Justering av protokoll
President
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Berthu
Herr ordförande! Jag skulle vilja påpeka att på sidan 5 under rubriken "Parentation" står det att Sir James Goldsmith avled den 19 juni 1997. I verkligheten var det den 19 juli.
Jag skulle i det här sammanhanget också vilja påpeka att det i gårdagens "Översikt" på första sidan nämns att parlamentet hedrat minnet av Moder Teresa och Diana, prinsessa av Wales. Jag tror att man utan att använda alltför mycket bläck även skulle ha kunnat lägga till Sir James Goldsmith.

Ordföranden
Med avseende på ert första påpekande kommer protokollet att korrigeras. Vad gäller det andra påpekandet så framgår det mycket tydligt av det engelska protokollet att ordföranden också hedrade Sir James Goldsmith.
(Protokollet justerades.)

Lika möjligheter för kvinnor och män
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är gemensam debatt om följande två betänkanden:
A4-0257/97 av Kestelijn-Sierens för utskottet för kvinnors rättigheter omårsrapporten från kommissionen "Lika möjligheter för män och kvinnor i Europeiska unionen 1996" (KOM(96)0650 - C4-0084/97).-A4-0251/97 av Kokkola för utskottet för kvinnors rättigheter om kommissionens meddelande om att införa jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga insatser (KOM(96)0067 - C4-0148/96).
Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, kolleger! Först och främst vill jag å mina kollegers i utskottet för kvinnors rättigheter vägnar ge uttryck för vår stora tillfredsställelse. Att fyra betänkanden, och det var nästan fem, kan behandlas tillsammans under debatten på tisdag förmiddag är en framgång. Så vitt jag vet, ordförande, har denna förtursbehandling sällan eller aldrig tillämpats tidigare. Det är ett bevis för att politiken för lika möjligheter tas au sérieux och det är förresten precis som det skall vara.
Herr ordförande, kolleger! Denna årsrapport är den första i sitt slag och i det avseendet har vi här att göra med en primör. Vi välkomnar varmt detta initiativ från kommissionen. Det är nämligen i första hand ett värdefullt instrument för att konstatera vilka framsteg som görs från år till år och för det andra måste även debatten om den politiska strategin för lika möjligheter komma igång.
Herr ordförande! Då det handlar om en första rapport så är det också viktigt att göra ett par kommentarer med avsikten att i fortsättningen leda in kommissionen på rätt spår. Fast den är mycket ingående så saknar rapporten en bra struktur, för mycket översikt och för lite utvärdering. Andra punkten av kritik: viktiga områden saknas, till exempel våld mot kvinnor. Nu över till innehållet. Jag går igenom de sex kapitlen som ungefär återger målsättningen i det fjärde handlingsprogrammet. Det första, och enligt min mening det viktigaste, kapitlet handlar om mainstreaming eller rättare sagt integreringen av jämställdhetsaspekterna i övriga politiska områden och verksamhetsområden. Utskottet för kvinnors rättigheter sluter helt upp bakom detta nya handlingssätt. För att främja mainstreaming vill vi särskilt ha mer uppmärksamhet för den könsuppdelade statistiken. Vidare en konsekvensbeskrivning med avseende på jämställdhet vid lagförslag i linje med redan befintliga företags- eller miljökonsekvensbeskrivningar och för det tredje mainstreaming i Eurpaparlamentets egen verksamhet genom inrättandet av ett kontrollorgan för mainstreaming med två ledamöter inom varje utskott i parlamentet i enlighet med förslaget från kollega Hadar Cars. Her ordförande, samma punkter uppmärksammas i betänkandet Kokkola, ett betänkande som vi kan ställa oss helt bakom.
Kapitel två handlar om världskvinnokonferensen i Beijing. I detta sammanhang vill jag hänvisa till unionens ansvar som initiativtagare. Tyvärr kan vi konstatera att unionen gjort så gott som ingenting när det gäller ett par av Beijingplattformens strategiska mål. Kvinnor och miljö, våld mot kvinnor och kvinnor och hälsa. Vad det senare beträffar så uppvisar det senaste meddelandet om kvinnor och hälsa ändå vissa framsteg.
För det tredje, problemet med underrepresentationen av kvinnor i beslutsprocessen. Kolleger, fotografiet av de statsöverhuvuden och regeringschefer som lade sista handen vid det nya Amsterdamfördraget talar sitt tydliga språk. Förutom drottning Beatrix, inte en enda kvinna. Med rätta anger kommissionen underrepresentationen av kvinnor i den politiska beslutsprocessen som en av orsakerna till det demokratiska underskottet. Här brådskar det med positiva åtgärder och följande åtgärder måste betonas. Ett, införandet av tidsbegränsade kvoteringar eller målsättningar i siffror. Det kan vara effektiva och ibland nödvändiga medel för ett jämlikt deltagande i beslutsprocessen och vi vill vidare också peka på valsystemens inverkan på den kvinnliga representationen i de politiska organen. En undersökning som genomförts av Europaparlamentets generaldirektorat för forskning, visar att majoritetssystem som de i Förenade kungariket eller i Frankrike har en tydlig negativ inverkan på ett jämlikt deltagande av män och kvinnor.
Det fjärde kapitlet gäller kvinnan på arbetsmarknaden. Det behövs en omfattande spridning av de europeiska uppförandekodexar med avseende på lika lön. Vi hoppas att kommissionen kommer att utvärdera framgångarna med dessa uppförandekodexar i nästa årsrapport. För att ytterligare förbättra kvinnans ställning på arbetsmarknaden vill vi ha fler undersökningar med avseende på individualiseringen av rätten till socialt skydd, bättre statut för medarbetande makar till egna företagare via den länge väntade omprövningen av befintliga direktiv.
I det femte kapitlet handlar det om att förena förvärvsarbete med familjeliv och hushållsarbete. Om man vill ge kvinnor och män lika möjligheter på arbetsmarknaden så måste både kvinnor och män bättre kunna förena familjeoch yrkesliv. I det sammanhanget pläderar vi för flexiblare öppettider för affärer och offentliga tjänster och för stimulering av initiativ med avseende på barnomsorg.
Det sista kapitlet handlar om kvinnors rättigheter. En Eurobarometerundersökning visar i detta sammanhang att de flesta kvinnor inte är medvetna om sina rättigheter. Detta kan avhjälpas med informationskampanjer. Jag tänker då till exempel på initiativet citizens first .
Herr ordförande, kolleger! Utskottet för kvinnors rättigheter kunde enhälligt sluta upp bakom mitt betänkande. Vi hoppas, herr kommissionär, att man kommer att ta hänsyn till alla förslag och kommentarer från Europaparlamentet vid utarbetandet av nästa årsrapport och även av de följande. Jag skulle gärna vilja tacka sekretariatet till utskottet för kvinnors rättigheter för dess värdefulla insatser vid förverkligandet av detta betänkande. Till sist vill jag även lyckönska de tre föredragande, vilkas betänkanden denna förmiddag tas upp till debatt, till deras arbete.

Sornosa Martínez
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill börja med att uttrycka min glädje över det paket av betänkanden om kvinnor som vi har i detta plenum, och dessutom på tisdagen och inte på fredagen som det brukar vara.
Diskussioner om ämnen som rör jämställdhet är inte så vanligt förekommande, men det skulle vara önskvärt att de fortsatte för att uppnå jämställdhet. Målet att integrera jämställdhetsfrågorna inom unionens alla politikområden är långt ifrån uppfyllt. Det är därför den här debatten är så viktig.
Kommissionen har i sin första årsrapport om lika möjligheter för kvinnor och män presenterat en utförlig och dokumenterad rapport som ger oss en omfattande bild av ämnet runt om i medlemsstaterna. Men, herr kommissionär, efter att ha läst dokumentet kan man endast säga att den inger en känsla av maktlöshet. Maktlöshet inför den föga verkan de åtgärder som främjar jämställdheten har, maktlöshet inför den arbetsmässiga ovisshet vi kvinnor lider av, maktlöshet för det låga antalet kvinnor i beslutsfattande positioner och i synnerhet maktlöshet inför den avsaknad av strategier som kommissionen visar i detta meddelande.
Vi har en bra studie, bra statistik, och en bedömning av den allmänna situationen. Men jag frågar mig: Och nu då? Kestelijn tar i ett bra betänkande upp intressanta förslag som jag till fullo stöder, och jag ber, herr kommissionär, att kommissionen i följande rapporter har dem i åtanke så att vi kan komma snabbare framåt på den långa vägen mot jämställdhet.
Eftersom jag samtidigt skall tala om Kokkolas betänkande, vill jag säga att av de fyra betänkanden om jämställdhet som presenteras i dag är detta utan tvivel det som, om det genomförs, mest skulle bidra till att förbättra situationen för Europas kvinnor. Det Kokkola begär och föreslår, är en verklig integration av principen om jämställdhet i unionens alla politikområden och strategier.
Jag vill lyckönska Kokkola till hennes arbete och den kritiska analys hon gör av kommissionens meddelande och jag ansluter mig till hennes begäran om större tydlighet. Förvirringen uppstår redan med termen main streaming och slutar i den suddiga gränsen mellan gemenskapskompetenserna och subsidiaritetsprincipen. Om kommissionen delegerar ansvaret till medlemsstaterna och dessa fastställer andra prioriteringar kommer inte en verklig förändring att komma till stånd i jämställdhetspolitiken. Därför är det synnerligen viktigt att den hjälp som ges till olika länder innehåller klausuler som behandlar jämställdhetsprincipen och att det dessutom skall vara obligatoriskt att efterleva dem.
Integreringen av jämställdhetsfrågorna bör vara ett mål för alla, och inom alla områden i den interna politiken, men även vid samarbets- och utvecklingsavtal, och, varför inte, vid utvidgningsförhandlingarna. För att kunna genomföra denna politik med framgång är det nödvändigt att investera, och strukturfonderna kan säkerligen vara det bästa instrumentet för framgång inom main streaming och inom tvärpolitiska jämställdhetsfrågor i Europeiska unionens alla politikområden.
Herr kommissionnär! Vi väntar - jag väntar verkligen - på kommissionens förslag i denna riktning för att snabbare uppnå jämställdhet för alla kvinnor i Europeiska unionen, och att vi också ska kunna exportera vår modell.

Ojala
Herr ordförande! Först vill jag tacka båda dem som har utarbetat betänkandena. Kokkolas betänkande behandlar ytterst grundligt och klargörande det allra viktigaste begreppet inom EU: s jämställdhetspolitik i dag, nämligen mainstreaming.
Jag har haft äran att utarbeta yttrandet från utskottet för regionalpolitik i denna sak och granska hur jämställdhetsynpunkten blir beaktad i EU: s strukturfonder. Trots att denna princip om mainstreaming infördes i förordningen om strukturfonderna för fyra år sedan föreligger det alltjämt stora problem med dess förvekligande. De regional- och strukturpolitiska målen och medlen betonar det tekniska och rationella. Sådant som män kan genom sina traditionella yrkesval. Strukturpolitiska åtgärder som skenbart är könsneutrala erbjuder alltså i själva verket möjligheter för bara ett kön, vanligtvis männen.
För att målet att erbjuda lika möjligheter skall nås, måste kvinnornas särskilda intresseområden bli beaktade. Kvinnornas inressesfär gäller oftare än männens så att säga vardagens infrastruktur, det vill säga lokala och sociala frågor. Kvinnorna har dessutom fortfarande ett större ansvar för familjen än vad männen har. Kvinnornas möjligheter att delta i arbetsliv och utbildning beror alltså i avgörande grad på de tjänster som samhället tillhandahåller, till exempel dagvård och äldreomsorg, skollunch och kollektivtrafik. Det borde ingå i strukturfondernas uppgifter att stödja även sådana tjänster.
Kvinnornas behov kan inte beaktas tillräckligt om deras insats inte ökas på alla nivåer där strukturpolitiska åtgärder planeras, beslut fattas och uppföljning sker. Herr kommissionär! Så borde det vara från kommissionen till de regionala samarbetsgrupperna. Det påstås ofta att det är svårt, rentav omöjligt, att finna kompetenta kvinnor till sakkunniga organ. Hos oss i Finland har vi nog gått framåt i denna sak på så sätt att olika organ såsom sin representant alltid måste föreslå både en kvinna och en man och någondera av dem sedan väljs. Förfarandet säkerställer också att kvinnorna blir bättre representerade i olika organ. Jag vill rekommendera det också inom EU.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Vi står inför en mycket viktig handlingspolitik för integration av jämställdheten och inför ett mycket bra parlamentariskt arbete utfört av Kokkola. Utskottet för institutionella frågor har arbetat med en uppdatering av detta parlamentariska arbete i ljuset av det nya Amsterdamfördraget, det har gjort en betydande insats genom att föreslå en ny beteckning - och jag är mycket tacksam mot Kokkola som accepterat det - och det har också föreslagit att en interinstitutionell arbetsgrupp tillsätts.
När det gäller det nya Amsterdamfördraget måste man visa på att, till skillnad mot andra områden där det nya fördraget knappast avancerar och snarare andas stagnering eller tillbakagång, måste vi erkänna att fördraget, inom området för försvaret av kvinnans rättigheter, gått klart framåt när det gäller erkännandet av diskrimineringen mot kvinnor och också när det gäller försvaret av kvinnans likaberättigande.
I det nya fördraget kan vi i sysselsättnings- och socialpolitiken finna en effektiv väg. Vi måste också påpeka att det inte är säkert, eftersom det nya fördraget är mycket ambivalent och beroende av om man väljer en väg eller en annan för att det ska vara effektivt. Men, hur det än är, måste man erkänna att äntligen, inför det tjugoförsta århundradets början, tar det nya Unionsfördraget tag i det enorma problemet med diskrimineringen av kvinnorna, vilka är mer än hälften av alla europeer. För första gången synliggörs det, och det är inte lite, för vi vet ju att i politiken är erkännandet av ett problem kanske första steget till att man försöker lösa det.

Torres Marques
Herr ordförande! Äntligen en vacker morgon för att behandla en vacker fråga, och detta för alla medborgare i Europeiska unionen och inte bara för kvinnorna. Jag vill alltså gratulera Europaparlamentets ledning till att ha erkänt detta. Jag vill också framföra min uppskattning till alla de föredraganden av betänkanden och yttranden som talat i denna debatt.
Det var hög tid för kommissionen att utarbeta och presentera ett betänkande för Europaparlamentet om lika möjligheter för kvinnan och mannen i Europeiska unionen. Man valde en lämplig tid för detta, 1996. Det räcker inte att bara definiera en politik full av goda intentioner: om man inte utreder genomförandet och erhållna resultat kan dess verkan bli otillräcklig utan att ansvariga politiker får kännedom därom. Det är alltså väsentligt att statistiken inte bara urskiljer resultaten som en funktion av kön, eftersom man använder indikatorer som gör att man kan följa och kontrollera resultaten från den tillämpade politiken.
I Portugal t.ex. presenterade regeringen i år för första gången ett program för att integrera jämställdheten mellan män och kvinnor på alla politiska områden. För att stödja genomförandet tillsattes jämställdhetsrådgivare på varje ministerium. Dessa rapporterar direkt till den höge kommissionären för jämställdhets- och familjefrågor, som ansvarar för uppföljning och kontroll av genomförandet av denna plan.
Förutom detta skall det portugisiska parlamentet i juni 1998, inom ramarna för det fjärde åtgärdsprogrammet för jämställdhet, organisera en andra interparlamentarisk konferens för de parlamentsutskott i de femton länderna i Europeiska unionen och i Europaparlamentet som ansvarar för kvinnans rättigheter. Syftet är just att analysera på vilket sätt den definierade politiken, både i Europeiska unionen och i varje land, för jämställdhet mellan män och kvinnor har tillämpats och vilka resultat som nåtts. Vi hoppas att denna interparlamentariska konferens i Lissabon skall hjälpa kommissionen att på ett mer konkret sätt kunna utarbeta och effektivt bedöma jämställdhetspolitiken i sin nästa rapport för år 1997.
Kommissionär Flynn, jag hoppas att kommissionen har möjlighet att vid utarbetandet av nästa rapport om jämställdhetspolitiken, som en hjälp till Europaparlamentet och parlamenten i Europeiska unionen, inbegripa de många förslag som vi i dag ger er.
Vad gäller mainstream-politiken , dvs. införandet av jämställdheten mellan män och kvinnor i alla politikområden, anser jag den vara ett avgörande steg för att få till stånd en normalisering i samhället, eller om man så vill, för att kvinnor och män inte bara skall ha samma rättigheter och skyldigheter utan också för att de skall få möjlighet att se detta praktiskt genomfört. Det är därför som detta utomordentligt bearbetade betänkande från ledamot Angela Kokkola är ett av de viktigaste betänkandena om jämställdhetspolitiken som Europaparlamentet någonsin diskuterat. Mainstream-politiken kommer genom ratificeringen av Amsterdamfördraget att bli ett av målen för unionen och kommer följaktligen att få enormt mycket större tillämpningsmöjligheter.
Vi kommer därför att vara extremt uppmärksamma, och jag skulle vara tacksam om ni informerar hela kommissionen om det. Vi är inga genier: om inte jämställdheten vore intressant skulle det inte räcka med att genomföra en horisontell politik som integrerar detta mål i varje sektor. Det är absolut nödvändigt att man fortsätter och utökar de särskilda åtgärderna och programmen för stöd till kvinnan. Om vi vill ha jämställdhet är det nödvändigt att under lång tid ha särskilda åtgärder för att övervinna det nuvarande avståndet. Om vi vill ha finansiellt oberoende kvinnor, kvinnliga företagsledare, sysselsättningsskapande kvinnor, kvinnor som främjar en mer human och ekologiskt bestående utveckling, räcker det inte med bara mainstreaming, även om denna politik är mycket viktig. Positiva åtgärder för kvinnan måste upprätthållas och utvidgas. Det blir ett måste att på ett effektivare sätt tillämpa de nya tekniker som för närvarande finns i samhället. Jag är bestämt övertygad om att jag genom att fatta beslut tillsammans med männen kan få se denna jämställdhet bli verklighet.

Maij-Weggen
Herr ordförande! I denna debatt vill jag främst inrikta mig på Kestelijns betänkande som för övrigt är ett alldeles utmärkt betänkande. Peijs, min kollega, kommer att ta upp Kokkolas betänkande.
Det är mycket bra att kommissionen lagt fram årsrapporten och det är också mycket bra att kommissionen beslutat lägga fram en sådan rapport varje år. Jag vill ge kommissionär Flynn en komplimang för detta initiativ. Det är nu redan femton år sedan Europaparlamentet lade fram en omfattande undersökningsrapport om kvinnans ställning i Europa och sedan dess har det hänt en hel del. Jag kanske kan påminna om att på den tiden var Veil ordförande för Europaparlamentet, Yvette Roudi var ordförande för undersökningsutskottet och jag själv var som ung parlamentsledamot allmän föredragande för undersökningsutskottet. Den verksamheten år 1981 åstadkom en hel del. I varje fall har Europeiska kommissionen sedan dess placerat ämnet " kvinnor" högt upp på dagordningen och vi har sedan dess ett eget kvinnoutskott som inrättades därefter. Mycket har ändrats till det bättre sedan den tiden. Medlemsstaterna har på grundval av europeiska direktiv vidtagit en hel del juridiska åtgärder för att tvinga fram en lika behandling av kvinnor. Kvinnornas ställning i undervisningen, på arbetsmarknaden, i politiken, i styrande organ har förbättrats. Det har skett en ordentlig ökning av inrättningar som gör det möjligt för män och kvinnor att förena arbete och barnomsorg. Men ändå finns det fortfarande en hel del saker som ännu inte ordnats på ett tillfredsställande sätt. Egentligen är det ofattbart att, 25 år efter den tredje emancipationsvågen och 15 år efter Europaparlamentets undersökningsutskott, våra barn, våra döttrar - ursäkta att jag här talar om vår generation - fortfarande upplever samma problem av det enkla skälet att de är kvinnor. Jag kan ge ett par exempel: i skolan når pojkar och flickor i dag upp till samma nivå och det är ett stort framsteg. Men det är fortfarande alltför få flickor som går en teknisk utbildning och därigenom hamnar kvinnorna ordentligt på efterkälken när det gäller ny teknologi. I dag är ungefär 40 % av kvinnorna verksamma på arbetsmarknaden och det är ett stort framsteg. För femton år sedan låg den siffran endast på 20 % för Nederländerna. Kvinnor får fortfarande i genomsnitt lägre lön än män och kvinnorna är för koncentrerade till en liten del av arbetsmarknaden och därigenom är deras känslighet för arbetslöshet väldigt stor. Det behövs extra åtgärder för att avhjälpa dessa problem. Att förena hushåll och yrkesarbete har blivit mindre invecklat tack vare den utökade barnomsorgen. Men det är ännu inte bra. En nyligen genomförd undersökning i Nederländerna har visat att hälften av de unga mödrar som till en början försökt fortsätta arbeta ändå hoppar av efter ett antal månader, med allt vad det efteråt innebär för deras ställning på arbetsmarknaden.
Så de kvinnor som går vidare till politiska toppbefattningar. Själv var jag i fem år minister i ett kabinett med bara tre ministrar. Den nuvarande nederländska regeringen har fyra kvinnliga ministrar. Framstegen är alltså väldigt små och gäller inte bara för den nederländska regeringen, det gäller egentligen för alla regeringar. Samma sak gäller också för toppbefattningar inom tjänstemannakåren, i näringslivet, i fackförbunden och i samhällsorganisationer. Här visar även de europeiska institutionerna upp en felaktig bild. Antalet kvinnliga kommissionsledamöter och antalet kvinnliga generaldirektörer och direktörer, sammantaget ser det inte bra ut. Det är synd eftersom Europeiska kommissionen egentligen borde vara ett gott föredöme, för annars är kritiken mot medlemsstaterna inte särskilt trovärdig. Jag skulle vilja be kommissionär Flynn att i fortsättningen ta med kvinnornas ställning i institutionerna i sin årsrapport.
Kvinnornas situation kring år 2000 är alltså bra mycket bättre än för 25 år sedan men problemen är ännu inte lösta och det har till och med tillkommit en del problem. Jag tycker det är bra att kommissionen i fortsättningen lägger fram en rapport varje år.
I många år till kommer det att behövas uppmärksamhet och åtgärder för kvinnans roll i vårt samhälle och kvinnorna måste i detta vara solidariska med de män som hjälper dem. För jämställdhet mellan män och kvinnor i vår värld ger en bättre värld tycker jag.

Daskalaki
Herr ordförande! Jag skulle tillsammans med mina kolleger vilja understryka hur viktigt jag anser att det är att denna diskussion förs i dag på morgonen utan tidspress och att vi har möjlighet att utveckla ämnen som är väldigt viktiga, vilka vi också måste uppmärksamma.
Jag skulle speciellt vilja åberopa Kokkolas betänkande, vilket ber kommissionen och medlemsstaterna att agera på två fronter, för att på så sätt på samma gång främja både en politik för lika möjligheter mellan kvinnor och män och vidtagandet av åtgärder till kvinnors fördel där de befinner sig i en ofördelaktig position. Föredraganden anser att vi borde investera mycket mer, speciellt vad gäller finansiering, för att verkligen kunna utveckla de strukturer vars mål är att tillåta kvinnorna att försäkra sig om en mer aktiv roll i yrkeslivet och huvudsakligen att underlätta det återinträdandet på arbetsmarknaden för dem, vilka av skäl som gäller endast dem som tillhör deras kön, blivit tvungna att avbryta sin karriär.
Bland många andra väldigt viktiga förslag som hon lägger fram, önskar föredraganden att alla myndigheter som är behöriga för genomförandet av mainstreamprincipen utser en tjänsteman, åtminstone en behörig, som skall ansvara för kontrollen av tillämpningen av mainstreaming-kriterierna, och som också skall föreslå förbättringar.
Betänkandet är, som redan sagts, oerhört detaljerat. Det är noggrant och vi måste stödja det. Kokkola har rätt då hon ber om finansiella medel för att man skall lyckas uppnå jämställdhet och då hon insisterar på sammansättningen av en interinstitutionell arbetsgrupp vad gäller tillvaratagandet av jämställdhet i varje unionsåtgärd. Som hon hävdade tidigare i denna kammare, kan vi säga vad vi vill, vi kan utveckla hur många teorier vi vill. Ord är vackra och de kan skrivas och talas, men när medlen för genomförandet av politiken fattas, då förblir orden bara ord, och vi har alla blivit vittnen till denna verklighet, speciellt vad gäller frågor som berör kvinnor. Vi kan alltså inte annat än hålla med henne om att dessa nödvändiga förutsättningar måste uppfyllas för att tillämpa mainstreaming.
Parallellt måste dock de urgamla förutfattade meningarna vad gäller kvinnors delaktighet i skapandet av samhället avlägsnas. Det är inte nu tid att diskutera dem, vi vet alla väl vad som menas med dessa förutfattade meningar. Detta, och detta sades för inte länge sedan här, då ingen kan hävda att det finns en verklig jämställdhet mellan kvinnor och män, framförallt vad gäller möjligheter i arbetslivet, inte ens i den Europeiska unionens stater eller västvärlden mer generellt. I dessa länder vilka vi anser vara exceptionellt civiliserade och ändå ligger efter vad gäller grundläggande civilisationsfrågor, vilket frågan om jämställdhet mellan kvinnor och män är.

Dybkjær
Om någon skulle tvivla på behovet av denna debatt kan han eller hon försöka tänka tillbaka på den senare tidens bildreportage från det politiska livet i vid bemärkelse. Bilderna från förhandlingarna om Amsterdamfördraget: 15-30 män beslutar och skriver under. NATO-utvidgningen: Samma sak, också här är det män som fattar besluten. Det valda demokratiska politiska toppskiktet är män. Om man letar efter framträdande kvinnor under senare tid slås man av två personers bortgång: Moder Terersas och Dianas. Kvinnorollen är Florence Nightingales eller den söta prinsessans, som dessvärre omkom på ett så tragiskt sätt. Med andra ord det är lång väg kvar till jämställdhet.
Om man tittar på våra egna ledser det ju lite bättre ut, men det är ju inte bra, vilket också sagts av de tvåföredragandena, vilkas insats jag i övrigt vill tacka dem varmt för. Det händer lite grann, men långt ifrån tillräckligt. Som kvinna i min ålder och när man i hela sitt liv direkt och indirekt har deltagit i kvinnosaken, skall man vara noga med att inte känna vanmakt, vilket en annan talare också sagt. Vi har ju sagt detta förr. Vanmakt leder som bekant inte till något bra och jag vill därför vara optimist och glädja mig över det vi uppnått. Om jag tittar tillbaka har det naturligtvis hänt mycket, om än inte tillräckligt. Det viktiga som hänt är att vi trots allt inte längre - i varje fall inte offentligt - diskuterar huruvida kvinnor och män är lika bra. Men om de nu är lika bra, varför avspeglar det sig inte tydligare i talen? Det är det dagens debatt handlar om. Finns det trots allt ett osynligt glastak, handlar det med andra ord om att man inom ett antal områden likväl inte accepterar kvinnan eller handlar det om orsaker som har med vardagslivet att göra, t ex familj och barn? Det finns dessvärre alltid en blandning av båda delarna, och därför skall problemen också angripas utifrån bägge hållen. Under alla omständigheter bör vi kvinnor lära oss att förstå att makt aldrig lämnas frivilligt, och att vi aldrig får en verklig jämställdhet, om inte vi kvinnor också lämnar något av vår makt.

Ribeiro
Herr ordförande! Jag deltar än en gång i en jämställdhetsdebatt med samma mål som vanligt, att bidra till att jämställdheten skall bli verklighet, och också för att en maskulin röst skall sälla sig till rösterna från de kolleger som kräver jämställdhet.
Två mycket korta anmärkningar under den tid vi har till vårt förfogande. Det första är ett påpekande om det faktum att denna debatt hålls i dag, tisdag, och inte på fredag förmiddag som tyvärr varit det vanliga för denna och andra frågor som också förskjutits till fredagsförmiddagarna, den andra kommentaren är att det finns en del positiva signaler på det institutionella planet genom införandet i Amsterdam av den nya artikeln 6a och tillägget till artikel 2.
Det är alltså som vår kollega Kokkola, som jag och alla andra talare vill gratulera till hennes arbete, understryker, nödvändigt att vi gör nya framsteg inte bara i teorin utan också i praktiken, att det inte bara blir fler vackra ord som de kring mainstreaming , utan utvärdering varken före eller efter, kvantitativt eller kvalitativt.
Vi vill också gratulera oss själva till förslaget att väl definiera och översätta mainstreaming , det som återspeglar ett universellt behov och vi instämmer med det portugisiska uttrycket "acções para a igualdade" (ung. jämställdhetsåtgärder). Och nu krävs det åtgärder!

Hautala
Herr ordförande! Amsterdamfördraget ger säkert nya redskap att främja jämställdheten och bör också ses som en seger för kvinnorna. Men det som Dybkjær sade är sant. Glastaket finns också i Europeiska unionens ledning. På familjefotografiet står alltjämt en samling gråklädda män, bland dem drottning Beatrix och två kvinnliga utrikesministrar, det är allt.
Det behövs sannerligen redskap för att främja jämställdheten, såsom här har framhållits i många inlägg. Ett sätt att främja jämställdheten är att alla företag och offentliga institutioner årligen gör upp en jämställdhetsplan. I den kan man lägga in temporära kvoter i syfte att stärka kvinnornas eller det underrepresenterade könets representation, Utbildning är också en väsentligt del av att främja jämställdheten i företag och offentliga institutioner. Detta är frågor som kräver aktiv uppmärksamhet. Man måste lära sig detta och just därför är mainstreaming , " jämställdhetens genomslagsprincip" , ett tveeggat svärd eftersom den kräver att man faktiskt aktivt ägnar den uppmärksamhet. Den förverkligar sig inte själv.
Vid förberedelserna inför den monetära unionen är det speciellt viktigt att ta upp jämställdheten och kvinnans ställning, för som Kokkolas betänkande säger, kan kvinnorna drabbas starkt när den offentliga ekonomin skall anpassas till EMU. Anpassningen gallrar ut arbetstillfällen i den offentliga sektorn, i omsorgsarbetet som ju är ett kvinnoarbete.
Avslutningsvis vill jag påminna om att rådet redan 1992 gav en rekommendation om att barnvårdsplatser skall tillhandahållas i medlemsstaterna och denna sak måste föras framåt för att kvinnorna skall kunna delta i arbetslivet.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Att införa jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga instanser är ett berömvärt företag och jag skulle vilja gratulera fru Kokkola, som utarbetat detta utmärkta betänkande.
Innehållet i betänkandet och kommissionens ansträngningar är lugnande. Principerna för mainstreaming bildar underlag för unionens alla åtgärder och hela politik på alla nivåer. Den berör alltså parlamentets samtliga utskott. Målsättningen med lika möjligheter för kvinnor och män ingår på så sätt i samtliga våra åtgärder och det kan vi bara glädja oss åt.
Viss oro kvarstår dock. Hur kan man också på männen tillämpa integreringen av lika möjligheter utan åtgärder för positiv särbehandling av kvinnor, om målet är verklig jämställdhet? Denna brist vittnar om en viss tvetydighet och det stör mig. Vår föredragande förefaller för övrigt vara medveten om detta när hon begär att åtgärder av denna typ skall genomföras på områden där kvinnor fortfarande missgynnas.
Dessa områden är tyvärr fortfarande alltför många och i vilket fall som helst signifikativa såväl ekonomiskt som politiskt. Det är fortfarande få kvinnor som innehar beslutsfattande tjänster. I de femton medlemsländerna innehar kvinnor inte ens en av fem tjänster med ansvar och man kan knappast glädjas åt att 25 % av beslutsfattande tjänster inom kommissionen innehas av kvinnor! Det är förvisso ett betydande framsteg men vi måste gå ännu längre. Jag anser därför, mina kära kolleger, att principen om mainstreaming i första hand måste komma kvinnorna tillgodo. Bristen på jämställdhet som är anledningen till denna debatt påverkar dem mer än något annat. Den nuvarande situationen kräver inrättande av en kompenserande ojämlikhet som är den enda princip som kan leda till verklig jämställdhet mellan kvinnor och män!

Antony
Herr ordförande! Som parlamentsledamot för det franska folket skulle jag vilja precisera att jag i sammanhanget - dvs. för att kommentera Kestelijn-Sierens betänkande - är talesman för min hustru och mina fyra döttrar, samt för mina två kolleger i det regionala rådet för Midi-Pyrénées. Jag skulle vilja tillägga att jag under femton år arbetat i ett företag där hälften av personalen och sjuttio procent av de högre tjänstemännen var kvinnor.
Min hustru, mina döttrar och mina kvinnliga vänner har med finess och humor, eller t.o.m. ironi, sagt att de för allt i världen inte vill ha den jämställdhet som förespråkas av Kestelijn. De har sagt att kvinnorna i medeltal lever tio år längre än männen och att det fungerar utmärkt! De har sagt att de franska kvinnorna inte vill veta av alla de arbeten som förbehålls männen och att de inte lider av den socialistiska saknaden efter de sovjetiska kvinnliga ledarna bland tryckluftsborrar och jordbruksmaskiner.
De har sagt att de inte vill veta av denna överlägsenhet och detta brott mot principen om medborgarnas rättigheter som, enligt Kestelijn, skulle medföra "särskilt stöd till kvinnliga företagsledare" , att de fann politiken med obligatorisk kvotering grotesk. Den franska kvinnan bryr sig inte om att söka sin värdighet, sitt rykte, sitt inflytande i en obligatorisk tilldelning av 50 % av stolarna i trista församlingar. De uttryckte sin förskräckelse inför kravet att man alltid måste ta hänsyn till, jag citerar, "den kvinnliga dimensionen" , ett tråkigt och simpelt uttryck, enligt dem, för ett tal om jämställt barbari.
De gapskrattade när de läste att kvinnor i lägre utsträckning deltog i beslutsprocessen, utom i de nordiska länderna. De bad mig säga att de franska kvinnorna struntar i de modeller som tas upp inom den danska eller den svenska posten och att de avböjer en klumpig imperialism som försöker "ändra den politiska kulturen" eftersom deras politiska kultur, som har sina rötter i tre tusen år av grekisk-latinsk och kristen civilisation, är den med vårt folks stora hjältinnor, från Antigone till Jeanne d'Arc, från den heliga Geneviève till Moder Teresa, men också den med myriader av talanger inom alla områden av känsla, konst och skönlitteratur. De sade att de blev bestörta inför en text som varken talar om kvinnlighet eller moderskap utan nöjer sig med att med en avskyvärt maskulin grovhet ta upp ett "vid graviditet" .
Som om jämvikten och skönheten i den mänskliga naturen inte skulle förverkligas vare sig i härligheten eller harmonin mellan de två kompletterande principer som kvinnlighet och manlighet innebär och såsom Skaparen önskat. Som om överföringen av livet till dess slut, efter glädjen i den gemensamma befruktningen, inte på ett ojämlikt och magnifikt sätt var förbehållen kvinnan. Som om det - utom vid särskilda tragedier - inte först och främst vore hon som bäst kan vagga, luta sig över, älska, trösta, uppfostra. Som om Blanka av Kastiljen verk att förbereda den blivande Ludvig den helige för livet inte är ett uttryck för det mest magnifika kallet, nämligen moderskapet.

Gröner
Herr ordförande, ärade kolleger! Konceptet med mainstreaming välkomnar vi mycket i utskottet för kvinnors rättigheter och i min grupp, för jag antar att vi här har ett stort arbete framför oss. Diskussionen är mycket viktig, men trots det finns vi inte med i tidningarnas rubriker. Vi måste förankra konceptet i människors huvuden. Därför är det nödvändigt att vi fortsätter att köra på ett dubbelspår. Vi måste behålla de positiva åtgärder vi har för att stöjda kvinnor! Det går inte utan kvotering. Vi måste även inom andra politiska områden förankra jämställdheten.
Jag skulle vilja beröra budgetförfarandet, för det är mycket intressant. Vi drev förra året i budgeten för första gången feminiseringen och förde överallt i kommentarerna in kvinno- och könsspecifika frågor! I strukturfonderna, i de stora Phare-, Tacis-, Meda-programmen osv. lyckades vi få in kommentarer. I intensiva kontakter med kommissionens olika generaldirektorat fick vi resultat som på ett belysande sätt visar att mainstreaming i enskilda fall fungerat mycket bra, inom andra områden mycket dåligt, t.ex. i industripolitiken. Där saknas mainstreaming i hög grad. När det gäller regionalpolitiken görs stora ansträngningar, i informationspolitiken står många möjligheter öppna. Ett arbetsdokument som jag presenterat i utskottet för kvinnors rättigheter visar tydliga exempel.
Vi måste bli mer medvetna. Om vi nämligen, som kommissionens årsrapport visar, fortsätter i samma tempo som hittills med att förankra jämställdheten behöver vi ungefär 100 år tills den till slut är genomförd.
I Sverige finns en intressant modell. Här måste alla chefer innan de börjar på en chefspost genomgå gender training , även ministrar, alla ministrar. Även t.ex. biskopar måste vidareutbilda sig. Jag tycker att det är en riktig väg. Vi kommer att kämpa för att jämställheten förankras i människornas huvuden, att den genomsyrar alla politiska områden, i alla bestämmelser. Jag uppmanar framför allt även männen att stödja kvinnorna i detta.

Ryynänen
Herr ordförande, herr kommissionär! Kommissionens första årsrapport om lika möjligheter för kvinnor och män är i och för sig ett positivt framsteg. Jag tror att den blir till nytta när den kommande jämställdhetsutvecklingen planeras och genomförs, men självfallet är det beklagligt att denna rapport ännu inte innehöll den grundliga utvärdering och analys som behövs för att utvecklingen skall ta fart. Jag hoppas att det goda åtgärdsförslaget i betänkandet också kommer att verkställas.
Kvinnors medverkan vid beslut på alla nivåer måste främjas. Jag tror att temporära kvoter är ett effektivt redskap för att nå detta mål och när en naturlig jämställd representation väl har nåtts i beslutsorganen, kan kvoten slopas. Jag tror att erfarenheterna av kvoterna i den finska jämställdhetslagen kommer att visa detta.
Jag beklagar att vi ännu är fjärran från lika lön för lika arbete trots gemenskapens lagstiftning och de nationella bestämmelserna i många stater. Löneklyftan måste äntligen överbryggas och vi måste slippa en delad arbetsmarknad. Likaså måste vi ta effektivare metoder i bruk för att utvärdera arbete så att värderingen av arbetet inom nu underavlönade kvinnodominerade branscher kan höjas.
Även i det regionala utvecklingsarbetet är kvinnorna klart underrepresenterade. Det leder till att kvinnointensiva projekt och företag inte får plats i de regionala utvecklingsprogrammen och stöd ur strukturfonden, det vill säga att det kvinnliga inslaget i de beslutande organen snabbt måste ökas även på regional nivå.

Ghilardotti
Herr ordförande! Låt även mig framhålla det glädjande i det faktum att en stor del av debatten denna tisdagsförmiddag ägnas frågan om lika möjligheter för män och kvinnor. Detta innebär inte bara att det som utskottet för kvinnors rättigheter och Europaparlamentet har sagt börjar tas på allvar, utan att detta, tillsammans med andra, börjar bli en av de centrala politiska frågorna för Europeiska unionen.
Här handlar det om två viktiga betänkanden. Det första, om kommissionens årliga rapport om lika möjligheter för kvinnor och män, vars föredragande är Kestelijn-Sierens, redovisar de framsteg som har gjorts under de senaste åren när det gäller att tillämpa lika möjligheter, att utvärdera de framsteg som gjorts, att ge gemenskapens politik för lika rättigheter en tydligare profil, att uppmuntra diskussionen om framtida strategier och att nå ut till en stor publik, eftersom, om man skall döma av de uppgifter som framgår av betänkandet, man kan sluta sig till att kvinnornas rättigheter och behovet och nödvändigheten av att få dem respekterade fortfarande är lite erkända. Betänkandet omfattar sex olika kapitel och följer, i huvudsak, det fjärde handlingsprogrammets uppläggning. Det är ett positivt faktum och det innebär att det finns en kontinuitet och konkretion i de val som träffats och i den politik som följts under de senaste åren.
I sin helhet innehåller kommissionens rapport, och här instämmer jag med föredraganden, en stor mängd information, av vilken man kan sluta sig till att, trots de framsteg som gjorts, så ligger principen om lika möjligheter tyvärr fortfarande långt ifrån att verkligen konkret tillämpas i verkligheten. Låt mig ta ett par exempel som rör arbetslivet. Trots ett ökande inslag av kvinnor på arbetsmarknaden, så finns det en mycket stark segregation när det gäller kvinnlig sysselsättning, såväl horisontell som vertikal. Bland kvinnor finner man en högre arbetslöshet, framför allt bland de långtidsarbetslösa. Trots nationell lagstiftning och gemenskapslagstiftning så förekommer det fortfarande en skillnad på, i genomsnitt, cirka 20 procent mellan kvinnors och mäns löner. Ett annat exempel utgörs av behovet av balans när det gäller mäns och kvinnors deltagande i beslutsprocesserna. Även här ser man, trots de framsteg som har gjorts - Beijingkonferensen, kommissionens meddelande - i genomsnitt mindre framsteg inom Europeiska unionen när det gäller kvinnorna, naturligtvis med skillnader mellan olika medlemsstater, trots den betydande utvecklingen när det gäller kvinnornas bidrag och deras betydelse, med stora skillnader när det gäller situationen i olika länder.
All den information som står till förfogande när det gäller frågans olika aspekter åtföljs emellertid inte av en noggrann analys och framför allt en utvärdering av effekterna för politikens utformning. Det är av den anledningen som jag vill uppmana kommissionen att ta hänsyn till de förslag som föredraganden redovisar i sitt betänkande, så att nästa rapport kommer snabbare, kan användas på ett mer mångsidigt sätt och är mer uppmärksam också när det gäller de förslag Europaparlamentet sedan länge har redovisat i sina olika betänkanden, innehåller fler goda exempel och konkreta instrument, så att mainstreaming , ett ämne som behandlas i Kokkolas betänkande, verkligen blir en inspirerande princip i alla politiska beslut, såväl på unionsnivå som när det gäller medlemsstaterna.
Kokkola gör en mycket skarpsynt analys av hur principen mainstreaming kan tillämpas och lyfter fram inte bara de positiva aspekterna, utan även de brister som fortfarande existerar och ger en serie förslag som jag tror att kommissionen borde ta hänsyn till i sitt arbete. Mainstreaming är inte ett alternativ till positiva åtgärder: med tanke på att vi är långt ifrån en fullständig tillämpning av lika möjligheter måste båda utvecklas ytterligare. Mainstreaming skall tillämpas i all politik, och därför vilar ansvaret för detta på såväl kommissionen som medlemsstaterna. Kommissionen borde ha möjlighet att spela en viktigare roll när det gäller de enskilda staternas olika projekt på utbildningsnivå, ha ett ansvar när det gäller utbildningen av den personal som sedan skall tillämpa reglerna om lika möjligheter. I debatten om revideringen av strukturfonderna måste bindande regler införas, så att medlemsstaterna verkligen respekterar principen, eftersom de i annat fall riskerar ingrepp i finansieringarna. Det är nödvändigt att den information som hittills har framkommit förvandlas till bindande regler och konkreta instrument för en verklig politik för lika möjligheter inom Europeiska unionen.

Lulling
Herr ordförande, herr kommissionär! I likhet med många av mina kolleger skulle jag först vilja uttrycka min tillfredsställelse. I motsats till vad som brukar vara den tråkiga vanan i parlamentet, återfinns betänkandena från utskottet för kvinnors rättigheter för en gångs skull på föredragningslistan för tisdagen, och inte för fredagen då flertalet av våra kolleger tagit en för lika tråkig vana att lämna Strasbourg i förtid.
I likhet med oss hoppas utskottet att vår debatt skall nå en stor publik, eftersom det gäller att förbättra förståelsen och utvecklingen av politiken för lika möjligheter. I dessa två betänkanden ställs vi och den intresserade allmänheten inför ett nytt språkbruk som jag fruktar inte förbättrar förståelsen för vårt samtalsämne. Jag tänker särskilt på de miljontals kvinnor för vilka vi vill garantera lika behandling och lika möjligheter.
Det är mycket lovvärt att ha uppfunnit mainstreaming , men det är ett ord som är svårt att översätta till Voltaires språk. Som vår föredragande Kokkola, som jag gratulerar, mycket riktigt konstaterar är det ett främmande koncept, utom för en liten minoritet specialister. Utskottets avsikt att införa jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga instanser har emellertid vårt stöd, med tanke på att mainstreaming inte kan göra jämställdhetspolitiken överflödig, i den mening som avses i artikel 119 och på grundval av konkreta direktiv och program. Dessa måste naturligtvis förses med tillräckliga budgetmedel, vilket inte är fallet för närvarande.
Betänkandet från Kestelijn-Sierens, som jag också gratulerar, illustrerar på ett utmärkt sätt den väg som återstår att gå, fyrtio år efter att Romfördraget trätt i kraft, för att avskaffa den diskriminering som kvinnor fortfarande är offer för inom många områden.
Det handlar bl.a. om att i mainstreaming föra in begreppet genusperspektiv. Främjandet av genusperspektivet i det stadium där projekt och program utarbetas, medvetandegörande av tjänstemännen för frågor om genus är andra krav som tas upp i betänkandena.
Apropå termen "genus" påpekade en av mina franska kolleger, Bourlanges för att nämna honom vid namn, att på hans språk är ordet "genus" normalt förbehållet grammatiken. För personer däremot används ordet "kön" . Han preciserade dessutom att det endast är i Marcel Proust som ordet "genus" används med en indirekt sexuell konnotation. I slutet av "Un amour de Swann" säger författaren att Swann hade förstört sitt liv för en kvinna som inte var av hans slag. Det handlar om en krypterad ordlek för att antyda att det genus Swann föredrog kanske inte var av det kvinnliga slaget.
Innebär det nya begreppet genusperspektiv som dyker upp i våra texter att vi skräms av ordet kön? Jag hoppas att det inte är så, eftersom sexuell diskriminering fortgår och den kommer inte att försvinna för att vi fastställer nya benämningar för en politik som skall fortsätta att bygga på att vilja behandla de två könen, som lyckligtvis är olika, utifrån ett jämställdhetskriterium när det gäller rättigheter och möjligheter för kvinnor och män.

Crawley
Herr ordförande! Jag skäms över att inte kunna citera Voltaire och Proust som fru Lulling gjort på ett så boklärt sätt. Jag vill förena mig med mina kolleger och säga hur underbart det är att ha en hel förmiddag på sig att fira de framsteg kvinnorna gjort i Europeiska unionen, liksom också att framföra våra allvarliga farhågor med avseende på attityderna hos, och bristen på, effektiva åtgärder från regeringarnas och Europeiska unionens sida när det gäller de ogynnsamma lägen kvinnor ännu ställs i.
Jag välkomnar varmt mina två kollegers betänkanden. Kestelijn-Sierens betänkande applåderar med rätta det faktum att vi för första gången har en årsrapport i Europeiska unionen om lika möjligheter för kvinnor och män. Denna årsrapport kan bli till ett instrument för att klarlägga och förklara jämställdhetspolitiken för allmänheten i Europeiska unionen, i synnerhet kvinnorna, som länge efterfrågat en igenkännbar struktur genom vilken de kan förstå dess framsteg, tidplan och beslutsfattande. Kommissionens årsrapport utgör ett seriöst och betydande bidrag till Europeiska unionens jämställdhetsdebatt i slutet av nittonhundratalet.
Kestelijn-Sierens gör emellertid också rätt i att uppmärksamma bristerna i kommissionens rapport, såsom behovet av mer omfattande analyser och utvärderingar, nonchalerandet av det viktiga arbete inom Europaparlamentet om jämställdhet, och ignorerandet av sådana viktiga diskussionsfrågor, nära våra hjärtan, som våld mot kvinnor och den inverkan regeringskonferensen kan komma att ha på lika möjligheter, liksom också utvidgningens inverkan.
Vadbeträffar frågan om mainstreaming vill jag gratulera min kollega, Kokkola, till hennes betänkande. Mainstreaming utgör ett mycket allvarligt försök från Europeiska unionens institutioners sida att åstadkomma en kulturell attitydförändring inom alla politikens områden. Denna kulturella förändring kommer att ta tid. Man har klagat på att endast en mycket liten grupp intresserade personer, experter, de i jämställdhetsbranschen kan man säga, förstår vad mainstreaming är för något. Om den skall fungera och om kvinnorna verkligen skall kunna behandlas rättvist i Europeiska unionens politik, så måste kommissionen och parlamentet bemöda sig om att förkunna mainstreaming från nu och till det tjugoförsta århundradet.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Kommissionären har i dag med rätta fått en hel serie komplimanger, till vilka jag vill lägga mina egna, komplimanger som bör utsträckas även till de båda föredragandena. Detta är en viktig diskussion, såväl vad gäller själva frågan som när det gäller att komplettera debatten, och det är en diskussion som är viktig inte bara för oss. Låt mig understryka hur viktig diskussionen är för det stöd den kan ge till olika jämlikhetsinstitutioner i våra medlemsstater, till konsulter och organisationer.
I den debatt som har varit skulle jag vilja lyfta fram ett par punkter, och först av allt årsrapportens stora betydelse. Den är ett viktigt instrument, såväl på grund av det som rapporten representerar som det som den enligt min åsikt kan bli, framför allt när det gäller problemets synbarhet - om det är sant att endast 20 % av kvinnorna är medvetna om att det existerar jämställdhetslagstiftning - och för det som den kan komma att betyda när det gäller analys och utvärdering av politiska beslut, såväl inom gemenskapen som i de enskilda medlemsstaterna.
Rapporten skulle i grunden kunna bli, om vi verkligen lyckas tillämpa den, ett instrument för att undersöka de svårigheter som uppkommer inom jämlikhetspolitiken. Just eftersom det är ett viktigt instrument kommer kommissionären att förstå de markeringar som kommissionen har gjort och de mycket kloka påpekanden som föredraganden Kestelijn har velat göra i sitt betänkande, framför allt när hon talar om behovet av en strategisk vision. Jag frågar mig: vad innebär en " strategisk vision" ? Det innebär att detta betänkande borde innehålla ett ställningstagande i brytpunkten mellan gemenskapens politik och nationell politik, och i brytpunkten för de olika problem man debatterar inom Europeiska unionen när det gäller lika möjligheter. Det innebär att man måste återuppliva målen i det fjärde ramprogrammet - för när allt kommer omkring, om de inte vore aktuella i dag så skulle det innebära att vi missat själva målen - men det innebär också att vi måste kunna samla allt viktigt och betydelsefullt som växt fram inom gemenskapen och de enskilda medlemsstaterna och inte gå förbi de aspekter som många gånger kan vara dramatiska och svåra att programmera. Om vi till exempel i dag också hade haft med Waddington-betänkandet, skulle vi ha kunnat åskådliggöra kontrasten mellan ett problem som människohandeln, och det tomrum man kan notera i själva rapporten.
En sista synpunkt, slutligen, när det gäller Kokkolas betänkande. Jag anser att det centrala i denna strategi borde vara det goda exempel som gemenskapen kan ge, framför allt när det gäller en aspekt: förhållandet mellan lika möjligheter och de sociala fonderna, gemenskapens strukturfonder, såväl när de politiska programmen bestäms - redan i april 1996 förklarade kommissionen tydligt att man även i medlemsstaterna borde tillämpa denna koppling - men vi vet att detta bara är en enkel vägledning, som inte har hittat sin konkreta tillämpning - som framför allt i det ögonblick när strukturfonderna skall revideras. Vi anser att en förenkling av målen skulle kunna tillåta att man systematiskt inför frågan om lika möjligheter och, slutligen, en utvärdering av vilken effekt jämställdhetsdimensionen skulle få om den tillämpades inom alla politiska områden.
Det är ingen tillfällighet, men under eftermiddagen kommer vi att diskutera övervakningscentrum för små och medelstora företag, där man har gjort en utvärdering av denna typ, som skulle kunna vara betydelsefull...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Van Lancker
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Jag skulle vilja använda mina två minuter i slutet av denna debatt till att för ett ögonblick blicka framåt, för vi har väl nu, med kommissionens meddelande och årsrapport, tack för dessa herr kommissionär, ett bra instrument för detta. Det gäller nu framförallt att göra hårda fakta av de vackra principerna på detta papper och omsätta dem i hårda åtgärder. Det verkar vara mer än tydligt att mainstreaming i de flesta medlemsstater absolut inte är en självklarhet. Jag är övertygad om att det inte är en fråga om terminologi, att man inte förstår ordets innebörd, utan en brist på politisk kultur.
Likväl står vi inom den närmaste framtiden inför ett antal mycket viktiga utmaningar där idén mainstreaming kommer att behöva visa hur användbar den är.
Först och främst sysselsättningen, toppmötet i Luxemburg. Flerårsplanerna som ställdes upp efter Essen skulle i de flesta medlemsstater med nöd och näppe ett jämställdhetstest. I de flesta planer för de flesta medlemsstater går kvinnorna inte att hitta eller också har de skjutits undan i hörnet för riskgrupper. Det står därför också klart för mig, herr kommissionär, att det är av yttersta vikt att toppmötet i Luxemburg förstår att kampen mot arbetslösheten även är en kamp för lika möjligheter.
För det andra, de har redan nämnts ett här par gånger, strukturfonderna. Även där visar det sig att medlen i de regionala fonderna och i jordbruksfonderna sällan används för initiativ som stimulerar ett deltagande av kvinnor.
För mig står det klart att det vid ombildandet av strukturfonderna måste ses till att de över hela linjen används på ett kvinnovänligare sätt. Det innebär att vi måste förverkliga mainstreaming , att vi utarbetar tydliga mål, kriterier, fastställer indikatorer, utvärderingsmetoder på grundval av statistik som inte är könsneutral. Som någon nyss sa, herr kommissionär, vi förväntar oss alltså att ni utvecklar benchmarking för kvinnor, att ni utarbetar ett test för lika möjligheter.
Det kraftigaste instrumentet vore naturligtvis vara att många fler kvinnor kunde delta i beslutsprocessen. Det har redan tagits upp flera gånger i den här debatten. Tyvärr har Amsterdam inte gett oss något nytt instrument för detta. Jag hoppas att kommissionären och kommissionen skall använda Amsterdamfördraget på ett så kreativt sätt som möjligt för att även där skynda på utvecklingen.

Mann
Herr ordförande! När det gäller att förverkliga jämställdheten mellan kvinnor och män, har vi uppnått blygsamma framsteg inom Europeiska unionen. Det framgår tydligt av kommissionens årsrapport för 1996 och ur Kestelijn-Sierens betänkande. Det finns fortfarande grava brister både på gemenskapsnivå och på nationell nivå. De som talat före mig har med rätta påpekat detta.
Mainstreaming är emellertid som huvudströmning en viktig idé för att förverkliga kvinnors och mäns lika berättigande som redan borde ha genomförts med förutsättningen att den skall genomsyra Europeiska unionens samtliga grundtankar och åtgärder och inte stoppas undan i nischer och i undanskymda vrår. För att möjliggöra varaktigt positiva förändringar är det nödvändigt med specialprogram, från information och att öka medvetenheten till kvalitativa analyser av program och handlingsplaner.
Förslaget till Amsterdamfördrag har stärkt de rättsliga principerna för åtgärder inom jämställdheten. Förr var artikel 119 den enda hänvisningen. Nu kommer artikel 2 att kompletteras med jämställdhetsfrågor. Gemenskapen har således fått som uppgift att undanröja ojämlikheter och förbjuda diskriminering på grund av kön. Även det sociala protokollet och sysselsättningskapitlet innehåller viktiga ändringar, vilket vi i utskottet för kvinnors rättigheter med tillfredställelse kan konstatera. Mainstreaming angår alla, som föredragande Angela Kokkola formulerat det i sitt engagerade utarbetade förslag, både kvinnor och män. Männen måste ovillkorligen tänka om, säga adjö till gamla traditioner och visa en vilja till att förändra sig. Det visar sig i yrkeslivet, där precis som förut chefspositionerna är könsspecifikt tillsatta trots bevisligen höga yrkeskvalifikationer och social kompetens hos kvinnorna.
På arbetsmarknaden är kvinnor som förut en godtycklig reserv som man kallar på vid behov. När det är goda tider lockas de till jobben och i dåliga tider avskedas de. De saknar trygghet och perspektiv. Åtgärder för att stödja dem är som förut en bristvara, t.ex. när det gäller att skaffa sig bättre yrkeskvalifikationer, utbildning inom tekniska områden - gu´ bevars fortfarande en typisk manlig domän! Eller när hon kommer tillbaka till arbetsmarknaden efter småbarnsåren.
Betänkandet rekommenderar kriterier för utvärdering av jämtälldhet och kräver med all rätt studier av konsekvenserna av Mainstreaming i medlemsstaterna. De många olika möjligheter som finns inom strukturfondernas område för att stödja kvinnor, från pilotprojekt till att höja kvinnornas andel står också på vår gemensamma önskelista. Herr kommissionär, vi räknar starkt med Europeiska kommissionens kapacitet att motiverat genomföra detta.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka alla dem som medverkat för deras verkligt starka stöd för vårt nya redskap - årsrapporten. Den har fått ett mycket gott mottagande och detta gläder mig verkligen mycket. Jag vill särskilt ta tillfället i akt att tacka de föredragande från utskottet för kvinnors rättigheter, Kestelijn-Sierens och Kokkola, för deras storartade arbete med att utarbeta betänkandena om kommissionens årsrapport "Lika möjligheter för kvinnor och män i Europeiska unionen 1996" och om kommissionens meddelande om att införa jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga insatser.
Det gläder mig sannerligen att notera att de varmt välkomnade denna kommissionens första årsrapport: "Lika möjligheter för kvinnor och män" . Sedan rapporten publicerades har den tagits emot mycket väl av pressen, liksom också av Europeiska rådgivande kommittén för lika möjligheter för kvinnor och män, av den Ekonomiska och sociala kommittén och av många av de övriga organisationerna för lika möjligheter utöver dessa.
Många av förslagen i Kestelijn-Sierens betänkande för utskottet för kvinnors rättigheter är mycket konstruktiva och mycket användbara för oss, och vi kommer att försöka att ta dem i beaktande i så stor utsträckning som möjligt vid upprättandet av nästa rapport.
Den första rapporten försöker uppfylla tre huvudmål: synlighet, strategi och konvergens. Föredraganden anser att strategimålet ännu inte är fullt utvecklat. Detta är något som vi kommer att arbeta med och som kommer att utvecklas ytterligare i framtiden.
Jag välkomnar förslagen till ämnesområden att ta med i kommande årsrapporter och vi kommer att ta dem med oss som mycket användbara förslag. De kommande rapporterna kommer absolut att ägna sig mer åt utveckling under året i fråga. Vad gäller kapitlet om medlemsstaternas genomförande av Beijingplattformen så skrevs detta på grundval av information som samlats in från medlemsstaterna, och omfattar perioden fram till och med juni 1996. Ytterligare information om plattformens genomförande på nationell nivå kommer att tas med i 1997 års rapport, som redan håller på att förberedas. Som efterfrågat kommer rapporten för det året att innehålla mer information om utvecklingen på den nationella nivån. Som van Lancker sade, så har vi alltså här ett mycket användbart redskap. Den kan kallas för ett slags mätinstrument och vi ser fram emot att förbättra det i enlighet med era önskemål, när vi går vidare med arbetet.
Vad gäller Kokkolas betänkande om mainstreaming så gläder det mig att notera samstämmigheten i uppfattning mellan parlamentet och kommissionen i denna viktiga fråga för att främja jämställdhet mellan könen och beaktande av könsaspekten i all gemenskapspolitik. Det är ett mål som bara kan uppfyllas om alla europeiska institutioner erkänner det och förbinder sig att vidta konkreta åtgärder.
Hennes betänkande lyfter fram en serie viktiga frågor, som kommissionen redan tagit med i sitt fjärde handlingsprogram, såsom nödvändigheten att förändra strukturer och attityder och utveckla politik, om framsteg ska kunna göras mot jämställdhet mellan kvinnor och män. Kommissionen har redan tagit konkreta steg mot mainstreaming av jämlikhet i all politik och, i synnerhet, inom arbetsmarknads- och yrkesutbildningspolitiken, vilket framhävs i betänkandet.
I detta sammanhang har ett strategidokument nyligen antagits, vilket skisserar framtida åtgärder. Till dessa hör förstärkt samarbete mellan tjänster, utarbetandet av förfaranden och riktlinjer för bedömning av könsmässiga effekter och övervakning av resultaten. Dessa åtgärder återspeglar också några av parlamentets huvudfrågor. 29 generaldirektorat och horisontella avdelningar berörs av genomförandet av denna strategi inom själva kommissionen. Jag noterar med tillfredsställelse att föredraganden betonar kopplingen mellan mainstreaming och kvinnornas delaktighet i beslutsprocessen.
Kommissionens personalpolitik för jämställdhet mellan kvinnor och män är upplagd på ett sådant sätt att den åstadkommer verkliga förändringar i denna specifika riktning. Jag vill i synnerhet välkomna den vikt som lagts vid nödvändigheten av att inta ett dubbelt synsätt, som innefattar såväl positiva åtgärder som mainstreamingåtgärder, behovet av att öka kvinnornas delaktighet i utformningen och genomförandet av strukturfonderna, och att förbättra statistiska data om män soch kvinnors användning av strukturfonder samt, slutligen, nödvändigheten av att göra mainstreamingpolitik till ett viktigt element i våra utvidgningsförhandlingar. Kommissionen kommer att beakta de frågor parlamentet lägger vikt vid och kommer att försöka att intensifiera sina ansträngningar att uppfylla de målsättningar den prioriterat i sin rapport.
Ett antal ledamöter har talat om hur begreppet "mainstreaming" skall tolkas och definieras och om den förvirring som ibland omger begreppet. Begreppet har inte kommit till vid kommissionen, utan kommer från själva kvinnorörelsen. Det står klart och tydligt för oss alla här och, i sanning, också för unionens institutioner, att det vi menar med detta begrepp i själva verket är integrering i annan politik och andra finansieringsmekanismer. Crawley sammanfattade det synnerligen väl när hon sade att vi här behöver en kulturförändring. Den bredare definitionen kan sammanfattas så här: en mer aktiv och övergripande strategi för att främja lika möjligheter genom att mobilisera, inte bara positiva åtgärder som sådana, utan också mobilisera all generell politik och alla generella åtgärder för detta.
Vi kommer att koncentrera våra ansträngningar på att åstadkomma verkliga framsteg vad gäller integrering av jämställdhetsfrågorna i det praktiska genomförandet av alla relevanta åtgärder. Det är det som utgör nyckeln. Oavsett våra definitioner och tolkningar krävs det åtgärder.
Det nämndes att det kanske kunde vara bra om vår nästa rapport innehöll en ordlista med begrepp som ofta används i diskussioner om jämställdhetsfrågor. En sådan ordlista skulle kanske göra slut på en del av förvirringen om exakt vad som menas med de olika begrepp vi använder. Jag rekommenderar att vi kanske borde göra det vid nästa tillfälle.
Maij-Weggen framförde ett starkt stöd för årsrapporten och jag tackar henne för det. Men hon gjorde ett mycket specifikt påpekande om kvinnor i högre befattningar vid gemenskapens institutioner. Det är något som vi verkligen bör ägna stor uppmärksamhet.
Kommissionen har, fru Maij-Weggen, gjort en del goda framsteg som jag skulle vilja berätta för er om. Mellan den 1 januari 1994 och 1997 har antalet kvinnor på nivåerna A1 och A2, de högsta nivåer vi har vid kommissionens tjänster, mer än tredubblats från 5 till 18. Det är en mycket god förbättring inom det området. Det räcker inte, men det är en ganska betydande förbättring, och jag hoppas verkligen att vi kommer att kunna se samma slags framsteg också vid de övriga institutionerna.
Van Lancker tog särskilt upp toppmötet om sysselsättningen och vad vi kan göra där. Det är en sak jag är mycket angelägen om. Jag vill föräkra er att lika möjligheter kommer att tas med i de anställningsriktlinjer jag kommer att föreslå kommissionen inom en mycket nära framtid. Jag anser att det bör betraktas som mycket goda nyheter.
Kommissionen menar allvar med sina bemödanden att genomföra mainstreamingstrategin. Vi eftersträvar också en långsiktig strategi för att mobilisera all politik och alla åtgärder för att åstadkomma jämlikhet mellan kvinnor och män. Det finns mycket begränsade erfarenheter att bygga på vad mainstreaming beträffar, men allt eftersom vi fortskrider kan vi förbättra detta. Vi har startat bra tycker jag, med vad vi gjort i dag. Jag är optimistisk inför framtiden. Könsmainstreaming bör från nu och framöver drivas som en princip, som utgör en del av det nya förslaget till fördrag, och vi kan sannerligen se viss positiv utveckling också där. Det bör ge oss möjlighet att ta mycket mer betydande steg i framtiden.
Ert bidrag härvidlag är mycket viktigt. Jag tackar er alla kollektivt för det, i synnerhet inom medbeslutandeprocessen, varhelst detta är tillämpligt. Framsteg har gjorts och vi bör medge det. Över årens lopp har framstegen blivit ganska betydande, men de frågor som tagits upp kräver vår konstanta uppmärksamhet, och vi måste öka medvetenheten om och denna jämställdhetsfrågas profil överallt. Att hålla mötet här i dag, på tisdagen, puffar i betydande grad för vad kommissionen och parlamentet skulle vilja göra i detta avseende.
Våra årsrapporter och vårt genomförande av programmen kommer att ägnas vår konstanta uppmärksamhet och kommer att fortsätta att utgöra topprioriteringen under mitt mandat som kommissionär.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Våld mot kvinnor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0250/97) av Eriksson för utskottet för kvinnors rättigheter, om behovet av en europeisk kampanj för nolltolerans av våld mot kvinnor.

Eriksson
Herr ordförande! Det inte så många här, men det betyder inte att denna fråga inte engagerar oerhört många. Det är ibland med tveksamhet som jag avhör denna fras här i kammaren, dvs. att det rör sig om en fråga som engagerar oerhört många. I detta fall vet jag emellertid att det är det, eftersom jag nu under ett helt år har haft tillfälle att arbeta med detta betänkande och också möta människor som aktivt har blivit utsatta för fysiskt våld eller arbetar med att stödja personer som har blivit utsatta.
Ibland står vi som frågande inför hur det kan komma sig att vi har lönediskriminering, att vi har så få kvinnor i beslutsfattande ställning, vilket vi alldeles nyss har talat om. Vad är orsak och vad är verkan? Det är väl bara att konstatera att sedan Aristoteles hävdade att kvinnan var en " defekt och underordnad varelse, vars enda uppgift skulle vara att föda ny män" , så har vi kommit en bit på väg. Fortfarande finns det dock väldigt mycket Aristotelestänkande kvar i de samhällen som vi lever i. Vi lever kort sagt i patriarkaliska strukturer, där mannen är överordnad och kvinnan är underordnad på alla områden och på alla sätt. Även vi kvinnor uppfattar oss också som underordnade män. Så länge vi gör det kommer vi att vara kvar i Aristoteles era.
De yttersta konsekvenserna av dessa samhällsstrukturer är det fysiska våldet som utövas mot kvinnor. Det rör sig om våldtäkt och andra sexuella övergrepp, misshandel, sexuella trakasserier, prostitution och pornografi. Det är de yttersta konsekvenserna som vi lever i.
I mitt hemland Sverige dör i dag en kvinna var tionde dag på grund av att hon har blivit misshandlad svårt av någon för henne närstående man. Vi har under den gångna sommaren haft flera våldtäktsmål uppe till behandling, där vi direkt kan se pornografins avspegling i aktiv handling med s.k. gängvåldtäkter på enskilda kvinnor.
Våldet i hemmet är fortfarande betraktat som en privatangelägenhet. Men vi vet i dag att det inte är det. Vi vet inte hur mycket i ekonomiska termer som detta massiva våld, riktat mot kvinnor, kostar skattebetalarna, inte bara i EU utan runt om i hela världen. I detta betänkande påpekar vi också från utskottet att det kanske är på tiden att vi ser över hur stor denna kostad är, så att vi kan diskutera med de människor som bara kan diskutera och problematisera i kronor och ören.
Jag tycker att det är ett bra betänkande som vi lägger fram till plenum. Vi har debatterat det flera gånger. Jag vill dock passa på att under den sista minuten ta upp det som inte står, det som utgör en konflikt som inneburit att jag nu har haft maximal otur. Det handlar om synen på pornografi och prostitution samt om att kriminalisera de prostituerades kunder i stället för de prostituerade. Dessa ändringsförslag står inte på grund av maximal otur i administrativ hantering. Jag vädjar därför till kammaren och till mina kolleger att jag får lägga fram dem som muntliga ändringsförslag och att vi också tar en appel nominal om dem. Detta utgör nämligen en konflikt av allra största mått, inte minst i hela EU: s samlade kvinnorörelse. Jag tycker att det vore rättvist att få upp frågorna på bordet och se hur stora skillnader vi har i denna kammare, så att vi sedan vet hur vi skall arbeta med just dessa frågor senare.
Eftersom vi har kommissionär Gradin här, är jag naturligtvis nyfiken på hur detta betänkade mottas av kommissionen och, som vanligt, hur det står till med de ekonomiska möjligheterna och resurserna att göra 1999 till ett Europaår mot våld mot kvinnor.

Waddington
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera fru Eriksson till hennes utmärkta betänkande, och David Martin för att ha väckt tanken i första rummet. Jag skulle för er vilja redovisa fem skäl till varför vi behöver en europeisk kampanj mot våld mot kvinnor.
För det första finns det ett behov av att öka medvetenheten om förekomsten av våld mot kvinnor i varje land, varje stad och inom alla samhällsklasser. Tio undersökningar som Europarådet citerar i år har exempelvis med anmärkningsvärd enhetlighet kommit fram till att 25 % av alla kvinnor utsatts för våld i hemmet, och till att mellan 6 och 10 % av kvinnorna varje år utsätts för våld.
För det andra är det av allra största vikt att alla medlemsstater uppmanas att se över sina rättsliga, ekonomiska och sociala stödsystem för våldets offer och det skydd som tillhandahålls mot ytterligare angrepp. Kvinnor som utsatts för våld - och en majoritet lider i tysthet - och deras barn, måste våga rapportera angrepp, i förvissning om att de kommer att få ett verksamt stöd.
För det tredje bör våld emot kvinnor betraktas som oacceptabelt i hela världen. Myndigheterna bör förbinda sig till nolltolerans, och offentliga utbildningskampanjer bör drivas för att ändra den åsikt som fortfarande hyses i vissa kretsar, att våld mot kvinnor i familjen, exempelvis, är en privatsak och en fråga av ringa betydelse.
För det fjärde bör icke-statliga organisationer, med expertkunnande när det gäller att stödja kvinnor och att bekämpa våld, beredas möjlighet att dela med sig av idéer och att utväxla god praxis. En del utmärkta och innovativa lokala kampanjer mot våld kan ha ett större inflytande på den europeiska scenen.
För det femte så behövs det mer forskning om orsakerna till våld och om hur vi kan förhindra det; hur vi kan utbilda våra barn, pojkar och flickor, till att lösa tvister utan våld, hur vi kan ta itu med mobbing; hur vi kan utveckla en ömsesidig respekt för mäns och kvinnors mänskliga rättigheter, och hur attityderna och uppträdandet hos våldsbenägna män kan förändras.
Jag hoppas att denna kammare och kommissionen kommer att stödja anhållan från utskottet för kvinnors rättigheter om en europaomfattande kampanj mot våld mot kvinnor. Jag hoppas att 1999 kommer att bli ett år vi kommer att minnas, då Europa i sin helhet började bekämpa våld mot kvinnor och visa respekt för mänskliga rättigheter.

Bennasar Tous
Herr ordförande! Eftersom Banotti är frånvarande ska jag försöka ta lite av hennes tid och lite av min egen för att tala dels i eget namn och dels i gruppens namn.
Jag vill till att börja med tacka fru Eriksson för det djupgående och detaljerade betänkandet om nödvändigheten av en kraftansträngning av solidaritet och tolerans och positiva handlingar inför det våld som existerar mot kvinnor och barn.
Detta betänkande är ännu ett rop på uppmärksamhet. Hur många till behövs det för att stora och vältaliga uttalanden ska förvandlas till verkliga förändringar i europeiska regeringars attityder inför våldet? Beijingkonferensen gav en klar definition av vad specifika sexuella våldshandlingar är, - hot, osäkerhet, fysisk och psykisk tortyr, agression och lidande, tvång, stympningar, incest, sexuell förföljelse, övergrepp, kvinnlig slavhandel och våldtäkter - och det här händer vaje dag i ett demokratiskt Europa som försvarar de mänskliga fri- och rättigheterna.
Majoriteten av offren är kvinnor och barn och platsen där de flesta av dessa agressioner sker är i familjen. Orsakerna är: fattigdom, alkoholmissbruk, droger, en blandning av dessa och en stor framväxande affärsvärksamhet kring pornografi, prostitution och pedofili. Att identifiera de orsaker som främjar våldet ger riktlinjer för att söka lösningar. Den sociala isoleringen, bristen på stöd, föräldrarnas medvetenhet och utbildning och, framför allt, erfarenheterna från en dålig barndom. Majoriteten är familjer som sedan början ansetts utgöra högriskgrupper, men ännu i dag anses våldet i hemmet vara en privat angelägenhet, ett osynligt brott där rädslan hindrar offren att anmäla detta.
Vilka socialpolitiska åtgärder bör vidtas för att genomföra ett primärt förebyggande arbete? Majoriteten av medlemsstaterna har antagit bestämmelser angående sexuellt våld inom äktenskapet, och benämnt detta som brott. Det finns få uppgifter men man vet att, i ett parförhållande är mannen den mest endemiska formen av våld mot kvinnan.
Kvinnans juridiska situation har förbättrats och vi har också gått framåt på arbetsmarknaden, men det är fortfarande en stor obalans i maktförhållandet. Föredragande tar avstånd från det existerande tabu som råder när det gäller att tala om våldet och att anmäla sexuell förföljelse eller sexuella trakasserier på arbetsplatsen som många kvinnor utsätts för, särskilt de yngsta. Eftersom vi lider brist på nationell statistik kring dessa frågor är det mycket svårt att fastställa om uppfattningen att våldet mot kvinnor och barn ökat, speglar en verklig ökning, eller om det är så att fler fall synliggörs som en följd av mer information och medvetenhet om problemet.
Vad som är sant är att våldet mot kvinnor, om vi inledningsvis betraktar det som en fråga om mänskliga rättigheter, dessutom erkänts som ett allvarligt hälsoproblem. Det hälsonätverk för europeiska kvinnor som skapades i Wien 1994 innefattade våld mot kvinnor bland sina sex huvudproblem inom hälsoområdet. Och även om nämnda våld inte känner sociokulturella, religiösa eller rasmässiga gränser är det de yngsta kvinnorna, in- och utvandrare och fattiga, tillsammans med barnen, som är de sårbaraste.
Det finns mycket få studier om de fysiska och psykiska konsekvenserna av våldet men behovet av psykiatrisk behandling och självmordstankar hos många misshandlade kvinnor är ett faktum som hela tiden ökar. Skadorna går från dödsfall till oönskade graviditeter, affekt, sömn- och ätrubbningar, skuld och rädsla, mycken rädsla. Det finns rapporter som visar att i ett europeiskt land har var tredje flicka under 16 år utsatts för förföljelse eller våldtäkt.
Föredragande begär, och även min grupp, ett samordnat interministeriell handlingssätt och en specifik och obligatorisk utbildning för alla advokater, domare, poliser och hälsovårdspersonal, kvinnor och män, om våld, prostitution, handel och pornografi, samt att öka brottofferorganisationernas effektivitet, skydd, härbärge, stöd och återintegrering genom att samordna arbetet med frivilligorganisationer. Det är nödvändigt att ett europeiskt införande av gratis hjälptelefon sker och att trovärdig statistik utarbetas som kan tjäna som anmälan. Gör också main streaming av icke-våldet i utbildning och i reklam.
Kommissionär Flynn har gått, men jag ber fru Gradin att vi ber honom innefatta icke-våldet i alla politikområden och i handlingar för lika behandling av kvinnor och män.
Vi förväntar oss mycket av Daphne-programmet. Vi har inte mycket pengar att spendera på ett så allvarligt problem men vi ska försöka se till att budgeten till detta ökas nästa år.

Schaffner
Herr ordförande, kommissionär! Vem skulle kunna opponera sig mot behovet av en europeisk kampanj för nolltolerans av våld mot kvinnor? Även om de dramer som nyligen upptäckts i ett antal av unionens länder belyst nödvändigheten av att strängt bekämpa pornografi och pedofili, vare sig det gäller unga pojkar eller små flickor, förefaller det alltmer som om prostitutionen och dess utnyttjande är en sida av den organiserade brottsligheten - narkotikahandlarna fruktar kanske att allmänna åtgärder för att avkriminalisera narkotikan gör handeln mindre lönsam och använder därför kvinnorna som växel, en sorts enhetlig valuta innan den blir slutgiltig, som är mycket mer lönsam som betalningsmedel i handeln med stulna varor. På så sätt ger en kvinna på gatan som betalning för en stulen bil mycket mer än en summa pengar, t.o.m. vid en god placering, utan några krav på att pengarna skall tvättas.
Våldet i hemmet är däremot fortfarande mycket svårt att ringa in, eftersom det fortfarande är tabu. Kvinnor som utsätts för våld bär sin historia i hemlighet, antingen av rädsla för repressalier eller av skam gentemot omgivningen. En europeisk kampanj skulle kanske göra det möjligt, såsom var fallet för pedofili och incest, att befria offren och låta dem få veta att de kan tala, att någon lyssnar och t.o.m. hör. Tillförlitlig statistik på området skulle ge en uppfattning om vidden av problemet och bidra till att hjälpa de kvinnor som är offer för våldet att tala.
Emellertid förefaller det mig som om Erikssons betänkande inte tillräckligt betonar problemet med barn som dagligen lever med det våld som deras mor utsätts för. Alla tillgängliga undersökningar visar att gärningsmannen som utövar våld i hemmet många gånger varit antingen offer för eller vittne till våld i sin barndom. Alltför ofta berättar inte slagna eller misshandlade kvinnor om sin situation eftersom de tror att de på så sätt skyddar sina barn.
I betänkandet föreslås att antalet kvinnojourer skall öka för dessa kvinnor. Jag tror inte att det är den verkliga lösningen. Såsom lokal förtroendevald har jag ofta tagit emot kvinnor som kommit och bett om hjälp, kanske för att jag själv är kvinna. Det institutionella svar jag kan ge dem genom att föreslå dem inkvartering i ett hem, ofta långt från deras egen bostad, är inte en lösning de accepterar. Utöver chocken som orsakas av våldet vill de inte belasta sina barn med chocken att förlora sina rötter, bryta anknytningen till vänner och skola eller förlora lägenheten. Det är sant att det är orättvist att det är offret och hennes barn som måste lämna ett hus, skapa distans mellan henne och den som utövar våldet. Jag tror att det där finns stoff till eftertanke, ett stoff som inte undersökts tillräckligt och som kanske borde bli föremål för ett kommande betänkande.

Larive
Herr ordförande! Även om våldtäkter i hemmet nu äntligen blivit straffbart i de flesta medlemsstater så finns det fortfarande otroligt mycket av tabun, okunnighet, oförståelse, ovilja att placera våld mot kvinnor högt på den politiska dagordningen. Det mesta våldet utspelar sig innanför den lyckliga familjens väggar. Hjälplinjer och kvinnojourer finns ofta inte eller är för få. Utbildningen av polis och domare är ofta bristfällig. Vad kan Europeiska unionen nu göra åt detta?
I första hand stimulera medvetenhet, kunskap och mentalitetsförändring, även i ansökarländenar i Central- och Östeuropa så att länder som ligger efter kan anpassa sin lagstiftning, för harmonisering är varken önskvärt eller möjligt.
För det andra, med kraft överta föredragandens förslag om att organisera ett europeiskt år för bekämpning av våld mot kvinnor. Då måste de mest framgångsrika delarna av de nationella kampanjerna sökas upp och inarbetas i en europeisk kampanj som inte ställs upp från centralt håll utan anpassas efter de nationella behoven.
För det tredje måste uppgifterna äntligen läggas fram på bordet, statistiken. I Nederländerna har våld mot kvinnor tagits med i den statistiska centralbyråns årliga undersökning. I Finland, hörde jag, genomför man i år en undersökning i stor skala. Kommissionen måste stimulera att det sker överallt, först då vet vi vad vi verkligen kämpar mot. Ofta finns det nämligen inga kvinnojourer och inga hjälplinjer eftersom de är för dyra. Jag vill påpeka att sådan verksamhet tvärtom är kostnadsbesparande för den nationella budgeten. Det danska kvinnocentrat i Röntofte har räknat ut det och det borde alla göra. Kvinnocentrat har sparat in 1, 8 miljoner ecu åt de lokala bostadsmyndigheterna. Det skulle innebära en enorm besparing för de nationella statskassorna i hela Europeiska unionen.
Min politiska grupp tackar Eriksson för hennes utomordentliga arbete, men nu måste vi gå över till handling. De tre miljonerna ecu i budgeten för 1997 får inte bara vara en moderiktig reaktion på en skriande belgisk situation. Det behövs strukturell handling. Minst fem miljoner ecu i nästa budget och låt oss inte glömma att involvera Östeuropa i detta.

Sierra González
Herr ordförande! Det ökande våldet mot kvinnor är ett av de svåra problemen i dagens samhälle. Många kvinnor lever i ovisshet och rädsla just där de borde känna sig säkra: i sina egna hem. Vissa t.o.m. dör där som en följd av misshandel, eller mördas inför sina egna barn - i Spanien 54 kvinnor förra året. Dramatiken i dessa situationer betraktas, om än inte med medbrottslighet, så åtminstone med tolerans.
Några kvinnor hade kunnat överleva om deras rop på hjälp hade hörsammats, och detta faktum visar att problemet med våldet mot kvinnor inte bara har att göra med svåra hemförhållanden, med utanförskap och fattigdom - i alla socialklasser förekommer våld mot kvinnor - utan med värden i samhället som rättfärdigar angriparen.
Det är viktigt att inse att orsakerna till våldet ligger i själva samhället och att det därför är nödvändigt att ta till metoder vid sidan av själva straffet för förövaren och stödet till offren. Det är sant att båda åtgärderna är nödvändiga, såväl för den avskräckande karaktär straffet har för förövaren som för den lindrande karaktär det psykiska stödet har för offren, men det behövs något mer. Det är nödvändigt att vara medveten om problemets storlek: ett problem som är mångfacetterat - och sträcker sig från våld i hemmet till våldtäkter, sexuella stympningar och sexuella trakasserier på arbetsplatsen.
Förslag som de som presenterats i detta betänkande angående asylfrågor eller om att skyddet för kvinnors rättigheter ska utgöra ett villkor för att sluta avtal med tredje land är vägar att nå framåt, såväl som att utse år 1999 till "Europeiskt år mot våld mot kvinnor" och vår grupp stöder dem. Men i synnerhet skulle det vara nödvändigt att vidta verkliga och effektiva åtgärder för att bli av med våldet, så att det inte förblir en parlamentarisk fras, och dessa åtgärder bör begrundas: betydande juridiska förändringar avseende hur våld karakteriseras och förebyggs.

Van Dijk
Her ordförande! Det är elva år sedan, 1986, som vi i Europaparlamentet antog det senaste betänkandet om våld mot kvinnor, betänkandet av d'Ancona. Det måste sägas att under dessa elva år har våldet mot kvinnor och flickor möjligen lyfts fram ur sin tabuinhängnad men det förekommer fortfarande ovanligt ofta. Det har redan sagts här flera gånger, våld mot kvinnor sker oftast i familjen och av personer som offret känner. Under denna elvaårsperiod har till exempel finansieringen av inrättningar och icke-statliga organisationer som sysslar med bekämpande av våld mot kvinnor stått under ständigt tryck. Det är alltså inte underligt att vi nu begär en europavid kampanj om våld mot kvinnor och instiftar ett särskilt år för detta.
Vi får dock inte missta oss. Våld mot kvinnor sker inte bara inom familjen eller av personer som offret känner. Även myndigheterna har tidigare strulat till det ordentligt. Tänk bara på de tvångssteriliseringar som det rapporterats så mycket om i nyheterna de senaste veckorna. Inte i en medlemsstat utan i flera medlemsstater. Sedan finns det medlemsstater där det inte tagits upp i nyheterna men där det likväl förekommer. Dena lagstiftning är fortfarande i kraft i vissa länder även om verkställandet av den har hamnat på sparlåga. Myndigheterna har ett stort ansvar, framförallt eftersom alla europeiska länder undertecknat ett FN-konvention mot diskriminering av kvinnor. Och i den FN-konventionen står det även en hel del om våld. Myndigheterna har alltså ett stort ansvar och måste verkligen omedelbart sätta stopp för dessa steriliseringar.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Vi önskade denna debatt i dag för att förmå regeringarna att fästa större betydelse vid våld mot kvinnor och för att de skall sätta denna viktiga fråga högt på den politiska dagordningen.
En rapport från UNICEF nyligen ger en fingervisning om fenomenets omfattning. Enligt rapporten faller en av sex kvinnor offer för våldtäkt en gång i sitt liv och detta våld mot kvinnorna utövas inte bara i utvecklingsländerna. Man uppskattar att också i västländerna blir en kvinna slagen var tionde sekund.
Men alla länder i världen har inte en lagstiftning som förhindrar våld mot kvinnor, särskilt inte när det utövas i hemmet.
Jag tror därför, kära kolleger, att det är bråttom att snabbt anta en synsätt som omfattar flera institutioner. I vilket fall som helst kommer kostnaderna för dessa åtgärder att visa sig lägre än utgifterna som våldet medför i form av hälsa, bostad och social service.
Utan att eftersträva en allmän harmonisering i unionen visar det sig att en sträng och enhetlig lagstiftning borde hålla tillbaka våldsverkarna och ge lämpligt stöd till offren, såväl materiellt som tekniskt.
En informationskampanj får då stor betydelse och hjälper kvinnorna att bli medvetna om sina grundläggande rättigheter.

Raschhofer
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Våld mot kvinnor och barn är väl en av de mest avskyvärda avarterna i vårt samhälle. Även om våld i sig förkastas, håller sig i breda folklager kvar uppfattningen, att våld inom familjen til syvende og sidst är en privat angelägenhet. Endast mot den bakgrunden är det möjligt att barn och kvinnor år ut och år in kan misshandlas inom hemmets fyra väggar.
Grannar, släktingar och vänner blundar alldeles för ofta inför våldets synliga spår, för det handlar om att undvika problem framför allt med polis eller domstol. Offren har endast sällan möjlighet att komma ur sitt elände. Sociala institutioner som kvinnohus, som skulle kunna göra det möjligt för kvinnorna att fly, är för det mesta koncentrarade till tätorterna och dessutom oftast privat finansierade. Kvinnor som vill bryta sig ur står därför ofta inför en stor ekonomisk osäkerhet.
En kampanj som fullständigt fördömer våld mot kvinnor är välkommen av denna och många andra orsaker, och det är bara att hoppas på att den även tränger in i den hittills mest privata av sfärer, nämligen familjen.

Baldi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Utan tvekan beror våldet mot kvinnor även på synen på kvinnan. Äntligen diskuterar detta parlament kvinnans rättigheter under en tisdag förmiddag: det innebär att frågan tas på allvar, åtminstone i denna församling. Den attityd man intar, och som uppenbarligen är det som leder till våld, är även kopplad till jämställdheten. Tyvärr släpar vi fortfarande efter och mycket måste göras för att vi skall uppnå jämställdhet.
När det gäller det sexuella våldet finns det förutfattade meningar och fördomar som ännu inte har försvunnit. Utan tvekan ursäktar sig många med att det är kvinnas uppträdande, de säger att vissa typer av kvinnor tillåter vissa typer av våld. Detta är verkligen allvarligt. Man måste börja med att ändra på samhällets attityder. Inte baa prostitution, pornografi och våldtänkt leder till detta våld. Vi vet alla vad ett visst budskap kan betyda när det ges på ett visst sätt.
Mycket behöver fortfarande göras. Våld i hemmet, vilket redan har understrukits, anses fortfarande som en privatsak. Endast en kvinna av fem anmäler det som händer inom hemmet, innanför hemmets fyra väggar. I dagarna har det för övrigt inträffat en mycket egendomlig episod i Italien: i Veneto kallade en man på polisen därför att hans hustru inte ville ha samlag med honom. Detta är utan tvekan en ganska otrolig händelse: det innebär att vi fortfarande står inför en inställning enligt vilken man hävdar att det som sker inom familjen, eller ännu hellre i en relation mellan olika människor, skulle vara baserat på något helt annat.
Det finns med andra ord våld som inte anmäls, och det är mycket vanligt, även därför att kvinnan är rädd och känner skamkänslor: hon är rädd och skäms inför ett samhälle som inte ens tillåter henna att uttrycka sig fritt; hon är med andra ord rädd för de sociala konsekvenserna.
Vi måste utarbeta europeiska strategier för att skapa hem dit kvinnorna kan ta sin tillflykt; vi måste observera det som sker, jämföra det som sker på europeisk nivå; dessutom måste vi se över de juridiska regelverken. Hur som helst saknas en jämställdhetskultur, utbildning och information, och det återstår fortfarande mycket att göra innan vi verkligen blir medvetna om vad som pågår.

Ahlqvist
Herr ordförande! Det betänkande av min svenska kollega Eriksson som vi nu diskuterar behandlar ett fundamentalt problem. Jag vill tacka henne för ett mycket bra betänkande.
Våld mot kvinnor är tyvärr en del av välfärdssamhället och kan drabba oss alla, oavsett ålder, miljö och samhällsklass. Bara i Sverige anmäls varje år ca 18 000 misshandelsfall av kvinnor. Nästan i samtliga fall är det en man som lever eller har levt med kvinnan som är inblandad. Detta är dock bara en del av det verkliga antalet fall.
Det är en myt att tro att bara vissa drabbas. Det är dessutom en farlig myt som vi vårdar oftast för att skydda oss från att inse problemet. " Det händer inte mig" , säger många tills de möter problemet i den närmaste familje- eller vänkretsen. Då är det ofta rädslan, skammen, tigandet och skuldkänslan som är våldets bästa allierade.
Om vår kamp mot dessa dolda brott, som kvinnomisshandel är, skall vara framgångsrik, måste vi synliggöra våldet. Först då har vi möjlighet att åstadkomma en förändring. Denna kamp måste föras på alla plan. Vi behöver en lagstiftning som skyddar kvinnorna och straffar våldsmännen; det må vara äkta män, hallickar eller våldtäktsförbrytare. Vi behöver också ett förebyggande arbete av bland annat frivilligorganisationer. Ofta upplevs dessa organisationer som närmare och kanske lättare att ta kontakt med än en myndighet. Därför har vi i socialistgruppen också velat stödja dessa organisationer och fått med dem i betänkandet.
Övergrepp mot kvinnor berör oss alla; vi måste arbeta för kvinnofrid i Europa. Jag vill också stödja Eriksson i hennes begäran att få lägga fram sina muntliga ändringsförslag till plenum.

Karamanou
Herr ordförande, fru kommisionär, ärade kolleger! Självklart är våld mot kvinnor ett resultat av en komplex helhet, ett värde- och handlingssystem som tolereras av samhället och institutionerna. Våld mot kvinnor hade inte funnits utan varje enskild mans bidrag och utan samhällets tolerans mot varje enskild våldshandling. Det handlar om det mest omfattande förtrycket av mänskliga rättigheter i hela världen. UNICEF: s nya uppgifter om våld som åsamkas kvinnor är upprörande. Upprörande uppgifter om våld mot kvinnor i USA, Indien, Afrika, där två miljoner kvinnor om året könsstympas emedan ungefär hundratrettio miljoner har utsatts för denna tortyr, uppges. Men tro inte att vi i Europa är bättre. De aktuella vidriga händelserna i Belgien bekräftar detta. Undersökningarna visar att väldigt få kvinnor, i öst och väst, når myndig ålder utan att ha utsatts för någon form av våld, otukt, våldtäkt, incest, sexuella trakasserier, misshandel eller till och med tortyr.
Våldet mot kvinnor utrycker sig dock inte endast i form av kroppsligt våld. Den diskriminering och de sexuella trakasserier som kvinnor möter på arbetsmarknaden, deras uteslutande från offentliga poster och politiska beslutsscentra, den vanligt förekommande vägran från män att materiellt och etiskt stödja sina barn efter en skilsmässa, kränkningen av kvinnor i reklam och massmedia, pornografi och prostitution, är även dessa allvarliga typer av våld.
Våld mot kvinnor utgör naturligtvis det mansdominerade samhällets yttersta avsky och aktioner på personlig, förenings-, och institutionsnivå bör genomföras för att det skall utplånas. Alltså behövs det genast en stor europeiskt kampanj samt tillräckliga ekonomiska medel. De 3 miljoner ecu som fanns att disponera under 1997 med anledning av händelserna i Belgien räcker naturligtvis inte för att bemöta fenomenet. Vi behöver myndigheter som kan hjälpa och erbjuda inkvartering, inrättandet av speciella enheter för undertryckandet av våld mot kvinnor och barn, informationskampanjer, förebyggande program, forskning och undersökningar av det manliga våldets samhälleliga kostnader. Jag stöder även föredragandens förslag att etablera 1999 som år mot våld mot kvinnor och jag gratulerar henne till hennes betänkande.

Blak
Fru kommissionär, herr ordförande! Undertryckande och diskriminering av kvinnor har alltför länge hört till vardagen. Det är nu dags att låta handling följa de många orden och få något gjort åt problemen. Det är därför glädjande att vi nu avsatt 3 miljoner ecu om året till kampen mot våld mot kvinnor. Våld mot kvinnor är den brutala och olyckliga följden av bristande jämställdhet mellan de två könen, och när det i dagens Europa ständigt förekommer mycket våld mot kvinnor, så är det ett tecken på att det ännu är lång väg att gå innan vi får ett samhälle där de två könen har samma möjligheter och rättigheter. Om man vill bekämpa våldet mot kvinnor är det därför absolut nödvändigt att på bred front arbeta för större jämställdhet.
Jag vill också koppla ett par kommentarer till nästa betänkande. Den bristande jämställdheten mellan män och kvinnor är mest iögonfallande i reklamens värld. Där är en kvinna alltid antingen hemmafru eller sexobjekt. Reklambyråerna försöker alltför ofta på ett plumpt sätt locka folk till att köpa varor med hjälp av bilder på nakna eller halvnakna kvinnor. Detta är nedvärderande både för de kvinnor som uppträder i reklamen och för den som blir tvungen att titta på den. Dessutom bidrar detta till att bevara ett föråldrat könsrollsmönster. Världen blir mindre och mindre nuförtiden. De gränsöverskridande medierna som satellit-TV och Internet får ständigt större betydelse. Vi behöver därför internationella bestämmelser på detta område om man inte inom branschen börjar med självsanering. Om reklambyråerna inte själva klarar att dra en gräns, måste vi politiker träda in, och i detta sammanhang är det en viktig signal vi skickar här från parlamentet genom att anta Erikssons och Lenz betänkanden. För att kunna gå vidare och bekämpa våld mot kvinnor, borde fler av våra manliga kolleger visa solidaritet, genom att vara på plats i salen under denna debatt. Det hade klätt dem.

Gradin
Herr ordförande! Våld mot kvinnor är ett stort samhällsproblem. Det är i grunden en fråga om mänskliga rättigheter. Våld mot kvinnor är det yttersta uttrycket för den bristande jämställdhet som råder mellan kvinnor och män. Det handgripliga våldet är en av flera förtryckarstrategier. Det är i klartext en fråga om mäns makt över kvinnor. Jag välkomnar därför att Europaparlamentet i dag ägnar en ordentlig debatt åt denna viktiga fråga, och jag vill gratulera föredraganden, Eriksson, till hennes genomarbetade betänkande.
Våld mot kvinnor betraktades länge som något privat. Den allmänna åsikten var att kvinnor som blev slagna och våldtagna hade sig själva att skylla. Situationen har emellertid ändrats. Nu ses frågan om våld mot kvinnor, också internationellt, som ett verkligt problem. Wienkonferensen 1993 om mänskliga rättigheter slog fast att mänskliga rättigheter också är kvinnors rättigheter. Det innebar ett verkligt genombrott och ledde bland annat till att en särskild rapportör tillsattes för problemet med våld mot kvinnor.
Förenta nationernas konferens i Beijing tog också upp våldet mot kvinnor. I plattformen slås fast att våld mot kvinnor är ett hinder för att nå målen: jämställdhet, utveckling och fred. FN: s generalförsamling antog 1993 en deklaration om avskaffandet av våld mot kvinnor. I resolutionen understryker generalförsamlingen att våld mot kvinnor innebär att kvinnor tvingas in i en underordnad position i förhållande till män.
Frågan har också förts upp i andra internationella sammanhang. I detta sammanhang vill jag gärna ge Europaparlamentet en eloge för det arbete som gjorts på detta område. Redan 1986 tog parlamentet upp frågan om kvinnor och våld i ett särskilt betänkande. Det har följts upp av flera resolutioner, och nu har vi alltså Erikssonbetänkandet om en kampanj mot våld mot kvinnor. Det är ett angeläget betänkande. Jag vill särskilt lyfta fram det utmärkta förslaget att år 1999 skall skall ses som ett europeiskt år mot våld mot kvinnor. Fru Eriksson! Jag hoppas verkligen att utskottet för kvinnors rättigheter tar initiativ till en speciell budgetpost nästa gång, så att vi också får ekonomiska resurser för att kunna finansiera och tillsammans genomföra detta år.
För att kunna göra framsteg krävs det att problemen lyfts fram och tydliggörs. En kampanj är ett sätt att förankra arbetet mot våld i den allmänna opinionen. Arbetet mot våld mot kvinnor måste bedrivas på olika områden och nivåer samtidigt. Vi måste se till att hjälpa de kvinnor som blivit utsatta för våld och stödja de frivilligorganisationer som arbetar på området. Kvinnoorganisationer har överallt varit de första att starta hem för slagna kvinnor och givit stöd åt dem och deras barn.
När vi diskuterar våldet mot kvinnor får vi inte glömma den roll som männen har. Vi koncentrerar oss på kvinnorna, eftersom de är offren. Men det är inte kvinnorna som är upphovet till själva problemet. När jag var jämställdhetsminister i den svenska regeringen insåg jag att vi inte skulle komma längre med jämställheten om vi inte också involverade männen. Jag tillsatte därför en mansgrupp som genom seminarier och studier uppmuntrade män att själva börja diskutera mansroller. Det föll mycket väl ut och ledde till ett ökande intresse bland män att diskutera sin egen roll i förhållande till kvinnor och till barn.
Detta är naturligtvis också väsentligt på det europeiska planet. Vi behöver mer forskning när det gäller män och våld. Dessutom behöver vi mansgrupper som själva tar itu med frågan om sin egen mansroll. Låt mig understryka att kommissionen kommer att fortsätta att göra vad den kan inom ramen för sin kompetens för att motverka våld mot kvinnor.
Vår tids slavhandel med kvinnor är en form av våld som jag arbetat mycket med de senaste åren. Unga kvinnor förs i ökande utsträckning från länderna i östra och centrala Europa till Västeuropa och tvingas in i prostitution. Det är ett allvarligt problem där stora pengar är inblandande. Handel med kvinnor har uppenbarligen blivit en lukrativ verksamhet för den internationellt organiserade brottsligheten. Sedan jag lade fram handlingsplanen mot slavhandel har vi arbetat på bred front. Vi gör insatser inom den tredje pelaren, men också inom andra områden. Slavhandel med kvinnor är liksom allt våld mot kvinnor ett problem som måste angripas från flera håll samtidigt.
Vi har nu ett antal projekt som pågår inom Stop-programmet. Det riktar sig till domare, jurister och andra som i sitt arbete kommer i kontakt med kvinnor som utsatts för slavhandel och sexuellt utnyttjande. Avsikten är att öka medvetandet och kunskaperna om problemet samt att lära av varandra. Vi har 6, 5 miljoner ecu för programmet som löper från år 1996 fram till år 2000. Också inom European Drug Unit, dvs. basen för Europol, som ju ännu inte ratificerats av medlemsländerna, pågår ett arbete för att förebygga kvinnohandel. Vi har i år, tack vare parlamentets initiativ, också kunnat sätta igång Daphneinitiativet. Som ni vet är det avsett för frivilligorganisationer som arbetar med frågor om våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Alla vi som har arbetat med dessa frågor i många år vet att kvinnor som blivit utsatta för våld ofta hellre vänder sig till en frivilligorganisation än till en myndighet. Vi har fått ett stort gensvar, och jag fick i förrgår en sammanställning av alla de projekt som nu är klara att sättas igång. En andra ansökningsomgång pågår också ute i samhället.
Vi kommer inom kort att kunna starta projekt som rör stöd till kvinnor och barn som blivit offer för våld. Vi har projekt för invandrarkvinnor, för samarbete mellan polis och kvinnoorganisationer när det gäller våldtagna kvinnor för byggande av nätverk och för utbyte av erfarenheter och modeller. I det senare projektet finns också mansgrupper med. Jag hoppas att pilotprojekten inom Daphne skall ge nyttiga erfarenheter att bygga vidare på för alla som arbetar mot våld mot kvinnor och barn. Jag hoppas att parlamentet också framgent stöder detta initiativ så att vi kan fortsätta det praktiska och konkreta arbetet på bred front. Behovet är uppenbarligen stort. Om vi har pengar, kan vi också göra viktiga insatser av det här slaget.
Många av rekommendationerna i ledamot Erikssons betänkande riktar sig till medlemsländerna. Det är viktigt att det sker ett fortlöpande arbete både lokalt och nationellt. Samtidigt studerar vi med intresse de rekommendationer som riktar sig till kommissionen. Det är angeläget att kommissionen arbetar aktivt mot våld mot kvinnor och att det sker på ett sätt som kompletterar medlemsländernas arbete. Som jag sade tidigare, tycker jag att förslaget om ett Europaår mot våld mot kvinnor är en tanke som förtjänar allt stöd. Det skulle sätta frågan om våld mot kvinnor i fokus och också innebära ett ordentligt stöd för alla som inom myndigheter och frivilligorganisationer arbetar mot våld.

Larive
Herr ordförande! Om denna debatt är avslutad så har jag en liten fråga: det är iskallt här i salen och jag hoppas att det inte ligger en strategi bakom som innebär att kvinnorna skall hållas nedkylda under denna kvinnodebatt så att de inte blir överhettade. Men kan ni vara snäll och göra något åt temperaturen.

Ordföranden
Fru Larive! De ansvariga tjänstemännen har hört ert inlägg och jag hoppas att de reagerar snarast.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Diskriminering av kvinnor i reklamen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0258/97) av Lenz för utskottet för kvinnors rättigheter om diskriminering av kvinnor i reklamen.

Lenz
Herr ordförande! Vi fortsätter med kvinnofrågor. Även denna gång handlar det om diskriminering, den här gången diskriminering av kvinnor i reklamen. Ett exempel: reklam från en sprittillverkare. Bilden föreställer en kvinna fångad i ett nät, dessutom en svart kvinna med överskriften: "Skulle ni ha lust att genast öppna denna?" Vem, flaskan eller?"
Europaparlamentets utskott för kvinnors rättigheter har öppnat flaskan "Diskriminering av kvinnor i reklamen" . Hur starkt betänkandet träffar reklambranschens nerv har man redan kunnat läsa i några artiklar. Det var likadant när vi för tio år sedan presenterade ett betänkande om kvinnor och medier, och det i betänkandet också fanns ett kapitel med titeln "Kvinnor och reklam" .
Förvånande nog kom den första kritiken just från det tyska reklamrådets innersta krets, även om det självt haft hand om kontrollen och detta i internationell jämförelse t.o.m. med bra resultat. Det visar exempel som rådet självt anmärkt på eller tagit fram som varnande exempel. Är det surt förvärvad kunskap? Frågan har sitt berättigande, tror jag.
Reklamen har under många år snarare blivit häftigare och grövre. Det visar exemplen och presentationen, som av kvinnor upplevs som ett omyndigförklarande, ibland även av männen, som jag har sett. Ofta har den ingen anknytning till den lovprisade produkten eller är försedd med mer eller mindre anspelande anmärkningar och sårar även kvinnorna. Reklamen främjar diskrinimeringen av kvinnor som tillgängliga sexobjekt eller låter dem fastna i oskyldiga schablonföreställningar som fortfarande inte accepterar kvinnans roll i den moderna världen. Den största mängden anmälningar från organisationer som kontrollerar reklam rör kvinnobilder, men det säger egentligen ingenting att endast mycket få anmälningar blir officiella, eftersom 90 % av de anmälda bilderna eller fotona dras tillbaka redan innan beslut.
Hur medier förmedlar bilder, det har vi upplevt under dessa veckor och vi ser ännu inget slut. Man kan inte uppträda som om det alltid fanns en ren rågång mellan dessa företeelser. Kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter. Det har både världskvinnokonferensen i Peking och helt nyligen människorättskonferensen i Wien tydligt visat. De nationella reklamföreskrifterna och reklamkontrollerande instanserna är i de enskilda medlemsstaterna mycket olika. Den nationella lagstiftningen och EU: s lagstiftning skyddar inte mot nedsättande framställning av kvinnor i mediernas innehåll. TV-direktivet t.ex., innehåller ingen definition av könsdiskriminering. Genom de ökande gränsöverskridande utsändningarna av kommersiell reklam men även av våldsinslag står reklamordningen, som vilat på de kontrollmekanismer som funnits hitintills, inför nya utmaningar. Betänkandet vill åstadkomma mer klarhet och rekommenderar att luckor i reklamkontrollen på nationell nivå täpps till, att reklamutbildningen får en likartad utveckling inom hela EU och att den sammanslutning av europeiska instanser som bevakar reklamutbildningen skall utvecklas till ett äkta europeiskt reklamkontrollorgan.
Betänkandet rekommenderar vidare att det skapas ett rådgivande europeiskt mediaråd, sammansatt av representanter av Europeiska kommissionen och europeiska reklambranschen, som skulle kunna utarbeta en uppförandekodex mot diskriminering i reklamen. Något som i övrigt absolut inte är obekant i dessa utskott. Samma tanke kan man även spåra i förslaget om en etikkommission sidoordnad de nationella TV-råden.
Vi skulle också vilja ta initiativ till ett pris för bästa europeiska reklam enligt våra intentioner för att främja en mer realistisk kvinnobild i reklamen. Men kvinnorna i reklambranschen borde även uppmuntraa sig själva att ta större inflytande över produktions- och beslutsprocessen och att starta alternativa agenturer, som tar fram listig reklam för att därigenom bidra till att kvinnobilden i reklamen mer och mer ställs under dagens motto av rollernas mångfald, originalitet och även kvinnlig kreativitet och att vi äntligen gör upp med myten om "lättklädd är bästa säljare" .
Vi vet att detta betänkande inte för alla glada och jag vet även att det är en känslig bransch, men vi i kvinnoutskottet - och vi har i morse hört en hel rad andra beslut - borde ta upp dessa ämnen och på så sätt uppmärksamma att just dessa saker inte mer får hända. Det finns så många möjligheter att presentera kvinnor - kvinnor i sin mångfald, i verksamhet. Det borde även reklambranschen med sina miljon- och miljardstora bidrag tänka på.

Gröner
Herr ordförande! Kvinnor är ingen handelsvara som varje man kan köpa. Ibland kan man visserligen få det intrycket. Inte produkten utan den nakna huden sätts in i reklamsyfte. Redan 1995 lämnade jag ett resolutionsyrkande om att i ett betänkande undersöka diskriminering av kvinnor.
Med Lenz-betänkandet har utskottet för kvinnors rättigheter börjat agera i den riktningen. För oss handlar det inte om moral, det säger jag tydligt och egentligen inte om censur heller. Vi vill inte censurera reklambranschen, utan vi vill att det finns vissa minimistandarder till skydd för kvinnors värde.
För oss handlar det om att omsätta FN: s konvention om varje form av diskriminering av kvinnor. Vi behöver en uppförandekodex - Lenz har utrett det - en kodex som går längre än reklambranschens frivilliga självkontroll. På en marknad som omfattar ca 250 miljarder ecu världen över, finns faran att man överskrider gränserna, att man visar chockerande bilder, naken hud och att varje medel är tillåtet för att få del av kakan.
I fallet med en världsproducerande tillverkare av mineralvatten i Belgien har vi visserligen även sett vilken makt de kvinnliga konsumenterna har. Koncernen hade avbildat tre kvinnor med nakna bröst på stora väggaffischer, där endast bröstvårtorna var täckta med kapsyler från nämnda firma.
Tack vare protesterna från utskottet för kvinnors rättigheter och en hotande bojkott från europeiska kvinnoorganisationer drogs denna reklam tillbaka av firman. Som sagt, kvinnliga konsumenter har här en stor makt. Men även vi som parlament har ett stort ansvar. Amsterdamfördraget kommer att ge oss ytterligare handlingskrav genom dess klausul om icke-diskriminering. Vi har nu möjlighet att ingripa. Lenz betänkande är också en byggsten för att åstadkomma något i grundtanken om samma möjligheter för alla. Vi måste utvidga vårt arbete även till andra mediaområden. Inte endast reklamen måste ta hänsyn till principen om icke-diskriminering utan även andra områden.

Mann, Thomas
Herr ordförande, ärade kolleger! Reklam som använder sexistiska stereotyper och missbrukar kvinnokroppar som blickfång för att marknadsföra produkter, är diskriminerande, eftersom den verkar nedsättande för kvinnors människovärde. Den mångtydighet som man vill uppnå i insinuanta texter, de provocerande framställningarna med avklädda kvinnliga kroppar går inte att tolerera. Därvidlag går det inte alltid att entydigt fastställa gränserna mellan erotiska uppträdanden, understött av estetiska foton, och pornografiskt innehåll. I medlemsstaterna inom Europeiska unionen finns det olika värderingar på grund av olika kulturella uppfattningar om vad som inte går att säga, läsa eller visa. Det kan emellertid inte avhålla oss från att hitta gemensamma europeiska regler. Inte ens när våra ansträngningar misskrediteras och uppfattas som pryda, insnöade eller t.o.m. gammalmodiga.
Jag tycker att det är reaktionärt och gammaldags när kvinnor i reklamen reduceras till att vara objekt. Sedan länge klarar de många olika typer av uppgifter med hög kompetens, från vardagens psykologi, via ledningskvaliteter i yrkeslivet till engagemang politiskt kulturellt och i samhället. Att utvärdera denna realitet är en frestande uppgift för reklamen och understöder den övertygande kraften i deras budskap.
På nationell nivå finns det regler för aktörerna inom reklam och kommunikation. Trots att de inte alltid uppstått frivilligt omfattar de trots allt styrande och kontrollerande processer. Så har det tyska reklamrådet, som just fyllt 25 år, presterat verkningsfulla bidrag till självsanering, bl.a. genom offentliga anmälningar och genom varningar vid upprepade anmälningar. Där kontrollen är effektiv kan man låta bli att införa lagbestämmelser. Visserligen saknas det fortfarande en europeisk etikkodex och det saknas avtal på nationell nivå.
Kvinnodiskriminerande reklam måste förhindras innan den sänds och innan den trycks. Därför måste fingertoppsarbetet göras hos dem som gör reklamen. Jag arbetade mer än 20 år som kreatör inom reklambranschen. Vi arbetade för att få fram ett positivt intryck, för att föra över produktidéer och kommunikativt innehåll enligt målgruppens önskemål, att uppnå sympati och acceptans för våra produkter och påståenden och att inspirera till inköp, visserligen utan att tillgripa rader av klichéer, att producera utan pinsamma anspelningar eller utan att smutskasta. Det var och är en intellektuell utmaning för kreativa reklamagenter och kunder.
Detta utmärkta och detaljerade betänkande av Marlene Lenz och den utfrågning som hon initierat i utskottet för kvinnors rättigheter har gjort det tydligt att vi inte får släppa efter när det gäller att omsätta resolutionen om icke-diskriminering i praktiken. Det gäller speciellt efter att viktiga avsnitt tagits med i utkastet till fördraget i Amsterdam.

Santini
Herr ordförande! Jag måste direkt meddela att jag kommer att röra om i grytan. Men innan jag låter er slita mig i stycken skulle jag vilja göra ett uttalande som kan ses som en försonande gest. Även jag är - precis som så många andra - positivt inställd till, håller med om, solidariserar mig med alla åtgärder som syftar till lika möjligheter för män och kvinnor och mot allt utnyttjande av eller våld mot kvinnor. Jag tycker också det är mycket betydelsfullt, vilket redan andra har påpekat, att det är just representanter för den manliga könet som gör dessa uttalanden, för att undvika att det i denna fråga insmyger sig misstankar om kåranda.
Men jag är också emot alla former av överdrifter när det gäller problemen och jag tycker att det här betänkandet löper sådana risker: redan i titeln, till exempel - diskriminering - men framför allt när det gäller tonen och vissa argument som har presenterats här. Genom att vara så odisciplinerad och våldsam skjuter man långt över målet. Här finns ett våld riktat mot våldet, vilket verkar paradoxalt.
I det här fallet och inom det här området måste ordet diskriminering tolkas på minst två olika sätt: För det första: man diskriminerar kvinnan som aktivt subjekt i viss reklam, sägs det. Det är kanske sant, det är faktiskt sant. Samtidigt diskriminerar man emellertid mannen som passivt och enfaldigt objekt, offer för denna kvinnliga diskriminering.
För det andra: mer och mer börjar även mannen användas som subjekt i identiskt likadana reklambudskap. Tänk bara på de där dubbeltydiga skönheterna av obestämt kön, de där med hårigt bröst, de där muskelknuttarna som blir allt mer påträngande. Med andra ord har man för länge sedan gått ifrån betänkandets förutsättningar, där man - ordagrant - talar om " stereotyper som visar upp mannen i sin yrkesroll, kunnig i affärer och produktiv, mot vilken ställs kvinnan i sin roll som husmor, utan självständighet och passiv, vilket inte stämmer överens med verkligheten i dagens europeiska samhälle" .
Men detta stämmer inte ens med verkligheten i reklamen. Titta gärna på något modernt reklaminslag och låt oss inte fastna i reklamens forntid!
Även inom detta område bör man med andra ord försvara de lika möjligheterna. Där man i stället alldeles uppenbart skall vara vaksam - det är klart - är i de fall när vissa reklambudskap kränker den goda smaken och överskrider gränsen till vad som är pornografi. Men det gäller kvinnor, män, barn, alla.
Dessutom är inte kvinnan alltid förknippad med våld i reklamen, eftersom kvinnan i grunden är fri att acceptera eller tillbakavisa den roll hon får sig tilldelad. Tvärsom, det finns en lång kö - gå och titta utanför reklambyråernas kontor - av kvinnor som vill utöva yrket. Det är, jag upprepar, upp till dem själva att bestämma hur de skall utöva yrket och med hur mycket smakfullhet. Utöver detta är det, til syvende og sidst, när kvinnan förmår förena sin skönhet med intelligens går hon alltid segrande ur striden.
Om ni har tänkt på det, såväl när det gäller den relation på distans mellan budskap och TV-tittare som, framför allt, när det gäller att fördela rollerna inom reklaminslagen, så är det alltid mannen som gör bort sig genom att hela tiden framställas som den som låter sig snärjas och bländas av lite kvinnlig hud som visas fram i ont uppsåt, javisst, men ibland också med stor charm, det måste man också säga.
Om man inbillar sig att det finns män som väljer något bara för att en kvinna exponerar lite hud, så tycker jag att det är mannen som är den som förlöjligas i det mötet. Herr ordförande! Låt mig därför avsluta mitt inlägg med en smula ironi, även om ämnet som sådant är mycket allvarligt, och begära ett betänkande om diskrimineringen av mannen som ett ofrivilligt offer för kvinnlig diskriminering i reklamen.

Ordföranden
Även om jag tror det blir svårt att förmå parlamentet att acceptera detta förslag, så är ni i er fulla rätt att framställa en sådan begäran.

Larive
Herr ordförande! Den något krampaktiga stämningen i det ursprungliga betänkandet av Lenz har som tur har till största delen försvunnit. Jag har till exempel svårt att föreställa mig reklam för damunderkläder utan att det man använder en kvinna till det och Willy Ewing sa nyss till mig: Kvinnor ser helt enkelt trevligare ut än män.
Hur som helst, jag tycker att en hel del reklam, till exempel för tvättmedel, är ganska senil och det tycker många med mig. Men är det reklamsektorns uppgift att utföra banbrytande arbete genom att bryta rollmönstren? Jag tror att varje land har den reklam det förtjänar. Och om inte den reklamen följer med i den nya utvecklingen eller beter sig ovärdigt så är konsumenten " kvinna" nog att nobba den, över hälften av konsumenterna är nämligen kvinnor. Gränserna för pressfriheten, gränserna för yttrandefriheten ligger för liberaler vid diskriminering, kränkning av den mänskliga värdigheten, vid onödig exploatering av människokroppen.
Det är moraliska gränser men det finns även flera juridiska gränser. I överflöd. Nationell lagstiftning, självreglering, europeisk lagstiftning, uppförandekodex från Internationella handelskammaren, EASA, artikel 19 i FN-stadgan om medborgerliga och politiska rättigheter. Och på det viset förbjöds, med rätta, den beryktade reklamen för Perrier.
Behandlar då betänkandet Lenz ett icke-problem?
Delvis, för det är väl bra att Europaparlamentet uppmärksammar detta problem men jag tror inte att vi behöver en ny lagstiftning, att vi behöver en harmonisering av nationell lagstiftning. Jag tror inte att vi behöver ett europeiskt medieråd som inriktar sig speciellt på diskriminering, på etiska kommissioner och därför röstar min politiska grupp mot punkterna 15, 20 och 23 och har vi lämnat in ändringsförslag för dessa.
Det upprop som fru Lenz gör till reklamsektorn är rättfärdigt: fler kvinnor i beslutsprocessen, större öppenhet för nationella uppförandekodex, bättre förfaranden för klagomål och EASA måste i egenskap av verkligt europeiskt självkontrollorgan ställa upp och hantera europeiska miniminormer med avseende på icke-diskriminerande reklam. Då behöver vi ingen extra lagstiftning. Om reklamvärlden verkligen lyssnar till konsumenten, alltså de många kvinnorna, då uppstår av sig själv och utan lagstiftning diverse förhållningsregler om människovärdig reklam som motsvarar den myndiga kvinnans och mannens behov.

Van Dijk
Herr ordförande! Allra först skulle jag gärna vilja säga att jag ser det som en första signal om mainstreaming att kvinnodebatten inte bara följs av en kommissionär, utan av flera kommissionärer, och att vi också får svar av andra kommissionärer. Angående kvinnor i reklamen måste jag dock säga att det absolut är kvinnorörelsens förtjänst att det på senare tid även förekommit sexiga män. Chippendalliknande män har förekommit i reklamen. Om det nu är en korrekt bild av män tvivlar jag visserligen starkt på för sådana Chippendale-män ser man ju inte heller varje dag. Om man ser sig omkring i denna kammare måste man nog leta rätt länge och ändå så sitter det en hel del män i parlamentet.
Kort sagt, reklamen ger en mycket förvrängd bild av verkligheten och det är naturligtvis också målet med reklamen. Jag måste ärligen säga att jag inte tycker att censur, inte heller när det gäller reklam, är lämpligt. Det är naturligtvis sant att den stereotypa bilden av kvinnor fortfarande förekommer i stor omfattning även om det blivit bättre. Och den stereotypa bilden får gärna motas tillbaka en bit. Jag tycker det är överdrivet att säga att reklamvärlden inte behöver utföra något banbrytande arbete. Naturligtvis får reklamvärlden gärna utföra banbrytande arbete och det skulle vara bra om kvinnor verkligen blandade sig i produktionen av reklam och själva på det sättet bidrog till att bilden av kvinnan i reklamen förändrades. Ingen censur alltså men däremot självkontroll, förhållningsregler. På det sättet tror jag ändå att vi kan fortsätta de framsteg som vi gjort på området. De framstegen behövs också fortfarande för än fungerar inte allt tillräckligt bra i reklamvärlden.

McNally
Herr ordförande! På tröskeln till 2000-talet används kvinnors kroppar, många gånger omotiverat, för att sälja varor för att andra skall tjäna pengar.Man kan fråga sig själv exakt varför Diana, prinsessan av Wales, förföljdes vart hon än gick: för att andra skulle tjäna pengar. Kvinnor framställs ännu på ett stereotypt sätt, även om några nya stereotyper har tillkommit. Detta är en europeisk fråga. Det har satellit- och kabel-TV sörjt för. De flesta europeiska länder är dåliga på detta, och vissa är förfärliga. Vi hörde en medborgare från ett av dem tidigare. Mycket reklam går långt utöver det erotiska, till det pornografiska, med övertoner av våld och sadism. Denna annonsering förnedrar alla kvinnor. Den förnedrar varenda en av oss och våra döttrar. Den tar ifrån oss vår individualitet och vår mänsklighet. Stereotyp framställning av kvinnor är mycket farligare än stereotyp framställning av män. Den driver kvinnor att eftersträva perfektion, vilket får sådana konsekvenser som ätstörningar. Vi känner till ett offer på senare tid. Gällande lagstiftning och självsanering räcker inte. Alla de olika pakterna och konventionerna räcker inte. Lenz förslag kommer att göra något för att förbättra situationen.
Kolleger, när man tar upp moralfrågor i samband med att man tjänar pengar, välkomnas detta aldrig av dem som tjänar pengarna. De vill inte höra talas om moralfrågor. Men moralfrågor är viktiga för de människor vi representerar. Jag hoppas därför att detta kommer att tas på allvar och att Lenz betänkande kommer att få stöd från alla grupper.

Monfils
Herr ordförande! Detta betänkande är oroande för yttrandefriheten. Det förespråkar inte bara självkontroll från yrkesutövarnas sida, vilket för övrigt förekommer sedan lång tid, det går längre och anser att man kan begränsa yttrandefriheten för att skydda den allmänna moralen.
Vilket är detta begrepp som för övrigt inte förekommer i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna? Vad är denna vilja att begränsa, inte bara ett tydligt och exakt angrepp på de goda vanorna utan ett enkelt socialt beteende, som det skulle vara förbjudet att överträda, definierat av någon politisk instans, dessutom på europeiska nivå trots att man från norr till söder är okänsliga för olika saker vad gäller detta. Tidigare i Europa och i dag i många länder var det så integrismen började och börjar.
Detta betänkande förefaller mig slutligen vara lite föråldrat. Det är inte bara bilden av kvinnan som används utan även den av mannen. Den senaste reklamen från Dae Woo visade för övrigt en man och en kvinna i exakt samma ställning och båda praktiskt taget nakna. Just i dag, i Belgien, visar Crédit Lyonnais i tidningarna bilden av en naken manskropp. Även här måste man sätta det i sitt sammanhang. Det kan vara sårande för kvinnorna, alla kvinnor, att inte vara någon Botticellis Venus, men det är lika sårande för männen att inte vara en Michelangelos David eller en Praxiteles Apollon. Den yttre skönheten, vars missbruk kritiseras i punkt 10, har alltid varit och kommer alltid att vara ett argument i en mängd sammanhang.
Låt mig sluta genom att citera ett avsnitt ur Amélie Nothombs bok "Attentat" där hon skriver: "När Quasimodo blir förtjust i Esmeralda har man lust att skrika till den sköna: haka inte upp dig på hans yttre! Men vad gjorde han annat än att stanna upp vid varelsens yttre. Han skulle ha förälskat sig i en gammal tandlös kvinna, då skulle han ha varit trovärdig. Men hans hjärtas utvalda är en fantastisk zigenerska som det är alltför lätt att bli förtjust i" .
Lyckligtvis kommer betänkandet inte att ändra sakernas tillstånd.

Marinucci
Herr ordförande! Låt även mig understryka det som andra redan har gett uttryck för, nämligen hur mycket vi uppskattar presidiets beslut att en tisdag förmiddag debattera samtliga de fyra betänkandena från utskottet för kvinnors rättigheter och att därigenom ge de behandlade frågorna en hög profil. Det är en mycket positivt signal: detta måste innebära att det långa arbete som många av oss lagt ner och som en gång motarbetades och nedvärderades börjar ge vissa resultat och att uppmärksamheten när det gäller de här frågorna inte avtar utan snarare tvärtom, att de feministiska synpunkterna börjar bli en allmänt spridd och gemensam uppfattning.
Detta är ännu inte fallet när det gäller bilden av kvinnan - det har vi just fått höra - i reklamen eller inom massmedia i allmänhet. Trots rekommendationerna från Europarådet och resolutionerna från Europeiska rådet och Europaparlamentet, som utgår från grundläggande principer, bekräftade i internationella avtal och överenskommelser, trots det militanta engagemanget från kvinnoorganisationernas sida, de beslut som fattas av olika jämställdhetsorganisationer i våra respektive länder, av ministerier och utskott, så fortsätter utnyttjandet av kvinnokroppen för att sälja konsumtionsvaror och den stereotypa bilden av kvinnan som utgår från den förmodat traditionella roll hon spelar fortsätter att spridas som en pest över väggarna i våra städer, i TV-programmen på alla tider av dygnet samt i dags- och veckotidningar. I Italien har två intellektuella veckotidningar, som en gång båda påstod sig tillhöra vänstern, under flera år framhärdat i den dåliga vanan att ta till gamla skamgrepp och fylla sina framsidor med nakna kvinnor; nyligen berättade faktiskt en redaktör i polemik att försöken att i stället använda en naken man ledde till att upplagan sjönk.
Under tiden fortsätter det - och det är medaljens baksida när det gäller förhållandet mellan kvinnor och massmedier - att vara svårt, närmast omöjligt för organisationer, men även för de ministerier som arbetar för att befästa kvinnans rättigheter, att sprida kunskaperna om sina initiativ. Trots den politiskt korrekta placeringen av debatten finns, som vi kan konstatera, inte de rapportörer närvarande i dag som återger de viktigaste debatterna: rättigheterna för mer än hälften av européerna är inte, för de europeiska medierna, tillräckligt viktiga. Kanske hade det varit en annan sak om någon av oss, kanske någon ung och vacker, hade talat naken...! Kanske!
Det är med andra ord mycket passande att Gröner velat föra detta allas vårt problem som väntar på sin lösning till Europeiska unionens kännedom, och det är mycket passande att Lenz, som jag vill gratulera, i sitt lärda betänkande stöder idéerna om lagstiftningsinitiativ från medlemsstaterna samt uppförandekoder från reklammakarnas sida och presenterar viktiga förslag för kommissionen som jag hoppas att kommissionär Flynn snarast kommer att reagera på.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Från en vetenskaplig utgångspunkt erkänner semantiken nu reklamspråket som ett synnerligen effektivt budskap. I våra dagar måste vi mer än någonsin tidigare erkänna att reklamspråket är genomtänkt, formulerat, utfört för att förföra, assimileras, för att få miljoner personer att agera i en viss riktning. Vi måste tänka på att det är bilder och slogans som är väl utarbetade, genomtänkta, överlagda för att röra, psykist överfalla, för att ge intryck, och inför detta agerar vi människor snararst som tålmodiga, obeväpnade personer. Dvs. att vi på sätt och vis kan tala om en pådyvling av visuella, ljudmässiga, kromatiska och sensuella underverk. Allt detta är reklamen i dag, i en mediaera. Reklamen kan i dag åstadkomma under, men den kan också åstadkomma gräsligheter. Den är ett mycket mäktigt instrument - det vet vi - och saken är den att detta mäktiga instrument inte bör gå emot vissa principer. Detta instrument bör även tjäna mänsklighetens goda syften och, varför inte, icke-diskrimineringen av kvinnor.
Lyssna, kommissionärer! Det går inte att förstå att vi ibland i så stor utsträckning förbättrar vad som skrivs i lagar, texterna i regelverket, och samtidigt låter vi ett förgiftat diskriminerande reklambudksap injekteras i venen, med attraktiva budskap i tusen och miljoner européer. Dessutom måste vi tänka på att upprepningen av diskriminerande budskap på ett effektivt sätt förevigar diskrimineringen. Det är därför ett bra ögonblick, utan den moralism och den censur som vi inte vill ha, att säga att när det gäller människan är inte allt giltigt i detta varornas Europa och att vissa försöker förvandla kvinnor till en vara. Vi har politiska medel för att säga: Nej! Därför är detta betänkande ett utmärkt initiativ av Europaparlamentet för att inititiera en politik som bör vara aktiv, antidiskriminatorisk och för likabehandling.

Flynn
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka Europaparlamentet för detta initiativ, och Lenz i synnerhet för det utmärkta arbete hon utfört. Kommissionen är fullt medveten om betydelsen av att skydda kvinnor mot diskriminering i reklam, och om behovet av att hitta rätt balans mellan respekt för den grundläggande rätten till yttrandefrihet och repekt för mänsklig värdighet.
Betänkandet lyfter fram ett antal viktiga frågor, vilket jag välkomnar. Det innehåller mycket konstruktiva förslag, av vilka de flesta står i överensstämmelse med utvecklingen av kommissionens politik och insatser inom detta specifika område. Parlamentet insisterade, tillsammans med kommissionen, på behovet av en icke-diskrimineringsartikel i det nya fördraget, och anhöll i synnerhet om att diskriminering av kvinnor skulle tas med bland kategorierna för diskriminering.
Artikel 6a i förslaget till Amsterdamfördraget svarar mot denna förfrågan, och erbjuder möjligheter till lämpliga åtgärder inom det ovannämnda området. Jag vill också påminna kammaren om råds- och parlaments direktiv 97/31, som antogs i juni, om samordning av TV-sändningsverksamhet, som utgör det viktigaste europeiska instrumentet för TV-reklam. Detta direktiv stadgar att reklam inte får ha inslag av någon könsgrundad diskriminering. Integrering av ett könsperspektiv i mediapolitiken utgör en av kommissionens prioriteringar inom dess politik för könsmainstreaming. Konkreta åtgärder redovisas i det fjärde programmet för lika möjligheter.
Kommissionen uppmuntrar utväxlingen av information och erfarenheter mellan medlemsstaterna och mellan relevanta nationella organ. Den uppmuntrar också en balanserad medverkan av kvinnor och män på beslutsnivåerna inom reklambranschen och media, för att stärka kvinnornas inflytande inom detta område. Ett möte finns inplanerat senare i år, som sammanför viktigare deltagare, experter och icke-statliga organisationer inom mediasektorn, i syfte att bygga på goda erfarenheter.
Lenz förslag om att ta med reklam i våra undersökningar har noterats. Kommissionen stödjer en översiktlig studie av kvinnornas image i reklam och media och uppmuntrandet av samarbete mellan yrkesorganisationer, kvinnoorganisationer och projektledare aktiva på gemenskapsnivån. Vi kan inte lämna ett positivt svar på anhållan om ett europeiskt reklampris, men det NIKI-pris som kommissionen stödjer, med syfte att förbättra det sätt på vilket kvinnor framställs på TV, kommer att utdelas på nytt i år för god praxis inom reklambranschen.
Slutligen kommer kommissionen att noga överväga förslaget att tillsätta en rådgivande kommitté för all media, i syfte att utarbeta en uppförandekodex för reklambranschen, för att utradera alla former av diskriminering. I detta sammanhang skulle jag vilja påminna kammaren om att det nyligen antagna TV-direktivet sörjer för att skapa en kontaktkommitté under kommissionens ordförandeskap, sammansatt av representanter för behöriga myndigheter i medlemsstaterna, med uppgift att underlätta direktivets genomförande. Kommissionen kan undersöka möjligheten att skapa en undergrupp inom kommittén, för utarbetandet av en sådan kodex, och det skulle vara ett bra exempel på könsmainstreaming.
Vi vet alla att jämlikhet i praktiken inte kommer att bli verklighet förrän grundliga förändringar ägt rum inom många områden, inte minst de som gäller idéer, attityder och framställningar i media. Kommissionen kommer därför att fortsätta och att stärka sina åtgärder i denna riktning, med beaktande av era förslag. Jag tackar alla dem som bidragit till debatten.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl. 12.00.)

Omröstning
Eriksson
För att förtydliga att jag lägger fram ett muntligt ändringsförslag talade jag om i plenumdebatten att det handlar om maximal otur i administrativ hantering. Det är därför som jag verkligen hoppas att ni nu lyssnar mycket noga, och att ni också stöder mig i mitt ändringsförslag. Jag vill också påpeka att båda ändringsförslagen är kontroversiella, inte bara i denna kammare, utan att de följs med mycket stor spänning av våra väljare utanför kammaren i alla medlemsländer.
Med mitt ändringsförslag skulle punkt 14 lyda som följer: " anhåller om att kommissionens program mot kvinnohandel som syftar till sexuellt utnyttjande och mot våld mot kvinnor inte skall begränsas till informationsåtgärder och prostitutionsförebyggande åtgärder utan att de också skall inbegripa stöd till initiativ för återanpassning av offren "och aktivt arbete mot pornografi och prostitution " . Det är således tillägget " och aktivt arbete mot pornografi och prostitution" som är mitt muntliga ändringsförslag.

Gröner
Herr ordförande! Denna diskussion fördes ingående i utskottet för kvinnors rättigheter och jag anser att vi inte i plenum kan acceptera något ändringsförslag i muntlig form.

Ordföranden
Om rådet inte har några invändningar, låter jag föredragandens ändringsförslag till punkt 14 gå till omröstning.
(Ordföranden konstaterade att fler än 13 ledamöter motsatte sig och presidiet avslog alltså förslaget att ändringsförslaget till punkt 14 skulle gå till omröstning.)
Om punkt 17.

Eriksson
Med mitt ändringsförslag skulle punkt 17 alltså lyda som följer: " välkomnar initiativ i några medlemsstater för att utöver effektiva straff utveckla program för gärningsmän som leder till att män tar ansvar för sina handlingar, och efterlyser större åtaganden från alla medlemsstater för att anta sådana initiativ" , och då med mitt tillägg därefter, exempelvis kriminalisering av de prostituerades kunder .

Ordföranden
Om presidiet inte har några invändningar, låter jag föredragandens ändringsförslag till punkt 17 gå till omröstning.
(Ordföranden konstaterade att fler än 13 ledamöter motsatte sig och presidiet avslog alltså förslaget att ändringsförslaget till punkt 17 skulle gå till omröstning.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Caudron
Jag finner detta förslag att ändra direktivet om vilseledande reklam, genom att införa bestämmelser om jämförande reklam, tillfredsställande på mer än ett sätt.
Förslaget till medbestämmande är resultatet av ett fruktbart samarbete mellan kommissionen och parlamentet. Texten går i riktning mot en nödvändig harmonisering på reklamområdet och slutresultatet av detta beslut förefaller mig balanserat.
Införandet av jämförande reklam bör göra det möjligt att ge bättre information till konsumenterna och det är anledningen till att jag alltid kämpat för detta. De ändringar som parlamentet föreslagit och kommissionen accepterat kommer att begränsa missbruket och där styrkas av befintliga bestämmelser om vilseledande reklam.
Då kommissionen vägrat att i direktivet föra in inrättandet av ett europeiskt kontrollorgan är det viktigt att organisationerna som försvarar konsumenternas intressen blir delaktiga i trovärdigheten för tester på gemenskapsnivå. Det åligger politiskt ansvariga i de olika medlemsstaterna att uppmuntra oberoende åtgärder i den riktningen.
Den dagen är snart här när vi på nytt måste ställa oss frågan om ett europeiskt kontrollorgan.
Ändring av förordning av vinmarknaden

Wibe
Jag röstar emot detta dokument. Jag anser att en marknad med ett stödsystem för vinproduktion är felaktig överhuvudtaget.

des Places
Vår grupp har lämnat två ändringsförslag till kommissionens förslag. Kommissionen önskade uttrycka stödet till renad koncentrerad druvmust i vinodlingszon III. Produktionsregionerna Languedoc-Roussillon, Provence-Alpes-Côte d'Azur och Midi-Pyrenées berördes direkt av detta beslut.
Vår grupp gläds åt resultatet av omröstningen om dessa två ändringsförslag som antogs praktiskt taget enhälligt av europaparlamentarikerna och beklagar att kommissionen önskar göra grundläggande ändringar genom en förordning som uppenbarligen är "ofarlig" . Måste vi påminna kommissionen om att vi fortfarande väntar på en ny text om förslag till reform av den gemenasmma organisationen av marknaden för vin? Europaparlamentet diskuterade, röstade om och ändrade kommissionens förslag under våren 1995.
Genom sitt förslag önskade kommissionen starta debatten på nytt om tillsättande av socker och berikande med renad koncentrerad druvmust. Vid en första diskussion svarade kommissionen rådet att den avvaktade Europaparlamentets yttrande innan förslaget skulle ändras. Samtliga europaparlamentariker var vaksamma och förkastade detta förslag från kommissionen.
Gruppen De oberoende för nationernas Europa kan bara vara nöjd med resultatet och tackar samtliga europaparlamentariker för deras stöd till ändringsförslagen.
Rekommendationen: Simpson (A4-0271/97)

Donnay
Europaparlamentet uttalar sig om en nyckeltext för framtiden för Europas offentliga tjänster.
Utvecklingen av Europeiska unionen leder till en oundviklig avreglering av de stora kommersiella offentliga tjänsterna, vare sig det gäller telekommunikationer, post, flygtransport eller järnvägstransport. Det är en önskvärd och användbar utveckling i ett allt mer konkurrensutsatt sammanhang på världsnivå och för ett utbud av tjänster som alltid är bättre anpassat till behoven hos användare och kunder för dessa tjänster.
Posten är ett stort verksamhetsområde i Europa. Posttrafiken inom unionen omfattar ca. 80 miljarder försändelser per år, varav 3 miljarder för utbyte mellan medlemsstater, vilket motsvarar en omsättning på 1, 3 % av gemenskapens BNP och 1, 5 miljoner arbetstillfällen.
Detta utbyte inom gemenskapen motarbetas i dag av de mycket stora skillnaderna mellan nationella posttjänster, såväl när det gäller distributionstider som avgifter. Bestämmelser inom gemenskapen bör därför snarast fastställas för att konkurrensutsätta denna marknad så att den får den flexibilitet som krävs för att utvecklas.
Vi har emellertid också den angelägna skyldigheten att bevara andan och tillämpningen av en offentlig tjänst som på ett särskilt sätt ingår i de europeiska medborgarnas levnadssätt. Vi har t.o.m. möjlighet att tack vare diskussionen om texter av en sådan omfattning i dag fastställa definitionen av en europeisk offentlig tjänst. En offentlig tjänst med prestanda på ekonomisk nivå, som samtidigt är en nyckelfaktor i regionalpolitiken och som erbjuder lägsta godtagbara kvalitetstjänster till samtliga våra medborgare.
Ett exempel som jag känner väl till är Frankrike. Där genomför posten varje dag 73 000 distributionsturer, varav 38 000 i kommuner med färre än 10 000 invånare. Den erbjuder 17 000 kontor för allmänheten, i storleksordningen en kassa per 800 invånare i landsbygdsområdena. Inom vissa områden är det ibland den sista offentliga tjänsten som finns kvar. Och detta exempel måste beröra ett antal andra medlemsstater i unionen.
Jag tror att tillfället har kommit i dag för oss att på ett tydligt sätt uttala oss om framtiden för posttjänsten i Europa. Det är för min del den bild jag önskar skall gälla, en bild som till stor del delas av rådets gemensamma ståndpunkt, vilket naturligtvis glädjer mig.
Simpsons andrabehandlingsrekommendation tar upp och förstärker kompromisståndpunkten som efter långa förhandlingar antogs enhälligt av rådet i april i år. Föredraganden påpekar själv att texten i den gemensamma ståndpunkten till stor del återspeglar Europaparlamentets inriktning" .
Föredragandens ändringsförslag till denna andrabehandlingsrekommendation går dessutom i riktning mot förstärkning och bevarande av den offentliga tjänsten och uppmuntrar antagandet av rådets balanserade ståndpunkt.
Flera punkter i den gemensamma ståndpunkten förefaller viktiga att understryka.
Det handlar för det första om en gradvis och kontrollerad avreglering av posttjänsterna.
Sedan bekräftas minimiregler för offentliga tjänster för att samtliga användare av posttjänster skall ha lika tillträde. En allmän tjänst är alltså väl definierad, tillgänglig för alla, överallt och till ett överkomligt pris, en tjänst som också säkerställer att korrespondensen är neutral, konfidentiell, okränkbar och hemlig.
Slutligen organiseras en reserverad tjänst. Förekomsten av en sektor som inte omfattas av konkurrensen är nödvändig för att en allmän tjänst skall kunna överleva ekonomiskt.
Genom att anta denna text får vi möjlighet att försvara den offentliga tjänstens intressen och samtidigt ge den medel för att anpassas och öppnas för marknadens krav.

Fayot
Den gemensamma ståndpunkt som vi planerar att anta är acceptabel för den offentliga tjänsten. Den öppnar vägen för en viss avreglering på området posttjänster och möjliggör därmed en viss konkurrensutsättning, vilket konsumenter och företag ville.
Man behåller emellertid viktiga områden som gränsöverskridande post och direktreklam inom det offentliga postföretagets monopol. Parlamentet har i sina beslut respekterat den känsliga jämvikt som uppnåtts i rådet. Ministrarna med ansvar för posttjänsten har i de flesta fall varit mer positiva till den offentliga tjänsten än kommissionen. Vi får hoppas att Luxemburgs ordförandeskap - under ledning av Mady Delvaux, som jag hyllar för hennes tydliga och uppriktiga inställning till förmån för den offentliga posttjänsten - snabbt lyckas avsluta ärendet och slutföra förfarandet i rådet.
Slutligen är det lämpligt att fråga sig varför den allsmäktiga vågen av avreglering som kommissionen varit mästare i stannat upp inför posttjänsten.
Jag tror att en av de viktigaste orsakerna till detta är posttjänstens betydelse för social sammanhållning och nationell regionalpolitik. Brevbäraren finns ofta kvar där de flesta offentliga tjänster dragits in av kostnads- och produktivitetsskäl.
Vi får hoppas att denna paus i avregleringen gör det möjligt för beslutsfattarna att fundera och för posten att bli ännu bättre och på så sätt tjäna sina kunder.

Wibe
Jag röstade för betänkandet. Jag anser att föredragandens ändringar väsentligt förbättrar kommissionens förslag, men jag vill klargöra en synpunkt. Utförandet av posttjänsterna är en " public-service" -verksamhet. Erfarenheter från andra verksamheter visar att en avreglering inte ger ökad effektivitet, utan oftast i stället resulterar i ökad arbetslöshet och ökad regional ojämlikhet.
Betänkande: Scapagnini (A4-0268/97)

Lindqvist och Olsson
Kärnkraft är en icke förnybar energikälla. Allvarliga kärnkraftsolyckor har inträffat på Three Mile Island och i Tjernobyl. Kärnkraftens avfallsproblem är inte lösta. Sverige har efter en folkomröstning beslutat att kärnkraften skall avvecklas. En reaktor i Barsebäck kommer att avvecklas före riksdagsvalet i Sverige i september 1998. Centerpartiet har varit pådrivande för en avveckling av kärnkraften i Sverige.
Beslutet om stängning av kärnkraftverket i Tjernobyl skall fullföljas. Enligt vår uppfattning bör EU inte som kompensation för detta stödja uppförandet av andra reaktorer. Vi motsätter oss därför EU-stöd till reaktorerna Khmenilitskij 2 och Rovno 4 i Ukraina och har mot den bakgrunden röstat nej till resolutionen. Vi stöder däremot insatser på såväl nationell nivå som på EU-nivå som förbättrar säkerheten i befintliga reaktorer. Energisystemet måste så snart som möjligt övergå till förnybara och långsiktigt hållbara energikällor.
Betänkande: Azzolini - A4-0252/97

Novo Belenguer
Jag vill uttrycka vår grupps stöd för Azzolini-betänkandet eftersom kulturen direkt eller indirekt gynnar sysselsättningen och stärker bibehållandet och skapandet av små och medelstora företag inom kultursektorn och ger möjligheter att skapa arbetstillfällen.
Jag vill också uppmärksamma att turism och kultur stärker varandra och att de, med vår hjälp, kan öka effekten av strukturfondernas insatser för sysselsättningen.
Tyvärr uppgår de kulturprojekt som finansieras av gemenskapens strukturpolitik endast till 3 %, en alldeles för låg procentdel om vi tänker på den påverkan kulturen har på regionernas utveckling och på uppnåendet av den ekonomiska och sociala utjämningen. Av denna anledning borde en avdelning innefattas i det framtida unionsfördraget som stärker det direkta stödet till kulturprojekt och som ökar antalet gemenskapsinitiativ med kulturella aspekter för den regionala utvecklingen, vars syfte skulle vara att stärka banden mellan strukturfonderna och kulturverksamheten.
Slutligen vill jag uppmärksamma den vikt lokala och regionala enheter bör fortsätta att ha för ett bra uppnående av den Europeiska unionens utvecklingsstrategi grundad i kultur och skapande av arbetstillfällen.

Novo
Vi kommer att rösta för Azzolinis betänkande om kopplingen mellan sammanhållningspolitiken och kulturen och främjandet av sysselsättningen, av ett antal skäl som kan sammanfattas på följande sätt:
1.För första gången försöker man på ett mer systematiskt och enhetligt sätt inbegripa den enorma potential som ett bevarande av kultur- och naturarvet, vare sig detta ligger på landet eller i bebyggda områden, nationellt, regionalt eller lokalt, och på ett mer generellt sätt, den potential kulturinvesteringarna kan ha för en bestående utveckling i försvaret av identiteten, i kampen mot ödeläggelsen och utslagningen.2.Man erkänner befintliga förseningar inom detta område och bristerna i den befintliga finansieringen, huvudsakligen finansieringen av strukturåtgärderna, som dessutom omgärdas av ett olämpligt och till och med restriktivt regelverk, som helst borde ändras så mycket som möjligt, och då inom nuvarande finansieringsram. Allt detta utan att påverka presentationen av förslag och inriktningar i syfte att förbättra kunskapen och ge mer kraft åt samverkan mellan sammanhållningspolitiken, kulturen och sysselsättningen.3.Man erkänner, men vi skulle vilja understryka, för att skapa ännu större tydlighet, att det är viktigt att förhindra en överdriven tolkning eller koppling mellan turistindustrin och stödet till kulturpolitiken. Utan en tillrådlig och användbar koppling mellan turismen och kulturen skulle det helt säkert ge omvänd effekt och vara djupt begränsande att koppla och/eller underordna kulturstödet strategin för turistnäringen.4.Man varnar för att följderna av de regelmässiga begränsningar som begärs för uppfyllande av konvergenskriterierna ger en försvagning eller minskning av tendensen till ökad sysselsättning inom den kulturella verksamheten, eftersom denna åtminstone delvis är beroende av offentlig finansiering, antingen nationell eller regional.Betänkande: Kestelijn-Sierens (A4-0257/97)

Vanhecke
Jag är inte särskilt imponerad av det aktuella betänkandet, vilket egentligen är fullt av klichéer. Självfallet är ingen vettig människa motståndare till lika möjligheter för män och kvinnor.
Man lika självfallet är jag inte någon förespråkare för alla möjliga kvoteringsregler som vid närmare betraktelse är ganska förnedrande för kvinnor. När jag till exempel under förmiddagens debatt hör olika talare klaga över det faktum att det fortfarande finns mycket färre flickor än pojkar på tekniska utbildningar - och att något måste göras åt den saken - då undrar jag om man verkligen känner till skillnaden mellan " lika möjligheter" och " likriktning" .
Vad förenandet av familje- och yrkesliv beträffar så har mitt parti i Flandern i flera år nu pläderat för en verklig föräldralön som skall ge en av de båda föräldrarna möjlighet att uppfostra och sköta om barnen hemma. Det skulle vara en verklig valmöjlighet, grundad på verklig fri vilja och inte längre på finansiella nödvändigheter. Det är slående att betänkandet av kollega Kestelijn i många hänseenden går mycket långt men när det gäller föräldraledighet blir det kvar längs redan upptrampade stigar. Det har naturligtvis allt att göra med att uppfostran av barn i hemmet inte längre får betraktas som en fullvärdig och för samhället ytterst viktig uppgift och att många kvinnor som - frivilligt - väljer denna väg faktiskt betraktas en aning medlidsamt.
Jag beklagar alltså djupt att även det mycket viktiga kapitlet om yrkes- och familjeliv blir hängande i det politiskt korrekta.
Betänkande: Kokkola (A4-0251/97)

Jackson
Om Kokkolas betänkande (A4-0251/97) om kommissionens meddelande om att införa jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga insatser, och om Kestelijn-Sierens betänkande om årsrapporten från kommissionen " Lika möjligheter för kvinnor och män i Europeiska unionen 1996" (A4-0257/97).
Jag, och många brittiska konservativa ledamöter av Europaparlamentet, stöder helhjärtat principen om lika möjligheter för kvinnor och män, och håller med om att mainstreaming utgör ett värdefullt redskap för att bidra till att omsätta den principen i praktiken. Vi välkomnar det ökade erkännandet av de problem kvinnor i synnerhet erfar, och de ökade ansträngningar som görs på alla nivåer för att komma till rätta med situationen. Vi är emellertid inte övertygade om att det bästa sättet att få till stånd en lika representation för kvinnorna vid exempelvis beslutsfattande skulle vara genom artificiell diskriminering av det slag som föreslås i såväl Kokkolas som Kestelijn-Sierens betänkanden. Fastställande av tillfälliga kvoter, som kanske kan verka lockande på kort sikt, är inte lösningen. Vi anser förslaget i Kokkolas betänkande, att arbetsgrupper och expertkommittéer i kommissionen bör bestå av lika många män och kvinnor, vara särskilt opraktiskt och gagnlöst. Vi tror fullt och fast att utnämningar till sådana befattningar bör göras utifrån meriter och kvalifikationer. Att påtvinga så kallad positiv diskriminering på det sätt som föreslås, kan leda till den kortsiktiga fördelen att förbättra sifforna för kvinnlig representation i beslutsfattande organ. På lång sikt kan det emellertid enbart bli till skada för kvinnornas ställning i allmänhet.
Förslaget i Kestelijn-Sierens betänkande att kommissionen bör ta med en bedömning av den könsmässiga effekten i sina lagstiftningsförslag är lika opraktiskt. Vad som behövs är praktiska, konkreta åtgärder för att ge kvinnor möjlighet att förvärva kvalifikationer och friheter, som ger dem möjlighet att konkurrera på rättvisa och lika grunder med män på arbetsmarknaden och på beslutsfattararenan - inte ytliga uttalanden om de sannolika följderna av föreslagen lagstiftning, som i de flesta fall är omöjliga att definiera eller kvantifiera med någon högre noggrannhetsgrad.
Förbättringar behövs inom många områden, inte minst med avseende på den svåra uppgiften att kombinera arbete utanför hemmet med familjeansvar. Att emellertid föreslå, som Kokkolas betänkande gör, att sådana samhällstjänster som barn- och äldreomsorg, skolmåltider och kollektivtrafik bör finansieras av strukturfonderna är ingenting annat än skrattretande. Det gläder mig att parlamentet i sin helhet röstade emot detta förslag, även om jag lade märke till att en brittisk ledamot av Europaparlamentet från Labour röstade för det.
Vi anser inte heller att det är kommissionens uppgift att bestämma hur skattemässiga åtgärder och sociala förmåner ska användas för att hjälpa till att få in arbete i hemmet i den offentliga ekonomin. Detta område rör frågor som ska hanteras på nationell, regional och lokal nivå, i enlighet med subsidiaritetsprincipen.
Kokkolas och Kestelijn-Sierens betänkanden framhäver med rätta de svårigheter som föreligger med att uppnå lika möjligheter för män och kvinnor i dag, och innehåller vissa mycket framträdande punkter. Jag och mina kolleger kommer att rösta för dessa betänkanden eftersom deras slutgiltiga syften och motivationer är till fördel för kvinnor i Europa. Oaktat detta, vill vi få till protokollet att vi beklagar att de innehåller vissa förslag som det är föga troligt att de kommer att hjälpa kvinnorna, och som riskerar att ge Europaparlamentets arbete för kvinnor dåligt rykte.
Betänkande: Eriksson (A4-0250/97)

Howitt
Herr ordförande! Jag talar på grundval av lokala erfarenheter av den nolltoleranskampanj som genomförts i Thurrock i min valkrets. Kolleger vid South Essex krislinje för våldtäkt och incest har berättat för mig att affischer i butiker och pubar och på busshållplatser gjort det möjligt att diskutera frågan om våld mot kvinnor helt öppet, och bekräftat många kvinnors personliga erfarenheter för allra första gången. Detta lokala projekt stödjer helt och hållet en utökning av nolltoleranskampanjer till andra europeiska länder, med uppbackning av telefonhjälplinjer för våldtäkt, som också saknas i många av våra länder.
Ett annat lokalt kvinnoprojekt i min valkrets - Southend Women's Refuge - stöder också detta initiativ. Jag hjälpte dem nyligen att inleda sitt nya "duvprojekt" - ett öppet drop-in-rådgivningscenter för kvinnor som är offer för våld i hemmet. På bara några veckor har fem nya kvinnor om dagen kommit in för rådgivning.
Dessa två lokala exempel visar i vilken utsträckning sexuellt våld utgör en realitet för kvinnor i dag. De motiverar mer än väl dagens parlamentariska beslut att svara med en Europaomfattande kampanj.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
I den mångkulturella och pluralistiska Europeiska unionen har man uppenbarligen svårt med respekten för oliktänkande. Med skratt och hånflin avvisade parlamentet möjligheten att rösta på Erikssons två muntliga ändringsförslag om att stödja aktivt arbete mot pornografi och prostitution samt välkomna initiativ från medlemsstaterna angående kriminalisering av prostituerades kunder. Detta är ändringsförslag som vi självklart hade stött.
Att prostitution och pornografi är grunden till de vanföreställningar om kvinnor som sedan ofta leder till våldtäkt, misshandel etc. är vi övertygade om och beklagar att parlamentet inte vågade ta ställning till ändringsförslagen.
Vi vill också understryka hur viktigt det är att samhället ger utsatta kvinnor och barn hjälp i form av nationell lagstiftning, men också i form av hjälp till ny identitet, ny bostadsort och nytt arbete, och därmed möjlighet att undkomma plågoanden. Vi uppmanar också medlemsstaterna att ge ekonomiskt stöd till s.k. kvinnohus och till juridisk hjälp.
Våld mot kvinna handlar i grunden om mänskliga rättigheter, något som de flesta säger sig värna. Trots detta pågår kvinnovåldet överallt i världen och i alla samhällsklasser. Att göra 1999 till ett kampanjår i EU mot kvinnovåld skulle fokusera problemet och bidra till att frågan får aktualitet i medlemsländerna. Det förutsätter dock att tillräckligt med medel avsätts i EU: s nästa budget, vilket vi hoppas.
Betänkande: Lenz (A4-0258/97)

Crawley
Herr ordförande! Jag gratulerar Lenz till hennes betänkande, som kräver ett slut på diskrimineringen av kvinnor i reklam. Det är ett krav som ignoreras, förlöjligas och betraktas som gammalmodigt av reklambranschen.
Reklambranschen anser att om man bara tar med ett hånfullt citat eller en hånfull blick i annonsen så är det fritt fram att återge kvinnokroppar på vilket nedsättande sätt som helst, för att sälja allting från bilar till underkläder.
I min lokaltidning, Birmingham Mail , har jag läst att en annons kommer att premiärvisas i Birmingham denna vecka, i form av en elektronisk 20 fot hög annonstavla där en kvinna oavbrutet tar av sig kläderna. Bilistorganisationen AA varnar för att det kan komma att bli en källa till distraktion och leda till olyckor. Jag anför detta som ett exempel på hur långt reklambranschen i Storbritannien för närvarande går för att sälja produkter: kvinnor i kedjor för att sälja kosmetika, överviktiga kvinnor som framställs på det mest förnedrande sätt.
Lenz krav på självsanering är lovvärt, men jag fruktar att branschen kommer att ignorera det. Europeiska unionens institutioner måste tillämpa sin enade styrka och erkänna detta såsom ett växande problem på 1990-talet. De måste agera för att ta fram en Europaomfattande uppförandekodex för reklambranschen, för att denna diskriminering skall kunna upphöra.

Ordföranden
Fru Crawley! Jag lät er med glädje överskrida er tid, då både er erfarenhet av ordförandeskapet i utskottet för kvinnors rättigheter under flera år samt er verksamhet i parlamentet ger er rätten att göra anspråk på överskridande av tid för anförande, naturligtvis när ordförande och sekreterare kan tillåta detta och det gladde mig, eftersom ni gavs möjlighet att komplettera era tankar.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna stödjer på eget initiativ Lenz betänkande. Eftersom medierna är gränsöverskridande måste denna fråga tas upp på EU-nivå. Det skulle vara önskvärt, om reklambranschen kunde utöva mer självkritik och erkänna att det är diskriminerande att visa nakna eller halvnakna kvinnor i reklam. Om branschen inte klarar att själv upprätta och följa vissa riktlinjer för god marknadsföring kan det bli nödvändigt att reglera detta område på EU-nivå.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Förslag till allmän budget för budgetåret 1998
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets presentation av förslaget till allmän budget för budgetåret 1998.

Fischbach
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter, herr kommissionär! Såsom traditionen och budgetförfarandet bjuder, åligger det mig att inför kammaren lägga fram förslaget till allmän budget för budgetåret 1998, såsom den fastställts av rådet den 24 juli i år.
Herr ordförande! Jag skulle vilja understryka att budgetförfarandet redan från början utmärktes av ett gott och uppriktigt samarbete mellan de tre institutionerna, vilket gläder mig. Innan förslaget till budget fastställdes av rådet engagerade sig de tre institutionerna i ett verkligt och öppet utbyte. Var och en av dem ville visa på sin förmåga att lyssna till de övriga och följa dem en bit på vägen varje gång det föreföll möjligt.
Budgetförfarandet som inrättades av fördraget är ett utmärkt tillfälle till samarbete mellan de tre institutionerna. Den interinstitutionella överenskommelsen från 1993 fastställde ramarna. Sedan dess visar sig nyttan och behovet av detta samarbete med en tydlighet som blir större för varje år.
Inledandet av budgetförfarandet för 1998 var i våra ögon exemplariskt i det hänseendet.Trepartssamtalen om prioriteringar för kommande budgetår resulterade den 21 april i fördjupat utbyte av synpunkter mellan rådets, parlamentets och kommissionens ordförandeskap, vilket senare resulterade i att huvudpunkter inrättades vilka i sin tur ledde till att man kunde närma sig varandras ståndpunkter. Trepartssamtalen den 26 juni i år gjorde det sedan möjligt för rådet att förstå parlamentets huvudsakliga önskemål. Detta nya utbyte var ytterligt värdefullt för mötet och överläggningarna den 24 juli, samma dag som rådet (budget) ägde rum. Mötet gjorde möjligt för samtliga att lägga fram de punkter som föreföll dem viktigast och att konkret få en uppfattning om de svårigheter som föreföll oöverstigliga under detta ovanligt svåra och vanskliga budgetår.
Era representanter, herr ordförande, erinrade särskilt om prioriteringarna inom ökade åtgärder för att skapa sysselsättning, forskning och utveckling, kandidatländernas förberedelser för medlemskap, programmen avsedda för ungdom och kultur, budgetens miljöinriktning och den fortsatta omstruktureringen av gemenskapens administration, i syfte att uppnå större effektivitet och flexibilitet vid fördelningen av resurser.
Å rådets vägnar fick jag tillfälle att understryka att den institution jag representerar förberedde sig för att inom förslaget till budget för 1998 låta sig inspireras av samma principer för en stram budget som de som medlemsstaterna ställer upp för sig själva och sina medborgare när det gäller att fortsätta de ansträngningar som inleddes under 1997. Detta särskilda samförstånd möjliggjorde i mina ögon en tillnärmning av betydande synpunkter, om än inte kompletta, mellan budgetmyndighetens två olika grenar, med kommissionens bidrag bl.a. på området jordbruksutgifter och fiske. Kort sagt har dessa kontakter i mina ögon varit mycket värdefulla.
När det gäller GUSP har vi, utöver konsensus om det totala anslagsbeloppet i budgeten för 1998, kommit överens om att fortsätta det planerade samförståndet på området i enlighet med avtalet mellan institutionerna som undertecknades den 15 juli i år. I ljuset av resultaten från detta möte fastställde rådet i enlighet med dess skyldigheter sitt förslag till budget för 1998.
För att leva upp till det ofrånkomliga kravet på stramhet och disciplin i budgeten ansåg rådet vissa grundläggande bestämmelser nödvändiga: bibehållande av anslag i den preliminära budgeten för rubrik 1 i budgetplanen, med beaktande av gällande jordbrukslagstiftning när det gäller jordbruksgrödor och prispaket för säsongen 1997-1998: nedsättningen på en miljard ecu i betalningsbemyndiganden i jämförelse med den preliminära budgeten för rubrik 2, "strukturåtgärder" , betydande nedsättning i betalningsbemyndiganden för hela rubrik 3 "inre politik" och 4 "yttre åtgärder" med en samstämmig tolkning av åtagandebemyndigandena. Slutligen en mycket stram bedömning av administrativa utgifter.
Herr ordförande, i rådets ögon utgör samtliga dessa åtgärder en odelbar helhet. Och med odelbar helhet menar jag en symmetrisk behandling av jordbruksutgifterna och strukturutgifterna som om man beaktar rådets prioriteringar och bekymmer är och förblir grundläggande. Rådet räknar i grund och botten med att parlamentet antar denna strategi.
I detta sammanhang noterade rådet med tillfredsställelse att i rådets inriktningar för budgetförfarandet för 1998 erkände och samtyckte parlamentet till nödvändigheten av att det som förs in i budgeten skall vara så realistisk som möjligt. Det är precis vad de åtgärder syftar till som förespråkas av rådet i förslaget till budget: begränsa budgetanslagen till det strikt nödvändiga, bl.a. med beaktande av verkliga möjligheter att verkställa dem, utan att för den skull förhindra gemenskapens grundläggande politik, med respekt för åtaganden, bl.a. de som gjordes vid Europeiska rådet i Edinburgh.
Herr ordförande, tillåt mig nu att kort ta upp de grundläggande beståndsdelarna i det förslag till budget som upprättats av rådet vid den första behandlingen. Jag skall börja med jordbruksutgifterna. På detta område har rådet genomfört viktiga förändringar i kommissionens preliminära budget. Enligt den totala ekonomistrategi som jag just lagt fram har rådet till att börja med beslutat att bibehålla anslagen i budgeten för 1998 på den nivå som kommissionen föreslagit i sin preliminära budget, dvs. 40 miljarder 987 miljoner ecu, ett belopp som understiger riktlinjerna med ca 2 miljarder 276 miljoner, inbegripet valutareserven. Jordbruksutgifterna, som fastställts till 41 miljarder 487 miljoner ecu, uppvisar en mycket begränsad ökning på ca 0, 44 % i förhållande till innevarande budgetår.
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Ett sådant beslut innebär ett antal åtgärder som annars skulle vara kraftfulla. För att beakta nu gällande jordbrukslagstiftning ökade kapitlet för jordbruksgrödor med 1 miljard 353 miljoner ecu, ökningen på 55 miljoner ecu är resultatet av beslutet om prispaket för säsongen 1997-1998. För att respektera det planerade totalanslaget beslutade rådet sedan om en linjär nedsättning across the board på ca 1 miljard 408 miljoner ecu för samtliga poster inom jordbruksutgifterna. Rådet beslutade även att i reserven B 040 föra in ett belopp på 329 miljoner ecu motsvarande extra besparingar som identifierats av kommissionen inom ramen för en första uppräkning av de beräknade utgifterna för 1998. Rådet har därmed genomfört de bestämmelser som togs upp vid samrådet den 24 juli.
Det är rådets starka förhoppning att Europaparlamentet samtycker till denna åtgärd. Jag är desto mer övertygad om detta som dessa åtgärder vidtagits i avvaktan på att kommissionen lägger fram ett ändringsbrev i höst, där de uppräknade planerade behoven beaktas.
Jag kommer nu till området med strukturåtgärder. Rådet förde in samtliga åtagandebemyndiganden som kommissionen föreslagit enligt strukturfonderna, nämligen 3 miljarder 482 miljoner ecu, i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådet i Edinburgh. Detta belopp innebär en omfattande ökning på 6, 14 %.
Däremot handlar det här om en punkt som blivit mycket omdiskuterad och omdebatterad även med företrädarna för ert budgetutskott vid ad hoc-samrådet. Betalningsbemyndigandena i denna rubrik minskades med 1 miljard ecu och det var genom detta beslut som rådet ville införa det andra avsnittet av sin globala ekonomistrategi. På så sätt ville rådet visa på att en sådan åtgärd, som införts genom de stora svårigheter vi känner till, inte på något sätt skall ifrågasätta om den grundläggande politiken som finansieras av dessa åtaganden fungerar korrekt, med tanke på de betalningsbemyndiganden som nyligen genomförts inom olika sektorer.
Det är för övrigt anledningen till att rådet beslutat att inte genomföra några som helst sänkningar inom mål 1 till 6 i strukturfonderna och mindre gynnade regioner. De länder som senast anslöt sig till Europeiska unionen påverkas alltså inte. Åtagandena motsvarar uppenbarligen en ökning på 2, 95 % jämfört med 1997.
Om detta inte räcker för att avdramatisera debatten skulle jag också vilja säga att rådet beslutat sig för att inte röra sammanhållningsfonden. Sammanhållningsfonden berördes inte av denna för övrigt linjära nedsättning. Rådet accepterade samtliga anslag i den preliminära budgeten för sammanhållningsfonden, dvs. 2 miljarder 871 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden och 2 miljarder 649 miljoner i betalningsbemyndiganden, vilket i jämförelse med 1997 innebär en ökning på 4, 40 % i åtagandebemyndiganden och 13, 88 % i betalningsbemyndiganden.
När det gäller gemenskapsinitiativ beslutade rådet att den extra tilldelning på 100 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden som föreslogs i enlighet med initiativet Peace, dvs. fredsprocessen i Nordirland, skulle täckas inom det totala beloppet för åtagandebemyndiganden för gemenskapsinitiativen.
Rådet avskaffade därmed den negativa reserv som förts in i den preliminära budgeten. Denna fråga vars politiska inverkan inte längre behöver understrykas möttes även av stor ömsesidig förståelse vid vårt möte den 24 juli. För samtliga strukturåtgärder uppgår beloppen i förslaget till budget till 33 miljarder 461 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden och 27 miljarder 400 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden. De ökar därmed med 1 miljard 980 miljoner i åtagandebemyndiganden eller 6, 3 %, respektive 1 miljard 100 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden eller en ökning på 4, 18 %.
Avslutningsvis, herr ordförande, uppmanar jag Europaparlamentet att när det gäller strukturpolitiken här anta ett förfarande i linje med rådets.
När det gäller inre politik har rådet även detta år betonat två prioriterade politikområden inom gemenskapen, nämligen forskning och transeuropeiska nät. Rådet accepterade samtliga åtagandebemyndiganden som kommissionen föreslagit för underavdelning B6, dvs. 3 miljarder 476 miljoner ecu, vilket praktiskt taget är detsamma som för 1997. När det gäller betalningsbemyndiganden beslutade rådet med beaktande av budgetkraven att minska det föreslagna beloppet på 3 miljarder 216 miljoner ecu till 3 miljarder 66 miljoner ecu, vilket motsvarar en total minskning på 150 miljoner ecu fördelade mellan det gemensamma forskningscentrat, med 5, 6 miljoner och det fjärde ramprogrammet med 144 miljoner.
När det gäller transeuropeiska nät inom ramen för avsnitt B5-7 behöll rådet anslagen i den preliminära budgeten i åtagandebemyndiganden för ekonomiskt stöd till näten på transportområdet, nämligen 475 miljoner ecu, vilket motsvarar en avsevärd ökning på 123 miljoner ecu jämfört med 1997, eller med 3 5 % för de införda betalningsbemyndigandena. Även om den är 27 miljoner lägre än i den preliminära budgeten är ökningen för bemyndigandena ändå 56 %.
För nätverken på energiområdet bibehålls förslaget till budget som är 2 miljoner ecu lägre än den preliminära budgeten för betalningsbemyndigandena. På telekommunikationsområdet är förslaget till budget något lägre i åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden.
För hela detta avsnitt har rådet fört in avsevärda belopp, nämligen 560 miljoner ecu i åtaganden och 413 miljoner ecu i betalningar, vilket innebär en ökning på 95 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden, eller mer än 20 % och 86 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden, motsvarande en ökning på 26 %.
På detta sätt har rådet, herr ordförande, mina damer och herrar, på ett mycket tydligt sätt visat på sin vilja att ge företräde för dessa två stora politiska inriktningar, dessa två gemenskapsinriktningar som direkt kan arbeta för tillväxten och därmed för sysselsättningen.
Som ni förstår tvingades rådet därmed när det gäller övrig inre politik att göra val, mycket svåra val. Man har därför betonat de politikområden som verkligen är viktiga, såsom undervisning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor, med 325 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden och övriga sociala åtgärder med 118 miljarder ecu åtagandebemyndiganden.
Man har även satsat på politikområden som redan är ordentligt etablerade, såsom miljön med 135 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden, vilket innebär 2, 45 % extra, konsumentskydd med 18 och 16 miljoner ecu och den inre marknaden med 207 och 188 miljoner ecu. Marginalen, och det intresserar er säkert eftersom parlamentet redan från början fastställt ett nära samband mellan marginalen i rubrik 15, dvs. jordbruksutgifter och utgifterna i rubrik 3 och 4, rådets marginal under rubrik 3 i budgetplanen uppgår till ett betydande belopp på 619 miljoner ecu.
Rådet har en stark önskan att den andra grenen av budgetmyndigheten godkänner liknande åtgärder och att man på så sätt gemensamt vidtar en åtgärd som begränsas till att föra in realistiska åtgärder i budgeten och utnyttja de europeiska skattebetalarnas medel enbart till de politikområden som kan utlova ett konkret resultat.
Jag skall kort ta upp det sista stora politikområde inom gemenskapen som finansieras över budgeten, nämligen yttre åtgärder. För hela underavdelning B7 har rådet, utöver en reserv för katastrofstöd, fört in ett belopp på 5 miljarder 476 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden och 4 miljarder 207 miljoner i betalningsbemyndiganden, dvs. en tillbakagång på 145 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden och 341 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden.
Detta totala resultat omfattar mycket avgörande särskilda bestämmelser. På detta område anser rådet att budgetmyndigheten inte kan undkomma sitt ansvar att strikt reservera unionens ekonomiska medel till det som verkligen och enbart är prioriterade områden. Rådet förde därför in samtliga åtagandebemyndiganden i den preliminära budgeten för länderna i Central- och Östeuropa och tredje land i Medelhavsområdet nämligen: 1 miljard 125 miljoner ecu respektive 1 miljard 142 miljoner ecu, vilket motsvarar en ökning på 15 %, något som f.ö. är i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådet i Cannes.
För internationella avtal på fiskeområdet och med beaktande av de preciseringar kommissionen lämnat under samrådsförfarandet om obligatoriska utgifter accepterade rådet en minskning av beloppet för åtagandebemyndiganden på 5 miljoner ecu, vilket enbart motiveras av en övervärdering av prognosen. För denna artikel fastställdes alltså belopp på 292 och 297 miljoner ecu, vilket motsvarar en ökning på 5, 7 % och 20, 6 % för betalningsbemyndigandena.
Ansträngningen på området samarbete med Latinamerika, Asien och Södra Afrika, inklusive Sydafrika, uppgår till 730 miljoner ecu i åtaganden och 334 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden.
En annan grundläggande politik för samarbete med de oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen tilldelades 510 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden, i enlighet med den preliminära budgeten, och 460 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden. Andelen för Tacis uppgår till 480 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden liksom i den preliminära budgeten och till 445 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden.
Till samarbetet med f.d. Jugoslavien anslås 259 miljoner i åtagandebemyndiganden, i enlighet med den preliminära budgeten, och 180 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden.
Ännu en gång följer förslaget till budget till stor del kommissionens begäran för övriga samarbetsåtgärder, med 315 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden, bl.a. när det gäller åtgärder för att försvara demokratin och mänskliga rättigheter, såväl i Central- och Östeuropa, och särskilt i Jugoslavien, som i de nya oberoende staterna: Mongoliet, Latinamerika och Meda-området.
Om rådet å ena sidan ansträngt sig för att bevara den viktigaste politiken i rubrik 4, genom att rösta för avsevärda åtagandebemyndiganden, ansåg det för övrigt att det borde och kunde underställa dem bidrag när det gäller nödvändiga betalningsbemyndiganden under 1998, och se till att kraven i budgetförordningen och avtalet mellan institutionerna respekteras, särskilt när det gäller förhållandet kostnad-effektivitet, möjligheten att verkställa de åtaganden som röstats fram och självfallet förekomsten av juridiska grunder.
Enligt den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken antog rådet en ny nomenklatur med 6 artiklar inom kapitel B8.O1 och följde därmed avtalet mellan Europaparlamentet, rådet och Europeiska kommissionen avseende bestämmelser om finansiering av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, vilket undertecknades den 16 juli i år.
Rådet accepterade de åtaganden som föreslagits i den preliminära budgeten, nämligen 30 miljoner ecu i åtagandebemyndiganden och 20, 25 miljoner ecu i betalningsbemyndiganden, vilka var föremål för diskussion den 24 juli i år. Rådet förde över dessa åtaganden från reserven B 040 till budgetposterna i den nya nomenklaturen och tillämpade därvid avtalet mellan institutionerna. Den återstående marginalen under rubrik 4 i budgetplanen uppgår i förslaget till budget till 725 miljoner ecu.
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag skall slutligen ta upp rubrik 5 i budgetplanen, dvs. utgifter för administrativ drift av unionens institutioner. Rådets beslut på detta område vilar på följande principer. För det första utesluter inte nolltillväxt för samtliga utgifter under rubrik 5 i princip oundvikliga undantag, principvägran att skapa sysselsättning utom när det gäller behov knutna till utvidgningen, svaret på funktionella behov skall nämligen sökas i omstrukturering av befintliga resurser. Rådet har fastställt det totala beloppet för administrativa anslag för samtliga institutioner, inbegripet Europaparlamentet och ombudsmän, till 4 miljarder 301 miljoner ecu, vilket motsvarar en ökning på 18 miljoner ecu, dvs. plus 0, 42 % jämfört med anslagen 1997. Utöver parlamentets budget är det totala beloppet på 3 miljarder 386 miljoner ecu, vilket motsvarar en sänkning med 9, 7 miljoner ecu eller 0, 29 % jämfört med 1997 års budget.
Herr ordförande! Rådet genomförde en diskussion om anslagens inverkan på pensionerna inom kommissionens driftsanslag. Rådet är av den uppfattningen att med bidrag från budgetmyndighetens två grenar borde kostnaden för pensionerna fördelas mellan institutionerna. Det är egentligen inte rättvist att välja en negativ tillväxt, dvs. mindre än 2, 4 % för de administrativa utgifterna enbart för kommissionen, just pga. den ökade betydelse som betalningen av pensioner medför när den utförs av kommissionens avdelningar, trots att den faller under andra institutioner.
Vi har tillsammans med den delegation som leddes av ordförande Samland fört fördjupade diskussioner kring denna fråga som, om den leder till ett avtal mellan rådet och Europaparlamentet, för budgetåret 1998 egentligen skulle medföra att ett belopp på ca 20 miljoner ecu återbetalas till kommissionen, med tanke på att principen om nolltillväxt, såsom den fastställts av rådet för övriga institutioner, inte skulle ifrågasättas. Till följd av rådets arbete uppgår marginalen under rubrik 5 till 239, 7 miljoner ecu.
Jag skall här erinra om rådets önskan som redan uttryckts vid budgetmötet den 24 juli att parlamentet skall övertygas om nödvändigheten av den stramhet som styrt rådet på detta område och att de administrativa utgifterna om möjligt antas vid en enda behandling.
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter, det här var de viktigaste beståndsdelarna i förslaget till budget som upprättats av rådet för budgetåret 1998. Jag behöver inte påminna er om att förslaget såsom det förelagts er visar på hur strama de åtgärder är som rådet slutligen fastställt. Detta förslag, mina damer och herrar, är allt annat än ett enkelt förslag. Det har krävt uppoffringar från samtliga medlemsländer, men det måste erkännas att vi uppnått den eftersträvade jämvikten i de åtgärder som bäst förefaller motsvara den viktigaste målsättningen för medlemsstaterna att följa på riksplanet, inför genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen.
Rådet är för övrigt mycket väl medvetet om att det nära samarbetet eller överenskommelsen med ert parlament är nödvändigt för att genomföra den balanserade budgetansträngning det förespråkar.
Ordförandeskapet, herr ordförande, kommer att under hela budgetförfarandet göra sitt yttersta för att tillsammans med parlamentet och kommissionen uppnå en budget som på bästa sätt motsvarar gemenskapens intressen.
Låt mig avslutningsvis få tacka alla dem som redan arbetat i den riktningen och som kommer att fortsätta att göra det under kommande månader. Jag menar då de i parlamentet, herr ordförande, och särskilt ledamöterna av budgetutskottet, bl.a. ordförande Samland och de två föredragande Tillich och Tomlinson. Jag skulle även när det gäller kommissionen vilja tacka särskilt kommissionär Liikanen och de ansvariga budgetmyndigheterna för det utmärkta samarbetet som ordförandeskapet glatt sig åt under alla de veckor som gått.
Det var, herr ordförande, en sammanfattning av de viktigaste punkterna i förslaget till budget för 1998. Rådet och särskilt ordförandeskapet står till parlamentets förfogande för att svara på frågor. För min del, herr ordförande, tackar jag för att ni gav mig ordet och jag tackar er för er uppmärksamhet.

Liikanen
Herr ordförande, herr Fischbach! Bara några få anmärkningar med avseende på förslaget till gemenskapsbudget för 1998.
I allmänhet har de nederländska och luxemburgska ordförandeskapen varit, och kommer säkerligen att fortsätta att vara, seriösa i sina ansträngningar att bidra till en sträng och fast gemenskapsbudget för 1998. Förslaget till budget är emellertid bristfälligt i bägge avseendena. För den viktigaste sektorn - jordbruket - ser det strängt ut, men beror på förändringar av budgetberäkningar. I andra delar är föreskrifterna inte tillräckliga sett utifrån unionens åtaganden. Vad utgifterna för jordbruket beträffar så utgjordes för kommissionen nyckelfaktorn i den stränga budgetdisciplinen av den föreslagna nedskärningen av arealbidraget till spannmålsproducenter.
Jag kan bara upprepa min beklagan att rådet inte kunnat enas om detta, eller någon motsvarande verklig besparingsåtgärd. Men rådet fick ju förstås inte så mycket uppmuntran från parlamentet heller.
Utan några verkliga besparingar inskränks rådets ansträngningar till nedskärningar i budgetberäkningar. Det föreligger åtminstone enighet mellan institutionerna om en ändringsskrivelse före slutet av oktober. Det kommer att möjliggöra en förbättring av beräkningarna på basis av den allra senaste informationen.
Vad gäller betalningsbemyndigandena för strukturfonderna bekräftar den senaste information som finns tillgänglig för kommissionen de belopp som redovisades i det preliminära budgetförslaget. Budgetomfattningen för 1997 är mycket stor och tillgänglig information från medlemsstaterna indikerar ambitiösa utgiftsmålsättningar för 1998.
Vad budgetklasserna 3 och 4 beträffar så är det uppenbart att parlamentet kommer att meddela sina egna prioriteringar. Kommissionen är beredd att samarbeta med parlamentet och rådets ordförandeskap för att hitta fram till effektivast möjliga bidrag från gemenskapsbudgeten till toppmötet om sysselsättning i november. Icke desto mindre bör totalutfallet för budgeten göra det helt klart att alla gemenskapens institutioner godtar och stödjer den budgetmässiga stränghet som är en förutsättning för en framgångsrik start för den ekonomiska och monetära unionen.

Samland
Herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den sista anmärkningen från kommissionären ger mig anledning att direkt knyta an till den. Egentligen hade jag velat behandla den som sista punkt. För att inte damerna och herrarna ska gå vilse i rådets spel för att skapa osäkerhet kring antalet beslutade budgetposter och få intrycket att vi inom gemenskapen år 1998 kommer att anslå mer pengar än under år 1997, vill jag än en gång nämna några fakta. Kommissionens budgetförslag ligger på 1, 15 % av gemenskapens bruttonationalprodukt. 1, 15! 1992, för sex budgetår sedan, låg siffrorna för den översta utgiftsgränsen på 1, 20 %. Och rådet har nu lyckats sänka dessa från 1, 15 till 1, 12 % och därmed gjort tydligt att gemenskapens utmaningar, som ligger framför oss och som skall börja med budgetåret 1998 egentligen inte är ekonomiska.
I samma andetag lägger kommissionen fram för oss Agenda 2000, där den för oss presenterar startfasen för östutvidgningen som skall börja 1998. Rådet gör för samma budgetår, ovanpå detta, ytterligare besparingar och till råga på allt säger rådet: Kära kommission, om ni är snäll och gör som vi vill och lägger fram ett förslag som reducerar medel under rubrik 2 i budgeten, nämligen strukturpolitiken, ger vi er tillbaka 20 miljoner för förvaltningskostnaderna" . Det är ett spel som är mer än förljuget och som överhuvudtaget inte har någonting att göra med gemenskapens utmaningar!
Nu kommer jag till den punkt där jag egentligen ville börja. Jag vill nämligen ge rådets ordförande beröm. Det luxemburgska ordförandeskapet är ett flitigt och ambitiöst ordförandeskap, det kan man se redan på resultaten från omröstningen vid första behandlingen av budgeten. Man kan fortfarande vara nog så flitig och ambitiös, men när det i rådet sitter några som inte vill - och det övervägande antalet som sitter där vill inte - då kommer det fram som nu har kommit fram, nämligen inget adekvat svar på Europeiska unionens utmaningar varken inom eller utanför unionen.
Herr rådsordförande, jag skulle vilja kommentera några punkter som ni har berört, i första hand jordbrukspolitiken. Vi har gett er ett rättvist erbjudande som inte var lätt för oss. På vår sida i kammaren var det inte helt enkelt, eftersom det fanns olika åsikter mellan politikerna på ekonomiska sidan och politikerna på jordbrukssidan. Men vi erbjöd en besparing som inte skär horisontellt som en osthyvel över jordbrukets utgiftsrubrik, utan som målmedvetet lyfter bort medel som under de senaste åren alltid "underutnyttjats" . Säg ett bättre sätt än att ta fram rubrikerna från de senaste åren och undersöka var budgeten var realistisk och var den inte var det och sedan sänka medlen på de ställen, där budgeten under de senaste åren kontinuerligt var orealistisk? Detta hade ni varken mod till eller er medtävlares beredskap att göra en sådan målinriktad besparing. Ni kom enbart överens om att göra det som var enklast och som ofta budgetmänniskor gör, nämligen en horisontell besparing tvärs över alla budgetposter. Jag välkomnar att ni har skapat en reserv och vi kommer att bjuda in er att även i fortsättningen upprätthålla denna reserv, för den har vi gärna velat ha. En reserv har vi velat ha och vi skulle önska att denna reserv under loppet av följande veckor och månader fram till andra behandlingen av budgeten i Europaparlamentet t.o.m. skulle bli aningen större.
En tredje punkt: Ni har slagit runt bland de 20 % av utgifterna, där ni ville slå runt precis som ni gör varje år. Det har inte överraskat oss, för det är ingenting nytt. Vi känner ju till budgetposterna även de där det görs nedskärningar. När ni skär ner i Leonardo eller när ni skär ner i Sokrates och i den nya volontärtjänsten för ungdomar - så är det ingen överraskning. Problemet som ni presenterar för oss är emellertid att ni vill skapa intrycket att ni är de radikala spararna i denna Europeiska union. Där medborgarna träffas som hårdast, där är ni radikala sparare! Men där det inte träffar medborgarna minst, där visar ni ert mod genom en nedskärning av utgifterna på en miljard. Om jag skulle åskådliggöra relationen mellan jordbruksutgifter och nedskärningar och jämföra det med utgifterna för ungdomspolitiken, så har ni i ungdomspolitiken varit 24 gånger modigare än i jordbrukspolitiken!
(Applåder) Det, käre herr rådsordförande, kan inte vara parlamentets linje. Det kan inte heller vara den linje som vi i den fortsatta processen av budgetförfarandet vid parlamentets första behandling av budgeten kommer att följa.Då kommer vi redan vara medvetna om att vi måste göra rättelser för att visa de människor som vi ansvarar inför att Europaparlamentet tar sig an människornas intressen. Sparandet blir för oss inget självändamål, utan sparandet sätts in för att verkligen komplettera de områden där detta parlament gjort sina prioriteringar. Låt mig till sist avsluta. I hela debatten, om den sker hemma hos mig eller i de andra medlemsstaterna, i samband med valutaunionen eller utan valutaunion - för spara måste vi även om det inte funnes någon valutaunion - i hela denna debatt diskuteras det alltid sparande. Det som jag saknar är att denna spardiskussion till slut skulle mynna ut i en diskussion om ekonomisk management. För sparandet i sig har överhuvudtaget inget värde utan är en siffermässig uppställning av budgeten, en form av budgetpresentation och det saknas ett förverkligande av budgeten. Där har ni gjort det lätt för er genom att skjuta upp denna fråga till nästa eller nästnästa år, eftersom ni nämligen drastiskt skurit ner betalningsmedlen.
(Applåder från vänster)
 Tillich
, föredragande. (DE) Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Rådet har i sin första behandling den 24 juli enligt vårt gemensamma medlingsförfarande genomfört sin första lösning och ordförandeskapet har i dag ansträngt sig att försöka sälja sin förmodat goda produkt precis som en bra PR-man skulle ha gjort. Men det är ingen bra produkt och rådets målsättning är präglad av att med all makt uppnå nolltillväxt och avviker därmed från kommissionens och Europaparlamentets uppfattning. Nåväl, så långt är allt väl.
Även rådet är dock medvetet om att detta koncept döljer risker. På annat sätt kan man inte förstå rådets formella förklaring, att det kan tänka sig att positivt ompröva en av kommissionen föreslagen kompletteringsbudget, om budgetmedlen för år 1998 inom några politikområden inte skulle räcka, speciellt när det gäller betalningar. Med förlov sagt, det är verkligen ovanligt och har ingenting med seriöst budgetbeteende att göra!
Rådets förslag avviker när det gäller betalningar negativt från kommissionens förslag med 1, 8 miljarder ecu. Därför har Europaparlamentet bett kommissionen om ett ställningstagande, om det för parlamentet överhuvudtaget är rättsligt möjligt att under dessa omständigheter anta budgeten. Ur vår synpunkt kommer nämligen de förutsedda budgetmedlen för några politikområden, så som de framgår ur de fördrag som de baseras på, inte kunna finansieras. Här måste - och det är en vädjan till kollegerna i kammaren - även de enskilda fackutskotten avge sina yttranden. 1985 var detta orsaken till att budgeten avslogs. Det var ett fall som absolut kan jämföras med detta.
I går förklarade kommissionen vid budgetutskottets sammanträde att det ur deras synpunkt inte fanns några principiella betänkligheter, men att det inom rubrik två - strukturpolitiken - fortfarande råder stor tveksamhet. I fråga om rubrik ett - jordbrukspolitiken - har utskottets ordförande, Samland, redan konkret yttrat sig. Därför vill jag inte ta upp det igen. Men ett ord till kollegerna i jordbruksutskottet och även till er som ordförande i rådet. I april slöt vi en överenskommelse rörande jordbruksutgifterna och vi vet att det tillfälliga förfarandet ännu inte är avslutat. Här torde det finnas mycket kvar att förhandla om, även om de av er till den allmänna reserven avsatta medlen.
Nu till rubrik två: Ni har pratat utförligt om detta, herr rådsordförande. Vi kommer inte att, och kan inte acceptera nedskärningar på en miljard ecu i betalningsbemyndigandena i strukturfonderna. Redan i april i år påvisade kommissionen att utflödet av medel sedan länge har hunnit i kapp eftersläpningarna från tidigare år och att vi nu nästan ligger på budget. Kommissionen har inte gjort någon hemlighet av att den betvivlar det rättmätiga i sina handlingar vad gäller nedskärning av betalningsbemyndiganden.
Vi förväntar oss vid trepartssamtalen den 6 oktober även av er, herr rådsordförande, men framför allt av kommissionen ett bindande förslag hur vi borde handskas med fredsinitiativet från Nordirland. Såväl kommissionens förslag som ert förslag - det från ordförandeskapet - kan parlamentet inte acceptera. Under tiden har väl emellertid även kommissionen anammat denna uppfattning och är således beredd att utreda ett förslag, där ännu icke använda medel görs tillgängliga, medel somär oberoende av befintliga initiativ och andra program, dvs. dessa ska inte belastas. Samma sak vill vi också göra, nämligen hjälpa människorna på Nordirland på ett okomplicerat sätt.
I fråga om rubrik tre har ju även herr Samland redan gjort ett generellt uttalande: alla år som förut, endast detta år ännu litet sämre. Det är egentligen resultatet i en mening. I Amsterdam betonades nödvändigheten av att medborgarna informeras om de stora projekten - euron eller Amsterdamfördraget. Men ni för in dessa medel med ett pm, ungefär - som hänvisning till åhörarna på läktaren - med ett nollbelopp i budgeten. Om ni hade satt denna pm-anmärkning under den allmänna informationspolitiken, då hade vi kanske kunnat förstå det men ni har satt dessa medel i reserven vid Prince-initiativet, där det handlar om kampanjen om euron och Amsterdamfördraget och dessutom skurit ner det med hälften. Det är obegripligt. Jag citerar ett beslut som ni själv fattade i Amsterdam: Europeiska rådet betonar hur viktigt det är att medborgare och näringslivet till fullo informeras om den inre marknaden. Medlen för detta har ni skurit ner med 17 miljoner och de för medborgarinformation, avdelning B-33, med 50 %.
Liknande gäller för de sociala handlingsplanerna. Där betonade Europeiska rådet i Amsterdam igen att det har stor betydelse att främja sysselsättning och minska den oacceptabelt höga arbetslösheten i Europa, särskilt bland ungdomar, långtidsarbetslösa och mindre kvalificerad arbetskraft. Och så går ni in och skär ner i de sociala handlingsplanerna med 25 %!
Under rubrik fyra härskar i princip intrycket att även här har åter initiativen snarare nolltillväxten att tacka än en balanserad politik i alla delar av världen. Annorlunda kan man inte tolka att ni inskränker era prioriteringar till Medelhavsländerna och länderna i Central- och Östeuropa. Generellt kan sägas att föresatsen att uppnå nolltillväxt vid avslutandet av 1998 års budgetöverläggningar har överlevt sig själv. Jag saknar dessutom, trots att er första behandling ägde rum efter toppmötet i Amsterdam, att denna första behandling vad gäller sysselsättningspolitikens betydelse inte återspeglar premisserna i budgetförslaget.
Jag skulle vilja bjuda in er liksom kommissionen att här tillsammans med oss hitta en lösning. Jag vet att det luxemburgska ordförandeskapet vill det. Jag vädjar även till de övriga 14 medlemsstaterna. Det handlar efter era Amsterdam-beslut nu om allas vår trovärdighet!
(Applåder från höger)

 Tomlinson
Herr ordförande! Jag vill först hälsa Fischbach välkommen. Jag är säker på att han förstår om jag säger att jag välkomnar honom mer än vad jag välkomnar hans budskap. Jag lärde mig i unga år att det ibland kan vara nödvändigt att ta död på budskapet utan att skjuta budbäraren. Under de överläggningar vi haft i trepartssamtalen gjorde jag ett åtagande för parlamentets räkning, en sak parlamentet redan har förbundit sig. Det var att infria de avtal vi alltid muntligen åtagit oss att infria, nämligen att parlamentet inte skall ta mer än 20 % av kategori 5-anslagen.
I går kväll förde jag en diskussion med parlamentets presidium, där vi kom fram till med vilka modaliteter det skall ske. Det kommer att göras en nedskärning med omkring 4, 5 miljoner ecu vid förstabehandlingen av parlamentets budget, som kommer att säkerställa de nödvändiga nedskärningarna och ta ner parlamentet, som vi alltid har sagt att vi ska, under 20 % av kategori 5-anslagen. Dessa nedskärningar kommer huvudsakligen att göras i kapitel 11 i parlamentets budget, och den viktigaste bidragande faktorn kommer att bli den fördelaktiga effekten av växelkursen mellan ecun och den belgiska francen, som kommer att möjliggöra betydande besparingar.
Efter att ha sagt det, kan det konstateras att de budgetproblem vi ställs inför som ett parlamentet i hög grad är en följd av beslut som rådet själv har fattat. Om vi ser till parlamentets budget och till hur problemet med att gå över 20 % av kategori 5-anslaget överhuvud taget uppstod, så måste vi gå till de tre ställen i Europa som har en sak gemensam - Edinburgh, Maastricht och Amsterdam. Det ganska skrattretande beslut som fattades vid ett ställe och som bekräftades vid det andra finns nu inkapslat i ett förslag till fördrag vid det tredje, som stadgar att parlamentet skall sammanträda som zigenare runt om i Europa, och som tvingar oss att skapa ett överflöd av plenisalar, ett överflöd av kontor på allmänhetens bekostnad. Dessa kaotiska och dyrbara organisationsmässiga överdrifter är en sak som rådet bör ta på sig ansvaret för.
Till på köpet var det så att när vi sökte ombesörja att dessa nödvändiga byggnader ordnades till lägsta möjliga kostnad, så var det rådet själv som reste hinder för att vi skulle kunna göra det. Det faktum att parlamentet kommer att få lov att köpa sina D3-byggnader i Bryssel med hjälp av ett specialgjort instrument kan möjligen vara till fördel för skattebetalaren i Luxemburg, som kommer att få vissa förmåner genom deextra skatter vi erlägger i Luxemburg, men det kommer att kosta den europeiska skattebetalaren ungefär 1 miljon ecu mer under år ett, än om vi hade följt kommissionens förslag om direkt gemenskapsfinansiering vid förvärv av våra byggnader. Till följd av dessa beslut har alltså förvärvet av byggnader kommit att bli ett problem, men i vår budget för nästa år är naturligtvis avyttrandet av våra överskottsbyggnader den andra sidan av samma problem.
Som föredragande av parlamentets budget har jag, antar jag, känt mig väldigt lite som en budgetföredragande och snarare mer som en ambulerande fastighetsmäklare, som försöker avyttra våra överflödiga fysiska tillgångar till vem som än kan vara intresserade av dem. Vad parlamentet beträffar så är tveklöst nästa års budget i allvarlig grad betingad av vår förmåga att avyttra hyreskontrakten för Belliard I- och II-byggnaden och Van Maerlant-byggnaderna. Parlamentet antar den utmaningen, kommer att göra dessa saker, kommer att ta fram sin budget och kommer att leva inom 20 % av kategori 5-taket.
Med det sagt så tror jag inte att det finns någon i parlamentet som, när vi genomför de nödvändiga nedskärningarna för att göra det möjligt, kommer att gråta krokodiltårar över dem som säger att detta är nödvändiga bidrag till de medlemsstater som måste skära ner sina kostnader för att uppfylla konvergenskriterierna i Maastricht: många av oss ser den generositet med vilken de kan hantera en del av sina inhemska utgiftsprogram, och den ganska så njugga inställning de intar till Europas budget.
Parlamentet kommer att spela sin roll i år, men vi gör det i samband med ett relativt ledsamt ansträngt budgettak, vilket är onödigt om vi skall kunna uppfylla de europeiska medborgarnas önskemål.
(Applåder från vänster)

Fischbach
Herr minister, herr ordförande! Jag begär ordet för en kort stund, och till att börja med för att tacka Samland och våra två föredraganden Tillich och Tomlinson som deltagit i debatten. Liikanen svarade mycket koncist och jag har inget att tillägga till detta. Jag skall bara säga att meddelandet från parlamentsledamöterna, ordföranden och de två föredragandena var tillräckligt tydligt.
Tillåt mig emellertid att sätta vissa av de beaktanden som framställts i sitt sammanhang. Jag tillstår naturligtvis att man argumenterar på ett mycket öppet sätt, men man måste veta att t.o.m. rådets ordförande och rådets samtliga ordföranden som antingen är finansministrar eller budgetministrar på ett relevant sätt vet att budgetpolitikens konst inte består i att göra av med mer utan att göra av med det bättre. Jag tror att det är en övning som vi ställs inför dagligen i våra medlemsstater. Och, tro mig, därför är vi mycket uppmärksamma på detta.
Jag skulle emellertid vilja säga till herr Samland - som för övrigt vet det med säkerhet men inte velat säga det här - att utgifterna uppgår till ca 1, 15 % av gemenskapens BNP, medan de för tre eller fyra år sedan låg kring 1, 20 %. Man får ändå inte glömma att basen utvecklats under dessa tre eller fyra år, att medlemsstaternas BNP inom gemenskapen ökat med 2, 5 %, man måste alltså jämföra saker som kan jämföras och inte insinuera slutligen att gemenskapen skulle vara på väg att göra av med mindre än vad som var fallet för fyra år sedan. Vi vet alla att kraven ökat och att kraven inom ett antal områden är sådana att man inte kan tillåta sig lyxen att spara på bekostnad av gemenskapens och därmed Europeiska unionens prioriterade intressen.
Jag skulle också vilja säga till Tillich att vi är väl medvetna om att dessa indragningar eller dessa minskningar av betalningsbemyndigandena är diskutabla, men jag godtar inte att man ifrågasätter rådets vilja att respektera Europeiska unionens skyldigheter. Vi har verkligen deklarerat för rådet (budget) - och jag tror att parlamentet vet det och uppskattar det till dess rätta värde - att vi vara beredda att positivt granska alla förslag från kommissionen, om betalningarna inte längre skulle räcka för att täcka de åtaganden man gjort. Jag tror att det är en mycket viktig punkt och med risk att få höra mig påstå att rådet egentligen gjort en deklaration som inte motsvarar dess vilja och beslutsamhet att uppnå nolltillväxt för 1998 års budget skall jag säga att rådet är tillräckligt realistiskt och förståndigt för att dela parlamentets åsikter om Europeiska unionens samtliga lagliga skyldigheter.
Jag skall sluta med att säga att rådets ordförandeskap är beroende av parlamentet. Det åligger nu parlamentet att ta sitt ansvar. Jag väntar otåligt på de debatter som skall äga rum här den 21 oktober. Jag kommer med all säkerhet att vara där. Jag skall mycket uppmärksamt ta emot parlamentets meddelande, sedan får vi se. Beklaga emellertid inte det luxemburgska ordförandeskapet: vi är mycket små, men vi är tillräckligt starka för att styra rådets debatter i rätt riktning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Den gemensamma organisationen av marknaden för bananer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om den ståndpunkt WTO: s panel om bananer antagit.

Fischler
) Herr ordförande, ärade damer och herrar! WTO: s överprövningsorgan har nyligen presenterat en rapport om EG: s bananreglering. Europeiska gemenskapen hade efter det negativa beslutet från den panel, som på begäran av USA, Ecuador, Guatemala, Honduras och Mexiko skapades av WTO, bett överprövningsorganet ta upp denna. Rapporten kommer att antas vid nästa sammanträde i WTO: s förlikningsutskott den 25 september. Jag kan inte dölja att kommissionen är mycket besviken över denna rapport, eftersom överprövningsorganet där kommer till slutsatsen att flera aspekter i EG: s bananreglering är oförenliga med WTO-reglerna.
Till de åtgärder som enligt domslutet inte stämmer överens med WTO-avtalet, hör även de med vilka vi avser att uppfylla våra skyldigheter för att skydda de mindre stabila ekonomierna i AVS-staterna.
Bananexporten till EG är en viktig hörnsten i ländernas ekonomi och en garant för deras politiska stabilitet. Även beståndsdelarna i exportregleringen, med vilka marknadsföringen av bananprodukter från EG och till AVS-länderna skall gynnas, graderas som oförenliga med WTO-reglerna liksom aspekterna i vår överenskommelse med de viktigaste leverantörsländerna, som var en integrerad beståndsdel i jordbrukskapitlet i Uruguay-rundan.
Europeiska kommissionen är rädd för attöverprövningsorganets skiljedom skulle kunna få mycket vittgående återverkningar på tolkningen inte endast av marknadsordningen för bananer, utan även på en hel rad viktiga WTO-bestämmelser. Dessa skulle kunna beröra skyldigheter och politiken för alla medlemmar inom WTO långt utöver bananregleringen.
Kommissionen frågar sig naturligtvis även oroligt vilken effekt skiljedomen kommer att få på den nuvarande bananregleringen. Kommissionen gör för närvarande en ordentlig utvärdering av följderna av WTO-förfarandet. Med hänsyn till Europeiska unionens internationella skyldigheter måste vi komma fram till ett väl avvägt ställningstagande om domens innehåll och effekter. I det sammanhanget måste EU: s skyldigheter gentemot våra egna bananodlare, våra skyldigheter visavi AVS-länderna inom ramen för Lomé-konventionen och på samma sätt resultaten av Uruguay-rundans förhandlingar på våra förbindelser med de latinamerikanska leverantörsländer övervägas på samma sätt.

Colino Salamanca
Herr ordförande! Sanningen är den att herr Fischlers ord inte heller gör oss mycket lugnare. Om jag förstått hans tal rätt, så talar han om en besvikelse avseende WTO: s resolution, han talar om sin oro och han talar om att kommissionen är oroad, men jag anser att det här vore rätta tillfället att få höra något mer av kommissionären. Som han helt riktigt påminde sig skall resolutionen om överklagande förmodligen ratificeras den 25 september och kommissionen har då en månad på sig att ta reda på vad man ska göra, om man ska göra detta överklagande eller om man ska föreslå någon slags kompensation.
Vi skulle i dag av kommissionären velat få höra någon mer upplysning, eftersom vi tycker att något han talade om i förbigående är mycket viktigt, och det är att den gemensamma organisationen av marknaden för bananer är något mer än en affär för gemenskapen och för AVS-länderna. Precis som han själv säkert kommer ihåg är denna, för många länder med geografiska svårigheter, praktiskt taget den enda exporten, den är något som på ett avgörande sätt påverkar den sociala strukturen, den ekonomiska strukturen och den politiska strukturen, på ett sådant sätt att ifrågasättandet av denna gemensamma organisation kan innebära ifrågasättandet av själva det ekonomiska och politiska livet i många AVS-länder. Därför är det viktigt att vi uppmärksammar denna fråga.
Och vi uppfordrar kommissionen att göra något mer än att bara oroa sig, att vara besviken. Vi vill att man visar vilka lösningar man kämpar för, så att denna fråga, som är livsviktig för gemenskapens yttre randområden och för tredje land som vi har en gammal och lång relation till, finner stöd och tillfredställelse.
Jag insisterar dock på att det inte räcker att vara besviken. Vi vill att kommissionen, som verkställande organ, ska vara kapabel att erbjuda positiva svar inför framtiden om något som i ekonomi, i socialt och politiskt liv är oerhört viktigt för livet i andra länder. Vi vill att kommissionen anstränger sig lite mer när det gäller detta problem.

Fernández Martín
Herr ordförande, herr kommissionär! Som i "Krönika om en för tidig död" av Gabriel García Márquez ser vi att förutsägelserna som vi under de senaste åren förkunnat om gemenskapens och AVS-ländernas bananproduktioner nästan obevekligen uppfylls.
Jag bör här, i Europeiska folkpartiets namn, säga att vår grupp accepterar, eftersom det inte är möjligt på annat sätt, den ståndpunkt som utarbetats av WTO: s överprövningsorgan om den gemensamma organisationen av marknaden för import av bananer. Detta betänkande innefattar delar som är mycket negativa för jordbruks- och kommersiella intressen i gemenskapen - inte bara för banansektorn - som herr Fischler här under eftermiddagen medger.
Jag vill också säga att vi lyckönskar kommissionens position, som getts tillkänna här i plenum i maj, och dess agerande efter detta. Tyvärr har detta agerande inte haft den framgång man önskat. Och jag bör också beklaga att man från kommissionen inte tidigare tagit andra initiativ i syfte att uppnå en ändring av händelsernas förutsedda färdriktning.
Ingen kan neka till den höga kvalifikationsnivån på den expertkommitté som gav ut den preliminära rapporten från Världshandelsorganisationen, under våren. Men ingen skulle våga försäkra att de tre experterna från Hongkong, Schweiz och Australien dessförinnan hade en inställning som var för gemenskapen.
Jag frågar mig om vi inte borde ha tagit något initiativ för att undvika att en amerikansk medborgare mycket nära, och dessförinnan knuten till USA: s regering, skulle utses till ordförande i WTO: s organ för överklagande. Det här är inte ett utlåtande om avsikter, det är bara ett framläggande av några fakta, herr kommissionär.
Det är rätt att nu erkänna att man kanske kunde gjort något mer som inte gjordes. Vissa av oss varnade, även om det uppenbarligen, det syns tydligt, var utan framgång. Men vi är inte här i dag för att beklaga oss. Vi måste anstränga oss att vara konstruktiva och finna lösningar. Vi är medvetna om att GMO avseende bananer är resultatet av en komplex normgivningsprocess som söker en balans mellan intressen som inte alltid sammanfaller.
Vi har många argument till vår fördel, herr Fischler. Den nuvarande gemensamma organisationen av marknaden har gjort det möjligt att såväl producenter som exportörer - inklusive betydande amerikanska distributionsföretag - dragit fördel av den europeiska marknaden. Den europeiska bananmarknaden är den största i världen, såväl avseende volym som pris. De aktuella reglerna garanterar tillgång på dollar-bananer på marknader som dessförinnan var stängda, och ger förväntningar om betydande, framtida ökningar.
Bibehållandet av gemenskapens och AVS bananproduktion gör det inte enbart möjligt att säkra överlevnaden av en källa till ekonomiska resurser och sysselsättning i mindre bemedlade regioner och nationer utan alla alternativ förutom de redan kända är värre, och antagligen allvarligare, för gemenskapens budget.
Kommissionen har nu en viss tid - kort-och några möjliga vägar att gå. Det verkar förnuftigt att man sagt att innan någon av dessa väljs är det nödvändigt att ha en teknisk rapport som bedömer konsekvenserna av ståndpunkten i Geneve. Men tiden för förhandling är kommen: det är nödvändigt att finna en kommunikationsväg som gör det möjligt att finna en mötespunkt mellan innehållet i WTO: s resolution, särskilt avseende licensvillkoren, med bibehållandet av bananproduktionen och de europeiska och AVS-ländernas jordbrukares inkomster.
I sökandet och uppnåendet av dessa mål har kommissionen och ni, herr kommissionär, vår grupps stöd och förmodligen också av en bred majoritet i denna församling.

Santini
Herr ordförande, herr kommissionär! Det sista diktatet från världshandelsorganisationen när det gäller detta banankrig är, liksom de föregående, hållet i en mycket otrevlig, för att inte säga direkt oacceptabel ton för Europeiska unionen. Kommissionären har påmint oss om de byråkratiska villkoren i diatriben, vilket var hans uppgift. I min egenskap av föredragande för parlamentets räkning när det gäller den gemensamma organisationen av marknaden för bananer känner jag mig istället manad att påminna om ett antal andra aspekter som rör problemet, som inte får reduceras till enbart ekonomiska och juridiska faktorer.
Bananproduktionen i AVS-länderna och de utomeuropeiska departementen och inom gemenskapen territorium är inte bara en faktor i den internationella handelsbalansen, utan dessutom en viktig faktor när det gäller den allmänna ekonomiska och sociala balansen. Bananproduktionen är en inhemsk kultur i dessa områden och representerar ett historiskt förflutet för de människor som lever där, och som riskerar att inte ha någon framtid om detta absurda handelsavtal fortsätter att eskalera.
De höga kostnaderna för produktion och marknadsföring gör att AVS-bananerna inte kan vara konkurrenskraftiga på världsmarknaden jämfört med bananerna från dollarområdet som i huvudsak produceras i Sydamerika och som marknadsförs av amerikanska multinationella företag. Dessa bananer har monopol på den amerikanska marknaden och de håller på att erövra även världsmarknaden. I Europa har de 70 % av marknaden, mot 30 % för bananer från gemenskapen eller AVS-länderna. Så var det åtminstone tills helt nyligen, eftersom med det senaste förslaget till gemensam organisation av marknaden kommer även denna lilla andel av marknaden, som de fattigaste hade tillgång till tack vare kompensationsmekanismer, att försvinna.
Världshandelsorganisationen menar att den som inte lyckas vara konkurrenskraftig borde sluta producera bananer, låta sig betjänas av dem som kan och odla något annat. Det är svårt att tänka sig en diversifiering med produkter som är lika traditionella och dessutom skulle det innebära att man ändrar de kulturella mönstren, förutom de miljömässiga och ekonomiska, för hela regioner. Dessutom kommer man att legitimera ett system som är högst spekulativt. För en låda i Ecuador får odlarna 3-4 dollar och den säljs sedan för 22-23 dollar. En låda bananer från AVS-länderna kostar 8-9 dollar och säljs för 16-18. Dessutom kan bananerna som kommer från dollarregionen räkna med en rejäl sänkning av tullavgifter. Kompensationen för AVS-länderna är till för att garantera att den kulturen överlever. Jag är inte säker på att det som står på spel är värt ett handelsavtal. Fråga till exempel människorna i Guadelope, Martinique, Dominikanska republiken eller på Kanarieöarna!
Slutligen, herr kommissionär: Somalia. Inte en enda av de paragrafer som finns i dokumentet om den gemensamma organisationen av marknaden som godkändes av detta parlament har ännu tillämpats. Inbördeskriget fortsätter att förhindra export av den kvot som Somalia tilldelats. Och det absurda är att vi å ena sidan inte hjälper dem att bli självförsörjande samtidigt som vi å andra sidan skyndar oss att hjälpa dem med humanitär hjälp och de som tjänar på detta är, även i det här fallet herr kommissionär, de multinationella amerikanska företagen.

Mulder
Herr ordförande! Då vi röstade för GATT-avtalet så innebar det att vi även röstade för ett oberoende överprövningsorgan. Vi visste då även att vissa utslag inför denna panel skulle kunna vara negativa för oss. Det är tydligt att så nu är fallet men jag tror inte vi kan göra något annat än att respektera detta.
Den första fråga som kommer upp är: vad tänker kommissionen göra?
För min politiska grupp är det viktigt att veta hur bananproducenterna i själva Europeiska unionen kommer att drabbas. Vi tror att de producenterna måste behandlas på samma sätt som andra producenter av jordbruksprodukter i Europa.
Den andra punkten, om jag förstått saken rätt, skadar inte detta utlåtande Lomé-konventionen. Om så är fallet så är det viktigt att veta vilken referenskvantitet kommissionen skall hantera. I utlåtandet sägs det att vi måste ta kvantiteterna från före 1991. Vad är det exakt? Före 1991 fanns det ingen gemensam marknad för bananer. Hur kan den kvantiteten vara exakt? Om Lomé-konventionen är det även viktigt att veta vilka möjligheter det eventuellt skulle finnas till kompensering för AVS-länderna. Kan de diversifiera sina ekonomier med hjälp av europeiskt stöd?
Till sist, herr ordförande, kanske kunde det vara möjligt att i kommissionens meddelande även uppmärksamma en punkt som jag gav uttryck för redan i maj och det är om det skulle vara möjligt att ge lite mer förtur till de så kallade fair-crate -bananerna, till de bananer som produceras på ett ekologiskt och socialt godtagbart sätt?

Querbes
Herr ordförande, herr kommissionär! Förenta staterna varken producerar eller exporterar några bananer. Det är för att försvara intressena för de stora banankompanier som härjar i Latinamerika och dominerar världsmarknaden som de protesterat hos WTO mot gemenskapens system för import av bananer. WTO: s överprövningsorgan har just bekräftat de första slutsatserna genom att förkasta kommissionens besvär. Det är ett oacceptabelt beslut. Det bevisar ännu en gång, liksom med affären med hormonbehandlat kött, att WTO endast styrs av att blint fortsätta frihandeln, utan att bry sig om de fattigaste, utvecklingsländerna eller gemenskapens producenter.
Man måste erkänna att WTO: s dom gynnats av splittringen i medlemsländerna vilket försvagat gemenskapens position. Ur den synvinkeln spelade Tysklands ledare en mycket farlig roll när de ända till inför EG-domstolen bestred den gemensamma organisationen av marknaden för bananer. Gemenskapens bananproducenter, liksom de tyska uppfödarna eller spannmålsodlarna, har rätt till skydd av sin inkomst och tillämpning av gemenskapens preferenssystem.
Kommissionär Brittan har just uppmanat medlemsstaterna att lyda WTO: s anmodan och acceptera både det bra och det dåliga. Det är inte vår grupps ståndpunkt. På jordbruksområdet finns det bara dåligt och mycket dåligt, vare sig det gäller bananer eller hormonbehandlat kött. I vårt resolutionsförslag insisterar vår grupp på nytt på att vare sig Europeiska unionen eller medlemsstaterna skall ge efter för WTO: s diktat och att de skall göra allt för att skydda grundläggande intressen för gemenskapens och AVS-ländernas producenter.
Vad tänker ni göra herr kommissionär? Vi för vår del säger Er att vi måste vägra att ändra GMO för bananer och att vi måste vägra att betala ut ekonomisk kompensation. Genom att på så sätt stå emot WTO: s dom kan vi öppna vägen för en revidering av denna organisations mekanismer och dess förfarande för att lösa tvister, så att sociala, hälsorelaterade, kulturella och miljömässiga frågor bättre kan beaktas.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Redan 1994, efter uttalandet från GATT: s expertgrupp måste det ha stått klart att marknadsorgansationen för bananer inte stämde överens med reglerna för den fria världshandeln. GATT och WTO är blinda vad beträffar betydelsen av konsumentskydd, miljöskydd och social standard. GATT-avtalet lyder endast den gränslösa frihandelns logik. Vi i vår grupp De gröna avvisade därför redan i december 1994 i detta parlament fördraget för att grunda WTO och kritiserades delvis för detta. Men det är bra att se att några från den stora koalitionen av okritiska WTO-förespråkare under tiden hittat fram till en något mer realistisk bedömning av världshandelsorganisationen, nämligen här i parlamentet och - om man får tro er, herr Fischler - tydligen även i kommissionen.
WTO äventyrar gemenskapens utvecklingspolitiska målsättningar. Jag är rädd för att domen mot en marknadsordning för bananer kommer att bli prejudicerande för ett fördömande av det totala samarbetet med AVS-länderna. Lomé-konventionen har fram till februari 2000 ett undantag från WTO. Då kommer världshandelsorganisationens regler tvinga på Europeiska unionens länder en principiell ändring i sitt utvecklingssamarbete. Därmed vill jag inte påstå att marknadsorganisationen för bananer skulle vara utan fel och brister. Den har absolut inte bara tjänat utvecklingspolitiska mål och genom systemet med licenser har den ytterligare blåst under konkurrenskampen om marknadsandelarna mellan bananjättarna.
Kvoter måste ges till producentländer i stället för till importkoncerner. Små och medelstora företag, speciellt även Fair Trade-initiativ behöver en balanserad tillgång till den europeiska marknaden. En uttalad Fair-Trade-kvot som även Europaparlamentet alltid krävt, måste nu äntligen införas. Just genom en sådan generöst balanserad kvot för produktion genom socialt och ekologiskt godtagbar odling kan EU: s utvecklingspolitiska målsättning göras ännu tydligare.

Novo Belenguer
Herr ordförande, herr kommissionär! Vi var alla verkligen förväntansfulla över vad som skulle ske, och efter ert korta tal, känner vi oss alla aningen besvikna. I min grupps namn vill jag uttrycka vårt allra mest beslutsamma stöd till alla initiativ Europeiska gemenskapen tar för att, vare sig det sker på juridisk eller administrativ väg, upprätthålla och förbättra den gemensamma organisationen av marknaden för bananer och i och med detta garantera våra producenters och AVS-ländernas producenters intressen.
Vi bör undvika att trycket från de multinationella nordamerikanska företagen, vars enda syfte är att uppnå en högre ekonomisk vinst, försvagar och förstör en sektor med så många sociala återverkningar som i banansektorn, en sektor vars betydelse för vissa regioner i unionen - som Kanarieöarna och de franska utomeuropeiska departementen - och några länder i AVS går utöver det rent ekonomiska, utöver vinstsyftet, utan är dess system för överlevnad. Jag tror uppriktigt, herr kommissionär, att denna aspekt verkligen måste tas med i beräkningen.

Souchet
Herr ordförande, herr kommissionär! Det förefaller alltså som om WTO: s panel förbereder sig för att den 25 september avkunna en skiljedom som missgynnar Europa och dess samarbetspartners i AVS-länderna när det gäller gemenskapens system för import av bananer. Ett sådant beslut skulle vara ytterligt allvarligt och visa för dem som fortfarande inte vill tro det på omfattningen av WTO: s perversa effekter och att organisationen fungerar som en exklusiv klubb för rika länder.
Detta beslut skulle faktiskt ifrågasätta en form av samarbete som är unikt, originellt och effektivt och bl.a. stödjer sig på ett system för handelspreferenser som kommer av Europeiska unionens vilja att utveckla ekonomin i dess partnerländer i Afrika, Västindien och Stilla havet genom att gynna sektorer med starkt mervärde, såsom banansektorn, vars effekter märks på hela deras ekonomi.
Vi känner till under vilka förhållanden bananerna i Sydamerika, vilka redan utgör 75 % av den totala exporten, produceras. Dessa villkor har inget gemensamt med de som gäller i AVS-området. Jag tänker särskilt på de franska utomeuropeiska departementen där den sociala standarden är densamma som i Frankrike. Hur skall den kunna jämföras med de enorma sydamerikanska plantagen som organisationerna som försvarar de mänskliga rättigheterna regelbundet ifrågasätter för deras tvångsmetoder för att sporra till arbete.
Resultatet av en dom mot Europeiska unionen skulle vara katastrofalt ur flera synvinklar. Det skulle ifrågasätta det samband av förtroende som sedan många år råder mellan de som deltar i samarbetet mellan AVS-länderna och Europeiska unionen, undanröja de skyldigheter vi skrivit under på inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden för bananer. Det skulle försätta hela ekonomin i flera länder i mycket stora ekonomiska svårigheter, där bananproduktionen ibland utgör 60 % av BNP och är en faktor för politisk stabilitet. De sociala konsekvenserna skulle bli katastrofala, såväl hos våra samarbetspartners i AVS-länderna som i de områden i Europeiska unionen som producerar bananer.
Skall kommissionen tillåta att WTO krossar det samarbete som vi byggt upp med AVS-länderna? Efter den hormonbehandlade köttet och bananerna, kommer kommissionen att tillåta att ett systematiskt ifrågasättande av våra bestämmelser utvecklas hos WTO eller kommer kommissionen att allvarligt ifrågasätta hur WTO fungerar och är sammansatt?

Ordföranden
Jag har mottagit fyra resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Martinez
Herr ordförande! Vi är på väg att avsluta romanen om bananen, men det är inte en happy end , det är inte ett lyckligt slut. Detta ärende är typiskt. Det handlar inte bara om ett ärende om importlicens och ett rent tekniskt ärende som ännu en gång ingår i detta stora transatlantiska krig för kontroll av växt- och djurproteiner, kontroll av livsmedelsvapnet, med alla de etapper vi känner till: vetekriget, majskriget, kriget om genetiskt modifierade organismer, köttkriget.
Ibland lyckas vi vinna, eller vinna lite tid. För somatropinet, för mjölken med hormoner har codex alimentarius beviljat oss ett extra år. För ost gjord på råmjölk har vi ytterligare ett år. För mineralvatten har vi lyckats införa vår definition som är striktare än Förenta staternas bredare. Vattnet skall verkligen komma från jorden och inte vara en slags mineralhaltig cocktail. Men när det gäller hormonbehandlat kött och bananer förlorar vi.
Vi känner till historien: Mexico, Ecuador, Honduras, Guatemala, alltså fyra stater som är Förenta staternas slavar, beslutade att lämna in en protest - de övriga hade upprättat ett avtal med oss - med stöd från Förenta staterna som inte har något direkt intresse i affären, förutom att de är hemvist för Chiquita, Delmonte och Dole. Dessa dollarbananernas miljardärer anser sig vara offer för diskriminering. De förnekar preferenssystemet som beviljats de små fattiga i Afrika, Västindien eller Stilla havet och ifrågasätter därmed Europeiska unionens politik, t.o.m. själva Europeiska unionen, vilket kanske skulle vara den minst negativa aspekten på hela den här affären.
Man ifrågasätter på detta sätt först vår politik för samarbete och utveckling. Det är Lomé IV man bestrider. Det är preferenssystemet som beviljats Kamerun och Elfenbenskusten och som går tillbaka till general de Gaulle 1960. Det var också ett av villkoren för den gemensamma marknaden. Alla dessa små producenter, alla dessa små jordbrukare med låg teknisk nivå som endast utgör 7 % av gemenskapens marknad, 850 000 ton jämfört med de 2 500 miljoner ton till de nordamerikanska multinationella företagen, allt detta skulle störa jättarna. Det här är det perfekta uttrycket för den ekonomiska imperialismen, så till den grad att man vägrar ersättning. Även om vi vill lämna ersättning, vill Förenta staterna det inte, de vill krossa fullständigt.
Man ifrågasätter vår regionalpolitik till förmån för de mest avlägset belägna regionerna - Kanarieöarna, Madeira, Guadeloupe, Martinique - eftersom vi producerar därborta för 50 ecu per dag, medan de multinationella företagen producerar hos sina slavar för 50 ecu per månad. När det gäller Honduras vill jag erinra om att Honduras armé är i det multinationella företagets våld och när Honduras skattemyndigheter vill införa en skatt på bananlådor förbjuds man att göra det.
Man ifrågasätter vår budgetpolitik. Med 75 ecu i tullavgift per ton multiplicerat med 2 500 miljoner ton, under förevändning att Österrike, Sverige och Finland blivit medlemmar, blir det ändå en present på 2 miljarder ecu i tullavgifter. Jag vet inte var fru Gradin är, som bekymrar sig över Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen och bedrägeri, men här finns ett mycket tjusigt bedrägeriärende, bl.a. bedrägeri beträffande bananlådor, för att inte tala om de tyska politiska partierna som kanske är oklara gentemot Chiquita.
Man ifrågasätter slutligen vår normativa suveränitet, vår juridiska suveränitet: Den europeiska rätten har dömts i förstainstansen, i den andra instansen, i Genève, av en liten panel bestående av australiensare, schweizare och britter. Man ifrågasätter gemenskapsrättens, EG-domstolens och Europeiska gemenskapens överlägsenhet, Costadomen mot ENEL 1963 där gemenskapsrätten dominerade över den nationella rätten. Nu domineras gemenskapsrätten av Genèverätten.
Det är den världsomfattande utbredningens seger över regionalismen, och låt mig få säga att den gemensamma valutan inte skulle ha ändrat mycket på det. Vi avstod från nationell suveränitet till förmån för Bryssel. Bryssel är på väg att avstå till förmån för Genève. Vad finns det nu kvar av Europeiska unionens suveränitet innan den ens införts?

Wynn
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för hans kommentarer och jag välkomnar i synnerhet de kommentarer som, i själva verket, lät antyda att återverkningarna kommer att gå långt utöver bananerna. Det är sant. Detta utslag innebär hopplöshet för många ACP-länder. De hyser nu en oerhörd oro för framtida utslag inom WTO.
Till skillnad mot några av mina kolleger så förväntar jag mig inte mycket av kommissionärens uttalande i detta skede. Orsaken till att jag säger det är att jag hoppas att han fortfarande diskuterar med sina kolleger om vilket tillvägagångssätt som skall tillämpas med avseende på skiljedomen den 25 september. Vad vi behöver få reda på är om kommissionen är fast besluten att få ett så bra resultat som möjligt. Vi måste nu göra det bästa av ett dåligt jobb. Vi har fått utslaget, vare sig vi gillar det eller inte. Vad vi nu måste göra är att försöka rädda någonting från det.
När fru Kinnock, herr Thomas och jag besökte Windwardöarna i maj stod det helt klart att producenterna där levde i fruktan - och jag menar fruktan - för WTO: s utslag. Gud vet hur de känner sig nu när det har kommit. De sa till oss att de accepterar att liberalisering och globalisering blir oundgängligt i framtiden. Men vad de behöver mer än någonting annat är tid - tid att anpassa sig till en hårt konkurrensutsatt marknad; i en del fall tar det minst fem år och i andra fall kommer det att ta betydligt längre tid innan de kan konkurrera med producenter av dollarbananer.
Jag ber därför kommissionären att ta detta i beaktande. Det är nödvändigt. Om han kan få den typen av eftergifter vid skiljedomsuppgörelsen den 25 september, så kommer han att ha gjort Windwardöarna en oerhörd tjänst. Parlamentet vill hjälpa till. Vi vill spela vår roll. Vi kommer att göra det och vi kommer att stödja er, men vi måste ha en utfästelse från kommissionen att detta innebär ett verkligt försök att rädda något från denna uppgörelse. Jag är rädd för att fri handel i detta fall betyder att det står dessa länder fritt att se sina ekonomier och sina demokratier faktiskt rasa samman. Utfallet av denna skiljedom är helt avgörande.

Liese
Herr ordförande, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Vi har länge i detta parlamentet diskuterat marknadsorganisationen för bananer och även i dag kommer många argument att åter upprepas. Argument som fortfarande förs fram sedan jag hamnade i parlamentet och det är mer än treår sedan. Men det har börjat röra sig i debatten här i kammaren, och den som kanske ännu inte har upptäckt det, för den vill jag än en gång upprepa det. Vi hade redan i maj en diskussion om den första skiljedomen i WTO. Då diskuterade vi mycket häftigt, även i vår grupp, det fanns t.o.m. några som tyckte att denna dom inte var acceptabel. Majoriteten beslöt emellertid sedan att inte stödja denna sats. Vi stod i varje fall inte bakom formuleringen att denna dom inte var acceptabel, och jag följde även mycket uppmärksamt att den liberala gruppen då inte heller tog med denna resolution vad just gäller den punkten. Med andra ord har det börjat röra på sig i denna långa debatt.
När de nu läser resolutionsförslaget från PPE-gruppen kommer många att visa sig förvånade att just PPE-gruppen anmodat kommissionen att presentera ett förslag om en modifiering av marknadsorganisationen. Hur har detta kunnat hända? Det beror naturligtvis i första hand på WTO. Jag tror att vi inte har några andra alternativ än att göra en ändring. Det finns inte längre någon appellationsmöjlighet hos WTO. Många tycker kanske att vi från får sida skulle kunna erbjuda kompensation, men det går nog inte. De som har klagat kan erbjuda oss kompensation. Om de inte gör det - och det ser så ut - då finns det inga andra alternativ att diskutera än kompensation. Det enda alternativet skulle vara att ifrågasätta WTO som sådant. Jag tror emellertid att majoriteten i denna kammare inte vill det. Man kan visserligen vidareutveckla WTO, i högre grad föra in social- och miljöstandarder, men majoriteten här kommer i princip inte att ifrågasätta WTO.
Jag skulle som andra punkt vilja förklara varför vi gärna vill se att marknadsorganisationen ändras. Det är visserligen endast min personliga uppfattning, i vår grupp har vi fortfarande häftiga diskussioner om detta. Jag tror att den visar upp äkta svagheter. Jag talar inte som den blinde om färgen utan jag har själv undersökt situationen inte bara på Guadeloupe och på St. Lucia utan även i Latinamerika. Det är absolut inte så att de goda finns i AVS-länderna och i de europeiska producentregionerna och de onda i Latinamerika. Det stämmer helt enkelt inte. I Ecuador finns det fler småproducenter än på alla Windwardöarna tillsammans. 60 % av bananerna i Ecuador levereras från småproducenter, och de lider särskilt av den bristande tillgången till den europeiska marknaden. De pressas nu ännu mer av multijättarna. Och det kan nu inte vara upphovsmannens mening. Jag tror således att det är hög tid att ändra marknadsorganisationen. Idén med rättvis handel, som Müller och Kreissl-Dörfer föreslagit, borde man enligt min uppfattning i högre grad ta hänsyn till oberoende av bananernas ursprung, så lång det går. I varje fall kommer vi inte förbi en ändring, och jag är glad över att det i diskussionen har börjat hända saker vad gäller denna punkt.

Aldo
Herr ordförande, mina damer och herrar, kära kolleger! Måste jag påminna om att den gemenskapsförordning som inrättar den gemensamma organisationen av marknaden för bananer är resultatet av en kompromiss som respekterar jämvikten mellan intressen hos gemenskapens olika försörjningskällor (AVS och dollarområdet) och beaktar åtaganden som Europeiska unionen tidigare gjort, nämligen gemenskapspreferenser, företräde för bananer från AVS-länderna och GATT: s regler avseende tredje land?
De beståndsdelar vi förfogar över och ert inlägg, herr kommissionär, drar slutsatsen att den gemensamma organisationen av marknaden för bananer försvinner. Om så verkligen är fallet är det inte bara systemet med marknadsföring av bananer som hotas utan hela gemenskapspolitiken för marknadsföring av bananer som ifrågasätts.
Utöver gemenskapspreferensen och företräde för våra traditionella handelspartners, finns det en punkt som jag för min del skulle vilja ta upp och som, i brist på att vara föremål för ett avtal mellan oss och vår produktions belackare, definitivt skulle dödsdöma den europeiska produktionen: det gäller fördelningen av licenser enligt förordning 404/93.
Fördelningen av licenser för importkvoter infördes för att inrätta en jämvikt på Europeiska unionens marknad mellan de olika typerna av aktörer. Om den grundläggande förordningen 404/93 endast gav aktörerna certifikat för importkvoter utifrån inköp av latinamerikanska bananer under de tre år som föregick den gemensamma organisationen av marknaden för bananer, skulle b-aktörerna som tidigare aldrig köpt av dessa bananer, inte haft tillgång till importcertifikatet, enligt detta enda kriterium.
Genom en särskild bestämmelse, nämligen att bevilja 30 % av importlicenserna för de latinamerikanska bananerna till b-aktörer, förhindrade grundförordningen just att det monopol som innehades av de aktörer som alltid sålt enbart latinamerikanska bananer bibehålls på den gemensamma marknaden.
Bibehållandet av detta monopol skulle ha varit ännu mer missbrukande då de latinamerikanska bananerna är de billigaste och skulle dessutom ha varit de enda - enligt förordningen - som kunde dra nytta av den ökade konsumtionen på den gemensamma marknaden, på grund av begränsade leveranser av bananer från gemenskapen och AVS-länderna, medan tullavgifterna kan anpassas i förhållande till den ökade konsumtionen.
Allt måste därför göras för att bibehålla den gemensamma organisationen av marknaden för bananer i dess nuvarande form. Bananproducenterna har rätt till unionen stöd och till att åtnjuta gemenskapspreferensen på samma villkor som övriga jordbruksproducenter.
Produktionen i Västindien, som regelbundet drabbas av naturkatastrofer, kommer inte att överleva om inte principen om fördelning av licenser skyddas.
Jag skulle vilja erinra om att i de mest avlägset belägna regionerna är bananer en grundläggande motor i ekonomin.

Sierra González
Herr ordförande! Kommissionens ordförande har sagt att den Europeiska gemenskapen inte var beredd att starta ett handelskrig för att försvara gemenskapens bananer; sanningen är den att vi inte begär så mycket. Men man kan inte tala om frågan som om den var av mindre vikt, eftersom problemet sträcker sig utöver området för bananer, jordbruk, unionens utomeuropeiska regioner eller handeln i sig - det handlar om ett politiskt problem - , och det problem som nu uppstår när det gäller bananerna är detsamma som Europeiska unionens svaghet gentemot USA. Denna svaghet är definierad i kommissionens uppgivna position vid förhandlingar i internationella fora och dess särskilda känslighet för de multinationella företagens framställningar.
Innan Uruguayrundan föregrep kommissionen de krav USA skulle ställa. Den gemensamma organisationen av marknaden för bananer ratificerades i Marrakeshavtalet av 116 länder i sin helhet. Det ratificerades inte av en händelse. Det ratificerades eftersom det var uttrycket för en komplex balans mellan producenter och exportörer i gemenskapen och utanför gemenskapen. Alla vann på detta.
Det här är ögonblicket då Europeiska unionen är i nivå med omständigheterna och använder sig av förnuftet. Slutsatserna i Världshandelsorganisatonen går emot de europeiska producenternas intressen. De försvarar inte de europeiska konsumenternas intressen, inte heller AVS-ländernas, inte heller de små producenterna i Latinamerikas; de svarar bara för ett handfull företags intressen. Det bevisas av att inom världshandelsorganisationen har vi, förutom bananerna, frågan om hormonbehandlat kött, som vi ska behandla i morgon.
Vi befinner oss inför ett suveränitetsproblem för den Europeiska unionen och dess institutioner och inför problemet vilka intressen Europeiska unionen skall tjäna. Det finns andra värden är frihandel. Hur som helst, och som avslutning, är inte Europeiska unionen ett abstrakt väsen, det är en organisation definierad av den interna politik som antagits av representanter för dess suveräna folk. Av respekt för den demokratiska legitimiteten i vissa av institutionerna kan inte den Europeiska unionen göra avkall på gemenskapspolitiken.

Newens
Herr ordförande! Förkastandet av Europeiska unionens ansträngningar att vidmakthålla bananregimen innebär rena rama katastrofen för små bananodlare i Västindien, i Europa och på annat håll.
Detta beslut visar hur det världsfrihandelssystem vi håller på att bygga upp gör det möjligt för rika och mäktiga multinationella företag att förstöra utkomstmöjligheterna för fattiga men hårt arbetande människor. De producenter som drabbats utgjorde inte något hot för de stora bananodlarna och -leverantörerna på den latinamerikanska kontinenten. Chiquitas, Del Montes och de andra multinationella bolagens plantagearbetare kommer inte att vinna några större fördelar. Deras ersättningar är låga, deras arbetsförhållanden är dåliga och deras rättigheter att starta fackföreningar är begränsade.
I detta skede är det svårt att se vad som kan göras för att försvara offren för denna situation. Jag hade hoppats att kommissionen skulle presentera valmöjligheterna mer ingående. Varje möjlig ansträngning måste göras för att hjälpa till om ändringarna går igenom. Men vi bör också överväga alla alternativa möjligheter att stödja bananindustrin under dessa omständigheter. Vi bör rådgöra med regeringarna och representanter för alla dem som påverkas, och återvända till världshandelsorganisationen och tala om att detta beslut är fullständigt oacceptabelt.
Mer måste emellertid göras om detta leder till att små ekonomier ruineras, till ökad fattigdom, till en ökning av drogproduktionen och till kriminalitet. Vi måste försöka få till stånd åtgärder för att ändra själva systemet. Kommissionen, parlamentet och rådet bör gå samman för att utarbeta ett program, kanske sammankalla till en konferens och genomföra en kampanj för att skydda de intressen alla små producenter som ställs inför en risk har, för vilka de små bananproducenterna är representativa. Och vi måste naturligtvis fortsätta till slutet, för att lämna allt möjligt stöd åt dessa människor, som är offren för detta beslut.
(Applåder)

Mendonça
Herr ordförande, herr kommissionär! Det är ett absolut måste för Europeiska unionen att alltid och under alla omständigheter kunna försvara medlemsstaternas och de olika områdenas intressen och att respektera de överenskommelser som görs med tredje land. Denna inställning kräver alltmer vid försvar av intressena i europeiska områden som mycket kraftigt drabbats på grund av negativa strukturfaktorer i deras ekonomi och eftersatta utveckling, som dessutom blir svårare.på grund av den geografiskt avlägsna placeringen och den territoriella diskontinuiteten.
Bananproduktionen i europeiska områden, som det autonoma området Madeira, utgör den viktigaste och många gånger enda inkomstkällan för tusentals madeirafamiljer och bidrar starkt till den ekologiska balansen i området. Det går inte att beräkna den ekonomiska och miljömässiga skada, bland andra, som skulle uppstå om det skulle införas en sådan drastisk minskning av bananproduktionen på Madeira som en fullständig liberalisering av handeln med denna produkt skulle ge.
Det är otillåtligt att Europeiska unionen inte upprätthåller och försvarar en politik om kvantitativ hantering på den europeiska marknaden. Detta därför att producenterna inom gemenskapen - vilket är väl känt - inte har samma förutsättningar som andra för att konkurrera på en fullständigt liberaliserad marknad. Vi anser det nu vara lämpligt att fastställa att Europeiska unionen, inom denna politik för kvantitativ administration, bör behålla det system för avkastningsstöd, som redan finns, och att detta system inte bara bör upprätthållas utan stärkas i sina grundvalar.
Den politik för samarbete och stöd till utvecklingen i AVS-länderna som förts sedan decennier har befästs i flera avtal efter Lomé-konventionen och i Europeiska utvecklingsfonden och är en nödvändig och tillräcklig grund för att förbjuda Europeiska unionen att inte ge dessa AVS-länder en preferensierad behandling inom banansektorn, när man har samma preferensierade behandling för många andra sektorer.
Av alla dessa och många andra skäl, som det inte finns tid att lägga fram i detta anförande, vill vi här stödja och stärka det resolutionsförslag som presenterats av PPE-gruppen, och om möjligt få reda på vad det är som oroar kommissionären.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, herr kommissionär! Aldrig har någon trott som jag, som röstade mot GATT-avtalet, att detta avtal, under benämningen "fritt utbyte" skulle omvandlas till en extremt protektionistisk organisation. Det är just den motsatta effekten som eftersträvades. Det man de facto ville skapa utifrån den fria handeln är en oligarki, styrd av Förenta staterna, till skydd för USA självt, allt fetare, allt rikare, beredd till ett handelskrig utan militär och alla vi här är medvetna om detta. Det är bara det att endast 80 eller 90 ledamöter röstade emot. Det är inte så att jag kan vara nöjd med andras misstag och med begångna dumheter, men sanningen är den att detta parlament inte har mod nog att i detta ögonblick kritisera de verkliga monster man lät skapa kring sig. Det var parlamentet som gav monstret styrka. Det var parlamentet som födde det och som nu gråter över följderna av det monster man skapat!
Vilken rätt har jag, som kommer från ett litet land med en ö med niotusen bananproducenter att protestera här? "Niotusen bananproducenter? De kan göra något annat" - kommer amerikanerna att säga! Men vad då, om vi inte har något alternativ? "De kan göra någonting annat, och om inte kan de fråga japanerna hur man begår harakiri" . Det skulle vara en lösning, för de facto finns det inget alternativ, det finns inget skydd. Protektionism är det nu bara de som vurmar för frihandel som får nytta av, eftersom de har domare som naturligtvis är partiska i denna typ av frågor.
(Applåder)

Medina Ortega
Herr ordförande! Jag förstår att herr Fischler varit synnerligen försiktig denna eftermiddag med anledning av temats känsliga karaktär. Nästa vecka måste kommissionen ta ett viktigt beslut och jag tror att det är bra att vi har möjlighet att uttrycka vår åsikt till kommissionären innan kommissionen tar beslutet, och jag hoppas också att kommissionären antecknar det som sägs här i parlamentet som, som kommissionären själv kan se, utgör ett brett politiskt och geografiskt spektrum, i vilket inte bara banantillverkande länder utan också majoriteten av parlamentet försvarar en stabil organisation av marknaden.
Jag skulle vilja uppmärksamma kommissionen på en punkt som kanske inte har uppmärksammats tillräckligt denna eftermiddag. Det vi talar om är fri handel. Har kommissionen eller Världshandelsorganisationen tänkt på att det för tillfället är de multinationella företagen, som kartelliserat världshandeln med bananer, som är de största hindren mot frihandel? Häromdagen åkte jag med ett plan med oberoende producenter från Ecuador - som representerar ca 25 % av bananproduktionen - och de försäkrade mig att de inte har någon som helst frihet: de har inget annat val än att lämna frukten till de multinationella företagen.
För närvarande har, på gemenskapens marknad, förutom att ha kartelliserat världsmarknaden och ha 100 % av den nordamerikanska marknaden - som är en mycket rik marknad - , de multinationella företagen 65 % av gemenskapens marknad. Om den marknadsorganisation som man tänkt sig fastställa genom att införa frihandel leder till förlusten av denna lilla del på 30 % av gemenskapsmarknaden, som är det enda gemenskapens och AVS-ländernas producenter har, vilka traditionellt exporterat till unionen, så är det slut på den fria handeln.
Jag tror nu, herr kommissionär, att det i kommissionen finns vissa regler i gemenskapsrätten om fri konkurrens som inte tagits med i beräkningen i Världshandelsorganisationen - vi måste komma ihåg att Världshandelsorganisationen också har befogenhet inom tjänster - och att vad man i verkligheten försöker bli av med så är det frihandeln. Frihandeln försvaras inte. Det är vi som måste försvara frihandeln inför de stora multinaltionella bolagens kartellbildning på bananmarknaden.

Carlsson
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! För Europeiska unionen är det viktigt att respektera internationella avtal och, som ett led i detta, utslag i internationella domstolar. Det är viktigt av samma skäl som vi vill att medlemsländerna i EU respekterar EU-regler. Dessa avtal har vi ingått för att nationalstaten i många sammanhang är för liten och för att det lönar sig att samarbeta inom gemensamma regelverk, även om vi i vissa fall anser att reglerna går oss emot.
Kära kolleger! Europeiska unionen är grundad på insikten att fri handel gynnar världsekonomin och vår egen ekonomi. Vi deltar därför i World Trade Organization. Inom denna organisation har vi, liksom andra länder, gjort vissa åtaganden som måste respekteras. Bryter vi mot dem därför att de inte passar oss, så kommer andra länder att bryta sina åtaganden när det passar dem - men inte oss.
De diskriminerande importhinder som vi nu diskuterar har införts därför att konsumenter, om de fritt fick välja själva, i betydande utsträckning skulle föredra att köpa bananer från annat håll. Även av hänsyn till konsumenterna bör därför importen avregleras. Importhindren leder till att bananerna blir dyrare än annars. Om detta importsystem inte stred mot internationella avtal som vi har ingått, skulle en sådan fördyring möjligen kunna accepteras, men i så fall endast förutsatt att importhindren verkligen utgjorde ett bra utvecklingsstöd för ACP-länderna. Men så är det ju inte! Importregleringen är mycket komplicerad och har givit upphov till en handel i licenser som följd av de extra pengar som konsumenterna tvingats betala. I avsevärd utsträckning hamnar dessa pengar hos byråkratiska mellanhänder.
EU måste därför av flera skäl ändra sin nuvarande reglering av handel i bananer, därför att det är i överensstämmelse med våra internationella åtaganden, och för att det vore fördelaktigt för konsumenterna, och för att det finns mer effektiva former för stöd av utvecklingsländerna inom ACP i deras strävan att finna framtidsinriktade produktionsstrukturer. Följer vi inte WTO: s utslag, kommer vi att utsättas för dyra motåtgärder. EU: s trovärdighet när vi i WTO och andra sammanhang talar om fri handel och respekt för ingångna avtal skulle skadas.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Jag tackar kommissionär Fischler för att han gett oss möjlighet att diskutera en mycket viktig fråga.
Jag är säker på att han skulle tillstå, som jag gör, att den uppenbara vinnaren efter detta utslag av WTO är Chiquita. Det är ett direkt resultat av det oegentliga inflytande Chiquita har utövat över USA: s regering att klagomålet ursprungligen framfördes till WTO. Som jag är säker på att han känner till, så håller ett senatsutskott nu på och tittar på detta inflytande, och det kommer kanske att kasta något ljus över vad som var ett ganska tarvligt inslag i presidentvalskampanjen i USA.
Producenterna i Västindien har blivit något förbryllade över WTO: s utslag. De förvägrades full delaktighet i WTO. Deras rättsliga ombud utestängdes från WTO och sedan, som kronan på verket, satt en amerikan ordförande när överklagandet behandlades. Om ni kan kalla allt detta opartiskt, eller om ni kan medge att detta är fullständigt okänsligt för Västindiens behov, så är jag säker på att ni skulle vilja göra det.
I förra veckan besökte jag USA och jag häpnade över hur många gånger jag fick lov att påminna dem om att bistånd inte är någon ersättning för handel, och om att vi har ett mycket viktigt utvecklingsåtagande här. Det är något som de är helt och hållet okunniga om, och de är helt och hållet okunniga om vilken inverkan deras beslut får i Västindien.
Jag vill ha vissa klarlägganden från kommissionären om huruvida det prejudikat som upprättades genom det japanska avtalet för 15 månader sedan om uppfyllelse är ett som kommissionen kommer att hålla fast vid. Jag skulle också vilja veta huruvida kommissionen är medveten om de amerikanska ändringsförslag till vårt system, som har gjorts upp i detta ögonblick, och huruvida den avser att motsätta sig dem, vilket jag hoppas.
Slutligen skulle jag vilja fråga om vi skulle kunna få se lite konsekvens från kommissionen. Sir Leon Brittan säger att vi har andra järn i elden och att vi därför måste acceptera hormon/nötköttsbeslutet och bananbeslutet. Kommissionär Pinheiro säger att vi måste ha mycket tydliga utvecklingsmålsättningar i våra internationella ekonomiska förbindelser.
Kommissionär Fischler säger att vi inte bör genomföra hormonpanelens slutsatser, utan tillhandahålla ersättningar. Han har utan tvekan rätt. Så varför kan vi inte överväga en likartad uppläggning med avseende på banantvisten som den han antagit med avseende på hormonpaneltvisterna?

Correia
Herr ordförande, herr kommissionär! Det är känt att fördelningen av importlicenser sedan 1993 är en av hörnstenarna i den gemensamma organisationen av marknanden för bananer och att denna tjänar som en begränsning av införseln av centralamerikanska bananer för att garantera försäljningen av gemenskapens och AVS-ländernas produktion.
Slutsatserna från WTO: s överprövningsorgan gav slutgiltigt rätt till de länder som överklagade det nuvarande systemet i den gemensamma organisationen av marknaden för bananer. Eftersom vi vet att, när vi nu befäster detta beslut, den press importören hade att köpa gemenskapsbananer inte längre finns och han i stället köper bananer från de som ger honom bäst förmåner, dvs. de multinationella amerikanerna, vilka åtgärder tänker kommissionen nu vidta för att:
garantera försäljningen av bananproduktionen inom gemenskapen utan inkomstförluster för lantbrukarna?-undvika att denna kultur överges så att fördelarna för landet och miljön bibehålls, faktorer som i så stor grad berör turistnäringen, också den skapar tiotusentals arbetstillfällen i de ultraperifera regionerna, till vilka det autonoma området Madeira hör?
Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Tjernobyl-anläggningen och reaktorerna Khmenilitskij 2 och Rovno 4 i Ukraina
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan (B4-0519/97 - O-0087/97) från Scapagnini för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi till kommissionen om stängning av kärnreaktorn i Tjernobyl före år 2000 samt slutförandet av reaktorerna Khmenilitskij 2 och Rovno 4 i Ukraina.

Scapagnini
Herr ordförande! Vårt utskott vill i dag påminna om att elva år efter katastrofen i Tjernobyl är problemet fortfarande olöst. Lösningen knyts till viljan att bekräfta Europeiska unionens roll när det gäller återhämtningen och utvecklingen av ekonomin i länder som Ukraina, där det fortfarande finns störningar knutna till övergången från en statligt reglerad ekonomi till en marknadsekonomi, störningar som även påverkar det dagliga livet. Vi har hört, och ni kommer att få höra från herr Adam, hur dessa förhållanden fortsätter att belasta vardagslivet i dessa länder.
Europeiska unionen har ett instrument till sitt förfogande - om sanningen skall fram ganska begränsat - och det är lån från Euratom för att förbättra säkerheten och effektiviteten i kärnreaktorerna i tredje land. Det är dessutom sant att vi, i vår egenskap av ekonomisk gemenskap, är den största bidragsgivaren till den så kallade " atomsäkerheten" i Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, EBRD, skapad för att hantera hjälpen från G-24 till länderna i öst. Den avsiktsförklaring som undertecknades i Ottawa i december 1995 föreskriver emellertid att Tjernobyl stängs under år 2000, och kompletteras med en långsiktig energistrategi som innehåller, som en least cost investment plan , färdigställandet av reaktorerna K2 och R4 vilket ni, herr ordförande, har påpekat.
Rapporten, som utarbetats under ledning av professor Surrey vid universitetet i Sussex, åtföljs som vi alla vet av en störtflod av dokument, inklusive rapporten från Lahmeyer och Stone & Webster, som analyserats av vårt parlamentariska utskott. Allt detta har inte åstadkommit annat än att skapa ytterligare förvirring i frågan och det har inte kunnat peka ut en tydlig väg till ett beslut på gemenskapsnivå. Låt mig påminna om att vi har genomfört utfrågningar i ämnet, vi har hört experter och analyserat förhållandena även i de aktuella ländernas kommittéer och energibyråer, men faktum kvarstår att ingenting har hänt. EBRD själv har inrättat ett antal arbetsgrupper för att klarlägga i vilken utsträckning det valda alternativet - least investment cost - för att komplettera den ryska reaktorn WWER på 1000 megawatt elkraft i Kheleminskij 2 och Rovno 4 är realistiskt vad gäller ekonomi, miljöskydd och kärnsäkerhet i enlighet med den säkerhetsstandard som godkänts av dem som ursprungligen konstruerat dessa kärnkraftverk.
Tiden går och EBRD beslut låter vänta på sig. Av den anledningen uppmanar vi kraftfullt kommissionen att informera oss om sina åsikter i frågan och att tydligt redovisa om vi måste avvakta utlåtandet från EBRD. I annat fall - detta är helt klart - måste vi överväga om Europeiska unionen med sina Euratom-lån skall dra sig ur den verksamhet som bedrivs av EBRD, vilket skulle innebära att vi avviker från gemenskapens modus operandi när det gäller detta speciella ärende.
Herr ordförande! Trots de många svårigheter vi har mött för att komma närmare sanningen, har vi nu när vi har en annan kunskap om de faktiska förhållandena kunnat skaffa oss en allmän bild av situationen tack vare Gordon Adams utmärkta arbete. Som ni vet har vice ordföranden i vårt utskott vid ett flertal tillfällen besökt Ukraina och informerat oss om det som händer och vi vet att han kan sammanfatta sina omfattande kunskaperdet i ärendet inför denna församling. Just i maj återvände han med mycket viktiga nyheter tillsammans med den interparlamentariska delegationen, ledd av Erika Mann. Adams utmärkta betänkande avslutas faktiskt med en oroande analys av Ukrainas behov av självständighet när det gäller de egna energiresurserna, nu och i framtiden.
Herr ordförande! Vi väntar oroligt på kommissionens svar på dessa frågor. Ingen kan undgå att notera hur viktig denna fråga är och tragiken i en situation, fastlåst sedan elva år, som när som helst kan få dramatiska konsekvenser för oss alla.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Jag är ledsen att jag måste avbryta denna debatt, men jag är något konfunderad. Som jag förstod det skulle vi få ett svar från kommissionären på den föregående debatten, och inte bara fortsätta med nästa debatt. Måste vi vänta till slutet på denna debatt för att ge kommissionär Fischler en möjlighet att svara? Vad är det som händer?

Ordföranden
Fru Kinnock! Kommissionen har inte begärt att få svara på föregående punkt och därför valde jag att avsluta debatten. Vi har nu övergått till en ny punkt på föredragningslistan.

Van den Broek
Herr ordförande! Först ber jag om ursäkt för att jag är försenad. Jag vill gärna svara på frågan från herr Scapagnini om Tjernobyl och då börja med att helt kort skissera en allmän bild med avseeende på Tjernobyl innan jag går in närmare på de specifika frågorna.
I december 1995 beslutade G7-gruppen om ett allomfattande program för stöd till president Koutchmas beslut att stänga Tjernobyl år 2000. År 1995 kom den så kallade avsiktsförklaringen till stånd med diverse handlingsprogram till förmån för ombildandet av energisektorn i Ukraina med genomförandet av en marknadsanpassad energisektor som mål. Betoningen ligger där på verkställandet av åtgärder för förverkligande av energibesparingar och en bättre energieffektivitet. Förutom detta även åtgärder för modernisering av den icke-nukleära energiproduktionen samt förbättring av säkerheten vid de befintliga kärnreaktorerna.
G7-gruppen har nått stora framsteg med avseende på genomförandet av detta program. Ungefär 1 miljard amerikanska dollar har ställts till förfogande för investeringar till förmån för projekt i den icke-nukleära sektorn och ungefär 500 miljoner dollar har samlats ihop för anskaffning av utrustning, subsidiering av tekniska undersökningar och projekt till förmån för stängning av Tjernobylcentralen. De 100 miljoner dollar som kommissionen nyligen ställde till förfogande för förnyelse av sarkofagen ingår också i beloppet 500 miljoner dollar.
Viktiga element i G7-gruppens politik för Ukraina är alltså moderniseringen av värme- och vattenkraftverk och främjande av energibesparing men även, som Europaparlamentet mycket riktigt påpekat, finansieringen av slutförandet av de två kärnkraftverken Rovno 4 och Khmenilitskij 2 som ännu är under uppbyggnad. Som ni vet så diskuteras finansieringen av detta projekt flitigt i G7-sammanhang. Då berörs ett antal viktiga punkter. De gällande avtal som angivits i avsiktsförklaringen skall efterlevas utan kompromisser. Under inga omständigheter får nämligen målet att stänga Tjernobyl år 2000 äventyras. Särskilt eftersom den enda fungerande reaktorn, enhet 3, är i dåligt skick, vilket nyligen återigen bekräftades i en rapport från oberoende experter.
Finansieringen från vår sida ger dessutom den enda garantin för att slutförandet av de reaktorer som är under uppbyggnad sker enligt internationella normer för kärnsäkerhet. Såsom det anges i avsiktsförklaringen skall finansieringen ske på grundval av den så kallade " least cost principle" . I praktiken har det dock visat sig svårt att komma till entydiga slutsatser om detta. Välrenommerade internationella organisationer och experter har olika åsikter om vilka parametrar som skall användas som utgångspunkt för att komma fram till en least cost. Den framtida ekonomiska utvecklingen i Ukraina och den därvid ökande efterfrågan på energi är till exempel svår att bestämma och att uppskatta.
Med beaktande av allt detta och efter mogen och djupgående överläggning med de andra G7-parterna har kommissionen kommit till slutsatsen att ett etappvist genomförande av projektet Khmenilitskij 2 och Rovno 4 är den bästa garantin för att avsiktsförklaringen verkställs. Det innebär att vi efter att de förberedande verksamheterna avslutats under den första hälften av nästa år, genom Euratom, kan påbörja finansieringen av den första ej slutförda reaktorn.
Kommissionen anser dock att det endast kan ske om i första hand de övriga internationella institutionerna, särskilt EBRD, samtidigt har fullgjort sina uppgifter och även de tillhandahållit ett lån för detta ändamål; vidare om de ukrainska myndigheterna på nytt bekräftat stängningen av Tjernobyl år 2000; vidare om tillräckliga garantier givits för slutförande av reaktorerna på grundval av internationella normer för kärnsäkerhet; och till sist om ett antal andra tekniska och ekonomiska villkor uppfyllts på ett tillfredsställande sätt. Det leder mig till svaren på de mer specifika frågorna.
Ordförande, jag har kunnat ana en viss otillfredsställelse i parlamentet över den information som ges i detta invecklade men samtidigt politiskt känsliga ämne. Av den anledningen har jag givit kommissionens avdelningar i uppdrag att omedelbart översända kopior av undersökningar, rapporter och annat relevant material till er, herr ordförande. För övrigt har jag under de senaste månaderna personligen ett antal gånger haft ingående samtal om denna problematik med enskilda intresserade parlamentsledamöter.
Med hjälp av vårt tekniska hjälpprogram i Tacis har verkligen ett säkerhetsprogram för de två oavslutade reaktorerna tagits fram. Till grund för detta ligger direktiv från Internationella atomenergiorganet. Oberoende experter har även gjort en analys av de två reaktorernas nuvarande skick. Som ni vet är de till 70 % klara men arbetet har legat nere några år. Reaktorernas skick har därför försämrats något och en del tillkommande verksamheter kommer antagligen att behövas. Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, EBRD, och kommissionen har ett nära samarbete med avseende på förberedandet av låneansökningarna, även om kriterier och förfaranden för å ena sidan EBRD och å andra sidan Euratom skiljer sig åt. Särskilt EBRD är inte klar med sin slutbedömning av den låneansökan som den tagit emot. Vi väntar för övrigt även, tror jag, på Europeiska investeringsbankens slutundersökning innan lånet via Euratom kan slutföras.
Kommissionen reagerade nyligen på rapporten från Europeiska revisionsrätten angående Tacis verksamhet inom området kärnenergi i Ukraina. På grundval av denna rapport har ett antal framförallt administrativa åtgärder vidtagits. Rapporten innehåller dock inte någon uttrycklig hänvisning till de två oavslutade kärnreaktorerna.
Till sist vill jag påpeka att det så kallade EBRD Nuclear Safety Account inte är direkt delaktigt i genomförandet av R 4-/K 2-projektet. Så vitt jag vet genomförs detta projekt med fullständigt beaktande av innehållet i gällande rådsbeslut i frågan.

Adam
Herr ordförande! Få länder i världen har svårare att producera, importera och använda energi än Ukraina. Jag citerar IAEA: s rapport om energi i Ukraina, som publicerades helt nyligen. Vi står inför en blandning av ekonomiska och politiska problem av stor omfattning. För det första så är ukrainarna mycket oroliga över sitt energiberoende. De är mycket beroende av Ryssland för olja och gas, och de vill inte bli mer beroende än vad de är nu.
Utsikterna för deras egen kolindustri är inte så goda, varför det inte är förvånande att de beslutat att fortsätta med sin kärnkraftsindustri. Jag måste säga att jag tror att det är osannolikt att att landet skall överge sitt kärnkraftsalternativ. Det är något som vi måste finna oss i. Det blir en fråga om vilken slags säkerhetskultur man kommer att tillämpa. Kommer det att bli de gamla ryska normerna, eller kommer det att bli den säkerhetskultur som vi har utvecklat här i Västeuropa?
Deras andra problem är frågan om införandet av en fri marknad, i synnerhet för elektricitet. Privatkonsumenterna är inte dåliga på att betala sina räkningar, men de stora industriella konsumenterna försöker fortfarande pruta. Det finns ingen elektricitetsmarknad i den bemärkelse vi lägger i begreppet. Vi kan inte förvänta oss att det ska lösa sig på fem minuter. Det tog trots allt sex år för vårt eget Europeiska råd att komma fram till hur det ville att en intern elektricitetsmarknad skulle se ut här.
Energoatom, det företag som förvaltar en privatiserad kärnkraftsindustri med betydande finansiering från de europeiska länderna, arbetar nu under en ny ordförande och en ny energiminister, men den har en lång väg att gå för att uppfylla något som liknar de villkor den ställt upp. Det är här man har kört fast. Vi har inte kunnat tillhandahålla den ekonomiska försörjningen. Undersökning efter undersökning redogör för oss vad som måste göras på såväl värmekraft- som kärnkraftsidan, men vi tycks vara oförmögna att klara de ekonomiska arrangemangen.
Om jag förstår kommissionären rätt är vad som nu beslutats det att de två reaktorerna kommer att färdigställas med hjälp av medel från Euratom och EIB och att EBRD inte kommer att ha någon del i detta. Jag finner det något förvånande eftersom hela innebörden i mitt argument skulle vara att EBRD måste bestämma sig så snabbt som möjligt. Det är här vi måste ha entydiga beslut, så att vi kan se vart vi är på väg. Ukrainarna vill ha oss som sina vänner. Vi måste visa en större villighet än vad vi gjort under de senaste två åren.

Estevan Bolea
Herr ordförande! Som herr Adams sa så skulle vi vilja ha konkreta uppgifter, inte bara antaganden om EBRD kommer att svara eller ej - Ni vet inte ännu - och om Euratom och EBRD kommer att finansiera dessa två reaktorer om Ukraina har några åtaganden. Vi har alltid något att säga och alltid studier och frågan är mycket enkel. Vi talar inte om ja eller nej till kärnkraft, vi bestämmer inte heller Ukrainas energipolitik, det har bara ukrainarna rätt att göra. Vi säger att hela Europa, ukrainarna först och främst, vill att Tjernobylreaktorerna stängs, särskilt reaktor 3 som nu används, att sarkofagen repareras och att nödvändiga förstärkningar görs.
Som Adams sagt är den ekonomiska situationen i Ukraina mycket svår och den fortsätter att vara svår. De kommer inte ur den organisation och den situation de befann sig i då de kallades socialistiska länder, och därför kan vi antingen ge teknisk hjälp på riktigt eller ekonomisk hjälp eller så fortsätter det att vara bara ord.
I verkligheten, som Adams också förklarat väldigt bra, vill de inte längre vara beroende av den ryska gasen -en gas de har väldigt svårt att kunna betala -, för det är sant att många kunder inte betalar; det är också sant att många inte får ut sin lön; det är också sant att det ekonomiska och sociala kaoset i de f.d. länderna i Sovjetunionen är mycket svårt, men det är så det är och det ska vi inte tala om här.
Då ska alltså Tjernobyl stängas. Men de måste producera elektricitet med någonting tills de kan spara och spara energi är mycket lätt i Ukraina, eftersom de slösar bort den. Men herr kommissionär, ni vet bättre än jag att det är mycket dyrt eftersom energieffektiviseringar innebär enorma investeringar: till en början att sätta upp elräknare och skapa en marknad, och förnya utrustning, och ersätta centraler, och göra otaliga åtgärder; säkerligen finns det inget som kräver mer investeringar än att spara energi, även om det är absolut nödvändigt.
Därför, eftersom vi alla vill stänga Tjernobyl, har Ukrainas parlament sagt att: om inte Khmenilitskij 2 och Rovno 4 byggs färdiga, och snabbt - antar jag -, kommer vi att sätta igång ännu en av reaktorerna i Tjernobyl. Vill ukrainarna utsätta sig för faror? Antagligen inte, men vi vet alla - åtminstone de som är insatta i sektorn - att de behöver elektricitet för att komma ur den oerhört svåra situation de befinner sig i.
Sammanfattningsvis tycker jag att unionens stöd skulle vara grundläggande för att på riktigt föreslå hur energi kan sparas, det kanske är så enkelt som att sätta upp elräknare och gasmätare i bostäderna och att den ska betalas, även om det skulle bli till ett mycket lågt pris - inte mer avskräckande än att ha ett någorlunda lämpligt pris för energin -. Det är också sant att för det måste de få ut sin lön, vilket inte är fallet i många fall.
Men det här programmet, som jag tycker är utomordentligt, borde förklara lite mer om utrustning av nya centraler. 1 miljar dollar har anslagits. Det är sant att det fattas mycket mer, det är också sant att sarkofagen över Tjernobyl behöver 700 miljoner - det är en ansträngning att Tacis-programmet lägger till 100. Men någonting mer måste göras, herr kommissionär, för att hela Europa, inte detta parlament, inte ledamöterna, inte vi som representerar människorna, utan folket får uttrycka att en gång för alla måste Tjernobylproblemet lösas, och att det går från energieffektiviseringar till att ge säkerhet i omformningen av sarkofagen. Och viktigast av allt, ukrainarna är trötta på våra attacker. De begär att vi attackerar mindre och hjälper mer. Tyvärr är det så.

Kaklamanis
Herr ordförande! Jag skulle till att börja med vilja gratulera min kollega Scapagnini till att han med sin fråga gav Europaparlamentet anledning att diskutera en så pass viktig fråga. Dessutom skall jag, för första gången under de tre år jag varit parlamentsledamot, gratulera kommissionär van den Broek då jag är skyldig att säga att gällande en liknande fråga angående Kozlodui, vilken jag hade ställt, av honom fick ärliga och objektiva svar. Jag skall inte upprepa saker som kolleger redan har sagt och vilkas behandling jag anser heltäckande, utan skall istället uppehålla mig vid några frågeställningar.
För det första, är Europeiska unionens kärnkraftsprogram, så som vi flera gånger har beskrivit det här i flera omröstningar, i samstämmighet med dessa länders kärnvapenprogram?
För det andra, har kommissionen själv någon gång åkt för att med sina egna experter kontrollera vilka reaktorer som bör stängas och vilka som bör fortsätta och vilka fel de har? Har den med sina egna experter eller experter från kärnkraftsutskottet kontrollerat vilka reparationer som måste göras, vilken kostnaden för dessa reparationer är och framförallt vad gäller dessa reaktorer, då detta är frågan jag ställde till Kommissionen om Kozlodui, har vi kontrollerat om de finansiella medel som betalats ut hittills eller som kommer att betalas ut går till det ändamål för vilket vi har beviljat dem? Svaret ni gav mig vad gäller Kozlodui, herr kommisionär, trots att ni var - och jag repeterar - väldigt ärlig, men även "elegant" i ert svar, lämnade nämligen många frågor öppna vad gäller huruvida de finansiella medlen för Koldzui gick till det ändamål för vilket de beviljades.
Samma sak vill jag alltså fråga om Tjernobyl, det vill säga kommer de finansiella medel vi beviljar och betalar ut att gå till detta ändamål? Finns det en kontrollkommission som vid något tillfälle kommer att åka dit för att kontrollera att pengarna gick till det ändamålet och om rektorerna är färdiga att tas i bruk? Finns det ett program inom ramen för Tacis, varifrån de också får finansiella medel, som säger att vissa saker måste ersättas med andra energikällor? Eller är det så enkelt att vi här sätter fingret på farorna både för dem som bor där men också för hela Europa? Låt oss inte gömma oss; vissa länder kanske ligger långt ifrån, men vissa andra ligger mycket närmare, Ukraina eller Bulgarien där Kozlodui ligger. Om en olycka händer är vi alla i fara. Finns det alltså något program i detta syfte? Annars är jag rädd för att vi kommer att diskutera, vi kommer att göra väldigt viktiga uppmärksammanden, precis som alla kolleger har gjort, kommissionären kommer att ge oss några svar, en annan gång kommer att vi genomföra en omröstning, och när olyckan inträffar - eftersom vi inte kommer att ha kontrollerat allt detta jag frågar om och om vilket jag väntar mig svar från kommissionären - kommer vi att gråta som Bibelns fåvitska jungfrur över en ny kärnkraftolyckas ruiner.

Eisma
Herr ordförande! En sak är vi alla överens om: Tjernobyl måste stängas år 2000. Men till detta var tydligt knutet att utgångspunkten skulle vara en least cost principle för slutförandet av de två kärnkraftverken. Det avtalades i december 1995 mellan G7-gruppen och Ukraina. Den principen har man nu frångått, även kommissionen. EBRD-panelen vet: det är dåligt använda pengar att slutföra arbetet med de två befintliga kärnkraftverken. Därmed frångår man principen. Jag tycker inte att ett etappvis slutförande av de två oavslutade kärnkraftverken är det bästa sättet. Detta förkastar vi och vi förstår av kommissionären att redan nästa år inleds Euratom-finansieringen av de två befintliga kärnkraftverken. Det innebär att 410 miljoner kommer från Euratom, 340 miljoner från EBRD och 200 miljoner från G7-gruppen. Det är dåligt använda pengar som inte kan rättfärdigas inför väljarna. Jag vill be kommissionären, och jag hoppas att kommissionen ändå kan vända strömmen genom att bara ge ekonomiskt stöd till antingen K2 eller R4.

Papayannakis
Herr ordförande, herr kommisionär! Jag skall inte upprepa det som kollegerna redan sagt eftersom jag tror att vi möts i samma punkt. Vi möts i samma punkt vad gäller målet att, naturligtvis, stänga Tjernobyl och vi möts i samma punkt vad gäller målet att öka säkerheten mer generellt.
Tillåt mig dock, herr kommisionär, att generalisera frågan litet. Vad planerar vi för efter år 2000? År 2000 är numera väldigt nära. Hur många anläggningar med gammal teknologi, gammal farlig teknologi, finns eller till och med byggs i Östeuropa och hur mycket kommer dessa att förbinda oss? I hur många år kommer sänkta säkerhetskrav att förbinda oss? Jag tror att detta är det stora problemet.
Det andra, och jag håller fullständigt med kollegan Eisma som betonade detta, är kostnaden. Finns det för detta en, som vi brukar säga till ekonomistuderande på universitetet, alternativkostnad? Är det möjligt att vi accepterar en så hög kostnad med, i mitt tycke, tvivelaktiga resultat, utan att undersöka alternativt bruk av dessa finansiella medel för framtida energilösningar, säkrare och förmodligen långsiktigt mer fruktbara? Detta är det viktigaste, herr kommisionär. Jag är medveten om att jag går ifrån frågan om Tjernobyl en smula, men jag tror att vi alla bör tänka igenom hela frågan igen.

Ordföranden
Tack, herr Papayannakis.
Jag förklarar debatten avbruten.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Enligt föredragningslistan skall vi nu övergå till frågestunden (B4-0520/97). Vi går igenom frågorna till kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 22 från José Escudero (H-0593/97)
Angående: Urvalskommittén för Kalejdoskop-programmet
I debatten om budgeten som ägt rum i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media inom Europaparlamentet och med hänsyn till de olika budgetposterna för kulturanslag som existerar samt insynen i dessa budgetposter, intygar GD X att stöden för Kalejdoskop-programmet beviljas öppet och enligt objektiva kriterier.
Skulle kommissionen kunna publicera namnen på medlemmarna i urvalskommittén som beviljar stöden och som består av utomstående experter?
Skulle kommissionen kunna informera om enligt vilka kriterier dessa medlemmar väljs?
Skulle kommissionen kunna informera om vem som utser medlemmarna i denna urvalskommitté?

Oreja Aguirre
Kommissionen har med noggrannhet gått igenom Escuderos fråga. En fråga som onekligen går utöver den strikta ramen för Kalejodskop-programmet eftersom den, indirekt, påverkar hela gruppen av kulturprogram som nyligen trätt ikraft.
Dessa program förutser en publicering av periodiska kallelser till presentation av projekt i dessa olika verksamheter. Och som en konsekvens av dessa kallelser får kommissionen ett stort antal projekt från anordnarna av kulturaktiviteter; projekt som måste utvärderas under urvalsprocessen. I denna process kan kommissionen begära yttrande av personer med kompetens inom kultursektorn. Dessa experter har endast en rådgivande funktion och tar inga beslut vad gäller finansieringen av varje projekt. Kommissionen ansvarar, enligt vad som bestämts i parlamentet och i rådet, för att fastställa den slutliga listan på projekt som man anser bör erhålla gemenskapsstöd.
För att utse dessa experter kan kommissionen använda sig av experter som föreslås av nationella behöriga myndigheter. Men den kan också, i vissa fall, direkt kalla välrenommerade experter inom olika kultursektorer.
Kommissionen fäster avseende vid förnyandet av experter - som kallats för att ge yttrande-. De är inte alltid desamma, utan vi försöker byta ut och förnya dessa experter, och vi kan försäkra att de ståndpunkter dessa ger görs med totalt oberoende och enligt objektiva kriterier.
Jag vill tala om för Escudero att kommissionen till parlamentets och rådets förfogande lämnat namn och yrkesmässiga kvalifikationer avseende de experter som konsulterats om genomförfarandet av kulturprogrammen. Jag lämnar alltså till Ert och till parlamentets förfogande namnen på dessa experter som, som jag sagt er, byts ut, eftersom vi anser att de inte alltid bör vara desamma, och enligt de kriterier jag nämnde för en stund sedan.

Escudero
Herr ordförande! Jag vill bara tacka kommissionären för hans svar som varit mycket förtydligande. Att experterna byts ut periodiskt anser jag vara ett mycket viktigt förtydligande. Jag accepterar kommissionärens vänlighet att vid behov undersöka och delge namnen på de experter som deltagit.

Oreja Aguirre
Jag vill bara säga att jag omedelbart kan lämna denna lista på personer i den form jag nämnt till herr Escudero så att han kan använda den som han finner befogat.

Posselt
Herr kommissionär, jag har två frågor: För det första: I vilken mån spelar främjandet av minoriteter respektive minoritetsspråk, som man egentligen borde kalla "sällan använda språk inom Europeiska unionen" , någon roll i samband med Kalejdoskop-programmet och nummer två, vilken roll spelar östutvidgningen och förberedelseprocessen av kandidatländerna i samband med Kalejdoskop-programmet.

Oreja Aguirre
Jag vill först tala om vilken enorm respekt jag har för alla språk. Naturligtvis används vissa av dem mindre än andra beroende på antalet invånare som talar dem, men vikten av varje språk är något som kommissionen anser vara uppenbar och jag vill säga er att detta inte bara gäller de officiella språken, utan också alla de andra språk som kanske inte är officiella i en stat, men däremot i en viss kommun, eller en viss region. Det är frågor som kommissionen särskilt har i åtanke.
När det gäller det andra temat, vill jag tacka särskilt för den frågan, eftersom det vid olika tillfällen, i de strukturerade samtal vi har med länder som ansökt om medlemskap i gemenskapen, diskuterats i vilken utsträckning dessa kan delta i programmen inom kulturområdet. Som ni vet är dessa, i många fall, täckta av något program som exempelvis Phare-programmet där även de kan ha vissa tillgångar som tillämpar de program som nu finns i gemenskapen, men de måste själva göra urvalet.
Något jag försöker uppmuntra i dialogen med dessa länder är att de inte bara ska använda sig av hjälpen till rent ekonomiska områden, utan att de ska använda den till kultur. Jag tror att det är mycket viktigt. Även om dessa länder ännu har svårigheter när det gäller utvecklingen av marknadsekonomi eller vid tillämpningen av gemenskapsrätten, är det inget tvivel om att de kan delta i denna slutliga väv som kulturområdet utgör.

Ordförande
Fråga nr 23 från Birgitta Ahlqvist (H-0596/97)
Angående: Direktiv 89/552/CEE " TV utan gränser"
Efter att kommissionen den 14 februari 1996 inte godkände ändringsförslaget till direktivet 89/552/CEE " TV utan gränser" som syftade till att förbjuda reklam riktad mot barn under tolv år lovade kommissionär Marcelino Oreja att kommissionen skulle utföra en ambitiös studie om reklamens effekt på barn.
Onsdagen den 9 juli kom domen från EG-domstolen i De Agostini-målet, som säger att Sverige inte får förbjuda barnreklam i TV-kanaler som sänder från annat land, som TV3 eller Kanal5. Däremot har Sverige rätt att ingripa mot vilseledande reklam från samma TV-bolag. Domstolens dom kan verka självmotstridande därför " att framför allt yngre barn ofta bokstavligt tror det som sägs om olika produkter" , som Svenska konsumentverkets studie om barn och TV-reklam understryker. I så fall måste reklam riktad mot barn dömas som vilseledande.
Hur långt har kommissionen kommit i den utlovade studien, och när tänker den redovisa resultaten för parlamentet?

Oreja Aguirre
, ledamot av kommissionen. (ES) Direktivet "TV utan gränser" antogs, som fru Ahlqvist vet, 1989. För närvarande granskar vi direktivet och vi hoppas att det snart skall kunna träda ikraft som en konsekvens av införlivandet i de olika medlemsstaterna - det har tagit oss nästan två år att gå från vad det tidigare direktivet var till det nuvarande -.
Ja, det här direktivet, "TV utan gränser" , som antogs 1989, innehöll två artiklar om skyddet för minderåriga: artikel 16 förutsåg några effektiva, konkreta och specifika bestämmelser som tenderade att hindra att reklamen skadade minderåriga, moraliskt eller fysiskt: artikel 22 i samma direktiv fastställde vissa allmänna regler som syftade till att hindra att televisionsutsändningarna skadade de minderårigas fysiska, mentala eller moraliska utveckling.
Domstolen ansåg, i sitt utlåtande om dessa åtgärder och i väl kända ärenden - Agostini och TV Shop - att de var en komplett samling åtgärder som specifikt riktade sig till att skydda minderåriga för TV-program i allmänhet och TV-reklam i synnerhet. Dessutom fastställde domstolen tydligt skillnaden mellan vilseledande reklam och TV-reklam som syftade till att fånga barnens uppmärksamhet. Det handlar således om två klart olika förutsättningar. Med anledning av detta räds inte kommissionen de möjliga motsägelsefulla effekter som ledamoten syftar på.
Vi har mycket noggrannt studerat frågan, som ställts av Ahlqvist, men vi tror att dessa motsägeslefulla effekter inte uppstår. Direktivet från 1989 kommer naturligtvis vid antagandet av detta nya direktiv stärka nämnda åtgärder, dock ej förbjuda TV-reklam som syftar till att fånga barnens uppmärksamhet. Varken parlamentet, rådet eller kommissionen ansåg att ett förbud var nödvändigt eller rättfärdigat. Dvs. att de tre institutionerna slutligen nådde denna överenskommelse.
Dock lovade kommissionen, för att ta en begäran av en delegation i rådet i beaktande, att genomföra en studie om verkan av TV-reklam och TV-försäljning riktad till barn, med avsikt att åter undersöka denna fråga vid nästa revidering av direktivet. Som ni vet har direktivet, så att säga, ett antal år att leva tills det revideras nästa gång. Detta är anledningen till att jag, när jag åtog mig denna portfölj, upptäckte att fristen gått ut - det var 1994 - och därför gjorde vi den här granskningen, och vi kommer att göra ännu en. Vi kommer således att vara särskilt uppmärksamma på detta.
Jag skulle vilja säga till Ahlqvist att jag är oerhört känslig inför frågan hon ställer, att jag delar oron. Men jag tror att vi funnit en lösning i själva direktivet, att vi kommer fortsätta att vara mycket uppmärksamma och just därför kommer vi att göra den här studien om TV-reklamens och TV-försäljningens återverkan på minderåriga.
Som sagt, kommissionen ska göra den här studien i god tid, med tanke på att artikel 26 i direktivet fastställer att kommissionen senast den 31 december år 2000, måste presentera denna rapport om tillämpningen tillsammans med, om så behövs, förslag för att anpassa det. Rapporten kommer naturligtvis att presenteras speciellt för Europaparlamentet.

Ahlqvist
Jag vill tacka kommissionär Oreja för detta svar. Det gläder mig mycket att ni är positiv till just detta att göra en studie kring barn och hur de reagerar på barnreklam. Det löftet fick jag emellertid i februari av kommissionären också i kulturutskottet. Jag trodde faktiskt att kommissionen hade påbörjat denna studie. Jag hoppas därför att man sätter igång så fort som möjligt, eftersom detta är ett stort problem, inte bara i vårt land, Sverige, utan i hela Europa. Barn skall inte vara ett medel för profit. De skall inte heller utsättas för dessa säljbudskap som de inte riktigt kan tyda på grund av sin bristande erfarenhet. Jag kommer att återkomma med denna fråga tills denna studie sätts igång, vilket jag hoppas sker väldigt snabbt. I Sverige har dessutom konsumenterna reagerat mycket starkt på den fria barnreklam som finns i Europa.

Oreja Aguirre
Herr ordförande! Jag vill säga Ahlqvist att studien redan börjat göras och att det inte är några problem med att diskutera den, även innan den är färdigställd, inom ramen för kulturutskottet, snarare än i plenum. Och det kommer att vara mycket berikande för kommissionen att höra olika inriktningar så att vi i slutänden kan presentera en text som jag hoppas kan accepteras av alla.

Lindqvist
Jag kommer från samma land som Ahlqvist och var inte särskilt nöjd med detta svar. Som jag förstod räknar ni med att ha svar senast den 31 december år 2000. Dit är det ganska långt. Det är i alla fall den beskrivning som jag fick av er alldeles nyss.
Mediautbudet ökar väldigt kraftigt. Det blir fler och fler TV-kanaler, reklamen tar sig större och större friheter. Det vore på sin plats, tycker jag kanske, att vi får ett något konkretare besked om när denna studie skulle kunna bli färdig, eftersom det har gått ett och ett halvt år sedan frågan för första gången kom upp här i parlamentet. Det besked som då lämnades var att en studie pågick. Jag tycker att man skulle kunna precisera svaret något mer än att bara ge ett datum in på 2000-talet.

Oreja Aguirre
Herr Lindqvist! Jag skulle vilja säga er något och det är att parlamentet redan yttrat sig i denna fråga, eftersom det fanns ett ändringsförslag, och att detta ändringsförslag inte antogs med tillräckligt antal röster vid det tillfälle direktivet "TV utan gränser" debatterades. Av denna anledning är den situation vi nu har en situation med stöd av parlamentet, rådet och kommissionen. Det jag skulle vilja säga er är att ni nu försöker göra en innovation angående något som för bara några månader sedan antagits av parlamentet och där införlivandet av nämnda direktiv ännu inte trätt ikraft i något land.
Vi talar därför om de lege ferenda, vi talar om framtiden. Det jag säger är att detta är ett tema kommissionen har en särskild känslighet inför, dvs., som ni mycket väl vet, har vi inte nöjt oss med enbart ett direktiv, vi har gjort en grönbok i vilken vi försökt ge svar på en så viktig fråga som skyddet av minderåriga är. Vi tror av den anledningen att det inte är tillräckligt med den lagstiftning vi har där utan vi vill utforska vad som kan göras i framtiden.
Jag vill gärna framhålla en sak och det är att det inte föreligger ett ointresse från kommissionens sida. Parlamentet har uttalat sig. Det fanns ett ändringsförslag vad gäller inriktningen som de två svenska ledamöterna här uttryckt. Detta ändringsförslag erhöll inte tillräckligt antal röster och det är anledningen till varför det inte införlivats i direktivet. Det är alltså den situation som vi skulle kunna kalla "lege data" , dvs. vad som gäller just nu.
Det jag kan säga är å ena sidan att det finns en önskan hos kommissionen, och det är därför vi genomför en studie. Det finns ingen anledning att vänta till studiens slut innan den ges tillkänna i parlamentet, utan i kulturutskottet kan vi utbyta åsikter: det är mycket värdefullt för oss att ta emot de idéer ni kommer med, de erfarenheter ni har, de exempel ni kan citera. Vi har inte avslutat studien, vi har knappt börjat den. Så det ni kan bidra med är mycket användbart för oss.
Jag kan inte nu säga hur resultatet av studien kommer att bli. Jag förstår mycket väl Lindqvists otålighet, eftersom han vill ha ett svar snabbt, och jag kan inte nu ge det slutliga svaret, det får vi då studien avslutats. Det jag däremot kan säga är att studien inte kommer att göras utan insyn utan vi kommer att göra den tillsammans med er, men inte bara med er, utan också med personer i det europeiska samhället som vill delge oss något i denna fråga, för det är en fråga som intresserar oss, som oroar oss och det är ett tema där vi vill finna rätt väg. Så ni ska veta att vi kommer att agera tillsammans, vi kommer att lyssna på era idéer, det kommer att gå framåt inom några månader. Jag hoppas kunna komma till kulturutskottet för att framställa hur långt vi kommit i våra reflexioner och slutligen vid det datum vi fastslagit ska vi ha den formella presentationen av det dokument som kommissionen framställer.

Ordföranden
Fråga nr 24 från James Fitzsimons (H-0676/97) besvaras ej eftersom den inkluderats i föredragningslistan för denna sammanträdesperiod.
Fråga nr 25 från Irini Lambraki (H-0563/97)
Angående: Avtal mellan flygbolag
Vilka åtgärder har kommissionen för avsikt att vidta för att slå vakt om de europeiska medborgarnas säkerhet och intressen i samband med avtal mellan flygbolag som bryter mot IATA: s säkerhetsbestämmelser samt mot Europeiska unionens gällande konkurrensregler, vilket är fallet i avtalet mellan Sabena och Virgin?

Kinnock, Neil
Kommissionen är övertygad om att överenskommelser mellan flygbolag inte lett till överträdelser av gällande säkerhetsföreskrifter. Alla transportföretag i gemenskapen har de erforderliga licenserna och operatörscertifikaten, i enlighet med villkoren i 1992 års rådsförordning om licensiering av transportföretag.
Om ett avtal mellan lufttrafikföretag medför betydande förändringar av deras verksamheter måste lufttrafikföretagen ifråga anmäla dessa förändringar till de nationella licensieringsmyndigheterna. Dessa licensieringsmyndigheter har därför möjlighet att övervaka de möjliga följderna för flygsäkerheten av de avtal som ingåtts mellan transportföretag i gemenskapen, och de uppfyller naturligtvis den skyldigheten.
Vad gäller konkurrensen så är lufttrafiken inom gemenskapen föremål för konkurrensföreskrifterna i fördraget, på basis av 1987 års rådsförordning. Enligt artikel 85 i fördraget är varje avtal mellan lufttrafikföretag, som kan inverka på handeln mellan medlemsstater, och som medför begränsning och förvanskning av konkurrensen på den gemensamma marknaden, inkompatibel med den gemensamma marknaden och därför förbjuden.
Undantaget till den regeln, som stadgats i 1987 och 1993 års förordningar, är de avtal som i slutänden kan resultera i bättre service för konsumenter, när sådana avtal har gemensam planering och samordning av tidtabeller, gemensamt trafikutövande på nya rutter eller rutter med låg trafiktäthet, genomförande av konsultationer om tariffer samt slottilldelning och schemaläggning av flygplatser som sitt syfte.

Lambraki
Herr ordförande! Tyvärr kan jag inte helt och hållet hålla med kommissionären då jag som passagerare upplevt en förvrängning av denna bestämmelse. På väg tillbaka från Rom kände jag att jag som passagerare blev utnyttjad då, till att börja med, hälften av passagerarna på samma flygning hade betalat ett löjligt lågt charterpris, emedan jag hade betalat fullt pris för min Sabena-biljett. Dessutom stod det på min biljett Sabena, alltså ett flygbolag som tillhör IATA, emedan jag, utan att känna till det, reste med ett flygbolag som inte tillhör IATA.
Jag tror att det är lämpligt att kommissionen allvarligt undersöker dessa frågor då det här, enligt min uppfattning, klart föreligger ett brott mot konkurrensbestämmelserna. Dessutom tror jag att det ännu mer handlar om passagerarnas säkerhet och åtminstone i dessa tider då så mycket hörs om flygbolag bör vi ha säkerheten för de tusentals som reser i Europa och annorstädes i åtanke.
Jag skall återkomma, jag skall läsa de bestämmelser ni angav, herr kommissionär, jag tror dock att det vore bra om ni från ert håll undersöker det fall jag angav i min fråga till er.

Kinnock, Neil
Jag vill helt kort svara på vad som uppebarligen verkligen oroar den ärade ledamoten.
För det första är det så att om de berörda flygbolagen, liksom alla andra lufttrafikföretag i Europeiska unionen, inte uppfyller säkerhetsföreskrifterna, så skulle de helt enkelt inte få några licenser. Följaktligen hoppas jag att den ärade ledamoten, om hon har upptäckt vad hon anser vara ett osäkert förfarande, kommer att kunna ge bevis på det, vilka jag är säker på att såväl de berörda flygbolagen som tillsynsmyndigheterna skulle vilja analysera.
För det andra har den ärade damen naturligtvis rätt till sin uppfattning som konsument och passagerare, och är berättigad att inkomma med ett klagomål. Det är hennes rättighet. Men vad som inte är tillbörligt är att komma med en beskyllning om konkurrensförvanskning när, i grund och botten, hennes klagomål tycks handla om kvaliteten på den flygresa hon erbjuds i utbyte mot det pris hon har betalat. Jag uppmanar henne att ta upp saken uttryckligen med de berörda flygbolagen - och jag är säker på att hon kommer att göra det - och om hon vill vidarebefordra deras svar till mig skall jag gärna överväga det. Vad jag hoppas att hon inte tänker göra - och jag vet att hon inte visar någon brist på ansvar i denna fråga - är att blanda ihop sitt klagomål och sina beskyllningar om upplevd obekvämhet som flygresenär, med möjligheten att det antingen kan föreligga allvarliga konkurrensbegränsande förfaranden eller att säkerheten på något sätt skulle vara åsidosatt. Naturligvis skulle vare sig jag i kommissionen, eller de nationella tillsynsmyndigheterna acceptera detta för ett ögonblick.

Ordföranden
Fråga nr 26 från Felipe Camisón Asensio (H-0598/97)
Angående: Konkurrenspolitik och karteller
På konkurrensområdet förfäktar kommissionen en politik som både omfattar ett löfte om total öppenhet och ett förslag till bekämpning av karteller och dominerande ställning. Detta har lett till att kommissionen enligt egen utsago i år undersöker 14 karteller.
Vilka är dessa?

Van Miert
Det är helt klart så att kommissionen alltid har ett stort antal undersökningar på gång med avseende på karteller, avtal och eventuellt missbruk av dominerande ställning. Om jag minns rätt så gav jag en siffra om detta när vi förde en debatt i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Men jag hoppas att de ärade parlamentsledamöterna förstår att när det handlar om sådana undersökningar så är vi bundna till spelregler och förfaranden som naturligtvis föreskriver att sådana saker skall ske diskret. När en undersökning inleds och det eventuellt sker rundfrågningar på platsen skulle det till exempel vara helt oansvarigt om meddelanden om detta, åtminstone från vår sida, skulle spridas ut eller om vi skulle vara indiskreta med avseende på det material vi finner. Det är helt enkelt nödvändigt eftersom kommissionen här egentligen fyller en sorts rättslig funktion. Det är först i en senare fas som kommissionen kan träda fram, när analysen är klar, när slutsatser måste dras och i förekommande fall till och med sanktioner måste åläggas och parlamentets ledamöter vet att när det ögonblicket kommer så är jag alltid den förste att informera parlamentet ordentligt.
Avslutningsvis, mina damer och herrar, parlamentsledamöter, skulle jag allltså vilja be er att ordentligt iaktta grundregeln att sådana undersökningar måste ske diskret och även respektera hemligheter som har att göra med företag, business secrets och allt sådant, för om kommissionen inte gör det, då kan också de aktuella företagen naturligtvis dra oss inför domstol och det med rätta eftersom vi inte respekterar deras rättigheter som berörd part. Så går det till i en demokrati och därför vädjar jag ännu en gång till er förståelse för att vi inte kan ge er mer information förrän undersökningen är avslutad, nödvändiga slutsatser kan dras och då vill jag väldigt gärna informera berörda parlamentsutskott och parlamentsledamöter.

Camisón Asensio
Herr kommissionär! Jag bad inte om detaljer om kartellerna. Jag frågade helt enkelt vilka de är, utan fler detaljer.
Jag observerar att försiktigheten fortsätter när det handlar om detta ämne, eftersom det också i 26: e rapporten om konkurrenspolitiken sades att kommissionen skulle fortsätta uppgiften att modernisera lagstiftningen och öka öppenheten i sin politik och dessutom tillades det att man aktivt undersökte 14 karteller -jag ville bara veta vilka, inte detaljerna-, och att kommissionen ständigt tar emot fler anmälningar om försök av företag i dominerande ställning att hindra nya operatörers inträde på marknaden.
I er inledning sade ni, herr kommissionär, tvärsäkert att kampen mot kartellerna fortsatte och att er ambition bestod i att i framtiden ännu mer intensifiera kampen mot dessa hemliga karteller. Vi ansåg att det var ett perfekt mål, och därför försökte vi uppmuntra er i denna gärning, även om vi begärde att det skulle ske i öppenhet.

Van Miert
Mycket kort, till att börja med, så offentliggör ibland de företag där besök äger rum dem, och genom att offentliggöra dem indikerar de att någonting är på gång. Så gör inte vi, av de mycket goda skäl jag just reodvisat. Från tid till annan bekantgörs det att vi undersöker ett fall och att kommissionen ägnar sig åt ett fall på basis av karteller eller dominerande ställning. Det skulle vara fel av oss att avslöja fall som vi granskar på eget initiativ och det finns därför mycket goda skäl att hålla fast vid vår politik.
Jag kan nämna ett fall som offentliggjorts av de berörda företagen. Vi fick klagomål från tidningsutgivare över att priset på tidningspapper steg mycket snabbt, och de misstänkte någon sorts kartell. Vi inledde därför undersökningar, som offentliggjordes av några av de företag där besök ägde rum. Så det är väl känt att vi tittar på detta fall. Men om de berörda företagen inte avslöjar detta så gör inte vi det på eget initiativ.

Ordföranden
Fråga nr 27 från Ludivina García Arias (H-0605/97)
Angående: Privatisering av Corporación Siderúrgica Española (CSI) (spanskt stålföretag)
Under privatiseringsprocessen av CSI har ett stort europeiskt företag förvärvat en tredjedel av kapitalet och därmed också av företagets ledning. Anser kommissionen att detta utgör en maktkoncentration på europeiskt område samt en förskjutning av det centrala beslutsfattandet till ett annat företag, där majoriteten av aktierna ägs av institutionella och offentliga investerare från en annan medlemsstat? Har kommissionen på grundval av de relevanta artiklarna i EKSG-fördraget undersökt effekterna härav på den europeiska marknaden? Har kommissionen kontrollerat att de sålda aktierna var korrekt värderade i enlighet med Europeiska unionens konkurrenspolitik?

Van Miert
På grundval av den information som för närvarande finns tillgänglig för kommissionen bedömer jag att ARBED-gruppens förvärv av 35 % av aktierna i CSI kommer att medföra en koncentration, som kommer att behöva granskas med avseende på såväl fusionsförordningen som relevanta stadganden i EKSG-fördraget. Eftersom slutliga detaljer om driften, och i synnerhet sambandet mellan ARBED och de spanska företag som underhandlar om upp till 50 % av kapitalet i CSI, ännu inte fastställts, har ingen anmälan ännu gjorts och inga undersökningar genomförts med avseende på koncentrationen. Vi väntar alltså fortfarande på att de relevanta dokumenten skall inges. Först då kan vi inleda undersökningarna.
Vad gäller frågan om korrekt värdering av företaget, före dess försäljning, så verkar det som om ARBED har betalat det fulla marknadspriset för dess aktier, eftersom deras erbjudande gjordes i konkurrens med andra stålproducenter. Jag är säker på att ni är mycket väl medvetna om det faktum att många människor förväntade sig att ett annat europeiskt företag skulle vinna kampen. Men när allt kom omkring så blev det ARBED. Detta bevisar därför att det förelegat normal konkurrens för delägande i CSI. Koncentrationen kan inte slutföras förrän den har godkänts med avseende på de två förordningar jag just nämnt. Så vi kommer under alla förhållanden att få vänta på undersökningen och på de slutliga utslagen.
Som ni vet händer det mycket inom stålsektorn, och det kommer nog till slut att handla om fyra eller fem stora europeiska stålföretag. När fördraget om Europeiska kol- och stålgemenskapen löper ut år 2002 kommer vi förresten sannolikt att ha en slags europeisk gemensam marknad för stål. Fram tills nu har vi haft ett komplement till nationella marknader, vanligen med statligt ägda stålföretag. Så vi befinner oss nu slutligen nära en europeisk stålmarknad. Detta förstärks av det faktum att fler och fler allianser ingås, våra koncentrationer äger rum, våra förvärv äger rum över gränserna. Detta står i överensstämmelse med gemenskapens politik, men måste granskas ordentligt ur konkurrensreglernas och de statliga reglernas synvinkel. Detta gjordes för några år sedan, när vi diskuterade besvärliga fall i Spanien, Italien, Tyskland och så vidare.

García Arias
Herr kommissionär! Det som presenteras inför den allmänna opinionen och inför den Europeiska unionen som en strategisk allians mellan ARBED och CSI är i verkligheten en underlig privatiseringshandling, en absorbering -för oss, spanska socialister-, en gåva av spanska regeringen till ett företag - konstigt nog - med statliga andelar. Ni vet att CSI, efter den betydande omstrukturering som Europeiska unionen tillät, är ett helt sanerat företag, utan skulder, med 1 000 miljarder i kassan, socialt omstrukturerat, på bekostnad av de spanska skattebetalarna, det är så sant, och att det för närvarande befinner sig i en situation med höga vinster i förhållande till andra stora företag som USINOR, ARBED, Thyssen, och British Steel. En karamell, herr kommissionär.
Med den formel som har presenterats för utbyte av aktier ser vi - och vi grundar oss på en rapport från Salomon Brothers, som tidigare gav rådet att inte köpa aktier i ARBED - att värdet i Corporación Siderúrgica Integral i ARBED överstiger den uppskattade kontanta betalningen för ARBED för förvärvet, och att ARBED: s andelar värderas till en nivå som ligger långt över marknadspriset.
Ni har rätt. Det är inte så att andra företag ej konkurrerat. Men problemet ligger i anbudet, i gåvan som spanska regeringen redan från början gjorde, kanske för att av dogmatiska skäl göra sig av med ett företag som kostat många mänskliga uppoffringar och även ekonomiska ansträngningar för de spanska skattebetalarna.
Jag tror, herr kommissionär, att ni egentligen bör studera detta från början och kanske se, med hjälp av oberoende företag, vilket det verkliga värdet av detta spanska företag är, och om det inköpts eller ej till ett pris som ligger under marknadsvärdet.

Van Miert
Det var inte kommissionen som tog beslutet om att privatisera företaget. Det var ett beslut som regeringen fattade. Vi tvingade inte fram det. För det andra måste vi, eftersom det var ett förfarande med full insyn, där många andra företag anmodades att lägga bud på CSI, förutsätta att vinnaren erbjöd de bästa villkoren. Det var upp till den spanska regeringen att bestämma sig, och det är uppenbarligen vad den gjort. Så vitt jag vet har vi sannerligen inte fått några klagomål på att förfarandet inte skulle ha varit öppet eller att det inte var rättvist.

Ordföranden
Fråga nr 28 från Niels Sindal (H-0617/97)
Angående: Statligt stöd
Det är beklagligt att kommissionen och rådet, samtidigt som de i princip kämpar mot nationellt statligt stöd, fortsatt ger grönt ljus för omfattande nationella stödpaket, i synnerhet till skröpliga varv, nu senast i Tyskland, Spanien och Grekland.
Denna dubbla bokföring underminerar naturligtvis förtroendet för en konsekvent och trovärdig insats för att reducera det statliga stödet, som snedvrider konkurrensen. Flera resurser bör anslås för kontroll av det statliga stödet. Frågan om ytterligare resurser är aktuell på varvsområdet, men även på andra områden.
Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att anslå flera resurser för kontrollen av statligt stöd i syfte att få en uppdaterad och heltäckande bild av stödets omfattning och natur?

Van Miert
Herr ordförande! Jag skall också fatta mig kort eftersom dessa beslut fattades redan för en tid sedan och som den ärade parlamentsledamoten vet gäller det fall som man dragit ut på under flera år.
När det gäller Grekland gjorde en försenad betalning av de anslag som flera år tidigare beviljats att rådet antog kommissionens förslag som innebar att ränta för försenad betalning kunde läggas till, inget annat.
Beträffande Spanien var det lite mer komplicerat. Jag erinrar om att Spanien inom ramen för OECD-förhandlingarna uppnått vissa eftergifter beträffande ett belopp som beviljats för investeringar och vissa sociala följder, vissa sociala svårigheter som hörde ihop med omstruktureringen av varvsindustrin.
I det här fallet förelåg också en betalningsförsening och alltså ytterligare ränta att kompensera. På grund av dessa förseningar beviljades sedan ytterligare ett belopp för investeringar. Rådet ansåg att det handlade om att avsluta ett gammalt fall och att det därför egentligen inte förelåg något nytt. Det handlade om att avsluta ett ärende. Jag fäster er uppmärksamhet på det faktum att de spanska myndigheterna samtidigt åtog sig följande: om varven i fråga i slutet av nästa år fortfarande förlorar pengar, om de inte är bärkraftiga, kommer de att dra slutsatser av detta och inte längre knacka på dörren för att kommissionen skall bevilja ytterligare stöd.
Bestämda åtaganden av den här typen gjordes både gentemot kommissionen och ministerrådet. Det var för övrigt det som gjorde att ministerrådet med stor majoritet kunde acceptera dem.
Kapaciteten måste därefter minskas och som ni vet har vi åtagit oss att kontrollera verksamheten fyra gånger per år. De spanska myndigheterna lämnar rapport om verkställandet av dessa åtaganden fyra gånger per år, och vi skickar dit personal för att på plats på varven kontrollera att åtagandena verkligen uppfyllts.
Det sista fallet gäller Tyskland. Även där handlar det om fortsättningen på ett drama som ägt rum med Bremen Vulkan. Det beslutades slutligen där också att på sätt och vis tillåta de två varven i Östtyskland att fortsätta att arbeta under de villkor som tidigare fastställts. Men eftersom pengarna hade dragits ifrån av Bremen Vulkan måste det kompenseras. Även här gjordes ett åtagande för sista gången. Om dessa varv privatiseras i morgon blir det inte fråga om att på nytt komma och knacka på dörren för att ännu en gång begära offentliga medel för att genomföra det. Dessutom kommer som ni vet en relativt stor kapacitetsminskning att genomföras i Bremen i Tyskland.
Det är i detta sammanhang det hela har genomförts och detta på ett försvarbart sätt.
Och nu vill jag avsluta med två saker. Man är fortfarande inte säker på att Förenta staterna kommer att ratificera OECD-avtalet. Lösningen ligger där, men Förenta staterna rör sig inte. Om de ratificerar det i morgon kommer det omedelbart att träda i kraft. Om det inte blir så måste vi förbereda framtiden. Kommissionen kommer att innan denna månads utgång lägga ett förslag på rådets bord, eftersom det sjunde direktivet löper ut i slutet av nästa år, om hur varven i denna sektor skall behandlas i framtiden. Jag kan redan nu säga att kommissionen kommer att inta en relativt strikt attityd gentemot stöd till denna sektor.
Men jag är säker på att vi får anledning att komma tillbaka dit när jag har lagt fram förslaget till mina kolleger och kollegiet har accepterat det. Jag är naturligtvis beredd att komma tillbaka till er och diskutera i parlamentet.

Sindal
För det första skulle jag vilja tacka kommissionären för ett mycket uttömmande svar och framföra ett generellt tack för kommissionens insats i samband med det statliga stödet. Min fråga avsåg lika mycket vad som generellt kommer att ske i framtiden, alltså även på andra områden, med hänsyn till det statliga stödet. Efter det att jag framfört denna fråga har det inträffat att en av Kelloggs fabriker, som ligger vid sidan av det varv i min hembygd som lades ner, också skall läggas ned, eftersom den skall flyttas till Spanien och Manchester. Det vill säga till områden som omfattas av mål 1 och 2, där man också ger bidrag utifrån andra förutsättningar. Min fråga gäller alltså lika mycket vad kommissionen kommer att göra för att se till att det finns kapacitet i kommissionen till att övervaka hur det i framtiden ges stöd, både med gemenskapsmedel och med statliga medel. Vi har haft ärendet med Boston Scientific i Danmark, vi har haft Renault och nu har vi också Kelloggs, verksamheter som flyttar runt i Europa till de platser som kapitalmässigt är mest gynnsamma.

Van Miert
Jag vill föreslå den ärade ledamoten att vi fortsätter denna diskussion senare, eftersom kommissionen under de kommande veckorna och månaderna kommer med flera initiativ, bland annat några från Monika Wulf-Mathies med avseende på strukturfonderna. Vad nationellt regionalt bistånd beträffar så kommer jag att försöka reducera de regioner som är berättigade till stöd - åtminstone i viss utsträckning - samt dessutom reducera nivåerna för den biståndsintensitet som är kopplad till en hel serie andra intiativ för att skärpa reglerna och för att försöka utveckla en strängare politik för offentligt bistånd. Det kommer därför att finnas gott om möjligheter att återkomma till denna fråga, och jag kommer att stå till fullt förfogande för parlamentet för ingående diskussioner.

García Arias
Herr kommissionär! Sanningen är den att jag skulle vilja säga till min kamrat att jag inte förstår vad han anser vara "skröpliga varv" . Jag tror att han borde besöka något av dessa "skröpliga varv" som han hänvisar till, så kommer han att märka att dessa varv konkurrerar med andra varv i andra länder som Korea.
Kommissionären har nämnt OECD-avtalet och förnyandet av nästa direktiv om offentliga stöd, och om USA inte ratificerar överenskommelsen och om andra länder som Korea fortsätter diskussionen om stöd till varven, kommer vi att begå självmord genom att inte kompensera en kontroll vi inte kan verkställa i andra länder när det gäller offentliga stöd.
Och, jag vill också påminna min kamrat om att den största delen av de offentliga stöden ges i de rikaste länderna, och, kommissionären får rätta mig om det inte är så att just i de rikaste länderna ges mest företagsstöd.

Van Miert
Jag vill bara föreslå de ärade ledamöterna att de väntar några veckor och sedan kommer ett förslag från oss om varvsindustrins framtid i Europa, och om vad vi tror man kan räkna med vad gäller statligt stöd. Det kommer alltså att finnas många möjligheter att diskutera detta ytterligare och jag vill upprepa vår beredvillighet att diskutera saken till fullo med parlamentet.

Ordföranden
Eftersom tiden för frågor till van Miert är slut kommer fråga nr 29 att besvaras skriftligen.

Gradin
I protokollet som lagts till Amsterdamfördraget slås en generellt princip fast. Den innebär att alla medlemsstater i Europeiska unionen skall anses vara s.k. säkra ursprungsländer. Protokollets enda artikel är så formulerad att den skall begränsa EU-medborgares möjligheter att söka asyl i ett annat medlemsland till fyra specifika situationer. Dessa finns angivna i fyra särskilda undantagsparagrafer.
Ledamot Sjöstedts fråga avser särskilt protokollets fjärde paragraf. Där stipuleras att en medlemsstat, oavsett protokollets grundregel, alltid har rätt att i slutändan själv avgöra om en asylansökan skall prövas eller ej. Om ett medlemsland väljer att pröva en sådan asylansökan, måste ministerrådet informeras, och ansökan skall alltid antas vara uppenbart ogrundad. Protokollet säger dock uttryckligen att detta på intet sätt påverkar en medlemsstats självbestämmanderätt. Man kan alltså säga att det nya är att medlemsstaterna åläggs en skyldighet att informera ministerrådet om och när en asylansökan från en EU-medborgare prövas.
Även om jag personligen beklagar att detta protokoll har tagits med i det nya fördraget, välkomnar jag att det i protokollets inledning uttryckligen slås fast att Genèvekonventionens anda och bokstav skall respekteras när det gäller beviljande av flyktingstatus. Medlemsstaterna har rätt att vidta de administrativa åtgärder som anses vara nödvändiga för att uppfylla Genèvekonventionens krav. I en särskild deklaration som fogats till protokollet uttrycks dessutom klart och tydligt att överenskommelser på intet sätt har prejudicerande verkan när det gäller detta.
Ytterligare en deklaration är direkt knuten till den fjärde undantagsparagrafen. Den förutskickar en översyn över hur man på bästa sätt skall kunna snabba upp procedurerna för hur uppenbart ogrundade asylansökningar från EU-medborgare skall prövas.
Låt mig sammanfatta mitt svar i tre punkter. Min uppfattning är alltså att Amsterdamfördragets asylprotokoll innebär följande: För det första att de åligganden som medlemsstater har enligt Genèvekonventionen förblir oförändrade. För det andra att en asylansökan som görs av en EU-medborgare normalt inte skall anses vara giltig, eftersom medlemsstaterna skall betraktas som säkra ursprungsländer. För det tredje att alla medlemsstater bibehåller sin beslutanderätt och därför alltid kan pröva asylansökningar från EU-medborgare under förutsättning att ministerrådet informeras och att prövningen utgår från att ansökan är uppenbart ogrundad.

Sjöstedt
Jag skulle vilja tacka kommissionären varmt för svaret, framför allt den personliga anmärkningen om synen på detta protokoll som jag delar till fullo och åsikten att det är en olycka som har skett i Amsterdamfördraget. Jag tycker också att det är viktigt att det slås fast att varje medlemsstat har en fullständig rätt att själv pröva varje asylansökan. Samtidigt går det inte att komma undan att man här försöker sätta press på medlemsländerna att tillämpa en delvis annan praxis. Det har också riktats hård kritik t.ex. från FN: s flyktingkommissarie mot dessa skrivningar och även från organisationer som arbetar med flyktingfall. Det bästa vore om detta kunde omprövas, eftersom det egentligen är ett farligt exempel, bland annat om det följs av andra områden i världen som kan ta detta till intäkt för att själva på olika sätt göra rätten att söka asyl och få sin asylansökan behandlad snävare.

Gradin
Kom ihåg att detta förslag inte har lagts fram av kommissionen. Detta är vad medlemsländerna har kommit överens om. Därför borde kanske frågan ha ställts till ministerrådet.

Wibe
Jag känner att jag måste ta till orda nu när hela diskussionen är på det vackra svenska språket.
Jag skulle bara vilja ställa följande fråga till kommissionär Gradin. När ni här säger att en ansökan om asyl i ett medlemsland normalt inte skall anses vara giltig och att prövningen skall utgå från att ansökan är ogrundad, hur exakt tänker man sig att man skall implementera detta juridiskt? Vi har ju en juridiskt oberoende domstol. Skall den på något sätt börja med att säga att det står 1-0 till att det inte skall beviljas asyl? Jag vet inte om man inom rådet har funderat över detta, men mig syns det vara ett helt omöjligt juridiskt problem.

Gradin
Jag tror inte att man skall göra detta till juridiskt kineseri. Det som är viktigt är att varje land enligt dessa bestämmelser har rätt att pröva en ansökan enligt Genèvekonventionen. För det andra vill jag säga att jag inte kan svara för ministerrådet. Det är ministerrådet som är ansvarigt för detta. Det är i ministerrådet som man har antagit detta, och det har icke varit på kommissionens önskan.

Palacio Vallelersundi
Till att börja med vill jag tacka fru Gradin för hennes mycket kompletta och uttömmande förklaring av den tolkning som kommissionen gör av detta bilagda protokoll till Amsterdamfördraget.
Gradin har i första hand bekräftat domstolarnas självständighet, i andra hand, medlemsländernas suveränitet att behandla alla asylärenden, och i tredje hand att dessa ansökningar i princip anses ogrundade om de kommer från medborgare som lever i en stat som har alla garantier för de grundläggande rättigheterna och därför anses vara säkra ursprungsländer. Dessa är normalfallen.
Och, är det inte sant, fru Gradin, att den grad av politisk integration som staterna i den Europeiska unionen har i dag för närvarande inte existerar i någon annan del av världen?

Gradin
Låt mig än en gång sammanfatta Amsterdamfördragets asylprotokoll. Det innebär för det första att de åligganden som medlemsstater har enligt Genèvekonventionen blir oförändrade.
För det andra skall en asylansökan som görs av en EU-medborgare normalt inte anses vara giltig, eftersom medlemsstaterna skall betraktas som, som det står i protokollet, " säkra ursprungsländer" .
För det tredje bibehåller alla medlemsstater sin beslutanderätt och kan därför alltid pröva asylansökningar från EU-medborgare under förutsättning att ministerrådet informeras och att prövningen utgår från att ansökan skulle vara uppenbart ogrundad.

Ordföranden
Fråga nr 31 från Jan Andersson (H-0616/97)
Angående: Insatser mot handeln med syntetiska droger
Handeln med syntetiska droger ökar i Europa. En stor del av tillverkningen och distributionen sker från länder som ansöker om medlemskap i Europeiska unionen.
Hur kommer Europeiska gemenskapernas kommission att i medlemskapsförhandlingar söka påverka de länder där tillverkning sker och varigenom distribution sker, att ta itu med problemet med de syntetiska drogerna?

Gradin
Kommissionen delar ledamot Anderssons oro över de nya syntetiska drogernas utbredning i Europa. Fram till för några år sedan tillverkades amfetamin och ecstasy huvudsakligen i Nederländerna och Belgien. I dag sker tillverkningen i allt högre grad i något av de öst- och centraleuropeiska eller baltiska länderna. Jag har förstått att ungefär hälften av det amfetamin som beslagtas i Stockholm i dag kommer exempelvis från Polen.
I maj i år lade kommissionen på mitt förslag fram ett meddelande med en grundlig analys av denna utveckling. Vi föreslog också ett antal åtgärder, bland annat ett utökat samarbete med de öst- och centraleuropeiska samt de baltiska länderna i denna fråga.
Kampen mot narkotika var också en huvudfråga vid den strukturella dialogen under irländskt ordförandeskap våren 1996. Jag tog då särskilt upp frågan om de syntetiska drogernas utbredning. Ingen av de ministrar från ansökarländerna som var närvarande kan ha några tvivel om att detta är en högt prioriterad fråga inom Europeiska unionen. Detta är något som jag också har tagit upp vid alla mina besök i ansökarländerna.
Kommissionen har på ett mycket tydligt sätt gjort klart att detta är ett område som kommer att få mycket stor uppmärksamhet under medlemskapsförhandlingarna. Ansökarländerna förväntas anta vår acquis communautaire . Det inkluderar också kampen mot narkotika i allmänhet och de kemiska drogerna i synnerhet. Det gäller därför att kunna leva upp till de regler vi har när det gäller kontroll av precursorer , penningtvätt och liknande.
Den 16 juni fattade ministerrådet beslut om att upprätta vad vi kallar ett early warning system . Detta innebär att medlemsländerna i framtiden kommer att få information mycket snabbare än i dag när en ny typ av kemiska droger dyker upp på marknaden, vilket är mycket värdefullt.
För ansökarländerna är allt detta naturligtvis en grannlaga uppgift. Från kommissionens sida kommer vi därför att hjälpa till så mycket vi kan. Vi har för övrigt sedan 1993 tillhandahållit teknisk assistans genom Pharebiståndet, inte minst för kontroll av kemiska precursorer . Det återstår naturligtvis mycket att göra, och jag arbetar intensivt för att just dessa frågor också framöver skall bli prioriterade i vårt samarbete med de nya demokratierna i öst.

Andersson
Jag tackar kommissionären för svaret som var alldeles utmärkt. Vi talar i samband med östutvidgningen ofta om frågor som rör ekonomi och i arbetsmarknadsutskottet, som jag sitter i, också om sociala rättigheter m.m. Det är jätteviktigt, men detta är också en stor fråga, nämligen handeln med narkotika över gränserna.
Jag är mycket nöjd med svaret och med de insatser som kommissionären presenterade, men jag har två frågor i anslutning till detta. För det första undrar jag vilken reaktion kommissionen har fått från Polen och de baltiska länderna, när alla dessa åtgärder har presenterats. Har länderna, så att säga, tagit detta på allvar, har de varit positiva och ämnar de göra något åt det?
Det förekommer ju trots allt en produktion också i våra egna länder. Därför undrar jag, för det andra, om ni inte någon gång har mötts av denna fråga: " Borde ni inte sopa rent framför egen dörr?"

Gradin
De ansökarländer som varit föremål för den strukturerade dialogen och som vi har pratat med vid besök har mycket klart förstått att vi lägger stor vikt vid att de ser till att ta itu med frågor som syntetiska droger. Det är ingen tvekan om att flertalet av dessa länder i dag inte har en tillräcklig juridisk bas för att göra detta, utan det krävs fortfarande att de får lagar och förordningar som ger dem bättre verktyg - det är det ena. Det andra är att man kommer tillrätta med korruption, inte minst vid gränser och liknande för att ytterligare skärpa aktiviteterna.
I fråga om våra egna länder var just tanken när vi gjorde förslaget till meddelande i våras att vi skulle sopa rent framför den europeiska dörren, dvs. att vi också inom de femton medlemsstaterna också skall ta itu med att vi är tillverkare och se till att hitta lösningar. Det är därför som detta early warning system har kommit på dagordningen.

Ordföranden
Fråga nr 32 från Richard Howitt (H-0647/97)
Angående: Harmonisering av invandringspolitiken - diskriminering av en av mina väljare
I ett invandringsfall som rör den ryska hustrun till en av mina väljare - Clark från Leigh-on-Sea - har uppehållstillstånd utfärdats av den tyska invandringsmyndigheten, men inte av invandringsmyndigheten i Förenade kungariket. Detta belyser att den harmonisering av EU: s invandringslagstiftning som föreskrivs i fördraget ännu inte existerar inom Europeiska unionen. Vad kan kommissionen göra för att hjälpa Clark att få tillbaka sin hustru till Förenade kungariket och vilka ytterligare åtgärder kan vidtas för att säkerställa en högre grad av harmonisering inom hela EU, så att liknande fall inte uppstår i framtiden?

Gradin
Frågan från ledamot Howitt berör det faktum att invandringsreglerna i vissa fall hör hemma i gemenskapsrätten och i andra fall styrs av nationell lagstiftning. Detta skapar ibland en viss förvirring. Läget är i dag följande: Det är enbart när en EU-medborgare utnyttjar sin rätt till fri rörlighet och bosätter sig i ett annat medlemsland som hans eller hennes familjemedlemmar täcks av gemenskapsrätten. I sådana fall kan en familjemedlem hävda sin rätt till familjeåterförening. För medborgare från tredje land som är i behov av visering föreskriver gemenskapsrätten att visum skall utfärdas utan kostnad och utan betungande procedurer. Om det däremot är en medborgare som bor i det land där han eller hon är medborgare, så täcks familjemedlemmarna av de nationella lagar och regler som råder i det landet. Enligt utslag i Europeiska gemenskapernas domstol, dvs. EG-domstolen, kan en person hävda sin rätt till fri rörlighet och fri bosättning mot sitt eget medlemsland. Det gäller då han eller hon återvänder till sitt hemland efter att ha bott i ett annat medlemsland. Det står helt klart att den avgörande faktorn när det gäller familjemedlemmars rätt till invandring och uppehåll under gemenskapsrätten är att EU-medborgaren utnyttjar eller har utnyttjat rätten till fri rörlighet. Det är därför svårt för kommissionen att bedöma vilken kategori herr Clark, eller hans hustru tillhör. Kommissionen skulle självklart helst se att det fanns gemensamma invandringsregler för hela unionen.
Den 30 juni antog kommissionen ett förslag till konvention om regler för invandring inom hela Europeiska unionen. Förslaget är ett viktigt första steg i arbetet med att skapa en mer likartad invandringspolitik i våra medlemsländer. En paragraf i förslaget täcker just de problem som ledamoten har tagit upp. Det innebär att samma regler för familjeåterförening skulle gälla överallt inom Europeiska unionen. Jag hoppas naturligvis att Europaparlamentet kommer att ge kommissionen allt tänkbart stöd för det förslag som under hösten skall börja förhandlas i ministerrådet.

Howitt
Tack fru kommissionär för att ni svarade på denna fråga. Jag accepterar, som ni sade, att medlemsstaternas roll i denna fråga är avgörande. Jag välkomnar verkligen att Förenade kungarikets nya labourregering upphävt regeln om primärt syfte, vilket kommer att vara till stor nytta i detta sammanhang. Vad jag emellertid skulle vilja ansätta kommissionären om är det faktum att gemenskapslag vanryktas. Vi kan inte fortsätta att ha en situation där en medlemsstats medborgare åtnjuter rättigheter enligt sin egen nationella lagstiftning, som är mindre fördelaktiga än de rättigheter de åtnjuter som EU-medborgare i andra europeiska länder. Clark, som är brittisk medborgare, upptäckte att han kunde ta med sig sin ryska fru till Tyskland, men inte till Storbritannien - inte om han inte först bodde sex månader i Tyskland. Om han upptäckte att han hade en grekisk farfar kunde han göra anspråk på grekiskt medborgarskap och också då utan några problem. Om han var italienare skulle det inte vara någon konflikt alls. Sådana avvikelser leder till en känsla av missnöje bland Europas medborgare, inte minst dem i min egen valkrets.
Jag uppmanar kommissionären att agera med viss kraft till förmån för de förslag hon hänvisat till, för att stödja rätten till verklig familjeåterförening i alla europeiska länder.

Gradin
Jag håller med den ärade ledamoten om att det är mycket förvirrande att vi har dessa motsägelsefulla regler och föreskrifter i unionen. Anledningen till den konvention jag nu presenterat för kommissionen, och som nu antagits, och som kommer att diskuteras av parlamentet och ministerrådet, är att vi vill få till stånd gemensamma regler för alla våra medborgare med avseende på kringflyttning och tillträde till våra länder. Ingen kan förstå vad som händer ibland. Detta är mycket förvirrande.

McIntosh
Det bekymrar mig mycket att kommissionären skulle ha varit här klockan 18.40 för att svara på frågor. Av respekt för denna kammare bör han infinna sig omgående, och jag förväntar mig en förklaring till varför han inte är här.

Ordföranden
Fru Macintosh! Jag delar verkligen er oro och jag känner en viss förvåning eftersom jag insisterat på att att församlingens sekretariat skulle be kommissionären vara närvarande. Fru Gradin är vänlig nog att stanna sex minuter mer än vad hon lovat tillsammans med oss. Jag känner inte till orsakerna, som jag antar är rättfärdigade och allvarliga, till att kommissionären inte ännu är här med oss.
Men med Gradins hjälp ska vi komma framåt i vårt arbete.

Ordföranden
Fråga nr 33 från Bernd Posselt (H-0649/97)
Angående: Fördelning av bördor när det gäller flyktingar och asylsökande
Hur ser den aktuella situationen ut med avseende på fördelningen av bördor mellan medlemsstaterna när det gäller asylsökande och plötslig tillströmning av flyktingar, och när kommer kommissionen att lägga fram en översikt för Europaparlamentet om de rättigheter och materiella förmåner som dessa båda grupper åtnjuter i de olika medlemsstaterna?

Gradin
Mot bakgrund av den bosniska flyktingkrisen inledde ministerrådet en diskussion om hur fördelning av ansvaret för asylsökande skall ske vi massflyktsituationer, dvs. burden sharing . Denna första diskussion resulterade i rådsresolutionen den 25 september 1995 om ansvarsfördelning när det gäller en temporär lösning för tillträde och bosättning för människor i behov av skydd. Därefter följde ministerrådets beslut den 4 mars 1996 om ett förvarnings- och beredskapssystem.
Kommissionen har försökt föra frågan ännu ett steg framåt med sitt förslag i april i år till en gemensam aktion om tillfälligt skydd för människor på flykt. Förslaget förutsätter en gemensam beslutsmekanism för införande, revision och utfasning av tillfälligt skydd. Den lägger också fast vissa minimirättigheter och villkor för mottagandet av människor på flykt. Tanken är att denna gemensamma beslutsprocess skall bilda ramen för en verklig fördelning av ansvarsbördan när det gäller massinvandring av människor som är på flykt och som behöver skydd.
Också Europaparlamentet har bidragit till att stimulera konkreta insatser för en fördelning av ansvarsbördan genom att införa två nya budgetposter. Budgetposten B8-103 är avsedd att täcka kostnaderna för genomförande av pilotprojekt när det gäller mottagande av människor på flykt. Det bygger på idén med delat ansvar mellan medlemsländerna. Den andra budgetposten, B7-6008, täcker gemenskapens finansiering av pilotprojekt som syftar till att underlätta den frivilliga återvandringen för personer som har fått tillfälligt skydd i medlemsländerna.
Kommissionen har redan med framgång fått igenom det nödvändiga legala instrumentet i ministerrådet, baserat på artikel K 3.2 b för implementeringen av dessa två budgetposter. Ministerrådets beslut togs den 22 juli. Det har gjort det möjligt för kommissionen att starta pilotprojekt på dessa områden enligt budgetkommentarerna. Kommissionen kommer att utvärdera resultatet av de pilotprojekt som finansieras under året och avser att återkomma med ett förslag till flerårigt program 1998.
När det gäller den andra delen av frågan skulle jag vilja hänvisa ledamoten till det dokument som kommissionen tog fram i samband med den gemensamma aktionen om tillfälligt skydd. Det gäller en överblick över de centrala delarna i medlemsländernas politik på detta område, särskilt de rättigheter och skyldigheter som varje medlemsland ger personer som beviljats tillfälligt skydd. Enligt den föreslagna gemensamma aktionen skulle kommissionen årligen rapportera till Europaparlamentet och ministerrådet om hur reglerna om tillfälligt skydd implementeras i medlemsländerna liksom de finansiella effekterna.

Ordföranden
Tack fru Gradin. Och låt mig framhålla vår tacksamhet över att ni så tålmodigt varit med oss långt utöver vad som är ert ansvar och i och med det täckt ett tomrum, som utan tvivel skulle varit negativt för arbetet i denna församling.
Frågorna nr 34 och 35 kommer att besvaras skriftligen.

Fischler
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Som det anfördes i den muntliga frågan förutser direktiv 93/119 om djurskydd vid slakt eller avlivning, att detta direktiv inte skall användas när djur dödas vid kulturella och sportsliga evenemang. Kommissionen har uppfattningen att i detta fall är de nationella myndigheterna ansvariga för de aktuella djurens välbefinnande. Denna tolkning motsvarar djurskyddsprotokollet i fördraget som godkändes inom ramen för Amsterdamfördraget i juni 1997. Eftersom djurskyddet som sådant uttryckligen är Romfördragets eller EEC-fördragets mål, kan kommissionen endast upprepa sin tidigare uppmaning till regeringarna i medlemsstaterna att göra allt som står i deras makt för att få slut på oacceptabla procedurer för att döda djur vid kulturella och sportsliga evenemang.

McIntosh
Det är alltid ett nöje att träffa kommissionären om än, vi detta tillfälle, ganska sent. Hur kan kommissionären tillfredsställa medborgarna i min valkrets, och det vore mig ett nöje att kopiera varenda brev jag fått från dem i denna fråga - i synnerhet med avseende på att djur dödas i kulturevenemang och i idrottstävlingar?
Är det inte kommissionärens skyldighet, enligt protokollet till det ursprungliga Maastrichtfördraget, att säkerställa att varje enskild lagstiftning och varje lag överensstämmer med de föreskrifter om djurs välbefinnande som överenskoms i det protokollet?
Samtidigt som jag redan i min fråga har meddelat det faktum att jag inser att direktiv 93/119 gäller, så har mina väljare fortfarande betydande obehagliga känslor om det onödiga och överflödiga lidandet hos dessa djur, som dödas i kulturevenemang och vid idrottstävlingar. De låter sig inte nöjas med - inte i mitt eget land men i andra medlemsstater - att protokollet beaktas eller att direktivet uppfylls. Om brott mot direktivet skulle förekomma, har de då en talan som kan föreläggas EG-domstolen?

Fischler
Herr ordförande, ärade ledamot! Som jag redan tidigare anfört skall det först och främst konstateras att frågan om djurskydd inte är gemenskapsrättens enda uppgift respektive inte uteslutande är reglerad i gemenskapsrätten, utan att endast vissa aspekter på djurskyddet är reglerade på gemenskapsnivå. Allt som går utöver detta är medlemsstaternas ansvar med sin respektive lagstiftning. Detta ansvar måste medlemsstaterna också ta. Såvida det rör sig om gemenskapsrättsliga föreskrifter således i detta fall om direktiv 93/119 är medlemsstaterna dessutom anmodade att genomföra och använda detta direktiv. Om det vid en inspektion konstateras att en medlemsstat inte tillräckligt följer dessa föreskrifter respektive inte vidtagit tillräckliga åtgärder för att omsätta detta direktiv, skall man pröva om det skall inledas ett överträdelseförfarande mot en sådan medlemsstat. Jag är gärna beredd att informera min kollega, fru Bonino, sedan enligt den nya ansvarsfördelningen i kommissionen, som framför allt begärdes av parlamentet, frågan om inspektion av djurskyddande åtgärder numera faller under hennes ansvar.

Palacio Vallelersundi
Herr kommissionär! Ni har sagt att ni hoppas att medlemsstaterna slutar med dessa handlingar som ni anser vara grymma, trots att dessa inte faller under gemenskapsrätten. Är det inte snarare så herr Fischler att, för det första står vi här inför artikel 128 som rättsgrund, dvs. en fullständig tillämpning av subsidiaritetsprincipen eftersom det handlar om en kulturell fråga, och för det andra att det ännu inte finns någon gemensam uppfattning om vad som kan anses vara djurens väl och ve i förhållande till kulturella intressen?

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag har, tror jag, mycket klart visat att det här finns skilda ansvarhetsområden, om ni så vill, i subsidiaritetens anda. Vi som kommission måste här hålla oss till fördragets bestämmelser, men jag skulle ändå vilja betona att vi har sett till att fördraget följs. När det förekommer överträdelser mot detta direktiv är vi t.o.m. skyldiga att sätta stopp för dessa.

Ordföranden
Fråga nr 37 från John Iversen (H-0550/97)
Angående: Växtskyddsmedel
Det nya fördraget från Amsterdam medför bland annat att ett antal direktiv, som faller under artikel 43, såsom direktiv 91/414 , om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden, istället skall behandlas enligt artikel 129. Detta kommer att ge Europaparlamentet större inflytande på de kriterier, som ligger till grund för ett godkännande av växtskyddsmedel inom EU, då det därmed kommer att behandlas enligt medbeslutandeförfarandet.
Kommer kommissionen därför att vänta med att godkänna verksamma ämnen på positivlistan för växtskyddsmedel, som rykten nu säger att kommissionen har satt igång med? Eller är kommissionen istället villig att revidera direktivet nu, så att hänsyn kan tas till de krav som Europaparlamentet kan ha innan nya ämnen blir godkända?

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar! Direktiv 91/414 om utsläppande av växtskyddsmedel är i kraft sedan 1993. Den första fasen av kontroll av gamla medel och kontroll av vissa nya verksamma ämnen har just kommit i gång. Kommissionen förfogar för dagens genomförande av direktivet därför inte över tillräckligt med belägg för att om möjligt ändra de principiella kriterierna för att tillåta kemiskt-syntetiskt verksamma ämnen eller att upphöra med kontrollprogrammet.
Eventuellt kommande förslag från kommissionen av ändring av kriterierna, efter ratificireingen av Amsterdamfördraget, skulle naturligtvis bygga på de motsvarande nya bestämmelserna.

Iversen
Jag tackar kommissionären för svaret. Jag tolkar svaret så att man kan hamna i en situation där det blir en tidsöverlappning, eftersom man inte har tillräckliga upplysningar. Så tolkade jag i alla fall ert svar. Detta tycker jag är ganska utmärkt och jag vill i och för sig uppmana er att man, om ikraftträdandet av det nya fördraget är mycket närliggande, inte hastar igenom någonting utifrån de gamla bestämmelserna, om man behöver nya upplysningar. Det blir på sätt och vis en slags begäran eller uppmaning till er, herr kommissionär, om att vänta med att titta på dessa nya ämnen tills det nya fördraget trätt i kraft, även när det ser ut, efter hur jag tolkade er, som att det blir en viss överlappning.

Ordföranden
Fråga nr 38 från Raul Rosado Fernandes (H-0554/97)
Angående: Vinodling, direktiv 193/68/EEG
Vinodlingen i Europa måste för att vara lönsam ständigt finna nytt utvalt vegetativt tillväxtmaterial, som gör det möjligt att uppnå större produktivitet eller bättre kvalitet i enlighet med marknadens krav. Vinodlare i Grekland, Spanien och Portugal underordnas en rättsakt som på sin tid var utmärkt (direktiv 193/68/EEG) men som gör det praktiskt omöjligt att leva upp till de sanitära normerna, som i dag tolkas på ett annat sätt. Eftersom de tre nya vinproducerande länderna inte sedan decennier tillbaka har utfört ett utval, till skillnad från de vinproducerande länder som var med och grundade unionen, är det nödvändigt för vinodlingen att direktivet i dessa länder får en annan tolkning för att kvaliteter skall kunna bevaras som inte kan importeras från medlemsstater som gjort större framsteg på området.
Varför klargör inte GD VI på ett opartiskt sätt vilka kriterier som skall uppfyllas för tillämpningen av direktivet, med beaktande av den historiska situationen i varje land? Av vilken anledning finns inte den privata sektorn representerad i den ständiga kommitté som nämns i artikel 17 i direktiv 193/68/EEG?

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar! Denna fråga handlar om införandet av s.k. vegetativt tillväxtmaterial för druvor. Därför infördes enhetliga kvalitetsnormer, som medlemsstaterna måste uppfylla vid införande av dessa på marknaden. Målet var att öka produktiviteten i vinodlingen. Kommissionens ansvariga tjänstemän förbereder för närvarande en omarbetning av detta direktiv för att förenkla med hänsyn till den relevanta rättsliga och tekniska utvecklingen, för att aktualisera det, men även för att undanröja ännu befintliga handelshinder och garantera dess förenlighet med den inre marknaden. Kommissionen kommer inför rådet och parlamentet att preliminärt vid slutet av detta år lägga fram förslaget.
De olika växtskyddsföreskrifter som ni tar upp i er fråga går att hänföra till bestämmelser i själva direktivet. I direktivet tillåts nämligen medlemsstaterna uttryckligen att i vissa fall använda kompletterande tillsatser för sin egen produktion och även att tillämpa vissa andra bestämmelser efter de olika vinodlarregionernas förutsättningar.
Rättsreglernas utveckling och eventuella problem vid omsättningen av dessa diskuteras i den ständiga kommittén för frö- och växtmaterial av experter från medlemsstaterna. Därvid undersöks situationen i varje land ordentligt.
Vad gäller den privata sektorns representanter och deras möjlighet att delta i överläggningar i den ständiga kommittén tillåter det aktuella rådsbeslutet endast representanter från medlemsstaterna. Privata sektorns representanter kan dock avge yttranden till kommissionens rådgivande utskott, där viktiga nya utvecklingstendenser i rättsföreskrifterna kan diskuteras. I den aktuella omarbetningen har kommissionens ansvariga tjänstemannagrupper direkt rådfrågat branschförbund som har kunskaper och är specialister inom olika områden för tillväxtmaterial.

Rosado Fernandes
Herr kommissionär! Det finns en viss tolerans i kommersialiseringen av portugisiska druvsorter som odlas av icke klassificerat ädelmaterial. Det beror på att de portugisiska myndigheterna är tämligen stränga - det är en gammal tradition sedan vår inkvisition, även om det kanske inte är så klokt!
Därför produceras några i Frankrike, sedan lastas de, och säljs tillbaka till Portugal. Det finns redan klagomål om detta. Legras fick redan den 1 september i år ett klagomål, det är lätt att kontrollera. Jag säger det bara för er information.

Fischler
) Jag vill bara kort svara på detta. Jag har naturligtvis inte mycket inflytande över de portugisiska myndigheternas klokhet, men jag kan försäkra att om det finns konkreta klagomål, kommer vi även att undersöka dessa. Om det från den privata sektorns sida, dvs. från firmor eller kooperativ i tillväxtmaterialbranschen finns klagomål kan dessa läggas fram i de kommittéer som behandlar frågorna och diskuteras på specialistnivå.

Ordföranden
Fråga nr 39 från Arlindo Cunha (H-0595/97)
Angående: ommissionens strategi för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken
Nästa reform av den gemensamma jordbrukspolitiken bör ge de europeiska bönderna resurser och förutsättningar de behöver för att anpassa sig till den ökade konkurrensen utifrån till följd av utvidgningen till de central- och östeuropeiska länderna och GATT.
Detta innebär att revideringen inte kan ske endast på sektorsnivå, eftersom det förutom justeringen av vissa marknadsorganisationer även krävs en intern omfördelning som ökar den del som avser landsbygdsutveckling och skapar en miniminivå av inkomststöd till alla jordbrukare. Endast på detta sätt kan man undvika oacceptabel diskriminering på det sociala och politiska planet.
På vilket sätt avser kommissionen att jämka samman alla dessa aspekter på problemet? Har den för avsikt att, liksom 1991, i förväg lägga fram ett allmänt strategidokument som underlag för diskussionen med tekniska, yrkesmässiga och politiska kretsar?

Fischler
Som ni alla vet här i kammaren lade lade kommissionens ordförande den 16 juli i år fram Agenda 2000, där kommissionen ger en bred överblick över utvecklingen inom Europeiska unionen och dess politik efter sekelskiftet och in i nästa decennium och effekterna av utvidgningen samt diskuterar budgetramarna efter år 2000. För jordbruket har kommissionen föreslagit en fortsatt fördjupning och utvidgning av den reform som startades 1992 och som dessutom kom i gång under dåvarande ordföranden i rådet, herr Cunha, och som stöd för denna process utveckla en samordnad politik till förmån för landsbygden. Med omställningen från prisunderstöd till direktbetalningar kan Europeiska unionen i hög grad förbättra sin konkurrenskraft genom att sänka priserna på spannmål, nötkött och mjölk. Därigenom bidrar vi även till att produkterna inom unionen i full utsträckning står öppna för de internationella marknadernas positiva utveckling. Samtidigt skall livsmedelshygien och livsmedelskvalitet men även livsmedlens säkerhet förbättras. Förslagen för att utveckla en samordnad politik till stöd för landsbygden har till mål att å ena sidan trygga en rimlig inkomst för jordbruksbefolkningen, å andra sidan bidra till att stabilisera jordbruksinkomsterna samt bidra till att skapa nya sysselsättnings- och inkomstmöjligheter för jordbrukarna och deras familjemedlemmar. Kommissionen avser att för rådet lägga fram efter överläggning med Europaparlamenteten första rapport över åtgärdspaketet Agenda 2000 och sedan efter toppmötet i Luxemburg föreslå de motsvarande rättsliga texterna samt lägga fram konkreta förslag för enskilda områden.

Cunha
Herr ordförande! Jag är tacksam för kommissionärens svar, men faktum är att förslaget i Agenda 2000 även fortsättningsvis kommer att utesluta producenter av vissa medelhavsprodukter från direkt hjälp, vilket är fallet med vin, frukt och till med med ris. Vad som kommer att hända är att i några länder i södra Europa kommer mer än hälften av jordbruksproduktionen att förbli undantagen från det direkta inkomststödet, vilket kommer att skapa en svår diskriminering på det politiska planet. Kommissionären vet detta. Vi kan inte förklara för de portugisiska, spanska eller italienska lantbrukarna varför hälften av deras jordbruksproduktion inte berättigar till bidrag, när det i andra länder, med annan produktion, är så att nästa hela jordbruksproduktionen är berättigad till bidrag.
Vad jag skulle vilja fråga kommissionären är vad kommissionen tänker göra för att undvika denna diskriminering mellan länderna, som är en mycket svår politisk fråga, som vi politiker måste försöka lösa?

Fischler
Mina damer och herrar! Jag skulle här vilka göra ett tydligt klarläggande. För det första vad beträffar de s.k. medelhavs- eller sydliga produkterna, kommenterade i Agenda 2000, har kommissionen för avsikt att lägga fram konkreta förslag även för området tobak och för olivoljesektorn. Jag vill påminna om att man här i parlamentet flera gånger har krävt att kommissionen inte lägger fram denna typ av förslag förrän man i Europaparlamentet har diskuterat de betänkanden som finns till dessa båda sektorer och avgett yttrande. Och till det håller vi oss.
Vad gäller vinsektorn så finns det ett reformförslag. Vi tror emellertid inte att det i sin nuvarande form kommer att fullföljas. Jag tror att det blir nödvändigt att förbereda ett nytt förslag från kommissionen. Ni kan vara säkra på att dessa konkreta förslag kommer att vara färdiga vid samma tid, vid slutet av året eller början av nästa år, som de konkreta förslagen för spannmål, mjölk och nötkött. Följaktligen kommer inom ramen för de vidare diskussionerna även dessa sydliga produkter att kunna behandlas. Det kommer således inte uppstå en situation liknande den vid reformen 92, där det så att säga först är möjligt att avge en rådsförklaring och sedan ta itu med reformarbetet för de sydliga produkterna.
Jag skulle även vilja hänvisa till att det naturligtvis finns en fundamental skillnad mellan produkterna spannmål, mjölk och nötkött - där jag inom parentes vill tillägga att produkterna från de sydliga länderna är av största betydelse - nämligen skillnaden att vi vad gäller prisgarantier här har föreslagit en tydlig minskning. Den kommer att ha till följd att priserna inom dessa områden kommer att sjunka. Vi lägger inga förslag för de övriga områdena, som skall resultera i att marknadspriserna för olivolja eller tobak, som tobaksbönderna inom Europeiska unionen odlar, kommer att gå ner. Denna aspekt, inkomstmålet för jordbruket, måste vi även inför framtiden parallellt med många andra målsättningar betrakta som ett av de prioriterade målen.

Izquierdo Rojo
Herr kommissionär! Kan man av era ord uttyda att garantier och framtidsutsikter kommer att finnas för jordbruket i Medelhavsområdet? Vi ll ni vara vänlig att vara mer konkret, eftersom det senaste ministerrådet gav upphov till stor oro. Och än så länge har de ord jag hört inte nalkat sig det konkreta. Jordbrukarna i Medelhavsområdet är i behov av att ni ger dem dessa framtidsgarantier, som ni ger andra delar av Europa. Var mer konkret, tack.

Fischler
Ärade ledamot! Jag instämmer med er att jordbrukarna överallt inom Europeiska unionen behöver ett framtidsperspektiv. Precis det är ändamålet med Agenda 2000, nämligen att för jordbrukarna öppna sådana framtidsperspektiv. Vi vill inte skapa någon skillnad mellan de sydliga och nordliga jordbrukarna. Jordbrukets framtid måste tryggas i alla regioner inom Europeiska unionen, och reformens förslag skall bl.a. bidra till att klara ut hur vi kommer att trygga denna framtid.

Hardstaff
Herr ordförande! Det jag verkligen skulle vilja fråga kommissionären är om han, eftersom det står helt klart att vi inte kommer att hinna med det stora antalet frågor om BSE, kan vara vänlig att säkerställa att de skriftliga svar ledamöterna kommer att tillställas kommer att gå ut till alla dem som ställt sådana frågor, eftersom vi alla är mycket intreserade av svaren på de andra frågorna.

Ordföranden
Tack så mycket fru Hardstaff. Ledamöter, detta är en fråga till presidiet och jag svarar fru Hardstaff genom att säga att detta presidium ansvarar för att frågorna 40 och 85 som inte besvarats direkt kommer att besvaras skriftligen med största snabbhet.
Eftersom tiden för frågor till kommissionen är slut skall frågorna 40 och 85 besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
Med tanke på den stora förseningen i förhållande till förutsedd tid tackar jag sekretariatet för deras tålmodiga samarbete och jag påminner er alla att arbetet i plenum återupptas i kväll kl. 21.00.
Jag förklarar sammanträdet avbrutet.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.15 och återupptogs kl.21.00.)

Tjernobylanläggningen och reaktorerna Khmenilitskij 2 och Rovno 4 i Ukraina
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om Scapagninis muntliga fråga (B4-0519/97 - O-0087/97) för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, om stängning av kärnkraftanläggningen i Tjernobyl till år 2000 samt slutförandet av reaktorerna Khmelnitskij 2 och Rovno 4 (K2/R4) i Ukraina.

Ahern
Herr ordförande! Sarkofagen i Tjernobyl blir i allt sämre skick och nya risker uppkommer, däribland utsläpp av plutoniumdammoln, varför säkring av den, och nedläggning av den kvarvarande enheten, är mer angeläget än någonsin tidigare. Slutförandet av K2- och R4-kärnreaktorerna utgör en del av en överenskommelse mellan G7 och Ukraina om nedläggningen av Tjernobyl. Överenskommelsen stadgar att kärnkraftsalternativet emellertid måste uppvisa de lägsta kostnaderna, och den fristående undersökning av de lägsta kostnaderna som genomförts av EBRD gör det klart att kärnkraftsalternativet långt ifrån står för de lägsta kostnaderna. Andra undersökningar avseende lägsta kostnader har inofficiellt genomförts senare, men dessa har inte utförts av en självständig expertpanel. Varje annan rapport är inofficiell och misstänkt enligt EBRD: s egna driftprinciper för investering.
Jag måste behandla detta utförligt. Den officiella ekonomiska uthållighetsanalaysen, måste jag betona, utfördes av en självständig expertpanel, varav följer att, i avsaknad av en tungt vägande publicerad kritik av panelens arbete, varje arbete, såsom det som utförts av Stone&Webster, blir officiellt och dess bas måste därför vara misstänkt i enlighet med EBRD: s driftprinciper för investering i energisektorn.
Stone and Webster-undersökningen har faktiskt ändrat förutsättningarna att göra K2 och R4 lönsamma, och modellen skapade en lång lista över andra projekt som blev lönsamma före K2 och R4. Om de försökte göra K2 och R4 lönsamma skulle investeringsnotan för banken bli astronomisk. En datamodell kan inte, utan mänsklig inblandning, göra den ena reaktorn till den lägsta kostnaden och den andra olönsam, så jag blev faktiskt riktigt chockerad över er reaktion i dag, kommissionären.
Medel för kärnsäkerhet uppgående till 30 miljoner ecu har redan avsatts för K2- och R4-reaktorerna genom skatter. Trots Europaparlamentets budgetansvar fattas beslut på ett hemlighetsfullt sätt, utan något samråd med eller någon ordentlig information till parlamentet, eller någon klarhet med avseende på beslutsförfarandet. Parlamentet utgör, tillsammans med rådet, budgetmyndigheten. Hittills har så inte skett. Detta bristande samråd står inte i överensstämmelse I budgeten för 1997 ingår en bestämmelse som kräver samråd med parlamentet i förväg för individuella gemenskapslån. med aktuella förslag från kommissionen om att höja garantifondens nivå.
Jag är också bestört över revisionsrättens rapport. Om vi vill stänga Tjernobyl måste vi titta noga på vad som görs inom det specifika området. Herr kommissionär, ni svarade inte och kan heller inte svara på frågan om konsekventa säkerhetsnormer i kväll. Sanningen är att dessa reaktorer inte kan färdigställas i enlighet med västerländska säkerhetsnormer. Ni planerar att lägga ner mer än 800 miljoner ecu på osäkra reaktorer. Vi kommer inte att få förlåtelse om vi inte lyckas stänga Tjernobyl utan skapar en ny olyckszon.

Macartney
Herr ordförande! Ju mer vi hör om hela detta projekt desto mer uppskrämd har jag blivit. Jag har en känsla av att detta parlament kan komma att bli indraget i en cause célèbre med kommissionen. Om saken är den att EBRD åsidosätter sina egna krav att satsa på alternativet med den lägsta kostnaden, så är detta en allvarlig sak som kan få allvarliga efterverkningar.
Den europeiska allmänheten kommer också att misslyckas med att förstår varför Ukraina uppmuntras att lita till kärnkraftsalternativet, i stället för att satsa på vad som kan anses vara ett mycket givande alternativ, dvs. energibesparing, energieffektivitet och förnybart. Man skulle signalera en stor satsning i den riktningen genom att anläggningarna från Tjernobyleran inte förnyades. Det är i den riktningen Europeiska unionens politik bör peka.
Det skulle verkligen vara konstigt om Tjernobyl, som i västvärldens ögon står som en hemsk varning för riskerna med kärnkraft, och som därför borde leda till avvecklingen av kärnkraften, i stället skulle komma att bli en symbol för dess ersättande med en ny kärnkraftsgeneration.
Detta är - eller skulle kunna vara - en historisk vändpunkt. I stället för att stötta det västeuropeiska önskemålet att förnya kärnkraftenergin i Ukraina borde vi söka efter alternativ. Detta skulle ligga i Europeiska unionens och de ukrainska medborgarnas bästa intresse, vilka lidit länge nog av nukleära föroreningar.

Blot
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Stängningen av kärnkraftverket i Tjernobyl är ett mycket känsligt ämne, med tanke på den dramatiska olycka som ägt rum där och som alla naturligtvis har i minnet.
Med tanke på de faror som denna typ av kärnkraftverk visar ligger det i allas intresse att Tjernobyl stängs så snart som möjligt. Men Ukrainas regering har ställt som villkor för stängning av de delar av Tjernobyl som fortfarande är i funktion att färdigställandet av ersättningsverk d.v.s. Khmenilitskij 2 och Rovno 4 skall finansieras. Denna ståndpunkt är förståelig om man betänker Ukrainas energibehov, men det förefaller som om EBRD: s lån för att finansiera dessa sista kärnkraftverk riskerar att förkastas, enligt kriteriet om lägre kostnad.
Det förefaller oss fullständigt oacceptabelt att genomförandet av en så grundläggande målsättning som stängningen av ett i högsta grad farligt kärnkraftverk kan skjutas upp enbart av tekniska eller budgetmässiga skäl. Om EBRD skall förvaltas som en privat bank enligt allmän rätt är det svår att se att den skulle behövas. Det är självklart att om logiken om mindre kostnad skulle vinna, skulle stängningen av Tjernobyl skjutas upp på obestämd tid. Det är trots allt också på grund av minskade kostnader som kärnkraftverk som Tjernobyl uppfördes tidigare. Antagande av strängare säkerhetskriterier skulle ha ökat kostnaderna och lett till uppförande av centraler som är mer tekniskt sofistikerade. Man ser tydligt att Europeiska kommissionens logik är en budgetmässig logik. Naturligtvis har det sina fördelar när det gäller den dagliga administrativa förvaltningen, men enligt vår mening skall den inte vinna över nödvändigheten av att försäkra sig mot stora kärnkraftsolyckor.
Det förefaller oss för övrigt beklagligt att de europeiska myndigheterna som i allmänhet relativt systematiskt - det måste man säga - verkar för staternas integration sinsemellan, inbegripet på bekostnad av befolkningarnas vilja, som i Bosnien, inte vid något tillfälle rekommenderar Ukraina att intensifiera sitt energisamarbete med den ryska federationen. Men de två ländernas intressen är oskiljaktiga från varandra på grund av en lång gemensam historia och det är absurt att inte beakta ett sådant historiskt arv.
Om Ukraina skulle sakna el från kärnkraften till följd av stängningen av Tjernobyl, varför skulle man inte planera för att försörja dem med energi från Ryssland och Centralasien - vilket för övrigt redan sker - men i ännu större skala eftersom gas- och oljeresurserna i dessa regioner är avsevärda. Här handlar det naturligtvis verkligen om en fråga på hög politisk nivå, inte bara ett enkelt expertärende. Vi anser att denna hypotes endast avvisats för att marginalisera den ryska federationen och överlämna Ukraina till den ekonomiska aptiten i väst. En sådan attityd förefaller oss inte rimlig på lång sikt och man måste enligt vår mening bryta mot lagen om tystnad som denna västpolitik åtnjuter och som bygger både på viljan och strävan efter obegränsad vinst.
Att skilja medlemmarna i OSS åt för att göra dem till ett slags västliga ekonomiska kolonier är kanske lönsamt på kort sikt, men säkerligen inte på lång. Att isolera Ukraina och ställa allt strängare ekonomiska krav på landet förefaller inte vara det bästa sättet att göra det en tjänst. Denna logik chansar för övrigt när det gäller riskerna med Tjernobyl, vilket är fullständigt skandalöst ur mänsklig synpunkt. Vi anser därför att de lån Ukraina behöver i första hand skall beviljas eller - vilket f.ö. inte är oförenligt - att landet bör närma sig Ryssland för att de tillsammans skall kunna ta fram en gemensam energipolitik.
Varför skulle alla former av närmanden mellan ryska federationen och Ukraina vara tabu, medan man överallt annars strävar efter att staterna skall närma sig varandra?
Enligt oss kan bara en sådan politisk linje försvara å ena sidan de brådskande behoven inom kärnkraftssäkerhet på kort sikt och å andra sidan nödvändigheten av att skapa ett klimat för fredligt samarbete i Europa, genom att erinra om denna självklara sanning som mycket ofta verkar glömmas bort: den ryska federationen befinner sig också den i Europa och ingen kan slänga ut den.

McNally
Tack herr ordförande! Och tack också ni herr kommissionär för er närvaro och för era svar denna eftermiddag. De kanske inte alla var så detaljerade som vi hade hoppats, men ni kanske får en ny möjlighet att kommentera.
Vi är särskilt intresserade av eventuella reservplaner ni har, för den händelse saker och ting inte skulle utveckla sig så som vi förväntar oss. Vi behöver självklart en lösning på Tjernobyl. Jag är säker på att det föreligger fullständig enighet om det.
Det är också helt uppenbart att ni, herr kommissionär, kommer att trygga Europeiska unionen genom att inte bara godta Ukrainas önskemål, utan också att ställa upp vissa villkor. Vi är skyldiga vår kollega Gordon Adam ett stort tack för hans mycket grundliga betänkande - mycket karakteristiskt för denne mycket arbetssamme person - om situationen i Ukraina, som verkligen är förfärande.
Detta är inte det rätta tillfället för en debatt om huruvida kärnkraft ären bra idé eller ej, och jag uppmanar kollegerna att inte utnyttja denna debatt i det syftet. Vi undersöker ett specifikt fall. Vi tillfrågas huruvida vi, och EBRD: s ordförande Larosière tog faktiskt upp de fyra garantier vi alla skulle vilja ha, som ett resultat av EBRD-lånet kommer att få den högsta säkerhetsnivå som är möjlig. Gör vi något som är sunt ur ekonomisk synpunkt? Vad har Ukraina för tillförlitlighet? Sätter vi pengar på spel? Gör vi det som är den minst dyra lösningen?
Andra aspekter uppkommer också. Visst är det så att anläggandet av kärnkraftsstationer i Västeuropa, på vår marknad och under våra förhållanden, inte alltid innebär den lägsta kostnaden för tillfället. Detta oroar mig mycket: kommer den långsiktiga driftsförvaltningen att vara tillfredsställande? Kan vi om vi hyser några tvivel säkerställa genom specifik hjälp, genom ett långsiktigt program, att det finns stöd att ge dessa människor som lever i svåra tider, så att de oavsett den lösning som väljs inte kommer att överges i tider av svårigheter? Vi vet att det inte vore acceptablet för er, och sannerligen inte för oss, att tillämpa lägre normer, riskera pengar, sätta offentliga medel på spel, och vi vill ha en försäkran från er att detta inte övervägs.
Energisituationen i Ukraina ger upphov till mycket större frågor än dem vi ställt i kväll, och vi har nämnt andra aspekter och i sanning andra möjligheter. De innefattar Ukrainas geopolitiska situation och landets relationer med sina grannar och forna herrar, som vi måste ta i beaktande. Vi måste se till behovet att använda västerländsk kärnkraftsexpertis. Vad vi vill mer än något annat är emellertid att försäkra oss om att inga regler överträds, att de efterlevs och att det vi gör är förnuftigt och kan motiveras inför allmänheten.

Flemming
Herr ordförande! Även säkerhetsskäl talar mot ett slutförande av de båda kärnkraftverken. Båda projekten motsvarar inte EBRD: s riktlinjer för tilldelning av medel. Jag har studier, flera studier, som helt entydigt av säkerhetsskäl talar mot byggandet av dessa reaktorer. Det program för modernisering och färdigställande som planeras av de som driver rektorerna kommer aldrig att tillfredsställa västliga säkerhetsprinciper. Det planerade moderniseringsprogrammet kommer inte ens att ge rättvisa åt de nya ryska säkerhetsstandarderna, herr kommissionär, eftersom den konstruktion som använts både i K 2 och R 4 fortfarande motsvarar de gamla ryska normerna.
Vidare uppfyller moderniseringsprogrammet inte ens alla post-three-mile-island -kraven. Om man skulle modifiera projektet så att det uppfyller alla ovan nämnda krav, då skulle de ekonomiska medel och den tidsram som krävs för en motsvarande upprustning så till den grad förändras att alla hittills beslutade godkännanden vida skulle överskridas. Med avseende på det fjärde villkoret - miljöanpassning och medborgarnas delaktighet - överlämnar jag åt er att bedöma hur ett medborgardeltagande i Ukraina skulle se ut.
Nedläggningen av Tjernobyl får inte rubbas utan allt måste göras för att denna olycksreaktor så snabbt som möjligt stängs för all framtid. Jag tror att det är oansvarigt att låta Tjernobyl fungera om ens för en dag eller kanske t.o.m. ta det som orsak till att kunna bygga färdigt två nya lika problematiska kärnkraftverk.
För några dagar sedan var EBRD: s ordförande, Jacques Larosière, i Österrike och han förde samtal med österrikiska regeringsmedlemmar. Österrike uttalade sig helt tydligt mot varje form av finansiering av dessa båda kärnkraftverk. Som alternativ föredrog Österrike, bl.a. en modernisering av befintliga värmekraftverk. När man vet hur hög värmeförlusten är av allt det som produceras i Ukraina - upp till 60 % - är den så gigantisk, att man lätt kan föreställa sig att man med långt mindre medel på ett långt mindre farligt sätt verkligen kan hjälpa människorna där. Österrike kommer självklart att ekonomiskt stödja inkapslingen av katastrofreaktorn i Tjernobyl och Österrike kommer även att betala till aktuella fonder. Låt oss för guds skull inte skapa nya potentiella katastrofer med slutförandet av dessa problemfyllda reaktorer!

Frischenschlager
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vänder mig direkt till er, eftersom denna diskussion för mig är helt absurd. Föreställ er: ca en miljard ecu samlades in för att köpa stängningen av Tjernobyl av Ukraina - låt oss säga det helt öppet - och sedan finansieras två nya kärnkraftverk med dessa medel, kärnkraftverk dessutom som - som Flemming just sagt - kommer att fortsätta vara en risk inte bara för Ukraina utan även för Europa. Dessutom kommer de att producera energi som över huvud taget inte kommer Ukraina till del! Det anser jag vara en absurd utveckling. Länderna i Central- och Östeuropa skall få all hjälp för att komma ur atomenergin, men inte en enda ecu för att bygga ytterligare atomkraftverk! Herr kommissionär, jag anmodar er att företräda denna linje i kommissionen, eftersom det är den enda bärkraftiga energipolitiska linjen för framtiden, allt annat vore att fortsätta och understöjda en väg som definieras som felaktig. Jag anmodar er att följa denna utvecklingslinje i energipolitiken allmänt och särskilt i detta speciella fall, framför allt att göra det möjligt för Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling att stå emot trycket från atomlobbyn och inte att göra det motsatta.

Graenitz
Herr ordförande! Sedan mer än tio år hänger följderna av reaktorkatastrofen i Tjernobyl som ett Damoklessvärd över Ukraina och över hela Europa. Först för två år sedan lyckades man att komma överens om seriösa stängningsprogram och sätta i gång dem. Hur svårt detta är att genomföra i praktiken bevisar den fråga som vi i dag ställt till kommissionen. Det handlar nämligen om mer än bara ett slutförande av två reaktorer som - det redan tidigare sagts - är mycket komplicerade och kostsamma och framför allt inte motsvarar de västliga säkerhetsföreskrifterna. IAEA har gjort en säkerhetsvärdering och kunde inte fastställa denna säkerhet på alla punkter. Några viktiga punkter utelämnades t.o.m. Det är framför allt ett argument som Ukraina ständigt för fram när man talar om andra energiformer, nämligen tillgången till bränsle. Om Ukraina inte vill vara beroende av Sovjet, som skulle behöva leverera gas till ett gaskraftverk, så frågar jag mig, var finns i så fall de stora uranmalmsgruvor i Ukraina, ur vilka de skulle kunna få sitt eget uran? Det ger ju samma beroende.
Jag tror att vi måste se energipolitiken som en helhet. Vi skall - något som även banken föreskriver - följa principen least cost planning och inte stoppa några pengar i projekt som i slutändan inte vad gäller säkerhet och även strömproduktion för med sig det som vi behöver. För övrigt är det även intressant att konstatera en nedgång i strömproduktionen i Ukraina, där huvudsakligen värmekraftverk stängts.
Herr kommissionär, jag beklagar starkt att vi här befinner oss i en situation där vi tydligen bara kan välja mellan det mindre onda respektive det som är värre. Jag anmodar er enträget att åstadkomma en framtidsorienterad energipolitik i samarbete med de östeuropeiska staterna.

Soulier
Herr ordförande, mina kära kolleger! Det händer ibland att vi står på huvudet. Alla vet i dag att Tjernobyl måste stängas definitivt. I somras angav en rapport från samtliga eniga ansvariga för kärnkraftverken att enhet 3 i dag är utsatt för stora risker av samma typ som vid olyckan 1986. Alla är överens: låt oss stänga Tjernobyl.
Nu säger andra nationer: vi vill att ukrainarna ansluter sig till vår åsikt. Ukrainarna är oberoende människor som beslutat att föra en energipolitik som passar dem och de ber oss att hjälpa dem. Om vi inte hjälper dem, vad händer då? Vi erfor det 1996. De byggde ett kärnkraftverk i Zaporozzje som är en exakt kopia av Tjernobyl, utan reaktorinneslutningar och utan de säkerhetsanordningar vi tillämpar i väst. Om det är vad vi vill ha kommer vi att få det och ni kommer alltid att kunna säga i Österrike eller någon annanstans eller i Portugal att ni inte är nöjda, ni får kärnkraftverket.
Som alternativ säger man att det bara är att rekommendera dem att uppföra kolkraftverk eller kraftverk med gas eller olja. Då kan jag tala om för er att det kommer att bli ännu dyrare och jag hoppas att kommissionen bekräftar det jag säger: 100 miljoner dollar per år för att ett kolkraftverk skall släppa ut mer koldioxid i luften än ni kan klara av. Det är därför som ekologerna lustigt nog kommer att säga att kärnkraftverket är farligt medan de kommer att acceptera kolutsläppen. Man måste veta vad det är man vill.
Vilket är problemet i dag? Det är enkelt: två kärnkraftverk är färdigställda till 80 eller 85 %. Det handlar inte, mina kära kolleger, om att säga att man skall acceptera att det är ett nytt Tjernobyl. Västföretag, franska och tyska företag, arbetar i dag med att i Ukraina installera utrustning av samma slag som används i våra kärnkraftverk i väst. Jag skulle vilja säga till dem som i dag utsätter oss för två faror att de räknar fel. Å ena sidan kommer vi att få en kärnkraftsolycka om vi inte stänger Tjernobyl och andra sidan utsätter vi oss för miljöförstöring om vi accepterar ålderdomliga metoder. Det är därför ukrainarna i dag som vill vara oberoende, som inte önskar vara i ryssarnas våld, vare sig beträffande gas, uranium eller kol ber oss om hjälp. Skall vi besvara deras förväntan med stumhet eller med lämplig politik?

Van den Broek
Herr ordförande! Jag skall gärna vid ett annat tillfälle gå in lite djupare på den här saken. Jag vill dock säga till de som har en känsla av att vara dåligt informerade att Europeiska kommissionen på denna punkt, tror jag, har visat den öppenhet som behövs och flera gånger talat med energiutskottets ledamöter om denna sak.
Jag håller med de kommentarer som gjorts, att vi i kväll inte kan hålla en debatt för eller emot kärnkraft. Vi har här en debatt för en stängning av Tjernobyl och hur det verkligen kan säkerställas i så hög grad som möjligt. Då vi vid ett toppmöte i Ukraina för två veckor sedan på nytt frågade president Koutchma om han kunde bekräfta att hans tidigare politiska åtagande att stänga Tjernobyl år 2000 fortfarande gällde så svarade han: ja, i den mån den internationella gemenskapen också är beredd att stå fast vid sina åtaganden I avsiktsförklaringen från år 1994 och 1995. Dit hör inte bara att hjälpa till vid genomförandet av ett stort energibesparinsgprogram, det finns också inbakat iavsiktsförklaringen, det finansieras också till en del. Dit hör även bland annat givandet av stöd till komplementering av de två kärnkraftverk som är under uppbyggnad. Om den internationella gemenskapen inte skaffar fram medlen till den finansieringen - låt oss vad det beträffar också vara realistiska - så vet vi att Ukraina i sin egen budget redan lagt undan medel för att på annat sätt komma fram till slutförandet av de två reaktorerna, men då naturligtvis utan möjlighet för västvärlden att ställa de säkerhetsvillkor som nu utgör en del av de lån som vi vill ge för slutförandet av de två reaktorerna.
För att undvika missförstånd, jag förstår mycket väl att EBRD står inför ett dilemma. Jag förstår också så väl att sakkunniga motsäger varandra i frågan om det här handlar om en least cost -lösning eller inte. Vi kan nog diskutera väldigt länge med varandra om detta men under tiden äventyras stängningen av Tjernobyl. Vid en viss punkt sa därför kommissionen: vi kommer i alla fall att göra det som avtalades inom ramen för G7, i den utsträckning det ligger inom unionens förmåga. Det innebär att vi erbjuder en delfinansiering via ett Euratom-lån på villkor att a) Tjernobyl uppfyller säkerhetskraven och att b) även EBRD är beredd till delfinansiering. Dessutom står Ukraina själv för en del av finansieringen och resten finansieras av tredje långivare.
Vi väntar nu på ett utlåtande från EBRD. Europeiska unionen ger ut enormt mycket pengar, hundratals miljoner per år I bidrag till Östeuropa, länder i det tidigare Sovjetunionen, för att se till att osäkra kärnkraftverk antingen stängs eller görs säkra igen. Jag hänvisar till de många diskussioner vi haft med varandra om Kosloduy, om Mochovse, och så vidare. Det berör oss alla. Vi tar inte lätt på saken och vi är inga pionjärer som enbart vill främja kärnenergin. Men här står vi verkligen inför ett jättelikt dilemma där, vilket just har sagts, internationella experter just nu på nytt anger att kärnkraftverket i Tjernobyl, närmare bestämt enhet nr. 3, inte är säkert. Vi har alltså inte så väldigt mycket tid till diskussioner längre. Vi måste agera. Kommissionen kommer att ta sitt ansvar för detta.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionär Van den Broek.
Jag har mottagit 6 resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag klockan 12.00.
Jag förklarar debatten avslutad.

Handlingsplan för innovation
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0269/97) från Rovsing för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens meddelande om första handlingsplanen för innovation i Europa - Innovation i tillväxtens och sysselsättningens tjänst (KOM(96)0589 - C4-0624/96)

Rovsing
, föredragande. (DA) Herr ordförande! På toppmötet i Florens i mars 1996 angav Europeiska rådet att kampen för sysselsättningen fortsättningsvis skulle ha högsta prioritet i unionen och medlemsstaterna. Som ett led i strategin har Europeiska rådet, för att nå detta mål, uppmanat kommissionen att utarbeta en handlingsplan för åtgärder som kan sättas i verket på innovationsområdet. Parlamentet är överens med kommissionen om att detta område är viktigt. Det berör sysselsättningen och inkomsterna i Europeiska unionen.
Det efterindustriella och kunskapsbaserade samhället har uppfyllt en stor del av medborgarnas grundläggande behov. Företagens och de offentliga institutionernas stora utmaning är nu att skapa kvalitet och inte bara kvantitet. Denna uppgift kommer att i grunden skilja sig från uppgiften att bygga upp ett massproduktionssamhälle. Teknisk utveckling och förändringar i den sociala och institutionella ramen har ofta snabbt eliminerat grunden för ett företags affärsidé. Uppgifter om de socioekonomiska aspekterna på det femte ramprogrammet, som kommissionens GD XII presenterade i januari 1997, avslöjar oroande drag vad beträffar Europeiska unionen. Den genomsnittsliga arbetslösheten i EU är 10 %.I USA och Japan ligger denna siffra på 6 respektive 3 %. Enligt de senaste bedömningarna finns den verksamhet där sysselsättningen i Europa kommer att stiga betydligt inom områden där det krävs höga kvalifikationer och att arbetstillfällena snarare kommer att skapas inom tjänstesektorn än inom tillverkningsindustrin. Statistiken visar att det tekniska gapet mellan de utvecklade och de mindre utvecklade regionerna inom den Europeiska unionen är dubbelt så stor som samhörighetsgapet, och mycket tyder på att skillnaden kommer att öka ytterligare.
I betänkandet understryker vi att att små och medelstora företag kan behöva särskild uppmärksamhet.Allmänna instrument, skatteincitament, gemensamma industriforskningsprojekt ochtillämpning av resultat lämpar sig bättre än fastlagda kvantifierade mål inom de specifika programmen. Dessa åtgärder ligger emellertid utanför kommissionens befogenheter. Både innovationsindikatorerna och finansieringen bör utvecklas. Erfarenheten visar att bristande tillgång till finansiering sällan utgör det största hindret för innovation, även om den ofta används som ursäkt. Däremot kan rätt finasiering vara avgörande för om nya företag ska lyckas eller ej. Det finns gott om riskvilligt kapital i Europeiska unionen, men innovationerna uppfyller inte alltid marknadens krav. Det riskvilliga kapitalet och innovationerna skulle få upp ögonen för varandra om den riskvillige parten överbevisades om att eventuella kunder och andra intresserade parter tror på det nya företaget och om företagaren eller innovatören förstod att den riskvillige investeraren önskar en rimlig kompensation för sin investering. Utbildning av riskvilliga investerare och finansiärer är nödvändig för att de skall få upp ögonen för de nya affärsmöjligheterna.
Det är fel att tro att Europeiska Unionen kan lösa arbetslöshetsproblemet. Det är framför allt en uppgift för de enskilda medlemsstaterna. Vi skall inte inbilla våra medborgare att Amsterdamfördraget kan lösa sysselsättningsproblemet i Europa. Det kan bara i begränsad omfattning medverka till det.
I vårt betänkande framhäver vi att medlemsstaternas innovationspolitik är en väsentlig del av utbildningssystemet, och bland annat hänvisar vi också till att varken lagstiftning eller åtgärder på kort sikt kan bidra till en äkta innovationskultur. Vi har också den uppfattningen att en hög miljöstandard kommer att främja innovation inom nya tekniker, till stort gagn för mänskligheten. Vi uppmanar bland annat kommissionen att prioritera sina förslag och till att göra forskningen inom EU mer innovationsinriktad.
Till sist uppmanar vi medlemsstaterna att se över kurser och undervisningsmetoder för att stimulera kreativitet och företagsamhet i ett så tidigt skede som möjligt och överväga vilka ändringar som krävs inom lärarutbildningen. Vi uppmanar till att skapa större rörlighet för folk mellan universiteten och industrin och att överväga gynnsammare skattevillkor för investerare i innovativa projekt eller företag. I vårt förslag understryks till sist en önskan om att ge kommissionen större befogenheter att styra forsknings- och utvecklingsprojekten inom ramprogrammen, på ett sådant sätt att kommissionen kan ändra projekten och sätta igång nya när utvecklingen inom grundforskningen och ny teknik gör det relevant.

Watson
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden, Rovsing, till ett utmärkt betänkande. Det är ett som varit till stor nytta vid våra diskussioner. Det är på sin plats att den första åtgärdsplanen för innovation i Europa kommer från Florens, som var centrum för så mycket av den tidiga europeiska civilisationen.
Vi är medvetna om att sambandet mellan forskning, teknisk utveckling och innovation å den ena sidan, och skapande av arbetstillfällen å den andra, är mycket starkt. Vi är också medvetna om att Europeiska unionen är mindre effektiv än sina konkurrenter vad gäller att utnyttja de idéer vi har. Vi uppvisar faktiskt för närvarande ett underskott på 24 miljarder ecu i hi-tech-handeln med Japan och USA. Vi behöver utan tvekan utbildning och färdighetsutveckling. Vi behöver utan tvekan, och ser, benchmarking av våra företag. Vi behöver utan tvekan bättre finansieringsmöjligheter för små företag.
I allt väsentligt kommer detta att ske på individuell, lokal och nationell nivå, men det är viktigt att unionen skapar den operationella miljön. Det kan den göra inom sådana områden som konkurrens, immateriell egendom och den inre marknadens funktion. Denna åtgärdsplan är bra och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i detta parlament välkomnar den.
Men vi måste prioritera i högre grad, något som inte är lätt för kommissionen men som är nödvändigt, för att skapa fler möjligheter att tillhandahålla aktiefinansiering och arbeta med den europeiska bolagsstadgan. Det finns mycket att vinna. Den store jätten, IBM, tittade nyligen på ett litet belgiskt företag då de letade efter röstigenkänningsteknologi. Uppenbarligen finns det mycket som kan göras i Europa. Mycket mer kommer att åstadkommas genom program som detta än vad som någonsin kommer att åstadkommas genom det sysselsättningspaket som håller på att bearbetas av Europeiska rådet, för att övertyga våra medborgare om att vi gör någonting åt sysselsättningen.
Jag välkomnar detta betänkande och anser att parlamentet bör lägga ner ordentligt med tid på att följa upp vad kommissionen gör och på att säkerställa att vår innovationspolitik, som verkligen kommer att gynna uppkomsten av arbetstillfällen, kommer att föra oss framåt in i det nya århundradet.

Caudron
Fru kommissionär, herr ordförande, kära kolleger! Jag har utsetts till föredragande om situationen och framtiden för den europeiska industriella konkurrenskraften och jag arbetar därför ihärdigt med detta viktiga ärende. Jag kan också säga att jag är en ivrig Internetanvändare och därför mycket medveten om betydelsen av detta verktyg, men också om våra stora förseningar på detta område.
Jag läste därför med stort intresse vår kollega Rovsings betänkande och jag kan säga att jag och den socialistiska gruppen ansluter oss till ett stort antal av dessa konstateranden, reflexioner och förslag.
Jag kan också säga honom att jag kommer att ta med en del av dessa i mitt eget betänkande som kommer om några månader.
Med de få minuter jag förfogar över vill jag gå till det viktigaste i telegramstil utifrån tre punkter.
Punkt ett: det finns inom Europeiska unionen - Ni har sagt det och alla har sagt det - en brist på innovation som är konsekvensen av den relativa minskningen av vår forskningsansträngning, trots initiativ från Europeiska kommissionen. Denna brist är utan tvekan en av anledningarna till den ökade arbetslösheten i Europeiska unionen de senaste åren och situationen har förvärrats på grund av stora förseningar på området ny teknik - ett område jag också känner till väl - framförallt utvecklingen bland befolkningen och särskilt ungdomarna, genom våra nationella utbildningssystem. Om man lägger till, vilket man har kunna säga eller läsa på flera ställen, att på dessa områden - datateknik, kommunikation - befinner vi oss fortfarande på sätt och vis på stenåldern och att vissa länder kommer att gå från stenåldern till det tredje årtusendet inom de närmaste tio eller tjugo åren, bedömer man behovet och betydelsen av de ansträngningar som behöver göras i Europa för att öka forskningen, utveckla ny teknik och främja innovation, särskilt på kommunikationsområdet. För detta krävs större budgetar, det är alla överens om, men också prioriteringar i våra åtgärder, ett förslag som jag också ansluter mig till.
Låt mig säga att vi kanske överallt i Europa måste placera alla på Internet och särskilt högre tjänstemän och ekonomiska och politiska ledare, som ofta talar om saker de inte känner till eftersom de inte personligen tillämpar dem eller för att de låter sitt sekretariat tillämpa dem. Det här är för mig en verklig, ny och stor tjänst som skall utvecklas, vare sig man kallar den allmän, av allmänt intresse eller offentlig.
Fru kommissionär, herr ordförande, mina kära kolleger, man talar i dag mycket om sysselsättningen. Men sysselsättningen kräver en ekonomisk tillväxt som själv går via forskning, teknisk utveckling och innovation. Mina kära kolleger, mina damer och herrar i kommissionen och herrar och fruar ministrar - som inte är representerade i kväll - vi måste kanske kämpa mot varje form att frestelse eller försök till budgetmässig malthusianism.

Haarder
Herr ordförande! Vi i Europa är experter på att konsumera, men dåliga på att investera. Vi är experter på att ta pengar från företagen, varefter vi tar fram stödprogram som för tillbaka en del av pengarna. Vi är experter på att beskatta initiativ och dåliga på att belöna dem. Vi ligger långt efter USA och Japan vad gäller teknisk innovation. Vi har bara två företagsforskare per tusen medarbetare, när USA och Japan har sex. Därför har vi i Europa dubbelt så hög arbetslöshet som USA och tre gånger så hög som Japan. Vi har med andra ord "innovationsvärk" . Vi har problem med att vara beredda på förändringar, vilket vi gör mycket sämre, kanske därför att vi i Europa dyrkar rättigheter i stället för tillskyndan och regler i stället för möjligheter.
När vi lamslår eller begränsar innovationen, så begränsar vi också skapandet av arbetstillfällen. Men de som klamrar sig fast vid den gamla tidens yrken, skapar begränsningar för framtidsyrkena. Vägen till flera arbeten, bättre arbetsplatser och bättre miljö och arbetsmiljö är innovation. I Christian Rovsings utmärkta betänkande understryks med rätta att nydaning inte skapas med lagar och bestämmelser, utan man kan i stället ta bort bördor och besvär och främja ett konkurrenskraftigt företagsklimat på ett sätt som belönar, och man kan belöna förnyelsen.
Dessutom kan vi göra något för utbildningen och forskningen. Vi kan utveckla en självständighetskultur, och de europeiska institutionerna skall också själva leva upp till detta, som predikar för andra. Detta gäller även det här parlamentet, där jag själv har den äran att ansvara för teknisk förnyelse i samband med de nya byggnaderna, men det gäller också t ex europaskolorna, som borde vara en förebild, men som tekniskt sett absolut inte är någon förebild, kanske därför att de lyder under en centralistisk ledning.

Marset Campos
Herr ordförande! Vår grupp uppskattar verkligen Rovsings betänkande. Vi anser att det är rättvisande i sin helhet och vi anser också att det meddelande som kommissionen presenterat är ett positivt steg. Vi delar de uppskattningar Rovsings ger uttryck för om otillräckligheten i meddelandet och om nödvändigheten att fastställa prioriteringar och tydliggöra den Europeiska unionens åtaganden.
Men det finns vissa motsägelser, dubbeltydiga aspekter, som gör att vår slutliga uppfattning inte är helt positiv:
För det första försvaras att innovationen kommer att få en ökad sysselsättning till följd samtidigt som de statistiska uppgifterna för de senaste 25 åren av innovation och sysselsättning visar på det motsatta. Ökningen i tillverkningskapacitet per timme innebär en minskning av arbetstillfällen.
För det andra pläderas det för en europeisk politik som syftar till att förbättra forskningsstrukturen, vilket vi anser vara riktigt, och också förhållandet till små och medelstora företag. Men ramprogrammens utveckling de senaste åren gör att det finns en ökad koncentration av resurser i få spetsregioner och en privilegierad vinkling till stora industrier.
För det tredje anser vi också att även om kommissionen föredrar större investeringar och som innebär en förbättring av beviljade fonder, finner vi dock att Maastrichtkriterierna lägger budgetrestiktioner även på forskning, totalt sett och i varje land.'
För det fjärde sägs det att det behövs ett gynnsamt klimat, men utbildningen av elever innefattar en ökning av konkurrenskraft, individualism och det kan vara till förfång för nämnda gynnsamma klimat.
Och slutligen anser vi att man måste ta större hänsyn till arbetarna, fackföreningarna, företag och annat för att kunna skapa denna miljö för teknologisk innovation.

Buffetaut
Herr ordförande, mina kära kolleger! Europeiska unionen intar en särskild plats i den industrialiserade världen. Tyvärr är det en plats med en särskilt låg tillväxt och särskilt hög andel arbetslösa. Under dessa omständigheter är innovation en nödvändighet, inte bara nu utan även för framtiden.
Rovsings betänkande understryker med rätta den relativa svagheten i de forsknings- och utvecklingsansträngningar som görs i Europa jämfört med i Förenta staterna eller Japan. Även om detta är lätt att konstatera måste man finna lösningarna. I det sammanhanget vill jag erinra om att innovationen framförallt är en affär för företagen och de människor som arbetar där. Som utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi mycket riktigt påpekar är inte de offentliga myndigheterna, vare sig de är regionala, nationella eller europeiska bäst placerade för att besluta om den kompetens och de kvalifikationer som krävs för företagen.
Den offentliga maktens roll på detta område, liksom på många andra områden, är att skapa en miljö som är gynnsam för företagens innovation. Det är när hela samhället har en företagsanda, med de risker och den innovation det innebär, som företagen verkligen kommer att kunna utveckla en dynamisk forskning och utveckling. Det viktigaste är alltså att den nationella lagstiftning som tillämpas på patent och know-how främjar innovation, men också att skattetrycket inte är outhärdligt eller nedslående för företagen som inte längre skulle ha möjlighet att investera i forskning och utveckling. Vi kan därför glädjas åt att föredraganden själv understryker nödvändigheten av att undvika överdrivna bestämmelser.
Motiveringen betonar starkt de små och medelstora företagens betydelse. Denna roll är riktig men låt mig även understryka de stora företagens viktiga roll i sammanhanget. Man skulle sannolikt även ha behövt ta upp frågan om tekniköverföring och samarbete mellan små och stora företag, bl.a. mellan stora företag och legoföretag. När det gäller de små och medelstora företagen måste vi påpeka att dessa ofta redan anser att nivån på den nationella kompetensen är mycket avlägsen. Desto mer som gemenskapens kompetensnivå förefaller dem ännu mer avlägsen. På detta område liksom på andra måste subsidiaritetsprincipen inte bara tas upp utan även respekteras.
Avslutningsvis skulle jag vilja insistera på det faktum att innovationen bara kan utvecklas i ett ekonomiskt och socialt klimat som är gynnsamt för företagen och att det är fruktlöst att förespråka ansträngningar på detta område och uppfinna stöd och incitament om den ekonomiska politiken, instängd i en trång monetarism, är negativ för tillväxten. Innovationen - och jag upprepar det - är i första hand en fråga för företagen och de människor som får dem att överleva.

Bogerd-Quaak
Herr ordförande, kolleger! Denna debatt handlar om ett ovanligt intressant ämne. I denna debatt vill jag framföra ett par punkter som jag personligen tycker är väldigt viktiga. De återfinns också i kommissionens meddelande och i föredragandens utmärkta betänkande.
Finansieringen av innoverande företag och särskilt av unga nyföretagare och framförallt pådrivande företag med hjälp av deltagande och riskvilligt kapital är en av nycklarna till innovation. Av undersökningar vet vi att innovationer främst står att finna hos dessa unga, nya företag. Det talas här om att starta en debatt. Om vi inleder en debatt med varandra så skulle jag gärna i denna debatt vilja nämna bankernas och de stora pensionsfondernas roll. Där finns det ovanligt mycket resurser. Jag tror att de kan utnyttjas bättre och jag tror att denna debatt kan vara ett utmärkt medel att få bankerna till detta.
Dessutom vill jag återigen rikta uppmärksamheten motden europeiska bolagsstadgan. Det har redan nämnts här. Det har ofta tagits upp i parlamentet. Det är också ovanligt viktigt, utbildningens funktion, den funktion som kombinationen universitet och näringsliv har och last but not least tror jag att särskilt de små och medelstora företagen kan spela en viktig roll i denna innovation dit vi alla vill. Därför vill jag som allra sista punkt hänvisa till skrivelsen från kulturutskottets ordförande som är rädd för att vi bara fortsätter att prata och uppmanar oss att handla också. Jag tror att det är det budskapet vi här måste ta till oss.

Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle vilja tacka parlamentet för det intresse det visat för den första handlingsplanen för innovation. Den har granskats noggrant eftersom tre utskott, utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media samt utskottet för sysselsättning och socialfrågor lämnat sina yttranden till utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi.
Mitt tack går till att börja med till Rovsing för kvalitén på hans betänkande. Det är stimulerande i sin kritiska del och motiverande för kommissionen eftersom den uppmanas att göra mer, bl.a. inom finansiering av innovationen och beträffande förvaltning av gemenskapens program för forskning och utveckling.
Kommissionen är mottaglig för föredragandens rekommendation som uppmanar den att göra prioriteringar på fyra punkter. Kommissionen delar föredragandens uppfattning när det gäller hur frågorna om finansiering av innovationen skall prioriteras. Det gäller som ni just påpekat en omfattande fråga för det ursprungliga inrättandet av företagen, riskkapital, transeuropeiska kapitalmarknader för företag med stark tillväxt, stock options , finansiering med egna medel, etc. Kommissionen inledde den 1 juli 1997 ett pilotprojekt Hightech, Innovation and Technology Equity Capital , i samarbete med Europeiska investeringsfonden för att uppmuntra de privata investerarna inom riskkapital att investera i inledningsfasen av tekniskt innovativa projekt. Projektet mottogs mycket positivt och på två månader har en rad fonder åtagit sig att öka sina åtaganden. Europeiska investeringsbanken och Europeiska investeringsfonden borde dessutom i framtiden, i enlighet med resolutionen om tillväxt och sysselsättning från toppmötet i Amsterdam, bidra till att förbättra innovationspotentialen i unionens företag.
Den andra punkten gäller immaterialrätt och är en av kommissionens prioriterade punkter. Kommissionen antog för övrigt den 25 juni 1997 grönboken om patent inom gemenskapen och patentsystemet i Europa. Denna grönbok borde ge upphov till en omfattande debatt och leda till åtgärder som gör det möjligt att på ett grundläggande sätt förbättra det nuvarande systemet för skydd av patent. Och ni vet att på detta område finns det mycket att göra. Jag räknar med parlamentets stöd i denna åtgärd som blir fullständigt avgörande.
Kommissionen har även för avsikt att inrätta en tjänst med stöd och information om frågor som rör immaterialrätt för det femte ramprogrammet. Det är väsentligt att resultaten som finansieras av offentliga medel bättre utnyttjas och denna tjänst borde bidra till detta.
Tredje punkten: det femte ramprogrammet borde innebära en ny inriktning mot innovation för gemenskapens forskningspolitik. Innovationen bör blir ett område som integreras i temaprogrammens drift. Programmet "Att uppfinna och få de små och medelstora företagen att delta" borde se till detta inom ramen för sin koordinationsoch stödroll och samtidigt bedriva sin egen verksamhet. Genom att sammanföra två teman, "innovation" och "små och medelstora företag" , i ett och samma program borde det blir möjligt att i större utsträckning öppna ramprogrammet mot de små och medelstora företagen och i högre grad låta dem få åtnjuta sina resultat genom att bättre utvärdera deras behov. Förbättrade metoder för förvaltning av ramprogrammet borde förenkla nyinriktningen av de program eller projekt som är under verkställande beroende på tekniska och sociala krav.
En fjärde punkt slutligen: kommissionen är övertygad om vikten av den kulturella och undervisande dimensionen. Det är ett av de teman som handlingsplanen satsar på. Konkurrenskraft och sysselsättning i Europa gäller tillgång till information, kunskap och anpassningsbarhet. Genomförandet av förslagen i vitboken om undervisning och utbildning, bl.a. Erasmus och praktik, eller pilotprojekt som initiativet "att lära i informationssamhället" borde bidra till att främja innovation och att demokratisera bilden.
Sammanfattningsvis har debatten kring grönboken och publiceringen av åtgärdsplanen bidragit till att öka medvetandet om betydelsen av innovation för företagens konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning. Rovsings betänkande ger ett kritiskt och berikande stöd till kommissionens åtgärd. Det uppmuntrar kommissionen att fortsätta ansträngningen och t.o.m. gå längre på vissa punkter. Parlamentets rekommendationer och förslag kommer att beaktas av kommissionen när åtgärdsplanen skall genomföras och toppmötet i Luxemburg om sysselsättning skall förberedas.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionär Cresson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Import av freonprodukter från Kina och Ryssland
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor:
B4-0522/97 - O-0106/97 från Teverson och Eisma för ELDR-gruppen till kommissionen om olagligt nätverk för import av freonprodukter från Kina och Ryssland till Europeiska Unionen och-B4-0523/97 - O-0107/97 från Dupuis och Macartney för ARE-gruppen, till kommissionen om olaglig import av CFC.
Teverson
Herr ordförande! En av de saker som imponerade mest på världen när det gäller globala miljöåtgärder var Montrealprotokollet - överenskommelsen, unik på den tiden, mellan 24 länder om att arbeta för ett förbud mot freonprodukter. Det antalet har nu ökat till 163 länder och produktion är nu faktiskt förbjuden i Europeiska unionen och i OECD-länderna och kommer att förbjudas i utvecklingsländer från år 2010.
Det protokollet utgjorde resultatet av en unik kombination av beslutsamhet mellan icke-statliga organisationer, regeringar och näringslivet att lösa ett viktigt miljöproblem. Men det goda arbetet har, som vi sett av ett antal rapporter under senare tid, underminerats av smuggling, som uppskattas till omkring 20 000 ton om året, en tredjedel av världshandeln, vilket i mycket betydande grad underminerar den lagliga industri som försöker tillhandahålla ersättningsprodukter.
Europa har beskrivits såsom översköljt av illegala freonprodukter. Dessa har huvudsakligen kommit från Ryssland, ofta ommärkta som återvinningsprodukter - Ryssland tycks handla i strid med Montrealkonventionen - och från Kina, där produktionen faktiskt ökar. Lösningen måste ligga i ett förbud mot försäljning av inte enbart oförädlade freonprodukter, vilket är viktigt och en sak som Europeiska kommissionen och ett antal europeiska länder tagit sig an i ganska betydande utsträckning, utan ett totalförbud på grund av problemet med ommärkning och bristande kontroll. Eftersom denna försäljning försiggår måste man också tillämpa ett globalt licensieringssystem, som tar fullt ansvar och är fullständigt möjligt att spåra.
Personligen har jag alltid varmt förfäktat subsidiaritetsprincipen vid europeiskt beslutsfattande, men detta är ett område inom ett globalt miljöproblem där det inte finns någon plats för subsidiaritet. Europa, ministerrådet, kommissionen och parlamentet borde arbeta tillsammans för den högsta standarden, för att säkerställa att Montrealprotokollets principer inte undermineras utan snarare stärks. Industrin står bakom detta. Framtida generationers hälsa, i all säkerhet på det norra halvklotet, hotas i allvarlig grad av denna smuggling och fortsatta användning av freonprodukter. Jag vill fråga kommissionen, som varit en varm reformförespråkare, vilka åtgärder den tänker vidta för att stoppa denna smuggling av freonprodukter till Europeiska unionen.

De Lassus
Herr ordförande! Vi kontrollerar i allmänhet noggrant de åtgärder som kommissionens avdelningar vidtar och rekommenderar dem ofta att visa prov på större styrka.
I det ärende där vår kollega just lämnat upplysningar, måste man däremot uppmana parlamentet att lyckönska avdelningar som ofta är i en svår position eftersom de när det gäller kampen mot bedrägeri måste avslöja bedrägerier som ofta mer eller mindre täcks av medlemsstaternas myndigheter.
Vår grupp önskar alltså att dessa avdelningars åtgärder stöds av hela parlamentet. Jag erinrar om att produktion av freon är förbjudet sedan 1995 i Europeiska unionen och är det i allmänhet också i samtliga industriländer och kommer att bli det i samtliga utvecklingsländer efter år 2010. För närvarande accepterar vi import av dessa produkter till Europeiska unionen på grundval av ett system med kvoter. Men dessa kvoter måste respekteras! Men vi ser tydligt att bristen på internationellt tullsamarbete och den otillfredsställande kvalitén på samarbetet mellan medlemsstaternas tullar i ärenden som gäller miljön skapar hål i det skydd som våra länder borde ha rätt till.
UCLAF: s ingripande är alltså en stor seger då samordningen på EU-nivå tycks ha burit frukt. Gruppen europeiska radikala alliansen uppmanar parlamentet att verka för ett totalt förbud mot import av freon till Europeiska unionen. Vi uppmanar kommissionären och kommissionen att arbeta tillsammans med parterna i Montrealprotokollet för att inrätta ett system med mycket stränga sanktioner mot bedragarna.

Cresson
Mina damer och herrar! Europeiska kommissionen informerades redan för någon tid sedan om illegal handel med substanser som minskar ozonlagret och vidtog då - och fortsätter att vidta - åtgärder på olika nivåer.
Europeiska kommissionens enhet för bekämpning av bedrägeri ingrep som ni sade för att inleda och samordna undersökningar med medlemsstaternas tullavdelningar. Dessa undersökningar har nyligen lett till att man upptäckt illegal import i flera medlemsstater (Tyskland, Nederländerna, Belgien) av ca 1 000 ton freon och halon av kinesiskt ursprung. Varorna har beslagtagits och personerna som misstänks för bedrägeri har gripits. Andra undersökningar om händelser och om produkter av olika slag och härkomst pågår. Samtidigt har flera initiativ tagits för att förstärka kontrollsystemet och spåra eventuella illegala importkällor. I dagarna studerar bl.a. parterna som undertecknat Montrealprotokollet om substanser som försämrar ozonlagret detta problem, inom ramen för tioårsjubiléet, och diskuterar ett förslag som syftar till att tvinga samtliga parter att inrätta ett system med licenser för export och import av detta slag av substanser. Europeiska gemenskapen förvaltar redan ett system med kvoter och ett system med licenser för import av dessa substanser men samtliga parters ansträngningar måste självfallet samordnas för att förhindra illegal handel.
Kommissionen har för avsikt att vid revideringen av rådets förordning 3093/94 om dessa substanser föreslå ett förbud mot försäljning och användning av freon, vars tillverkning redan är förbjuden sedan 1995. Förbudet mot försäljning skulle avskaffa efterfrågan och därmed frestelsen med illegal handel. Samtidigt har Europeiska unionen till samtliga industriländer, enligt Montrealprotokollet, överlämnat ett förslag som även det är under diskussion. Förordningen tvingar medlemsstaterna att fastställa avvärjande sanktioner om dessa bestämmelser inte följs men det åligger naturligtvis dem att effektivt tillämpa dessa sanktioner.

Bowe
Herr ordförande! Det glädjer mig att höra vad fru Cresson säger. Det är sannerligen något annat än vad kommissionen sade förra året, när Bjerregaard talade om saken i fråga.
För det första måste jag välkomna rapporten från Miljöutredningsbyrån, som avslöjat denna handel och gett obestridliga bevis, vilket innebär att kommissionen måste agera mot denna illegala handel.
Trots rapporten och frågorna från Institutet för internationella affärer, och frågor som jag själv och andra ledamöter ställt tidigare, har kommissionen tagit tid på sig att agera i denna fråga. I maj förra året sade Bjerregaard faktiskt, " vi är självklart intresserade av att studera rapporter från Förenade kungariket, men vi måste se om det finns tillräckligt med information för att föra frågan vidare. Det gläder mig att höra att kommissionen äntligen för frågan vidare - äntligen - men inte tillräckligt långt! Var och en som studerat denna handel har mycket tydligt sett att detta utgör ett klassiskt exempel på verksamhet omfattande illegal brottslighet och illegal handel i allmänhet. Kommissionen måste inte bara vidta åtgärder mot efterfrågan, den måste också vidta åtgärder mot tillgången. Det finns utan tvekan alternativ för allaexisterande användningsområden, och kommissionen har varit långsam med att förbjuda användning och försäljning av freonprodukter inom gemenskapen. Men frågan är inte utagerad med det, fru Cresson. Ni måste dessutom vidta åtgärder mot tillgången.
Världsbanken har en plan att köpa upp nästan hälften av världsproduktionen i Ryssland, vilket endast kostar 27 miljoner dollar, men gensvaret från medlemsstaterna har varit dåligt hitinitills. Storbritannien har erbjudit 3 miljoner dollar, Danmark har erbjudit 2 miljoner dollar, Norge - man är inte med i unionen men det är åtminstone ett ansvarstagande land - har erbjudit 2 miljoner dollar. Amerikanerna har också erbjudit pengar.
Jag vill uppmana kommissionen att lägga hela sin styrka och hela sin vikt bakom detta förslag att köpa ut denna produktion, att isolera den återstående produktionen i Kina och att säkerställa att denna illegala handel stoppas. Ni kan köpa ut den - det kostar en struntsumma. Varför har kommissionen inte gjort det? Varför har den inte agerat i de europeiska medborgarnas intresse, som svar på anmodanden från deras representanter, såsom jag och andra, som har ställt frågor tidigare? Den har tagit tid på sig att agera och konsekvenserna är allvarliga.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Två självklara sanningar till att börja med. Alltid när det genom att kringgå lagar går att tjäna pengar är kriminaliteten inte långt borta. För det andra; det faktum att UCLAF, Europeiska kommissionens bedrägeribekämpningsenhet, genomskådat dessa kriminella manipulationer bevisar att kontrollen fungerar.
Illegal import från Kina, eventuellt även från Ryssland, står i denna muntliga fråga i förgrunden. I Tyskland upptäcktes just i dagarna en illegal import av 1 000 ton freoner från Förenade kungariket till Tyskland. Dessutom känner man till att några andra länder i Central- och Östeuropa inte håller sig till överenskommelsen om att sluta producera och använda freon. Freon är avslöjad som förstörare av ozon. För tio år sedan undertecknade 24 stater och Europeiska unionen Montreal-protokollet. Målet var och är att stegvis sluta producera freon och att stegvis låta bli att använda ytterligare ämnen som i högsta grad skadar ozonskiktet.
Sedan 1996 är freon förbjudet i industriländerna. Trots detta produceras världen över årligen fortfarande ca 240 000 ton. I världen ökar förbrukningen per år fortfarande med ca 4 % framför allt i utvecklingsländerna- Även här i Europa kan i befintliga anläggningar, t.ex. i kondensatorer, freon ännu inte helt undvikas, men inte av kostnadsskäl. Att ersätta freonet i alla dessa anläggningar skulle i och för sig sluka enorma summor, men nej det är av miljöskäl. Det finns i hela världen inte tillräckligt med anläggningar för att ta hand om dessa gamla lager av freon utan att skada miljön. För att tillfredsställa detta ersättningsbehov finns det s.k. kvotsystem och i resolutionsförslaget, som vi i morgon skall rösta om, kommer vi inte att kunna rösta ja till punkt 6 i detta förslag, eftersom man ju här undrar, var de mängder tar vägen, som man inte kan ta hand om?
Vi i Europa måste inte endast sörja för att befintliga lagar och avtal följs och att brott bestraffas strängt, vi måste även göra allt för att förmå utvecklingsländerna och länderna i f.d. östblocket att tidigare avstå från att använda freoner än år 2010 - som planerats hittills. För detta behöver de vårt ekonomiska och tekniska stöd. Vi måste även satsa allt på att minska användningen av ytterligare ozonskadliga ämnen. Det är framför allt metylbromid, som fortfarande innehåller två tredjedelar av freonets potentiella skadeeffekt och som framför allt i utvecklingsländerna används i jordbruket.
Detta gäller även för de delhalogenerade fluorkolväteämnena, HCFC, som emellertid i ökad grad över hela världen används i stället för freoner och vars skadeeffekt visserligen är endast 20 % av freonernas. Därför kan vi till punkt 7 i förslaget inte heller rösta ja till att inkludera HCFC. Det skulle vi vilja ha bort, eftersom det helt enkelt inte är möjligt.
Världen över finns det motstånd mot ett tidigare borttagande av dessa ämnen. Europeiska unionen borde här, som redan beslutats, föregå med gott exempel.

Eisma
Herr ordförande! Under den minut jag har till mitt förfogande kan jag bara säga att jag är djupt oroad över den illegala handeln. Ytterligare 96 000 ton freoner och i juli upptäcktes att illegal handel drivits med 150 ton av dessa farliga ämnen och de kommer särskilt från Kina och Ryssland. Jag har dock inte helt och hållet förstått vilka särskilda åtgärder och sanktioner som kommissionen nu vill ålägga de som handlar med dessa illegala ämnen. Kanske skulle kommissionen ta sig en titt på det igen. Om jag förstått kommissionen rätt kommer den att under konferensen i Montreal, som avslutas I morgon, även att föreslå att all försäljning och användning av freoner förbjuds, alltså i hela världen. Jag skulle dock gärna även vilja veta, och jag ställer återigen frågan till kommissionen, om de under den enda dag som återstår av konferensen även vill förbjuda ersättningsprodukterna för freon och även metylbromid. Jag hoppas att vi får en rapport från denna Montrealkonferens och de insatser kommissionen gjort och vi frågar därför också: kan vi så snabbt som möjligt få ta del av den rapporten så att vi vet vad kommissionen gjort?

Gahrton
Herr ordförande! Som flera talare redan har nämnt, kommer en del - en ganska stor del faktiskt - av den illegala importen av freoner från Kina; en del kommer också från Ryssland. För ett tag sedan berättade tyska tidningar om hur en försäljare av brandsläckningsmaterial har blivit arresterad för att han illegalt har importerat freoner just från Kina. De vinster som man kan göra på detta tycks uppgå till omkring 300 procent, och det nämns siffror som 10 000 ton illegala freoner som skulle importeras till Europeiska unionen varje år. Detta är således ett ganska allvarligt problem som alla har understrukit här i debatten. Frågan är hur man skall komma ur det.
Världsbanken försöker ju, som någon talare också nämnde, köpa ut dem som producerar dessa ämnen, t.ex. genom 140 miljoner DM till Ryssland för att man skall låta bli att producera det som man enligt avtal har förbundit sig att inte producera. Det kanske är en tvivelaktig metod, men ändå måste man fråga sig om det inte är en nödvändig metod. Eftersom nu u-länderna har rätt att producera freoner ända fram till år 2010, finns det kanske ingen annan väg än att köpa ut dem på ett eller annat sätt. Det vore intressant om kommissionen har funderat över detta, dvs. hur den ställer sig till Världsbankens projekt och om den är beredd att stödja det. Är kommissionen vidare vad gäller Kina beredd att ta upp speciella överläggningar med den kinesiska regeringen för att se om de kinesiska myndigheterna kan vara behjälpliga i att stoppa detta redan vid källan.

Graenitz
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Det smugglas varor när man vet att man kan tjäna mycket pengar. Nu är de smugglade freonerna som hittats säkert bara en del av det som smugglas inom unionen. Min kollega Bowe har påpekat det. Även jag har i det sammanhanget ställt en rad frågor till kommissionen, eftersom ju ryktena om smuggling ständigt dyker upp. De smugglas inte för att de i sig är så mycket värda, utan därför att tillverkningen är förbjuden, utan också för att det finns en rad instrument, apparater som inte fungerar utan freon.
Det är, tror jag, den springande punkten som vi måste ta hänsyn till. Det räcker inte att förbjuda tillverkningen. Det räcker inte att förbjuda försäljning. Det räcker inte att förbjuda import. Man måste även arbeta på att alla dessa apparater som i dag fortfarande drivs med freon stegvis nedmonteras, ändras, ersätts av nya. Det är säkert även ett område där forskningen måste engagera sig intensivt, inte bara med att hitta utbytesämnen, utan även med ersättningsinstrument, ersättningsapparater. Om någon har en bil som kyls med freon kostar det att byta ut en sådan kylanläggning mer än 200 dollar. För detta pris kan man i USA faktiskt köpa en bil.
Det betyder således att man exakt måste starta där, om vi verkligen vill att detta ämne som på sikt skadar ozonskiktet, totalt skall dras in. Många av oss kommer inte uppleva att ozonskiktet har återhämtat sig så pass att det åter motsvarar 1970 års läge. Jag tror att det även kommer att bli nödvändigt att öka kontrollerna i medlemsstaterna, att noga iaktta kvoterna och eventuellt även skaffa fler instrument liknande dem som finns i USA för att hitta smugglade freoner.
Även detta skulle vara ett viktigt steg, men allt detta kan endast vara en åtgärd för att garantera en snabbare avveckling. Såvitt jag vet förbereds för närvarande ett dokument i generaldirektorat XI som även skall göra det möjligt för unionen att snabbare avveckla de delhalogenerade klorfluorkolväteämnena. Här borde vi alla samarbeta både när det gäller investeringar och att hitta utbytesämnen.

Cresson
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skall försöka besvara de frågor som ställts vilket gör det möjligt för mig att precisera kommissionens ståndpunkt. Vissa av er har frågat om den exakta omfattning av denna handel. Redan för en tid sedan inlämnades klagomål om illegal import av freon och industrin uppskattade att handeln kunde omfatta 10 000 till 15 000 ton per år. En icke-statlig organisation Environmental Investigation Agency , som huvudsakligen sysslar med dessa problem, hänvisar till en omfattning på mellan 6 000 och 20 000 ton.
Andra har undrat över vilka medel kommissionen förfogar över för att vidta rättsliga åtgärder mot de kunder som är delaktiga i denna slags handel. Uppföljningen av brotten mot den europeiska lagstiftningen - dvs. skyldigheten att inrätta ett system med licenser, förbud mot import och sanktioner på området - faller under medlemsstaternas befogenheter. Som jag sade nyss har Europeiska kommissionens enhet för bekämpning av bedrägeri inlett och samordnat undersökningar med medlemsstaternas tullmyndigheter. Sanktionerna växlar från en stat till en annan och är inte homogena.
Ytterligare andra har frågat om den aktuella situationen när det gäller tillämpning av gemenskapens lagstiftning i de olika medlemsstaterna. Gemenskapens bestämmelser för kontroll av substanser som skadar ozonskiktet tillämpas tack vare en förordning som direkt berör de ekonomiska aktörerna.
En annan fråga gäller den fortsatta importen av freon. Borde det inte finnas någon ersättningsprodukt? Om man beaktar de olika områden där freon ursprungligen användes kan man konstatera att i sprayburkar, med undantag av inhalatorer-doserare för behandling av astma - som har en livsviktig användning - har lösningsmedel helt tagits bort och skum innehåller numera inte någon freon. Ersättningsprodukterna som används på området är kolväten, HCFC och, i mindre omfattning, HFC. När det gäller kylutrustning uppskattar industrin att en volym på mellan 50 000 och 10 000 ton freon fortfarande finns i befintlig utrustning. Man använder alltmer HCFC för att ersätta freon. Ammoniak och kolväten används även de alltmer i den nya utrustningen.
Man kan fråga sig om kommissionen anser att ett totalt förbud mot försäljning och användning av freon - vilket innebär att utbudet avskaffas - skulle vara det bästa sättet att även avskaffa efterfrågan och förenkla kontrollerna. En bestämmelse som förbjuder bibehållande av freon på marknaden (t.ex. förbud mot försäljning) skulle förvisso bidra till att kontrollerna förenklas betydligt.
Vilken strategi avser kommissionen att anta nu, framförallt inom ramen för konferensen i Montreal? På denna konferens arbetar gemenskapen för att samtliga parter skall införa ett system med licenser för import och export av substanser som tunnar ut ozonskiktet. Kommissionens ståndpunkt är alltså mycket bestämd. Europeiska gemenskapen har även lagt fram ett förslag som syftar till att förbjuda försäljning av freon i samtliga industriländer.

Teverson
Herr ordförande! Kommissionären skulle tala om för oss huruvida kommissionen trodde att ett totalförbud skulle bli kommissionens politik eller ej, och, med all säkerhet inte vad gäller tolkningen, så hörde jag aldrig svaret på den frågan. Jag måste få ett klarläggande. Anser kommissionen att denna kraftfulla politik för att stoppa försäljningen helt och hållet är kommissionens politik eller inte?

Cresson
Ja herr ledamot, ni förstod helt rätt. Europeiska gemenskapen lade fram ett förslag som syftar till att förbjuda försäljning av freon i samtliga industriländer. Jag sade för övrigt att förbudet mot försäljning av freon självfallet var av det slaget att det skulle förenkla bekämpningen av bedrägeriet. Dessa två förslag överlappar alltså varandra.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionär Cresson.
Jag har mottagit fyra resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum på fredag klockan 12.00.
Jag förklarar debatten avslutad.

Helms-Burtonlagen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B4-0521/97 - O-0102/97) från Castellina, för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om kommissionens förhandlingar med de amerikanska myndigheterna om Helms-Burtonlagen.

Castellina
Herr ordförande! Detta gäller en muntlig fråga som presenterats av utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Låt mig tacka kommissionär Britton för hans närvaro. Nästa torsdag inleds i Paris det andra bilaterala mötet mellan USA och Europeiska unionen i syfte att bestämma gemensamma kriterier för de regler som skall införas för att garantera investeringarnas säkerhet, regler som i fortsättningen skall ingå i det multilaterala avtal om investeringar (AMI) som man för närvarande förhandlar om.
Vi vet inte vad som har diskuterats och vilka riktlinjer som antogs vid förra mötet. Vi vet däremot att de kommer att bli av avgörande betydelse på grund av de båda deltagande parternas tyngd inom OECD. Även av den anledningen vill utskottet för externa ekonomiska förbindelser påpeka sitt behov av bättre information under den pågående förhandlingen, dvs innan vi ställs inför ett avtal som skall accepteras eller förkastas.
Vi är alla övertygade om att det behövs allmänt erkända regler på internationell nivå, samtidigt som vi hyser vi en viss oro eftersom beslutet om ett mycket nära samarbete mellan Europeiska unionen och USA har inletts i enlighet med en överenskommelse om att bl.a. avskaffa WTO: s panel, som hade placerat USA på de anklagades bänk på grund av Helms-Burtonlagen. Detta avskaffande har redan väckt oro i detta parlament som för övrigt, på samma sätt som rådet, tagit starkt ställning mot det amerikanska embargot. Nu vill vi veta om reglerna som skall garantera investeringarna skyddar våra länders suveränitet och om de kommer att fortsätta garantera deras självständighet när det gäller lagstiftning.
Kommissionär Fischler, er kollega, undrade samma sak häromdagen i samband med " galna ko-sjukan" , och han frågade sig om och i vilken utsträckning det fortfarande kommer att vara möjligt att vidta de åtgärder som behövs för att skydda de europeiska medborgarnas hälsa, inom ramen för denna allmänna avreglering. Vi vill med andra ord inte att det via detta avtal införs bestämmelser som kan äventyra våra egna regler och, misstänker jag, även många europeiska konstitutioner. Men framför allt vill vi ha förtydliganden om den eventuella retroaktivitet som har diskuterats för de aktuella reglerna. Vad tänker kommissionen göra? Vill man verkligen återigen öpnna frågan om nationaliseringar? Och om svaret är ja, från och med när? Jag har fått reda på att en polsk medborgare, vars hus i Warszawa exproprierades, i dag återkräver byggnaden som för tillfället tillhör den amerikanska ambassaden som naturligtvis vägrar att släppa den ifrån sig. Detta är bara ett exempel på vad som skulle kunna hända om denna fråga öppnas på nytt.
Slutligen, och detta är ett viktigt förtydligande: tänker man sig att tillämpa retroaktiviteten på Kuba och dela den amerikanska strategin när det gäller nationaliseringar? En stor del av egendomarna på Kuba nationaliserades som bekant för över 36 år sedan eftersom de tillhörde utlänningar eller kubanska medborgare som emigrerat till USA och, till skillnad från vad praktiskt taget alla andra länder gör sedan länge, så har USA inte velat gå vidare med någon som helst kompromisslösning vad gäller de nationaliserade egendomar som tillhör amerikanska medborgare. De nya regler som diskuteras skulle därmed kunna innebära ett slut på alla kommersiella aktiviteter, alla investeringar på den ön, i motsats till, jag upprepar, de beslut som fattats av Europeiska unionen.
Detta är de klarlägganden, herr kommissionär, som utskottet för externa ekonomiska förbindelser skulle vilja ha.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Får jag först av allt säga att om man betraktar frågan generellt, så har förekomsten av världshandelsorganisationen och möjligheten att ta upp ett fall i världshandelsorganisationen utgjort det bästa och kanske det enda effektiva vapnet för Europeiska unionen mot USA: s helt oacceptabla försök att importera sin politik och påtvinga oss den.
Utan en sådan mekanism för att lösa tvister, utan dessa regler, skulle vi verkligen ha haft mycket litet ammunition i denna tävlan. Jag säger det eftersom det på ett mycket bra sätt visar hur viktigt det är att Europeiska unionen förblir världshandelsorganisationens principer trogen, eftersom de ger oss möjlighet att försvara våra intressen. Men vi måste använda dem på rätt sätt. Som svar på några av de andra saker som tagits upp tänker jag upprepa fakta i målet.
Den överenskommelse som träffades den 11 april 1997 mellan Europeiska unionen och USA uppmanar till framtagning av förfaranden som "ska förhindra och avhålla från framtida förvärv av investeringar från någon stat som har exproprierat eller nationaliserat sådana investeringar i strid med internationell lag och påföljande förbindelser med förtäckta investeringar" . Av denna formulering framgår klart att överenskommelsen inte nödvändigtvis sörjer för förhandlingar avseende förfaranden som skulle förbjuda framtida investeringar i exproprierad egendom, eftersom den talar om förhindrande och avhållande och dessutom refererar till investeringar i strid med internationell lag, och inte på annat sätt. Alla sådana investeringar kommer naturligtvis inte att stå i strid med internationell lag.
Utöver och parallellt med detta förespråkar överenskommelsen också att Europeiska unionen och USA skall samarbeta för att ta itu med och genom överenskomna principer lösa problemen med motstridiga jurisdiktioner och sekundära bojkotter. Det är väldigt viktigt att notera att överläggningarna om detta måste äga rum parallellt med överläggningarna om investeringsförfaranden. Det finns en sak som är av intresse för USA, det finns en annan som är av intresse för oss. Det handlar därför om en balanserad överenskommelse.
Ett annat element i överenskommelsen utgörs av D'Amato-lagstiftningen. Genomförandet i full skala av överenskommelsen skulle kräva att USA beviljade Europeiska unionen ett multilateralt avstående med avseende på denna lagstiftning, vilket inte är fallet vad världshandelsorganisationen beträffar, men ändå utgör en del av vår överenskommelse med USA. Överenskommelsen förutsätter fortsatt avstående med avseende på avdelning 3 i Helms-Burton-lagen samt dessutom att kongressen ändrar Helms-Burton så att avstående från presidentens sida med avseende på avdelning 4 blir tillåtet.
Med avseende på anmärkningen att Europeiska unionen har förbundit sig att förena sig med USA: s ansträngningar att främja demokrati i Kuba, till vilken hänvisning görs i texten till den muntliga frågan, så vill jag påminna den ärade ledamoten om att överenskommelsens formulering är alldeles klar. Den innehåller inte någon förbindelse från Europeiska unionens eller USA: s sida att vidtaga åtgärden gemensamt. Det står varje sida fritt att bestämma hur, var och när dessa frågor skall tas upp i Kuba.
Vad beträffar frågan om huruvida kommissionen anser att sådana förfaranden skulle göra det omöjligt att investera i Kuba så vill jag därför, med beaktande av de historiska faktorer den ärade ledamoten nämnde, klart utsäga än en gång att täckning av tidigare expropriationer inte exkluderas av skrivningen i överenskommelsen, men att den förutsätter att ett tydligt brott mot internationell lag har ägt rum och överenskommelsen förpliktigar bara Europeiska unionen, som jag antytt, till förfaranden som skulle förhindra och avhålla från investeringar. Det sistnämnda skulle under alla förhållanden bli svårt för gemenskapen till följd av vår så gott som fullständiga avsaknad av restriktioner för kapitalflöden, så som föreskrivs i artikel 73b i EG-fördraget.
Nästa fråga har att göra med det faktum att internationell lag innehåller föreskrifter om investeringsskydd, däribland föreskrifter om exproprieringars lagenlighet. Ett av kriterierna för att avgöra en exproprierings lagenlighet består i huruvida omedelbar och tillräcklig ersättning utbetalats av den exproprierande staten. Under våra överläggningar har kommissionen och medlemsstaterna konsekvent insisterat på det faktum att förfaranden, enligt överenskommelsen, endast kan gälla för exproprieringar som ägt rum i strid med internationell lag. De exakta villkoren för att avgöra när så varit fallet är ännu föremål för diskussioner.
Av vad jag sagt torde det stå klart att överläggningarna för närvarande befinner sig i ett komplicerat och känsligt skede. Kommissionens målsättning är också fortsättningsvis att åstadkomma en balanserad lösning, som omfattar såväl förfarandena för investeringar i exproprierad egendom, i den mening i vilken jag beskrivit dem, som principerna för motstridiga krav och sekundära bojkotter. Varje överenskommelse skulle kräva att kongressen antog de lagändringar som medgav avstående med avseende på avdelning 4 i Helms-Burton-lagen, och USA: s regering skulle dessutom behöva bevilja ett multilateralt avstående under D'Amato-lagen. Parterna befinner sig i Paris denna vecka för den sjätte förhandlingsrundan och ytterligare diskussioner har planerats in under oktober månad. För ögonblicket har vi ingen överenskommelse, men detta är de principer och förfaranden vi tillämpar.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Jag är glad att kommissionären påmint oss om villkoren i avtalet som utarbetades mellan Europeiska unionen och Clinton-administrationen - och som sedan ändrades i Europeiska unionens ministerråd - eftersom, vilket kommissionären mycket väl uttryckt, det inte handlar om vilket avtal som helst utan om ett villkorat avtal. Och villkoren har herr Brittan påmint oss om, men jag skulle vilja lägga tyngdvikten på två grundläggande villkor: å ena sidan avbröt Europeiska unionen handläggningen av ett klagomål som presenterats inför Världshandelsorganisationen och USA lovade att inställa tillämpningen av avdelning tre - vilket president Clinton har förnyat den 18 juli förra året, som, det är så sant, gav upphov till sex månaders ilska från de kubanska myndigheternas sida som sa att USA, på ett mycket lustigt sätt, under sex månader till förlängde suveräniteten över resten av världen -; och det andra grundläggande villkoret - enligt min åsikt - som myndigheterna i USA hade accepterat att det var en ändring i avdelning 4. Men jag, herr ordförande, har inte hört några nyheter om att denna förändring i avdelning 4, där USA: s kongress måste säga sitt, har skett ännu. Och, som kommissionären är väl medveten om, är Clinton-administrationen en sak och kongressen i USA en annan.
Och alla dessa avtal har upprättats, herr ordförande, i vetskap om att, om ett rättsligt förfarande skulle tillämpas mot en fysisk eller juridisk person i den Europeiska unionen, om de beviljade upphävandena inte sker eller ändras förbehåller sig den Europeiska unionen den automatiska rätten att återuppta den ordinära besvärshandläggningen inför Världshandelsorganisationen. Och alltid med grund i förkastandet av den extraterritoriella principen i lagen som ingriper i handelsrelationerna mellan den Europeiska unionen och dess medlemsstater med tredje land, som fallet är med Kuba.
Jag vill tala om att vår politiska grupp alltid förkastat Helms-Burton-lagen. I synnerhet på grund av tre grundläggande anledningar: för det första, eftersom den ökar det kubanska folkets lidande, som redan är omfattande; för det andra eftersom den introducerar ett extraterritoriellt moment som verkligen är frånstötande i t.o.m. den mest slappa suveräna stat - och jag har haft möjlighet att säga det här i församlingen -; och för det tredje eftersom detta ifrågasätter Världshandelsorganisationens roll som organ för att avgöra och lösa dessa konflikter. Herr Brittan har sagt att den är den bästa garantin för att försvara den Europeiska unionens tes. Om vi håller oss till resultaten i de nyligen hållna panelerna om bananer och hormoner, så vet jag inte om det är den bästa garantin. I vilket fall som helst när det gäller den förmodade Helms-Burton-lagen är det tydligt att förnuftet i alla sammanhang är på den Europeiska unionens sida och trots detta har unionen sökt en vänskaplig lösning för tillfället.
Med tanke på att då kommissionen undertecknade detta avtal med Clinton-administrationen sattes den 15 oktober som tidsfrist. Det vore kanske önskvärt att få veta av kommissionen vilken kongressens position är i USA med anledning av ändringen i avdelning 4 i lagen. Jag har, tillsammans med den delegation jag är ordförande i, nyligen varit i USA och de uppfattningar som kongressledamöterna och senatorerna förmedlade till oss var långt ifrån klara när det gällde ändringen av lagens avdelning 4.
Jag avslutar, herr ordförande, med att säga att vi verkligen förkastar bestämmelserna i denna lag, även om de sammanfaller med målen att gynna en fredlig övergång till frihet, respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna på Kuba. Vi är inte överens om metoden eftersom embargopolitiken som hållt på nu i 40 år inte varit ett skvatt effektiv för att avancera mot en respekt för dessa värden, som är de som Europeiska unionen nämnde i sin deklaration av den 2 december förra året.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Flera gånger har Helms-Burtonlagen redan debatterats och resolutioner antagits och min politiska grupps ståndpunkt med avseende på de extraterritoriella bestämmelserna i denna lag är oförändrad. Det kan inte vara så att den amerikanska kongressen sätter upp lagar för våra företag och om det uppstår konflikter så är det WTO som får döma. Endast WTO. Herr ordförande, jag har två frågor till kommissionär Brittan.
Varför har kommissionären uppträtt så solistiskt vid förhandlingarna med amerikanerna om Helms-Burtonlagen? Denna lag handlar bara till 20 % om handelspolitik inom ramen för WTO och för detta ligger överhögheten hos kommission och parlament. Men till 80 % handlar den om investeringar i Kuba via tredje land, och då i tidigare amerikanska egendomar. I det senare fallet, när det handlar om investeringar, ligger överhögheten hos rådet. Det är därför inte heller underligt att kommissionärens solistiska uppträdande ledde till irritationer i denna kammare men framförallt i rådet. Och resultatet var att inga nya befogenheter inom ramen för artikel 13 tilldelades parlamentet och kommissionen i Amsterdamfördraget, vilket noterats.
Min andra fråga gäller det multilateral agreement on investment som just nu förbereds av OECD. Om allt går väl kommer avtalet i maj att undertecknas av 29 länder och Europeiska unionen. I detta avtal skall ett förbud mot investeringar i illegalt exproprierade egendomar fastställas. Frågan är nu: är det i Kuba fråga om illegalt exproprierade amerikanska egendomar, för 36 år sedan? På den tiden fanns det nämligen inte någon internationell lagstiftning på det området och amerikanerna vägrade då kategoriskt ett erbjudande om skedeersättning. Kan man då rimligen tala om illegal expropriering? Jag skulle gärna höra vad kommissionären anser om dessa två frågor.

González Álvarez
Herr ordförande! Sist herr Brittan var här, även då för att tala om Helms-Burton-lagen och som min landsman Salafranca påminde om så sade han att om USA inte uppfyller sin del av avtalet - dvs., fortsätter med att frysa tillämpningen av avdelning 3 och upphäva avdelning 4 - så förbehöll sig kommissionen rätten att gå tillbaks till WTO-panelen.
Enligt vår mening har man inte upphävt - även om avdelning tre frysts sex månader till - avdelning 4 utan USA: s kongress förvärrade Helms-Burton-lagen med åtta ändringsförslag och krävde strikt uppfyllelse av densamma. Med andra ord går den nordamerikanska kongressens önskningar stick i stäv med vad Brittan sade oss. Men dessutom säger Brittan: investeringar ska inte förbjudas, de ska avskräckas. Då frågar jag mig. Hur ska de avskräckas? Dvs. det här är en företeelse jag inte känner igen i den internationella rätten och jag skulle vilja veta vad den här "avskräckningen" består av, särskilt om man tänker på att den Europeiska unionen tills för inte alls länge sedan hållit vissa samtal med Kubas regering för att nå ett handels- och samarbetsavtal, eftersom, vill jag minnas, Kuba är det enda land vi inte har ett samarbets- och handelsavtal med. Och vi anser att detta är orättvist.
Och vi anser att diskussionerna inom ramen för WTO bidrar till att påskynda accepterandet av USA premisser, och inte till att garantera den Europeiska unionens intressen, den Europeiska unionens medlemsstaters suveränitet. För när de talar om att straffa investeringar, menar de naturligtvis - och det vet Ni lika bra som jag, herr Brittan - på Kuba och de investeringar vissa av länderna i den Europeiska unionen gör på Kuba. Vi menar att vi är inne på en farlig väg och att kommissionen åter borde anföra besvär hos WTO.

Wolf
Herr ordförande! I en verkligt fungerande demokrati skulle vår debatt i dag vara helt onödig. Detta parlaments vilja skulle respekteras och WTO: s panel om Helms-Burton genomförd. Men redan i maj detta år, herr kommissionär fick vi reda på att ni var på privat audiens hos big brother för att bagatellisera det hela. Ni har gjort totalt oacceptabla eftergifter. Det har ingenting att göra med staying loyal to principles , absolut ingenting.
Två månader senare fick vi helt rätt. Den 11 juni skärpte USA-kongressen USA-embargot som man flera gånger internationellt fördömt. Vi hade satsat på det motsatta förhållandet och just av den anledningen krävt den panel som kringgicks av er. Herr kommissionär, medborgarna i Europa har under tiden blivit mer skeptiska till WTO. Världshandelsorganisationen har hamnat i en verklig legitimitetskris. Till vad behöver vi en sådan organisation om den endast fungerar som skiljedomstol när den går emot sociala landvinningar, när den går emot miljöns bevarande? Till vad behöver vi ett WTO, när de mäktiga herrarna fortsätter att egenmäktigt koka sin lilla soppa så snart som de själva skall stå vid skampålen? Till vad behöver vi ett WTO, när den kringgår sina egna regler i hemliga avtal, vars innehåll sedan lyfts upp till princip för ett multilateralt investeringsavtal som berör oss alla?
Vi kärver en omfattande information och att alla får deltaga vid MAI-förhandlingarna, som hittills ägt rum på OECD-nivå och som säkert senare kommer att forsätta på WTO-nivå. Minst ett signifikant antal utvecklingsländer måste rösta ja för att ett sådant avtal överhuvud taget skall kunna slutas. Jag tror att frågan som Plooij-van Gorsel ställt är mycket relevant.
För att komma tillbaka till Kuba: EU får inte fortsätta foga sig utan måste utrusta de befintliga budgetposterna förnuftigt i stället för att avskaffa dem. EU måste äntligen få igång ett samarbetsavtal med Kuba. Det av USA så högt satta investeringsskyddet är för Europa överhuvud taget inget aktuellt problem. Jag vill bara påminna om Kubas avtal om investeringsskydd med länder som Frankrike eller Tyskland. Miami Vice är dock verkligen inte vårt bord!

Souchet
Herr ordförande, herr kommissionär! Förbindelserna mellan Förenta staterna och Europa är fyllda av missförstånd och olika synsätt, t.o.m. på de områden där de eftersträvade målsättningarna egentligen är identiska. Fallet med Helms-Burtonlagen är ett exempel på detta slag av transatlantiskt missförstånd.
Europeiska unionens medlemsstater och Förenta staterna delar fullständigt målsättningen med demokratisering av Kuba, även om den castroistiska romantiken i denna kammare fortfarande, på ett underligt förskjutet sätt, ibland förefaller ha framgång. Men Europeiska unionen försöker främja denna demokratiska utveckling på Kuba genom ökat mänskligt, ekonomiskt och politiskt utbyte. Amerikanarna som är mer lyhörda för påtryckningar från dem som tvingats fly från Castros diktatur och är närmare, mycket nära det aktuella landet, bedömer att den enda effektiva linjen är att vara bestämd och vidta sanktioner. Målsättningen är densamma, inriktningarna radikalt olika, men det handlar om två synsätt som i sig är lika berättigade båda två.
Det hindrar inte att användningen av lagstiftning som har sådana återverkningar utanför territoriet är fullständigt oacceptabla. Den kompromiss som kommissionen i dag åberopar liknar mer en rent pragmatisk övning, efter att ha avstått från att uppnå principresultat. Den maskerar dåligt den totala avsaknaden av eftergifter från amerikansk sida. Vi har ingen anledning att yvas, förefaller det mig, över det undantag som företagen hemmahörande i Europeiska unionen skall åtnjuta när vi lämnar våra samarbetspartners i tredje land ensamma inför det starka Amerika.
Eftersom slaget är förlorat när det gäller frågan om principen om det oacceptabla i bestämmelser utanför territoriet, finns det inget som motsätter sig den perversa ökningen av denna lagstiftning på samtliga politiska och administrativa nivåer i Förenta staterna. Detta principnederlag utgör tvärtom en uppmuntran att öka den vilket är en dålig signal.
Man beklagar redan att städer eller stater har antagit texter med konsekvenser utanför territoriet utan att president Clintons regering har möjlighet att motsätta sig det. Och denna utbredning är desto mer oroande som den ofta framhäver det politiskt korrekta i kampen för mänskliga rättigheter eller miljöskydd för att i verkligheten utkonkurrera utländska firmor och hindra dem från att bidra till att erhålla amerikanska offentliga marknader.
Denna kompromiss förefaller alltså för vår grupp som en nödlösning. Jag är rädd att den inte kommer att medföra att vi undviker nya missräkningar.

Kittelmann
Herr ordförande, herr kommissionär! För er som övertygad anhängare av den fria handeln och som alltid har bevisat detta, för er måste debatten i kväll förefalla konstig, att bli utsatt för sådana förebråelser som Wolf nyss gav uttryck åt. Jag skulle vilja skydda er för sådant, ty det var inte bara retorisk överdrift, det tjänar heller inte saken i sig.
Situationen är dock denna: Kuba är inget demokratiskt land, men USA bemödar sig om att folkrättsvidrigt, eftersom USA väljer fel väg, bestraffa demokratiska länder, liknande dem som är förenade i Europeiska unionen. Vi alla anser att det är riktigt att kalla på WTO inte för att i intresse av WTO: s handlingsförmåga eller den liberala världshandelns statuera ett exempel, utan för att driva igenom vår rätt. Det var svårt att förstå att kommissionen försökte - inte i hemliga förhandllingar eller liknande som herr Wolf förmodar - att hitta en kompromiss respektive en väg att gå, som man inte vet om den leder till framgång. Om den inte skulle lyckas kommer det att vara svårt att börja om igen, där man vid kompromissen lämnat en handlingslinje, nämligen att en lyckosam WTO-process avslutas av panelen.
Amerikanerna har i banankonflikten handlat annorlunda: ni gick i denna fråga ända till slutet. Det har vi även diskuterat i dag. Jag säger detta eftersom vi här, något som jag har förståelse för, tar hänsyn till USA: s inrikespolitik. Den som för närvarande följer hur Helms förhåller sig vid utnämnandet av ambassadörer i senatsutskottet, han är ju desstom den man som väsentligen drivit igenom Helms-Burton-lagen, vet hur svårt presidenten i Förenta staterna har att genomdriva det som han har lovat.
Nå, det är USA: s interna problem. När vi ser att det speciellt är USA och Europa som genomdrivit WTO och som njuter av frukterna, som har avlöst GATT och hur tredje världen med bekymmer ser till att de inte behöver besväras av att de stora alltid enas. Då kan man inte förundra sig när i Singapore de asiatiska staterna eller andra blir misstänksamma, att WTO trots allt ser ut att bara finns till för de rika som på ett eller annat sätt ändå löser sina konflkter.
Därför för jag å PPE-gruppens vägnar fram denna bön till er: Återvänd mycket snabbt till dygdens stig om det visar sig att era försök att uppnå kompromisser och inte lyckas och genomför ett rättslig förfarande där det är nödvändigt.

Rübig
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att Europas politik inte behöver skämmas för sig. Vi har varit mycket framgångsrika! Vår östutvidgning var lyckosam och präglad av ömsesidigt närmande och förhandlande. Amerikanarna har bara sökt konfrontation med Kuba och ligger långt efter Europa. Jag tror att det helt enkelt är nödvändigt att, när man talar med Helms och Burton som ju positionerar sig mycket tydligt och egentligen inte är villiga att förhandla, plädera för vår moderna strategi, nämligen att erbjuda alternativ, de facto söka efter ett system som stöder demokraterna på Kuba, som stöder marknadsekonomi på Kuba. Om vi slår in på en politisk väg som kan erbjuda alternativ för att stödja de krafter på Kuba som också följer våra mål och inte söker den blinda konfrontationen, då kommer vi, européerna, även att lyckas på Kuba.

Ordföranden
Jag har mottagit 6 resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum på fredag klockan 12.00.

Brittan, Sir Leon
Jag skulle vilja svara helt kort på några av de saker som tagits upp och sätta frågan i perspektiv. Om jag får säga det så ligger de åsikter som framförts av Rübig och Kittelmann närmare verkligheten än en del av det vi har fått höra.
Låt oss börja från de första principerna. Vi delar med USA en motvilja mot den odemokratiska regeringen i Kuba. Vi skiljer oss åt med avseende på hur vi anser att vi bör hantera detta, och vi ogillar att USA försöker pådyvla oss sitt synsätt. Vi ogillar det så mycket att vi, sällsamt nog, vidtagit lagstiftningsåtgärder via detta parlament och via ministerrådet, för att införa blockerande lagstiftning. Vi ogillar det så mycket att vi vände oss till WTO för att hävda våra rättigheter, inte bara med avseende på Helms-Burton utan också, om än inte i världshandelsorganisationen, med avseende på den D'Amato-lagstiftning som påverkar Iran och Libyen, vilken är lika obehaglig.
Vi är och förblir helt redo att driva ärendet vidare inom WTO. Men ett starkt önskemål har uttryckts upprepade gånger i ministerrådet om att vi bör söka komma fram till en framförhandlad överenskommelse. Och vi har åstadkommit en överenskommelse av interimskaraktär, som ger oss möjlighet att gå tillbaka till världshandelsorganisationen om den överenskommelsen inte efterlevs och om våra målsättningar inte uppfylls. Vilka är våra målsättningar? Definitionsmässigt så innebär en överenskommelse att man inte får någon rungande deklaration, som säger att vi har rätt och att amerikanerna har fel i en internationell tribunal. Men vi och medlemsstaterna har med rätta intagit den ståndpunkten att det som är viktigt är att med företräde framför allting annat skydda den europeiska ekonomins intressen, och att säkerställa att inga åtgärder som vidtas av USA kan skada oss. Följden har blivit att USA: s president har upphävt avdelningl 3, den avdelning i denna lagstiftningsom har störst skadepotential, och att det sedan överenskommelsen inte förekommit någon åtgärd i enlighet med avdelning 4.
Vi inledde sedan en överläggning, som om den blivit framgångsrik skulle fått till effekt att permanent upphäva avdelning 3, så att europeisk industri och europeiska individer inte någonsin skulle hotas på det sätt, och som gav presidenten rätten att göra detsamma med avseende på avdelning 4. Därutöver fick vi, som ett resultat av denna överläggning utsikten och möjligheten att skaffa ett avstående rörande tillämpningen av den andra misshagliga lagstiftningen, nämligen D'Amato-lagstiftningen.
Och det som händer nu är att vi är inbegripna i förhandlingar. Det är ingenting konstigt med det. MIA-förhandlingen är en annan fråga, som är mer omfattande än denna, och som vi också är i färd med. Den inverkar inte på utvecklingsländerna. Vi hoppas kunna förhandla med dem senare i WTO, om en mer omfattande överenskommelse. Slutdatumet den 15 oktober är allvarligt menat och det har vi talat om för amerikanerna.
Vi är fria deltagare i förhandlingen. Vi har ingen skyldighet att komma överens om någonting som inte ligger i Europas intresse och vi kommer inte att göra det. Förhandlingen är inte avslutad. Amerikanerna har också som sin uppgift att göra vad som behöver göras för att göra oss nöjda vid förhandlingen. Jag tror att om vi blir framgångsrika vid förhandlingen, så kommer vi att ha skyddat Europeiska unionens intressen på ett mycket effektivt sätt, och vi kommer faktiskt att ha tillämpat världshandelsorganisationens förfarande, vilket är värdefullt. För endast genom att ta upp frågan kommer vi att ha fått USA att upphäva avdelning 3, att inte vidta ytterligare åtgärder i enlighet med avdelning 4, samt att göra någonting också med avseende på D'Amato-lagstiftningen.
Om vi inte lyckas med våra målsättningar kommer vi att ha full rätt att gå tillbaka till världshandelsorganisationen, för att återuppta fallet och söka uppnå en lösning av det genom världshandelsorganisationen. Därför har vi inte förlorat något, vi har vunnit mycket, vi har varje möjlighet att vinna ännu mer. Om vi inte blir framgångsrika kan vi än en gång ta vår tillflykt till det internationella forum vi hjälpt till att skapa, och som vi måste försvara för att nå våra rättigheter. Det är den sanna situationen i dagsläget. Överläggningarna är komplicerade och ofullständiga, men jag kan försäkra er att vi inte kommer till ett slutresultat, eller ingår någon överenskommelse, som inte till fullo och på ett nöjaktigt sätt skyddar Europeiska unionens intressen, så som jag har definierat dem.

Plooij-van Gorsel
Herr kommissionär, om jag är här klockan 23 och ställer frågor till er så hoppas jag att ni kommer att svara på mina frågor, och inte bara svara personer som har samma uppfattning som er i denna fråga. Jag ställde två frågor. Ni svarade inte på dem.

Brittan, Sir Leon
Jag trodde jag gjorde det helt klart att vi inte gjort det ensamma, som ni uttrycker det, med Helms-Burton-problemet. Vi har upprepade gånger rapporterat till rådet. Jag har upprepade gånger förklarat saken för utskott under denna kammare. Interimsöverenskommelsen har fått medlemsstaternas stöd. Det är svaret på er första fråga. Det finns inte heller något som helst skäl att tro att medlemsstaternas ovilja att ändra artikel 113 skulle ha något som helst att göra med denna fråga.
Vad frågan om illegal expropriering beträffar så är det en fråga som inte har avgjorts vid överläggningarna, och det är därför omöjligt att lämna ett svar på den. Men i mina inledande anmärkningar så indikerade jag principerna för den internationella lag som avgör huruvida en expropriering är olaglig eller inte, i samband med frågan om ersättning.

Wolf
Herr kommisionär! Frågan om vem som avgör vad som är en illegal expropriering är mycket intressant om den gör det möjligt för att ett stort land att, genom sitt rättssystem, i själva verket bestämma vad som är författningsenligt i andra länder. I Förbundsrepubliken Tyskland har vi exempelvis paragraf 15, som tillåter expropriering på rättslig grund. Men om den amerikanska kongressen bestämmer att detta är otillbörligt, är det i så fall illegalt?

Brittan, Sir Leon
Jag kan försäkra den ärade ledamoten att vi inte kommer att tillåta att denna fråga avgörs av USA: s kongress. I den utsträckning i vilken den omfattas av överläggningarna kommer vi att behöva övertygas om att det finns en passande definition som tillfredställer oss och inte USA: s kongress. Naturligvis måste också USA: s regering bli nöjd vid överläggningarna, men det är inte en sak som kommer att åläggas oss unilateralt.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Det handlar inte om att börja om debatten utan, som min kamrat säger, att be kommissionären att, i möjligaste mån, vara tydligare. Han har sagt att förhandlingarna är i en komplex och känslig fas och frågan är följande: föravtalet undertecknades i april; april är slut, maj är till ända, så också juni, juli och augusti. Det är nu den 15 september och den 15 oktober går den frist ut som Clinton-administrationen och kommissionen bestämt för att nå en överenskommelse.
Tror kommissionären att de problem vi står inför är lösta den 15 oktober? Och nästa fråga: tror kommissionären att det klimat som råder i USA: s kongress kommer att tillåta presidenten att ändra, i enlighet med Clinton-administrationens kompromiss, avdelning IV, även om den ännu inte tillämpats?

Brittan, Sir Leon
Den 15 oktober är verkligen slutdatumet för avslutandet av överläggningarna. Utifrån mina erfarenheter av mångaförhandlingar är det mycket, mycket ovanligt att detblir några slutsatser förutom, åtminstone, på det datum som angivits. Det är därför omöjligt att i detta skede säga om vi kommer att nå fram till ett framgångsrikt avslutande. Vi befinner oss en bra bit från ett sådant men vi har gjort vissa framsteg. Att säga mer än så skulle vara att redogöra med större precision än vad fakta medger.
När det gäller frågan om huruvida stämningarna i kongressen medger en lösning som skulle möjliggöra den nödvändiga lagändringen för att ändra kapitel IV, så kan jag inte svara på den heller. Det enda jag kan säga är att om inte det ändringsförslaget antas så blir det ingen uppgörelse med Europeiska unionen.

Castellina
Jag hyser stor beundran för sir Leons diplomatiska förmåga, och jag kommer sannerligen inte att kommentera vad han sagt eftersom jag mycket noga måste studera betydelsen av " så småningom', " hämmande' och " icke förhindrande' och alla dessa nyanser. Dessa måste verkligen studeras omsorgsfullt innan jag kan bedöma vad han sade och vad det betyder. Jag förstår att det när man håller på med förhandlingar är svårt att tala om dem. Icke förty blir min fråga: kommer vi att informeras om vad som sker innan en överenskommelse nås? Vi är oroliga över Helms-Burton och dess effekter för Kuba. Detta är en sak mina kolleger uttryckt oro för.
Vi är också oroliga över de mer allmänna följderna av det multilaterala investeringsavtalet. Hur kommer våra länders suveränitet att påverkas av en överenskommelse, som kan komma att ge egendomsrätten en tolkning som i hög grad skiljer sig från den som utgör den europeiska traditionen.
Det är en sak som jag verkligen skulle vilja förstå.

Brittan, Sir Leon
Svaret på den frågan är mycket enkelt. Suveränitet uppkommer inte. Varje europeiskt land ingårhela tiden olika fördrag, helt oberoende av Europeiska unionen. Att ingå ett fördrag innebär inte ett uppgivande av en suveränitet, utan utövandet av suveränitet, eftersom inget land som ingår ett fördrag är tvunget att göra det, om det inte anser att det ligger i dess intresse.
Vid förhandlingarna om det multilaterala investeringsavtalet i OECD, där förstås Europeiska unionens medlemmar är medlemmar, kommer medlemsstaterna inte att ingå i något avtal om de inte anser det ligga i deras intressen och vara kompatibelt med deras synsätt i dessa frågor. Som alla vet, men bara för att klargöra det, så är MIA-förhandlingarna något som funnits långt före Helms-Burton-frågan. De söker en överenskommelse som täcker många saker och det skulle ligga i vårt intresse att uppmuntra till investeringar. Det är därför som vi gör det och därför som alla Europeiska unionens medlemsstater är väldigt ivriga att en sådan sak skall slutföras.
Denna fråga kom upp i ett sent skede av förhandlingarna, och vi talar om ett särskilt villkor som måste överenskommas på samma sätt som varje annat villkor. Det är naturligtvis bara en del av uppgörelsen om Helms-Burton-överenskommelsen totalt sett, och vad den saken anbelangar så kommer jag att tillämpa alla normala författningsmässiga och parlamentariska praxis för att hålla kammaren informerad.

Ordföranden
Tack, kommissionär Brittan.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.10.)

