av den mänskliga värdigheten.
Vi vet att produktionen av sportkläder och idrottsskor är organiserad genom ett utstuderat internationellt system av underleverantörer. Därför uttalar Europaparlamentet idag att frågan om arbetsvillkoren för de anställda, inte minst i tredje världen, måste tas upp av kommissionen och Internationella olympiska kommittén. Vissa ledande företag inom produktionen av sportkläder och investeringsföretag som känner ett socialt ansvar har också förklarat att den nuvarande hänsynslösa affärs- och arbetspraxisen inom den globala leveranskedjan är ohållbar, leder till osund konkurrens och utgör ett hinder för god företagsamhet.
Det finns också en oro bland oss konsumenter vad gäller oegentligheter avseende anställnings- och arbetsvillkor. Därför, kommissionsledamot Nielson, vill jag vädja till er och till kommissionen – bland så mycket annat ni skall företa er – att agera gentemot Internationella olympiska kommittén, att agera gentemot företags- och sportsektorn och dess underleverantörer för att dessa skall erkänna ILO:s internationella arbetsnormer och för att dessa arbetsnormer skall införlivas i Internationella olympiska kommitténs regelverk. Detta är en fråga om människans värdighet. Herr kommissionsledamot, lycka till i detta angelägna arbete! 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Nielson, mina damer och herrar! Till att börja med tycker jag inte att det är mer än rätt att tacka tillverkarna av sportartiklar för att de förser de minst utvecklade länderna med sysselsättning, löner och skatter. Det råder inga delade meningar om att det på detta område finns utrymme för förbättringar. Jag tror att vi bör inrikta oss på att berömma och offentligt uppmuntra dem som följer ILO:s regler. Vi bör applådera och gratulera dem som uppfyller kraven. Vi bör visa dem hur bästa praxis även kan fungera i de minst utvecklade länderna; sådana stimulansåtgärder skulle enligt min mening vara det bästa sättet att främja ekonomisk aktivitet i dessa länder. Vi betonar vikten av att erkänna och integrera de små och medelstora företagens och även familjeföretagens roll som leverantörer och av att uppmuntra detta både internationellt och globalt med hjälp av objektiva och bra anbudsinfordringar. 
Nielson,
   .  Europeiska kommissionen stöder en förstärkning av centrala arbetsnormer och den sociala styrningen inom globaliseringens ram. Den har tagit flera politiska initiativ på detta område.
Kommissionen anser att mer bör göras för att stärka globaliseringens sociala dimension, och den kommer att bidra till uppföljningen av den rapport som nyligen lades fram av världskommissionen om den sociala dimensionen av globaliseringen, inrättad av Internationella arbetsorganisationen (ILO).
När det gäller de olympiska spelen stöder kommissionen ekonomiskt genomförandet av den avsiktsförklaring som antagits av organisationskommittén för de olympiska vinterspelen i Turin 2006. Däri fastslås organisationskommitténs föresats att ta itu med etiska, miljörelaterade och sociala frågor och att rapportera om verksamhetens sociala inverkan och uppfyllelsen av etiska normer. Initiativet skulle även kunna vara högst relevant för de olympiska sommarspelen 2004.
Europeiska kommissionen bidrar även till att främja företagens sociala ansvar, arbetstagarnas rättigheter och anständiga arbetsvillkor inom sportvaruindustrin. Den uppmuntrar till medverkan och engagemang av alla aktörer, till exempel i kampen mot användningen av barnarbete vid tillverkning av Fifa-licensierade sportkläder och fotbollar.
Ett liknande angreppssätt som omfattar alla centrala arbetsnormer skulle kunna utvecklas för de kommande olympiska spelen med relevanta partner såsom de globala fackföreningarna, det civila samhället i stort, Internationella olympiska kommittén, den internationella federationen för sportvaruindustrin, de olika märkena och företagen samt ILO.
Kommissionen kommer att fortsätta sina ansträngningar att främja ett mer sammanhängande angreppssätt för att tämja globaliseringen och även ge sig i kast med frågor såsom tillämpningen av rättvisa regler i globala leverans- och tillverkningskedjor.
Detta är vad kommissionen kan erbjuda som svar på den oro som framförts. Med tanke på att organisatörerna av de olympiska spelen har övergett amatörismens ideal och frivilligt grävt ned sig i de stora pengarnas djupa, mörka grop, finns det en gräns för vad vi kan förvänta oss av dem i fråga om ekonomisk etik. De utgör bara ännu ett fall i vilket vi skulle kunna diskutera företagens sociala ansvar. Enligt min uppfattning är de inte något speciellt fall. De förlorade sin oskuldsfullhet för länge sedan. Det verkliga problemet är så stort att vi måste gräva djupt i våra resurser om vi vill fortsätta den bredare allmänna kampen för att vinna anständighetssegrar i en värld som är kapabel att skapa barnarbete m.m. – med eller utan de olympiska spelen. 
Talmannen.
   Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande sju resolutionsförslag:
– Niall Andrews för UEN-gruppen om Nigeria (B5-0194/2004),
– Charles Tannock, John Alexander Corrie, Lennart Sacrédeus och Bernd Posselt för PPE-DE-gruppen om Nigeria (B5-0203/2004),
– Didier Rod, Marie Anne Isler Béguin och Nelly Maes för Verts/ALE-gruppen om Nigeria (B5-0205/2004),
– Bastiaan Belder för EDD-gruppen om Nigeria (B5-0206/2004),
– Margrietus J. van den Berg för PSE-gruppen om Nigeria (B5-0209/2004),
– Bob van den Bos för ELDR-gruppen om Nigeria (B5-0211/2004),
– Yasmine Boudjenah för GUE/NGL-gruppen om Nigeria (B5-0213/2004). 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nigeria är Afrikas folkrikaste stat. Landet är en regional supermakt och har både gjort framsteg när det gäller demokrati och bidragit till livsviktiga fredsbevarande militära insatser med syfte att lösa regionala konflikter. Landet är även medlem av AVS och Samväldet. Många nigerianer bor i London, min valkrets.
Liksom i ett antal andra länder där muslimer och kristna lever sida vid sida, såsom Pakistan, Indonesien och Egypten, har sammanstötningar tidvis förekommit. Det senaste våldsutbrottet i den nigerianska delstaten Plateau är särskilt oroande, inte bara därför att våldet har varit fasansfullt, utan även därför att det finns bevis för att islamistiska extremister har rekryterats från närbelägna muslimska länder, såsom Tchad och Niger, kanske med internationella islamiska terroristanknytningar.
Nigeria är tyvärr ett land splittrat av etniska och religiösa skillnader, och regeringen måste göra allt den kan för att bygga solidaritet och social sammanhållning nationellt. Införandet av sharialagar 1999 har varit särskilt söndrande, och vi har bevittnat ådömandet – men ännu inte verkställandet – av steningsstraff, dvs. dödsdomar mot kvinnor som skall stenas till döds efter att ha förklarats skyldiga till så kallat äktenskapsbrott. Det är bara en tidsfråga innan frågan på nytt kommer upp till ytan för att åter störa västvärldens samvete.
Jag har här i kammaren tidigare personligen krävt att Nigeria skall uteslutas ur Samväldet i händelse av att en sådan barbarisk bestraffning genomförs. När allt kommer omkring garanterar 1999 års nigerianska konstitution total trosfrihet, och landet har undertecknat internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter. Jag vädjar därför till de federala och statliga myndigheterna i detta stora afrikanska land att snabbt återställa lag och ordning, att göra en fullständig utredning av missdådarnas identitet och, framför allt, i de fall det har förekommit provokation eller infiltration utifrån, att snabbt ställa alla inblandade inför rätta. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, kommissionär, mina damer och herrar! En minut räcker inte långt när man diskuterar de enorma problem som det stora och folktäta landet Nigeria står inför. Vi och AVS-konferensen var gäster i landet när Obasanjo ”bytte ut” den militära ordningen mot ett demokratiskt system. Det fanns starka och uppriktiga förhoppningar. Men sedan dess har tusentals människor dött i etniska konflikter och allehanda våldsamma sammandrabbningar. Vi besökte också Kano i norr, där en underbar islamsk kultur blomstrar, och fick möjlighet att jämföra den kulturen med kulturen i andra regioner i söder. Men denna fantastiska mångfald av stammar, etniska grupper och kulturer riskerar att bryta samman i en svår väpnad konflikt.
Oljan, som borde vara detta stora lands välsignelse, är i själva verket en förbannelse eftersom den främst används för att köpa vapen och etablera den ena maktgrupperingen mot den andra. Mindre grupper, som ogonifolket, riskerar att falla offer för detta. Jag anser att vi måste ta Nigeria på allvar inom ramen för AVS och att vi noga måste följa vad som händer i detta stora land, eftersom det är ett slags Afrika i miniatyr. Jag hoppas verkligen att rekommendationerna i våra resolutioner som är fokuserade på faran med intolerans och sharialag i dessa länder, stening av kvinnor osv., begrundas för risken är att situationen förvärras ytterligare om vi inte för en mycket närmare dialog, men också kan tillämpa starka sanktioner om reglerna nonchaleras. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Kan någon försvara en attack på en kyrka där män, kvinnor och barn håller gudstjänst? När angriparna skriker åt dem att ge upp och lägga sig ned med ansiktet mot marken för att sedan skoningslöst slå ihjäl dem med machetes och yxor? Tusentals döda, tiotusentals på flykt, hundratals kyrkor nedbrända, rädsla. Offrens enda fel var att de var kristna. Dessa fruktansvärda händelser äger rum i centrala och norra Nigeria. Förövarna är än en gång muslimska fundamentalister. Inte alla är nigerianer, några är muslimska legoknektar från Tchad och Niger. Det har framkommit att en del av finansieringen bakom denna fasansfulla mordorgie kommer från Saudiarabien. Vad göra?
Med föreliggande resolution uppmanar jag de nigerianska myndigheterna att omedelbart vidta effektiva åtgärder för att skydda sina landsmän, särskilt kristna, som fortfarande drabbas av de pågående attackerna. De måste också vidta åtgärder för att sätta stopp för denna islamistiska terrorism, om nödvändigt genom förebyggande insatser, och avskaffa sharialagen i de tolv delstater där den har införts. Om regeringen inte agerar kraftfullt för att stävja våldet finns det anledning att frukta att Nigeria blir skådeplatsen för ett religiöst krig. Jag uppmanar rådet och kommissionen att noga följa situationen och utöva påtryckningar på den nigerianska regeringen att vidta effektiva åtgärder. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär! Det etniska och religiösa våldet i Nigeria har oräkneliga gånger vållat oro i detta parlament.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, som jag har äran att vara ordförande i, har upprepade gånger ingripit och fördömt det uppblossande religiösa hatet i Nigeria, särskilt mot kvinnor, som är en följd av införandet av den islamiska sharialagen och som till och med gör det möjligt att döma människor till stening för otrohet, i strid med Nigerias lagar och konstitution och i strid med Cotonouavtalet och bestämmelserna om respekt för de mänskliga rättigheterna och kvinnors rättigheter.
Herr kommissionär! Det kan förefalla som om den nigerianska regeringen varken har förmågan eller den politiska viljan att upprätthålla 1999 års konstitution och landets lagar. Fundamentalisternas senaste våldshandlingar och utbrottet av religiösa våldsamheter i delstaten Plateau, som har krävt 1 500 människoliv och ödelagt 173 kyrkor, är kulmen på en rad blodiga händelser med muslimska extremister som huvudaktörer.
Enligt min mening bör Europeiska kommissionen utöva sin makt och internationella ställning och agera mer aktivt för att öka säkerheten, sätta punkt för våldsamheterna och främja respekt för religiös tolerans och grundläggande mänskliga rättigheter i Nigeria. Vi behöver med andra ord ett närmare samarbete och utöva påtryckningar på den nigerianska regeringen och president Obasanjo för att se till att konstitutionen och lagarna upprätthålls i landet. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Nigeria, är med sina 120 miljoner invånare det största landet i Afrika och verkar stå under ett ständigt hot om att sprängas sönder inifrån. Detta oljeproducerande land, där en liten minoritets extrema rikedom står i bjärt kontrast mot befolkningens extrema fattigdom, är återigen skådeplatsen för religiösa sammanstötningar som förra månaden krävde 20 människoliv när en by med i huvudsak kristna invånare angreps i delstaten Plateau.
Denna region har under lång tid sjunkit ned i en djup konflikt mellan muslimska och kristna fundamentalister. Det är en konflikt som sedan februari redan har krävt mer än 100 människoliv i regionen. Dessa dystra händelser visar än en gång att fattigdom och sociala klyftor tillsammans utgör en idealisk grogrund för all slags fundamentalism.
I dag praktiseras sharialagen i 22 delstater i norr av de totalt 36 delstaterna i den nigerianska federationen. Guvernörerna i söder, där animister och kristna är i majoritet, har svarat på det islamistiska hotet genom att inrätta ett forum för de södra delstaterna. Det kommer rapporter om att det på alla områden, och även inom institutionerna, införs bestämmelser som kan leda till nya utbrott i landet.
Vi vill inför denna våldsspiral som drabbar en hårt åtgången befolkning kraftfullt fördöma all slags intolerans och religiöst våld. Sedan 1999 har tusentals människor dött i konfrontationer mellan olika folkgrupper. Den gången var sharialagens införande i flera delstater i norr den utlösande faktorn.
Vi uppmanar därför den nigerianska regeringen att vidta nödvändiga åtgärder och finna en konkret lösning som snarast möjligt sätter stopp för detta etniska och religiösa våld. Vi hoppas också att detta inte bara blir ännu en debatt i vår institution. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi måste mycket kraftfullt ta ställning mot kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och aggressionshandlingarna i Nigeria; därom kan det inte råda något tvivel. Till skillnad från islam, som är en stor världsreligion, är islamismen en kriminell ideologi och en tydlig åtskillnad måste göras mellan dem.
Vi måste dock akta oss för att betrakta dessa händelser ur bara en synvinkel. Som vi vet är de flesta staterna i västra Afrika artificiella skapelser som ritades upp på kartan av kolonialmakterna, vilket ledde till att folkgrupper i söder splittrades – ett exempel är ibo- och ewefolken som är kristna och animister och lever på båda sidor av gränsen. Detsamma gäller folken i norr, hausa och fulbe, som mestadels är muslimer och också lever utspridda i flera stater. Det råkar bara vara så statsgränserna drogs; de har under historien aldrig överensstämt med de faktiska etniska förhållandena. Detta är något vi måste ha klart för oss och där är vi européer verkligen medansvariga.
I resolutionen talas med rätta om delstaten Plateau. Det är i Plateau som dessa etniska grupper drabbar samman och situationen blir än mer akut på grund av de ekonomiska orättvisorna och migrationsströmmarna. Hela denna plats är en oerhört instabil smältdegel som lätt kan explodera. Man måste också komma ihåg att Nigeria är en multietnisk stat, ett av världens mest folkrika länder och förmodligen det mest tätbefolkade i Afrika, och att enorma oljeintressen står på spel, vilket innebär att det verkligen krävs stor taktkänsla och skarpsinnigt tänkande.
Trots detta vill jag till min ärade kollega Anne André-Léonard säga att det är lite väl hårddraget att påstå att fundamentalismen finns i både det kristna och islamiska lägret. Det finns ingen kristen fundamentalism i Nigeria. Det finns ingen muslimsk fundamentalism heller; däremot har vi å ena sidan denna komplexa konfliktsituation och å andra islamistiska ideologer som försöker exploatera förhållandena för egna syften. Vi behöver ordentliga kunskaper om dessa länders historia och etniska situation för att kunna hantera frågan; först då kan vi stödja en fredsprocess och förhindra att Nigeria bryter samman i ett blodigt krig som får blodbadet i före detta Jugoslavien att framstå som en bagatell.
Såsom redan har påpekats är vår uppgift därför att aktivt engagera oss i fredsprocessen, men att göra det med goda kunskaper om de verkliga förhållandena i dessa länder som vi kan utnyttja i våra överläggningar. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär, föredragande! Jag anser att denna resolution kommer i rätt tid, eftersom den handlar om vårt förmodligen allvarligaste människorättsproblem i början av det tjugoförsta seklet.
Situationen i Nigeria är oerhört känslig, men den är inte unik. Den upprepas på andra håll, i t.ex. Sudan, vilket dock inte får tillräcklig publicitet eftersom allmänhetens uppmärksamhet riktas mot Irak, där det som sker är ännu mer oförlåtligt eftersom det sker med hjälp av väpnade styrkor från EU. Jag upplever att det vi ser är att ett fanatiskt shariastyre undan för undan vinner mark, särskilt i södra Irak, närmare bestämt i Basra. Det är ett styre som förföljer kristna, förbjuder alkoholdrycker och västerländska kläder och påbjuder slöja, och allt detta sker i samverkan med brittiska trupper på plats.
Det verkliga problemet i situationen i Nigeria är den islamistiska fanatismen. Detta är ett större problem än att landet har invånare med olika etniska ursprung och övertygelser, vilket ju är fallet på de flesta håll i världen och resultatet av den historiska utvecklingen. Detta problem måste bekämpas och vi kan inte fortsätta att bagatellisera det av hänsyn till kortsiktiga kommersiella intressen eller vår oljediplomati. Detta förefaller mig vara det grundläggande budskap som vi måste ge kommissionen och rådet. 
Nielson,
   .  Herr talman! Kommissionen delar oron över konflikter mellan folkgrupper i Nigeria och fördömer alla angrepp och allt våld, oavsett om det är till synes etniskt, religiöst eller socialt osv. till sitt ursprung.
Vi varnar för en förenklad analys av situationen, med fokusering på bara ett område eller en religiös grupp. Våldet står ofta i samband med konflikter om tillgång till resurser, eller också utlöses det av politiska spänningar. I fallet med delstaten Plateau står våldsorsakerna i samband med båda dessa faktorer, och förövarna har kommit från båda sidor av samhället. Det är i sak felaktigt att beskriva detta som något som endast islamiska fundamentalister ligger bakom.
För er kännedom skulle jag vilja tillägga att delstaten Plateau inte tillämpar sharialagar, och det är heller inte troligt att delstaten kommer att göra det, eftersom den har en överväldigande kristen majoritet bestående av grupper av inhemska folkslag och nybyggare. I väldigt mångafall uppstår ett slags social strid mellan inkommande nybyggare och de ursprungliga invånarna – en variant av en konflikt som vi har sett på väldigt många platser. Det svåra med att förstå Nigeria är att det finns flera lager av problem, och varje lager är normalt tillräckligt för att skapa en konflikt. Denna komplexa situation är därför något vi verkligen måste respektera om vi vill göra någon nytta.
För andra gången denna eftermiddag måste jag säga att jag instämmer i Bernd Posselts inlägg. Vi har liknande åsikter om situationen. Hans hänvisning till Jugoslavien är också mycket viktig, eftersom vi där har medverkat till en så kallad lösning som är motsatsen till vad vi, på mycket goda grunder, anser är nödvändigt för Afrika, nämligen att undvika att ändra geografin. Fastän vi har gett dem meningslösa gränser, håller EU och andra – med rätta – med Afrika självt om att vi, så länge Afrikas länder inte vill ändra gränserna, definitivt inte bör råda dem att göra det, även om det är svårt.
Konflikterna mellan folkgrupper i Nigeria har varit uppenbara en tid, och vi har följt situationen som en del av det system för tidig konfliktvarning som kommissionen upprättar. Kommissionen har även anpassat sitt samarbetsprogram så att det återspeglar situationen. Stödet för mänskliga rättigheter i Nigeria är en betydelsefull beståndsdel av vår samarbetsstrategi för landet. Nigeria har dessutom valts ut som ett centralt land för Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter i syfte att besvara just det slags oro som framförts av parlamentet.
Tre projekt godkändes förra året, däribland ett med en nigeriansk icke-statlig organisation som arbetar i delstaterna Plateau och Kaduna, med syfte att främja fred mellan muslimer och kristna. Projektet är även tänkt att förbättra såväl utarbetandet och tillämpningen av sharialagar i överensstämmelse med de garantier för religiös frihet som anges i den nigerianska konstitutionen, som respekten för de internationella konventioner till skydd för mänskliga rättigheter som landet har undertecknat.
Med andra ord är en förståndig parallell tillämpning av sharialagar och Nigerias konstitution en valmöjlighet. Det är vad landet försöker åstadkomma. Jag nämner detta bara som en varning, för vi får inte rusa i väg blint i en riktning utan att verkligen fundera på de svårigheter som är förknippade med detta.
Som jag redan har sagt är andra konflikter med samband till religiösa skillnader mycket viktiga, och vi bör akta oss för att förbise eller marginalisera dessa andra aspekter. Förstår vi inte detta kommer vi inte att vara till stor nytta i en dialog avsedd att sätta stopp för konflikterna. Sociala, ekonomiska och etniska problem – alla dessa andra lager av problem jag har nämnt – måste ges sin rätta plats i analysen.
På federal nivå arbetar kommissionen tillsammans med medlemsstaterna för att stärka den politiska dialogen med Nigeria. Denna dialog är ett av de instrument som föreskrivs i Cotonouavtalet, och den federala regeringen deltar aktivt i den.
Vi har anpassat oss till den speciella verkligheten i Nigeria, där delstaterna spelar en mäktig roll, och det mesta av vårt arbete med samband till vatten och sanitära anläggningar utförs i själva verket i 6 av de 36 delstater som utgör Förbundsrepubliken Nigeria. Vi har inte valt ut de sex staterna utifrån var det är lättast att arbeta, utan utifrån var behovet är störst. Även om vi härigenom inbjuder till problem, är detta det mest meningsfulla sättet att arbeta med saker som står i samband med kärnan i de problem som ligger bakom det som vi här diskuterar denna eftermiddag.
Vi delar kammarens krav på att den federala regeringen skall göra allt som står i dess makt för att skydda sina medborgare, få slut på våldet och främja respekten för de mänskliga rättigheterna och, naturligtvis, religionsfriheten. Vi hoppas att parlamentets antagande av en resolution som är balanserad i denna fråga kommer att betraktas som en meningsfull uppmuntran längs dessa linjer. 
Talmannen.
   Paul Rübig har ordet för en ordningsfråga. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Får jag komma med en begäran? Jag skulle vilja att man undersökte om Markus Ferber i samband med omröstningen om van Hultenbetänkandet konstaterade och förde till protokollet att en ledamot inte var närvarande, vilket senare bekräftades av denna ledamot. Har han rätt att begära rättelse till en röst som han inte avgav i kammaren, trots att det enligt protokollet uppges att han gjorde det? 
Talmannen.
   Tack, herr Rübig. Vi noterar detta och kommer att behandla ärendet på lämpligt sätt. 
Knolle (PPE-DE ).
   – Min begäran till er, herr talman, är att vi får ett ordentligt skydd mot massmedierna när vi skriver in oss i det centrala registret i morgon bitti: vi tror att medierna kommer att vara där på uppdrag av en viss Hans-Peter Martin. Även om vi inte har något att dölja vill vi inte bli trakasserade. Låt mig här och nu försäkra parlamentet att jag fram till helt nyligen inte ens skulle ha trott det var möjligt att jag sedan åtminstone 2002 har utsatts för systematiskt spioneri av en viss Hans-Peter Martin med en kamera i knapphålet. Jag var inte medveten om att någon spionerade på mig. Hade jag känt till det skulle jag sedan 2002 ha hållit mig undan för Hans-Peter Martin.
Jag vill lika kraftfullt fördöma vissa tyska medier som använder en viss Hans-Peter Martin som sitt så kallade huvudvittne och därmed har utsatt bl.a. mig för en avskyvärd förtalskampanj i Tyskland. Jag har i detta parlament alltid följt gällande regler. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Eftersom jag har omnämnts personligen gläder det mig att jag får möjlighet att besvara detta, så att det inte bara är andra som kan slänga ur sig uttalanden här i parlamentet.
Jag vill bara klargöra att det inte finns någon sanning i att personer inom medierna skulle arbeta för mig. Jag vill också klargöra att jag inte har använt någon kamera gömd i knapphålet och, framför allt, att jag för de europeiska skattebetalarnas och väljarnas skull är mycket ledsen över att man här i parlamentet tydligen fortfarande inte förstår att det är reglerna som är problemet och att en egennyttig mentalitet har fått fäste här. Vad detta visar är helt enkelt att bara press från allmänheten kan skapa en medvetenhet om att det behövs reformer, vilket är på tiden och något som flera av mina kolleger och jag arbetar för. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste tyvärr säga att jag hade förväntat mig mer av Hans-Peter Martins uttalande. Jag trodde att han skulle förklara varför protokollet visar att han avgav sin röst om flera av ändringsförslagen till van Hultenbetänkandet, trots att han över huvud taget inte var i kammaren. Det är oförklarligt hur en person kan påstå sig ha röstat om en mängd ändringsförslag när han i själva verket var utanför. Så skulle vi alla kunna göra, ge intervjuer av ena eller andra slaget utanför kammaren och senare.... 
Talmannen.
   Vi kommer inte att behandla denna fråga vidare. Den har debatterats utförligt de senaste dagarna och parlamentets talman har gjort flera utförliga uttalanden.
Debatterna om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer är avslutade. 
Talmannen.
   Vi skall nu genomföra omröstningen(1).
(2)

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Jag instämmer med betänkandets huvudtema där man med oro konstaterar att regionens ekonomiska nedgång har haft fler negativa effekter för kvinnor än män och att fattigdomens feminisering snabbt tilltar. Jag skulle vilja betona att fattigdom och arbetslöshet i kombination med starka patriarkaliska traditioner är de främsta orsakerna till prostitution, sexslavhandel med kvinnor och våld mot kvinnor.
Den potential av mänskliga resurser som kvinnor utgör och som är stor, eftersom kvinnor i allmänhet har en hög utbildningsnivå, underutnyttjas i regionens ekonomiska, sociala och kulturella utveckling på grund av diskriminerande sedvänjor och fördomar.
Regeringarna i sydöstra Europa måste därför, mot bakgrund av den ökande religiösa fundamentalismen och återgången till patriarkala samhällen, garantera grundläggande fri- och rättigheter och respekt för mänskliga rättigheter och tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. De måste också se till att traditioner inte begränsar individens självbestämmande eller kränker kvinnors rättigheter och jämställdhetsprincipen.
Jag noterar med oro att kvinnors deltagande i det politiska livet i de flesta länder i sydöstra Europa för närvarande är lägre än 20 procent, vilket jämfört med andra delar av Europa är det största utestängandet av kvinnor från...
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .  Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna på västra Balkan är särskilt oroväckande och måste därför fördömas.
Såsom Anna Karamanou med rätta påpekar finns det dock problem som inte enbart rör kvinnor. Jag stöder den särskilda tonvikt som läggs vid kvinnors rättigheter, men det finns andra problem som, med tanke på deras omfattning, förtjänar ett större intresse. Föredraganden erkänner också att det har skett en positiv utveckling när det gäller kvinnornas situation. Låt oss inte glömma att några av dessa länder inte blev självständiga förrän ganska nyligen och att de har genomlevt perioder av stor instabilitet och i några fall till och med krig.
Denna region utgörs av en mångfald etniska och kulturella grupper. Det går därför inte att åstadkomma stora förändringar över en natt.
Det var mot bakgrund av dessa synpunkter som jag avstod från att rösta om resolutionen.
Jag anser att EU måste fördubbla sina ansträngningar för att höja dessa länders utvecklingsnivå och inte rikta in all sin uppmärksamhet på enbart en grupps situation, oavsett vilken grupp det handlar om. Detta skulle inte bara leda till en positiv utveckling för kvinnor utan också, vilket är viktigare, till en minskning av många av de problem som ödelägger västra Balkan. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Kravet på ett avskaffande av användning, tillverkning, lagring och överföring av truppminor är rätt och riktigt.
Vi är särskilt oroade över att det finns enorma minerade områden som kräver tusentals offer – i första hand barn – och hindrar människor från att återvända till sina hem, odla sin mark och börja om sina liv efter militära konflikter. Denna situation måste upphöra. Vi måste så snabbt och effektivt som möjligt mobilisera de resurser som krävs för att röja minerade områden, hjälpa till med den sociala och ekonomiska rehabiliteringen av offren och förstöra lagren av truppminor.
Det är lika chockerande att USA – det land som leder kapprustningen och som gör flest militära ingripanden – har meddelat att det inte kommer att skriva under Ottawakonventionen om förbudet mot truppminor och har beslutat att behålla sina 8,8 miljoner så kallade intelligenta truppminor (utrustade med självförstörelsemekanismer). USA har också sagt att landet inte kommer att sluta använda ”konventionella” trupp- och fordonsminor förrän efter 2010, eller med andra ord fyra år efter den tidigare överenskomna tidpunkten. 

Talmannen.
   Parlamentet har gått igenom föredragningslistan(1).
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

