Öppnande av den årliga sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session 2000-2001 öppnad.

Föredragningslista
Lannoye
Herr talman! Den andra punkten på förmiddagens föredragningslista är andrabehandlingsrekommendation om kakao- och chokladvaror, där jag är föredragande. Jag fick av en ren händelse i går kl. 20.30 veta att omröstningen skulle äga rum i dag kl. 12.00. Jag tror att den ursprungligen var planerad till i morgon kl. 12.00. Jag blev därför fullständigt överrumplad, eftersom jag inte ens fått möjlighet att förbereda omröstningslistan och se om det förekom omröstning med namnupprop eller ej.
Ni vet precis som jag att frågan är relativt kontroversiell och spridd i media. Jag har suttit i parlamentet i tio år och jag har alltid som föredragande fått besked om ändringar i föredragningslistan. Jag skulle vilja att omröstningen äger rum i morgon. Det skulle passa mig personligen och knappast missgynna någon tror jag, eftersom det är en ganska kort omröstning.

Swoboda
Herr talman! Vi har ingenting emot att skjuta upp denna omröstning. Jag vill bara insistera på att de andra omröstningarna som skall hållas, i synnerhet beträffande toppmötet i Lissabon, också skall äga rum i morgon. I så fall har vi ingenting emot att omröstningen skjuts upp.

Talmannen
Jag har fått information om att listan över ärenden som skall avgöras genom omröstning under morgondagen är ganska lång.

Blokland
Herr talman! I likhet med Lannoye konfronterades jag sent i går kväll med det faktum att omröstningen om mitt betänkande i andra behandlingen också är uppsatt till kl. 12.00. Grupperna har med eftertryck bett mig om att hos er yrka på att omröstningen inte skall äga rum kl. 12.00 utan i morgon, eftersom grupperna inte har haft möjlighet att begära delad omröstning och omröstning med namnupprop. Det var en stor överraskning att omröstningen var planerad till kl. 12.00. Jag vill även från min sida och som talesman för flera andra yrka på att ni låter omröstningen äga rum i morgon.

Talmannen
Ledamot Blokland, de berörda tjänstemännen säger att ert betänkande automatiskt blir föremål för omröstning i morgon. Jag vill därför fråga kammaren om den går med på att uppskjuta omröstningen om Lannoyes betänkande till i morgon. Om vi är överens, anser jag härmed att det är bestämt.

Årligt lagstiftningsprogram (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättning på debatten om det årliga lagstiftningsprogrammet från Europeiska kommissionen för år 2000.

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! År 2000 torde innebära en vändpunkt och det kommer att bli en vändpunkt för Europa. Vi förklarade redan under debatten om femårsplanen att år 2000 kommer att bli inledningen på "Europas decennium" och det blir med andra ord en vändpunkt för kommissionen. Beskrivningen av femårsplanen har gett oss en allmän referensram och vi har redan presenterat kommissionens program för femårsperioden. Bara en månad efter den debatten, har vi faktiskt redan börjat arbeta konkret och vi har inlett den långa utvidgningsprocessen för de nya länder som har anmält att de vill bli medlemmar. Detta är ett omfattande arbete, ett betydelsefullt arbete, ett arbete som kommer att få stora återverkningar, och jag vill gärna inför denna församling understryka att kommissionen kommer att engagera sig särskilt starkt i det här arbetet. Olika parter har också kunnat konstatera att jag har uttalat ett mycket starkt engagemang för utvidgningen, men även ett seriöst löfte som kommissionen tänker uppfylla för att lugna den allmänna opinionen i samband med detta projekt. Jag vill gärna upprepa inför er alla att detta är ett seriöst och högtidligt åtagande som vi inte har gjort för att skjuta upp utvidgningen utan för att utvidgningen skall kunna genomföras realistiskt, seriöst och i sin helhet. Om vi inte gör detta kommer vi snart att komma till den punkt där själva utvidgningen blir omöjlig att genomföra. Men i stället är det detta som är det grundläggande löftet inför den nuvarande kommissionens femåriga mandatperiod.
Vi har också börjat arbeta med femårsplanen när det gäller de övriga två punkter som vi lovat att genomföra: moderniseringen av kommissionen och förberedelserna inför regeringskonferensen. I dag för vi resonemangen på ett annat sätt och mer analytiskt och den kritik som riktades mot mig under den förra debatten, som enbart var en allmän debatt, var berättigad, för sådan var femårsplanen. I dag har ni framför er ett analytiskt och mycket detaljerat dokument, för sådan skall ettårsplanen vara. Det rör sig om en noggrann handlingsplan, ett detaljerat dokument. För vart och ett av kommissionens initiativ anges det behöriga kontoret, rutiner, datum, arbetsverktyg, vilken typ av dokument som förväntas, den rättsliga grund som föreslås. Alla de steg som krävs för att besluten skall bli konkret verklighet anges. Naturligtvis har vi framför allt pekat på - och detta säger jag inte bara för att vi står här, inför parlamentet, utan därför att det är särskilt betydelsefullt - de områden som kräver medbeslutande från parlamentets sida. Vi har offentliggjort hela programmet på Internet, inte för att tillfredsställa en modenyck - som i realiteten inte är någon modenyck, utan en kulturell omvandling - utan för att på det viset kan samtliga medborgare få det i sin hand och ta ställning till det. Nu finns det inte längre någon dold plan eller någon privat plan. Detta är en plan man öppet kan ta ställning till.
Låt oss se på huvudlinjerna i denna plan. Det finns en grundstämning, en ledande tanke i själva planen: att föreslå lösningar på medborgarnas konkreta problem. Detta är en ettårsplan och därför måste vi vara detaljerade. Vi har berört samtliga de grundläggande frågorna, och vissa av dem vill jag gärna ange i denna redovisning: miljö, hälsa, energi, transporter, konsumentskydd, förutom det stora problemet med rättsskipningen.
Låt mig börja med en liten reflexion i anslutning till den sistnämnda punkten. De europeiska medborgarna kräver, på ett konkret sätt, rättvisa för att kunna känna sig trygga i sin dagliga tillvaro. När jag talade om utvidgningen så tog jag även med detta i beräkningen, för det är mycket viktigt att se hela bilden. Kommissionen kommer att lägga fram konkreta förslag rörande säkerheten, för ett närmare samarbete mellan ordningsmakterna i hela Europa, för gemensamma åtgärder i kampen mot brottsligheten och för att vi måste lösa stora problem, och bland dem också ett antal helt nya problem. Vi ser nya rasistiska spänningar, vi ser minoritetsproblem, vi ser grundläggande problem när det gäller samexistens. I år kommer vi därför att försöka vidta effektiva åtgärder när det gäller invandring och asylrätt. På dessa områden kommer vi under år 2000 att lägga fram konkreta förslag. Vår linje är mycket tydlig. Vi måste förena öppenhet, tolerans och gästfrihet med säkerhet. Därför kommer vi också att föreslå åtgärder för att förbättra det ömsesidiga erkännandet av domar i civilmål och när det gäller handelsrätt.
Området för rättvisa är nödvändigt om den inre marknaden skall fungera. Om vi inte har ett område för rättvisa, så blir den inre marknaden bara ett teoretiskt påfund i stället för ett operativt instrument i vardagen. För att mäta framstegen inom detta område, liksom på andra områden, kommer vi att presentera ett scoreboard, dvs. en veritabel tabell över de problem vi har att lösa, men som samtidigt visar de resultat vi uppnått. Detta begärde man av oss i Tammerfors. Detta lovade vi att göra och det inre området för rättvisa är därmed ett av våra viktigaste mål
När det gäller miljön, så är det ett av de viktigaste problemen som vi står inför. För varje år ser vi att nya problem nästan överskuggar de resultat vi uppnått. Detta är ett slags Sisyfosarbete. Vi måste göra mycket kraftiga ansträngningar, för om vi inte nu kan skapa en kraftfull miljöpolitik, så kommer det senare att bli närmast omöjligt att åter ta sig uppför branten. Vi har antagit en vitbok om miljöansvaret och strategierna för att uppnå målen som angavs i Kyoto om minskning av utsläppen. Nu måste vi arbeta med hela den allmänna rättsliga ramen för miljöarbetet och den rättsliga ram som gäller genetiskt modifierade organismer. Vi kan dessutom inte låta bli att presentera en allmän ram och en strategi för den europeiska kemiska industrin, för annars blir våra mödor verkligen till ett Sisyfosarbete.
Ett annat område som jag vill nämna som ett exempel på vår konkreta plan är det problem som också är mycket nära knutet till miljön: frågan om fisket och utnyttjandet av naturresurserna. Vi måste inleda ett program för att minska antalet fiskefartyg, eftersom det inte längre råder balans mellan fångsterna och den naturliga reproduktionen. Vi måste återställa den balansen och skydda miljön. Samtidigt har vi stora skyldigheter gentemot dem som lever på fisket och som är koncentrerade till ett antal områden som sannerligen inte hör till de mest lyckligt lottade inom den europeiska ekonomin. Vi kommer också att anstränga oss för att få till stånd ett avtal med Marocko och vi måste förenkla den europeiska lagstiftningen på fiskeriområdet, för förekomsten av över tjugo förordningar gör det inte möjligt att skapa ordning och det garanterar inte att den balans som jag nämnde tidigare kan upprätthållas i alla avseenden. När det gäller miljön är vår utgångspunkt konferensen år 2002, den konferens som kommer tio år efter konferensen i Rio. Vid konferensen år 2002 måste vi kunna peka på konkreta resultat.
När det gäller energin så är det ett fråga som är särskilt viktig i dessa dagar, för jag anser att Europa i allt högre grad borde göra sin röst hörd när det gäller energifrågorna. När utvidgningen har genomförts kommer vi att vara de största energikonsumenterna i världen. Vi kommer därför att lägga fram ett dokument om olika energikällor som har till syfte att säkra tillgången på energi.
När det gäller transporterna kommer vi att arbeta för att skapa ett gemensamt europeiskt område för flygtransporter. Detta är ett område som vice ordföranden Loyola de Palacio redan har börjat konkret arbeta med och om ett par månader kommer vi att få den fullständiga bilden. Till detta måste vi också lägga säkerhetsproblemen i samband med sjötransporter och inte bara säkerheten i samband med flygtransporter. Detta är ett problem som hänger samman med miljöfrågorna och som är av avgörande betydelse.
Slutligen frågan om konsumenternas rättigheter och hälsoproblemen. När det gäller konsumenträtten prioriteras säkerheten för produkter och tjänster. Vi behöver en lagstiftning som är tydligare för medborgarna, så att de skyddas från farorna med till exempel falsk reklam. Inom detta område har medborgarna i själva verket en absolut rätt att få fullständig information om det de köper. När det gäller hälsofrågorna har vi förberett en strategi för sjukvården, och inom detta område kommer vi att anta ett åtgärdsprogram som naturligtvis kommer att knytas till programmet för livsmedelssäkerhet som vi nyss nämnde. År 2000 är året när förslaget om en europeisk myndighet inom livsmedelssektorn kommer att få konkret form. Vi har redan lagt fram en vitbok och under hösten kommer lagtexten som innebär att detta initiativ tar ytterligare ett steg framåt. Till detta skall knytas andra förslag som för närvarande befinner sig på utvecklingsstadiet och som avser skyddet av djurens rättigheter, något som har debatterats intensivt de senaste månaderna.
Detta är riktlinjerna för arbetet med det ettåriga programmet. De skiljer sig från diskussionen kring femårsprogrammet i så måtto att de är mycket detaljerade och mycket konkreta. Till de exempel jag har nämnt i dag kan naturligtvis läggas andra inom andra områden, men principen är att ge en preciserad lista, tidsplaner och förslag på seriösa åtgärder. Detta är, så att säga, vår dagsproduktion, vårt sätt att leverera de produkter vi har lovat de europeiska medborgarna att leverera. Allt detta angår oss alla i vårt dagliga liv, och det är därför som parlamentet spelar en avgörande roll. Ni spelar rollen av företrädare för de europeiska medborgarna, och vi måste arbeta gemensamt så att det svar vi ger medborgarna blir tydligt, konkret och snabbt. Häromdagen avslutade vi debatten med att konstatera att måttet på vår framgång blir i vilken mån medborgarna deltar i nästa europeiska val. Jag tror att vi skapar förtroende och kontakt med medborgarna med de konkreta åtgärder som jag har nämnt i dag.
Jag vill tacka för det goda samarbetet hittills och jag uppmanar er att ytterligare förstärka det, så att vi kan ge de konkreta svar som alla förväntar sig av oss.
(Applåder)

Poettering
Herr talman, herr kommissionsordförande, kolleger! Kommissionens årsprogram och lagstiftningsprogram för år 2000 bör ge oss alla anledning att tänka över de grundläggande funktionerna och uppgifterna för kommissionen, men även för de europeiska institutionerna.
Herr kommissionsordförande, vi har som PPE/DE-grupp ett grundläggande intresse av en stark europeisk kommission. Vi kommer inte att tillåta - där vi har något inflytande - att ministerrådet liksom tar bort funktioner från kommissionen, för att sedan behandla dem i ministerrådet, utan kommissionen är för oss fördragens väktare, och har initiativrätten i fråga om den europeiska lagstiftningen. Detta kommer vi att försvara!
Men vi vill också erinra om att Europeiska unionen i sin helhet grundar sig på värderingar och principer, och den grundar sig i sin helhet på den europeiska rätten. Om två månader - den 9 maj - kommer vi att få tillfälle att erinra oss Robert Schuman, som den 9 maj 1950 lade fram det storartade förslaget till Europeiska kol- och stålgemenskapen. Han talade om att det inte handlar om att åstadkomma jämvikt mellan de europeiska nationernas intressen, utan att förena dem. Det är principen och början till en konfliktlösning på grundval av den europeiska rätten - och även här kommer vi att noggrant se till att den uppfyller sin funktion som fördragens väktare. Denna europeiska rätt får inte kränkas av någon! Det finns gränser där rent spel, lika behandling och Europeiska unionens rätt, Europeiska gemenskapens rätt, flyter i varandra.
Om jag i går hade fått ordet i närvaro av rådets ordförande, skulle jag då ha sagt det som jag säger nu. Jag ser med stor oro hur rådets ordförandeskap, och därigenom rådet, särbehandlar ett medlemsland i Europeiska unionen. Om rådets ordförande reser mellan de europeiska huvudstäderna för att förbereda ett toppmöte - vilket har varit ett vanligt förfarande i många år - men utelämnar en huvudstad och ber företrädaren för detta land att komma till Bryssel, anser jag att detta inte är förenligt med Europeiska unionens principer och med idén om en rättslig gemenskap!
(Applåder från höger)
Därför säger jag nu med adress till kommissionen: Herr kommissionsordförande, vi har hittills inte haft någon anledning att kritisera er. Ni har behandlat denna fråga korrekt, helt som sig bör - detta är i sin ordning - men vi kommer i framtiden också att bedöma kommissionen efter om den liksom hittills är fördragens väktare och gemensamt med oss garanterar att den europeiska rätten iakttas. Om europeisk rätt och rent spel kränks, då måste vi också tydligt göra vår röst hörd, ty vi måste försvara ursprunget!
(Applåder från höger)
Jag vill lägga fram en tanke om subsidiariteten. Många uppfattar subsidiariteten som den hävstång som används för att lägga över de europeiska uppgifterna till kommunal, regional eller nationell nivå. Detta kan stämma i det enskilda fallet, och vi måste också i varje lagstiftningsförfarande granska om denna uppgift bättre kan skötas på nationell, regional eller lokal nivå. Det måste vi göra! Men begreppet subsidiaritet omfattar också att Europeiska unionen måste ta på sig de uppgifter som inte kan skötas bättre på nationell, regional eller lokal nivå.
Herr talman, ni har initiativrätt. Enligt fördragen kan Europaparlamentet uppmana kommissionen att komma med lagstiftningsförslag. Hittills har vi sett att denna uppmaning inte alltid har tillmötesgåtts. Det finns en överenskommelse med kommissionen av den 15 september i fjol, där kommissionen vittgående åtog sig att i stor utsträckning tillmötesgå parlamentet när det uppmanar kommissionen att komma med lagstiftningsinitiativ. Jag ber er, herr kommissionsordförande, att ta detta på allvar! Om parlamentet uppmanar kommissionen att lägga fram förslag, då förväntar vi oss även i framtiden att kommissionen håller ord och efterkommer detta.
På denna grundval kan jag från vår grupps sida säga att vi - där så är möjligt - kommer att ge vårt bidrag, inte bara till ett starkt Europa, utan också till en stark kommission, vars rättigheter vi också kommer att försvara gentemot ministerrådet. I den andan är vi, i Europas intresse, hänvisade till ett bra samarbete, en bra dialog mellan kommissionen och Europaparlamentet, och vi kommer därför också att där så är möjligt stödja er politik för år 2000.
(Applåder)

Swoboda
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! När Europas medborgare söker detta Europa, då söker de framför allt i Bryssel och i kommissionen. Som parlamentsledamot gläder jag mig inte åt det, men jag måste åtminstone tills vidare notera det. Men det betyder också att kommissionen ställs inför en oerhörd utmaning. Om ni vill åstadkomma den stora vändpunkt som ni har talat om, herr kommissionsordförande, då måste ni börja med det fördömt snabbt.
Med hänsyn till detta ansvar föreslog ni, herr kommissionsordförande, i ert senaste tal här i kammaren att man skall koncentrera sig starkare på arbetets kärnpunkt. Man kan också beteckna det som ett genomförande av subsidiaritetsprincipen. Men här måste vi vara på det klara med att det inte får handla om att skjuta ifrån oss uppgifter som kommissionen anser vara för komplicerade och för svåra. Vi måste också ha klart för oss, herr kommissionsordförande, att man redan nu måste börja med dessa kriterier och detta arbete. Vi kan inte vänta på en vitbok, ty det finns redan i dag alltför mycket i kommissionens arbete som kanske måste övervägas när det gäller denna aspekt, medan annat måste genomföras snabbare och tydligare.
För oss socialdemokrater är det kanske inte så mycket antalet uppgifter eller mängden förslag som skall komma som skiljer oss från andra grupper i denna kammare, utan naturligtvis riktningen. Vi vill klart och entydigt stärka Europas internationella roll, och även öka konkurrenskraften. För oss måste det framför allt handla om att utforma Europa mer socialt, att skapa ett Europa med lika chanser, och att öka tryggheten och livskvaliteten i Europa. Men vi vill varken byråkratisera eller centralisera Europa. Det är inte vår föreställning om Europa! Om ni arbetar på detta vis, herr kommissionsordförande, är vi fullständigt överens med er.
Jag kommer till ytterligare en punkt. Ni har från kommissionen överlämnat en lång lista med projekt till parlamentet. Vi har i vår stora vishet beslutat att författa en resolution, som kanske inte är fullt lika lång, men som lägger fram en mängd förslag och delvis motförslag.
Detta utbyte av listor är inte en optimal form för en dialog. Vi bör därför i framtiden försöka komma fram till något annat. Jag vill be er, herr kommissionsordförande, att ni i ert nästa program lägger till ett förord med en utvärdering av era framgångar eller misslyckanden och förklarar i vilken utsträckning ni också har uppnått det ni företagit er, så att vi båda kan gå in i en bättre, en optimal och konstruktiv dialog. Det anser jag vara mycket förnuftigare än det som vi återigen har praktiserat denna vecka, förhoppningsvis för sista gången!
Herr kommissionsordförande, jag vill än en gång komma tillbaka till ert uttryck "vändpunktens år". Det är vår gemensamma uppgift att följa debatterna om Europa i de enskilda länderna, inte bara i respektive hemland. Där förskräcks jag egentligen alltid över att vi i denna debatt ännu inte har lyckats övertyga medborgarna om nödvändigheten av detta Europa, framför allt inte förmedla till dem att den enda chans vi har att utforma globaliseringen ligger i ett starkt Europa, som inte måste reglera allt, men ändå det som har ett europeiskt mervärde. Det handlar inte om att förhindra globaliseringen, det kan vi hur som helst inte lyckas med. Det gäller bara att utforma den i enlighet med våra värderingar och vår mångfald. Därför måste vi gemensamt lyckas att klart förbättra den kommunikation som ni också har talat om.
Ni håller på att utarbeta en kommunikationsstrategi för utvidgningen av Europeiska unionen. Men den verkliga vändpunkten, herr kommissionsordförande, kommer vi bara att uppnå om vi tillsammans lyckas att för varje enskilt projekt, för varje enskilt lagstiftningsprojekt, också fundera över hur vi skall kunna övertyga medborgarna om att projektet är nödvändigt. Om vi inte lyckas med denna bättre kommunikationsteknik kommer vi inte att uppnå vårt gemensamma mål, nämligen att åstadkomma ett högre valdeltagande vid nästa Europaval.
(Applåder)

Wallis
Herr talman! Min grupp välkomnar det årliga lagstiftningsprogrammet. Vi ser emellertid vissa bekymmer rörande förfarandet.
Jag träffade på detta förfarande som ganska ny ledamot av denna kammare. Det var med en viss skepsis jag tog del av dessa olika resolutionsförslag från respektive grupp; de liknade alla inköpslistor av varierande längd och med olika varor. För att ytterligare utveckla metaforen och använda det engelska språket, kommer det att bli en ganska lång och osmältbar måltid om vi skall anrätta den med hjälp av dessa varor.
Jag har förstått att den normala traditionen varit att lydigt framställa dessa listor. Jag är dock inte särskilt radikal eller revolutionär, men mina kolleger ansåg att det saknades något i detta förfarande, i synnerhet vid en tidpunkt då vi försöker att återupprätta kontakten mellan Europeiska unionen och dess medborgare, när vi vill att de skall vara medvetna om vad sysslar med här.
Det har talats mycket om att koncentrera sig på grundläggande uppgifter och att åstadkomma bättre kvalitet hos gemenskapslagstiftningen, i stället för mer kvantitet. Allt detta passar inte särskilt bra ihop med ändlösa listor. Med detta i åtanke utarbetade vi en resolution bestående av en sida i vilken vi betonade de viktigaste områdena. Denna har emellertid inte nått fram till kompromissresolutionen, så vi skulle nu vilja slå fast en tydlig markering för framtiden om hur detta förfarande bör utformas. Eftersom detta är ett mycket viktigt förfarande och ögonblick i vår lagstiftningscykel, och för att göra det möjligt för kommissionen och parlamentet att närma sig det på ett konstruktivt sätt, vill vi föreslå, att det årliga talet om unionens tillstånd skulle kunna kombineras med en resolution från parlamentet om de viktigaste politiska prioriteringarna, och sedan gå vidare till utskotten för en mer djupgående debatt. Detta skulle få ett slut på inköpslistorna och skapa en större politisk fokusering. Det skulle göra det möjligt för parlamentet att fullt ut delta i förfarandet, och inte bara byta inköpslistor med er.
Det är därför att vi vill ge detta förfarande ett större syfte och betydelse, som ELDR-gruppen inte avser att underteckna den nuvarande åttasidiga listan - inte därför att vi motsätter oss innehållet, utan därför att vi tror att detta riskerar att bli en årlig rituell händelse utan innehåll och verklig mening. Det vi skulle vilja göra, är att ta till vara de europeiska medborgarnas fantasi.

Lannoye
Herr talman! Jag skall inte upprepa den allmänna kritik vi framförde under parlamentets föregående sammanträde beträffande Europeiska kommissionens riktlinjer för arbetet. Det program som man har lagt fram för oss för detta år är minst sagt omfattande.
Här finns både positiva och mindre positiva saker. Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på ett kapitel som förefaller mig något ofullständigt, nämligen socialpolitiken. Det skulle inte vara så allvarligt om det under de senaste fem åren förekommit betydande framsteg, men det är inte fallet. För när det gäller socialpolitiken har kommissionen och parlamentet möjlighet att främja en rad frågor. Framför allt inom ramen för kapitel 1 i avdelning XI i fördraget, och då tänker jag särskilt på problemen med arbetsvillkor och förbättrad arbetsmiljö.
När det framför allt gäller säkerhet och hälsa för arbetstagarna, lever vi nu inom ramen för ett direktiv från 1989. Både jag och min grupp anser att direktivet skulle behöva omvärderas, bl.a. i ljuset av en viktig studie som publicerades 1997 av Dublinfonden. Den visar på en allmän försämring av arbetsvillkoren inom ett antal viktiga sektorer. Det förtjänar att diskuteras och jag skulle önska att kommissionen på ett seriöst sätt tar sig an ärendet och gör en utvärdering av vad som behöver ändras i direktivet för att situationen skall förbättras.
Jag skall inte fortsätta i sakfrågan, och jag skulle nu en stund vilja granska själva processen, knuten till lagstiftningsprogrammet, dvs. det inlämnade programmet och dess genomförande. I det sammanhanget har jag två bestämda krav från Gruppen De gröna, som jag skulle ha önskat var krav från parlamentet, men för i dag räcker det med att det handlar om bestämda krav.
För det första: när en resolution från Europaparlamentet antagits, bl.a. inom ramen för ett initiativ från detta parlament, förefaller det mig demokratiskt att kommissionen, inom rimlig tid, gör en seriös uppföljning av en sådan begäran. På miljöområdet har vi exempelvis en vitbok om civilt ansvar när det gäller miljön. Det är ett viktigt framsteg, men jag vill ändå erinra om att denna vitbok är en uppföljning av en resolution från parlamentet som röstades igenom 1994, dvs. för sex år sedan. Och efter vitboken måste vi sannolikt vänta rätt länge innan vi får ett direktiv. Vi ser att förfarandet är långsamt och för att motivera denna tröghet tycker jag det är viktigt med en rapport.
För det andra: när man tillkännager ett lagstiftningsförslag i lagstiftningsprogrammet och det inte genomförs under året, borde man få veta varför. Jag skall ge ett exempel. Man tillkännager i dag ett förslag till direktiv om el- och elektronikavfall. Detta förslag har redan lagts fram vid flera tillfällen, men har aldrig lämnats in. Vi vet att det beror på påtryckningar från den amerikanska regeringen som hotar att inleda en aktion inför WTO, men det skulle vara relevant, rättvist, demokratiskt och öppet att kommissionen förklarar för oss vad som händer i kulisserna och varför den tvekar att lämna in detta förslag.

Manisco
Tillåt mig, ordförande Prodi, att redovisa min ängslan och oro inför utformningen av programmet för år 2000, av er beskrivet som en vändpunkt, och inte bara på grund av bristen på verkligen nyskapande förslag. Nej, det som oroar är den programmässiga, halvideologiska utformning som denna arbetsplan har fått, ert osjälvständiga och okritiska anammande av den amerikanska modellen, den modell för asocial och nerdrogad utveckling som ger människor som står höjda över alla misstankar mardrömmar, som till exempel Federal Reserves chef, Alan Greenspan. Er plan saknar en självständig vision - en kritisk vision - av dagens och morgondagens Europa, ni verkar oberörd, om inte blind, inför inslag som är på väg att väcka samvetet till liv hos många av era europeiska kolleger: epokgörande händelser som Seattle, som ni vill väcka liv i till varje pris, eller Washingtons upprepade, arroganta vetoröster mot kandidaterna till valutafonden, ett motstånd som inte kunde brytas förrän under de sista timmarna tack vare att Europa insisterade på namnet Horst Köhler. Inför den amerikanska ångvälten lägger ni er så platt som möjligt och försöker släta över de transatlantiska konflikterna, i egenskap av ett hypotetiskt partnerskap mellan planetens supermakt och den programmässiga maktlöshet som plågar Europa, till dels tack vare det oupphörliga lobbyarbetet från till exempel Round Table.
Jag har inte tid att uppehålla mig vid de övriga delar av ert program som också är alltför undanglidande, alltför försiktiga: miljön, hälsan, rättssystemet, transporterna, säkerheten, och sedan den alltför snabba utvidgningen av unionen, som har kritiserats av er föregångare Jacques Delors, utvecklingen av online-ekonomin, en av många patentmediciner mot arbetslösheten, eller försvaret av konsumenten-medborgaren snarare än medborgaren-konsumenten.
Ordförande Prodi, låt mig ge er ett vänligt råd. Vi lever inte i den bästa av alla tänkbara världar: hotande moln med "stars and stripes" hopas på Europas himmel, för att använda Charles De Gaulles odödliga ord till general Leclerc som just hade befriat Luxemburg, denna vackra stad. Monsieur Prodi, préparez votre défense, c'est la défense de l'Europe.

Gallagher
Herr talman! Jag välkomnar den vittomfattande omgång förslag som offentliggjorts av kommissionen i dess årliga lagstiftningsprogram för år 2000. De viktigaste frågorna som kommer att tas upp i år är reformeringen av förfarandena i samband med EU:s beslutsförfaranden, så att utvidgningsprocessen kan ske på ett smidigt och strukturerat sätt. Jag stöder utvidgningen av unionen, men en sådan process kan inte ske förrän de viktigaste EU-institutionerna, inklusive kommissionen, rådet och naturligtvis parlamentet, reformerar sina interna förfaranden för beslutsfattande.
I egenskap av parlamentsledamot från valkretsen Connaught Ulster i Irland, som ligger i utkanten av denna union, tror jag starkt på faktisk och märkbar representation för mindre medlemsstater inom EU:s strukturer. För närvarande har de fem största medlemsstaterna två tjänster inom Europeiska kommissionen och det finns en var för de mindre medlemsstaterna. På vilket sätt än reformeringen sker, är det mycket viktigt att de mindre medlemsstaterna får behålla sin rätt att nominera en ledamot till kommissionen.
Utan tvekan måste Europeiska rådet, som företräder de femton regeringarna, reformera sina strukturer. Ur ett irländskt perspektiv tror jag starkt att medlemsstaterna måste ha vetorätt när det rör skatteförändringar på EU-nivå. För närvarande kan inga förändringar ske på EU-nivå rörande skattepolitiken, utan enhälligt stöd från alla EU:s medlemsstater. Jag menar att detta är en viktig rättighet som bör tillfalla de nationella medlemsstaterna även framöver.
I mitt eget hemland är skattesystemet innovativt på många sätt. Skattedebiteringen av medel- och låginkomsttagare har stadigt sänkts, samtidigt som förnuftiga skattelättnader har getts för att främja näringslivet. Det är inte många andra medlemsstater som kan visa upp liknande exempel. Varje form av förslag som skulle ge Europeiska rådet rätt att fatta beslut med kvalificerad majoritet när man röstar i rättsliga och inrikes frågor, anser jag skulle vara mycket oklokt.
Låt mig sammanfattningsvis säga att det gläder mig mycket att ordföranden i förmiddags hänvisade till fiskeriet. Han sade att han tyckte det kommit på efterkälken - att verkliga framsteg måste ske under 2002, eftersom fiskeriet sker inom områden där det inte finns någon alternativ sysselsättningsbas. Vi vill naturligtvis se till att, före utgången av år 2002, de länder som fick lida mest när den gemensamma fiskeripolitiken trädde i kraft under 1983 i framtiden, skall få en rättvis och rättmätig del av resurserna.
Låt mig sammanfattningsvis säga att det i det bredare perspektivet är viktigt att Europeiska unionen, i egenskap av ekonomisk enhet, inte kommer efter i det globala sökandet efter e-handelsmöjligheter. Kommissionen måste stödja utbildnings- och fortbildningsprogram för att se till att man i affärsstrukturerna tar hänsyn till de möjligheter som kan säkras från Internet och e-handeln rent allmänt. Vi befinner oss sannerligen mitt i en informationsteknisk revolution. Vi kan inte vara passagerare när dessa förändringar sker. Vi måste ta befälet över våra affärsstrukturer och över våra utbildningsinstitutioner, så att informationstekniska initiativ införlivas i alla viktiga sociala och ekonomiska sektorer i vårt samhälle.

Bonde
Herr talman! Prodis kommission håller inte i fem år, eftersom folk inte i längden kommer att finna sig i att bli detaljreglerade från Bryssel. Det kan vara svårt att se vem som ger den hälsobringande chocken och när. Så är det ofta med historiska genombrott. Tillfälligheter spelar in, småsaker kan plötsligt få stor betydelse om denna småsak kommer att symbolisera det grundläggande. Den grundläggande motsättningen är att unionen kallar sig mer och mer demokratisk, samtidigt som demokratin systematiskt minskas i våra medlemsstater. En dag kommer väljarna att säga som den lille pojken i H.C. Andersens berättelse Kejsarens nya kläder: "Men han har ju inga kläder på sig". Förra månaden talade Prodi om en genomgripande decentralisering av unionens verksamhet. Femårsprogrammet innebär en radikal centralisering, där nya lagstiftningsområden - många nya områden - flyttar från de nationella och regionala parlamenten i medlemsstaterna till Prodis kommission i Bryssel och till de 62 av 87 röster i rådet. Det är "ren Orwell". Under överskriften "decentralisering", centraliserar man. Under överskriften "demokrati", avdemokratiserar man. Under överskriften "större öppenhet", föreslår kommissionen ett system som kommer att göra handlingar otillgängliga som i dag är tillgängliga. Vid sitt tillträde lovade Prodi högtidligt - i vår grupp och här i kammaren - en helt ny inställning till öppenhet. Vi skulle kunna få ta del av alla handlingar, när kommissionen hade gett dem till andra. De folkvalda skulle inte längre vara de sista att bli informerade. Vi skulle inte längre sitta i utskottsrummen och titta på studenterna som bakvägen från de permanenta representationerna har de handlingar som vi inte kunde få. Vi skulle inte längre finna oss i att europeiska arbetsgivare eller jordbrukets COPA (EG:s sammanslutning av jordbrukarorganisationer) kunde sitta med handlingar som vi inte hade tillgång till. Det är grundläggande i en demokrati att den verkställande makten tjänar väljarna och de folkvalda. I EU har den lagstiftande makten överlämnats till den verkställande makten. Folkvalda belönas med privilegier, samtidigt som elementära handlingar från beslutsprocessen hålls hemliga. Under talmanskonferensen har vi beslutat att kalla in ombudsmannen och Prodi till ett samtal om öppenhet. Jag hoppas att Prodi säger: "Ursäkta, jag hade inte klart för mig att mina tjänstemän gjorde tvärtom mot vad jag hade lovat. Jag står vid mina ord, här är min underskrift på den utlovade öppenheten". Tack, herr talman! Om det nu finns något att tacka för.

Hager
Herr talman! Jag är bestört över de 14 medlemsstaternas fördömande av Österrike och vill här anhålla om att kommissionen utökar sitt ambitiösa program på grund av den orättvisa behandlingen av Österrike.
I detta sammanhang vill jag särskilt tacka Poettering för hans ord. Europeiska unionens funktionsduglighet är, som också påpekas inför regeringskonferensen, en oavvislig förutsättning för att processen med det europeiska enandet skall lyckas. Just denna funktionsduglighet äventyras emellertid på grund av de 14 EU-staternas vägran till samtal - även om den bara är bilateral - och den brist på kommunikation som detta för med sig. I denna situation får kommissionen inte förbli overksam. Det måste vara dess uppgift att se till att den solidaritet, som har lagts fast i fördragen, iakttas.
Därför anmodar jag er, ordförande Prodi, att personligen se till att ordna ett krismöte mellan personerna i spetsen för Österrikes regering och de 14 EU-staterna, för att på så vis bidra till en avspänning av situationen och en normalisering av förhållandena. Jag själv riktade i går en motsvarande skrivelse till alla regeringschefer för att uppfylla mitt ansvar som parlamentsledamot.

Van Velzen
Herr talman! Först och främst vill jag framföra ett tack till kommissionens ordförande, Prodi, för hans arbetsprogram. Jag delar de påpekanden som gjorts om att det krävs ytterligare fokusering, men också att det måste relateras bättre till femårsplanen. Det verkar som om det handlar om två olika dokument.
Med rätta börjar arbetsprogrammet med ett första kapitel med titeln "EU, dess grannar och världen". Jag citerar instämmande en av de första meningarna där: "Unionen måste vara aktiv både i vår region och i världen." Men för att kunna spela denna roll är det mycket viktigt att en praktisk form av samarbete utvecklas mellan rådets höge företrädare, Solana, kommissionen och Europaparlamentet och att i synnerhet den demokratiska kontrollen och demokratisk accountability förstärks.
Vi anser också att det är mycket viktigt att kommissionens roll på det utrikespolitiska området förstärks. Vi vill att den europeiska utrikespolitiken skall ha en mycket starkare gemensam karaktär. Men det handlar också om instrumenten. Det handlar om möjligheterna att kunna analysera icke-militära kriser och att reagera snabbt. Ta Moçambique. Hur länge var vi tvungna att vänta innan man verkligen kunde gå till aktion? Då handlar det om mycket konkreta saker som transportkapacitet. Här måste det även inom Europeiska unionen ske en snabbare samordning.
Ta den enorma boskapsdöden i Mongoliet. Vi vet att det finns medel hos Tacis och hos ECHO i Europeiska unionen. Men varför ger vi ingen hjälp? Det beror på att det finns för många byråkratiska hinder. Europeiska unionens externa representation skulle behöva samordnas bättre med vårt behov av en starkare framtida europeisk utrikespolitik. Kort sagt, operativt genomförande, det är det centrala.
Förbindelserna med Ryssland är av ytterst stor betydelse. För oss är det så att vi inte kan stå utanför den kritik som har yttrats i Europarådet i fråga om Rysslands Tjetjenienpolitik. För oss är det ytterst trist att konstatera att pressfriheten i Ryssland ännu inte är säkrad. Vi hade till nu på torsdag bjudit hit journalisten Babitskij, men han får inte komma för de ryska myndigheterna. Jag hoppas att Europeiska kommissionen också låter höra en kraftig protest i de ryska myndigheternas riktning.

Goebbels
Herr talman, herr kommissionsordförande! När ett parlament diskuterar prioriteringar i lagstiftningen borde allt prioriteras. För mig är de viktigaste prioriteringarna: sysselsättning - och därmed den ekonomiska tillväxten - och livskvalitet - och därmed skydd av miljön, livsmedelssäkerheten och konsumenternas rättigheter.
Jag skulle nu vilja göra några kommentarer om det ekonomiska och sociala området. Ett av initiativen från kommissionen som förtjänar ökad prioritet är initiativet e-Europe. I går diskuterade vi toppmötet i Lissabon för ekonomisk och social förnyelse. Jag önskade mycket starkt gemensamma tillväxtmålsättningar för att göra det möjligt att uppnå full sysselsättning.
Full sysselsättning innebär inte fullständig avsaknad av varje form av arbetslöshet. Det kommer alltid att finnas konjunkturbetingad arbetslöshet, arbetstagare som vill byta anställning, ungdomar som är på väg in på arbetsmarknaden. Men full sysselsättning existerar när det inte längre finns någon långtidsarbetslöshet, när alla ungdomar erbjuds minst utbildningspraktik senast sex månader efter att de inträtt på arbetsmarknaden. Det är möjligt om vi investerar ytterligare i vad Guterres i går kallade "humankapital", dvs. grundutbildning och framför allt livslångt lärande.
I detta sammanhang kommer initiativet e-Europe i rätt ögonblick. I framtiden kommer arbetstillfällena att innehålla alltmer informationsteknik. Men vi saknar kvalificerad arbetskraft på detta område, precis som Förenta staterna. Den amerikanska staten har därför för en period om fyra år öppnat en kvot om totalt nära 500 000 viseringar för invandrad arbetskraft med höga kvalifikationer.
Vi måste utbilda våra egna hjärnor och behålla dem i Europa. Ett dokument från kommissionen har just visat att hälften av de ungdomar som läser eftergymnasial utbildning i Förenta staterna stannar kvar där. För att behålla våra hjärnor, för att dra till oss de bästa hjärnorna och utbilda fler, måste vi göra massiva investeringar i forskning och utveckling.
De två europeiska länder som investerar mer av sin BNI i forskning och utveckling än vad Förenta staterna gör, nämligen Sverige och Finland, är också de enda europeiska länder som kan mäta sig med amerikanerna när det gäller kommunikationsteknik. Skulle det inte vara ett exempel att ta efter för övriga européer? Borde man inte i Lissabon upprätta ett slags tekniskt konvergenskriterium som exempelvis kräver att medlemsstaterna inom fem år skall försöka ha utgifter för forskning och utveckling motsvarande minst 2,5 procent av sin BNI, dvs. inte ens den nivå man för närvarande har i Förenta staterna?
I detta sammanhang skulle jag också vilja välkomna initiativet från kommissionär Philippe Busquin om att inrätta ett europeiskt område för forskning. Bättre levnadsvillkor, sysselsättning och sysselsättningens kvalitet förblir nära förbundna med vår förmåga att göra den europeiska forskningen dynamisk. I detta sammanhang är ett verkligt europeiskt patent, utvecklingen av riskkapital samt stödet till unga företag också av avgörande betydelse.
Ordförande Prodi använde i går kväll mitt uttryck om underskottet i framtidens Europa. Jag tror att han missförstod mig: jag anklagade inte det portugisiska ordförandeskapet eller kommissionen för att brista i klarsynthet, men jag betonade den rädsla för framtiden som många av våra landsmän känner i en värld av djup förändring.
Vi vet alla att vi upplever ett paradigmskifte med det framväxande informations- och utvecklingssamhället. Men i en värld där 1,5 miljarder människor fortfarande lever utan el, tar det tid innan världens alla medborgare får tillgång till Internet.
Mänsklighetens viktigaste utmaning är att undvika en brytning mellan informationsrika och informationsfattiga länder, undvika att det uppstår samhällen där, enligt det lyckade uttrycket från min vän Claude Desama, den digitala brytningen blir en ny social brytning.

Clegg
Det årliga lagstiftningsprogrammet utgör den mest konkreta manifestationen av Europeiska kommissionens viktigaste konstitutionella och politiska maktbefogenhet, dvs. ensamrätten att lägga fram lagförslag. Denna typ av maktbefogenhet måste ständigt försvaras på ett bestämt sätt och förklaras på ett tydligt sätt. Ändå finns det i innevarande års arbetsprogram, just som under alla föregående år, inget djupgående berättigande för vart och ett av den mängd nya förslag som lagts fram. En allmän sammanfattning på 15 sidor berättigar inte precis de 500 initiativ som anges i bilagan.
ELDR-gruppen kommer därför i framtiden att kräva att det finns ett tydligt berättigande av, och en särskild parlamentsdebatt om, alla åtgärder som tillkännages i arbetsprogrammet. Vi kommer särskilt att leta efter bevis att varje nytt förslag på ett korrekt sätt har prövats mot subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna, och vi kommer att leta efter sektorsspecifika debatter i Europaparlamentets egna specialiserade utskott. Med andra ord: Det är nu hög tid för en omfattande översyn av det något föråldrade sätt på vilket detta viktiga programdokument utvecklas och debatteras i framtiden.

Elles
Herr talman! Jag vill tacka kommissionens ordförande för att han hållit två tal i kammaren inom loppet av 24 timmar. I går kväll uttryckte han tydligt att vi kan se fram emot en god ekonomisk utveckling i Europeiska unionen under de närmaste två-tre åren och uppenbarligen, om vi får en oväntat hög tillväxt, kommer detta att hjälpa oss i våra strävanden i samband med detta årliga lagstiftningsprogram.
Kommissionär Prodis tal denna förmiddag får mig att tänka på tre frågor. Den första handlar om subsidiaritet, där vi känner starkt i vår grupp, som liberalerna just har sagt, att vi måste pröva varje enskilt förslag som läggs fram för att visa att det sker i gemenskapens intresse. Vi måste tillämpa subsidiaritetsprincipen: Det måste klargöras att vi inte lagstiftar då detta inte är nödvändigt.
Den andra frågan handlar om budgetar. Givet den högre tillväxttakt som förutspåddes i budgetplanerna, som baseras på en tillväxt på 2,5 procent, kan vi se att vi framöver kan vidta något annorlunda budgetåtgärder än vad vi skulle kunna göra i annat fall. På min grupps vägnar vill jag varna kommissionen för att vid denna tidpunkt skifta jordbruksutgifterna från utgiftsområde 1 till utgiftsområde 4. I synnerhet i Förenade kungariket har vi en jordbruksnäring som befinner sig i en desperat situation och vi vill att en viss hjälp ges till vissa jordbrukssektorer: Att skifta medel till jordbruket från en del av budgeten till en annan vid denna tidpunkt, skulle ge dem ett felaktigt budskap.
Slutligen ett varningens ord rörande informationsfrågan. Det var den som trasslade till förbindelserna mellan vårt parlament och den föregående kommissionen: Det faktum att vi, enligt fördragen, i princip har tillgång till och rätt att få ta del av all information.
Det ser ut som om vi håller på att stöta på svårigheter i och med vårt ramavtal. Jag betonar därför att, om vi vill att kommissionen och parlamentet skall samarbeta, måste vi hitta en lösning på detta problem så snart som möjligt och inte hindras att få ta del av dokument som finns tillgängliga för medborgarna. Just som Bonde påpekade, måste vi ha en europeisk union där det råder ett fritt informationsflöde från förvaltningen till alla medborgare.

Roth-Behrendt
Herr talman, herr Prodi! Vi hade denna diskussion redan för ett par veckor sedan. Också då sade ni att ni vill mäta framgången med ert arbete efter hur deltagandet blir vid Europavalen 2004. Också då sade jag er att för en instans som inte väljs direkt av folket är detta ett ganska förmätet projekt. Men det är er avsikt, och jag kommer att gå in i detalj på det.
Europaparlamentet liksom alla mina kolleger och jag själv, som varje dag på gator och torg i Europa mycket direkt propagerar för denna Europeiska unionens politik, och inte bara på högre nivå - det säger jag helt neutralt - vi är beroende av att det fungerar, och därför förstår jag av det som ni har sagt att kommissionen kommer att samarbeta ännu mer direkt hand i hand med Europaparlamentet, och samarbeta öppet och som partner tillsammans med oss. Huruvida alla tendenser från de senaste veckorna kan ge anledning att hoppas att denna öppenhet faktiskt kommer att äga rum får vi se, och jag kommer att bedöma er efter detta.
Ni har i dag sagt mycket om de områden, herr Prodi, som jag är ansvarig för i min grupp. Det gäller miljöpolitik, konsumentskydd och hälsopolitik. För första gången hörde jag i dag inte någon ekonomisk föreläsning av er med bara några små punkter om livsmedelsmyndigheter, dopning eller flygförseningar, och det vill jag uttryckligen berömma er för. Det gör jag ju sällan, och därför säger jag det också gärna här. Det var i motsats till vad som brukar vara fallet ett tal som verkligen var mer konkret, och som jag också kunde förstå.
I detalj kan jag naturligtvis inte berömma er på samma vis. Det kommer inte att överraska er eller någon av mina kolleger. Är ni då konsekvent, herr Prodi? Jag har läst ert program som ni presenterar för hela kommissionen. Ni säger exempelvis att ni vill införliva miljöpolitiken på alla andra politiska områden. Det enda område där detta har skett är Palacios område, nämligen transportområdet. Var har då miljöpolitiken införlivats i de andra sektorerna, exempelvis utvidgningen - ett jättelikt problem -, livsmedelssäkerheten eller konsumentskyddet? Var finns det nämnt i texten? I handelspolitiken till exempel: Ingenting, inte ett ord, herr Prodi. I fråga om konkurrensen och den ekonomiska politiken: Inte ett ord. Ingenstans! Det betyder att det återigen bara är en läpparnas bekännelse. I fråga om miljöpolitiken står det som alltid att den måste införlivas, det är obligatoriskt, men ni gör det faktiskt inte. Det kommer jag också att tvingas bedöma er efter.
Ni har inte någonstans tydligt redovisat sammankopplingen eller det eventuella växelvisa beroendet mellan de olika politiska områdena. Ni får inte tolerera det i de andra referaten. Detta måste ni kritisera, och ni får heller inte offentliggöra det i denna form. Ni har sagt mycket om konkreta projekt, och det är också mycket trevligt och det uppskattar jag, men det räcker inte. Era framgångar, herr Prodi, bedöms nämligen varje vecka, varje månad och varje år. De bedöms varje vecka efter hur något sker i kommissionen. Vad som sker i utskotten och i plenum, bedöms varje månad.
Hur uppträder kommissionen i utskotten och i kammaren? Hur förhåller ni er exempelvis till ändringsförslag från Europaparlamentet? Om ni vill samarbeta med oss, och om vi båda, ni herr Prodi för kommissionen, och vi i Europaparlamentet, säger att vi alla bedömer framgången efter valen 2004 och valdeltagandet, då vill jag höra er säga att alla ändringsförslag som detta parlament med majoritet röstar för också införlivas av kommissionen. Och varje år äger det rum en bedömning av framgången när vi tar föregående års arbetsprogram och granskar vad ni har uppfyllt och vad ni har levererat, och vilken kvalitet ni har levererat. Ni ser, herr Prodi, det är mycket enklare än ni befarar. Ni måste inte vänta till år 2004 utan ni får varje år fortlöpande betyg och måste inte hela tiden vänta på det. Och ni får betyget på det sätt vi ofta fick i skolan, strängt men rättvist, och så kommer vi också att göra med detta arbetsprogram som är mycket ambitiöst, och där jag hoppas att ni åtminstone har levererat en del av det i slutet av detta år.

Thors
Ärade kommissionsordförande! När ni tillträdde sade ni att kommissionen skulle präglas av öppenhet. Det har även många sagt här idag. Men vilken är situationen nu? Varför direktsänds inte kommissionens presskonferenser längre direkt över satellitteve så att alla i alla delar av Europa kan följa med? Jag hoppas att Prodi lyssnar.
Ordförande Prodi! Angående ert brev till Fontaine om ombudsmannen. Anser ni att ombudsmannen är bunden av någon princip om lojalt samarbete mellan institutionerna? Var finner ni i så fall lagligt stöd för detta, och anser ni att en sådan princip kan undertrycka ombudsmannens rätt att uttrycka sig fritt i pressen?
Dessutom vill jag lämna följande sakupplysning rörande er insändare i Wall Street Journal, där ni hänvisar till ett seminarium i april om öppenheten som ett bevis för att förordningen har beretts öppet. Det seminariet organiserades faktiskt av European Federation of Journalists, ledamöterna Lööw, Thors och Hautala med flera, men det förslag som där diskuterades där har ingenting att göra med det förslag som nu är aktuellt. Det sistnämnda har beretts väldigt mycket i hemlighet. Framförallt, kommissionsordförande Prodi, är dock frågan om principen om lojalt samarbete skall ha företräde framför principen om rätten att uttrycka sig. Var finns det stöd för en princip enligt vilken ni skulle kunna undertrycka denna rätt och ställa sådana krav på ombudsmannen?

Fiori
Herr ordförande! När det gäller ett program som är så ambitiöst och komplext som det ni har lagt fram tänker jag bara uppehålla mig vid ett par punkter.
För det första: den förnyade uppmärksamhet ni ägnar Medelhavsområdet kan jag inte vara annat än nöjd med, såväl som ett bidrag från Europeiska unionen till fredsprocessen i Mellanöstern som en återerövring och förstärkning av de historiska och politiska band som förenar länderna i södra Europa. Vi anser att, med de geopolitiska processer som pågår, så är gränsen längs Medelhavets stränder lika viktig som den utvidgning österut som såväl parlamentet som komissionen arbetar med.
För det andra: den inre marknaden. Vi som arbetar i Europaparlamentet anser det vara absolut nödvändigt med en harmonisering av den lagstiftning som finns på civilrättens område. Förmodligen borde man även börja arbeta inom området förvaltningsrätt. Vi upplever varje dag i allt högre grad behovet av en gemensam lag som samordnats mellan olika källor.
För det tredje: de förberedande dokumenten. Jag kan bara ansluta mig till kraven på att begränsa användningen av dessa typer av dokument, krav som framförts upprepade gånger och från olika håll i Europaparlamentet. Även om de har den stora förtjänsten att fördjupa debatten, så får grönböcker, vitböcker och meddelanden också en komplicerad och svår bieffekt, för de förlänger många gånger lagstiftningsprocessen i frågor där snabbhet är absolut nödvändig.
En sista punkt: en genomläsning av kommissionens program ger ett intryck av att man försummar två sektorer som skulle behöva särskild uppmärksamhet från de europeiska institutionerna, framför allt i ljuset av den allt snabbare utvecklingen av e-handeln. Jag anser att kommissionen borde lägga fram förslag om hur man kan bilägga tvister utom domstol i samband med s.k. online-avtal och att ändra direktiven om distanshandel. Detta för att ytterligare förbättra konsumentskyddet.

Schulz
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Den europeiska inrikespolitiken upptar inte någon särskilt bred, men en mycket viktig del i det som kommissionsordföranden skriftligt har lagt fram och även föredragit här. Men här beror det inte av kvantiteten av det som läggs fram, utan av kvaliteten.
Nu lade lyckligtvis i går kväll i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor kommissionär Vitorino, på uppdrag av hela kommissionen, fram ett så kallat scoreboard, alltså en tidtabell med tilldelning av ansvarsområden och uppgiftsbeskrivningar när det gäller skapandet av det s.k. området för säkerhet, frihet och rättvisa. Den som tittar noga på detta dokument, han inser utan vidare att kommissionen, när den år 2000 ger sig i kast med sina föreställningar om skapandet av detta område för säkerhet, frihet och rättvisa - förhoppningsvis tillsammans med majoriteten av Europaparlamentet -, kommer att hamna i öppen konflikt med rådet. I öppen konflikt med rådet därför att Europeiska unionen gör följande: Den skapar yttre gränser och avskaffar de inre gränserna. Den skapar fri rörlighet, den skapar etableringsfrihet, den skapar ett ekonomiskt område som möjliggör obegränsad näringsverksamhet - och därigenom för övrigt också obegränsad illegal verksamhet. För att bekämpa detta skapar den å andra sidan en europeisk polistrupp. Den skapar en enhetlig valuta. Den skapar alla möjliga institutioner, för att förse det ekonomiska området Europa med en rättslig ram.
Nu uppstår den avgörande frågan: Hur skall EU åstadkomma det? Skapar den ekonomin uteslutande på grundval av gemenskapsrätten, och rambestämmelserna för säkerhetsområdet uteslutande på mellanstatlig nivå? De båda sakerna passar inte ihop. Kombinationen är ett så juridiskt motsägelsefullt system, att det egentligen bara kan sluta där det hittills alltid har slutat, nämligen i orörlighet.
Det hänger alltså på kommissionen. Jag lovar er fullt stöd från min grupp, om kommissionen också gentemot rådet försvarar det som oundvikligen och nödvändigtvis måste skötas av gemenskapen, det som i fråga om den inre säkerheten, de medborgerliga fri- och rättigheterna - jag hänvisar till stadgan om de grundläggande rättigheterna - alltid också är förknippat med en överföring av suveräna rättigheter från nationell till europeisk nivå - det är ju just där som kampen pågår mellan kommissionen, rådet och parlamentet. Om kommissionen fattar mod och säger att man som väktare av de europeiska fördragen och den framtida integrationen i Europa tar itu med detta även i konfrontation med rådet, då har ni, hoppas jag, också en majoritet av parlamentet bakom er i denna sak. Men ni måste våga göra det. Jag hoppas att ni kan uppbringa det modet!

Fraga Estévez
Herr talman! Jag skall inte gå in i detalj på det lagstiftningsförslag kommissionen lägger fram angående fisket. Det jag skulle vilja uppnå är ett klart åtagande från kommissionens sida att söka en lösning för att snabbt överföra rekommendationerna för de regionala och internationella fiskeriorganisationerna till gemenskapsbestämmelserna.
Redan förra sammanträdesperioden, herr talman, fick vi tillfälle att, genom Gallaghers betänkande om rekommendationerna från Internationella kommissionens för bevarandet av tonfisk angående röd tonfisk i Medelhavet, debattera frågan om kommissionens förseningar, vilka har blivit ett mycket allvarligt problem, eftersom, även om rekommendationerna blir bindande för en viss tid, innebär avsaknaden av gemenskapslagstiftning att flottorna inte uppfyller den, och det kan leda till rättsliga åtgärder mot Europeiska unionen.
Dröjsmålet med att införliva den är ett vanligt problem i kommissionen. Vi har till exempel väntat sedan 1996 på att förbudet mot landning i Honduras och Belize skall införlivas i gemenskapsbestämmelserna, eller sedan 1998 angående kontrollen av fiskeriansträngningarna i gemenskapsvatten, av långfenad tonfisk.
Kommissionen kritiserar då och då medlemsstaterna för att de inte införlivar kommissionens beslut och direktiv i sina nationella lagstiftningar. Men kommissionen gör själv exakt likadant när det gäller de internationella frågorna.
Det är uppenbart att det förslag kommissionen har lagt fram angående ett meddelande om reformering av de internationella organisationerna för att få ett snabbare hanterande, är en strävan att sortera bort både parlamentet och rådet från lagstiftningsförfarandet. I denna institution finns det allvarliga tvivel på att det är den bästa lösningen på problemet.
Jag hoppas att ordförande Prodi här åtar sig att lösa denna fråga en gång för alla, och att parlamentet hur som helst hela tiden kommer att delta i lagstiftningsförfarandet för att införliva rekommendationerna från de internationella fiskeriorganisationerna i gemenskapslagstiftningen.

Medina Ortega
Herr talman! Efter rådsordförandens inlägg i går, vilket målade upp ett ganska optimistiskt panorama angående gemenskapens utveckling, var Prodi försiktig nog att peka på att den ekonomiska utveckling vi befinner oss i uppvisar ett enormt problem genom att den går jämsides med en ökad social utslagning i Europeiska gemenskapen. Det är ett fenomen som Schulz nyss nämnde, för socialdemokraternas räkning, därför att den risk vi alla står inför just nu är att det, som en konsekvens av liberaliseringen av gemenskapens ekonomi inom ramen för den globaliserade ekonomin, kan uppkomma situationer med stora sociala skillnader och att den europeiska sociala modell vi är så stolta riskerar att försvinna.
Herr talman! Den förra kommissionen hade som motto att "göra mindre för att göra det bättre", till skillnad mot Delorskommissionens förmenta aktivism. Som vi vet gäller inte frågan kvantitet utan kvalitet, något som också både Schulz och Swoboda, för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, har tagit upp. Problemet är vart den nuvarande kommissionen är på väg. Jag hoppas att denna kommission, Prodikommissionen, inte kommer att bli den som gör mindre för att nå förbättringar utan att den gör allt det den måste göra. Om Delorskommissionen var den som förde oss från Enhetsakten till unionsfördraget och en stor utvidgning av Europeiska gemenskapen, hoppas jag att Prodikommissionen blir kommissionen för ett socialt Europa, den kommission som ser till att den ekonomiska utvecklingen inte leder till social diskriminering utan till sociala framsteg. För att göra detta hoppas jag att kommissionen tar hänsyn till de åsikter som kommer fram i Europaparlamentet. Som kommissionens ordförande känner till, finns det i det nuvarande unionsfördraget en bindning mellan Europaparlamentet och kommissionen, så även om kommissionen har rätten till lagstiftningsinitiativ, måste den ta hänsyn till parlamentets mening för att genomföra ett lagstiftningsförfarande.
Här skulle jag också vilja ta upp kodifieringen av gemenskapslagstiftningen. Just nu är EG-rätten en ogenomtränglig djungel, och fullkomligt obegriplig för gemenskapens medborgare, även för dem som utövar juridiken som sitt yrke. EG-rätten har utvecklats utifrån en kasuistik liknande den medeltida lagstiftningen, så vi saknar helt ett system, särskilt när det gäller civilrätt, behörighet, konsumentskydd och immaterialrätt.
Slutligen, herr talman, vill jag påminna om en text i kommissionens meddelande. Det är punkt 2.3 angående gemenskapens yttersta randområden som kommissionen skall utveckla. Just i dag skall kommissionen yttra sig om det första dokumentet i denna fråga, och jag hoppas att man gör det med hänsyn till kraven från dessa gemenskapens yttersta randområden.

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens ordförande har utropat vändpunktens år, och jag vill uppmana er, herr talman, att under detta begrepp också omorganisera kommissionens förhållande till medlemsstaterna. Kommissionen är fördragens väktare. Det har hittills betytt att kommissionen i denna roll särskilt betonar gemenskapens rättigheter - med all rätt. Men bakom fördragen står medlemsstaternas oskrivna rättigheter, och jag tror att det är på tiden att kommissionen i sitt arbete mer betraktar sig som väktare av medlemsstaternas rättigheter. Jag vill uppmana er, herr kommissionsordförande, att även bli en förespråkare för medlemsstaternas rättigheter, ty det som ibland stör oss i kommissionens arbete är dess försök att i samband med brådskande affärer föra över rättigheter på sig själv. Vi bör komma ihåg att medlemsstaternas rättigheter måste värnas bättre i framtiden. Detta är förutsättningen för acceptansen av Europa.
Hit hör till exempel ordningen med förbundsstaterna i Tyskland, där delstaternas har oberoende rättigheter. De måste också accepteras av kommissionen. Det är svårt att föreställa sig att vi skall ändra regelverket, utan att till exempel Tysklands delstater godkänner det. Se därför till, herr ordförande, att ni blir en förespråkare för medlemsstaternas rättigheter! Därför kräver vi en lista över behörigheter, som noga skiljer mellan vilka rättigheter gemenskapen har och vilka medlemsländerna behåller. Kommissionen skulle få mycket bifall i Europa och från medborgarna, om den arbetade på detta sätt, och det uppmanar vi den eftertryckligen att göra.

Sakellariou
Herr talman, herr kommissionsordförande! Ni talade i inledningen om ett exakt program. Jag vill komplettera detta program på två punkter - nämligen beträffande den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, och i fråga om utvidgningen rent konkret beträffande Turkiet - respektive kräva en ytterligare precisering.
Herr kommissionsordförande, jag förespråkar bildandet av en europeisk försvarsidentitet inklusive er militära dimension, och jag välkomnar uttryckligen resultaten från det inofficiella mötet med försvarsministrarna i Sintra. Men detta räcker inte. Det som å ena sidan är svårt, och å andra sidan nytt och viktigt, är att förebygga konflikter, alltså den icke-militära aspekten av vår säkerhetspolitik. Att förebygga konflikter är svårt, eftersom vi när vi bygger upp sådana säkerhetspolitiska beståndsdelar inte har något exempel, exempelvis Nato, som vi kan titta på eller kopiera.
På detta nya område som skall utvecklas måste kommissionen ta på sig ansvaret för att ta initiativ och lägga fram projekt. Vi behöver konkreta förslag till instrument för icke-militär krishantering, exempelvis leverans och insättande av humanitär hjälp - Moçambique vore nu exempelvis ett bra exempel på detta -, hjälp till utveckling av demokratiska institutioner och förfaranden, valobservation, uppbyggnad av en grupp med konfliktrådgivare, polisstyrkor och liknande. Jag behöver här inte räkna upp en oändlig lista med instrument. Jag vill be er, herr kommissionsordförande, att ta ställning till detta.
Beträffande Turkiet säger ni i ert program att ni vill inleda en anslutningsstrategi. Jag skulle gärna instämma i detta om jag visste vad ni menar med det. Det som vi i Europaparlamentet begärde efter besluten i Helsingfors var en åtgärdslista och en detaljerad tidtabell, varigenom Turkiet skulle ledas fram till att respektera Köpenhamnskriterierna - i synnerhet de politiska kriterierna från Köpenhamn - på ett konkret och strukturerat sätt. Min grupp engagerade sig vid toppmötet i Helsingfors mycket starkt för att Turkiet skulle erhålla kandidatstatus. Vi välkomnade detta beslut och vi önskar verkligen att denna stat skall anslutas till Europeiska unionen. Uppgiften kommer att bli svår med tanke på Turkiets politiska brister. Desto mer behöver vi en mycket klar, konkret och detaljerad politik, dvs. en åtgärdslista och en tidtabell.
Kan vi räkna med att er kommission under den närmaste tiden kommer att lägga fram motsvarande förslag för att leda in Turkiet i EU?

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Kommissionens ordförande kommer inte att bli förvånad över att jag tar upp den inre marknaden. Men för att inte upprepa det som redan har sagts - och speciellt för att inte upprepa vad min kollega Fiori sade, och som jag håller med -, skall jag ta upp en annan aspekt i debatten, det vill säga reformen av kommissionen.
Vad har reformen av kommissionen att göra med den inre marknaden? Mycket.
Herr kommissionsordförande! När man läser er vitbok om reformen av kommissionen, kan man tydligt se att den riktlinje, den filosofi, som ligger bakom denna reform är något mycket uddlöst som vi här i parlamentet inte kan acceptera. Denna riktlinje är huvudsakligen skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen. Det är givetvis en angelägenhet för oss alla, men det handlar bara om en utgångspunkt. Därifrån måste kommissionen börja arbeta och uppfylla sina skyldigheter enligt fördraget.
Låt mig ge ett exempel, eftersom jag, med tanke på min talartid, inte får så många möjligheter att utveckla denna tankegång. Låt oss ta den reform som planeras angående rättsliga åtgärder. Vad är det som läggs fram där? Vad det helt enkelt handlar om är att förvalta resurserna på varje nivå, i stället för att bry sig om kraven från detta parlament om att skapa en verklig administrativ processrätt för rättssäkerheten, vilken är nödvändig för de europeiska medborgarna, det vill säga, för de som kan väcka rättsliga åtgärder. Man säger bara att denna administrativa processrätt inte kommer att skapas, utan att man kommer att välja bland kraven. Hur? Så som man väljer bland sådana saker, genom ren godtycklighet.
Ur parlamentets synpunkt kan vi inte tillåta denna typ av avvikelser. Vi förstår att kommissionen måste reformeras, vi instämmer i målen med denna reform, men givetvis inte på bekostnad av att man, för ett viktigt ekonomiskt intresse som vi alla är överens om - skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen -, slänger pådrivandet av det europeiska bygget överbord, ett pådrivande som främst ligger på kommissionen enligt skyldigheterna i fördraget.

McNally
Tack, herr Prodi, för er presentation och er dokumentation. Jag vill gratulera er till att ni använder Internet för att nå ut till allmänheten - en mycket bra idé.
Jag börjar med handel. Vi håller med er om att vi behöver ett regelbaserat handelssystem. Det är nödvändigt. Man misslyckades i Seattle därför att framför allt Förenta staterna verkade oförmöget att förstå betydelsen av politiken inom områden som miljöskydd, bevarande av samhällen på landsbygden genom den gemensamma jordbrukspolitiken, djurskydd, hälsofrågor och sociala rättigheter. Landet uppvisade en ofattbar okänslighet rörande utvecklingsländernas berättigade oro och, uppriktigt sagt, har utvecklingsländerna än så länge litet att tacka WTO för. Vi förväntar oss att Europeiska unionen fortsätter förhandlingarna och upprätthåller våra bestämda ståndpunkter i alla dessa frågor, och använder våra förbindelser med utvecklingsländerna för att se till att nästa runda blir rättvis. Skulle vi kunna få se detaljerade förslag under de kommande tre månaderna om hur detta skall ske.
Innovation och kunskap - mycket lämpligt för ett nytt århundrade. Hur mycket innovation har skett inom kommissionen, eller för den sakens skull inom parlamentet? Vi fick en vitbok om innovation för några år sedan - vad har hänt sedan dess? En sak som jag mycket tydligt vill betona, är att vi mycket starkt stöder uppföljningar - inte bara goda kommunikationer, vilka vi välkomnar, utan vi vill se uppföljningar, uppföljningar, uppföljningar!!!! Just nu pågår det femte ramprogrammet inom forskning och teknisk utveckling - hur har man tagit till sig erfarenheterna från det fjärde ramprogrammet? Hur sker spridningen av de nya idéerna, de nya produkterna, de nya jämförelserna mellan socialekonomiska system? Uppföljning igen, tack.
Vi välkomnar förresten bildandet av ett europeiskt forskningsområde som ni och kommissionär Busquin lagt fram förslag om. Detta är ett utmärkt sätt att inleda århundradet på. Jag välkomnar det kommande meddelandet om företagande, men jag hoppas att man tittar på det utförda arbetet innan vi går vidare med mer arbete.
Jag kommer nu att använda en oerhört klichéartad truism - "vår största resurs i Europeiska unionen är våra medborgare". Är det inte hemskt att stora medlemsstater som mitt eget hemland och Tyskland inte kan tillhandahålla ett tillräckligt antal utbildade personer för att täcka behoven inom IT-sektorn? Är det inte skamligt att de måste locka till sig personer från länder där dessa kunskaper behövs? Det är skandal och jag hoppas att ni tar upp detta när ni tittar på lagstiftningen.
Ytterligare ett chockerande slöseri med resurser, herr kommissionär, är att kvinnor inom tekniska, vetenskapliga och IT-områden kastar bort sina kunskaper. Jag hoppas det blir en uppföljning på den vetenskapliga vitboken.

Pomés Ruiz
Herr ordförande i kommissionen! Kommissionens interna reform har redan inletts. Den är välkommen!
Det är inte första försöket att göra kommissionen till en samhällsservice på världsnivå, men vi, herr Prodi, vill tro på er uppriktighet och beslutsamhet i ert löfte till denna kammare.
För tillfället har vi en rad åtgärder och även en vitbok. Ni granskar den tillsammans med rådets medlemmar, med tjänstemannafacken, och till slut kommer detta parlament att ge sitt stöd, det kommer att samarbeta med er i det stora målet att göra Europeiska kommissionen till den bästa förvaltningen i världen. Fortsätt framåt!
Jag vill i vilket fall som helst peka på en brist i er vitbok. Det gäller bristen på analys av varför det tidigare systemet misslyckades, och Kinnock borde ha gjort denna eftersom han är expert på frågan, han har ju arbetat fem år i kommissionen.
Det fanns till exempel tidigare, straffåtgärder eller åtgärder för att bedöma tjänstemännens förtjänster men, herr Prodi, de användes aldrig. De ansvariga tjänstemännen, inklusive kommissionärerna, använde inte dessa åtgärder, dessa metoder som existerade förut. Varför skulle de, om vi fastställer annorlunda åtgärder, användas denna gång? Denna hemlighet känner bara ni till.
Den låga motiveringsgrad som finns hos utmärkta tjänstemän är allvarlig. Där måste vi ingripa och exemplet måste komma uppifrån.
Reformen av kommissionen, herr Prodi, skall inte bara skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Mycket fler resurser förloras med en ineffektiv och omotiverad förvaltning. Dessutom måste vi också inse att de tjänstemän som har ansvar och utsätter sig för risker skulle kunna begå misstag. Ni sade i ert anförande att ni föredrog att missta er, men att ni inte skulle sluta agera för det. Framåt, herr Prodi. Den ihärdighet ni har måste vara historisk. Ni är inte den första som försöker. Vi hoppas att ni lyckas.

Hughes
Herr talman! Det är intressant att Prodi har presenterat ett arbetsprogram i dag; enligt vår föredragningslista skall vi emellertid ha en debatt om ett lagstiftningsprogram. Om man ser på det ur ett social- och sysselsättningspolitiskt perspektiv, ligger det sannerligen inget lagstiftningsprogram på våra bänkar. Vi har faktiskt inte haft ett lagstiftningsprogram på flera år. Vad vi haft i stället är en konsolideringsprocess och en utveckling av vissa konvergensförfaranden, som t.ex. det som utvecklades och igångsattes i Luxemburg.
Vi välkomnar Luxemburgprocessen. Vi hoppas att det kommer att fördjupas, stärkas och utvidgas till andra områden som t.ex. konvergens och social trygghet. Men innebär detta att vi slutfört vår uppgift när det rör lagstiftning inom det sociala området? Jag tycker inte det.
Det finns en rad områden inom vilka vi behöver uppdatera och modernisera den sociala lagstiftning vi har antagit tidigare. I och med fördjupandet och stärkandet av den inre marknaden och globaliseringen, ser vi ett ökat antal företagssammanslagningar, företagsköp och överföringar inom Europeiska unionen. Jag tycker att detta pekar på att vi måste titta på hela det regelverk vi utvecklade under 1970-talet inom detta område - på överföringar, kollektiva uppsägningar, och under senare tid på företagsråd.
Vi måste modernisera och stärka denna lagstiftning, inte för att stoppa globaliseringen eller fördjupningen av den inre marknaden - naturligtvis inte - utan för att se till att vi förvaltar de förändringar dessa saker för med sig i en anda av partnerskap på alla arbetsplatser, stora som små, i Europeiska unionen. Detta innebär att vi med kraft måste tillämpa den allmänna ramen för information och samråd på arbetsplatserna.
Det finns även inom hälso- och säkerhetsområdena ett behov av att uppdatera och modernisera den lagstiftning vi tidigare antagit: Direktivet om arbetande gravida kvinnor, vilket kommer att granskas fem år för sent; bullerdirektivet från 1986, vilket kommer att granskas tio år för sent; en rad direktiv som är i starkt behov av uppdatering och modernisering.
Men handlar det bara om uppdatering? Nej. Vi behöver inte en stor mängd ny lagstiftning på det sociala området, men det finns områden som man ännu inte tagit itu med. Det finns givna löften om att det skall ske lagstiftning inom områden som arbete hemifrån och distansarbete; vi har den gapande klyftan rörande social trygghet inom ovanliga arbetsområden, som funnits i nästan ett årtionde; det finns ett löfte om ett särskilt direktiv om muskel- och skelettskador från det senaste medellångsiktiga sociala åtgärdsprogrammet.
Det finns andra områden. Jag fick nyligen besök av en kvinna som hette Angela Elliot Mathis, som arbetade hos Lucent Technologies. Hon rekryterades till företaget på en mycket hög nivå, för att arbeta som chefstjänsteman och styrelseledamot. Hon hade tidigare arbetat i en rad europeiska länder hos företag inom högteknologibranschen. Efter att ha arbetat i tretton månader blev hon avskedad utan varsel och utan orsak. Hon har fortfarande inte fått någon motivering för avskedandet. Det anmärkningsvärda är att hon inte får något socialt skydd, varken enligt den belgiska lagstiftningen - hon arbetade i Belgien - eller enligt gemenskapslagstiftningen. Utan detta skydd kommer inte folk att ta chansen att bo, flytta och arbeta inom Europeiska unionen.
Det är dessa klyftor som vi måste fylla igen. Låt oss göra detta i det nya, medellångsiktiga sociala åtgärdsprogrammet.

Pirker
Herr talman, herr kommissionsordförande! Jag vill helt kort gå in på området för frihet, säkerhet och rättvisa och tyngdpunkterna där, och kan för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater konstatera att tyngdpunkterna här har valts mycket positivt. De största utmaningarna finns verkligen med. Ni har här nämnt asyl och migration som en tyngdpunkt. Det är absolut nödvändigt, ty vi har när det gäller asyl varken genomfört några miniminormer eller tagit några första steg för att förverkliga Dublin, och inte heller har vi verkligen kommit längre vad gäller genomförandet av Eurodac.
Som en tyngdpunkt har ni nämnt bekämpningen av den organiserade brottsligheten och förebyggandet av den. Även detta är absolut nödvändigt, när redan 25 - 30 procent av förbrytelserna kan räknas till de organiserade brotten. Också här skulle det vara nödvändigt att gå ett steg längre, till exempelvis att snabbt förverkliga den europeiska polisutbildningen, för att också se till att få en gemensam kvalitetsstandard på utbildningen. Ni har berört ytterligare en tyngdpunkt: Det är bekämpningen av penningtvätt. Också här har ni vårt fulla stöd, ty penningtvätt är så att säga motorn för de organiserade förbrytelserna. Ni har berört en fjärde punkt, nämligen det rättsliga samarbetet. Här hankar vi oss tyvärr fram 10 - 20 år efter polissamarbetet, och vi har ett brådskande behov av ett program för att komma i fatt. Ni har vårt fulla stöd, men saken är den att vi har diskuterat sådana frågor varje år. Det avgörande framsteget för oss är att vi nu har ett scoreboard, som verkligen lägger fast ansvarsområdena, som verkligen lägger fast tidtabellen, som ger oss möjlighet att två gånger om året göra en kontroll och kräva av de ansvariga att de genomför det. Ni har vårt stöd när det gäller öppenheten, när det gäller farten från Tammerfors, som vi vill fortsätta att upprätthålla och eftersom det finns möjlighet att utöva tryck på rådet. Men totalt sett kommer allt detta med scoreboard bara att kunna förverkligas om faktiskt alla företrädare för rådet håller sig till andan i fördragen och till själva fördragen. Då kommer det att bli möjligt för er att gemensamt med oss på ett positivt sätt genomföra era projekt. Ni har i vart fall vårt stöd!

Simpson
Herr talman! Jag vill belysa de områden inom arbetsprogrammet som direkt påverkar arbetet inom utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Vad gäller regionalpolitik, vill min grupp att kommissionen ser till att det sker en fullständig tillämpning av partnerskapsprincipen på strukturfondernas alla programnivåer.
Vi, tillsammans med andra grupper i detta parlament, väntar fortfarande på att kommissionen skall lägga fram ett förslag som fastställer de praktiska arrangemangen för genomförandet av uppförandekoden som skall underlätta samarbete och en lämplig kontroll. Herr talman! När kommer kommissionen att gå vidare med den fysiska planeringen och lägga fram nya förslag för utveckling av beslutet som fattades vid de informella rådssammanträdena, i synnerhet i Potsdam och Tammerfors?
Vad gäller transport och turism, välkomnar jag och min grupp förslagen som stärker transportsäkerheten även om vi behöver konkretare förslag om vägsäkerhet och i synnerhet när det rör frågan om alkoholnivåer i blod och hastighetsbegränsningar. Jag välkomnar också det pågående initiativet i samband med Galileo-projektet och granskningen av TEN-strategin, särskilt med dess betoning på järnvägssektorn, en sektor som vi tycker är synnerligen viktig.
Jag måste emellertid säga till er att min grupp beklagar det faktum att åtskilliga initiativ för tillfället blockerats i rådet. Vi vill också se framsteg när det rör både arbetstidsdirektivet och direktivet om fördelning av ankomst- och avgångstider på flygplatser, såväl som åtgärder för att få ett slut på eländet när det gäller förseningar inom luftfarten p.g.a. de trafikledningsproblem som finns i Europa för tillfället.
Ordförande Prodi! Vi bekymrar oss också över bristen på förslag som rör turistsektorn, en sektor inom vilken så många av våra medborgare arbetar.
Jag beklagar att det verkar som om transportfrågorna inte verkar ha tagits på tillräckligt allvar inom utvidgningskapitlet och uppmuntrar kommissionen att lägga fram förslag för att säkerställa en bättre samordning mellan strukturåtgärder och -instrument och Phare- och Tacis-programmen. Jag kräver också att man tar fullständig hänsyn till parlamentets ståndpunkter och önskemål rörande posttjänsterna, som ofta uttryckts i denna kammare, i alla nya förslag.
Samtidigt som jag är tacksam för att kommissionär Prodi redovisade kommissionens arbetsprogram i förmiddags, måste jag säga att rörande områdena regionalpolitik, transport och turism är det mer uppenbart vad som saknas i programmet än vad det innehåller, och jag hoppas att vi kan ställa saken till rätta under det kommande året.

Langenhagen
Herr talman och herr ordförande! I går var jag på ett arrangemang som ordnats av krabbfiskarnas producentorganisation där hemma. Cirka 100 kutterägare och fiskare ägnade sig uteslutande åt EU:s fiskeripolitik. Det gällde organisationen av marknaden, kontrollförordningen, strukturförordningen, tekniska åtgärder, Fonden för fiskets utveckling (FFU), MAP IV, direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter och det betänkliga genomförandet av det, och slutligen det på grund av frivilligheten mycket framgångsrika trepartssamarbetet med Danmark och Nederländerna. Man begärde äntligen och med framgång högre priser från handeln. Krabbsäsongen 1999 hade bra finanser. Männen var förvånansvärt unga. Tre unga fiskare hade dessutom klarat sin examen med högsta betyg, och det hördes inget gnäll om EU, som tidigare ofta varit fallet.
Naturligtvis fick jag med mig tips till kommissionen och en loggbok som sedan den 1 januari 2000 är ett måste för alla fiskare. Undermeningen var naturligtvis ironisk, och målet var klart. Också vi i Bryssel och Strasbourg bör sätta igång med att på samma sätt som fiskarna minutiöst skriva upp vår dagliga fångst, dvs. våra framsteg. Samtidigt frågade en lärarinna barnen i grundskolan: "Vilka yrken finns det vid kusten?" En pojke svarade: "Fiskare". Lärarinnan sade: "Men de har väl dött ut." Pojken visste bättre besked. Hans far är fiskare. Och sedan läser jag, herr Prodi, ert kommissionsprogram 2000, och jag frågar nu också: "Är fisket utdött även för kommissionen, eftersom det inte är nämnt?"
Fisket hör ändå till EU:s verkliga gemenskapspolitik. Men så har vi regeringskonferensen 2000. Resterna från Amsterdamfördraget. Inlösandet av kommissionens löften från de hearings som då ägde rum om Europaparlamentets medbeslutande. Den gemensamma fiskeripolitiken från och med 2002 liksom parlamentets dåliga förhandlingsbasis i fråga om lagstiftning när det gäller internationella avtal. Men i dag har ni, herr Prodi, nämnt fisket. Jag är lättad och kan säga till mina fiskare där hemma: "Vi är fortfarande vid liv". Och det bör ni, herr Prodi, genom era handlingar, också säga till lärarinnan.

Garot
Herr talman! Jag skulle vilja vända mig till kommissionen och säga att jag önskar att vi under år 2000 skall kunna göra framsteg i den allmänna riktningen inom sammanhållningen, särskilt på jordbruksområdet. Om Europeiska unionen avser att slåss för andra regler när det gäller internationell handel, om den försvarar sin europeiska jordbruksmodell, måste man erkänna att det återstår mycket att göra för att omsätta de politiska valen i handling. När det gäller bananfrågan exempelvis har vi hittills inte lyckats förena våra producenters och AVS-ländernas intressen med WTO:s. Varför? Helt enkelt därför att WTO enligt Marrakech-modellen inte tillåter det eller endast tillåter det i mycket begränsad omfattning. Men varför fortsätter kommissionen med avregleringen av marknaden som enda framtidsutsikt inom denna sektor, efter att en rad gånger ha förklarat att WTO måste integrera mekanismer för social och miljömässig reglering och att Europeiska unionen avser att ge utvecklingsländerna fördelar?
Efter diskussionerna i Seattle om WTO:s existerande avtal, som var olämpliga, vill jag kraftigt förespråka att unionen skall behandla detta ärende i överensstämmelse med de regler vi vill framhäva i det internationella utbytet.
Vi har samma krav på enhetlighet på ett annat område, nämligen hanteringen av svinkrisen. Ni vet att under inverkan av denna kris, som nu pågått i två år, har ett stort antal oberoende producenter blivit enkla beställningsarbetare för andra producenter. Det är en situation som fullständigt strider mot vår europeiska jordbruksmodell som bygger på ett stort antal diversifierade familjejordbruk med många funktioner. Även här, herr kommissionsordförande, vill jag slå larm och jag uppmanar kommissionen att föreslå nya bestämmelser som verkligen är anpassade till hanteringen av denna typ av kris, naturligtvis utöver det ni redan föreslår, nämligen en solidaritetsfond.
En sista punkt: förberedelsen av budgeten för år 2001. Jordbruksposterna i budgeten kan förvisso granskas i syfte att bidra till solidariteten till förmån för Balkan. Men vi måste ändå vara uppmärksamma på att vi respekterar de åtaganden som gjordes i Berlin för jordbrukspolitiken och framför allt behålla tillräckliga säkerhetsmarginaler, bl.a. för att kunna möta kriser som förstör jordbruks- och landsbygdsstrukturen.

Jarzembowski
Herr talman, herr kommissionsordförande! Ni måste titta åt höger! Vi skulle ju kunna låtsas att vi inte är i parlamentet, utan på ett sammanträde med bolagsstyrelsen i ett stort företag. Ni skulle så att säga vara bolagsstyrelsens ordförande, som har lagt fram en bra arbetsrapport och ett bra förslag. Tillåt mig därför att till er, så att säga som styrelsens ordförande, lämna med ett par påpekanden till era kolleger i styrelsen!
Liksom Brian Simpson anser jag att er vice ordförande Palacio gör ett mycket bra jobb. Hon kunde i december på ett mycket elegant sätt tillsammans med det finländska ordförandeskapet uppnå att järnvägssystemet konkurrenssätts. Hon arbetar också mycket hårt med det som ni, herr ordförande, tog upp redan i juli i fjol, nämligen frågan om en effektiv europeisk kontroll av lufttransporterna. Därför skulle jag säga: positivt. Barniers förslag är också utmärkta, ty Barnier har samarbetat mycket bra med parlamentet i fråga om Interreg och Urban. Vi kommer nu att få samtala med honom om ISPA. Min kollega Simpson har redan hänvisat till frågan: Hur skall vi knyta samman förberedelserna inför utvidgningen med transportpolitiken, och även med strukturpolitiken? Det är en viktig fråga.
Jag skulle alltså säga, herr styrelseordförande Prodi, att ni skall hälsa dessa två styrelsekolleger så gott och ge dem vårt erkännande, men till en kollega skall ni säga att vi inte är nöjda med honom. Det är kollegan Liikanen. Ty det som han gör i fråga om turistpolitiken är inte godtagbart och motsvarar inte de kvalifikationer som en styrelseledamot skall ha. Om ni tänker på att fler människor i dag är sysselsatta inom turismen än inom hela jordbruket, att det skapas fler tillväxtandelar genom turismen än genom jordbruket, då är det en skam att Liikanen inte lägger fram några nya strategiska modeller för turistpolitiken.
Herr kommissionsordförande, meddela er kollega Liikanen att han måste göra sina hemläxor! Vi behöver en bra turistpolitik i unionen!

O'Toole
Låt mig ta tillfället i akt och välkomna programmet i sammanhang med den femåriga strategiska planen. Jag vill i synnerhet gratulera ordförande Prodi till att han betonar frågan om offentlig verksamhet i den övergripande planeringsprocessen. I förra veckan var The Economist ganska skarp rörande denna frågas betydelse, men vi står inför en enorm utmaning när det gäller att angripa den institutionella arkitektur som vi måste bygga upp inför 2000-talet - en struktur som måste överensstämma med vårt ansvar och vår ställning i världen. Kravallerna i Seattle och Davos, t.ex., handlade inte bara om dessa frågor - de handlade i hög grad om en befolkning som försökte att angripa en ny grupp institutioner och som inte var helt säker på hur man skulle gå till väga. Det är därför absolut nödvändigt att öppna de osynliga beslutsfattarstäderna i Europa för medborgarna!
Låt mig i synnerhet välkomna det årliga programmet, eftersom det var en sak som fattades från femårsplanen. Det var hela utbildnings-, ungdoms- och kulturområdet som inte sågs till över huvud taget. Omfattningen av programmen för detta syfte i det årliga programmet visar på ett lämpligt sätt dessa områdens betydelse, eftersom de kan ge oss den fasta grund som vi kommer att behöva för att kunna ta itu med de utmaningar vi nu står inför.
Utformningen av ett framgångsrikare Europa utgör en betydande utmaning, men rörligheten i Europa - t.ex. studentrörligheten - är fortfarande mycket låg. Bara två procent av studenterna utanför det gamla Erasmus-programmet flyttar faktiskt runt i Europa; vilket inte alls resulterar i något som vi kan bygga en ny ekonomi på. Vi håller på att träda in i den nya tekniska tidsåldern, och låt mig återigen gratulera kommissionen och även det portugisiska ordförandeskapet till det arbete man utfört för att inleda den tekniska och informationsinriktade tidsåldern. Jag upprepar att vi behöver ett utbildningsprogram som matchar de bästa metoderna över hela Europa. Vi kan inte utveckla en hel rad initiativ som grundas på, t.ex., småföretags- eller hälsotjänster som nås online, utan att utbilda folk så att de kan använda dessa tekniker. Detta innebär kanske att vi återigen måste titta på alla våra utbildningsprogram för att se om de matchar de program som vi är särskilt entusiastiska över.
Låt mig bara, till sist, säga att vi kommer att ha startat fyra nya program vid slutet av detta år - Media, Kultur 2000, Ungdom och Sokrates. Jag hoppas att vi kommer att utvärdera det arbete som utfördes i de tidigare för att se till att dessa inte bara är ytterligare ett nytt varv, utan en ny början för programmen som kan ge oss en utbildad europeisk befolkning.

Stevenson
Herr talman! Jag måste på det mest kraftfulla sätt protestera mot förslaget, i detta lagstiftningsprogram, att minska jordbruksbudgeten med 300 miljoner euro i syfte att använda pengarna till att återuppbygga Kosovo.
Samtidigt som jag har full förståelse för behovet av att återuppbygga Kosovo, och samtidigt som jag helt och fullt förstår att den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) står för nästan hälften av de totala utgifterna i EU:s budget, måste jag ändå protestera mot att jordbruksbudgeten ses som en källa ur vilken man kan ösa upp vatten varje gång en annan avdelning blir törstig. Jag känner till att man gett en garanti om att borttagandet av denna summa från budgeten inte skall påverka något av kommissionens finansiella åtaganden inom ramen för GJP, men jag tror helt enkelt inte på den. Jag accepterar inte att detta bara är en engångshändelse.
När jordbrukare i min egen valkrets i Skottland genomlider den värsta perioden på mer än 100 år, hur skall jag kunna förklara för dem att dessa 300 miljoner euro kommer till bättre nytta i Kosovo? När jordbrukare går i konkurs varje dag i Förenade kungariket, när antalet självmord bland jordbrukare och lantarbetare har nått aldrig tidigare skådade nivåer, när ekonomin på den brittiska landsbygden befinner sig i en nedåtgående spiral, hur skall jag då förklara för dem att 300 miljoner euro kommer till bättre nytta i Kosovo? Under en sådan situation skulle det vara galenskap att minska budgeten med så stora belopp. Vi bör använda större summor för att lindra denna kris, i stället för att överväga att använda mindre summor. Kolleger! Jag uppmanar er att rösta emot detta förslag.

Corbett
Herr talman! Jag skulle vilja återvända till frågan om det årliga lagstiftningsprogrammet, efter avvikelsen från ämnet i och med diskussionen om EU:s budget. Jag skulle särskilt vilja ta upp en fråga, dvs. vad som hände med Europaparlamentets initiativ i enlighet med artikel 192 i EG-fördraget.
Som Romano Prodi känner till, gav denna nya artikel som lades till fördraget genom antagandet av Maastrichtfördraget parlamentet rätt att begära att kommissionen skall lägga fram lagförslag. Det förra parlamentet utövade detta nya ansvar vid sex tillfällen, men endast en gång ledde detta fram till att kommissionen lade fram ett lagförslag i enlighet med vår begäran, dvs. de förslag som har sitt ursprung i min kollega Rothleys betänkande om försäkringar för personer som använder sina motorfordon i andra medlemsstater. Detta är ett mycket bra exempel, men vad hände med de övriga fem? Det verkar som om det inte skett någon reaktion från kommissionens sida.
Kommissionen är inte skyldig att vidta åtgärder, men vi förväntar oss att kommissionen, i en anda av samarbete med parlamentet, tittar noga på dessa förslag och vidtar åtgärder i de flesta fall. En gång av sex är helt enkelt inte tillräckligt bra.
Vi skall nu ha en regeringskonferens som tittar på fördragen igen. Som ett resultat av tillägget av denna artikel till Maastrichtfördraget, utövade vi ingen stark press vid regeringskonferensen i Amsterdam, att parlamentet skulle få fullständig initiativrätt, vilket skulle göra det möjligt för oss att lägga fram ett förslag till rådet utan att gå genom kommissionen. Vi var nöjda med den kompromiss som artikel 192 representerade, men om denna kompromiss inte fungerar, och inte är tillfredsställande ur parlamentets synvinkel, kommer det oundvikligen att utövas påtryckningar för att fördraget skall ändras och därmed ge parlamentet fullständig initiativrätt, vilket inte är något som kommissionen vill skall ske, eftersom den lägger stor vikt vid sitt monopol när det gäller initiativrätten. Jag säger till kommissionen att om ni inte vill att denna artikel skall ändras igen, måste ni ta ert ansvar i enlighet med den befintliga artikeln på ett större allvar.
Jag vill uppmana kommissionen att vidta åtgärder i framtiden, när parlamentet lägger fram ett lagförslag på detta sätt, om inte i alla fall, så åtminstone i huvuddelen av dem.

Rack
Herr talman! Kommissionen har lagt fram ett ambitiöst arbetsprogram för år 2000. Man kan bara helt och fullt bifalla detta program. Men detta program innehåller också beklagliga luckor. En av dem vill jag särskilt påpeka, och den berördes nyss också av kollegan Jarzembowski.
I arbetsprogrammet saknas turismen fullständigt. Det handlar här om en av de viktigaste näringsgrenarna inom unionens ram och utanför Europeiska unionens gränser. Här har man länge utlovat åtgärder. Det är absolut nödvändigt att förbättra miljön, men det händer ingenting.
Men kommissionen är inte bara betrodd med viktiga uppgifter inom det lagstiftande området. Den har också - det har i dag kollegan Poettering redan berört - en mycket central funktion som fördragens väktare. Här har kommissionen - på förekommen anledning vill jag tillägga - tilldelat sig uppgiften att särskilt övervaka en av medlemsstaterna. Som medborgare i detta land har jag inga problem med detta sätt att gå tillväga. Inte heller kommer mitt land att ha några problem att när det gäller de mänskliga rättigheterna, rättigheterna för utlänningar och antirasistisk politik ställa sig till förfogande för europeisk observation. Tvärtom: Vi har i det förflutna visat att vårt land på alla dessa punkter haft en av de bästa records. Vi kommer att se till att vi har det även i framtiden.
Men om ni skall vara fördragens väktare, då skall ni vara det i full omfattning, herr kommissionsordförande! Också det sätt på vilket de 14 länderna eller åtminstone vissa i denna krets uppträder kan kränka gemenskapsrätten, och under de senaste dagarna och veckorna har gemenskapsrätten kränkts på vissa punkter, exempelvis när det gäller kulturhuvudstad 2000, unionens skolutbytesprogram och vissa andra områden. "Och så vidare" står det här, jag hoppas att det inte går "så vidare". Därför är min bön till kommissionen att den på detta område skall fylla sin funktion som väktare av fördragen och vara observant.

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag tackar er för denna seriösa, konkreta och tydliga debatt. Jag ber er bara att se mitt inlägg som en del i den totala diskussion som vi för dag för dag. Tekniken med korta inlägg, som Europaparlamentet har valt, gör att vi måste se inläggen som en helhet tillsammans med de inlägg som gjordes i går, förra månaden och, jag upprepar, på samma sätt som vi gjorde en allmän presentation av de stora riktlinjerna i förra månaden, så var vi i dag mer analytiska, för årsprogrammet måste vara analytiskt.
Ur denna debatt framkommer allt tydligare den utomordentligt viktiga roll som vårt samarbete spelar. Samtliga de frågor som vi har berört under morgonen i dag - behovet av en omfattande samordning av budgeten, av en gemensam åtgärd, behovet av en ståndpunkt när det gäller regeringskonferensen, när det gäller relationerna med rådet - kräver att parlamentet och kommissionen arbetar tillsammans.
Därför är det så viktigt hur vi närmar oss nästa regeringskonferens, för det är där man kommer att bestämma reglerna för hur vi kommer att arbeta i framtiden, eftersom det inte kommer att bli någon ny regeringskonferens omedelbart efter denna. Vi kan inte ha kontinuerliga regeringskonferenser.
I dag var det någon som var missbelåten med den långa listen. Jag tyckte faktiskt att det var dags för listan i dag och att det var dags för en analys. Och visst fattas det viktiga saker på den listan. Många av er har med all rätt hävdat att ett av de kapitel som saknas är turismen som, vilket också har sagts, är en bransch med fler anställda än jordbruket. Och visst måste vi ägna vår uppmärksamhet åt den frågan, även om, som alla vet, kommissionens makt inom detta område är tämligen begränsad.
Men när det gäller antalet frågor på listan, frågor som vi måste diskutera i detalj i de olika utskotten, så finns det en hel del. Här har nämnts - jag påminner om det samtidigt som jag delar den invändning som framförts till mig av en av de här närvarande parlamentsledamöterna - de anställdas säkerhet och hälsa, socialpolitiken, förstärkning av utrikespolitiken, eliminering av de dramatiska byråkratiska förseningarna inom kommissionen, de olika konkreta projekten som Galileo, regionalpolitiken, utbildningen. Det finns med andra ord en hel serie frågor som vi måste ta itu med gemensamt under det kommande året. Men vi har även ett bra tillfälle, vilket lyckligtvis många av er har påmint om, och det är möjligheten att vi skall få en god ekonomi under en period på minst två eller tre år. Vi kan inte göra annat än utnyttja denna möjlighet, trots att ni har pekat på det dramatiska budgetproblemet. Om vi ser till de inlägg som gjorts i dag i parlamentet så utgör de en noggrann, men även hänsynslös analys. Vad gäller jordbruket, så kan man inte avstå från de befintliga resurserna, som är prioriterade om vi skall kunna hålla en minimistandard inom vissa jordbruksområden, men å andra sidan har vi de utrikespolitiska åtagandena, i till exempel Kosovo och på andra ställen, och därför finns det obalanser i vår budget. Detta kan vi delvis råda bot på - vilket Elles påmint om - tack vare en ekonomi som vi hoppas skall växa med över 3 procent per år, och därmed ge oss bättre resurser, men vi vet mycket väl att inte heller de resurserna räcker för att klara de program och de mål som har nämnts i diskussionen i dag på morgonen.
Relationerna mellan parlamentet och kommissionen blir av avgörande betydelse när vi skall fatta dessa beslut. Detta är sanningens ögonblick, detta är det ögonblick när vi, tillsammans, måste se vad som är vår framtid, dvs. vilka gränser som budgeten sätter, vilka grundläggande beslut som måste fattas och vilka omfattande åtgärder vi måste vidta för vår framtid.
Detta är, å ena sidan, den grundläggande fråga vi måste ta itu med under de kommande månaderna, och å andra sidan, vilket ni också har påpekat, så uppkommer problemet med behörigheter, styrelseskick, den europeiska konstitutionen, dvs. makten hos staterna, regionerna, Tysklands Länder. Jag är fullt medveten om detta förhållande. I förra veckan träffade jag officiella företrädare för Tysklands Länder för att diskutera detta problem och diskussionen rörde verkligen inte decentralisering, utan det var en diskussion som var betydligt mer djupgående. Vi diskuterade vilka olika politiska beslutsnivåer vi skall ha i Europa, inte frågorna om decentralisering.
Detta är anledningen till att jag hävdar behovet av en vitbok om politiska beslutsnivåer. Vi håller på att skapa något nytt. Det kan finnas kritik, begränsningar för vårt handlande, svårigheter i att gå vidare, men vi är på väg att bryta igenom politikens intellektuella och experimentella barriär. Därför måste vi agera gemensamt. Å ena sidan vitboken om politiska beslutsnivåer, och, å den andra, problemen med den otillräckliga budgeten är de två grundpelare på vilka vi måste utveckla en gemensam politisk handlingsplan för den närmaste framtiden.
Jag kan lova er en sak. Den metod som används av kommissionen är en metod som verkligen startar med en vit tavla - inte en svart tavla - på vilken vi kan skriva det vi tror kommer att bli institutionernas lyckliga framtid, en framtid som vi alla har ansvaret för.
Vi måste naturligtvis vara vaksamma i samband med allt detta, eftersom vi inte får begränsa oss till att bara dra upp de stora riktlinjerna, och till detta anknyter det tredje påpekandet som ni gjorde, om redovisningen av våra åtgärder. Vi kommer att lägga fram en årsrapport om de åtgärder vi har genomfört. I februari lade vi fram årsrapporten om våra åtgärder under 1999, som vi kommer att fördjupa ytterligare, men den innehåller redan samtliga de åtgärder vi vidtagit och vi tänker anstränga oss för att skapa ännu bättre information kring det arbete som utförs för närvarande.
Detta är planen för en stark europeisk union, en plan som har ett bestämt mål. Om vi inte genomför den planen kommer det inte att finnas plats för oss i den nya världen. Här har riktats kritik mot globaliseringen, en kritik som jag anser vara meningslös, eftersom globaliseringen redan pågår, problemet är snarare på vilket sätt vi vill förverkliga den. Vill vi vara leaders i denna globalisering? Vill vi genomföra den på ett ansvarsfullt sätt med tanke på utvecklingsländerna och länderna i tredje världen? Detta tror jag är en verkligt viktig strategi. Därför kan vi inte ignorera Seattle, snarare måste vi återuppta diskussionen från Seattle och vi måste göra det genast och därvid naturligtvis försöka, eller till och med ha som en utgångspunkt för arbetet, att rätta till de fel som gjorde att Seattle blev ett misslyckande. Det finns behov av ett globalt samvete som kan omfatta hela världen, inte bara våra partsintressen. Det skulle vara illa om vi stoppade globaliseringsprocessen: det är det enda hoppet för Indien, för Kina, för den värld som måste växa fram i denna globala ekonomi. Vi får inte inbilla oss att vi kan strypa de länderna i ett ögonblick som är så känsligt som detta.
Detta är med andra ord den stora utmaningen för framtiden, där vår uppgift blir att skapa ett Europa som hela tiden får bättre möjligheter att spela en roll. Och utvidgningen är en del av allt detta: det är inte bara ett instrument för att bevara vår egen fred, det är också ett instrument för att definiera vår egen roll.
För att återkomma till utvidgningen, så är kommissionens ståndpunkt en stark ståndpunkt, modig men ändå sträng, seriös, för invändningarna som man hör är av dubbel natur: å ena sidan, önskan att utvidgningen skall ske genast, vilket också är vår önskan, men å andra sidan, behovet av att klargöra utvidgningens konsekvenser och de instrument som krävs för förverkligandet. När jag sade att vi måste genomföra utvidgningen på ett sätt som lugnar den allmänna opinionen i kandidatländerna och i våra egna länder så upptogs detta mitt påstående, det vet jag, inte särskilt väl, med förvåning, i vissa av kandidatländerna. Men jag gör detta för att skydda dem, inte bara för att skydda oss, för om det ens fanns den minsta misstanke om att utvidgningen skulle ske på ett ytligt vis, så skulle vi skapa en allmän opinion som är negativ till denna stora historiska omvälvning, denna stora historiska händelse som är viktig för det vi gör, som skänker en moralisk dimension åt den politik som vi håller på att bygga upp.
Därför, när det gäller budgeten, utvidgningen och de politiska beslutsnivåerna så måste vi bibehålla denna balans, denna insikt när det gäller uppgiften, denna känsla för samverkansförmåga som måste få vara ledstjärnor för varje parlament och varje regering.
(Applåder)

Thors
Herr talman! Jag ställde en väldigt aktuell och väldigt precis fråga till kommissionens ordförande om hans uppfattning om förhållandet mellan yttrandefrihet och skyldigheten att samarbeta lojalt med institutionerna. Tyvärr fick jag inget svar på denna fråga. Det handlar om en fråga som debatteras överallt i Europa just, nu och vi skulle vara väldigt intresserade att höra hans åsikt. No, not this time either!

Talmannen
Tack så mycket, Astrid Thors.
Kommissionsordföranden har svarat och vi måste fortsätta med debatten.
Jag har mottagit fem resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.3 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Kakao- och chokladvaror
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0047/2000) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (9947/1/1999 - C5-0252/1999 - 1996/0112(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om kakao- och chokladvaror avsedda som livsmedel (Föredragande: Lannoye).

Lannoye
. (FR) Herr talman! Jag tror vi måste erinra om att vi vid den första behandlingen av detta förslag till direktiv om kakao- och chokladvaror röstade för det i oktober 1997. Ministerrådet har alltså tagit god tid på sig för att komma fram till ett avtal om en gemensam ståndpunkt, eftersom det dröjde ända till oktober 1999 innan vi fick denna gemensamma ståndpunkt. Det krävdes två år, och jag tror att en viss trötthet drabbade opinionen i frågan, särskilt här i parlamentet, till den grad att ett antal parlamentsledamöter - för att tillrättalägga skall jag precisera att de även är i majoritet i utskottet för miljö - anser att det handlar om en rättvis kompromiss. Den gemensamma ståndpunkten är en rättvis kompromiss och man skall inte röra den alltför mycket.
Personligen anser jag att omröstningen vid parlamentets första behandling ledde till en rättvis kompromiss och jag beklagar verkligen att Europeiska kommissionen absolut inte stödde parlamentets ståndpunkt vid de långdragna förhandlingarna inom rådet. Inte vid något tillfälle har kommissionen godtagit parlamentets ändringsförslag och vid debatten i utskottet för miljö uttalade sig kommissionen på nytt för att inte röra denna gemensamma ståndpunkt, i klartext för att förkasta alla ändringsförslag. Utskottet antog emellertid två viktiga ändringsförslag. Det är jag glad för, även om det i mina ögon inte är nog.
Uppriktigt sagt tror jag inte att det handlar om en godtagbar kompromiss och att man banaliserat användningen av vegetabiliskt fett genom att inte ge konsumenterna tillräckligt med information, genom att bortse från problemet med bristande tillförlitlighet när det gäller analysmetoden, genom att avskaffa subsidiariteten och bemöta kraven från de multinationella chokladföretagen, och samtidigt bortse från oron bland dem som hantverksmässigt tillverkar choklad och bland små och medelstora företag, liksom från konsumenternas rättigheter och framtiden för miljoner lantbrukare som producerar kakao. Jag tänker särskilt på kakaoproducenterna i västra Afrika som är över tio miljoner och vars framtid definitivt äventyras.
Varför säger jag detta, när en bilaga som föreslås i den gemensamma ståndpunkten tycks lösa problemet? Det finns visserligen en bilaga som begränsar förteckningen över tillåtna vegetabiliska fetter till sex produkter, bl.a. sheasmör, som är en skördeprodukt från några fattiga länder i Afrika, däribland Mali och Burkina Faso. Tyvärr innebär denna begränsning inte fullständiga garantier för framtiden. Å ena sidan är det faktiskt möjligt att tillverka motsvarigheten till kakaosmör utan sheasmör, och jag betvivlar inte att man, av kostnadsskäl och produkttillförlitlighetsskäl, vänder sig mot sådana lösningar.
Å andra sidan gör industriella, kemiska eller genetiska processer det möjligt att erhålla motsvarigheten till kakaosmör med hjälp av en billig bassubstans som återfinns bland de sex utvalda, nämligen palmolja från industriell odling vars pris på marknaden kan vara tio gånger lägre än priset på kakaosmör. Genom att ställa sheasmörsproducenterna, som förtjänar vår uppmärksamhet, mot kakaoproducenterna döljer främjarna av vegetabiliskt fett, med stöd av Europeiska kommissionen, vilket jag definitivt beklagar, en verklighet som jag anser är ovedersäglig: de enda som drar nytta av att den text som rådet föreslår träder i kraft i sin nuvarande form är de multinationella chokladföretagen, vars målsättning är att öka sin vinst genom att ge företräde åt billigt vegetabiliskt fett och genom att öka påtryckningarna för att kakaopriset skall sjunka.
Jag tror därför att ett antal ändringsförslag som lämnats in på initiativ av kolleger från olika politiska grupper, bl.a. Thomas-Mauro, Ries eller Isler Béguin, kan återupprätta den ståndpunkt som antogs vid den första behandlingen i parlamentet och ge texten större värde. Jag skall bl.a. nämna den obligatoriska uppgiften på produktens framsida om förekomsten av vegetabiliskt fett, kravet på ett godkännande i förväg av en tillförlitlig analysmetod, subsidiaritetsprincipen som avskaffades av rådet trots att den föreslagits av kommissionen från början, vägran att acceptera genetiska och kemiska metoder - jag vill betona att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor stöder vägran att använda genetiska metoder, och slutligen det sista men inte minsta förslaget, nämligen en seriös studie om effekten, inte långt efter att direktivet trätt i kraft, utan när det träder i kraft, på den socialekonomiska situationen i de kakaoproducerande länderna, vilka kan bli de första offren för denna text.
Herr talman, kära kolleger! Det här tycker jag är ett synsätt som motsvarar det vi röstade fram för två år sedan. Det kontrasterar förvisso mot rådets gemensamma ståndpunkt, men jag tror att parlamentets roll är att fungera i medbeslutandeförfarandet och inte att böja sig för rådets beslut, även om de förvärvats efter långt och mödosamt tankearbete under två år.

Thyssen
Herr talman! Chokladen var föremål för en hård diskussion under första behandlingen. Med rätta, och inte utan resultat. Med rätta eftersom det ursprungliga förslaget inte hade någonting annat än den inre marknaden för ögonen. Produktkvaliteten visade sig vara av sekundärt intresse, och i fråga om de etiska och juridiska förpliktelserna gentemot utvecklingsländerna hade kommissionen inte något intresse alls. Diskussionen var inte resultatlös. Den som på allvar analyserar den gemensamma ståndpunkten måste medge att demokratin fungerar. Vi har inte passivt ställt oss vid sidan av och knotat, utan aktivt börjat ändra. Tillåta andra lagar? Ja, om det är nödvändigt, men då på våra villkor. Vi ville bara ha tropiska fetter, i den gemensamma ståndpunkten räknas de upp begränsat. Vi ville ha dubbel märkning, den gemensamma ståndpunkten ger oss denna, men vi hade hellre sett den extra uppgiften på förpackningens framsida. Vi krävde en effektstudie. Den kommer, två och ett halvt år efter det att direktivet kommer att ha effektiv verkan. Vi krävde att kommissionen i förekommande fall lägger fram ett ändringsförslag. Nåväl, de måste göra det, och vi kan om så behövs ändra det på nytt sedan. Vi ville inte ha något utskottsförfarande för väsentliga ändringar. Vi fick medbeslutande. Och vi krävde mer exakta mätmetoder; jag tror att forskningsinstitutet i Ispra inte har slarvat med sin hemläxa.
I likhet med många andra i parlamentet var vi inte glada åt kommissionsförslaget. De andra fetterna förutom kakao kunde vi inte hejda, men vi kunde ställa sådana villkor för användningen av dem så att utvecklingsländerna själva säger att den text som nu föreligger egentligen är godtagbar och att kvalitetschokladen med enbart kakao kan särskiljas från de andra.
Herr talman! Som skuggföredragande för PPE-DE-gruppen är jag stolt över att nästan alla ändringsförslag från första behandlingen, som så ingående har påverkat den gemensamma ståndpunkten, är en produkt av vårt hantverksarbete. För PPE-DE:s räkning har inte heller några fler ändringsförslag lagts fram, men en del kolleger kommer nog att stödja andras ändringsförslag, desto mer eftersom det var våra ändringsförslag från första behandlingen som nu får en fortsättning. Även om inte ett enda ändringsförslag går igenom tål resultatet att ses på.
Jag vill avrunda med följande betraktelse. I debatten om choklad har ordet etik hörts ett flertal gånger. För mig implicerar etiskt beteende även att när parlamentet plockar poäng så måste vi också kunna säga detta och göra det på ett målande sätt. När man tar hem en seger får man också njuta av den. Kanske borde vi lära oss det också någon gång, kolleger.

Whitehead
Herr talman! Det har tagit oss 25 år att komma fram till en gemensam ståndpunkt som utgör en faktisk kompromiss.
Jag vill gratulera herr Lannoye. Han är en mycket skicklig parlamentariker och han har argumenterat för sin sak under hela debatten, med kraft och övertygelse. Men han undervärderar sitt eget bidrag till denna debatt, eftersom det är vad han och andra har gjort som fört fram oss till en punkt som i stort sett kan betraktas som en kompromiss. De som förnekar detta och säger att vi fortfarande befinner oss i en fullständigt låst situation, erkänner egentligen - just som de som vill att omröstningen i morgon skall resultera i ett förkastande av den gemensamma ståndpunkten - att de inte vill ha detta direktiv över huvud taget. De vill inte se tillskott av vegetabiliska fettämnen i någon form i något som kallas choklad - inte i en enda medlemsstat. Detta är inte någon ståndpunkt som varken huvuddelen av medlemsstaterna eller huvuddelen av konsumenterna i Europeiska unionen skulle acceptera för ett ögonblick, och jag vill använda min snålt tilltagna tid att argumentera för motsatsen.
Om vi går vidare från en harmonisering på noll procent vegetabiliskt fett, som alltid varit ett argument i debatten, rör vi oss mot en punkt där vi vill se säkerhetsåtgärder för konsumenterna, för de ursprungliga producenterna, och framför allt för de standarder som vi själva fastställt i Europeiska unionen.
De ändringsförslag som lades fram i utskottet för miljö, med undantag för det fåtal som antogs, var skadliga ändringsförslag. De hade utarbetats för att skjuta upp, under detta parlaments och denna kommissions livstid, alla resolutioner om denna fråga - och det är inte godtagbart. Man ville att konsekvensundersökningar skulle träda i kraft före det att själva direktivet kunde börja tillämpas eller alla typer av kompletterande märkning utöver den dubbla märkningen på paketet, som tillhandahålls för konsumenterna i detta fall.
Min grupp stöder den gemensamma ståndpunkten med vissa undantag, och de kommer alla att göra sig hörda under debatten. Vi anser att detta är bra för konsumenterna. De får ett bredare produktsortiment och en separat och distinktiv märkning. Det är bra för alla tillverkare av vegetabiliska fetter och jag inkluderar kakaosmör här. Kakaosmör är den dominerande ingrediensen i alla former av choklad, just som det kommer att vara även i fortsättningen, också för dem som producerat naturliga vegetabiliska fetter; en specifik lista som bara kan ändras genom parlamentets yttrande och godkännande.
Om jag kom från Burkina Faso, Mali eller något av de länder som producerade beurre de karité och fick veta att de kvinnokooperativ som plockar de sheanötter som är en viktig del av deras export till Europa, skulle förbjudas eller äventyras, eftersom de betraktas som de multinationella företagens nickedockor, skulle jag verkligen bli rasande.
Den sista punkten som jag har tid att ta upp, rör tillverkarna av kvalitetschoklad med de specialiserade metoder som används i Belgien och på vissa andra platser. Kvalitet talar för sig själv. Man kan använda kompletterande märkning om man så vill. Sådana som jag kommer att fortsätta att äta den, men vi vill att folk skall ha ett så stort urval som möjligt av alla de produkter som kommer att öka importen av kakao och vegetabiliska fetter till Europeiska unionen.

Maaten
Herr talman! Den genomsnittlige medborgaren som hör talas om den här debatten om chokladdirektivet börjar redan att slicka sig om munnen vid tanken på att mumsa och kalasa på allehanda godsaker. För det är ju så att choklad gäller som ett njutningsmedel, tyvärr. Även som ny ledamot av parlamentet känner jag av obehaget av att detta ämne har diskuterats under så lång tid, och jag kan inte komma bort ifrån intrycket att choklad har gett parlamentet allt annat än njutning. I dag tar denna lidandets väg slut.
Det finns många intressenter i denna diskussion. Där finns producenterna av kakao, producenterna av de vegetabiliska oljorna, icke-statliga organisationer, chokladproducenter och ännu fler. De är allesammans intressanta. Det mest intressanta vad mig beträffar är dock konsumenten. Den mest intressanta principen är, vad mig beträffar, den om konsumentens valfrihet. Den måste vi som politiker vara försiktiga med. För det är ju så att det inte går att tvista om smak.
Europaparlamentet kan och får inte föreskriva någon harmoniserad "eurosmak". Vad oss anbelangar är det således inte nödvändigt att införa några varningstexter i upplysta neonbokstäver på chokladförpackningarnas framsida. Det är inte några cigaretter.
Naturligtvis finns det andra intressen som man måste hålla ett öga på. Vi bör till exempel ha öga för den vanskliga situation som de länder varifrån råvarorna till chokladen kommer befinner sig i. Men även här är försiktighet påbjuden. För det handlar om motsatta intressen. Medan Elfenbenskusten exporterar kakao kommer andra konkurrerande råvaror bland annat från Mali och Burkina Faso.
Rådets gemensamma ståndpunkt såsom den nu föreligger försöker att finna en balans mellan alla dessa intressen. Vad oss anbelangar hade ett och annat kunnat vara bättre. Men det bästa som kan sägas om denna kompromiss är att ingen av de inblandade har fått sin vilja igenom helt och hållet. Det finns inga vinnare, men det finns inte heller några förlorare.
Den övervägande delen av den liberala gruppen kan utan större svårighet acceptera denna vacklande jämvikt. Vi stöder därför den gemensamma ståndpunkten och anser att direktivet måste komma så snabbt som möjligt.
Låt oss återgå till vardagen och använda choklad till det som den är till för, nämligen att njuta av.

Isler Béguin
Herr talman, fru kommissionär! Om parlamentet inte kan förkasta direktivet om choklad, som är oacceptabelt i sin nuvarande form, måste vi åtminstone förbättra det.
Till att börja med måste vi ställa oss frågan om detta direktiv, som kommer att ändra definitionen av choklad, är relevant. Europaparlamentet bör veta att codex alimentarius, som anger chokladens sammansättning på internationell nivå, anger att den tillverkas av kakaosmör. Med vilken rätt skulle då Europeiska unionen, på grund av livsmedelstraditioner i vissa medlemsstater som, felaktigt, kallar produkter som innehåller annat vegetabiliskt fett än kakaosmör för "choklad", tvinga fram en ändring av själva definitionen av choklad?
Genom att tillåta tillsats av 5 procent annat vegetabiliskt fett än kakaosmör skulle Europaparlamentet öppna vägen för en rad andra skojerier. Varför inte i morgon kalla den olja till vilken man tillsatt palmolja för olivolja?
För det andra: om texten i den gemensamma ståndpunkten inte ändras kommer konsumenterna att behöva ett förstoringsglas för att leta efter sammansättningen av chokladprodukter. Därför ber jag enträget mina kolleger att rösta för ändringsförslagen som gör det möjligt för konsumenterna att redan vid första ögonkastet kunna se skillnad på riktig choklad och choklad berikad med annat vegetabiliskt fett än kakaosmör.
Avslutningsvis riskerar vi producentländer, som vet att kakaopriset redan i dag är som lägst, att i morgon med en gemensam ståndpunkt bidra till att det rasar. För att undvika kaos i producentländerna måste Europaparlamentet tvinga fram en studie om effekterna på exportsituationen. Jag ber er därför att stödja alla ändringsförslag som läggs fram av ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.

Boudjenah
Herr talman, fru kommissionär! Alla kännare vet att god choklad tillverkas med kakaosmör. Tillsats av något annat fett försämrar smaken. Det är just för att försvara denna kvalitet som direktivet från 1973 förbjuder användning av annat vegetabiliskt fett än kakaosmör.
I och med att nya länder blivit medlemmar i Europeiska unionen har undantag från detta strikta förbud trätt i kraft. På grund av den fria rörligheten för varor krävdes harmonisering. Kommissionen kunde då välja att behålla den höga europeiska standarden och utvidga förbudet till alla medlemsstater. Men efter påtryckningar från multinationella företag som ville sänka sina produktionskostnader föreslog kommissionen i april 1996 ett direktiv som tillåter små tillsatser av vegetabiliskt fett.
Vid den första behandlingen hamnade parlamentet i ett farligt ekorrhjul som innebär att man godtar direktivet under vissa villkor. Rådet kastade sig in i gapet genom att anta den gemensamma ståndpunkten, som godkänner beteckningen "choklad" även med tillsats av annat vegetabiliskt fett. Det är, ännu en gång, profitens seger, för ett fåtal, över kvaliteten för oss alla.
Men Europaparlamentet kan vid den andra behandlingen förhindra detta direktiv, vars tillämpning skulle få allvarliga återverkningar. Konsumenter och de som hantverksmässigt tillverkar choklad skulle få en lägre kvalitet och en anpassning nedåt. AVS-länderna som producerar kakao skulle få betydligt sämre avsättning och lägre inkomster. Över 300 miljoner dollar enbart för Elfenbenskusten. Det är ingen överdrift att säga att de är oroade.
Min grupp är mån om konsumenternas och AVS-ländernas intressen och är därför till största delen positiv till att förbjuda vegetabiliskt fett för att försvara äktheten och kvaliteten i riktig choklad. Vi har därför lämnat in ett förslag till avvisande av rådets gemensamma ståndpunkt.
Den yrkesgrupp som hantverksmässigt tillverkar choklad varnade parlamentsledamöterna under januarisessionen i Strasbourg. Jag uppmanar därför alla som förklarade sig solidariska då, att nu stödja vårt förslag till avvisande.

Thomas-Mauro
Herr talman! Skyddet av konsumenterna är det vi månar om mest. Det som står på spel i direktivet om produktion och försäljning av choklad är lika oroande.
Unionen måste gå i spetsen för förenkling, förtroende, äkthet och respekt för skillnader. Sedan 1973 fastställs i den europeiska lagstiftningen att beteckningen " choklad " skall ges till produkter som bara innehåller kakao eller kakaosmör. Vissa stater har åtnjutit ett undantag sedan de blev medlemmar. Var och en må vara kung över sin chokladkaka i sitt hemland. Jag vill faktiskt i min affär i Reims kunna köpa en chokladkaka enligt mitt lands gastronomiska traditioner, utan att behöva vända och vrida på produkten och samtidigt sätta på mig glasögonen, för att försäkra mig om dess kvalitet.
Denna frenetiska märkning är nödvändig eftersom förtroendet inte längre finns. Men om ni, kära kolleger, avstår från en viss definition av choklad, gör det då åtminstone helt tydligt och synligt. Jag ber er därför stödja ändringsförslag 29 och 18.
Smaken är naturligtvis en fråga om kultur. Om ni ger efter för kompromissen kommer det att komma in ett livsmedel på vårt territorium med beteckningen "choklad", som vi inte vill kalla choklad. Vi försvarar en äkta utformning av chokladen. Kakaosmör är själva essensen i choklad. Låt oss respektera smakgarantin.
Det räcker inte att publicera en vitbok om livsmedelssäkerhet för att lugna konsumenterna. Det åligger inte hantverkarna och de små företagen att uppfinna ett sätt att främja sin know-how eller märka skillnaderna genom en uppgift av typen "ren choklad" eller "rent kakaosmör". Det är hela strukturen med hantverksmässig tillverkning och små och medelstora företag som vi dömer ut om vi accepterar en annan definition av choklad.
Dagens omröstning är symbolisk. Vi måste främja information till konsumenten och de afrikanska ländernas intressen, som producerar kakao och är associerade till Europa genom Lomékonventionen. Planerar man inte, i det Absurdas kungadöme, en studie om effekten på deras ekonomi flera år efter att direktivet tillämpas?
För att de multinationella företagen skall bli nöjda skulle alltså konsumenterna göra det krångligare för sig, etiketterna skulle vara kreativa och lugnande, hantverkarna skulle skapa en märkning "kvalitetschoklad", länderna som exporterar kakao skulle anpassa sig... Och ni talar om ett Europa nära medborgaren, generöst och öppet och som respekterar den kulturella mångfalden! Vi vill inte ha er kompromisschoklad, vi känner alltför väl till dess federalistiska recept.
En kulinarisk enighet mellan folken är svår, den återspeglar alltför tydligt, alltför konkret, våra skillnader, något som inte leder till en allomfattande harmonisering. Kära kolleger! Ni skall veta att det är inte genom att göra Europa ointressant som vi kommer att göra det omtyckt.

Martinez
Herr talman! Under århundraden har korna ätit gräs och chokladen varit gjord av kakao. För några år sedan började Storbritannien, som givit mänskligheten kött med sylt, huliganer och Adam Smith, att mata korna med kadaver och tillverka choklad utan kakao. Denna galenskap skulle ha fortsatt att vara begränsad till de brittiska öarna, men avskaffandet av gränserna har låtit den förvanskade chokladen cirkulera. Till den grad att konsumenterna i sju av femton länder i dag utan att veta det sväljer manipulerad choklad, inbegripet i Haiders Österrike, Haider som i dag är i Portugal tillsammans med Guterres. För att lugna oss säger man att förfalskningen av kakao kommer att begränsas till sex tropiska produkter: illipéolja från Borneo, sheasmör - som också används för att tillverka motorolja till flygplan, - etc. Men från direktiv till ändringsförslag blir de sex produkterna sju, åtta, nio, och innefattar soja, raps och genetiskt modifierade organismer.
Man säger också att kakaobedrägeriet skall begränsas till 5 procent... till att börja med, sedan 10 procent, utan att räkna med att någon som helst kontroll skall genomföras, på samma sätt som man inte heller kontrollerar exempelvis kartongerna med Chiquitabananer som skall väga arton kg och som faktiskt väger tjugo. Kontroller tjänar för övrigt inget till eftersom man säger att felmarginalen är på 1 procent, medan vetenskapsmännen hävdar att den i verkligen är 40 procent. Man säger framför allt: "Tro, drick, svälj utan rädsla, det finns en etikett som skyddar oss". Men etiketten är ett grafiskt hyckleri, eftersom den är oläslig, och ett vetenskapligt hyckleri eftersom exempelvis beteckningen "palmolja" kommer att drunkna i en förteckning över ingredienser. Det är som med portvinet: man säger inte: "förfalskning från Sydafrika", för kakao kommer man inte att säga: "förfalskning".
I brist på argument för att motivera chokladbedrägeriet kommer därför de multinationella företagen att säga: "man måste godta 5 procent, annars blir bedrägeriet fullständigt. Än sen då? Det räcker att produkten kallas "sheaklad" om det är sheasmör, "sojaklad" om det är soja, men inte "choklad". Frankrikes 388 000 ton choklad, exempelvis, måste tillverkas med kakao och de 19 miljarder franc i fransk omsättning, förtjänas ärligt av dem som tillverkar choklad hantverksmässigt.
Det är en rättslig skyldighet gentemot de afrikanska böndernas Elfenbenskust. Vi är bundna av Lomékonventionen och av överenskommelsen om basprodukter som Europeiska unionen anslutit sig till, när det gäller kakao. Det är också en ekonomisk skyldighet: om den inte respekteras blir vi genom Stabexmekanismen skyldiga att ersätta dessa länders förluster. Det är en skyldighet när det gäller hälsa och livsmedelssäkerhet, eftersom de produkter som ersätter kakaon, såsom nötter från Brasilien, kan leda till immunologiska sjukdomar.
Det är slutligen en fråga om sanning och moral. Det måste bli ett slut på den allmänna lögnen, för man börjar med falsk choklad och slutar med en kommission som är felaktigt europeisk och vars ledamöter är amerikanskt modifierade organismer och vars flagga är en bekvämlighetsflagga som döljer en världsomspännande vara.

Bernié
Herr talman, fru kommissionär! De genetiskt modifierade organismerna, galna kosjukan, räckte inte för att dämpa livsmedelsmanipulationernas hetta.
Människan fortsätter att leka trollkarlens lärling och bolla med livsmedelssäkerheten. Industriell lobbying medför skyldigheter, choklad med tillsats av vegetabiliskt fett. Kakaohalten kommer att sjunka med 15 procent, men produkten kommer ändå att kallas för choklad. Det är hela problemet. I brist på uppenbar öppenhet urskiljer man ändå margarinsmör. En diskret text med små bokstäver kommer att finnas på förpackningens baksida och ange dess nya sammansättning.
En försämring av kvaliteten, naturligtvis, men också av smaken, en uppenbart falsk vara. En illojal konkurrens, då denna ersatz, denna pseudochoklad säljs billigare än ren choklad som tillverkats hantverksmässig med respekt för äkthet, etik och tradition. Men här finns stora vinster i sikte för de multinationella företagen som verkar i kulisserna sedan ett femtontal år för att uppnå sina mål, vilket innebär att de undantag som beviljats vartefter nya medlemmar i unionen tillkommit blir en allmän regel. Oron gäller däremot dem som hantverksmässigt tillverkar choklad och utvecklingsländerna som producerar kakao, som man allvarligt överväger att ersätta.
Det största problemet slutligen: även om vi i dag kan upptäcka vegetabiliskt fett i chokladen är vi fortfarande inte kapabla att identifiera och kvantifiera dem. Det finns alltså ingen spårbarhet och dörren står öppen för missbruk.
Vi anser att man bör förbjuda beteckningen "choklad" på alla produkter som innehåller andra ingredienser än socker och kakao. Man skall inte lura konsumenten genom att kalla vad som helst för "choklad".
Europa skall inte göra sig till medbrottsling när det gäller fiffel och livsmedelsmanipulation, när livsmedelssäkerheten blir en av prioriteringarna. Europa skall inte harmonisera nedåt utan övervaka produkternas kvalitet och konsumenternas hälsa. Vi fäster stor betydelse vid dessa principer och kan därför inte stödja målsättningarna i direktivet. Att skjuta upp det skulle vara en stark signal för medborgarna och en ansvarig attityd från parlamentet. Det är hela innebörden i vårt ändringsförslag, annars dröjer det väl inte länge innan vi har vin utan druvor och smör utan grädde?

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! Generellt tillerkänner man ju chokladen effekten att den framkallar lycka och bidrar till att göra människorna harmoniska. Chokladdirektivet utgör här i detta parlament och i Europeiska unionen ett enormt undantag, det är en irritationsfråga och utlöser känslor, vilket man också i dag mycket väl kunnat övertyga sig om. Maaten talade om lidandets väg, ja detta var en av dem. Den måste nu få ett slut.
Och ändå är frågan egentligen mycket enkel. Man talar alltid om vad som skulle kunna ske. Vi har på den enhetliga europeiska inre marknaden två chokladmarknader. För att än en gång klargöra detta så finns det choklad som innehåller de omtvistade 5 procenten annat vegetabiliskt fett, och länder, där tillsats av annat fett än kakaosmör inte är tillåtet. För deltagarna på marknaden, alltså även för konsumenten, råder det oklarhet och rättslig osäkerhet på denna marknad. Detta måste undanröjas! Det är inte, herr Lannoye, för eller emot de multinationella företagens intressen. Jag har talat med medelstora företag. De är lyckliga om detta direktiv äntligen träder i kraft!
Beträffande parlamentets fordringar: Parlamentet har krävt en märkning. Märkningen är planerad, skild från listan på ingredienser. Detta är ju det krav som vi alltid har ställt. Parlamentet har sagt att vi behöver ett förfarande för att fastställa innehållet. Ispra har bevisat att detta förfarande existerar. Vi kontrollerar inte heller det ekologiska äpplet ute på marknaden, utan på den plats där det produceras. Då anser jag att det också kan ske med chokladen.
En stor roll i diskussionen har naturligtvis hela tiden frågan om effekten på utvecklingsländerna spelat. Det finns här ett öppet brev där det talas om att chokladdirektivet är den sista spiken i kistan för 11 miljoner människor i Västafrika. En sådan snedvridning av verkligheten och emotionell inriktning på diskussionen anser jag vara ytterst oansvarig! Ty det är ändå klart att vi har krävt listan, för den kommer från utvecklingsländerna. Man kan dock förutse att det här också kommer att uppnås fördelar för utvecklingsländerna.
Det gläder mig att den gemensamma ståndpunkten har fått majoritet. Låt oss ge konsumenten en chans att välja och ge den inre marknaden för choklad en större mångfald och samtidigt rättslig säkerhet genom att avvisa ändringsförslagen och godkänna den gemensamma ståndpunkten.

Van Brempt
Herr talman, kolleger! Den gemensamma ståndpunkten angående chokladdirektivet handlar om - och jag tar tillfället i akt att bokstavligen citera chokladindustrins lobby - ett direktiv som skapar en äkta gemensam marknad för chokladprodukter, som värnar om de nationella chokladtraditionerna, som erbjuder konsumenterna fullständig information och som skyddar utvecklingsländernas intressen. Är det verkligen på det sättet också?
Jag börjar med informationen till konsumenten. Kommissionen har själv medgivit att det inte finns någon vattentät spårmetod. Det finns en felmarginal på 2 procent. Vid 5 procent är det så mycket som 50 procent mer. Det förefaller mig vara oacceptabelt. Dessutom är kontrollen beroende av chokladtypen och den information som producenten önskar ge. Vi tar inte oss själva, och i synnerhet inte konsumenten, på allvar genom att införa ett direktiv som vi inte kan kontrollera effektivt.
Tredje världens intressen: det oroar mig verkligen att såväl förespråkarna som motståndarna till den gemensamma ståndpunkten konstant för fram detta argument. Den ene säger att det är bra för länderna i tredje världen, och den andre säger att 1 miljon jordbrukare i Västafrika kommer att lida av den. Hur är det nu, och vad kommer det att bli? Är det då så mycket begärt att i förväg checka och kontrollera och att se efter vad detta direktiv kommer att betyda för till exempel exporten och den hållbara utvecklingen för kakaoproducerande länder?
Slutligen, kolleger, är det en sak till som jag verkligen måste säga. I tid och otid sägs det att parlamentet inte får anta ett enda ändringsförslag eftersom det skulle kunna leda till att denna känsliga kompromiss äventyras. Nå, om det är på det sättet och om det är ett argument, då föreslår jag att vi gör bokslut nu. Varje gemensam ståndpunkt innebär alltid en känslig jämvikt mellan nationella intressen, ekologiska villkor och sociala avväganden. Europaparlamentet måste även i detta ärende spela sin roll och sörja för att den gemensamma ståndpunkten ändras på ett antal punkter och blir ett direktiv som är bra för konsumenterna och tredje världen.

Davies
Herr talman! Ett av glädjeämnena med att vara i Belgien och Frankrike är att man kan njuta av ländernas choklad. Den är härligt god, men miljontals människor i Europa tycker också om de brittiska produkterna. Inga av dem kommer att lida någon skada under processen. Vilket innehållet än är, är de nöjda med att kunna kalla denna produkt choklad.
Vi ser det som en förolämpning när man leker semantiska lekar om definitionen av detta ord. De medborgare som vi företräder är inte idioter. De känner till skillnaden mellan olika typer av choklad och de tillåts välja själva. Jag tvivlar inte på att denna kompromiss kommer att stödja ökningen av hela marknaden. Den hårda verkligheten visar att inga av oss, belgier, fransmän eller britter, betalar ett skäligt pris till kakaoodlarna för deras insatser och kontrasten mellan vår njutning av denna lyxprodukt och deras fattigdom är skamlig.

Sjöstedt
Herr talman! I denna fråga företräder jag en minoritet av ledamöterna i GUE/NGL-gruppen. Jag anser att detta direktiv egentligen inte behövs, att det är onödigt. Jag menar att det går alldeles utmärkt att ha olika regler om choklad i olika medlemsländer. På detta område finns inget behov av harmonisering på EU-nivå, utan man kan behålla det tidigare systemet.
Om man nu skall harmonisera, vilket ministerrådet verkar ha bestämt sig för, så menar jag att det är bättre att tillåta innehåll av upp till fem procent andra vegetabiliska fetter än kakaosmör. Då kan man fortfarande ha kvar båda sorterna av choklad, och man kan välja efter personlig smak eller efter nationell tradition vilken man vill köpa. Alternativet att förbjuda andra vegetabiliska fetter innebär att man förbjuder en stor mängd chokladprodukter som människor tycker om och är vana vid att äta. Jag menar att det är alldeles onödigt i det här fallet. Viktigt är dock att chokladen är märkt på ett tydligt sätt, vilket jag tycker har tillgodosetts i förslaget i och med att man som konsument kan välja vilka produkter som man faktiskt vill köpa och äta.
Det är inte heller säkert att den tredje världen sammantaget gynnas av att man förbjuder tillsatserna av andra vegetabiliska fetter. Dels kommer ju andra tropiska fetter t.ex. sheasmör att missgynnas, vilket kommer att drabba vissa länder. Dels kommer sannolikt då den totala marknaden för chokladprodukter att minska, och därmed kanske också konsumtionen av kakaosmör.
Min slutsats är att jag helst skulle vilja att man behöll den gamla ordningen med olika regler i olika länder. När det nu inte kan bli så, tycker jag emellertid att den gemensamma ståndpunkten är godtagbar.

Sandbæk
Herr talman! På många sätt tycker jag att vi håller på att nå en bra kompromiss när det gäller direktivet om kakao- och chokladvaror, inte minst tack vare Paul Lannoyes insats. Jag stöder gärna att märkningen skall vara tydlig. Det resulterar i ordentlig information för konsumenterna, och eftersom en rad länder hittills bara känt till choklad i vilket man använder kakaosmör som vegetabiliskt fettämne, kan det vara relevant för konsumenterna i dessa länder att få veta att man har använt ett annat vegetabiliskt fettämne. Jag menar däremot inte att man varken kan eller bör antyda att choklad i vilken man använder t.ex. sheanötter som vegetabiliskt fettämne, skulle vara av en sämre kvalitet än choklad med kakaosmör. Det finns det absolut inga objektiva kriterier för, och rådet överlåter det med rätta till konsumenterna att bedöma kvaliteten. Vi får inte glömma bort att sheanötter utgör ett lika viktigt livsvillkor för de länder som exporterar dem, som kakao utgör för de kakaoexporterande länderna. Därför bör en kommande undersökning om effekterna av detta direktiv på utvecklingsländernas export också omfatta både kakao och sheanötter. Den allra viktigaste frågan för mig är att det vegetabiliska fettet i choklad varken får modifieras med hjälp av enzymatiska eller genetiska förändringar. Ett sådant förbud är det enda sättet som vi kan ge utvecklingsländerna en säkerhet för att de framöver över huvud taget skall kunna exportera de varor som de producerar på ett naturligt sätt.

Grossetête
Herr talman, fru kommissionär! Vi vet att ren choklad med kakaosmör gör oss euforiska. Det blir man inte av detta direktiv som vi absolut inte behöver. Det blir man definitivt inte heller av denna handel med choklad med vegetabiliskt fett som rekommenderas av rådet, som tyvärr inte följt Europaparlamentets förstabehandlingsrekommendation. Det skulle för övrigt finnas mycket att säga om vissa delegationers attityd inom rådet.
Konsumenten är i dag trött på att bli lurad. Vad föreslår rådet för att råda bot på det? En blygsam, knappt läsbar information dold på förpackningens baksida. Det är inte vad vi kräver. Konsumenten kan inte välja med full kännedom om sakfrågan. Vi vill ha en självklar, välgjord information på förpackningens framsida. Det var vad vi uppnådde i parlamentet vid den första behandlingen. Vi vet att det fett som kan ersätta kakaon är mycket billigare. Det är därför storindustrin är så intresserad. Alltid billigare : är det att främja Europa? Dagens konsument spelar ingen roll, hans smak spelar ingen roll, den allmänna opinionen som hela tiden kräver större öppenhet spelar ingen roll!
Vem kan i dag utge sig för att kontrollera de berömda 5 procent vegetabiliskt fett som skulle ersätta rent kakaosmör? Ingen. Vad skall man då göra? Vi kan lyckligtvis lita på våra små och medelstora företag som hantverksmässigt tillverkar choklad och som kommer att kunna arbeta med en kvalitetsmärkning. Det är vad konsumenten begär. Och framför allt - låt oss stödja vår föredragande Lannoye.

Talmannen
Tack så mycket, ledamot Grossetête.

Välkomsthälsning
Talmannen
Ärade kollegor! Innan vi fortsätter låt mig å allas vägnar hälsa såväl Herman de Croo, ordförande i det belgiska parlamentets representantkammare, som en delegation tillhörande den rådgivande federala kommittén varmt välkomna, en kommitté som Herman De Croo också är ordförande för.
(Applåder) Jag vill påminna er om de goda och stabila relationerna mellan Europaparlamentet och det belgiska parlamentet. Relationer som, tack vare att de flesta av våra belgiska kollegors målsättning sammanfaller med den europeiska målsättningen, alltid har varit något mer än den goda grannsämja vi alla är skyldiga att visa. Inför regeringskonferensen, och med anledning av det arbete som utförs av det konvent som har fått i uppdrag att utforma den europeiska stadgan för mänskliga rättigheter, får vi bara hoppas att förbindelserna mellan det belgiska parlamentet och vår institution kommer att fortsätta vara exemplariskt. Vi kommer alla att bemöda oss om att Herman De Croos besök här med sina kollegor blir så framgångsrikt som möjligt.

Kakao- och chokladvaror (fortsättning)
Ries
Herr talman, herr De Croo, kära kolleger! Efter 25 år av debatt är vi nu åter samlade för att diskutera choklad, en så smakfull beteckning och en fråga som ändå är så polemisk. Det handlar om harmonisering, smak, vanor och kultur helt enkelt. Kort sagt, choklad orsakar splittring och sprickorna är vare sig ideologiska eller ens nationella, oavsett vad vissa kan tycka.
Vad är det för ideologiskt, frågar jag er, med att försvara de länder som producerar kakao? Vi befinner oss här på det etiska området. Ur socialt hänseende talar vi om miljontals familjer som lever på kakaoproduktion. Vi har formella åtaganden gentemot dessa. Varför då en sådan fördröjning? Sextiosex månader för att genomföra en studie om effekten av detta direktiv: denna period blir tillräcklig för att orsaka irreparabla skador på exportstrukturen i dessa länder. Denna effekt måste självfallet vara känd i förväg.
Dessutom: om vi nu måste ha harmonisering, skulle enligt min uppfattning för en konsument, som är mer krävande än någonsin när det gäller kvaliteten på det han äter och som inget krävt och i stort sett inget har att vinna på den här affären, det absolut minsta vara att endast kvalitetsmärka eller på annat sätt märka choklad som innehåller 100 procent kakao, den riktiga chokladen. All annan harmonisering bekräftar en anpassning genom försämring och det är ett Europa som konsumenten inte är intresserad av.

Meijer
Herr talman! Regler är meningsfulla om de är avsedda att skydda människorna mot pengarnas makt, mot risker för hälsan och mot fattigdom. Om Europeiska unionen ställer upp regler med avseende på produktionen av choklad, då måste de vara inriktade på att skydda kakaobönderna i tredje världen, i synnerhet i Afrika. Regler är också viktiga för att skydda konsumenterna mot genetisk manipulation och mot tillsats av oväntade ämnen. Slutligen är regler viktiga för att skydda arbetarna inom Europa.
Det som nu hotar att ske går tvärtemot detta. Måste den fria handeln få allt företräde? Det passar kanske bra in i den utveckling som Europeiska unionen nu genomgår. Den utvecklingen kännetecknas av ett projekt som socialdemokraterna och kristdemokraterna står bakom, inriktat på skyddsåtgärder för en ekonomi som är så liberaliserad som möjligt och där allt är tillåtet som främjar konkurrensen och där konsumentens fria val förklaras heligt. Det pris som måste betalas för detta, i synnerhet av de afrikanska jordbrukarna, är för högt.
Jag uppskattar Lannoyes försök att begränsa skadan så mycket som möjligt, men det skulle vara ännu bättre att fullständigt tillämpa det befintliga skyddet mot inarbetning av andra produkter och kakaosmör.

Bushill-Matthews
En antal papper har delats ut till ledamöterna före denna specifika debatt och jag vill bara ta upp ett från föredraganden där det står att de enda får nytta av ikraftträdandet av den text som föreslagits av rådet, kommer att bli de multinationella chokladföretagen. Samtidigt som jag respekterar föredragandens engagemang i denna sak, vill jag säga till kammaren att detta bara är struntprat. Detta är inte bara något som rör storföretagen: Det rör även i hög grad de små konsumenterna, av vilka miljontals över hela EU vill ha rätt och förtjänar att få välja, utan att få en nedsättande märkning av produkten.
Lannoye säger att han tittat i backspegeln för att återigen lägga fram en del av de ursprungliga ändringsförslagen. Mitt förslag till kammaren är att det inte är läge att titta i backspegeln - det är läge att ta ett steg framåt. Detta är en fråga för den inre marknaden; denna kammare bör inte stå i vägen för fullföljandet av den inre marknaden, utan bör främja det på ett aktivt sätt.
Låt mig nämna ett kort, historiskt faktum rörande mitt hemland för kammaren: Första gången försäljningen av genuin choklad dokumenterats i Förenade kungariket var 1657, när en fransman öppnade en affär i London. Om det alltså var lagligt 1657 för en fransman att sälja choklad i London, får jag då föreslå för denna kammare att det, ungefär 350 år senare, åtminstone bör vara lagligt för en engelsman, eller naturligtvis vilken EU-medborgare som helst, att sälja sin choklad i hela EU, inklusive föredragandens hemland.
(Applåder)

Paulsen
Herr talman! 25 års diskussion om choklads vara eller inte vara samt vad choklad är drar ett löjets skimmer över Europeiska unionen som sådan. Denna debatt ger mig som krigsbarn kanske en viss insikt om hur det gick till när Europas folk slog ihjäl varandra för större symbolvärden än choklad. Det handlar trots allt inte om en produkt som är hälsovådlig. Vare sig den skandinaviska, den belgiska eller den engelska chokladen är farlig. Det handlar inte om en produkt som påverkar miljön i någon särskilt stor omfattning. Det hela är därför något löjligt!
Vad gäller utvecklingsländerna vill jag säga att om inte britter, skandinaver och andra får äta den choklad de åt som barn, kommer de säkert att äta marshmallows och geléråttor istället på lördagskvällen. Vad har då tredje världen vunnit?

Arvidsson
Herr talman! Vi kan inte här i Europaparlamentet påstå att det finns en choklad som är bättre och en som är sämre. Vi kan inte heller säga att det finns en choklad som är godare och en som smakar sämre. Omdömet om vilken choklad som är den bästa och den godaste skall vi överlåta till den enskilde konsumenten. Konsumentens val är grundprincipen för marknadsekonomin, och vi skall inte som politiker agera som förmyndare.
Maltas före detta premiärminister, Dom Mintoff, försökte under 1970-talet att minska chokladimporten och ändra maltesernas och turisternas chokladkonsumtion. Med kinesisk hjälp byggdes en chokladfabrik på ön, men konsumenterna tyckte inte om den lokalt producerade chokladen och chokladkonsumtionen sjönk. Om vi styr utvecklingen mot endast en chokladtradition inom EU riskerar kakaoproducerande länder att bli förlorarna, eftersom risken är stor att den totala chokladkonsumtionen inom EU kommer att minska påtagligt. Låt oss därför inte begå samma misstag som Dom Mintoff.
Förslaget att viss choklad på förpackningens framsida skall upplysa om innehållet är diskriminerande och helt omotiverat. Det skulle närmast likna en varningstext av de slag som finns på cigarettpaket.
Herr talman! I 25 år har chokladstriden rasat inom EU. Den har dragit ett löjets skimmer över oss som politiker, och över EU som institution. Det måste även i framtidens EU finnas utrymme för två chokladtraditioner, inom ett mångfaldens samhälle. Vi har nu möjlighet att på ett för alla parter hedervärt sätt avsluta det 25-åriga europeiska chokladkriget. Därför bör vi följa the common position till punkt och pricka.

Sterckx
Herr talman! Jag är belgare, och jag är inte emot den gemensamma ståndpunkten. Om den choklad som jag tycker så mycket om skulle vara i fara, om den belgiska chokladtillverkningstraditionen skulle vara i fara, då skulle jag naturligtvis vara emot.
I morse köpte jag en chokladbit här i Strasbourg, och den franska försäljaren till den chokladbiten har gjort mycket klart för mig vad jag har köpt. På produktens framsida: Prestige noir intense 72% cacao och i guldbokstäver, vilket måste vara speciellt i Frankrike, chocolat belge. Så jag vet vad jag har köpt.
Genom det direktiv som vi nu får tror jag att tillverkarna av kvalitetschoklad kommer att få ännu bättre möjligheter att särskilja sig på ett positivt sätt från de andra om de så önskar.
På en punkt instämmer jag med föredraganden. Producenterna av kakaobönor, de små jordbrukarna i de fattiga länderna i tredje världen, är sårbara. Det får vi absolut inte glömma bort, och därför är jag förespråkare för att kommissionen genomför en studie av följderna härav senast två år efter det att direktivet införts. Så låt oss nu äntligen ordna upp detta ärende och se till att var och en kan äta den choklad han tycker om och att det också skapas en verklig inre marknad för choklad.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Den gemensamma ståndpunkten om kakao- och chokladvaror är resultatet av långa och invecklade diskussioner. Den utgör en känslig kompromiss som var svår att uppnå, men som är välbalanserad.
Genom den gemensamma ståndpunkten införs fri rörlighet för kakao- och chokladvaror, men med stränga villkor gällande produktion och konsumentinformation. Det är tillåtet att tillsätta annat vegetabiliskt fett än kakaosmör i den minimimängd kakao som krävs enligt direktivet - dock högst fem procent. Endast de ämnen som är uppräknade i bilagan får användas. De är alla av tropiskt ursprung och producerade i AVS-länderna. Förekomsten av dessa ämnen måste anges separat men i samma synfält som benämningen och förteckningen över ingredienser. Konsumenterna kan sedan välja, och kan skilja dessa varor från dem som uteslutande tillverkas av kakao.
De här villkoren och begränsningarna, som inte är kopplade till hälsofrågor, utgör tyngdpunkten i ståndpunktens balans. Ståndpunkten ger dessutom ett svar på de frågor och de bekymmer konsumenterna, de kakaoproducerande länderna och de länder som producerar choklad, med eller utan vegetabiliska fetter, har. Varje ändring kommer att allvarligt störa balansen i det avtal som rådet enats om, och torde vara dömd att misslyckas.
Parlamentets andrabehandlingsrekommendation innehåller två ändringsförslag. I det första ändringsförslaget upprepas kommissionens politik, och detta kan godkännas. Det andra hör egentligen inte hemma i ett särdirektiv, eftersom utsläpp av genetiskt modifierade organismer på den europeiska marknaden måste behandlas på ett enhetligt och övergripande sätt, vilket sker inom ramen för bestämmelserna om frivillig spridning av genetiskt modifierade organismer i miljön, eller i förordningen om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser. Det andra ändringsförslaget kan dock i princip godkännas det måste ske en fördjupad granskning av konsekvenserna av dessa ändringsförslag mot bakgrund av Världshandelsorganisationen och Montrealprotokollet. De andra ändringsförslag som förkastades av kommissionens generaldirektorat för miljö avser frågor av väsentlig betydelse för jämvikten i den gemensamma ståndpunkten, och kan alltså inte godtas.
Den gemensamma ståndpunkten innebär en reell kompromiss och ett klart framsteg i jämförelse med den nu gällande lagstiftningen, som är från början av 1970-talet och som är mycket ofullständig, särskilt när det gäller märkning och konsumentinformation. Sammanfattningsvis är det endast ändringsförslagen 1 och 2 som kan godtas av ovan nämnda skäl.

Queiró
Herr talman! Som förslag till dagordning vill jag ta Europaparlamentet och dess ledamöters uppfattning i försvar. Som vi alla kommer ihåg så debatterade och godkände Europaparlamentet vid det senaste plenarsammanträdet här i Strasbourg en resolution där man uttalade sin oro över och fördömde journalisternas svåra arbetssituation i Angola, de fortlöpande påhopp som det konstant är utsatta för och följaktligen frånvaron av yttrandefrihet och fri press som en sådan situation ger upphov till.
I debatten deltog bland andra Mário Soares, som också undertecknade den av majoriteten godkända resolutionen. För ovanlighetens skull reagerade den angolanska regeringen, via en minister och en ledamot, mot Mário Soares deltagande i debatten med förtal, smädelser och förolämpningar. Utan någon som helst grund anklagades vår kollega för att vara en av dem som mest gynnas av den illegala handeln med diamanter och elfenben som UNITA, MPLA:s främste motståndare i Angola, anses bedriva.
Detta av den angolanska regeringen oacceptabla uttalandet berör inte enbart Mário Soares utan alla dem som godkände resolutionen i fråga. Herr talman, jag vill därför visa Mário Soares att jag till fullo solidariserar mig med honom i den smädelsekampanj han är utsatt för, samtidigt vill jag uppmana Europaparlamentets talman att inför de angolanska myndigheterna lämna en mycket stark och indignerad protest å parlamentets vägnar för de förolämpningar kammaren utsattes för och som för övrigt är en intolerabel inblandning i den självständighetsprincip ledamöterna åtnjuter i sin tjänsteutövning.
(Applåder)

Seguro
Herr talman, ärade kollegor! Jag instämmer till fullo med Luis Queirós uttalande och vilja att ytterligare tillföra debatten något.
Vid den senaste sessionen i februari debatterades situationen i Angola, en resolution antogs av Europaparlamentet och som svar på resolutionen skrev ambassadören för Angola i Paris ett brev till Europaparlamentet. I brevet, vilket jag har en kopia på, insinueras i förbigående att en av våra kollegor i kammaren, Mário Soares, har politiska, ideologiska och "andra" anknytningar till krigsförbrytaren Jonas Savimbi. Bortsett från det här brevet gjordes därefter andra falska och förolämpande uttalanden där man försökte skada en av våra kollegors värdighet och heder, en man som har varit en utmärkt president i ett EU-medlemsland.
Herr talman, här i kammaren har vi alla rätt att på ett demokratiskt sätt säga vår mening. Vi kan vara överens och vi kan vara av en annan mening. Det som är oacceptabelt är att ett land som står i förbindelse med Europeiska unionen tillåts att gå i svaromål genom att försöka attackera en kollegas anständighet och heder.
Därför vill jag, herr talman, ställa följande fråga: Har Europaparlamentets ordförandeskap redan svarat den angolanska regeringen via ambassadören i Paris? Om man har gjort det, vad blev då resultatet? Om man fortfarande inte har gjort det så är det absolut nödvändigt att kammaren klart och otvetydigt tar avstånd från den angolanska regeringens sätt gentemot vår kollega, egentligen gentemot Europaparlamentet, en plats där frihet och demokrati råder och där vi alla har rätt att säga vad vi tycker.
(Applåder)

Talmannen
Ärade kolleger, jag instämmer i de politiska, institutionella och även mänskliga argument som dominerat i dessa inlägg. Jag ger härmed ordet till Pacheco, som har begärt ordet, men sedan blir det inga fler inlägg, för jag tycker inte det är rätt att inleda en debatt om en fråga, som, hur viktig den än må vara, inte var planerad. I fortsättningen kommer jag även att informera om vilka beslut som eventuellt fattats av vår talman eller om de aktiviteter som kommer att genomföras, alltid i ert namn, av vår talman.

Pacheco Pereira
Herr talman! Jag delar mina kollegors invändningar om det faktum att en regering som den i Angola, som under många år förde ett inbördeskrig i landet och som internationellt är anklagad för att vara en korrupt regering, tillåts att attackera interventionen av en ledamot i Europaparlamentet, en ledamot som faktiskt kritiserade kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Angola.
Jag vill dock klargöra att det inte bara är fråga om att få Europeiska unionen att protestera på en institutionsnivå. Det vore bra om rådet, vars ordförande just nu är den portugisiske premiärministern, med samma kraft kunde besvara den kritik som en portugisisk ledamot i kammaren utsattes för i stället för den otydlighet man visar i förhållande till den angolanska regeringens förolämpning mot parlamentsledamoten och mot EU-institutionerna. Parlamentet tar därför bestämt avstånd från Angolas handlande och hoppas att ordförandeskapet i rådet också har förmåga att klart och tydligt ta avstånd från detta och inte besvarar beskyllningarna med tystnad.

Talmannen
Jag tackar kollegorna Queiró, Seguro och Pacheco för deras inlägg. Vår talman kommer att framföra denna protest till de officiella företrädarna för Angola och framföra den uppmaning som riktats till rådets ordförande, för att det även skall komma ett initiativ från rådet och dess ordförande som en reaktion på dessa exempellösa attacker.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

OMRÖSTNING
Wijkman
. (EN) Herr talman! Jag beklagar att jag orsakat vissa mindre komplikationer vad gäller förfarandena under plenarsammanträdet. Efter samråd med andra ledamöter av utskottet för utveckling och samarbete, vädjar jag till er att skjuta upp omröstningen om denna förordning till i morgon.
Det finns framförallt två skäl. Ett är att tidsfristen för en begäran om delad omröstning om ändringsförslagen skulle löpt ut kl. 19.00 i går. På grund av ett missförstånd lämnades denna begäran inte in i rätt tid. Att gå vidare med omröstningen i form av en blockomröstning i dag, skulle vara olyckligt anser jag. Informella samråd med rådet har fått mig att tro att det finns stora möjligheter att vi skall kunna jämka samman de meningsskiljaktigheter som funnits mellan rådet och parlamentet, men om vi röstar en bloc kan denna möjlighet gå förlorad.
Det andra skälet har att göra med kommittéförfarandet. Vi skulle tjäna på ytterligare diskussioner inom partigrupperna om vissa detaljer i en del av ändringsförslagen. Jag ber er därför, i egenskap av föredragande, att följa min rekommendation om uppskjutande av omröstningen.
(Parlamentet beslutade att uppskjuta omröstningen till nästa dag.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0048/2000) från utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt (12487/1/1999 - C5-0014/2000 - 1999/0015(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder för att främja bevarande och hållbar förvaltning av tropiska skogar och andra skogar i utvecklingsländerna (föredragande: Fernández Martín).

Wallström
. (EN) Bara för att upprepa vad min kollega, Poul Nielson, sade i går, är kommissionens ståndpunkt rörande ändringsförslagen följande.
Kommissionen stöder i huvudsak ändringsförslag 11 och stöder följande ändringsförslag: Ändringsförslag 4, 7, 9, 10, 13, 14 och 15. Kommissionen stöder inte följande ändringsförslag: Ändringsförslag 1, 2, 3, 5, 6, 8 och 12.
(Parlamentet godkände den gemensamma ståndpunkten efter dessa ändringar.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0043/2000) av utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt lastrester (11195/1/1999 - C5-0251/1999 - 1998/0249(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och (fördragande: Theodorus Bouwman).
Ändringsförslag 6:

Bouwman
. (NL) Herr talman! Jag skulle gärna kort vilja peka på konsekvensen av delad omröstning. I normalfallet är det brukligt i parlamentariska kretsar att först rösta om det förslag som är det mest långtgående och därefter om det som inte är lika långtgående. Genom denna delade omröstning röstar vi först om det minst långtgående och därefter om det långtgående. Med tanke på att jag är ganska ny i parlamentet vet jag inte hur det här skall kunna lösas, men jag skulle under alla omständigheter vilja rekommendera alla som känner starkt för miljön och som är förespråkare för principen om att förorenaren betalar att rösta för de båda delade delarna.
(Parlamentet godkände den gemensamma ståndpunkten efter dessa ändringar.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0040/2000) av utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (111287/1/1999 - C5-0323/1999 - 1998/0097(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om vägkontroller av trafiksäkerheten hos nyttofordon i trafik inom gemenskapen (föredragande: Wilhelm Ernst Piecyk)
(Parlamentet godkände den gemensamma ståndpunkten efter dessa ändringar.)

Röstförklaringar- Andrabehandlingsrekommendation (A5-0048/2000) av Fernández Martín

Laguiller
Herr talman! Jag röstade för de sunda beaktandena beträffande den ekologiska katastrof som hotar jorden om den nuvarande utvecklingen fortsätter. Men oron drunknar i ett virrvarr av halvhjärtade uttalanden.
Vare sig kommissionen i Bryssel eller Europaparlamentet har lust att agera eller ens tydligt utse de ansvariga för en katastrofal ekologisk utveckling.
De europeiska institutionerna nöjer sig med fromma önskningar för att skydda den tropiska skogen, exempelvis, medan de stora trusterna på skogsområdet som står för industriell massaker av skogen i ett stort antal länder i Sydostasien eller i Afrika, påtvingar den lokala befolkningen sitt agerande, och vi vet mycket väl vilka det är som massakrerar.
I ett stort antal fattiga länder är det naturligtvis befolkningen som förstör skogarna genom att avverka för att finna ett minimum av inkomst eller för att nyodla och få tillgång till jord som de annars inte skulle komma åt.
Men att hävda att man integrerar miljödimensionen i utvecklingsprocessen är rena hyckleriet när de styrande klasserna i de rika länderna i verkligheten stänger vägen mot utveckling framför ögonen på de fattiga länderna och tvingar kvar en majoritet av befolkningen i fattigdom.

Souchet
. (FR) Texten i det betänkande som i dag läggs fram för oss motsvarar ett behov, nämligen att bevara de tropiska skogarna. Europeiska unionen och dess medlemsstater har faktiskt ett ansvar när det gäller att skydda ett ekosystem som krävs för hela jordens miljöbalans. Detta ansvar är till att börja med förbundet med historien och medlemsstaternas engagemang i de länder där huvuddelen av dessa skogar är belägna. Dessa historiska anknytningar, dessa expertkunskaper bör ställas till förfogande för att skydda ekosystemet. Vi har för övrigt också ett ansvar som konsumenter: många produkter som konsumeras i Europa kommer från dessa regioner och har i allmänhet en negativ inverkan på skogen.
Europeiska unionen har slutligen på sina medlemsstaters territorium, särskilt Frankrikes, stora områden med tropisk skog. Departementet franska Guyana, framför allt, är i stort sett helt täckt med denna typ av vegetation. Det är särskilt lämpligt att göra det möjligt att utveckla dessa områden, genom att respektera invånarnas kultur och traditioner utan att låsa fast dem i den rent passiva rollen med ekologiskt bevarande.
Europeiska unionen kan bidra på detta område om den samordnar sina ansträngningar och sina befogenheter, utan att försöka kontrollera och påtvinga medlemsstaterna en gemensam strategi. Det är anledningen till att vi stödde ändringsförslagen från PPE-DE som bibehåller den flexibilitet som krävs för hela systemet.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0043/2000) av Bouwman

Berthu
. FR) Oljefartyget Erikas förlisning nyligen utanför Bretagnes kust gjorde allmänheten medveten om bl.a. problemet med "tankrengöring", okontrollerade utsläpp av använd olja, skräp eller annat fartygsgenererat avfall, vilket vissa skrupelfria kaptener verkställer på öppna havet. Trots att vrakets öppningar officiellt var tätade fortsatte olja att flyta in vid kusterna, vilket visade antingen att det fanns andra läckor eller att andra fartyg som passerade på nära håll utnyttjade tillfället för att rengöra sina tankar, sannolikt båda samtidigt. I djungeln av havstransporter är tyvärr detta uppträdande vanligt. Det bidrar till att omvandla våra hav och stränder till soptunnor, och äventyrar den ekologiska balansen i den marina miljön.
Men det faller sig så att Europaparlamentet i dag i en andra behandling granskar ett förslag till direktiv som diskuteras sedan flera år, som drar konsekvenserna av den internationella Marpolkonventionen från 1973 till gemenskapsnivå, den som ratificerats av samtliga medlemsstater. Enligt denna konvention skall alla fartyg när de anlöper hamn lämna sitt avfall i de sopbehållare som finns för detta ändamål i hamnarna, och de medlemsstater som omfattas av konventionen ombeds därför placera ut lämpliga behållare. Vi kan därför bara applådera det europeiska direktivet som kommer att göra det möjligt att tillämpa dessa principer.
Men vi vill samtidigt ställa den stora frågan: hur blir det med kontrollerna? Enligt förslaget skall fartyg som anlöper en hamn inom gemenskapen kunna lämna den först när man visat upp ett intyg om att dess avfall och rester verkligen lämnats på lämplig plats. Men hur blir det med fartyg som kommer från ett land utanför gemenskapen? Kommer man att be också dem om intyg? Och hur skall man kontrollera fartyg som går förbi utan att anlöpa hamnen?
Vi anser till att börja med att medlemsländernas hamnar borde vara förbjudna för fartyg som inte kan uppvisa ett sådant intyg, även om de kommer från ett land utanför unionen. De medlemsstater - som genom direktivet kommer att åta sig att förstärka kontrollerna i hamnarna - måste också åta sig att förstärka sina anordningar för kontroll till havs. Vi vet alltför väl vilka påtryckningar konkurrensen utgör inom havstransporter. Det tjänar inget till att anta konventioner eller direktiv om de sedan förblir verkningslösa i brist på kontrollmöjligheter.

Caudron
. (FR) Det betänkande vi i dag skall rösta om är betecknande för den ståndpunkt Europaparlamentet önskar anta i debatten om säkerheten till havs, vilken fick förnyad aktualitet genom Erikas dramatiska förlisning.
Jag vill erinra om att förslaget till direktiv som vi i dag diskuterar syftar till att förbättra tillgängligheten och användningen av mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester. Det ligger helt i linje med Marpolkonventionen 73/78 (förebyggande av fartygsutsläpp), men är mer inriktat på anordningar för mottagning av avfall i hamnarna. Förslaget ingår i gemenskapens allmänna strategi för hantering av avfall och kräver att alla hamnar skall tillhandahålla lämpliga mottagningsanordningar som motsvarar fartygens krav.
I dag ställs vi inför problem med utsläpp till havs som vi måste ta livtag på, med hjälp av smarta åtgärder. Såsom föredraganden mycket riktigt betonar finns det redan regler men de efterlevs inte. Det system som tillämpas allmänt är det som styrs av principen att förorenaren betalar, en princip som lyser med sin ineffektivitet ! Vi måste därför finna ett alternativ. Detta alternativ erbjuds oss nu i ett ändringsförslag som jag stöder.
Det skulle faktiskt handla om att inrätta ett system med en avgift som systematiskt skall betalas av alla fartyg varje gång de passerar en hamn, vare sig de utnyttjar mottagningsanordningarna för avfall eller ej. Denna avgift skulle användas för att upp till 90 procent finansiera dessa anläggningar. Reglerna skulle definitivt få fartygen att lossa sina lastrester eller annat avfall snarare än att rensa tankarna på öppet hav, en förkastlig vana som är vardagsmat i dag. Alla vet att vissa fartyg till och med utnyttjat utsläppen vid Erikas förlisning för att lossa sitt avfall till havs. Det är fullständigt skandalöst och oacceptabelt. Det finns ändå exempel på goda tillämpningar eftersom kustländerna utmed Östersjön har arbetat på detta sätt sedan 1998.
Jag är naturligtvis medveten om att det skulle medföra genomgripande förändringar i hamnarnas organisation i en rad medlemsstater och medföra extra kostnader för fartygen. Men är det inte priset vi får betala för att garantera en ren marin miljö, särskilt som direktivet innebär att de fartyg som är minst miljöförstörande skulle kunna identifieras och åtnjuta minskade avgifter? Detta system förefaller mig rättvist och jag röstar därför för det.

Darras
. (FR) Detta förslag till direktiv är välkommet inom Europeiska unionen. Det ingår i gemenskapens allmänna strategi för minskad miljöförstöring i havet samt avfallshantering och tvingar alla hamnar i unionen, inbegripet fritidshamnarna, att tillhandahålla lämpliga mottagningsanordningar som uppfyller fartygens behov.
Internationella regler fanns redan eftersom Marpolkonventionen ålägger alla fartyg tvingande internationella regler som innebär att alla utsläpp i havet är förbjudna. Men problemet är att tillämpa och följa dessa regler ! Den hedervärda principen att " förorenaren betalar ", som ett stort antal medlemsländer, däribland mitt, har anslutit sig till, efterlevs långtifrån ! Katastrofen med Erika vittnar tyvärr om detta, liksom de trettionio tankrengöringarna som utan påföljd ägde rum inom loppet av en vecka !
Europaparlamentet och utskottet för regionalpolitik, transport och turism har därför, genom att bekräfta den första behandlingen under den föregående mandatperioden, föreslagit att alla fartyg som går in i en hamn i en medlemsstat står för 90 procent av kostnaderna för att ta emot och hantera avfallet, oavsett hur mycket man i praktiken använt anläggningarna. Detta förefaller oss vara det enda verkliga och rättvisa sättet att undvika dessa olämpliga utsläpp i havet. Om hamnanläggningarna endast skulle finansieras (till en betydande del) av de fartyg som utnyttjar dem, finns det stor risk att många av dem skulle låta bli att betala eftersom det är billigare att släppa ut avfallet i havet. Vi vill också fastställa andelen obligatoriska fartygsinspektioner till 25 procent.
Inför det kommande ordförandeskapet i Europeiska unionen är detta den ståndpunkt som de franska socialisterna gör sig beredda att försvara. Jag kan bara uppmana kammaren att göra detsamma. Det handlar om en politisk kamp, och är det inte just vår roll att bedriva den, även om vi då tvingas fatta politiska ambitiösa beslut som ibland går längre än regeringarnas och som alltid är omfattande och hoppfulla?

Savary
. (FR) Man kan i dag inte bortse från det oväntade sammanträffandet mellan den andra behandlingen av detta förslag till direktiv mot utsläpp i havet och den tragiska nyheten med Erikas förlisning.
Texten gäller förvisso inte utsläpp som sker av misstag, men vi vet att även om konsekvenserna av de otillåtna tankrengöringarna till havs är mer försåtliga är de inte mindre allvarliga. Under den sista veckan i februari noterades 39 otillåtna tankrengöringar bara i det område där Erikas vrak befann sig. Det här är oacceptabelt men svårt att kontrollera, särskilt på natten eller vid dimma.
Detta förslag till direktiv och ändringsförslaget som syftar till att införa en allmän hamnbeskattning av fartygen i alla europeiska hamnar för att finansiera bearbetningen av avfallet är bra av två skäl: det tvingar hamnarna att skaffa utrustning och organisera sig för att bearbeta fartygsgenererat avfall, antingen själva eller via kunniga och specialiserade underleverantörer, och framför allt hindrar det fartygen att smita från sina skyldigheter att bearbeta avfallet eftersom de ändå måste betala.
Vi måste emellertid se till att denna allmänna avgift blir så ömsesidig som möjligt och att den omfattas av nationella eller europeiska ekonomiska bestämmelser som gör att små hamnar kan erbjuda avfallsbearbetningstjänster utan att belasta sin ekonomi och därmed sin överlevnad alltför mycket.
Under detta villkor föreslås i direktivet ett första exemplariskt svar från Europa på den berättigade oro som uppstod på grund av utsläppen i samband med Erikas förlisning. Det är en början till att erkänna och inrätta ett europeiskt havsområde med gemensamma regler.

Souchet
. (FR) Rådet hade redan under lång tid diskuterat detta direktiv om mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester, men den text man kom fram till respekterade principerna om en förstärkning av miljöskyddet till havs genom att ta hänsyn till varje medlemsstats verklighet utan att omkullkasta nationella tillämpningar vilket inte är fallet med det betänkande som just överlämnats till oss.
En stat som Frankrike har redan genomfört bestämmelserna i Marpolkonventionen genom att i varje hamn garantera anordningar av hög kvalitet för mottagning och bearbetning, vilket anförtrotts privata företag, som skickar fakturan direkt till redaren utifrån typen av avfall: den minskade användningskostnaden för s.k. ekologiska fartyg är alltså "naturlig".
Denna lösning som är till fördel för de fartyg som bäst respekterar miljön förefaller mycket mer rättvis än en godtycklig minskning - på grundval av vilka kriterier? - som skulle åtnjutas av fartyg med beteckningen "ekologisk" och även mer rättvis än ett oberoende bidrag till utnyttjandet av anläggningarna, vilket skulle tillämpas utan urskiljning: vi vägrar därför att ersätta en beskattning som tar hänsyn till arten av avfall, med en blind beskattningspolitik för fartygen, oberoende av hur farliga de är för miljön.
Det bör även påpekas att "tömning av ballasttankar" till havs tyvärr är alltför oberoende av beskattningssystemet: endast kontroller till havs och mer frekventa kontroller av fartyg som anlöper hamnarna skulle kunna begränsa utsläppen till havs.
Av dessa anledningar och med hänvisning till godkännandet av rådets gemensamma ståndpunkt motsätter sig UEN-gruppen texten i detta betänkande som förvanskat principerna i den gemensamma ståndpunkten. Vi uppmanar med kraft medlemsstaterna att ta hela sitt ansvar och snarast möjligt genomföra de kontrollåtgärder som, tillsammans med ett straffsystem som illustrerar principen "förorenare/betalare/rengörare", kanske gör det möjligt att undvika att sådana katastrofer som nyligen skandalöst ägde rum vid de franska kusterna upprepas.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0040/2000) av Piecyk

Zimeray
. (FR) Europaparlamentet har i dag uttalat sig om förslaget till direktiv om vägkontroller av trafiksäkerheten hos nyttofordon i trafik inom gemenskapen.
Det är nödvändigt att förbättra säkerhetsnivån och dämpa dessa fordons inverkan på miljön, särskilt som de bara blir fler. Att inrätta slumpmässiga och obligatoriska vägkontroller för att under hela året kontrollera underhållet är en klok idé, men den måste också genomföras effektivt.
Detta förslag till direktiv skulle på ett mycket bra sätt komplettera ansträngningarna i städerna, bl.a. tack vare planerna för resor i städerna, och framför allt i Rouen-området som varje dag genomkorsas av 5 000 nyttofordon.
Vi måste också snarast tänka på att använda alternativa transportsätt för varorna (flod, järnväg,...) och utveckla rena fordon.
Kära kolleger! Av dessa anledningar har jag i dag lämnat mitt stöd till förslaget till direktiv om vägkontroller av trafiksäkerheten hos nyttofordon.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Grundläggande rättigheter i EU
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0064/2000) av Duff och Voggenhuber för utskottet för konstitutionella frågor om utarbetandet av en stadga om grundläggande rättigheter i Europeiska unionen.

Duff
. (EN) Fru talman! Utskottet föreslår att man placerar en stadga om grundläggande rättigheter i själva hjärtat av unionens system, med tvingande bestämmelser som skall följas av Europeiska unionen, dess institutioner och organ. Vi gör detta därför att det finns en stark maktkoncentration i unionens centrum och det är uppenbarligen nödvändigt att skydda medborgarna från missbruk av denna makt.
Vi tror att stadgan kommer att få tre huvudsakliga effekter: För det första kommer den att stärka fördragets författningsmässiga karaktär; för det andra kommer den att bli en referenspunkt för dem, inklusive detta parlament, som vill driva den europeiska integrationen framåt med en större grad av demokratisk legitimitet; för det tredje kommer en stadga som är modern och kraftfull att stärka unionens profil för dess nuvarande och framtida medborgare. Genom denna resolution får Europaparlamentets delegation ett mandat inom konventionen.
Konventionen har redan påbörjat processen att utarbeta stadgan inom ramen för de huvudsakliga riktlinjer som vi föreslagit och inom ramen för det antagande att det slutliga resultatet kommer att vara bindande. En stark majoritet för denna resolution kommer att stödja konventet att slutföra sin uppgift och fastställa kriterierna för detta parlaments slutliga bedömning av resultaten.
Vi bör undvika att bli besatta av subsidiaritetsfrågan. Under utarbetandet av stadgan kommer man naturligtvis att bli informerad genom tillämpningen av denna princip, men det är nödvändigt att stadgan återspeglar det moderna europeiska samhället med all dess pluralism och mångfald. Stadgans effekt kommer att visa sig vara stabil och ske genom en gradvis utveckling, snarare än plötsligt och omstörtande. Det finns också en kontrovers rörande förhållandet mellan Europeiska unionens nya stadga och den europeiska konventionen för mänskliga rättigheter. Vi föreslår att unionen bör anmäla sig till ECHR (Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter) så att de rättigheter som är inskrivna i den befintliga konventionen skall utgöra stadgans fasta kärna.
Fru talman! Vårt syfte är att det skall skrivas en stadga som är så bra att medlemsstaterna skall tycka att det är skamligt att vägra att godkänna den inom ramen för EG-domstolens jurisdiktion. Stadgan innebär en möjlighet att bygga ett modernt postnationellt samhälle och markerar ett djärvt steg framåt från det sorgliga och eländiga europeiska 1900-talet. Jag rekommenderar starkt resolutionen.
(Applåder)

Voggenhuber
. (DE) Fru talman, ärade kolleger! Om det är sant att man bara kan enas där det redan finns en inre enhet, något som hör ihop, då uppstår frågan vad Europas enhet egentligen innebär. Vi är inte ett folk. Vi har inte samma etniska ursprung. Vi talar inte samma språk. Vi har fler än en kultur och en religion. Vår historia kännetecknas av krig, av krig mot varandra, och Europas otydliga gränser gör det inte ens möjligt att klart definiera oss som en geografisk enhet.
Vad är det alltså som binder oss samman? Vad är det som gör det möjligt för oss att leva tillsammans? Svaret kan tyckas känsligt för många. Det är, tror jag, ändå det enda vi har: Demokrati och mänskliga rättigheter. Det är Europas enhet. Vilka tvivelaktiga saker som än haft sitt ursprung på denna kontinent, så är ändå demokrati och mänskliga rättigheter ett budskap från denna kontinent, som otvivelaktigt har global giltighet. Efter 1900-talet, århundradet med de stora fasorna och de yttersta förbrytelserna, är detta det moraliska imperativet från denna kontinent. Människans värdighet är okränkbar!
Därför får vi inte låta oss nöja med att alla medlemsstater är medlemmar av Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, medan Europeiska unionen inte är det. Därför bör det inte längre betraktas som rimligt att EG-rätt är överordnad nationell rätt, ja medlemsstaternas författningsrätt, fastän unionen själv inte besitter en klar och omfattande grundlag. Därför måste vi oroas av att det dyker upp nya grundlagskonflikter inom informations- och kommunikationsvetenskaperna liksom inom biotekniken, utan att Europa kan finna ett svar på dem med en grundlagskonsensus.
Därför får vi inte vara likgiltiga för att den parlamentariska och rättsliga kontrollen - och därmed garantin av de grundläggande rättigheterna - på den politiska unionens mycket känsliga område, exempelvis samarbetet mellan polis och rättsväsende eller utrikes- och säkerhetspolitiken, tydligt försvagas. Därför är Europeiska unionen ofullständig så länge som visserligen rättens och institutionernas makt ständigt växer, medan medborgarnas försvars- och frihetsrättigheter inte växer i samma utsträckning, och inte heller deras rättsgarantier och rättsskydd.
Europaparlamentet har en lång och obruten tradition när det gäller att försvara de grundläggande och de mänskliga rättigheterna. Därför kan också besluten från toppmötena i Köln och Tammerfors betraktas som ett förverkligande av många års krav från parlamentet. Dessa krav från parlamentet motsvarar denna tradition, och de framgår av sakens natur, av de grundläggande rättigheternas natur, dvs. det får inte utlovas några rättigheter som inte blir till rätt för medborgarna. Bindande rätt och tillgång till domstolarna är oskiljaktigt förbundna med de grundläggande rättigheterna och de mänskliga rättigheterna.
På samma sätt förhåller det sig med de grundläggande rättigheternas odelbarhet. Alla politiska områden, alla institutioner och alla organ inom Europeiska unionen måste vara underkastade denna stadga om de grundläggande rättigheterna. Annars skulle det vara ett löfte om grundläggande rättigheter till medborgarna och människorna i denna union, som enbart skulle förbli en proklamation. Det skulle betyda att människornas förväntningar bara uppfylldes skenbart. Och dagens resolution, om den sedan antas, tar upp ett gammalt krav från parlamentet, som var lika viktigt då som i dag. Denna stadga beträffande de grundläggande rättigheterna måste utgöra hörnstenen, den grundläggande beståndsdelen i den nödvändiga processen för att förse Europeiska unionen med en författning. Upprättandet av en europeisk demokrati inom detta överstatliga område är förbundet med denna stadga om de grundläggande rättigheterna.
Fru talman, kanske är det en ödets nyck att ni i dag har utnämnt en österrikare till föredragande, till medföredragande för denna stadga för de grundläggande rättigheterna. Jag tackar er för detta förtroende, och det kanske inte är vanligt, men med er tillåtelse skulle jag gärna vilja tillägna den överväldigande majoriteten av den österrikiska befolkningen, som försvarar den stora europeiska konsensusen mot ord och gärningar, mitt bidrag till detta arbete under de senaste månaderna. Människans värdighet är okränkbar!
(Applåder)

Paciotti
Fru talman! Äntligen har vi kommit fram till omröstningen om det sedan länge förberedda betänkandet om utformningen av Europeiska unionens stadga för grundläggande rättigheter och jag hoppas att det tålmodiga arbete som de olika föredragandena lagt ner skall finna stöd i kammaren. Jag hoppas med andra ord att vi kan tillbakavisa de destruktiva ändringsförslagen från dem som ser en stadga om grundläggande rättigheter som ett attentat mot demokratin. Och ändå är detta rättigheter som till största delen redan finns inom unionen, för de förekommer litet här och var i fördragen, i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, i medlemsstaternas gemensamma institutionella traditioner, i de internationella konventioner som alla undertecknat. Hur kan man vara rädd för en stadga om grundläggande rättigheter? Det utgör ju bara en formell bekräftelse, en samlad presentation av de okränkbara individuella rättigheter utan vilka demokratin bara blir ett uttryck för de mångas makt, och en källa till missbruk av konstitutionella rättigheter.
Europeiska unionens grundval är en fredlig och solidarisk samexistens mellan olika folk, olika kulturer, tack vare de europeiska traditionerna om respekt för individens rättigheter. Stadgan blir en förteckning över gemensamma principer som definierar den europeiska identiteten inför världen, en identitet som inte grundas på blodsband, etnisk tillhörighet, territoriell tillhörighet utan just på gemensamma värderingar. I den noggranna inventeringen av gällande och gemensamma värderingar måste vi också bereda plats för de grundläggande sociala rättigheter som inte på något grundläggande sätt skiljer sig från övriga rättigheter: rätten att bilda fackföreningar, den grundläggande rätten till liv och säkerhet på arbetsplatsen, rätten till utbildning, något som aldrig har varit viktigare än i dag när det gäller att garantera utveckling, sysselsättning och konkurrenskraft på den globala marknaden; här borde finnas plats för medborgarnas politiska rättigheter och varje individs mänskliga rättigheter; här borde de grundläggande rättigheterna i samband med de nya riskerna preciseras. En katalog över grundläggande rättigheter, som erkänns som bindande av de europeiska institutionerna kommer också att visa medborgarna de skyldigheter de har när det gäller att respektera dem. Det blir ett civilt, rättsligt område, ett område för frihet, men inte bara ekonomisk frihet utan också ett område för säkerhet och rättvisa, inom ett vidsträckt geografiskt område som hittills har varit skådeplatsen för upprepade blodiga konflikter. Efter att ha varit en plats där fientliga arméer har drabbat samman under hela första hälften av seklet, blir Europa nu en garant för fred och frihet från rädsla och nöd. Detta är den betydelse som en stadga över grundläggande rättigheter borde ha för oss. Ingen har anledning att vara rädd om man bekämpar den maktutövning som bygger på den starkares rätt.

Cederschiöld
. Fru talman, kolleger! Europa bygger på grundläggande rättigheter. Det gör också den amerikanska konstitutionen, nämligen på våra grundläggande europeiska rättigheter, på tankegods från John Locke och franska revolutionen. De amerikanska medborgarna kan utkräva våra europeiska rättigheter i sin domstol, vilket har lett till stolthet, självmedvetenhet och förmåga för dem.
Fundamentala rättigheter kan skapa identitet och medborgarskap. De kan vidare hjälpa individerna att tillvarata de möjligheter som nu uppstår i Europa genom den fria rörligheten, euron och informationstekniken, dvs. de möjligheter som växer fram i den nya ekonomin. Våra europeiska tillgångar, de kulturella skillnaderna, är lättare att upprätthålla och acceptera om medborgarna vet att de kan utkräva sina rättigheter över hela unionen. Fri rörlighet kräver helt enkelt stöd av garanterade, grundläggande rättigheter. En utvidgning utan garanterade rättigheter skulle till och med kunna bli ett misslyckande och försinka vår ekonomiska utveckling. En bindande stadga är ett oeftergivligt krav och en nödvändighet i en välbehövd konstitution.
Jag vill varna för en anslutning till Europarådets konvention, i synnerhet om det skulle ske utan att det kombineras med en bindande stadga. Dessa komplikationer bör närmare studeras. Jag hoppas att vi får en moderniserad, formulerad version av artikel 6 i Europarådets konvention, där man kortfattat och koncentrerat listar våra redan befintliga rättigheter samt lägger till den moderna biotekniken och dataskyddet. Stadgan skall vara lätt att delge medborgarna och vara tydlig för dem. Den skall inte vara tudelad eller innehålla en stor mängd hänvisningar. Stadgan måste vara bindande och inbegripa de europeiska institutionerna. Det kan inte vara rimligt att medborgarna lämnas skyddslösa mot kränkningar från polisliknande institutioner som till exempel OLAF och Europol! Detta projekt skapar starkare europeiska individer.

Van den Burg
Fru talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor kommer jag framför allt att koncentrera mig till punkten grundläggande sociala rättigheter.
Grundläggande sociala rättigheter hör oupplösligen till de klassiska grundläggande rättigheterna. Vad har någon till exempel för nytta av yttrandefriheten om han är fullständigt utesluten från det sociala livet på grund av fattigdom och arbetslöshet? Det finns grundläggande sociala rättigheter som till sin karaktär är identiska med och således helt enkelt tillhör de klassiska medborgerliga fri- och rättigheterna. Jag nämner som exempel organisationsrätten och föreningsfriheten som kan vidareutvecklas i rätten till fria förhandlingar om arbetsvillkor och rätten att genomföra kollektiva aktioner. Dessa rättigheter borde därför ingå som en del av stadgans första del.
I fråga om andra grundläggande sociala rättigheter behövs en länk mellan formuleringen av den grundläggande rättigheten och dess effekter på individen. Dessa grundläggande rättigheter definieras därför ofta som instruktionsnormer som utarbetas av statsmakter med avseende på sociallagstiftning. Dessa är dock inte mindre väsentliga som grundelement för stadgan.
När det gäller den kategorin grundläggande rättigheter framträder också ofta de allra tydligaste missförstånden om vad denna stadga nu kommer att innebära på Europanivå. Det första missförståndet är att EU-stadgan kommer att ersätta de nationella garantierna för skyddet av de grundläggande rättigheterna som om individer hädanefter skulle bli tvungna att vända sig till Europeiska unionen och EG-domstolen i stället för till sina egna myndigheter och domstolar. Och då skulle grundläggande rättigheter i fråga om arbete, bostäder, social trygghet plötsligt bli befogenheter på Europanivå. Det är det dock inte tal om. Det gäller för övrigt lika litet för garantierna för yttrandefriheten eller för en rättvis rättegång. Stadgan finns för att binda de europeiska institutionerna och den europeiska politiken vid dessa grundläggande rättigheter.
Därmed ger jag också direkt en reaktion på ett andra missförstånd som är allmänt spritt. Det är inte så att stadgan enbart skulle omfatta rättigheter för vilka Europeiska unionen är den första självskrivna behöriga instansen för yrkanden. Även där unionen inte har några som helst befogenheter kan politiska åtgärder, som direkt eller indirekt vidtas av Europeiska unionen, inkräkta på de grundläggande rättigheterna. Detta innebär således att grundläggande rättigheter som inte kan garanteras på Europeiska unionens nivå, men som kan kränkas av unionen, också hör hemma i stadgan.
Sedan ytterligare en kommentar om internationella fördrag med avseende på grundläggande sociala rättigheter. Socialutskottets yttrande nämner ett par: Europarådets europeiska sociala stadga och ILO:s och FN:s centrala konvention. I ändringsförslag 22 till Duff- och Voggenhuberbetänkandet förespråkar jag en hänvisning i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen, inte bara till ECHR (Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter), utan också till Europeiska sociala stadgan och ILO:s och Förenta Nationernas centrala konventioner.
Ett annat ändringsförslag om en långtgående variant, ändringsförslag 23, anger att anslutning till ECHR borde ske, men även till dessa internationella sociala standarder.
Jag skulle också vilja göra en sista kommentar om nödvändigheten av ett brett samhälleligt stöd och en dialog med samhälleliga organisationer, även efter det att vi har fastställt stadgan. Vi bör även då föra denna breda diskussion.

Swiebel
Fru talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor vill jag besvara två frågor.
För det första, vad är det i denna stadga som är aktuellt framför allt för kvinnor i Europa, och för det andra, vad har gender mainstreaming enligt artikel 3.2 i EG-fördraget med denna stadga att göra? Frågan om jämställdhet mellan könen i Europa lider av, på de områden där den avser en juridisk normformulering, "det bromsande försprångets lag". Den gamla bestämmelsen om lika lön har gett upphov till ett helt system av lagstiftning med avseende på jämställdhet som nu utgör en del av gemenskapens regelverk. Dessa juridiskt bindande instrument har gett en enorm stimulans åt jämställdheten mellan könen i medlemsstaterna. Men genom sitt ursprung i målsättningen för den inre marknaden är alla dessa direktiv och rekommendationer logiskt sett begränsade till sysselsättnings- och arbetsvillkorssfären. Såsom nyligen visade sig i fråga om paketet med förslag till åtgärder på området bekämpning av diskriminering enligt artikel 13 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen förekommer det fortfarande en stor tvekan inför att betrakta jämställdhet mellan könen som ett ärande som också kräver åtgärder utanför arbetsmarknaden. Enligt min mening är det en missuppfattning. Diskriminering av kvinnor är ett faktum som tyvärr är inherent i vår samhällsordning som sådan. Därför är det även fortsättningsvis nödvändigt att förankra jämställdhetsprincipen i lag över hela linjen. Ett otvetydigt erkännande av ett allmänt förbud mot diskriminering på grund av kön i Europeiska unionens kommande stadga om de grundläggande rättigheterna, vilket kombineras med ett införande i själva fördragen, skulle då ge det nödvändiga utrymmet för en ny EU-politik för att främja kvinnans ställning på alla relevanta samhällsområden.
Fru talman! I många diskussioner om de grundläggande rättigheterna förekommer det ganska ofta att kvinnors rättigheter inbegrips under nämnaren särskilda rättigheter. Kvinnor som samhällskategori nämns då i ett andetag med en massa andra grupper som funktionshindrade, äldre, immigranter etc. Det är mig främmande att hävda att den ena diskrimineringen är värre än den andra. Att tänka i termer av en hierarki av grundläggande rättigheter är en fallgrop som vi måste undvika. Men just därför måste vi betona att det i fråga om kvinnors rättigheter inte handlar om rättigheter för en viss människotyp som på grund av sin avvikelse från den manliga normen skulle ha rätt till särskilt skydd. Lika litet handlar det i fråga om rättigheter för kvinnor om rättigheter som grupp, som om de skulle gå att jämföra med nationella minoritetsgrupper.
Kvinnors rättigheter utgör en fullständig del av de allmänna mänskliga rättigheterna, grundläggande rättigheter eller medborgerliga rättigheter. Särskilda kvinnorättigheter finns inte. Det som däremot finns är integrering av könsperspektiv i debatten om de grundläggande rättigheterna. Angelägenheter som familjens rättigheter kräver gender mainstreaming. Resten av mitt resonemang kan ni läsa i den skriftliga version som jag kommer att offentliggöra i ämnet.

Fourtou
 - (FR) Fru talman! Först av allt vill jag gratulera alla föredragande till deras omfattande arbete. De har lyckats visa hur viktig denna fråga är för parlamentet, Europa och dess medborgare.
Målet med betänkandet är att ge våra kolleger som ingår i konventet ett tydligt och exakt mandat för Europaparlamentets förväntningar och till våra landsmän förmedla ett starkt vittnesmål om vårt engagemang för att de grundläggande rättigheterna verkligen skall respekteras av unionens institutioner.
Ansvarsområdet för utskottet för framställningar förklarar dess intresse för att stadgan skall utarbetas. Det stora antal framställningar som utskottet mottar ger en fingervisning om hur medborgarna uppfattar unionen och de rättigheter de utgår från att den skyddar. Yttrandet från utskottet för framställningar syftar till att belysa önskemål som uttrycks av de européer som vänder sig till parlamentet för att klaga på att en rättighet som beviljas av Europeiska unionen inte respekteras.
Framställarna som vänder sig till oss har en envis och stark övertygelse att de har en samling rättigheter och ger intryck av att den europeiske medborgaren är övertygad om att det redan finns en materiell konstitution för unionen där alla dessa rättigheter finns inskrivna och därmed föregriper besluten från konventet.
I vårt yttrande betonas därför två grundläggande punkter som föredragandena, för övrigt, tycks instämma i. Till att börja med måste stadgan bli en referenstext för medborgarna. Detta kräver att den skrivs på ett tydligt och precist sätt i en enda begriplig text.
För det andra har vi stadgans tvingande kraft som bekräftas genom att de erkända rättigheterna effektivt kan fastställas. Den naturliga konsekvensen av denna strävan är att den framtida stadgan införlivas i fördragen. Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att det krävs en kvalitativ förbättring för att skydda de grundläggande rättigheterna. Detta betänkande måste vara ett enhetligt budskap från parlamentet för att rådet och konventet skall kunna motsvara framställarnas förväntningar.

Méndez de Vigo
Fru talman! Rådet har utan tvivel velat lyssna på de politiska gruppernas åsikter, vilket jag anser är mycket välkommet.
Jag skulle vilja säga, fru talman, att denna debatt hålls vid ett utmärkt tillfälle. Den konvention som utarbetar stadgan om grundläggande rättigheter har börjat sitt arbete och jag tror att vi redan har fått upp marschfart. Vi arbetar nu med innehållet i de civila och politiska rättigheterna, därefter kommer vi att gå in på medborgarskapets rättigheter och de ekonomiska och sociala rättigheterna.
Det är alltså viktigt att detta parlament fastställer mandaten för den delegation som företräder det och även fastställer - vilket jag ser som det viktigaste - det politiska mål parlamentet eftersträvar genom denna stadga om grundläggande rättigheter.
För, faktiskt - och företrädaren för utskottet för framställningar har rätt i det - frågar medborgarna oss ofta: och den här stadga om grundläggande rättigheter, vad skall vi med den till? De grundläggande rättigheterna är erkända i våra författningar. Europeiska unionens medlemsstater respekterar de grundläggande rättigheterna. Det finns en Romkonvention, som domstolen i Strasbourg står som garant för, vilken utgör en sista säkerhet när det förekommer en kränkning.
Varför skall vi ha denna stadga? Jag tycker att det politiska budskap detta parlament skall ge är väldigt tydligt: stadgan om grundläggande rättigheter är ett extra tillägg till de rättigheter som skyddas av författningarna. Att vara europé har en positiv tilläggseffekt. Och just med stadgan vill vi knyta de europeiska institutionerna till en lista med grundläggande rättigheter, och medlemsstaterna till samma grundläggande rättigheter när de införlivar eller tillämpar gemenskapsrätten.
Detta är det politiska budskap vi måste ge: att vara europé är positivt; det lägger någonting till det vi redan har som nationella medborgare.
Jag tycker att det betänkande vi debatterar i dag och som vi kommer att rösta om i morgon gör mycket klart vilka politiska mål detta parlament har. Vi vill att stadgan inte bara skall bli en förklaring. Vi tycker inte att det räcker med en förklaring. Just för att vi vill att medborgarna skall få större rättigheter och garantier, vill vi att stadgan skall införlivas i fördragen.
Det är givet att ett införlivande eller ej i fördragen avgör det arbete som konventet lyckas genomföra. Det kommer bara att bli det om arbetet blir användbart och kan införlivas i fördragen. Men jag tycker det är viktigt att detta parlament är medvetet om detta politiska mål när det är dags att skriva stadgan. Jag tycker också att det är viktigt att säga, vilket görs i detta betänkande, att skyddet av de grundläggande rättigheterna inte på något sätt kommer att påverka det nuvarande skyddet negativt. Det kommer inte att bli ett dubbelarbete genom Strasbourgkonventionen. låt detta stå klart. Jag vill trycka på att vi vill ge de europeiska medborgarna en tilläggsgaranti när det gäller tillämpningen av gemenskapsrätten.
Jag anser att vi, genom att hävda de grundläggande rättigheternas odelbarhet, vilket denna resolution gör, eller dess nyskapande karaktär, tar positiva steg mot en förbättring av de europeiska medborgarnas liv.
Därför, fru talman, vill jag avsluta mitt inlägg med att helhjärtat gratulera både föredragandena för betänkandet och föredragandena för yttrandena. Det är en stilfull punkt att detta parlament gratulerar dem, men jag vill göra det ur en politisk synvinkel och för min grupp, eftersom jag anser att Duff och Voggenhuber, och alla föredraganden av yttranden, har lyckats ge en politisk lösning på det parlamentet behöver just nu.
Därför hoppas jag, fru talman, att omröstningen i morgon bekräftar det goda arbete föredragandena har gjort, genom en massiv röstning för detta betänkande.

Berès
Fru talman, herr företrädare för rådet, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att den diskussion som vi i dag inlett kommer i tid och nyheterna kan varje dag påminna oss om hur brådskande denna stadga är för Europeiska unionen. Det är i på det stadiet vi nu befinner oss.
En stadga för Europeiska unionen, det betyder i klartext att stadgan kommer att vända sig till våra landsmän, naturligtvis, men även till dem som bor där, personer som passerar unionens territorium... Det är viktigt. Det är viktigt när Europeiska unionen upplever stora förändringar , det är också viktigt - och vi vill erinra om det i den text som vi röstar om i morgon, - när vi inleder ett utvidgningsförfarande av unionen till länder där respekten för grundläggande rättigheter har en innebörd, det är slutligen viktigt när vi anser - och det vill vi betona i den text vi skall rösta om i morgon - att unionen passerat stadiet av ekonomisk integration och nu tydligt har inlett ett förfarande med politisk och social integration. Det skall stadgan bidra till.
Den resolution vi i morgon skall rösta om har definitivt inte som målsättning att ge våra kolleger - och följaktligen mig själv - ett absolut mandat inför konventet eftersom arbetet redan inletts. Det handlar snarare om att säga vad parlamentet förväntar sig av konventet. Jag skulle därför vilja betona två punkter.
För det första: vad förväntar vi oss av detta? Uppriktigt sagt, kära kolleger, om målet var att samla ihop ett konvent, originellt till sin form och sammansättning såsom vi känner till det i dag, för att enkelt leda till tillkännagivande av en text som de tre institutionernas ordföranden undertecknat, tror jag att vi är på fel spår. Vi vill mer än så. Det är i den andan som vi arbetar inom konventet, oavsett om det gäller tidsplan eller form.
Min andra punkt gäller innehållet. Resolutionen innehåller inte mycket i den vägen, men parlamentet har redan vid minst tre tillfällen haft möjlighet att säga vad det väntade sig av en stadga om grundläggande rättigheter. Det var inte målsättningen i dag, men jag vill ändå påpeka tre saker. För det första: Om vi samlar en så originell instans endast för att kodifiera gällande rätt bokstavligen tror jag inte vi hade behövt inrätta denna nya organisation. För det andra: om konventet skall nöja sig med att kopiera hela eller delar av den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna för att uttömma frågan om unionen skall ansluta sig till den eller ej, tror jag att vi är inne på fel spår även här. För det tredje: när det gäller innehållet tror jag att vi här har ett tillfälle att på nytt och på unionsnivå bekräfta ett antal åtaganden som varje medlemsstat kan skriva under på, men som vi måste bekräfta för Europeiska unionens räkning som sådan: nämligen erkännandet av ett antal rättigheter, särskilt på det ekonomiska och sociala området.
Jag bedömer här svårigheten med mandatet såsom det överlämnades till oss i Köln: att erkänna sociala rättigheter som inte bara skulle vara målsättningar. Men det är också vad som står på spel i det arbete som skall bedrivas inom konventet, och för min grupps räkning vill jag säga att vi fäster stor betydelse vid innehållet i stadgan när det gäller dessa frågor.
I den andan stöder jag fullständigt förslaget nyss från Ieke van den Burg: om unionen ifrågasätter sin anslutning till den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter borde den också ifrågasätta anslutningen till den europeiska sociala stadgan.
Avslutningsvis tror jag att Europaparlamentet slagit in på rätt väg för att denna stadga skall bli färdig - vare sig det gäller formen eller tidsplanen - och kunna införlivas under det franska ordförandeskapet. Den skulle göra det möjligt att i vederbörlig ordning erkänna de grundläggande rättigheterna på den plats de förtjänar i vår egen rättsordning, en ordning som i dag övervakas med stor uppmärksamhet av Europeiska unionens medborgare, men även av de länder som vill bli medlemmar.

Van den Bos
Fru talman! Behovet av en bindande stadga är mer politiskt än juridiskt till sin art. Men det gör det därför inte mindre viktigt. Grundläggande rättigheter intar en underordnad plats i de nuvarande fördragen. Där som de verkligen behandlas sker detta på ett mycket oöverskådligt sätt. Detta är oacceptabelt, i synnerhet som Europa också gör anspråk på att vara en gemenskap där vissa värden är centrala. Stadgan måste därför försäkra medborgaren om att han är skyddad mot inkräktningarna på den alltmer utbredda överstatliga rätten. ECHR måste i detta sammanhang gälla som miniminorm med särskilda EU-rättigheter ovanpå. Naturligtvis måste vi göra allt för att lämna de nationella konstitutionerna så intakta som möjligt. Men det går inte att utesluta att dessa kommer att utöva inflytande på de nationella grundlagarna. Stadgan måste ju kunna ligga till grund för nya grundläggande rättigheter när samhällsutvecklingen så kräver.
Slutligen, fru talman, är det väsentligt att Europeiska unionen ansluter sig till Europakonventionen om mänskliga rättigheter. Strasbourg får ju inte försvagas, utan måste förstärkas.

Boumediene-Thiery
Kära kolleger! Stadgan om de grundläggande rättigheterna måste vara ett avgörande steg i den europeiska integrationen. Vi måste ha möjlighet att göra detta till en grundande beståndsdel av den europeiska identiteten som skulle ge Europa det kvalitativa framsteg det fortfarande behöver för att verkligen kunna känna att det existerar. Jag skulle i det sammanhanget vilja ansluta till mina kolleger och erinra om att stadgan måste få en tvingande utformning. Medborgarna skulle ha svårt att förstå att Europeiska unionen arbetar med en definition av grundläggande rättigheter som inte skulle garantera något juridiskt. Grundläggande rättigheter, och jag betonar det ordet, kan bara vara obligatoriska, annars skulle den europeiska integrationen i mångas ögon förlora sin grundläggande karaktär. Den framtida stadgan måste alltså införlivas i fördragen, i samband med nästa regeringskonferens, sannolikt den sista med femton medlemsländer. Frankrike, som i allas ögon gör anspråk på att vara de mänskliga rättigheternas fädernesland, måste absolut utnyttja sitt ordförandeskap under andra halvåret av 2000 för att föra upp denna ändring av fördragen på dagordningen. Det är vår högtidliga uppmaning till den franska regeringen.
Men det finns två punkter som jag här tänkte ta upp. För det första vill jag betona att stadgan måste utveckla konceptet med europeiskt medborgarskap med avseende på hemvist. Vi behöver mer än någonsin undvika att det samtidigt i Europa förekommer olika kategorier personer som åtnjuter bestämda rättigheter. Hur skulle man exempelvis kunna acceptera att en algerier som arbetar och betalar skatt i Frankrike sedan trettio år inte får rösta i de europeiska kommunalvalen, medan en europé som sedan sex månader bor i ett annat av Europeiska unionens länder får delta? Stadgan måste göra allt för att utveckla definitionen av europeiskt medborgarskap utifrån begreppet hemvist. För att de rättigheter vi fastställer skall vara grundläggande måste de tillämpas på alla.
För det andra skulle jag vilja betona att det är brådskande att i stadgan föra in ett effektivt skydd för datalagrade personuppgifter. Europaparlamentet röstade förra månaden för ett ändringsförslag där man kräver att ett utskott för databehandling och europeisk frihet skall inrättas. Men ett sådant kan bara existera om det vilar på en fast rättslig grund. Stadgan måste därför fastställa begränsningar för innehållet i register, tillåtna medel för insamling av information och villkor för tillträde till uppgifterna. När vissa system för kommunikation och spionage fördöms måste vi garantera medborgarnas rättigheter inför nya europeiska instanser som utvecklas, garantera medborgarens rättigheter via en parlamentarisk kontroll men också konsumentens rättigheter inför nya marknadsföringsmetoder på Internet. Det är mycket som står på spel för att garantera de grundläggande friheterna under 2000-talet.

Kaufmann
Fru talman, mina damer och herrar! Stadgan beträffande de grundläggande rättigheterna är synnerligen brådskande och politiskt nödvändig. Under loppet av den fortskridande integrationen har en allt större lucka uppstått i skyddet för de grundläggande rättigheterna. Den beror på att medlemsstaterna har överfört allt fler suveräna rättigheter och ansvar på unionen, medan grundlagsskyddet för de människor som bor i unionen fortfarande varit begränsat till den nationella ramen. Denna lucka i grundlagsskyddet måste äntligen undanröjas.
Stadgan beträffande de grundläggande rättigheterna innebär samtidigt en stor chans för Europa. Varför? För det första därför att man äntligen efter många år tar itu med ett projekt, som länge har krävts av många engagerade medborgare, av icke-statliga organisationer, av olika politiska krafter och även av denna kammare.
För det andra är det en chans eftersom den europeiska integrationen kan medföra ett steg framåt när det gäller identiteten, nämligen för det första därför att demokratin kan stärkas, och för det andra därför att man genom att fastslå rättigheterna för de människor som bor i unionen äntligen helt konkret kan göra detta Europa synligt och förståeligt för individen.
Detta anser jag vara utomordentligt betydelsefullt. Vi har alla ofta nog upplevt hur stor oförståelsen för och avvisandet av detta långt borta liggande imaginära Bryssel är. Om och om igen frågar man med all rätt: Vad är detta Europa egentligen? Vad är det för mening med det? Vad får jag personligen ut av det? Om vi vill att medborgarna skall säga: "Ja, detta Europa är också mitt projekt", då kan stadgan beträffande de grundläggande rättigheterna bidra till detta.
Vad måste stadgan ge för att denna chans också faktiskt skall komma att utnyttjas? Jag vill här ta upp fem punkter. För det första: Vad gäller standarden får stadgan om de grundläggande rättigheterna inte vara sämre än de grundläggande rättigheter som existerar i våra länder, och inte heller sämre än dem som är fastlagda i Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Samtidigt måste den vara framtidsanpassad för 2000-talet, och ta hänsyn till den nya moderna utvecklingen i våra samhällen.
För det andra: Den måste naturligtvis inbegripa alla politiska områden inom unionen, gemenskapsrätten såväl som den andra och tredje pelaren, och därmed binda alla organ och institutioner att i sina beslut och vid utvecklingen och genomförandet av politiken iaktta de grundläggande rättigheterna.
För det tredje, och här kan jag bara hålla med min kollega från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen: Stadgan om de grundläggande rättigheterna måste fastslå rättigheterna för alla människor som bor i unionen, och inte till exempel skapa första och andra klassens rättigheter för andra och första klassens människor.
För det fjärde stöder jag kravet som ställs i betänkandet att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall bli rättsligt bindande och vara en integrerad beståndsdel i EU-fördraget. Här anser jag att man kan kräva av rådet att det tänker över sin ståndpunkt och reviderar den. Om stadgan inte är någon beståndsdel i fördraget och inte heller kan åberopas inför domstol, skulle människorna med all rätt bara reagera med besvikelse och oförståelse och säga att i Bryssel har det inte hänt något mer än att man har författat ytterligare ett dokument.
För det femte: För oss som grupp är det av särskild betydelse att man inte struntar i de sociala grundläggande rättigheterna eller att man bara halvhjärtat tar hänsyn till dem. Här vill jag uttryckligen hålla med van den Burg. Rätten till arbete, bostad och hälsa eller rätten att bilda fackföreningar samt strejkrätten är oavvislig. Vi är redan oroade i det avseendet, framför allt när man har upplevt hur praktiskt taget alla hithörande förslag röstats bort vid omröstningarna i utskottet.
Vi kommer att arbeta intensivt för att förankra de sociala rättigheterna. Vi hoppas också att parlamentet i morgon vid omröstningen i kammaren om denna fråga ger en tydlig politisk signal. Avslutningsvis vill jag också tillfoga: Vi kan inte genomföra ett extra toppmöte i Lissabon och där förklara att full sysselsättning skall vara målet för politiken, och samtidigt vägra att ta upp sociala grundläggande rättigheter i stadgan. Jag tror inte att denna motsägelse är politiskt hållbar.

Berthu
Fru talman! Mitt inlägg blir definitivt annorlunda jämfört med föregående talares, för jag skulle vilja visa er att den stadga för grundläggande rättigheter för Europeiska unionens medborgare, såsom den målas upp i betänkandet av Duff och Voggenhuber från Europaparlamentet, i verkligheten skulle bli en stadga som minskar de grundläggande rättigheterna. Man föreslår oss i betänkandet att föra in de medborgerliga rättigheter som hittills fastställts på nationell nivå i en enhetlig, detaljerad och tvingande europeisk stadga, vars tillämpning skulle kontrolleras och alltså tolkas av Europeiska gemenskapernas domstol.
Innan jag går vidare skulle jag vilja betona att i den församling, som utgörs av Europeiska rådet i Köln och som samlats för att förbereda ett förslag till stadga, är jag inte säker att samtliga övriga deltagare som företräder stats- och regeringschefer och nationella parlament instämmer i denna ståndpunkt från Europaparlamentet. Det jag nu tänker säga gäller därför bara betänkandet från Duff och Voggenhuber.
För stadgans förespråkare är uppenbarligen försvaret av de grundläggande rättigheterna, som för övrigt är väl skyddade i Europa för närvarande, vad man än säger, bara en förevändning för att dölja en annan rent ideologisk målsättning: att tillhandahålla en första början till en europeisk konstitution, som utmynnar i en superstat, trots att Europas folk i sin helhet vare sig vill ha det ena eller det andra. Och de har rätt, för denna detaljerade och obligatoriska stadga, som för hela Europa ger enhetliga definitioner av medborgarnas rättigheter, skulle lägga ett stramt rättsligt lock av regler över varje folk, regler som inte helt skulle vara deras.
Om vi säger att en sådan stadga skulle minska medborgarnas rättigheter så är det av tre skäl. För det första: under förevändning att bättre försvara medborgarna skulle den avlägsna dem från den plats där deras rättigheter fastställts. Den skulle försvaga den kontroll de i dag har. Den skulle leda till att ett folk inte längre skulle kunna ändra sina medborgares rättigheter utan godkännande från fjorton andra, ett kvävande system som är dåligt anpassat till Europas utformning och intressen, vilket jag förklarat i den minoritetsuppfattning som bilagts betänkandet.
Vidare skulle stadgan erbjuda en ny förevändning för en vansinnig likriktning av de medborgerliga rättigheterna i Europa. Det förvånar mig för övrigt att regeringarna accepterar det. Har de inte tagit lärdom av det förgångna? Vill de, jag talar exempelvis här om den franska regeringen, i morgon få tjugo problem på halsen samtidigt, i likhet med jägarnas problem?
Slutligen skulle stadgan ha en tendens att kringgå gemenskaper och i första hand den nationella gemenskapen, som innebär mycket värdefulla rättigheter för medborgarna, eftersom det är där som den mest verkliga och berättigade demokratin uttrycks. Vi befinner oss mitt i det som vi kallat processen med att minska rättigheterna. Denna process skulle för övrigt kunna gå mycket längre än man tror, eftersom en rad hjälpsökande och minoriteter har börjat göra sig påminda, eftersom de mycket väl förstår att om stadgan blir enhetlig och tvingande och dessutom antagen under tveksamma villkor för den s.k. europeiska demokratin, skulle den under kommande år kunna utgöra den svaga länken i den demokratiska kedjan.
Gruppen Unionen för nationernas Europa anser därför att stadgan, om det nu blir en, borde vara mycket kort och enbart ställa upp de viktigaste värderingarna, de grundläggande principerna för Europas länder i form av politiska uttalanden. Man skulle för övrigt kunna tänka sig att kandidatländerna i slutet av detta år ansluter sig till den, i syfte att visa att de verkligen omfattas av de europeiska värderingarna. I så fall borde stadgan tillkännages gemensamt av de nuvarande och framtida medlemmarna.
Fru talman! Vad som är säkert är att vi under alla omständigheter måste undvika att, under förevändning att bygga upp det postnationella Europa som Duff så hett önskade nyss, påtvinga Europas länder en enhetlig och tvingande text som skulle uppfattas som ett angrepp på de nationella demokratiernas valfrihet. Varje land måste även fortsättningsvis fritt kunna välja sina regler, i enlighet med sin kultur och sin egen utveckling. Vi skulle önska att den regeringskonferens som nu inleder sitt arbete hela tiden håller i minnet den viktiga regeln om respekt för de nationella demokratierna.

Speroni
Fru talman! Som företrädare för Lega Nord som jag företräder i denna församling, är det med glädje jag kan konstatera att vi nu äntligen har kommit fram till att definiera en europeisk stadga om grundläggande rättigheter. Jag vill gärna påminna om att det var just här, på franskt territorium, för ett par sekel sedan, som man började formulera och definiera dessa rättigheter, och därefter, i Nordamerika, under samma tidsperiod, formulerades dessa rättigheter för första gången i formella dokument i form av olika staters konstitutioner, och inte bara i filosofers och tänkares böcker.
I själva verket verkar det som om Europeiska unionen har halkat efter, men tiden kan återvinnas tack vare det här "programmet". Jag kallar det "program" för det handlar naturligtvis bara om ett förslag. Vi vet fortfarande inte vad vi skall fylla programmet med. Betänkandet återger ett par av huvudpunkterna, det är sant, men sedan skulle vi gärna vilja bedöma hur den definitiva texten blir. Det är viktigt att vi får denna stadga, för oavsett övriga konventioner och fördrag, så hotas mänskliga rättigheter alltid, även inom unionen; jag tänker till exempel på dem som i Italien skulle vilja eliminera eller skära ner på möjligheterna att överklaga i brottmål; jag tänker, till exempel, på rätten till fria val, en rätt som töms på innehåll när, till exempel, medborgarna i en av unionens medlemsstater, som fritt har röstat på ett visst sätt, därefter ser sitt land säljas ut som en följd av valresultatet. Jag anser att man fullt ut och för alla måste respektera medborgarnas rätt att rösta för den man vill, utan att därefter genomföra politiska sabotage gentemot de regeringar och de länder som uppkommer som resultat av sådana val.
Det handlar dessutom inte bara om medborgarnas rättigheter; även kollektivets rättigheter måste definieras tydligare, folkens rättigheter, de folk som hotas, å ena sidan, av globaliseringen, som vill jämna ut allt, och, å den andra, av återgången till en centralistisk och förtryckande nationalstat; enligt vår mening borde man i stället öppna vägen för ett folkens Europa, folk som erkänns även utanför ramen för de stater som existerar i dag. Framför allt måste man ändra några av reglerna i vissa strafflagar, som till exempel artikel 141 i den italienska strafflagen, som faktiskt dömer den till livstids fängelse som verkar för att få till stånd en utbrytning. Med detta vill jag inte säga att en utbrytning nödvändigtvis skulle vara något önskvärt, men jag vill hävda rätten för den som så önskar att verka för en utbrytning med fredliga medel för att bekräfta och för att tillämpa den rättighet som erkänns i FN:s stadgar, som erkänns i slutdokumentet från Helsingforskonferensen och - hoppas jag, och i strid med vissa strafflagar - som även kommer att erkännas i Europeiska unionens stadga över grundläggande rättigheter.

Van Dam
Fru talman! Såsom framgår av det låga deltagandet vid det senaste valet lever inte "Europa" hos medborgarna. Vi kan inte förbättra detta genom att ge medborgarna en stadga med grundläggande rättigheter. Medborgarna måste se att de europeiska institutionerna verkligen agerar i deras intresse och inte bara är inriktade på att öka sin egen makt. Om så sker kommer människornas förtroende att växa mer än vad som någonsin kan uppnås genom en massa tjusiga förklaringar eller stadgor.
Pretentionen att det går att skapa en allomfattande stadga, där alla grundläggande rättigheter som gäller för närvarande kan få en plats, delar vi inte. Ett sådant dokument kan och kommer aldrig att kunna skapas, och att sträva efter det är säkerligen ingen uppgift för Europeiska unionen. Det som vi inom unionen måste sträva efter är samarbete på grundval av respekt för den egna identiteten hos folk och stater.
Fastställandet av grundläggande rättigheter måste ske där de kan skyddas så effektivt som möjligt och där de är inbäddade i samhällsordningen. Det är i medlemsstaterna.
Det är likaledes av största vikt att den externa tillsynen av skyddet för de grundläggande rättigheterna, i form av ECHR och domstolen i Strasbourg, förblir intakt. En juridiskt bindande stadga skadar oundvikligen integreringen av grundläggande rättigheter i medlemsstaterna och undergräver den roll och den auktoritet som tillkommer ECHR och domstolen i Strasbourg.
Om det ändå blir en stadga skulle vi med kraft vilja plädera för att denna enbart skall gälla för unionens institutioner. De enda artiklar som får införas måste innehålla ett förnuftigt budskap till de europeiska institutionerna. Vaga instruktionsnormer eller rättigheter på politikområden där unionen inte har någon befogenhet måste uteslutas.
Slutligen, grundläggande rättigheter bygger på den mänskliga värdigheten. Människolivets verkliga värde går dock aldrig att verkligen förstå om insikten om Gud, skaparen av allt, således även av människan, går förlorad.

Hager
Herr talman! Jag är bestört över att 14 medlemsstater har fördömt Österrike, och ser den planerade stadgan för de grundläggande rättigheterna som en möjlighet att föra Europeiska unionen närmare medborgarna. Jag är därför positiv till den.
Unionen vill med skapandet av denna stadga dokumentera att den respekterar medborgarnas rättigheter och sörjer för den enskildes välbefinnande. Men samtidigt har intrycket uppstått bland allmänheten att Europeiska unionen inte ens respekterar den enskilda statens - om ni så vill - grundläggande rätt till en suverän regeringsbildning. Samtidigt har också det intrycket uppstått bland allmänheten att 14 medlemsstater i gemenskapen inte hållit sig till det regelverk de själva beslutat om, och kränkt solidaritetsplikterna.
Jag frågar er: Hur skall en union, som utan att i förväg ha lyssnat till de berörda parterna och utan rättslig grund beslutar om sanktioner genom att basera sig på förutfattade meningar, kunna framställa det som trovärdigt att de grundläggande rättigheterna betyder mer för unionen än att vara enbart en läpparnas bekännelse?
I den europeiska befolkningens Europamedvetande har de fjortons beslut åstadkommit stor skada. Och jag anser att det är mer än tvivelaktigt att denna skada skall kunna kompenseras genom en stadga om de grundläggande rättigheterna.

Maij-Weggen
Herr talman! I åratal har Europaparlamentet, och även vår grupp, krävt en god beskrivning av de grundläggande rättigheterna för de europeiska medborgarna i de europeiska fördragen. Dessa krav restes i samband med Maastrichtfördraget, de restes i samband med Amsterdamfördraget. Jag påminner i detta sammanhang också om det betänkande som jag skrev tillsammans med Dury som förberedelse inför Amsterdamfördraget. Detta krav restes där också. Där gjorde vi för övrigt också våra första framsteg, för vår formulering om en antidiskrimineringsartikel togs så gott som helt och hållet över i Amsterdamfördraget. På toppmötet i Köln senare belönades också parlamentets bredare begäran. Då föreslogs ett konvent för att utarbeta en stadga för de europeiska medborgarnas grundläggande rättigheter. Dagens fråga är framför allt: vad skall det stå i denna stadga, och vilken rättskraft skall denna stadga få? Vad det senare beträffar vill jag otvetydigt uttala mig för att en stadga upptas i fördragen och för en stadga som är bindande för medborgare vid de europeiska domstolarna. Vi får inte producera några tomhylsor; det kan våra medborgare för övrigt utan svårighet genomskåda. Vad innehållet beträffar måste stadgan ansluta till de befintliga fördragen, såsom Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna av Europarådet. Jag anser för övrigt också att unionen så snabbt som möjligt måste ansluta sig till denna konvention. Stadgan måste i vilket fall gå in på medborgarnas grundläggande rättigheter, på de politiska rättigheterna, på de sociala rättigheterna och enligt min mening även på minoritetsgruppers rättigheter, och den måste vara ett komplement till det som vi redan har. Den får inte vara någon upprepning. I det sammanhanget måste man framför allt tänka på nya hot i framtiden, såsom på informations- och bioteknikområdet och på skyddet för den miljö som också människan utgör en del av.
Herr talman! Minoritetsgruppers rättigheter verkar att bli en av de svåraste delarna i stadgan, och eftersom detta såväl i det förflutna som i framtiden var och även kommer att förbli ett av Europas största problem pläderar jag för att grundläggande rättigheter för minoritetsgrupper skall tas upp i stadgan. Kanske kommer jag själv att lägga fram ytterligare en text om detta. Men det allra viktigaste, herr talman, är att stadgan får rättskraft, att den upptas i fördraget och att våra medborgare blir förvissade om att även Europeiska unionen tar deras grundläggande rättigheter på allvar och vill försvara dem upp till den högsta rättsliga nivån.

Napolitano
Herr talman! Jag önskar bara yttra mig i frågan om införlivandet av stadgan i fördragen. Europaparlamentet har uttalat sig tydligt för en sådan integration, i övertygelsen om att detta är den enda vägen om man vill garantera stadgans juridiska värde och för att stärka skyddet av rättigheterna även när det gäller jurisdiktionen, och göra så att unionens domstol får behörighet att avgöra frågor som gäller stadgan. Regeringarna, och för deras räkning även rådet i Köln, lämnade frågan öppen, de har inte helt avvisat den. De lämnade frågan öppen om och hur man skall integrera stadgan i fördragen. Vi anser att rätt tillfälle att avgöra frågan är regeringskonferensen, och att detta tillfälle inte får gå förlorat.
Det finns, kan man säga, två parallella processer. Det är kommissionen som skall utarbeta förslaget till stadgar i tillräckligt god tid för att regeringskonferensen skall kunna besluta om ett införlivande med fördragen. Låt mig i det sammanhanget säga till rådets företrädare, den portugisiske ministern för Europafrågor, att regeringskonferensen redan nu borde förbereda sig för detta. Om stadgan är färdig bör regeringskonferensen vara redo att fatta beslut om dess införlivande med fördragen. Som alla vet bör detta enligt Europaparlamentets uppfattning utgöra ett steg på vägen mot att skapa en konstitution för unionen. Jag vet mer än väl att på senare tid är detta ett begrepp som har betraktats med misstänksamhet; man är rädd för att använda det, eller man föredrar i alla fall att inte göra det. Ibland känner jag mig en aning förvirrad eftersom det parlamentariska utskott som jag leder har bytt namn från "utskottet för institutionella frågor" till "utskottet för konstitutionella frågor". Och ändå tror jag att man måste gå i den här riktningen och att detta inte alls innebär att man frambesvärjer anden, spöket den europeiska superstaten; jag hävdar att detta på intet sätt ifrågasätter värdet av de nationella konstitutionerna, på samma sätt som, enligt fördragen, det europeiska medborgarskapet inte ersätter, utan kompletterar de olika nationella medborgarskapen.
I Köln tog regeringarna ett modigt steg när de startade arbetet på att utarbeta en stadga över grundläggande rättigheter; nu får de inte ångra sig, de får inte backa, utan de måste fullt ut ta konsekvenserna av detta.
Ärade kolleger, när vi talar om grundläggande rättigheter diskuterar vi konstitutionella frågor. Integreringen av stadgan över rättigheter i fördragen är en logisk konsekvens av det beslut som fattades i Köln, och om vi ser till medborgarna, möjligheten att de blir delaktiga i det europeiska uppbyggnadsarbetet, möjligheten att de fullt ut skall känna igen sig i unionens utformning, dess principer, dess värderingar, dess institutioner.

MacCormick
Herr talman! Jag vill uttrycka mitt kraftfulla stöd till den slutsats som Napolitano kom fram till alldeles nyss. När man tänker på det, är det underligt att man kan tro att stora institutioner av denna typ kan tänkas kapabla att existera utan någon form av författning. Vi existerar uppenbarligen och därför har vi uppenbarligen redan någon form av författning. Frågan är: Har vi en lämplig författning och vilket slags författning vill vi ha? Att säga att vi behöver en författning är inte samma sak som att säga att Europeiska unionen bör ha en statsliknande författning, därför att unionen är ingen stat och den håller inte på att bli en. Vi håller därför alla med om att det bör ske ett lämpligt erkännande av rättigheter i unionen och att detta bör vara bindande för unionens organ och institutioner. EU:s organ och institutioner har fått alltför stora maktbefogenheter, utan att i sin tur stå under lämplig kontroll, vilket en rättighetsstadga skulle förutsätta.
Det finns emellertid en risk. En av Europeiska unionens stora framgångssagor är det sätt på vilket Europeiska gemenskapernas domstol, i synnerhet när andra institutioner var blockerade, lyckades att bygga upp idén med ett Europa som en gemenskap som skall styras med hjälp av lagstiftning.
Om vi skapar en rättighetsstadga som överbelastar domstolen, som får alla att bana väg till Luxemburg varje vecka, kommer vi att förstöra syftet. Vi måste se till att det huvudsakliga sättet att få sina rättigheter prövade går genom de nationella domstolarna och genom en övervakande domsrätt som utövas på gemenskapsnivå. Om vi inte lyckas med det, kommer vi att misslyckas med allt annat.

Frahm
Konventionerna handlar ju om förhållandet mellan stater och medborgare, och eftersom EU inte är en stat är det ett problem att EU i ökande omfattning agerar och får befogenheter som en stat. Det uppstår därmed ett tomrum i samband med grundläggande rättigheter, och detta tomrum skall naturligtvis fyllas igen. Men i vår iver att göra gott riskerar vi att ställa till med mycket skada. EU befinner sig i en valsituation. Skall vi säkra våra egna rättigheter, skall vi stänga in oss själva eller skall vi stärka de mänskliga rättigheterna i hela Europa? EU får inte bli en konkurrent till de befintliga domstolarna, som t.ex. domstolen för mänskliga rättigheter här i Strasbourg. Detta skulle försvaga denna, till skada för situation för de mänskliga rättigheterna i hela Europa. Enligt min uppfattning skall alltså EG-domstolen hållas utanför projektet om grundläggande rättigheter. I stället borde EU ta Strasbourgs dom på allvar och kräva att nuvarande och kommande medlemsstater ratificerar Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, ILO-konventionerna och de viktigaste FN-konventionerna och också låta ekonomiska avtal och tullavtal vara beroende av att parterna följer dessa konventioner. På sådant sätt stärker EU de befintliga konventionerna och det finns det behov av.

Crowley
Jag vill stämma in i mina kollegers gratulationer till de två föredragandena, trots det faktum att jag inte håller med om allt som de slagit fast och föreslagit. På samma gång har de fått en omöjlig uppgift genom att försöka ge sig på det omöjliga.
Under min korta talartid vill jag koncentrera mig på en särskild fråga som föregående talare har nämnt, och även andra talare, dvs. den möjliga konflikt som kan uppstå mellan denna stadga och Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Låt oss inte glömma att alla medlemsstater har ratificerat Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, införlivat den i sina egna nationella lagstiftningar och är bundna av de beslut som fattas av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg. Under de senaste 50 åren har den europeiska konventionen, i och med domstolens beslut, vuxit och utvecklats till att ta sig an nya rättigheter, nya uppgifter och nya friheter som utvecklats i takt med samhällets utveckling.
Det är också så, om nu inte ledamöterna skulle känna till det, att enligt en strikt rättslig tolkning ersätter gemenskapslagstiftningen alla konstitutionella bestämmelser eller alla andra nationella rättsliga bestämmelser i alla medlemsstater. Om denna stadga skulle införlivas i fördragen, skulle den därför ersätta Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, den skulle ersätta alla nationella konstitutionella bestämmelser och dessutom skulle den ersätta alla nationella rättsliga bestämmelser. Samtidigt som det är viktigt att var och en av oss kämpar för de omistliga fri- och rättigheter som åtnjuts av varje enskild medborgare, såväl som av medborgargrupper, tycker jag därför att det finns ett bättre sätt att ta itu med detta problem än genom en stadga, dvs. genom införlivandet av konventionen i gemenskapslagstiftningen och dess genomförande på nationell medlemsstatsnivå.

de Gaulle
Herr talman, kära kolleger! Med detta förslag till stadga och några andra betänkanden som kammaren skall diskutera i morgon har vi gått in i en ny fas av den europeiska integrationen, den europeiska integrationens "dadaistiska" period, den som föraktar verkligheten och hela tiden eftersträvar moraliskt berättigande. Ni ifrågasätter det transcendentala och det sublima eftersom ni förväxlar moralism med moral - Goethe sade för övrigt att moralism är motsatsen till moral - och formalism med rätt.
Ni måste förstå att vi inte ifrågasätter förekomsten av mänskliga rättigheter utan att dessa måste beaktas bland andra rättigheter och att samtliga dessa rättigheter skall bidra till att utforma det allmänna intresset. Det är just det allmänna intresset som är den viktigaste regeln för den politiska verksamheten och inte tidsandan, föreställningens värld, "mediagogin", eller svagheten som satts i system. De mänskliga rättigheterna är för övriga bara en fråga, en förevändning som de här närvarande talarna - liksom pseudokonstnären Duchamp - i allmänhet struntar i.
En förevändning när själva titeln på förslaget till stadga talar om grundläggande rättigheter " för " Europeiska unionen i stället för grundläggande rättigheter "i" Europeiska unionen. Ni försöker åstadkomma en början till en konstitution som inte står att finna, eftersom ni i verkligheten befinner er i en återvändsgränd, och ni vet mycket väl att den europeiska integrationen blivit ett otroligt predikande av texter och uttalanden.
Socialdemokraterna glömmer bort folket och gömmer sig skamligt bakom de mänskliga rättigheterna. Och de förstulna liberalerna blir socialdemokrater. Men folket bryr sig inte om palinodier och kommer endera dagen att förkasta dem, eller också kommer Västvärlden att försvinna.

Garaud
Herr talman! Frågan som vi hört flera gånger under denna debatt är: vad skall en stadga om mänskliga rättigheter tjäna till när det redan finns en, och till och med flera, universella konventioner för mänskliga rättigheter, en europeisk konvention om mänskliga rättigheter, när de mänskliga rättigheterna återfinns i samtliga medlemsstaters grundlag, i kandidatländernas och i allmänhet i samtliga länders grundlag, även där man inte respekterar dem.
Säkerligen inte, vilket man tidigare sagt, till att förbättra eller förstärka de mänskliga rättigheterna inom den europeiska integrationen. Nej, vi måste berömma Berès för att nyligen tydligt ha givit denna debatt en mening som innebär en fullständigt grundläggande kursändring för den europeiska integrationen: övergången från ett ekonomiskt, kommersiellt, och handelsmässigt Europa till ett politiskt och institutionellt Europa.
Naturligtvis är stadgan om de grundläggande rättigheterna ett första steg i denna riktning, men precis som med allt som kännetecknar den europeiska integrationen, är åtgärden sned, dold, krokig, jag skulle nästan vilja säga "jesuitisk". Det handlar inte om en grundlag och dess innehåll utan om en stadga för mänskliga rättigheter som naturligtvis är en början till en grundlag, eftersom det är underförstått att ur inledningen till grundlagen skulle eventuellt en grundlag uppstå och sedan eventuellt en stat. Vad som är intressant i detta - och vi måste på nytt hedra Berès för hennes klarsyn och ärlighet, även om, och det vet hon, jag inte alls instämmer i ändamålet - är att hon tenderar att fastställa principerna för de europeiska samhällena eller samhället av mänskliga varelser som lever i Europeiska unionen.
När Berès talar om rättigheter som tillämpas inte bara på medborgare utan också på personer som är på genomresa eller bor i ett land, tar hon upp en fråga som jag tror kommer att utvecklas i de texter som överlämnats och som kommer att överlämnas till parlamentet, nämligen vilken grund av rättigheter som skall styra Europeiska unionen? Är det medborgarskapet i den mening vi traditionellt avser, med rättigheter som på ett specifikt sätt kännetecknar de människor som tillhör ett givet samhälle? Eller kommer det att handla om rättigheter som utvidgas till andra än medborgare i egentlig mening, med en glidning, eller åtminstone en början till glidning, mellan demokrati grundad på medborgarskap och demokrati grundad på lika behandling av individer som lever, bor eller reser genom Europeiska unionens territorier?
Jag tror att det är ett problem som vi bara ser början på, men det förefaller mig absolut grundläggande att se början för att sedan kunna följa tråden.

Stockton
Herr talman! Samtidigt som jag gratulerar föredragandena till deras arbete är jag rädd att, eftersom vägen till helvetet är stenlagd med goda föresatser, detta även är fallet med denna stadga.
De europeiska nationerna kan vara stolta över sin historia när det rör de mänskliga rättigheterna; men har de behövt stadgor? Förenade kungariket ledde världen i kampen för att avskaffa slaveriet, men den enda stadga - den kallades faktiskt just så - som vi någonsin haft i Förenade kungariket undertecknades i Runnymede av kung John år 1215. Det finns naturligtvis undantag, undantag som är så allvarliga att Europa har ett ansvar att göra vad man kan för att se till att de omänskliga och grymma dåd som skett under historiens gång aldrig upprepas. Men tillför denna stadga något till det som vi redan har? Tillför den något till eller ersätter den konventionen om de mänskliga rättigheterna som alla EU:s medlemsstater undertecknat, eller tillför den bara ytterligare ett rättsforum, som ger de glada juristerna ett lukrativt val mellan EG-domstolen och domstolen för de mänskliga rättigheterna?
Varför inte bara en enkel förklaring om mänskliga rättigheter enligt artiklarna 6 och 7 i fördraget, utan behov av en stadga för rättstvister? Kan de mänskliga rättigheterna skyddas på ett lämpligt sätt av en domstol som redan har en tung arbetsbörda och ofta fattar beslut långt efter det att händelserna inträffat? Syftar denna stadga endast till att bli en kostsam skadeståndsfördelare i tidens fruktansvärda fullbordan?
Försöket att säkerställa de grundläggande mänskliga rättigheterna sker i all välmening, men en stadga för rättstvister och byråkrati resulterar med all säkerhet i ytterligare en väg till helvetet.

Martin, David
Herr talman! Varför behöver vi en dylik stadga? Det är helt klart inte, som Berthu har sagt, för att skapa en europeisk superstat, utan mer, som Berès har sagt, för att klargöra för dagens och morgondagens medborgare att vi nu tillhör en värdegemenskap: Värden som grundas på demokrati, frihet, rättvisa, solidaritet och respekt för mångfald, värden - och jag riktar mig till fru Garaud - som förenar européerna över gränserna, från norr, söder, öster och väster i gemenskapen. Den stora frågan är inte om vi behöver en dylik stadga, utan vilken status den bör ha. En del har menat att stadgan helt enkelt skall samla, i läsbar form, alla de rättigheter som för närvarande finns i Europeiska unionen. Detta skulle vara en värdefull handling: Det finns helt klart ett problem när det gäller medvetenheten om medborgarnas rättigheter. Många medborgare känner inte till vilka rättigheter det finns i dag. Ett dokument som tydligt fastställer dessa rättigheter och som klargör var och hur man kan utöva dessa rättigheter, skulle vara värdefullt. Men om detta var det enda vi skulle formulera under konventionen, borde vi ha överlåtit det åt en grupp akademiker, som uppriktigt sagt skulle ha gjort det bättre än en grupp bestående av 60 politiker.
Jag har förstått att vi har en grupp bestående av 60 politiker som arbetar på konventionen, eftersom det är vår plikt att identifiera luckor i de befintliga rättigheterna, att identifiera svagheter i de befintliga strukturerna och visa en politisk vilja att justera dessa svagheter. Stadgan måste alltså fylla eventuella luckor i de befintliga rättigheterna, och den måste vara bindande för Europeiska unionens institutioner.
Det är emellertid tydligt att inte alla rättigheter kommer att vara likställda, åtminstone inte när det gäller sättet på vilket de skall tillämpas. Rättigheterna måste organiseras i två kategorier. Det måste finnas en lista över rättigheter som direkt kommer att upprätthållas av domstolarna, men det måste också finnas en lista över allmänna rättigheter som gemenskapsinstitutionerna och andra måste ta hänsyn till när de utarbetar politiken; vissa vid domstolen, vissa helt enkelt som en bakgrund utgörande en värdefull grund när vi fattar andra beslut. Något som är helt klart och som förenar de flesta i denna kammare som vill ha en dylik stadga, är att den måste finnas i fördragen. Om den skall påverka medborgarna, måste den finnas i Europeiska unionens fördrag.

Hautala
Herr talman! Jag vill särskilt tacka föredragandena och utskottet för konstitutionella frågor för att de har åstadkommit ett ställningstagande för att Europeiska unionen skall ansluta sig som en part till Europarådets konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna. Jag hoppas att den här ståndpunkten bevaras i plenarsammanträdet i morgon, eftersom den kommer att vara av väsentlig vikt om man vill undvika förväxlingen mellan flera olika system för grundläggande fri- och rättigheter.
Jag skulle vilja ta upp förstärkningen av allmänhetens politiska rättigheter med hjälp av den här stadgan om grundläggande rättigheter. Hittills har man enligt min mening talat mindre om dessa. Om vi emellertid tittar på vad en medborgare i Europeiska unionen i dag kan göra, på vilket sätt hon kan påverka beslutsfattandet, har hon inte särskilt många möjligheter. Närmast kan hon delta i valen som kandidat och hon kan rösta i ett annat EU-land. Men varför skulle vi inte med den här stadgan skapa några nya institutioner och instrument, genom vilka en medborgare verkligen kan påverka? Varför skulle vi inte ta fasta på tanken att ett visst antal medborgare - låt oss säga från tre olika EU-länder - skulle kunna ta ett medborgarinitiativ som sedan kanaliserades via Europaparlamentet? Varför skulle vi inte se in i framtiden, att det är allt viktigare att medborgarna även på andra sätt kan direkt delta i beslutsfattandet? Här skulle stadgan om grundläggande rättigheter enligt min mening ha en synnerligen naturlig dimension som hittills inte särskilt mycket debatterats.

Cossutta
Europa har under det gångna seklet genomlidit två fruktansvärda krig, enorma tragedier, men samtidigt har vi bevittnat en allt intensivare, oemotståndlig utveckling när det gäller civila, kulturella och sociala framsteg. Genom sin kamp har de arbetande massorna erövrat och befäst avancerade resultat som skydd för sina rättigheter, resultat som samtidigt varit avgörande för demokratins utveckling. Det är förvånande och nedslående att det i detta dokument saknas preciserade och tydliga hänvisningar till de sociala rättigheter som i verkligheten är den mest betydelsefulla substansen i den omfattande demokratiska process som har befästs i Europa under det gångna seklet. Jag tänker på viktiga rättigheter, utan vilka demokratin inte längre är en demokrati: tankefrihet, yttrandefrihet, pressfrihet, föreningsfrihet osv., är det ramverk som bär upp demokratin, men inuti det ramverket, tack vare det ramverket, borde det växa fram ett vitalt och konkret innehåll som kan förena friheten med rättvisan på ett fullödigt sätt. I ett dokument som detta får det framför allt inte saknas en klar och otvetydig hänvisning till rätten till arbete. Det bör inte saknas, det får inte saknas. De sociala rättigheterna har nämnts, men de måste utvecklas, förtydligas, konkretiseras: rätten till arbete, rätten till hälsa, rätten till utbildning, rätten till bostad, till pension, med andra ord rätten till ett liv, ett liv som alla borde kunna leva med samma möjligheter, i enlighet med principerna om liberté och égalité som har gett liv åt vår historia under flera hundra år. Därför ber jag Europaparlamentet att godkänna de få, utförliga ändringsförslag som Kaufmann och jag själv har lagt fram.

Ribeiro e Castro
Herr talman, ärade rådsordförande, herr kommissionär! Den enda riktigt väsentliga i idén om en stadga om de grundläggande rättigheterna i unionen är försöket att, under skenbar generositet, ta ett steg mot en så kallad konstituering av fördragen eller, mera direkt, mot en europeisk stats europeiska författning. Därför instämmer vi inte med förslaget.
Det är inte innehållet i stadgan som står på spel. Vi kommer från ett land vars författning har en av de mest omfattande uppräkningar som finns av de grundläggande rättigheterna. Vi tillhör dessutom ett beprövat parti när det gäller kampen för demokrati, och vi har alltid menat att försvaret av de mänskliga rättigheterna är det absolut viktigaste. Vi motsätter oss dock förslaget eftersom vi ser idén med den här stadgan som en slags federalismens "Trojahäst", som en politisk fälla som framför allt kommer att få andra tunga politiska och juridiska konsekvenser för Europas stater och befolkning. Vi tror inte att det är bra, och vi tror framför allt inte att det är lämpligt att just nu rubba fördragens jämvikt. Tvärtom är den tid vi lever i och de utmaningar vi ställs inför av sådan karaktär att vi menar att det är än viktigare att ta fördragen i försvar och återigen slå in på den exakta och säkra väg som en gång utstakades av grundarna och som har fört oss hit. Europeiska unionen behöver inte stadgan om de mänskliga rättigheterna av en mycket enkel anledning: Europeiska unionen har inga problem med de grundläggande rättigheterna. Det Europa vi alla tillhör kan i mångt och mycket liknas vid de grundläggande rättigheternas kulturella vagga. Eftersom det inte finns några problem, så är stadgan inte till någon hjälp. Kan inget lösas så är stadgan uppenbarligen ett problem. Först och främst för att den delar upp oss i två läger, när vi i själva verket borde vara enade, och sedan för att vi kan komma i överläge och eventuellt förorsaka en besvärande konflikt med den europeiska konventionens förmyndarskap inom den institutionella ram som beprövats och stabiliserats av Europarådet och av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna. Det ger inga pluspoäng, det ger minuspoäng.
De grundläggande rättigheterna bör lämpligen ingå i varje lands/nations statsrätt. Den internationella juridiken och en hållbar utveckling av det internationella skyddet för de mänskliga rättigheterna bör lämpligen ingå i de av staterna ratificerade avtalen och konventionerna med så stor geografisk spridning som möjligt. Med andra ord den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och, på europeisk nivå, den europeiska konventionen.
Det är på en sådan mera omfattande internationell plan som vi måste arbeta för att internationellt effektivisera skyddet för de rättigheter som länderna redan har erkänt, i stället för att gå motströms och motarbeta det fundamentala i de grundläggande rättigheterna: dess universalism.
Om Europeiska unionen verkligen vill vidta emblematiska åtgärder i den här frågan så måste man välja en annan väg: alla avtal och konventioner om mänskliga rättigheter, som redan ratificerats av de femton medlemsländerna, måste inkluderas i förteckningen över de internationella referenstexterna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen. De måste också klart och tydligt inskrivas i gemenskapsrätten. Detta skulle vara ett framsteg. Stadgan är ett falskt svar på en fråga som inte finns och följaktligen ett problem till som vi från vår sida kan vara utan.

Sacrédeus
Herr talman! " Skapandet av en allt fastare sammanslutning mellan de europeiska folken och bevarandet och utvecklandet av unionen som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, grundar sig på en generell och obegränsad respekt för det unika, lika och okränkbara människovärdet." Så lyder skäl B i föreliggande resolutionsförslag.
Jag anser det vara en stor framgång att Europaparlamentet har preciserat och lagt fast en människosyn som är djupt rotad i Europas historia, kultur, folkdjup och andliga traditioner. Jag är därför glad över att mitt ändringsförslag om det unika, lika och okränkbara människovärdet vann stöd i utskottet för konstitutionella frågor. Vi måste nämligen lägga en gemensam människosyn som grund för att kunna motivera EU:s enträgna, globala kamp mot dödsstraffet, kampen till förmån för livet samt även kampen mot tortyr, mot könshandel och mot sexuell exploatering. I egenskap av medborgare har vi fri- och rättigheter, men vi har också skyldigheter. Jag välkomnar därför att skyldigheter skrivits in efter min formulering i skäl E.
Jag vill också påminna om de ändringsförslag som PPE-DE-gruppen har ingivit, ändringsförslagen 24 och 25, som går till omröstning i morgon.
Avslutningsvis vill jag ta upp att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor i Europaparlamentet i november 1999 gjorde ett uttalade med innebörden att familjen inte har några särskilda rättigheter, utan bara individuella rättigheter. Detta uttalande strider helt emot FN:s och Europarådets grundläggande människorättsstadgor om familjens rättigheter.

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Med tanke på hur trögt sakerna går i Europaparlamentet är det inte så ofta man faktiskt får anledning att glädja sig. Men i dag har man anledning till det när det handlar om kollegerna Duffs och Voggenhubers betänkande. Jag vill här framför allt framhäva den orubblighet föredragandena har visat för att komma fram till målet. Alltför ofta kan man också i denna kammare märka att övermaktens, rådets och kommissionens förslag går igenom, mot alla verbala bedyranden, och alltför ofta slår också nationella partiers och regeringars intressen igenom. Duff och Voggenhuber uppfattar sig gentemot detta som genuina europeiska parlamentsledamöter, som driver en fråga av sameuropeiskt intresse. Därför kan vi i morgon godkänna ett betänkande som bärs upp av grundtanken att Europeiska unionens grundläggande rättigheter naturligtvis skall genomföras av Europaparlamentet och inte av regeringarna, och endast med en sådan uppfattning om oss själva kan vi nå framgång.
Om Europas medborgare någonsin skall kunna vara nöjda med denna stadga så är det enbart under två förutsättningar: Dels måste stadgan ha substans, och dels måste den få bindande verkan. Bestört och besviken måste man dock notera att det i den särskilt inrättade församlingen visserligen finns mycket kompetens församlad, men föga mod. Därför kan man också uppfatta föreliggande betänkande som ett tillrop till församlingen: Våga äntligen någonting! Våga utrusta stadgan med innovationer just i fråga om informations- och biotekniken, men också när det gäller jämställandet av kvinnan eller när det gäller miljöskyddet! Våga då att inte bara tala om det civila samhället i parlamentspalatset av glas, utan också faktiskt införliva det, och våga till exempel att ta upp normerna i den internationella arbetsrätten med ILO.
Stadgan skulle vara just det instrument som formar Europas själ och bidrar till en gemensam identitet. Varför är EU:s regeringar så snabba att föra fram ekonomiska reformer, och så avvaktande när det gäller politiska rättigheter? Märker ni inte att detta Europa kommer att falla sönder om man bara ensidigt främjar ekonomin men inte de politiska grundläggande rättigheterna? Medvetet, som österrikare, skulle jag därför vilja ropa till regeringarna: Vakna upp, ge de grundläggande rättigheterna en chans i ert eget intresse! I den andan önskar jag att föreliggande betänkande i morgon får en överväldigande majoritet här i kammaren.

Alavanos
Jag vill säga att en stadga för grundläggande rättigheter både är välkommen och nödvändig, under förutsättning att den undviker de tre fällor som vi har framför oss.
Den första fällan är att den blir en PR-text - och vi har sett många sådana från Europeiska unionen, till exempel på sysselsättningsområdet - och att den inte erbjuder medborgarna en rättslig grund, en bindande norm, en möjlighet att hävda tillämpningen av sina rättigheter i domstolarna.
Den andra faran är att den blir en ursäkt för Europeiska unionen att även fortsättningsvis avstå från att ansluta sig till internationella organs grundläggande beslut och bestämmelser, som till exempel Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna eller Internationella arbetsorganisationens olika resolutioner.
Och den tredje faran är att en allmän stadga som är en diffus medelväg blir en mekanism som i slutändan leder till att de mänskliga rättigheter som har uppnåtts och tillämpas i olika länder undergrävs. Till exempel: I ett land finns rättigheten till kostnadsfri skolgång, men en allmän referens till rättigheten till utbildning i en EU-stadga kan utgöra det första steget till att undergräva denna rättighet.
Under förutsättning att dessa tre fällor undviks, under förutsättning att de sociala rättigheterna ges en seriös behandling i denna stadga, under förutsättning att den är öppen för de frågor som hör samman med Internet, nya tekniker m.m. och under förutsättning att den gäller för alla människor som lever i Europa, kan den utgöra ett positivt bidrag.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! Grundläggande rättigheter, medborgare, frihet och mänskliga rättigheter har en lång tradition i Europa. Som ursprung för de moderna grundläggande rättigheterna räknas den engelska Magna Charta Libertatum från 1215, Petition of Rights från 1628, Habeas Corpus-akten från 1679, Bill of Rights från 1689 och slutligen förklaringen om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna från den franska revolutionen. Under påverkan av dessa klassiska dokument om de grundläggande rättigheterna genomdrev man under de gångna 200 åren att de grundläggande rättigheterna garanterades i författningen.
För Europa gäller det nu under 2000-talet att sammanfatta de existerande grundläggande rättigheterna i medlemsstaterna, och de beståndsdelar som är viktiga för Europa. De grundläggande rättigheterna, exempelvis trosfrihet, församlingsfrihet och föreningsfrihet, innebär en okränkbar och oavhändlig rätt till frihet från statliga ingrepp. Tillämpat på Europa skall en europeisk stadga om de grundläggande rättigheterna skydda medborgarna i Europeiska unionen mot övergrepp och ingrepp i de grundläggande rättigheterna från europeiska institutioners sida.
Vår grupp hoppas dessutom att en nedtecknad lista över de europeiska grundläggande rättigheterna kommer att ge det europeiska integrationsvärdet ett starkare rättsligt etiskt fundament och kunna bidra till mer öppenhet och klarhet för medborgaren. För vår grupp är det särskilt viktigt att den europeiska stadgan inte får ersätta eller göra intrång i grundlagarna i medlemsstaterna.
Kravet att Europeiska unionen skall ansluta sig till Europarådets konvention av 1950 till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har diskuterats livligt. Europarådets konvention är nu 50 år gammal. Vår grupp är emot detta, inte bara därför att de befintliga europeiska fördragen inte tillåter det, utan framför allt därför att vi behöver en egen lista med grundläggande rättigheter för Europeiska unionen, som återspeglar dagens värderingar. Men detta innebär samtidigt att vi begränsar oss till de klassiska grundläggande rättigheterna och måste undvika en utvidgning på europeisk nivå till sociala och ekonomiska grundläggande rättigheter, som inte kan åberopas inför domstol.
Jag tackar föredragandena för deras omfattande arbete och hoppas att Europaparlamentets reflexioner kommer att vinna insteg i församlingens diskussioner om utarbetandet av de grundläggande rättigheterna.

Rack
Herr talman! Föredragandena Duff och Voggenhuber samt utskottet för konstitutionella frågor har gjort ett bra arbete. Själva betänkandet är bra, eftersom det förmedlar de centrala budskapen, utan att gå så långt som till att föregripa det arbete som görs av församlingen som utarbetar stadgan för medborgarnas rättigheter. Jag hoppas därför att detta betänkande i morgon kommer att godkännas i den form som vi har utarbetat i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Men på en punkt önskar jag mig en ändring. Jag har också i min grupps namn lämnat in ett ändringsförslag om detta. Det gäller den i dag flera gånger berörda frågan om Europeiska unionens anslutning till Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Denna anslutning av unionen till Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna var ett viktigt mål i det förflutna. Det var ett viktigt och riktigt mål i det förflutna så länge man inte avsåg att skapa en egen autonom lista över de grundläggande rättigheterna på Europeiska unionens nivå; sett på så vis var denna näst bästa lösning mycket bättre än ingenting alls.
Men det är inte den vägen som vi vill och skall gå i den europeiska framtiden. Med all respekt för Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna -, men vi behöver mer! Vi behöver en egen stadga med våra svar på frågorna i vår tid. Med ett balanserat förhållande från klassiska liberala rättigheter via en adekvat uppsättning ekonomiska rättigheter och fram till bra lösningar vad gäller sociala rättigheter och social grundtrygghet för medborgarna i Europeiska unionen. Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna medger inte detta. Den gör inte det eftersom den kom till på 50-talet under helt andra politiska och sociala ramvillkor. Sett på så vis är det för oss alla på tiden att det görs ett upprop om konstruktivt arbete på en egen stadga. Församlingen som utarbetar Europeiska unionens stadga för medborgarnas rättigheter, dessa 62 politiker, som David Martin har talat om, uppmanas att göra detta arbete. Låt oss stödja dem!

Inglewood
Herr talman! Det rättsliga syftet med stadgan om rättigheter är att skydda medborgarnas legitima rättigheter, förväntningar och strävanden mot ett förtryckande beteende från statens, näringslivets eller andra medborgares sida; och det är naturligtvis rätt att folk på samma sätt bör skyddas gentemot Europeiska unionens institutioner och deras verksamhet. Den viktigaste frågan är alltså inte att det finns en stadga, utan att medborgarna skyddas på ett lämpligt sätt, och de medel genom vilka medborgarna erhåller ett sådant skydd i dag varierar från medlemsstat till medlemsstat. Mot bakgrund av gemenskapens normala lagstiftningspraxis, är det något överraskande att man ansåg att detta inte skulle åstadkommas genom att använda respektive medlemsstats etablerade rättsliga och administrativa mekanismer.
Med andra ord bör politiken genomföras med hjälp av ett direktiv i stället för en förordning. Jag talade t.ex. nyligen med några mycket höga domare Tyskland, som klargjorde, på grundval av deras lands historia och traditioner, att dessa frågor bör finnas i en stadga som kan bli föremål för en domstols handläggning. Mitt hemland har emellertid en helt annorlunda tradition i detta avseende, vilket vår premiärminister klargjort, och det är inte en del av Förenade kungarikets tradition att skydda medborgarna på detta sätt. Vi sköter det på ett annat, men inte mindre effektivt, sätt. Jag menar att det är mycket förståeligt att den nuvarande socialistiska regeringen i Förenade kungariket är inriktad på att se till att stadgan inte blir handläggningsbar vid domstol och att den inte sträcker sig utöver de befintliga rättigheter som för närvarande inte omfattas av fördragen.
Herr talman! För de länder som har en lång tradition av direkt, rättsligt bindande stadgor, är en utveckling av den föreslagna karaktären inte dramatisk. Men för dem som inte har det, är det ett mycket långtgående steg; och under tiden kommer jag att hålla ett öga på Förenade kungariket och vad regeringen kan tänkas säga och göra i detta sammanhang.

Korhola
Herr talman! Några diskussioner kring stadgan om grundläggande rättigheter har skapat ett intryck att ordet familj håller på att bli ett begrepp som är politiskt inkorrekt i Europeiska unionen. Så nitiskt håller några grupper på att städa bort det här ordet. I FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, i konventionen om utövande av barns rättigheter, i Europarådets sociala stadga och i Europaparlamentets resolution om förklaringen om grundläggande fri- och rättigheter har man kommit fram till klara formuleringar där man konstaterar att det finns ett särskilt behov att skydda familjen. Tyvärr ser inte alla frågan på det här sättet, utan enligt min mening ser man mellan kvinnors och familjers rättigheter en onödig konflikt som man försöker lösa genom att överge familjen i stället för att söka efter en radikalt ny och jämlik europeisk familjepolitik. På det här sättet håller familjevärdena i samhället att hamna i orätta eller åtminstone ensidiga händer. Nyhögern håller på att tillskansa sig dessa och med hjälp av dem klättrar den på den moraliska självgodhetens högländer. Därför är det många som tröttnat på temat. Jag anser dock att Europaparlamentet begår ett stort misstag om man accepterar den här utvecklingen. Familjerna är intimt förknippade med den europeiska samhällsuppfattningen.
I likhet med många andra vill kristdemokraterna ha ett samhälle där både frihet och ansvar möter varandra. Jag ser det som ett familjernas samhälle, ty det är svårt att lära sig gemensamt ansvar och solidaritet om man inte lär sig detta i en liten närgemenskap. Ett samhälle kan vara rättvist, men det kan aldrig älska. För detta är dess famn alltför kall och arm för kort. Den här kärleken är dock ett villkor för en sund individutveckling. Och Europa har ingen nytta av progressiva grundläggande rättigheter om samhällets medlemmar inte vill respektera dem. Den sociala anpassningen till detta sker fortfarande inom familjerna.
Det finns alltså inget folkens Europa utan familjernas Europa. Familjerna behöver erkännande, uppmuntran och rörelsefrihet i sin uppgift samt trygghet mot samhällets godtycke precis som individerna. Härvidlag måste de rättigheter och det skydd för familjen som stadgats annorstädes upprepas i stadgan om grundläggande rättigheter i Europeiska unionen.

Scallon
Det är tydligt att det finns en stor rädsla hos många människor, särskilt hos de som valde mig, att denna stadga kommer att ersätta de nationella författningarna, särskilt vad gäller stödet till och skyddet av grundläggande institutioner som t.ex. familjen och äktenskapet, och skyddet av människolivet - fött eller ofött. Det är bra att komma ihåg att Europa genom sin historia har delat en gemensam inställning rörande betydelsen av att stödja och skydda familjen och äktenskapet. Detta är inskrivet i alla våra författningar, såväl som i författningarna i de länder som kommer att bli medlemmar av Europeiska unionen vid utvidgningen. Jag kan visa er de författningar i f.d. kommunistländer som skyddar familjen och äktenskapet.
Jag välkomnar hänvisningen till familjelivet i vår stadga. I första delen av artikel 9 fastställs: "Alla skall ha rätt att bilda familj". Det står att man inspirerats av artikel 12 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, i vilken fastställs att, "män och kvinnor i giftasvuxen ålder har rätt att gifta sig bilda familj i enlighet med nationell lagstiftning". Samhället erkänner inte äktenskapet på moraliska grunder, utan därför att det av rationella skäl erkänner den stabilitet det ger samhället socialt och ekonomiskt, såväl som att det säkerställer framtida generationer.
I bästa metodernas intresse - och samtidigt som det blir allt svårare att definiera begreppet familj; vi behöver stor känslighet och förståelse på detta område - bör vi inte ta avstånd från den traditionella familjeenheten som den enhet vi strävar efter, utan vi bör istället upprätthålla den.
I artikel 9.3 fastställs att, "Unionen skall säkerställa skyddet av barn". Det antyder att vi skulle kunna lägga till "i överensstämmelse med Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter". Jag stöder detta, men jag föreslår bestämt att vi införlivar i ordalydelsen i punkt 3 att unionen först och främst kommer att stödja familjen som den grundläggande och naturliga uppfostraren och beskyddaren av barnet, vilket är dess skyldighet. Som man fastslår i konventionen: "Familjen, som grundläggande samhällsgrupp och naturliga miljö för uppväxt och välbefinnande för dess medlemmar, i synnerhet för barn, bör ges nödvändigt stöd och skydd så att den helt och fullt skall kunna ta sitt ansvar i samhället".

Seixas da Costa
Herr talman, ärade kollegor! Ordförandeskapet i Europeiska unionens råd menar att förslaget att upprätta en stadga för de grundläggande rättigheterna är mycket viktigt för skapandet av en gemenskap baserad på värderingar som kan åberopas vid en framtida utveckling av den politiska unionen. Många frågar sig hur långt vi kan gå i fastställandet av gemensamma värderingar och principer för att garantera alla medborgare inom unionen en samling rättigheter som stärker känslan av att tillhöra ett gemensamt samhälle. Frågan har redan ställts här i dag om vad det är som gör att vi vill vara tillsammans och vad det är som gör att vi vill överbrygga våra olikheter och leva tillsammans. Det är det här som är den stora frågan om den europeiska identiteten och som är anledningen till att vi är här i dag, tillsammans, i detta stora hus som byggts av Europeiska unionen.
Under årtionden, efter genomgångna trauman och kriser, definierade vi vårt sätt att vara i en värld baserad på värderingar om frihet, demokrati och respekt för rättsstaten. Under många år fick de som levde i ett annat Europa se den kraft som fanns i frihetsmodellen i andra delar av Europa, och som för övrigt är tradition i en kultur grundad på tolerans och som vidareutvecklades på kontinenten och i dag är kärnan i det egna projektet. När de här idéerna segrade och den totalitära perioden i en del av de europeiska länderna fick ett slut inleddes en ny situation som vi nu måste ta tag i. Vi menar att det är en fråga om ansvar, men också en fråga om sammanhang.
Utvidgningen av Europeiska unionen till andra länder, ett etiskt och strategiskt måste för stabiliteten och freden på kontinenten, kommer att medföra att vi får se länder med mycket skilda politiska kulturer, många gånger med unga och föga konsoliderade institutioner och strukturer. Såväl för de här länderna som för dem som strider för de grundläggande principer ett nutida samhälle bör baseras på är det viktigt att inkludera principerna i en gemenskapsrätt som de efter en anslutning kan anknyta till. Tro dock inte att idén om en stadga eller en principsamling bara är en slags skyddsmekanism gentemot nya medlemmar, en slags förstärkning gentemot omvärlden. Så är det inte, och det är heller inte vår avsikt.
Nyligen inträffade händelser visar att det som vi ser som stabilt och varaktigt i vårt eget land, inom unionen, under vissa omständigheter kan visa sig vara mycket mindre varaktigt och stabilt än önskvärt för att bemöta många gånger enkla problem, problem som dock ibland väcker upp gamla spöken från de döda.
Stadgan för de grundläggande rättigheterna kan inte ersätta de författningsenliga garantier som var och en av oss kan nyttja i vårt eget land. En sådan lögn, en lögn som systematiskt används mot stadgan för de grundläggande rättigheterna, måste vi frigöra oss från så att det inte blir ett alibi för dem som söker skydd bakom subsidiariteten för att inte ta sitt ansvar som medborgare i Europa. Tvärtom står vi inför ett utökat värde, en slags europeisk tilläggsgaranti som skall fungera som ett instrument för det nya medborgarskapet. Herr talman, här måste vi försöka komma över en del problem som man vid diskussionen inom ramen för konventet redan har börjat stöta på - något som jag tror vi kommer att få se mera av i framtiden - samtidigt vill jag påpeka att jag med detta talar å rådets vägnar, och inte nödvändigtvis å mitt lands vägnar, som i den här frågan har intagit en skall vi säga ganska så ambitiös ståndpunkt.
Den första frågan har att göra med rättsordningen: nödvändigheten av att kunna garantera en total överensstämmelse mellan de rättsordningar som kan komma i konflikt med varandra i detta förfarande. Det är ett faktiskt problem och det är något som vi alla måste vara medvetna om. Vi kan inte riskera att vi skapar juridisk osäkerhet med stadgans införande. Vi är på väg att göra medborgarnas rättigheter mera öppna, vi skall inte väva in dem i rättsliga motsägelser som skulle kunna skapa förvirring. Detta innebär att vi än en gång efter Amsterdam ställs inför frågan om en eventuell anslutning av unionen till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter.
Den andra frågan har att göra med definitionen av dem som stadgan riktar sig till: talar vi om medborgare med unionsnationalitet eller talar vi om dem som befinner sig inom gemenskapen? Frågan är grundläggande. Konsekvenserna beror på vårt svar, i synnerhet eftersom en del av oss menar att det bara är institutionerna som är den nya stadgans verkliga mål.
En tredje viktig fråga handlar om rättigheterna. Hur långt vill vi gå? Skall vi nöja oss med en samling grundläggande principer, en slags gemensam nämnare för det som är europeiskt korrekt, eller skall vi vara mera ambitiösa och se på det som Europeiska unionen i dag har på dagordningen? Våra medborgare verkar i dag kunna göra anspråk på en bekräftelse av ett område inom unionen, inte bara de ekonomiska och sociala rättigheterna utan också de nya rättigheter som har blivit tecken på det nya medborgarskapet. Hur långt är unionen beredd att gå?
Till sist en fjärde fråga som kanske är den viktigaste: vi debatterar en text som blott och bart är tillkännagivande och som en del mycket bestämt tar i försvar, ett slags politiskt hölje. Men är det inte så att om stadgan för de grundläggande rättigheterna inte är tvingande blir den bara en definition av principer utan något som helst värde. Är det inte så att vi genom att upprätta en stadga för de grundläggande rättigheterna som bara är tillkännagivande försöker ta vår tillflykt till en politiskt korrekt fråga som eventuellt inte överensstämmer med det som i dag är unionens innersta väsen?
Herr talman, ärade kollegor, det finns fortfarande en ny verklighet som vi inte kan bortse från och som enligt ordförandeskapets mening klart och tydligt visar att vi på allvar måste utforma en stadga för de grundläggande rättigheterna: Det vill säga att vi inom ramen för Amsterdamfördraget sätter igång med det ambitiösa projektet att skapa ett stort europeiskt område för frihet, säkerhet och rättvisa. Europeiska kommissionen och medlemsstaterna inledde under europeiska rådets toppmöte i Tammerfors en process för att förstärka de interna säkerhetsstrukturerna och främja våra medborgares vardagsstabilitet genom att garantera en effektiv kamp mot den organiserade brottsligheten, mot narkotikahandeln och andra interna frågor. Vid en sådan europeisk kraftansträngning är det grundläggande att alla åtgärder, alla framtida åtgärder, vidtas baserade på mycket klara principer som kan skydda medborgarna under ett öppet och tydligt rättsligt förmyndarskap. Därför menar vi - vilket vi sade i Köln när Europeiska rådet godkände idén om en stadga om de mänskliga rättigheterna - att stadgan är synnerligen viktig och central för unionens framtid. Utan att förstärka principerna på det här sättet, utan att förse unionen med en etisk pelare som kan ge den trovärdighet gentemot sina medborgare - och för övrigt vara förebild och referens för de externa förbindelserna - skulle vi riskera att försvaga vår politik och våra värderingar.
Apropå detta skulle jag vilja nämna något om regeringskonferensen. När det gäller regeringskonferensen så är det uppenbart att frågan om ett införlivande av stadgan för de grundläggande rättigheterna är fundamentalt för konferensens trovärdighet. Redan från början var det portugisiska ordförandeskapet på det klara med att det var viktigt att garantera att man i dagordningen för regeringskonferensen inte bara skulle debattera om hur makten skall fördelas och verkställas i en utvidgad union. I ett sådant sammanhang är stadgan för de grundläggande rättigheterna avgörande för ett mera balanserat resultat, något som ordförandeskapet alltid har menat, men där även andra aspekter bör inkluderas, i synnerhet försvars- och säkerhetsfrågan. Det är med anledning av allt detta, herr talman och ärade kollegor, som rådet med intresse (med största intresse) följer den resolution som parlamentet står i begrepp att anta när det gäller respekten för de grundläggande rättigheterna

Vitorino
Herr talman, ärade kollegor! Först och främst vill kommissionen börja med att tacka Duff och Voggenhuber för ett utmärkt genomfört arbete samtidigt som vi apropå det betänkande som i dag diskuteras vill poängtera ett faktum som vi inte kan kontrollera: med utformningen av stadgan för de grundläggande rättigheterna öppnar sig, vare sig man vill det eller inte, en ny etapp i det europeiska bygget.
Jag är övertygad om att unionen inför de europeiska medborgarna på det här sättet axlar sitt ansvar och genomdriver en politik för att bemöta frågan om Europeiska unionens politiska och moraliska framtida legitimitet. Den ambition som visats av såväl ledamöterna som företrädaren för rådets ordförandeskap innebär att vi alla måste bemöda oss för att konventets arbete med utformningen av stadgan för de grundläggande rättigheterna avslutas i tid så att den kan beaktas av både regeringskonferensen och stats- och regeringschefernas toppmöte i slutet av det här året.
För det första vill kommissionen understryka vikten av konventionens sammansättning vid en redigering av stadgan för de grundläggande rättigheterna. För första gången ligger nämligen företrädare för gemenskapsinstitutionerna och företrädare för de nationella institutionerna under samma av Europeiska rådet inrättad myndighet, såväl när det gäller lagstiftning som verkställighet. Kombinationen av en gemenskapssfär och en nationell sfär kommer säkerligen att stärka projektets legitimitet inför allmänheten, men den kommer även att garantera att det arbete som står i begrepp att utföras blir framgångsrikt.
Kommissionen vill inför parlamentet än en gång klargöra fyra centrala frågor. För det första delar och instämmer kommissionen i stora drag med Europaparlamentets mål beträffande stadgans juridiska beskaffenhet, beträffande avsikten av dess införlivande i fördragen och beträffande den mängd rättigheter som skall tas med i stadgan för de grundläggande rättigheterna. Jag tror dock att det betänkande som i dag diskuteras visar att det finns frågor som direkt berör konventet, som efterlyser en förklaring av dem som utformat stadgan för de grundläggande rättigheterna, som till exempel den katalog av rättigheter som bör inkluderas i stadgan. Det finns dock andra frågor som går bortom konventets arbete och som i första hand riktar sig till stats- och regeringscheferna i Europeiska rådet, liksom till mottagarna för själva regeringskonferensen.
Kommissionen menar i själva verket, precis som man fastställt i punkt 14 i den av Europaparlamentet framlagda resolutionen, att stadgans juridiska beskaffenhet måste definieras av Europeiska rådet i Nice. Kommissionen menar dock att arbetet med stadgans utformning måste ge upphov till en klar text, en koncis text, en text som unionsmedborgarna finner lättläst, men en text som också är rigorös i sin juridiska utformning så att den blir bindande, förpliktande.
På samma sätt menar kommissionen att unionen måste ansluta sig till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter, ett beslut som inte skall tas av det konvent som arbetar med stadgan för de grundläggande rättigheterna, utan det är ett beslut som skall tas av Europeiska rådet när stadgans juridiska beskaffenhet fastställs. Kommissionen försvarade detta redan 1979. År 1990 tog vi kommissionen det i försvar igen. Tanken att unionen skall ansluta sig till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter är också en åsikt som Europaparlamentet till fullo delar.
Det stämmer att Europeiska gemenskapernas domstol 1996 menade att gemenskapen inte kunde ansluta sig till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter, men, och det vill jag understryka, detta berodde på att man genom fördragen inte hade befogenhet att göra detta. Nåväl, när vi nu står i begrepp att granska fördragen och parallellt utforma en stadga för de grundläggande rättigheterna så har vi ett ypperligt tillfälle att bemöta de här frågorna: en stadga med juridisk styrka och ett politiskt beslut om en anslutning till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter.
Jag skulle också vilja klargöra en annan punkt. Det finns ingen genetisk motsättning mellan att unionen har en egen stadga för de grundläggande rättigheterna samtidigt som man ansluter sig till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter. Tvärtom vill jag påminna er om att det var Europeiska rådets parlamentariska kammare som med stor majoritet hos de politiska grupperna röstade för en rekommendation där man inte bara applåderade Europeiska unionens initiativ att utforma en stadga för de grundläggande rättigheterna, utan där man också såg positivt på Europeiska unionens anslutning till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter.
Dessutom rekommenderar jag att ni uppmärksamt läser bidraget från Europadomstolen för mänskliga rättigheter och dess företrädare i det konvent som har i uppdrag att utforma unionens stadga för de grundläggande rättigheterna. I det uttalande som lämnats av Europadomstolen för mänskliga rättigheter uttalar sig domstolens representant för idén om en stadga för de grundläggande rättigheterna i unionen samtidigt som han säger att unionen kan ansluta sig till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter. När det gäller risken för opposition mellan Strasbourgdomstolens och Luxemburgdomstolens rättskipning lämpar det sig att påminna om att vi i dag, inom ramen för gemenskapsrätten, i Europeiska gemenskapernas domstol alltid hänvisar till Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter, den egentliga domsrätten för Europadomstolen för mänskliga rättigheter, som inspirationskälla för Europeiska gemenskapernas domstol och dess rättsutövning när det gäller de grundläggande rättigheterna. Vi talar med andra ord inte om en revolution, det vi talar om är en legislativ bekräftelse på det som redan i dag är norm vid Europeiska gemenskapernas domstol när det gäller Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter och rättsutövningen vid Strasbourgdomstolen.
Herr talman, avslutningsvis några funderingar kring de rättigheter som skall ingå. Här upprepar kommissionen igen att det är bra att vi får en stadga som innefattar såväl civila och politiska rättigheter som sociala rättigheter och rättigheter som tillfaller det europeiska medborgarskapet. Rättigheter som har omarbetats och baserats på Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter, rättigheter som så snart det behövs är förnybara såtillvida att de aktualiserar utformningen av 1950 års Romkonvention och bemöter de nya utmaningarna när det gäller mänskliga rättigheter, som till exempel de som har uppstått tack vare informationsteknologin, biotekniken, jämlikheten mellan kvinnor och män, kampen mot all typ av diskriminering och den särskilda lyhördheten gentemot miljöskyddet.
Till sist vill jag säga att för oss så kommer Europeiska unionens grundläggande stadga varken att ersätta de nationella författningarna eller Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter. Den har en klar mottagare, det är unionens institutioner och medlemsländer när respektive intern rättsordning skall införlivas med gemenskapens rättsnormer. De som drar nytta av detta är också klart identifierade: I enlighet med beslutet i Tammerfors är de som drar nytta av unionens grundläggande rättigheter medlemsländernas medborgare samt de medborgare från tredje land som är permanent bosatta i ett medlemsland. Här förklarade stats- och regeringscheferna klart och tydligt att rättigheterna och förpliktelserna skall vara så likvärdiga som möjligt mellan dem från tredje land och medlemsländernas medborgare.
Med en sådan handlingsplan, och genom att intensifiera samarbetet mellan kommissionen och Europaparlamentet, är jag övertygad om att vi kommer att ha ett rättsligt instrument som skrämmer bort kontradiktionens spöke, som skrämmer bort den europeiska superstatens spöke, men som framför allt säkerställer en rättsordning baserad på de grundläggande rättigheterna för dem som vi alla är här för, det vill säga unionens medborgare.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Vitorino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kommissionens kompletterande bidrag till regeringskonferensen om institutionella reformer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelandet från kommissionen, "Kommissionens kompletterande bidrag till regeringskonferensen om institutionella reformer: kvalificerad majoritet om den inre marknaden på skatte- och socialförsäkringsområdet".

Barnier
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag kommer hit till er trots att kommissionen fortsätter sitt arbete och nätt och jämt, det är det minsta man kan säga, har avslutat sina diskussioner om den fråga som jag nu vill lägga fram för er. Herr talman! Om jag vill göra ett bra arbete måste jag, såsom angivits i er planering, kl. 17.45, återvända till kommissionen för att lägga fram en annan fråga som jag ansvarar för och som gäller gemenskapsstödramar för Portugal, men jag måste även besvara en annan fråga i den följande debatten. Jag vet inte riktigt hur jag, med tanke på den gemensamma eller parallella organisationen av vårt arbete, skall kunna sköta det på ett bra sätt. Jag skall verkligen försöka och jag är glad över att kunna ge er en förklaring, samtidigt som vi vet att vi har andra tillfällen att inför de behöriga utskotten, och särskilt inför utskottet för konstitutionella frågor, ta upp denna fråga som är knuten till förhandlingarna inom regeringskonferensen och reformen av institutionerna.
Tillåt mig att säga några ord som tack till två av mina kolleger, Frits Bolkestein och Anna Diamantopoulou, för det stöd de givit mig under utarbetandet av denna text, där jag vill erinra om att jag aviserade den när kommissionen den 26 januari antog sitt formella yttrande och sina förslag till reform av institutionerna. Jag angav inför parlamentet att vi hade för avsikt att precisera och lägga fram vissa aspekter i detta yttrande senare. Vi gjorde det för några dagar sedan när det gällde unionens rättsliga system, EG-domstolens roll och Förstainstansrättens roll. Vi gör det i dag i en mycket viktig, känslig och exakt fråga, nämligen avseende kvalificerad majoritet inom vissa skatteområden och socialförsäkring. Herr talman! Vi kommer på detta sätt att fortsätta att tillföra punkter till debatten om förhandlingen, bl.a. när det gäller den fråga som särskilt intresserar ert parlament, nämligen den oberoende europeiske åklagaren med uppgift att bekämpa bedrägerier, men också om en mycket viktig fråga, nämligen omstruktureringen av fördragen.
När det gäller den fråga jag i dag tar upp inför er, vill jag erinra om att det i kommissionens yttrande av den 26 januari handlade om ett av de stora områden där vi anser att besluten även fortsättningsvis kan fattas enhälligt. Vi hade fastställt fem undantagskategorier från den allmänna regeln som vi godkänt, och enligt vilken besluten i unionen hädanefter skulle fattas med kvalificerad majoritet. Men av institutionella skäl hade vi för extremt allvarliga eller känsliga frågor fastställt fem undantagskategorier som krävde enhällighet. Denna ingick där. Vi undantog också besluten som är oförenliga med målsättningarna inom den inre marknaden eller som kan orsaka snedvridning av konkurrensen. Det är alltså på denna punkt vi i dag fattat beslut för att komplettera vårt yttrande.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle till att börja med vilja erinra om att de förslag ni håller i er hand om en stund, eller om några timmar, inte innehåller någon överföring av befogenhet och inte heller består i något åtgärdsprogram i sakfrågan. Dessa förslag gäller beslutsformer avseende beskattning och socialförsäkring. Jag skulle därmed vilja undvika tre missförstånd som ibland finns. För det första: kommissionen begär inga nya befogenheter när det gäller beskattning och socialförsäkring. Alltsedan Romfördraget finns det utrymme för gemenskapsåtgärder inom dessa områden. Att gå från enhällighet till kvalificerad majoritet är ingen överföring av befogenheter. Kommissionen håller sig strikt till de befogenheter som Europeiska gemenskapen redan förfogar över.
Jag tar ett exempel, nämligen mervärdesskatten. Vi har på den punkten omfattande kunskaper om gemenskapslagstiftningen som utvecklats sedan 1970-talet. Det faktum att rådet hädanefter skulle kunna modernisera denna lagstiftning genom att fatta beslut med kvalificerad majoritet för att ta hänsyn till utvecklingen, exempelvis inom elektronisk handel, kan definitivt inte betraktas som en överföring av befogenheter. Befogenheten finns redan på gemenskapsnivå. Det är enbart beslutsformen som skulle kunna ändras. Det var den första punkten jag ville precisera.
Den andra punkten är att kommissionen inte vill föreskriva en utjämning av de nationella skatte- eller socialförsäkringssystemen. Den fråga vi vill ta upp är hur vi skall behålla det som redan finns och låta alla nya medlemsstater ta del av det.
Vi får inte glömma att det i den övning, den förhandling, där vi nu befinner oss handlar om hur Europeiska unionen kommer att fungera med 18, 20, 25, 27 eller kanske 28 medlemsstater för att var och en av dessa stater, både de som blivit medlemmar och de som kommer att bli det, skall kunna dra största nyttan av den inre marknaden, en marknad där fördragen är en drivkraft för Europas ekonomiska och sociala utveckling. Det handlar alltså om att införa kvalificerad majoritet där det i våra ögon krävs och behålla beslut med enhällighet där det är att föredra.
Kommissionen vill slutligen precisera att detta kompletterande bidrag inte utgör vårt program för de kommande åren inom alla områden. Ni kommer inte här att finna de åtgärder som kommissionen kan planera för framtiden, eller förslag i sakfrågor som vi avser att lägga fram en dag. Mina kolleger Diamantopoulou och Bolkestein kommer att informera er så småningom om dessa olika punkter i kommissionens program.
Jag skulle nu vilja ta upp de principer som styrt vårt synsätt på det dokument ni skall få. Jag upprepar att enhälligheten skall vara regel. I sitt yttrande av den 26 januari ansåg kommissionen att eftersom beskattning och socialförsäkring återspeglar den nationella lagstiftarens grundläggande riktlinjer när det gäller ekonomisk och social politik och solidaritet, är dessa två områden starkt avgörande för medborgarnas nationella politiska val. Kommissionen anser det därför motiverat att behålla enhälligheten inom dessa områden som en grundprincip. Vi bekräftar detta synsätt. Dessa nationella val är dessutom i allmänhet, märk väl att jag säger i allmänhet, neutrala i förhållande till den europeiska integrationen. Det var den första principen.
Men av denna princip kommer en annan, nämligen följande: kvalificerad majoritet för att göra det möjligt att anta åtgärder som är mer direkt knutna till en väl fungerande inre marknad. Vi vet, ni vet, att vissa nationella bestämmelser på skatteområdet och inom socialförsäkringsområdet, på grund av sitt innehåll och sin art, kan få återverkningar på hur den inre marknaden fungerar.
Kommissionen anser att gemenskapen bör kunna anta de åtgärder med kvalificerad majoritet som är mer direkt förbundna med en väl fungerande inre marknad. Det var den andra principen.
Den tredje principen slutligen: vi måste i framtiden välja det bästa instrumentet för att respektera subsidiariteten. Det kan helt enkelt handla om samordning, det kan handla om att fastställa minimiföreskrifter, det kan också, på en högre nivå, handla om harmonisering. Men detta val av bästa instrument måste begränsas till det strikt nödvändiga. I allmänhet skulle den slutliga målsättningen för de åtgärder för vilka övergången till kvalificerad majoritet föreslås inte vara en systematisk harmonisering av den nationella lagstiftningen, utan endast en samordning. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det är för övrigt vad som händer sedan nära fyrtio år på socialförsäkringsområdet. Det förefaller oss viktigt att även kunna införa det på beskattningsområdet.
Innan jag besvarar era frågor skulle jag avslutningsvis snabbt vilja ta upp innehållet i förslagen såsom ni kommer att få läsa dem. När det gäller direkt beskattning föreslår vi kvalificerad majoritet för att samordna kampen mot bedrägerier och skatteflykt, och för att säkerställa hantering av situationer där flera medlemsstaters lagstiftning berörs. För övrigt förblir enhällighet regel.
När det gäller indirekt beskattning, för att kunna bekämpa bedrägerier, modernisera och förenkla gemenskapens regelverk med tanke på den ekonomiska utvecklingen, och för att beakta målsättningarna i fördraget när det gäller miljön, föreslår vi att man skall agera med hjälp av beslut som fattas med kvalificerad majoritet. Vi föreslår också att enhällighet skall behållas för beslut som gäller skattesatser och beskattningsställe.
Slutligen föreslår vi, fortfarande beträffande beskattning, och i syfte att uppnå klarhet och läsbarhet, att samtliga skattebestämmelser skall samlas i en enda artikel som delas upp på nytt och skrivs om, nämligen artikel 93. Vi fortsätter här vår strävan efter enhetlighet.
Punkt fyra: när det gäller samordning av lagstiftningen på socialförsäkringsområdet föreslår vi kvalificerad majoritet för att modernisera och anpassa bestämmelserna som syftar till att undvika att straffa personer och inte längre bara arbetstagare. Utöver arbetstagare finns det exempelvis studenter som rör sig inom gemenskapen. Det handlar alltså om att undvika att straffa dem.
När det slutligen gäller minimiföreskrifter på socialförsäkringsområdet föreslår vi att en möjlighet som redan finns inom andra områden i socialpolitiken utvidgas till socialförsäkringen, nämligen att minimiföreskrifter antas med kvalificerad majoritet.
Herr talman! Några ord slutligen för att nämna den sinnesstämning i vilken jag fortsatt att arbeta, såsom vi gjorde under ordförande Prodis ledning inför vårt yttrande av den 26 januari. Kommissionen har utfört ett klarsynt och voluntaristiskt arbete. Vi har avlägsnat alla ideologiska resonemang. Vi vill hålla oss till exakta fakta och konkreta förslag, för att undvika att ta upp frågor med slogans eller på ett ideologiskt sätt.
Jag bekräftar slutligen att utöver detta kompletterande bidrag skall jag återkomma till er för andra bidrag som preciserar yttrandet från kommissionen om hela reformen av de europeiska institutionerna före utvidgningen, såsom vi gjorde den 26 januari.
(Applåder)

Martin, David
Herr talman! Låt mig först och främst välkomna kommissionens allmänna förhållningssätt till regeringskonferensen. Det faktum att vi får denna rullande presentation av mer detaljerade förklaringar av frågorna är till stor hjälp. För det andra håller jag med kommissionen om att detta sannerligen är en oerhört känslig fråga. Skatte- och socialförsäkringsfrågorna finns i - som Margaret Thatcher brukade säga - vardagens alla vinklar och vrår. De påverkar medlemsstaterna och dess medborgare på ett mycket starkt sätt, och vi måste vara mycket försiktiga när gemenskapen börjar ge sig in på dessa områden. Enligt vad jag har hört har kommissionen mer eller mindre förstått frågan, och jag vill bara ställa ett par frågor för tydlighetens skull.
Det är rätt att säga att där medlemsstaterna redan accepterat gemenskapsbehörighet, med andra ord där vi redan vidtagit en åtgärd, skulle kvalificerade majoritetsbeslut kunna tillämpas för att justera denna åtgärd. Det verkar fullständigt förnuftigt. Det jag inte helt förstod var när han talade om andra åtgärder, då det var nödvändigt att få den gemensamma marknaden att fungera. Hur definieras detta? Det låter bra, men hur definierar man en åtgärd som är nödvändig för att den gemensamma marknaden skall fungera? Här fordras en ingående debatt.
Vi har på samma sätt frågan om harmonisering i jämförelse med frågan om samordning: Något som betyder samordning för en person, kan betyda harmonisering för en annan och vi behöver tydliga definitioner av vad som är samordning och vad som är harmonisering, om detta skall fungera. Jag önskar honom lycka till på detta område, eftersom vi behöver ett genombrott här. Men det kommer inte att bli lätt att nå en överenskommelse och jag skulle vilja läsa dokumentet noggrant innan jag uttalar några omdömen om vad kommissionen sade här i eftermiddags.

Barnier
. (FR) Tack, parlamentsledamot Martin för er bedömning som jag förstår är knuten till den detaljerade analys ni kommer att göra av kommissionens text. Den kommer, så snart den godkänts - vilket nu också skett - att vara tillgänglig i slutet av eftermiddagen. Jag noterade verkligen er hänvisning till Thatcher och jag förstår mycket väl er vilja, med tanke på att ert land är så känsligt på den punkten, att betona att vi måste ha ett pragmatiskt synsätt.
Mina damer och herrar! Jag sade nyss att jag var angelägen om att undvika ideologi i detta dokument och i de diskussioner vi skall ha och hålla oss till ett exakt synsätt. Det var vad jag sade och jag tror att man förstod det ganska bra under en av mina utfrågningar om regeringskonferensen i ett av de nationella parlamenten - nämligen ert, herr Martin, i Westminster - och jag tror nog att detta är det rätta sättet att gripa sig an frågan.
Jag upprepar därför att vår nyckelfråga varit att säga att allt det som direkt gällde en fungerande inre marknad, och som, i ett utvidgat Europa, skulle kunna äventyra denna fungerande marknad, borde beröras av denna utvidgning till kvalificerad majoritet.
Vi har naturligtvis arbetet med de tre instrument jag nämnde - samordning, minimiföreskrifter och harmonisering - men vi måste samtidigt beakta att harmoniseringen naturligt låg en nivå högre.
Jag skall, utöver detta allmänna svar och efter att ha tackat er för er uppskattning, uppmärksamt lyssna till er kritik och era förslag, när ni haft möjlighet att granska dokumentet.

Rübig
Herr talman! Jag tror att det mycket väl stämmer när man konstaterar att man inte behöver några ytterligare ansvarsområden när det gäller skatterna, men jag tror att det också handlar om hur vi mer intensivt skall kunna driva fram de olika ämnesområdena. För att bara ta ett exempel: Principen om ursprungsland när det gäller mervärdesskatten. Skulle det inte vara möjligt att här börja med en kvittning mellan de nuvarande mervärdesskattesystemen, att man alltså mer effektivt genomför utjämningssystem på europeisk nivå? Eller ett annat exempel: Dubbelbeskattningen, som för med sig många problem. Min fråga är: Kommer det i kommissionens arbetsprogram att finnas med en tidtabell, eller hur avser ni att gå till väga här?

Helmer
Herr kommissionär! Tack så mycket för era kommentarer. Jag förstår inte er försäkran om att det inte kommer att ske några överföringar av maktbefogenheter. Om man ökar omröstningarna där kvalificerad majoritet används, och därmed tar bort det nationella vetot, överför man i själva verket maktbefogenheter från medlemsstaterna till de europeiska institutionerna. Jag känner mig också mycket besvärad av ert uttalande att ni bara skall försöka nå harmonisering av skatteområden "som har anknytning till den inre marknaden", eftersom vi vet att, om man tolkar denna fras fritt - som Europeiska unionens institutioner brukar göra - praktiskt taget allt kan sägas ha anknytning till den inre marknaden.
Känner ni till, herr kommissionär, att partiledaren för det brittiska konservativa partiet har sagt att vi har nått taket för den europeiska integrationen? Känner ni till de nyligen utförda opinionsundersökningarna som visar att det brittiska folket motsätter sig en överföring av ytterligare maktbefogenheter från medlemsstaterna till Bryssel, och hur skall ni ta hänsyn till detta?

Tsatsos
Herr kommissionär! Jag skulle vilja ta upp en sak i ert tal. Ni sade att där det behövs enhällighet skall vi behålla enhällighet och där det behövs kvalificerad majoritet skall vi övergå till kvalificerad majoritet. Det är naturligtvis känt att Europaparlamentet har den tydliga ståndpunkten att kvalificerad majoritet bör användas som regel och enhällighet bara i undantagsfall.
Om vi överger denna modell, överger vi också Europaparlamentets ytterligare uppgradering till medlagstiftare i alla de lagstiftningsfrågor för vilka det även i framtiden kommer att föreskrivas kvalificerad majoritet. Det vill säga, där vi behåller enhällighet kommer Europaparlamentet inte att spela den lagstiftande, demokratiska och viktiga roll som det kommer att spela i alla de fall där vi kommer att ha kvalificerad majoritet, fall som, enligt Europaparlamentets åsikt, av demokratiska skäl som hör samman med vårt funktionssätt bör vara regeln.

Barnier
. (FR) Herr Rübig! Jag skall begränsa mitt svar till frågan om mervärdesskatt. Ni frågade om kommissionens arbetsprogram och jag sade i förebyggande syfte att vi inte tagit upp denna fråga i dag, att kommissionen hade sitt arbetsprogram och att de av mina kolleger som direkt berörs så småningom skulle komma hit och tala till er.
Ändå frågar ni mig, i stora drag, om det stora projektet med att modernisera mervärdesskatten skulle kunna antas med era ändringsförslag med kvalificerad majoritet? Då svarar jag: det beror på vad man menar med " stort projekt med att modernisera mervärdesskatten ". Om ni, mer exakt, tänker på övergången från övergångsregler till slutliga regler för mervärdesbeskattning, vilket skulle ändra beskattningsorten, har vi tydligt sagt, och jag bekräftar det nu för er, att denna punkt i vilket fall som helst skulle beslutas med enhällighet. När det gäller modernisering av systemet inför ny ekonomisk utveckling - jag tänker bl.a. på alla konsekvenser av internationaliseringen, avregleringen, den elektroniska handeln -, är det en fråga som ni kan ställa till Bolkestein. Vi håller på att tillsammans med medlemsstaterna fastställa vilka delar detta paket skulle kunna innehålla. Ett möte hölls den 2 mars och jag tror uppriktigt sagt att det är lite för tidigt att ge er några andra detaljer.
Men jag har talat om moderniseringen av mervärdesskatten, vilket gör det möjligt att göra en övergång och säga till Helmer: jag vet mycket väl att det är känsliga frågor, jag vet att man, i den nationella suveränitetens namn, fäster stor betydelse vid beskattningen, vid att rösta om skatten och bl.a. om skattesatserna: jag har suttit tjugotvå år i parlamentet i mitt eget land. Jag vill bara utnyttja hela min övertalningsförmåga tillsammans med er, förvisso, och om möjligt med förhandlarna Tsatsos och Brok, för att säga till de stater som är betänksamma och känsligare än andra i frågan: "Tänk efter noga innan ni säger nej till att de förslag som kommissionen gjort på ett rimligt sätt skall utvidgas till kvalificerad majoritet."
Vi talar om en väl fungerande inre marknad, vi talar om att denna marknad skall vara framgångsrik och alla länder strävar efter det, eftersom alla unionens länder har intresse av det. Men vad kommer att hända i ett utvidgat Europa där olikheterna blir ännu större än vad de är i dag, på det sociala planet och när det gäller budgeten? Det är anledningen till att vi rekommenderar en mycket klarsynt granskning, jag höll på att säga nästan klinisk, av dessa frågor, i den inre marknadens intresse.
Jag tackar slutligen professor Tsatsos för att ha erinrat om den koppling som finns mellan dessa förslag och Europaparlamentets roll. Eftersom jag har tillfälle att göra det bekräftar jag det: ett av kommissionens förslag består i att direkt förbinda medbeslutandeförfarandet med alla åtgärder som skulle vidtas med kvalificerad majoritet så snart det gäller åtgärder av lagstiftningsart. Man ser tydligt att det via frågorna som gäller den inre marknaden - socialförsäkring eller beskattning - och dess funktion, skulle finnas en berättigad plats för Europaparlamentet att uttrycka en åsikt och inta en ståndpunkt. Herr professor! Vi får andra tillfällen att säga det och försöka övertyga de övriga förhandlarna under de kommande månaderna.

Leinen
Herr talman! Kommissionär Barnier, jag är utomordentligt positiv till detta initiativ från kommissionen. Det är klart att den inre marknaden liksom den monetära unionen behöver en samordning av skattepolitiken. Den som förnekar det ifrågasätter också på sikt en inre marknad. Ni har nu nämnt särdrag beträffande mervärdesskatten. Det jag saknar är två andra skatter som man ju länge har talat om: Räntebeskattningen och företagsbeskattningen. Det är ju ändå två grundläggande skatter, som på något vis måste anpassas. Jag vet inte om ni har räknat det till skatteflykt. I ert dokument dyker det i varje fall inte upp. Kan ni säga något om det?

Thorning-Schmidt
Herr talman! Jag måste säga att jag är mycket imponerad över de principer som kommissionsledamoten har redovisat. Om vi kan begränsa dessa ändringar av bestämmelserna om kvalificerad majoritet i samband med den inre marknadens funktion till praxis som utvecklats genom domstolen, och till minimibestämmelser, så menar jag faktiskt att det mycket väl kan gå att få dessa ändringar genomförda med alla länders godkännande, vilket ju är oerhört viktigt. Samtidigt måste jag sammanfatta, att om kommissionen kommer att stå fast vid dessa tre goda principer, måste den vid en eller annan tidpunkt hamna i motsatsförhållande till det meddelande som ordförandeskapet lagt fram. Ordförandeskapet har ju lagt fram förslaget att det också för de områden som behandlas i artikel 137.3, tredje meningen, om försvar av arbetstagarnas och arbetsgivarnas intressen och artikel 137.3, andra meningen, om hävande av ett anställningskontrakt, skall tillämpas kvalificerad majoritet. Jag har svårt att se skälet till kommissionsledamotens uttalande, utifrån de tre fastställda principerna. Kan jag mot denna bakgrund dra slutsatsen att kommissionsledamoten inte kommer att följa ordförandeskapets vilja i samband med dessa förslag?

Jonckheer
Herr kommissionär! Ni går som på ägg och jag stöder därför ert initiativ. Med hänvisning till argumentet om subsidiariteten skulle jag bara vilja säga att enligt min mening är det också viktigt att i dessa skattefrågor lyfta fram argumentet med medborgarskap. Det är oacceptabelt att de europeiska medborgarna, efter femtio år av europeisk integration, inte är lika inför lagen helt enkelt på grund av att man gör skillnad på hemvist och icke hemvist. Begreppet medborgarskap är alltså en gemensam tillgång, där det är nödvändigt att gå vidare efter sådana misslyckanden som Helsingfors.
Jag skulle vilja ställa er tre exakta frågor:
Fråga ett: Räknar ni med att det system ni föreslår skall kunna träda i kraft med tanke på integrationen av finansmarknaderna och deras nödvändiga skattereglering?
Fråga två: När det gäller miljöbeskattning, innebär det system ni föreslår kvalificerad majoritet?
Fråga tre: Gör det system ni föreslår det möjligt för rådet att med kvalificerad majoritet sätta stopp för de skatteparadis som finns inom Europeiska unionen?

Balfe
Herr kommissionär! Tack för ert uttalande. Jag är säker på att ingen av oss här motsätter sig att man tar itu med bedrägeri och skatteflykt, men jag måste säga att det är nödvändigt att bevara medborgarnas förtroende för unionen, och jag tror att många medlemsstater kommer att vilja undersöka varje utvidgning av förfarandet med kvalificerad majoritetsomröstning mycket noga, innan de accepterar det. Det ligger verkligen mycket nära kärnpunkten av det som uppfattas som nationens möjligheter att få sköta sina egna angelägenheter. Jag tänker här särskilt på saker som t.ex. källskatten, som det skulle vara helt oacceptabelt att styra genom ett system med kvalificerade majoritetsbeslut. Jag hoppas att man kommer att ha detta i åtanke när man tittar på den praktiska möjligheten att få igenom paketet. Vi vill mycket gärna bekämpa bedrägeri och skatteflykt och förbättra lagstiftningen på socialförsäkringsområdet, men det finns vissa punkter där det kommer att bli svårt att få med sig alla medlemsstater.

Villiers
Herr kommissionär! Jag vill ställa några mycket enkla frågor till er, som bara kräver ett "ja" eller ett "nej".
Kan ni garantera att kommissionen inte under några omständigheter kommer att försöka använda omröstning med kvalificerad majoritet i samband med frågor som rör källskatten? Kan ni ge samma garanti när det gäller den föreslagna skatten på flygbränsle, som diskuterades under Ekofins sammanträde denna vecka; och kan ni ge samma garanti när det gäller bolagsskatten i Europeiska unionen? Finns det några situationer där kommissionen skulle försöka att använda omröstning med kvalificerad majoritet i någon av dessa frågor?

Van Lancker
Herr talman! Jag kan föreställa mig att enligt vissa kolleger är medborgarna känsliga för europeisk inblandning i fiskala och sociala ärenden. Jag kan tala om för er att väldigt många medborgare i mitt land ligger vakna på grund av det faktum att Europa inte gör något i fiskala och sociala ärenden, vilket beror på denna enhällighet. Det ger anledning till två precisa frågor till kommissionären. Först och främst: medborgare som drabbas mycket hårt av att man inte agerar är framför allt människor som vill dra nytta av rörelsefrihet för personer, och då mer specifikt gränsarbetarna. Ärenden i samband med samordning av social trygghet, utvidgning till tredje land, kompletterande sociala trygghetssystem har legat blockerade på rådets bord i åratal. Kan kommissionären säga mig om han också menar detta ärende när han talar om kvalificerad majoritet? För det andra vill jag ansluta mig till de kolleger som har frågat om de paket som ligger på bordet hos den så kallade Prima Rolo Group skulle falla under den kvalificerade majoritet som kommissionären menar.

Barnier
. (FR) Jag skulle vilja svara gemensamt till flera av er, bl.a. om det man skulle kunna kalla skattepaketet. Leinen talade om det, liksom Baltas och Van Lancker nyss.
En kommentar först: målsättningen med detta bidrag är inte, det vill jag återigen upprepa, att förebåda villkoren för att verkställa kommissionens arbetsprogram. För att underlätta arbetet med att reformera institutionerna, vill vi göra skillnad mellan daglig hantering av politiska områden (det är kommissionens normala arbete, och vi har regelbundna möten om detta) och reformen inför framtidsutsikten med tretton nya medlemsländer.
Montis paket är naturligtvis förbundet med en väl fungerande inre marknad. Det är anledningen till att Monti, för några månader sedan, och min kollega Frits Bolkestein, i dag, fortsätter att göra det till en politisk prioritering. Jag hoppas att alla dessa ansträngningar lyckas innan regeringskonferensen avslutas, före ratificeringen som följer på Nicefördraget, och att vi kan förfoga över detta skattepaket och uppnå en väl fungerande inre marknad, innan eventuella ändringar av fördraget kan ratificeras.
Thorning­Schmidt och flera av er, däribland Van Lancker, har tagit upp de sociala frågorna som är mycket viktiga, eftersom det bl.a. handlar om medborgare från tredje land. Ja, vi vill att de skall omfattas av socialpolitiken (artiklarna 42 och 137, där omröstning bör ske med kvalificerad majoritet).
Även här har vi, oberoende av ideologiska beaktanden, omfördelat styckena i denna nya artikel 137, för att allt det som objektivt förefaller oss röra en väl fungerande inre marknad skall flyttas till omröstning med kvalificerad majoritet: socialförsäkring och socialt skydd för arbetstagare, skydd av arbetstagare om ett kontrakt bryts, representation och kollektivt försvarande av arbetstagarnas intressen, inbegripet medbestämmande, villkor för sysselsättning för medborgare från tredje land som lagligt befinner sig på gemenskapens territorium samt ekonomiska bidrag som syftar till att främja sysselsättning och skapande av sysselsättning utan att det påverkar bestämmelserna i socialfonden.
Den senaste utvecklingen av Europeiska unionens historia visar att i Maastricht var vi medvetna om att införandet av en gemensam valuta skulle kräva bättre samordning av de sociala frågorna på europeisk nivå, men vi uppnådde inte det då. I Amsterdam, jag minns det eftersom jag deltog som förhandlare i stort sett till slutet, utvidgade vi definitionen av målsättningarna för socialpolitiken i fördraget, och gemenskapen fick egna befogenheter, som kompletterar medlemsstaternas. I Nice, före den stora utvidgningen, titta noga - jag ber er, jag bönfaller er - på denna text på ett framåtblickande sätt. Såsom det ser ut i dag, skulle vi kunna fungera så gott det går, och fortsätta att leva tillsammans. Men det är inte detta det handlar om, utan om en gemenskap - och jag tror inte att vi kan komma tillbaka sedan till detta känsliga ämne om vi inte lyckas med det nu - det handlar alltså om en gemenskap med 27 eller 28 medlemsstater med betydligt större skillnader. Vi vill försäkra oss om att gemenskapen förfogar över effektiva medel för att stödja dessa omstruktureringar på gemenskapsnivå. Vi föreslår därför att dessa minimiföreskrifter kan antas med kvalificerad majoritet, och inte med enhällighet, inom alla de områden jag tagit upp.
Jag skulle slutligen vilja säga till Jonckheer att av en rad olika skäl är jag fullständigt överens med honom i frågan om medborgarskapet. Jag vill bekräfta för honom att när det gäller skattebestämmelser på miljöområdet (där många är direkt knutna till hur den inre marknaden fungerar, utöver medborgarnas välbefinnande och livskvalitet) vet vi mycket väl att det bakom dessa frågor finns risker med snedvridning av konkurrensen som för övrigt kommer att förvärras i och med utvidgningen. Vi föreslår därför att alla dessa skatteåtgärder på miljöområdet skall beslutas med kvalificerad majoritet.
Jag är medveten om att mina svar är ofullständiga, med tanke på den utsatta tiden. Bolkestein, Diamantopoulou och jag själv får tillfälle att komma tillbaka till er. Vi vill inleda debatten, ge näring åt den och försörja den på grundval av dessa förslag så att denna svåra förhandling inom regeringskonferensen underlättas något, såsom jag lovat. Men i slutändan krävs ändå politisk vilja och det vet vi mycket väl.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0201/2000). Vi skall behandla frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen


Carlos Carnero González
Fråga nr 39 från (H-0174/00):
Angående: Västsaharas vatten och dess internationella rättsliga status Den 4 november 1999 sände chefen för kommissionsledamot Fischlers kansli en skrivelse till Pierre Galand, som hade intresserat sig för de följder fiskeriavtalet mellan EU och Marocko fått för Västsaharas självständighetsprocess.
Följande fråga ställs mot bakgrund av EU:s stöd till FN-resolutionerna om Västsahara och den oro som denna skrivelses tvetydighet ger anledning till.
Tror inte kommissionen att den snabbt och efter överenskommelse med rådet borde få till stånd ett officiellt samråd med FN:s generalsekreterare om rättslig status för Västsaharas vatten i enlighet med internationell rätt och med hänsyn till att detta territorium är föremål för en självständighetsprocess, så att förhandlingarna om ovannämnda avtal inte medför något missförstånd om EU:s inställning till detta territoriums framtid och så att dess invånares rättigheter inte påverkas negativt?

Patten
. (EN) Kommissionen bekräftar den ståndpunkt som uttrycktes av kommissionärens närmaste man inom generaldirektoratet för jordbruk och fiske den 11 januari, som svar på ett brev från Galland på samordningskommittén för Sahrawis stödorganisations vägnar. I ståndpunkten påkallades att fiskeriavtalet som löpte ut i november 1999 var tillämpligt på Marockos fiskezon, över vilken Marocko har suverän bestämmanderätt eller domsrätt. Denna definition påverkar inte på något sätt Västsaharas och dess kustvattens status. Detta är en fråga som faller under internationell lagstiftning och i synnerhet under olika FN-resolutioner, och under FN:s generalsekreterares ansvar, vars initiativ för att hitta en rättvis, skälig och hållbar lösning hela tiden stötts av Europeiska unionen.

Carnero González
Jag vill börja med att tacka er, herr kommissionär, för ert vänliga svar, men jag vill också säga att jag inte anser det helt tillfredsställande.
I den skrivelse jag nämnde i min skriftliga fråga framgick det inte vilken syn Europeiska kommissionen har på kustvattnen i Västsahara. Emellertid har ni förklarat det väldigt tydligt.
Det är klart att Marocko är, i denna tidpunkt, en makt som ockuperar Västsahara, ett område som genomgår en självständighetsprocess.
Hur som helst, enligt internationell rätt bör vi tänka på att Marocko utövar kontrollen, men har inte på något sätt någon överhöghet över området. Eftersom man inte har någon överhöghet över området, har man det inte heller över dess kustvatten. Att acceptera en sådan överhöghet vore att föregå områdets framtid eftersom det är möjligt att den planerade folkomröstningen om självstyre beslutar att det skall vara oberoende. I vilken situation skulle då Västsaharas regering befinna sig när det gäller de territorialvatten de i ett sådant fall skulle förvalta självständigt?
Jag är helt för att vi skall försöka uppnå ett fiskeavtal med Marocko som är fördelaktigt för Europeiska unionens fiskerisektor och till att börja med, den spanska fiskerisektorn. Men jag tycker inte att detta är motsägelsefullt, utan precis tvärtom, genom en legitim tolkning av den internationella rätten som jag begär att vi skall göra formellt.
Åtar sig kommissionen att ha en formell konsultation med FN:s generalsekreterare? Ja eller nej, herr kommissionär?

Patten
. (EN) Det finns många saker jag beklagar och en av är att jag inte är jurist, så jag hoppas att ledamoten kan ursäkta en skriftlig hänvisning; jag tassar fram på detta område med en viss nervositet! Jag har dock förstått att den internationella lagstiftningen är fullständigt tydlig och att frågan om territorialvatten har en direkt anknytning till själva frågan om suveräniteten inom ett territorium. Detta är en fråga som för närvarande håller på att diskuteras inom ramen för folkomröstningen och på FN:s generalsekreterares initiativ. Jag är säker på att ledamoten känner till att vi kraftfullt stöder detta initiativ, och om det finns något sätt på vilket vi kan stödja FN:s generalsekreterare, vill vi verkligen göra det. Detta gäller också, naturligtvis, hans särskilde företrädare.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 40 och 113 att besvaras tillsammans, på begäran av kommissionen.

Bob van den Bos
Fråga nr 40 från (H-0241/00):
Angående: Landminor I ett uttalande nyligen till FN:s generalförsamling förklarade rådets ordförandeskap att EU fortfarande är den största givaren av bidrag till världsomfattande minröjningsprojekt. Personer verksamma inom området klagar emellertid över den begränsade roll EU spelar och över att EU:s finansiering av minröjning sker på ett så oordnat sätt.
Kan kommissionen komma med en analys av de medel EU tilldelar alla olika slag av verksamhet relaterad till minröjning? Hur mycket pengar går till åtgärdsprogram beträffande minor och hur mycket till FoTU rörande minröjning? Skulle jag kunna be kommissionen att utarbeta en årlig rapport om sin strategi beträffande truppminor i syfte att avskaffa den rådande bristen på klarhet?
Kan kommissionen säga mig vilka framsteg som görs när det gäller att införa en förordning om truppminor vilken skulle utgöra en rättslig grund för dessa åtgärder och samla dem inom en överskådlig ram?

Marie-Arlette Carlotti
Fråga nr 113 från (H-0251/00):
Angående: Europeiska unionens insatser mot personminor Kommer alla sorters handlingsprogram mot personminor att i budgeten finansieras enbart genom budgetpost B7-661 vars berättigande stärks?
Vilka åtgärder kommer att vidtas för att säkerställa att frivilligorganisationerna faktiskt får tillgång till finansiella medel från unionen?
Då stöd förutsätter anslutning till och efterlevnaden av Ottawakonventionen, vilka kriterier och genomförandemetoder kommer att tillämpas i samband med EU:s insatser för att undvika att vissa sårbara gemenskaper på detta område görs till offer två gånger?

Patten
. (EN) Jag hoppas ni kan förlåta mig att det tar något längre tid att besvara frågorna tillsammans. Jag är särskilt glad att få möjlighet att svara på van den Bos fråga om landminor i dag. Jag kommer också att ta tillfället i akt och svara på Carlottis fråga.
I dag antog kommissionsledamöterna ett meddelande och ett förslag till förordning om gemenskapsåtgärder mot minor i syfte att få bättre sammanhållning, större effektivitet och större synlighet rörande den mycket omfattande verksamheten på detta område, på vilket vi redan deltar. Genom att göra detta, reagerar vi och bygger på parlamentets initiativ till att skapa en särskild budgetpost för åtgärder som rör minor. Landminor orsakar hemska skador i många av världens fattigaste delar. Men de utgör inte bara ett ständigt och förrädiskt hot mot liv och lem, de utgör också hinder för ekonomisk utveckling och för genomförandet av en rad gemenskapsprogram som stöder återuppbyggnad, rehabilitering och utveckling. Detta är skälet till varför unionen redan deltar i stor omfattning i åtgärder som rör minor över hela världen, och skälet till varför vi var så aktiva under förhandlingarna och slutförandet av Ottawakonventionen om förbud och destruering av landminor, som trädde i kraft för ett år sedan.
Under de senaste åtta åren har stödet från Europeiska gemenskapen till åtgärder som rör minor överstigit 180 miljoner euro. Vi har intervenerat i världens alla hörn. Vi har stött åtgärder genom nationella myndigheter, internationella organisationer och inte minst icke-statliga organisationer. Vi har bidragit till minröjning och destruering av minor, såväl som gett stöd till drabbade och forskning om ny minröjningsteknik. Men fram till nu har vi inte haft något sammanhållet och övergripande förhållningssätt till våra minåtgärder.
För att fullt ut dra nytta av mångfalden rörande våra instrument och tilldelningsmekanismer, måste vi se till att få en ram inom vilken vi kan formulera de nödvändiga övergripande riktlinjerna och prioriteringarna, för att säkerställa effektivitet och kontinuitet i det vi gör. Tilldelningen av medel från de geografiska programmen och deras budgetposter till åtgärder som rör minor kommer att fortsätta. Minröjning och andra former av minåtgärder är ofta ett första steg i riktning mot varje typ av förnuftigt utvecklingsprogram. De bör därför utgöra en del av nationella eller regionala återuppbyggnads- och rehabiliteringsplaner.
Den nya förordningen och den särskilda budgetposten kommer att stödja och komplettera den geografiska posten genom att tillhandahålla den övergripande politiska ramen och genom att fungera som en allmän reserv och en källa till finansiering av internationella program. De resurser som finns tillgängliga för minåtgärder från EU:s sida, bör åtminstone behållas på samma nivå, i reala termer, som vi uppnått under de senaste åren, dvs. ungefär 30 miljoner euro om året.
Fasta program för minröjning och mindestruering enligt vår nya strategi, bör huvudsakligen främja länder som undertecknat Ottawakonventionen. Men vi måste också vara beredda att ge extra hjälp till personer som skadats av minor i närheten av sina hem eller när de fördrivits, också när de haft oturen att hamna i ett land som inte har undertecknat konventionen.
Europeiska unionen, till sist, är en av de största bidragsgivarna till åtgärder som rör minor i det internationella samfundet. Ottawakonventionens ikraftträdande för ett år sedan gav oss ett kraftfullt nytt instrument och en grupp ambitiösa mål för de kommande åren. Vi har åtagit oss att avlägsna alla landminor i världen på tio till femton år. Detta kommer att kräva beslutsamhet, fasthet och uthållighet. I och med finansierings- och samordningsmekanismen enligt den nya förordningen och meddelandet, får vi ett bra utgångsläge för att ta itu med denna utmaning.

Van den Bos
Jag tackar kommissionären. Jag tyckte att hans svar var ytterst tillfredsställande. Det visar hur starkt engagerad kommissionen är i detta ämne. Jag har bara ytterligare en kompletterande fråga till kommissionären, och det är om kommissionären vill ge oss årliga rapporter om kommissionens aktiviteter på hela detta område?

Patten
 - (EN) Den nya förordningen gör det möjligt för kommissionen att lämna en årsrapport till rådet och parlamentet om dess åtgärder under föregående år senast den 30 april nästkommande år. En uppdelning av finansieringen av åtgärder som rör minor per land i Europeiska unionen från 1992 till 1999, såväl som för projekt under det sista året, har bifogats till meddelandet och vi kommer också att fortsätta med att tillhandahålla denna typ av finansiell information.
Låt mig säga till ledamoten hur tacksamma vi är, och till övriga ledamöter av denna kammare, för deras uppmuntran och stöd och för det ledarskap de har visat i denna fråga, vilken har en oerhörd betydelse som vi, tyvärr, ständigt upptäcker.

Carlotti
Tack så mycket, herr kommissionär för detta mycket fullständiga svar. Jag skulle vilja be er om en precisering. Om posten B7-601 får ökat berättigande, vilka åtgärder kan då vidtas för att säkerställa att de icke-statliga organisationerna effektivt får tillgång till unionens finansiering?

Patten
. (EN) Något som vi uppenbarligen måste göra, är att mycket tydligt visa vilka medel som står till buds. Vi har skapat en webbplats som kommer att göra det möjligt för oss, hoppas jag, att informera de icke-statliga organisationerna och andra på ett mer ingående sätt om vilka medel som står till buds. Vi har för avsikt att upprätta en flerårig arbetsplan. Vi kommer att hänvisa till denna på vår webbplats. Jag hoppas därför att de icke-statliga organisationerna kommer att känna sig delaktiga i det vi gör. Vi är mycket beroende av deras aktiva stöd och förståelse.
Jag vill nämna ett annat område som är av intresse för dem, även om de inte alltid deltar lika direkt inom detta, dvs. hela forskningsområdet, vilket vi tilldelade 17 miljoner euro av mer än 40 miljoner euro under det senaste hela året 1998. Rent allmänt kan jag försäkra ledamoten att vi kommer att se till att icke-statliga organisationer deltar i så stor utsträckning som möjligt. De har mycket att bidra med till detta viktiga arbete.

Talmannen


Íñigo Méndez de Vigo
Fråga nr 41 från (H-0212/00):
Angående: Initiativet "Dialog om Europa" Kommissionens ordförande planerar att lägga fram detta initiativ den 8 mars.
Enligt kommissionens meddelande är avsikten med initiativet att förklara syftet med regeringskonferensen 2000 för allmänheten i de femton medlemsstaterna.
Har kommissionen för avsikt att som ett huvudtema i detta initiativ inbegripa stadgan om de grundläggande rättigheterna, med tanke på att initiativet inryms i Prince-programmet om information till de europeiska medborgarna?

Lamy
. (FR) Herr talman! Enligt överenskommelse med Europaparlamentet tog kommissionen initiativet att utveckla det vi kallar en dialog om Europa som kan göra det möjligt att bättre sprida kunskap om reformen av institutionerna inför utvidgningen. Kommissionen anser att alla institutionella frågor som kan ha en koppling till arbetet inom regeringskonferensen faktiskt ingår i den debatt som inletts. Det gäller alltså, och det är mitt svar på er fråga, även frågan om stadgan om grundläggande rättigheter för medborgarna.
Jag instämmer helt med Vitorino och kan försäkra er att kommissionen, i nära samarbete med parlamentet och era företrädare, såväl vid regeringskonferensen som vid förhandlingskonventet om stadgan, vill utveckla en dialog om samtliga pågående diskussioner rörande unionens framtid. Denna dialog om Europa kommer att utvecklas med samtliga nationella och regionala institutioner, men också med opinionsgrupper, media och organisationer i det civila samhället. Själva målsättningen med stadgan om grundläggande rättigheter motiverar det fullständigt.

Méndez de Vigo
Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för dess svar. Jag är nöjd med det av två anledningar. För det första för att det binder stadgan om grundläggande rättigheter till regeringskonferensen - och det är parlamentets politiska motiv i Duff och Voggenhubers betänkande. För det andra för att man kommer att ta upp det denna period.
Dessutom är jag mycket nöjd med Lamys svar - det kunde inte ha sett ut på annat sätt, eftersom Lamy känner väl till dessa frågor - angående decentralisering av informationskampanjen. Jag tycker att detta är ett viktigt mål, för om vi vill nå människor måste vi åka dit där de befinner sig, och alltså är en decentralisering av kampanjen prioriterad.
Vi måste erbjuda kommissionen, herr talman, som vid andra tillfällen tidigare, i samband med regeringskonferensen 1996, parlamentets hjälp med att följa upp informationsinsatserna.

Martin, David
Det gläder mig att höra kommissionsledamotens kommentarer om stadgan. Jag vill pressa honom på detaljer om kampanjens karaktär. I onsdags fick vi en mycket lyckad start på den europeiska informationskampanjen där kommissionsledamöter och ledamöter av Europaparlamentet deltog. Jag vill att kommissionsledamoten skall garantera att, när kampanjen har decentraliserats, informationskontoren i medlemsstaterna självfallet kommer att låta ledamöter av Europaparlamentet delta i informationskampanjen. Det är trots allt ledamöterna av Europaparlamentet som förmodas företräda medborgarna. Vi är åtminstone lika välplacerade som kommissionen när det gäller att kunna föra detta samtal med medborgarna.

Lamy
. (FR) Svaret på Martins fråga är ja både från Barnier och Vitorino. Det är kommissionens avsikt att i denna dialog om Europa införliva Europaparlamentets ledamöter på fältet. Så sent som i kväll äger faktiskt ett samordningsmöte rum mellan kommissionens och Europaparlamentets förvaltningar för att konkret fastställa tillvägagångssättet. Svaret är alltså "ja", herr talman.

Talmannen


Anna Karamanou
Fråga nr 42 från (H-0215/00):
Angående: Miljöbomber som hotar Europa Utsläppet av cyan i Donau nyligen avslöjade att det existerar obekanta miljöbomber som hotar hela den europeiska kontinenten. Dessutom förutser Europeiska miljöbyrån i en rapport att produktionen av pappers-, glas- och plastavfall under det första decenniet 2000 kommer att öka med 40 till 60 procent, att utsläppen av kadmium och kvicksilver kommer att öka med 20 till 30 procent och att avfallshanteringen kommer att belasta miljön med tungmetaller, gas och andra giftiga biprodukter som medverkar till växthuseffekten och orsakar föroreningar av luft och vatten. Jag vill på grundval av uppgifterna i rapporten fråga kommissionen hur den tänker reagera, vilken politik den kommer att föra och vilka säkerhetsåtgärder den kommer att vidta för att skydda Europa från de miljöbomber som hotar kontinenten?
Fischler kommer att besvara denna fråga i stället för Wallström.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Karamanous fråga gäller både det brådskande problemet med föroreningen av Donau och dels rent allmänt det existerande hotet mot miljön i gemenskapen i sin helhet. Nu till katastrofen som har ägt rum i Tisza och Donau. Där har min kollega Wallström med anledning av utsläppet av cyanider i Donau meddelat att man inom ramen för kommissionens redan pågående undersökning om de eventuella miljöhoten som orsakas av gruvdriften nu även skall undersöka situationen i alla kandidatländer.
Dessutom skall gemenskapens gällande miljörätt granskas med tanke på huruvida man bör eftersträva en utvidgning till miljörisker som är betingade av gruvdriften. Vad beträffar de i frågan nämnda allmänna problemen, alltså den andra delen, är kommissionen väl förtrogen med den rapport som lagts fram av Europeiska miljöbyrån. Denna rapport utgjorde grundvalen för den totala utvärderingen av det femte miljöåtgärdsprogrammet. Av denna utvärdering framgår det att man till följd av gemenskapspolitiken på vissa områden, exempelvis kampen mot försurningen, förbättringen av vattenkvaliteten och skyddet av ozonskiktet, nyligen kunnat notera positiva resultat.
På andra områden ger emellertid den nuvarande situationen och prognoserna anledning till stor oro. Detta beror i många fall på att den snabba tillväxten inom vissa ekonomiska sektorer omintetgör strävandena att minska miljöeffekterna. I sitt förslag till det sjätte miljöåtgärdsprogrammet vill kommissionen ägna sig åt de allvarligaste av dessa problem. Här utgår kommissionen från den redan i den totala bedömningen uttalade idén att det allmänna konceptet för femte ramprogrammet principiellt skall bibehållas, men förstärkas väsentligt.
Detta gäller framför allt för ett mer energiskt genomförande av gemenskapsrätten i medlemsstaterna och en effektivare integration av miljöintressena inom andra politiska områden, så att man kan undanröja de miljöeffekter som hänger samman med den ekonomiska tillväxten. Kommissionen väntar på ett yttrande från Europaparlamentet om sin totala utvärdering och kommer redan före slutet av detta år att lägga fram sina förslag till det sjätte miljöåtgärdsprogrammet, som utarbetats på grundval av de inkomna yttrandena.

Karamanou
Jag tackar kommissionären för hans svar. Europaparlamentet uppskattar självklart Europeiska kommissionens ansträngningar för att utveckla en gemenskapspolitik för miljöskydd och, framför allt, för att införliva miljöaspekten i all politik, så kallad "mainstreaming".
Jag skulle dock, herr kommissionär, med anledning av att ni talade om problemet med föroreningen av Donau, vilja ställa er en kompletterande fråga: Ni känner säkerligen till anklagelserna nyligen från Rumäniens miljöminister, Liliane Mara, som hävdar något som många av oss instämmer i, det vill säga att den ekologiska katastrof som drabbade Donau till följd av Natos bombningar är mycket större än den som drabbade floden till följd av cyanutsläppet nyligen.
Som vi känner till förstördes vid bombningarna broar, oljeraffinaderier och kemiska industrier, vilket ledde till att alla de till Donau angränsande regionerna ödelades ekologiskt. Jag vill höra er åsikt, herr kommissionär: Har ni för avsikt att vidta några åtgärder för att ekonomiskt, ekologiskt och kulturellt återställa de drabbade regionerna?

Fischler
Herr talman, ärade fru ledamot! Till att börja med känner ni ju till att min kollega Wallström själv varit i Rumänien och i Ungern och personligen gjort sig en bild av katastrofens omfattning. Hon har också kommit överens med de ansvariga ministrarna där om att inrätta en task force, som skall ägna sig åt dessa frågor. För denna internationella task force har de huvudsakliga frågor, som skall behandlas, redan utarbetats.
Vad gäller de ekonomiska frågorna granskar kommissionen vilka medel som skulle kunna realiseras för ett katastrofbistånd. Dessutom står principiellt naturligtvis också Phare- och ISPA-programmet till förfogande, och här handlar det då också om den fråga som måste besvaras i samarbete med de berörda staterna, nämligen i vilken utsträckning man kan använda medel ur dessa båda fonder.

Talmannen
Jag är övertygad om, herr kommissionär, att budgetutskottet kommer att läsa dessa uppgifter med tillfredsställelse när det får dem.

Antonios Trakatellis
Fråga nr 43 från (H-0242/00):
Angående: Oro över memorandumet om säkerheten vid kärnkraftverket Kozloduj i Bulgarien Trots det positiva steg som togs genom undertecknandet av ett memorandum mellan kommissionen och Bulgarien om säkerheten vid kärnkraftverket Kozloduj samt inledandet av inträdesförhandlingar med Bulgarien, är man mycket orolig över det överenskomna förfarandet för att demontera de fyra reaktorerna i Kozloduj. Detta beror på att förfarandet inte är i linje med EU:s inställning eller de åtaganden som Bulgarien gjort inom ramen för landets avtal med EBRD:s konto för kärnsäkerhet.
Vilka beslut har man tagit om en definitiv stängning av enheterna 1 och 2 före utgången av år 2002 och vilka steg har tagits för att ingå ett avtal så att den slutgiltiga rivningen av enheterna 3 och 4 sker tidigare år 2006, som villkoret är i det memorandum man kommit överens om?
Kommer kommissionen att använda de möjligheter och medel som den förfogar över inom ramen för partnerskapet för att få till stånd en definitiv stängning av enheterna 1-4 i Kozloduj, och på vilket sätt?
Är ett fastställande av ett datum för demontering av reaktorerna 3 och 4 en förutsättning för beviljande av ekonomiskt stöd till Bulgarien, som det står i en skrivelse av den 17 februari från kommissionens ordförande Romano Prodi till frågeställaren?
Vad blev resultatet av det möte som ägde rum den 4 februari mellan kommissionen och de bulgariska myndigheterna och vilket är målet för den blandade arbetsgruppens arbete? och vilket är målet för den blandade arbetsgruppens arbete?

Andra delen
Verheugen
Herr ledamot! Det avtal som undertecknades den 29 november 1999 mellan kommissionen och Bulgariens regering överensstämmer med den politik som kommissionen generellt bedriver. Denna politik innebär att man så snabbt som möjligt skall komma fram till en stängning av de reaktorer som inte till försvarbara kostnader kan uppgraderas till internationellt accepterad säkerhetsstandard.
I det avtal som slutits mellan den bulgariska regeringen och kommissionen föreskrivs en slutgiltig stängning av reaktorerna 1 och 2 i kärnkraftverket Kosloduj redan före år 2003. Dessutom föreskrivs att Bulgariens regering år 2002 i samförstånd med kommissionen skall besluta om tidpunkter för stängning av reaktorerna 3 och 4 i samma anläggning. Alla fyra reaktorerna kommer att läggas ned före de datum som ursprungligen planerats av Bulgariens regering. Ursprungligen hade man för Kosloduj 1 och 2 räknat med åren 2004 och 2005, och för reaktorerna 3 och 4 med åren 2008 - 2010.
Kommissionen utgår från att den slutgiltiga stängningen av de båda reaktorerna 3 och 4 kommer att ske senast 2006. För att hjälpa Bulgarien med de problem som uppstår på grund av stängningen erbjuder kommissionen landet ett flerårigt omfattande stöd. Hit räknas bidrag ur Phare-programmet, till ett belopp av omkring 200 miljoner euro, och ett Euratom-lån.
Beståndsdelarna i förutnämnda avtal utgör en oskiljaktig helhet. För att garantera att avtalet genomförs fullständigt kommer det att bekräftas först efter den slutgiltiga överenskommelsen om stängningsdatum för reaktorerna 3 och 4 att den andra hälften av bidragen ställs till förfogande. Båda beståndsdelarna i stödpaketet - både Euratom-lånet och bidraget - kommer att vara beroende av hur och om Bulgarien uppfyller sitt åtagande att lägga ned reaktorerna.
Den 4 februari 2000 träffades kommissionens och Bulgariens gemensamma arbetsgrupp för Kosloduj i Sofia. Denna gemensamma arbetsgrupp kom överens om att fram till maj/juni 2000 utarbeta en arbetsplan för stängningen av reaktorerna 1 och 2 och lägga fram en politisk ram och eventuella projekt inom energisektorn, som skall finansieras genom stödpaketet.
Kommissionen påpekar att stängningen inte var något lätt beslut för Bulgarien. Beslutet visar dock att Bulgariens regering inom ramen för utvidgningsprocessen ansluter sig till Europeiska unionens åtaganden beträffande höga säkerhetsnormer på det nukleära området. Kommissionen kommer även i fortsättningen att samarbeta med Bulgariens regering för att genomföra avtalet från sistlidna november. Detta samarbete sker också inom ramen för partnerskapet inför anslutningen, där denna uppgift skall utgöra en av prioriteringarna.

Trakatellis
Herr kommissionär! Jag tackar för ert svar. Jag har emellertid ganska många tvivel, för såväl under er utfrågning inför parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som här i dag har ni talat om att så snart som möjligt stänga kärnreaktorerna, vilka, som vi känner till, är extremt farliga. Och inte bara de, utan även de i Slovakien och de i Litauen.
Självklart förstår jag att det är förknippat med vissa svårigheter att stänga dem omedelbart, men är detta verkligen så snart som möjligt? Ni skapar tvivel hos mig, för om ni kan fastställa ett konkret datum för reaktorerna 1 och 2 och säga att de skall stängas före utgången av år 2002 - en tidsrymd som även den i mina ögon är ganska lång, för ni får inte glömma bort att vi fruktar att det kan inträffa en olycka i vilken som helst av de fyra reaktorerna, något som skulle vara katastrofalt både för Bulgarien och för Bulgariens folk och för Grekland, som är ett grannland, liksom för Europa, eftersom dessa situationer, som ni känner till, är mycket farliga ­, vad är det då som hindrar er från att i dag bestämma ett datum för stängning av reaktorerna 3 och 4, och varför skall ni ha dem i drift till 2006 och kanske vid ett senare tillfälle ytterligare skjuta upp stängningen?

Verheugen
Herr ledamot! Meningarna om hur osäkra reaktorerna 3 och 4 faktiskt är, går väldigt långt isär. Till min stora överraskning fick jag uppleva att jag efter att avtalet slutits i Bulgarien kritiserades offentligt av vissa medlemsstater, eftersom detta avtal skulle vara mycket för hårt för Bulgarien och gå alltför långt, och eftersom säkerhetsstandarden i dessa kraftverk inte skulle vara så dålig som kommissionen påstår. Där får jag nu tro vad jag vill. Jag tror på de utlåtanden som gjordes i början, och jag vidhåller att vi här måste arbeta enligt principen att undvika risker.
Jag måste be er att å andra sidan också betänka att det är varje stats suveräna beslut huruvida det nukleära alternativet för energiproduktion skall utnyttjas. Kommissionen har lika litet som parlamentet eller rådet någon möjlighet att förbjuda något som helst land i världen att använda sig av kärnenergi eller att tvinga fram någon snabb stängning av reaktorer. Det enda som är möjligt är att man gör ett paket, så som vi gjort i Litauen, Slovakien och senast också i Bulgarien, som gör det möjligt för varje land att behärska de ekonomiska, finansiella och även de sociala och infrastrukturella följderna av en sådan stängning.
Det måste överlåtas åt var och en hur man så snabbt som möjligt tolkar det mål som skall uppnås. Jag kan bara säga er - från förhandlingarna som jag delvis själv förde - att det var detta som kunde uppnås. Om vi hade försökt att åstadkomma mer, hade vi inte kunnat enas, och vi skulle överhuvud taget inte ha några stängningsdatum. Man står här alltid inför frågan om man skall acceptera det som går att uppnå, eller med en mycket styvnackad hållning till slut kanske visserligen ha lugnat sitt miljöpolitiska samvete, men inte ha uppnått något. Jag tror att resultatet just i Bulgarien var ett mycket bra resultat, med tanke på det extremt svåra läget.
Jag vill göra ytterligare ett påpekande, som låter lite invecklat, men ni kommer genast att förstå varför. Vad gäller stängningsdatum för reaktorerna 3 och 4 står det i texten att beslutet om detta skall antas år 2002. Det ligger alltså redan ganska mycket tidigare än de stängningsdatum som vi räknat med. Kommissionens samtycke till att detta stängningsdatum är senast - väl att märka senast - år 2006, står också i texten. Det faktum att denna text undertecknats av den bulgariska regeringen, utan att detta samförstånd från kommissionens sida ifrågasatts, har en viss politisk betydelse. Mer kan jag inte säga om det, men jag tror att ni förstår vad jag antyder med detta.
Frågor till Lamy

Talmannen


Richard Howitt
Fråga nr 44 från (H-0206/00):
Angående: Handelsförmåner för minst utvecklade länder Exakt vilka skador försöker kommissionsledamot Lamy undvika inom vissa europeiska sektorer genom att gå in för att EU skall frångå alla sina kvoter och exportavgifter på "praktiskt taget" - och inte samtliga - produkter och tjänster från världens minst utvecklade länder (LDC)? Kan kommissionsledamoten omvärdera dessa reservationer med hänsyn till att de minst utvecklade länderna står för mindre än 0,5 procent av världshandeln? Vilken tidsplan föreslår han för genomförandet av denna åtgärd?

Lamy
. (FR) Europeiska gemenskapens initiativ som syftar till att, för merparten av produkterna från de minst utvecklade länderna, erbjuda fritt tillträde till marknaderna i de industrialiserade länderna och de mest utvecklade utvecklingsländerna, inleddes inom ramen för den process som ledde till konferensen i Seattle. Den formulerades direkt efter konferensen i Singapore, när rådet uppmanade kommissionen att komma med förslag till förmån för de minst utvecklade länderna, både för omedelbara åtgärder och för extra åtgärder på medellång sikt. Rådet hänvisade i sina slutsatser i juni 1997 till detta uttryck: "praktiskt taget alla produkter från de minst utvecklade länderna".
När det gäller omedelbara åtgärder, genom förordningen om det allmänna preferenssystemet från slutet av 1998, fastställde gemenskapen för samtliga minst utvecklade länder ett system som motsvarar det i Lomékonventionen, såsom rådet hade begärt. Under 1999, och inom ramen för förhandlingarna efter Lomé, preciserade rådet bl.a. vad det avsåg att göra när det gäller de minst utvecklade ländernas tillträde till marknaden och beslutade att gemenskapen, jag citerar: "under 2000 skall inleda en process som i slutet av de multilaterala handelsförhandlingarna och senast år 2005, skall möjliggöra fritt tillträde för praktiskt taget alla produkter från de minst utvecklade länderna, utifrån den nivå för handelsreglerna som finns i Lomékonventionen". Skillnaden mellan alla och praktiskt taget alla produkter gäller, det vet vi, ett antal särskilda jordbruksprodukter.
Detta är det mandat kommissionen erhållit och vi respekterar det naturligtvis. Mina enheter håller på att utarbeta förslagen som kommer att läggas fram för rådet så snart de är fullständigt färdigställda.
Samtidigt syftar gemenskapen, i sitt initiativ "De minst utvecklade länderna", till att inom ramen för WTO ta med andra handelspartner i detta vårt inledande synsätt, vilket skulle bestå i att undanta de minst utvecklade länderna från avgifter och kvoter för praktiskt taget alla produkter. Detta initiativ är så att säga avsett att utöva en hävstångseffekt på vårt eget förslag som, i kombination med det vi kan göra med övriga, skulle göra det möjligt för de minst utvecklade länderna att få avsättning för sina produkter inom ett system av i stort sett total frihet mot ett stort antal andra marknader än våra egna. Jag tänker bl.a. på marknaderna i de utvecklade länderna: Förenta staterna, Japan, Australien, Nya Zeeland. Jag tänker eventuellt också på flera framväxande länder som redan är industrialiserade. Jag skall nu försöka få detta initiativ att gå framåt som vi införlivat i det stimulanspaket vi arbetar med i Genève. Så långt nuläget.
Såsom frågeställaren anger bör man fråga sig om restriktionen knuten till uttrycket "så gott som alla produkter" kommer att kunna behållas så länge till, när vi nu avser att låta dessa länder få fullständigt tillträde till våra marknader. Till följd av det nya avtal som slutits med AVS-länderna och som inte längre innehåller någon skyldighet om lika tillträde för alla AVS-länder, kan vi, när det gäller gemenskapen, faktiskt börja fundera på en ännu större avreglering av tillträdet till våra marknader, till förmån för de minst utvecklade länderna. Jag vill emellertid inte inleda denna diskussion innan det nuvarande initiativet om praktiskt taget alla produkter, efter diskussioner med våra handelspartner, uppnått ett tillräckligt avancerat och trovärdigt stadium för att vi skall kunna gå vidare till nästa.
Jag vill avslutningsvis klargöra att tillträdet till marknaden inte är allt för länder som ibland, av inhemska skäl, inte har tillräcklig exportkapacitet vare sig det gäller kapacitet för distribution, logistik eller transport. Det är anledningen till att man också måste titta på det som vi kallar capacity building, dvs. åtgärder för tekniskt bistånd som kan genomföras för att detta tillträde inte bara skall vara teoretiskt utan också konkret. Det var det svar jag ville ge på frågan som gäller framtiden.

Howitt
Jag är tacksam för kommissionär Lamys svar, trots dess ringa omfattning. Jag håller verkligen med honom om det han sade i sista delen av sitt svar, rörande behovet av att skapa kapacitet i de minst utvecklade länderna, såväl som det möjliga behovet av asymmetriska åtgärder som resulterar i en viss skyddsnivå för deras marknader som vi inte försöker att åtnjuta för vår del. Men huvudskälet till varför jag ställer frågan - jag anser inte att den behandlats tillräckligt - har att göra med exakt vad "nödvändiga produkter" innebär. Kommissionär Lamy talar om vissa jordbruksprodukter, men det har varit just den gemensamma jordbrukspolitiken som främst har förnärmat utvecklingsländerna, och som hållit tillbaka utvecklingen för många av dessa länder när det rör jordbruksproduktion.
Kan han göra några fler specifika kommentarer om vilka sektorer och vilka produkter det rör, och hur länge? Det är denna typ av budskap vi vill höra. Jag undrar om det inte skulle vara ett mer lämpligt steg framåt för oss, som européer, när det gäller att både få utvecklingsländernas förtroende och vara ett exempel för övriga handelspartner, att säga: "nu är det dags; vi erbjuder detta nu. Vi vill inte vänta i fem år; låt andra följa vårt exempel".

Lamy
. (FR) Jag har två svar på denna fråga. För det första tror jag att jag svarade tydligt på er fråga när jag angav att skillnaden mellan "allt" och "praktiskt taget allt" gällde ett antal jordbruksprodukter, som uppriktigt sagt är begränsade. Jag tänker särskilt på socker som, för flera länder, faktiskt kan vara en kompletterande resurs. Ni vet ju att gemenskapen, i detta sammanhang kommissionen, diskuterat en omstrukturering av sockerreglerna. Det är frågor som vi sannolikt återkommer till. Det här är vad som gäller för enbart oss.
När det gäller det mer allmänna initiativ vi tagit skulle jag vilja försöka övertyga er om att på det här stadiet är det viktigare för dessa mindre utvecklade länder att gemenskapen får Förenta staterna, Japan och ett antal industriländer att följa vårt initiativ, för när det gäller verklig exportkapacitet öppnas en marknad för dem som, i runda tal, är två till tre gånger större än vår. Herr parlamentsledamot! Utifrån våra prioriteringar och med tanke på effektiviteten tror jag att vi, när vi ställs inför valet mellan att avskaffa skillnaden mellan "praktiskt taget allt" och "allt" - ett problem som, det erkänner jag, vi kanske måste lösa en dag - och avsevärt öka storleken på den marknad som är öppen för duty free, för quota free för essentially all products, är på god väg när vi till att börja med arbetar med att utvidga marknaden. Sedan kan vi som ni önskar inleda en diskussion som vi måste föra med medlemsstater, som ibland är litet tveksamma, och ett Europaparlament som vi också så småningom måste övertyga om att gå vidare till nästa steg.

Talmannen


Nicholas Clegg
Fråga nr 45 från (H-0208/00):
Angående: Kinas anslutning till Världshandelsorganisationen Skulle kommissionen, i överensstämmelse med kommissionens uppfattning när det gäller regeringskonferensen, kunna instämma i att Kinas anslutning till WTO representerar en tillräckligt viktig överenskommelse för att rättfärdiga att detta parlaments samtyckesförfarande tillämpas?
Kan kommissionen gå med på att lägga fram överenskommelsen om Kinas anslutning till WTO inför detta parlament för samtycke även om regeringskonferensen då ännu inte har blivit slutförd?

Lamy
. (FR) Herr Clegg! Kommissionen anser att avtalet om Kinas anslutning till WTO är ett mycket viktigt beslut. Det är för övrigt exakt den typ av avtal som skulle omfattas av parlamentets samtyckesförfarande om kommissionens förslag till regeringskonferensen godkändes av medlemsstaterna.
Men på det här stadiet är det endast förslag och kommissionen kan inte bryta mot gällande regler som fastställts av det fördrag som inrättar gemenskapen, eller föregripa de beslut som medlemsstaterna kommer att fatta vid regeringskonferensen.
Jag påminner Clegg, om det behövs, att med tanke på dess aspekter avseende enheten skulle Kinas avtal om anslutning ändå i princip omfattas av samrådsförfarandet enligt artikel 300. Vilket innebär att parlamentet, enligt artikel 300, bör ha möjlighet att uttala sig om detta avtal. Naturligtvis åligger det rådet att som vanligt rådfråga Europaparlamentet.
Detta är det juridiska och institutionella svaret på er fråga, herr Clegg. När det gäller de mer praktiska aspekterna, vill jag erinra om min strävan att tillsammans med Europaparlamentet söka ett sätt för att dess röst skall höras i dessa förhandlingar. Jag har sagt det vid flera tillfällen och detta förefaller mig viktigt för förbindelserna mellan kommissionen och parlamentet, men också när det gäller effektivitet och omfattning för förhandlaren i ett ärende av denna typ. Jag är därför fullständigt beredd att som vanligt låta denna fråga bli föremål för en mer fördjupad diskussion inför parlamentets berörda utskott.

Clegg
Tack så mycket för detta svar. Låt mig upprepa min tillfredsställelse över att kommissionen och parlamentet, för första gången, talar med en röst om förändringarna av parlamentets roll i samband med viktiga handelsavtal.
Låt mig bara ställa en icke-juridisk och institutionell fråga till er: Om vi, t.ex., tittar på det beslut som fattades i samband med Europaparlamentets godkännande av slutsatserna från Uruguayrundan, fanns det vissa juridiska frågor rörande avtalets institutionella och budgetmässiga konsekvenser, men beslutet var i grunden ett politiskt erkännande att detta var ett avtal av sådan betydelse att de strikta gränserna hos dåvarande artikel 113 kunde, så att säga, förbises och på så sätt tillåta att avtalet överlämnades till parlamentets godkännande. Min egen åsikt är att Kinas tillträde till WTO, även om det kanske inte är lika uppseendeväckande som ett multilateralt avtal, är precis lika viktigt för det framtida globala handelssystemet, och att en liknande politisk ståndpunkt kanske därför kunde uttryckas både av parlamentet och kommissionen. Jag uppmanar er att göra detta. Låt mig fråga er vad ni tycker vi kan göra gemensamt för att främja denna typ av åtgärd.

Lamy
. (FR) Herr Clegg! Jag tror precis som ni att Kinas anslutning till WTO skulle vara, eller blir av mycket stor betydelse, oavsett när det inträffar.
Men jag tror att den jämförelse ni gör med Uruguay Round inte är helt motiverad. Det fanns i Uruguay Round, och bl.a. i anslutning till inrättandet av ordningen för att lösa tvister, ett institutionellt viktigt steg i den internationella rättsordningen som, även med tanke på en icke-diskutabel läsning av fördragen, motiverade att samtyckesförfarandet fanns.
När det gäller Kina befinner vi oss juridiskt i ett lands anslutningsförfarande till WTO som följer en relativt välorganiserad och välkänd väg, och som för närvarande inte varit föremål för tvister. Jag antar därför att rådet kommer att tveka att begära samtyckesförfarande eftersom rådet inte har för vana att gå mycket längre än vad som anges i fördragen när det gäller att rådfråga parlamentet.
Vad som ur vår synvinkel är viktigt är att vi när det blir så dags, antingen i utskottet eller i kammaren, kan diskutera villkor som jag hoppas blir de som vi kommit överens om med Folkrepubliken Kina, och att vi gör det i fullständig öppenhet.
Jag är för min del beredd och jag vet att frågor av en litet mer politisk art då kommer att ställas till mig. Jag anser det normalt och förväntar mig det.

Kauppi
Herr talman, herr kommissionär! I det här skedet måste vi parlamentsledamöter uppenbarligen nöja oss med detta samrådsförfarande, även om jag själv delar Cleggs åsikt att det redan i det här skedet hade varit möjligt - litet grand även med tanke på juridiken - att tillämpa samtyckesförfarandet i den här frågan.
Min fråga handlar dock om substansen och det materiella innehållet i den här överenskommelsen. När förhandlingarna mellan EU och Kina inleddes berättade man för oss parlamentsledamöter att det egentligen inte kommer att bli några större problem eftersom cirka åttio procent av dessa Europeiska unionens målsättningar redan ingår i resultaten från förhandlingarna mellan USA och Kina. Nu ser det emellertid ut som att den här resten eller återstående tjugo procenten av frågorna är så svåra att de kommer att ta tid, och förhandlingarna har redan flera gånger hamnat i en återvändsgränd.
Jag skulle också vilja fråga, huruvida det handlar om att kineserna inte är beredda att ge oss samma förhandlingsposition som USA:s företrädare fick, eller vad är det som gör att man inte kan uppnå enighet om den här resten - svansen - av dessa tjugo procent.

Lamy
. (FR) Det är en bra fråga. Jag gör anspråk på att vara pappa till detta uttryck: 80 till 20 procent. Det finns där för att man skall försöka få folk att förstå att en stor del av vägen faktiskt tillryggalagts, eftersom det som den som förhandlat före er uppnår, det uppnår också ni, på grund av klausulen om mest gynnad nation. Fru Kauppi! Det återstår emellertid 20 procent av mycket enkla skäl? I en bilateral förhandling försöker var och en att koncentrera sig på de punkter där han är minst konkurrenskraftig, underförstått att man lämnar resten åt andra.
Det är anledningen till att Förenta staterna i ett antal frågor träffat ett bilateralt avtal med Kina som vi har nytta av, men som på ett antal punkter inte är lika gynnsamt som om vi hade förhandlat själva. Det är den första anledningen. Det åligger oss att så långt det är möjligt - och jag skall ägna mig åt det - se till att det som globalt är en bra "deal" mellan amerikaner och kineser också är en bra "deal" för européerna. Och dessa 20 procent - det är alltså bara 20 - men ni vet ju att i en förhandling är det ofta de sista procentsatserna som gör hela skillnaden och det är där vi är nu.
Det finns en annan mer teknisk anledning till att det finns en del nyanser. Under i stort sett liknande beteckningar kan det finnas mycket olika ståndpunkter när det gäller tariffer. Jag tar exemplet med alkohol: bourbon och gin behandlas inte på samma sätt som whisky och konjak. Även om dessa alkoholdrycker ser ut att vara samma sak finns det fall där ståndpunkterna beträffande tullsatser skiljer sig åt. Det är mer tekniska beaktanden, men de gör att alla dessa aspekter måste ses över och förhandlas i detalj.
Det är inte helt avslutat. Jag angav att jag skulle resa till Peking under sista veckan i mars för att försöka att lösa det jag anser som verkliga svårigheter i denna förhandling. Det handlar om den politiska del där de kinesiska myndigheterna uttryckt ett antal tvivel. Jag har för närvarande mandat att försöka överbrygga dessa tvivel och jag skall verkligen försöka.

Talmannen
Tack så mycket, herr Lamy. Vi har gått långt över tiden ägnad frågor åt Lamy. Fråga nr 46 kommer alltså att besvaras skriftligt.
Frågor till Fischler

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 47.

María Izquierdo Rojo
Fråga nr 48 från (H-0173/00):
Angående: Utvidgningens kostnader för jordbruket Vilka kommer kostnaderna för jordbruket att bli till följd av den kommande utvidgningen av Europeiska unionen enligt de senaste analyserna och uppskattningarna? Hur kommer de att fördelas?

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! I det nuvarande stadiet av förhandlingarna kan kommissionen inte besvara ledamotens fråga konkret. För att kunna beräkna och bestämma de kostnader som vid utvidgningen uppstår inom jordbrukssektorn måste man mer eller mindre känna till exakt: a) Vid vilken tidpunkt sker anslutningarna? b) Hur många länder kommer vid denna tidpunkt att ansluta sig till gemenskapen och i vilken ordningsföljd? c) På vilka villkor kommer dessa länder att ansluta sig? Vilka övergångsbestämmelser kommer det exempelvis att finnas?
Eftersom alla dessa tre parametrar för närvarande överhuvud taget inte är klara, ja de utgör det egentliga temat för utvidgningsförhandlingarna, så vore det nu bara möjligt att spekulera om dem, och det är det enligt vår åsikt ingen mening med.

Izquierdo Rojo
Jag måste säga att, även om jag har skrivit under frågan, som vald företrädare, har jag i själva verket inte skrivit den. Som kommissionären kan förstå är det jordbrukarna i Europa som ställer frågan, som nu undrar om det är de, deras inkomster, gemenskapsstödet, som kommer att få betala räkningen för utvidgningen. Kommissionären var inte tydlig. Emellertid känner era avdelningar, kommissionen och vissa europaparlamentariker till att det finns studier och uppskattningar.
Kommissionären är ibland mästare på att ge långa vändningar, vrida på frågan och inte svara. Kommissionen måste dock lägga bort det vaga och bli tydligare, om den vill att landsbygden skall försvara era ståndpunkter. Därför ber jag kommissionären att, om ni inte vill tala om era uppgifter och era studier - som existerar -, så lugna åtminstone jordbrukarnas verkliga oro och svara på om utvidgningen kommer att ske på bekostnad av jordbrukarnas inkomster, och framför allt, om ni kan garantera att det inte kommer att påverka gemenskapsstödet.

Fischler
Herr talman, fru ledamot! Jag tror att ni också känner till att jordbrukarnas inkomster inte bara utgörs av stöd, utan i väsentlig utsträckning måste förtjänas ute på marknaden. Därför anser jag att den jämförelse som ni gör är malplacerad. För det andra är det två helt skilda frågor. I er fråga, som jag besvarade, undrade ni vad utvidgningen kostar. En helt annan fråga är om det i samband med utvidgningen kommer att ske någon ändring av den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag kan i dag bara säga er att den gemensamma jordbrukspolitiken, så som den beslutades i Berlin för de närmaste sju åren, gäller. Dessutom beslutades det i Berlin också om ett finansperspektiv, alltså om hur mycket pengar vi kan ge ut. Ni har berört eventuella undersökningar. Redan för flera år sedan gjordes de första undersökningarna, som vi överlämnade till parlamentet. Nu håller vi på att genomföra nya undersökningar. Så snart vi har några resultat är vi gärna beredda att ställa dem till förfogande.

Talmannen


Emmanouil Bakopoulos vilken har övertagits av Koulourianos
Fråga nr 49 från (H-0187/00):
Angående: Gemenskapsinitiativet Leader: 2000-2006 Gemenskapsinitiativet Leader planerades som ett pilotprogram för att göra det möjligt för kommissionen att introducera nytänkande i den praxis som följs med avseende på särskilt känsliga jordbruksregioner och deras utveckling.
Enligt slutsatserna från de två första programmen har Leader fungerat olika i olika länder, beroende på graden av involvering från statliga och regionala instansers sida.
Eftersom de statliga och lokala myndigheterna som bäst förbereder sina förslag för perioden 2000-2006 vill jag fråga kommissionen om följande:
Hur stor var utnyttjandegraden med avseende på de två första programmen i Grekland och vilket vitsord skulle kommissionen ge Grekland för dess genomförande av de två föregående Leader-programmen?

Fischler
Herr talman! Leader I-programmet i Grekland, som löpte mellan åren 1993 och 1996, genomfördes i full utsträckning, och programmets anslagna stöd om totalt 104 miljoner euro, där gemenskapen deltog med 52 miljoner euro, har utbetalats fullt ut.
Framgången för Leader I med hänsyn till dess nyskapande karaktär och programmets enhetliga ansats var också tillfredsställande i Grekland.
Leader II-programmet sträcker sig mellan åren 1996 och 2001, om man tar med slutförandet av de återstående betalningarna. Fram till slutet av förra året, dvs. till slutet av 1999, låg programmets stöd fullständigt bundet på omkring totalt 364 miljoner euro, med ett deltagande från gemenskapen på omkring 168 miljoner euro, men helt logiskt var det fortfarande inte helt utbetalt.
Eftersom betalningarna kan slutföras också under år 2000, som jag redan har sagt, alltså i år, och även nästa år, kommer man att få en fullständig bild av effekterna och genomförandet av Leader II i Grekland först i början av år 2002. På grund av den information som vi hittills har fått har kommissionen i varje fall ingen anledning att anmärka på Greklands Leader-program.

Talmannen


Carmen Fraga Estévez
Fråga nr 50 från (H-0190/00):
Angående: Balans mellan fiskeavtalen i nord och fiskeavtalen i syd Vid rådets (fiske) sammanträde i oktober 1997 diskuterades obalansen mellan fiskeavtalen i nord och fiskeavtalen i syd, med tanke på att redarna som fiskar inom ramen för fiskeavtalen i syd i allt större utsträckning måste medfinansiera avtalen i nord, som inte medför några kostnader för redarna där. Man diskuterade dessutom det dåliga utnyttjandet av avtalen i nord trots det intresse andra medlemsstater visat för att utnyttja dessa fiskemöjligheter. Därför uppmanade rådet kommissionen att undersöka möjliga beslut för att kunna överföra kvoter från en medlemsstat till en annan och att undersöka hur kostnaderna för avtalen skall fördelas på ett rättvist och icke diskriminerande sätt mellan gemenskapen och redarna.
Kan kommissionen ange vilka undersökningar den genomfört i fråga om en möjlig överföring av kvoter och vilka resultat man uppnått? Vilka beslut har fattats för att balansera kostnaderna för avtalen i nord med kostnaderna för avtalen i syd? Hur bedömer kommissionen den ovannämnda obalansen mellan avtalen i nord och avtalen i syd?

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen är principiellt av den uppfattningen att tredje lands fångstmöjligheter inom ramen för ett fiskeriavtal bör utnyttjas fullt ut och att lämpliga mekanismer för att överföra de inte uttömda eller inte utnyttjade kvoterna bör läggas fast, utan att principen om den relativa stabiliteten därigenom ifrågasätts. Kommissionen vill påpeka att enbart när det gäller avtalet med Grönland, det enda avtal som slutits inom den norra regionen, har det uppstått problem med att det inte utnyttjats.
Men ledamoten Fraga Estévez känner säkert till att varje eventuell överföring av kvoter av en rad medlemsstater betraktas som angrepp på principen om den relativa stabiliteten. Trots alla ansträngningar kunde därför de rättsordningar som existerar inom ramen för gemenskapsrätten, och som principiellt möjliggör en sådan kvotöverföring, ännu inte träda i kraft. Följaktligen anser kommissionen att denna känsliga fråga bara kan behandlas som helhet inom ramen för en bredare, generell granskning av den gemensamma fiskeripolitiken. Denna granskning skall som bekant företas med anledning av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken.
När ni talar om ett missförhållande mellan avtalen med tredje land i den norra hemisfären och dem med tredje land på det södra halvklotet, vill jag göra er uppmärksam på följande situation: Gemenskapen och medlemsstaterna betalar i fråga om avtalet i nord ingen licensavgift eftersom en sådan inte krävs av tredje land i nord, utan dessa avtal är - med undantag för Grönlandavtalet - ömsesidiga avtal - med detta menas alltså fisk gentemot fisk - och har inga som helst effekter på gemenskapens budget.
Tredje land på södra halvklotet däremot begär avgifter av gemenskapen och av redarna. Sådana licensavgifter ingick för övrigt redan i de bilaterala avtalen mellan Spanien och tredje land, innan Spanien gick med i gemenskapen. Ni kan alltså därför förstå att vi inte frivilligt kommer att erbjuda oss att föreskriva licensavgifter även i avtalet med Grönland eller andra stater i nord, om våra fördragsparter inte begär det. Bortsett från detta fiskar också andra företrädare för tredje land i vattnen i dessa stater i nord, och inte heller dessa betalar några licensavgifter. Vi vill naturligtvis undvika en ojämlik behandling mellan våra fiskare och andra fiskare från tredje land som fiskar i samma vatten. Men det skulle inträffa om vi nu från vår sida skulle erbjuda licensavgifter.
En annan skillnad mellan avtalen i nord och dem i syd ligger i att gemenskapens fiskemöjligheter i avtalen i nord uttrycks som total fångstmängd. Det förhåller sig på annat sätt i avtalen i syd. Här uttrycks våra möjligheter direkt i antalet fiskefartyg eller också i antalet licenser. Där erbjuds det alltså möjlighet att i avtalet föreskriva licensavgifter för redarna. Ni ser alltså, att det finns goda anledningar till varför man förfar på olika vis i avtalen i nord och i syd.

Fraga Estévez
Jag har ställt en fråga efter att först ha granskat en rad beslut som ministerrådet fattade 1997 om vissa inriktningar som gavs fiskeavtalen och som, enligt min mening, inte har uppfyllts i Europeiska unionen under denna tid.
Jag skulle bara vilja veta - jag tänker inte gå in i polemik med kommissionären - om man, genom att följa de riktlinjer som gavs avtalet, i nästa förnyelse av fiskeavtalet med Grönland - där alla vet att fiskekvoterna inte används eller i hög grad är outnyttjade - kommer att ge flottor som för närvarande inte har tillgång till detta avtal möjligheten att använda de kvoter som inte används eller som utnyttjas i liten grad.

Fischler
Det har jag ju redan påpekat en gång i mitt svar. Det är faktiskt ett problem att kommissionen principiellt delar er uppfattning, fru Fraga Estévez, att icke utnyttjade kvoter bör göras överförbara. Men vi saknar fortfarande de tillvägagångssätt som skulle göra det möjligt eftersom det här inte finns något motsvarande godkännande från medlemsstaterna. Ni har här nämnt rådet. Därför måste vi övervinna detta problem. Men jag tror inte att lösningen på problemet ligger i att man i ett nytt Grönlandsavtal betalar avgifter för fångstkvoterna och löser problemet på så vis. Det är inte lösningen på problemet. Här måste man göra skillnad. Uppdelning av icke utnyttjade kvoter och en ordning för detta: Ja! Men vi bör inte börja införa licensavgifter där vi inte måste betala för kvoterna. Det anser vi inte är någon mening med.

Talmannen


Hugues Martin
Fråga nr 51 från (H-0195/00):
Angående: Förenlighet mellan exceptionellt exportstöd och gemenskapens lagstiftning Efter stormens svåra härjningar i Västeuropa i december 1999, befinner sig skogsbranschen i en särskilt kritisk situation.
På grund av att man skyndsamt måste ta hand om omkullfallna träd, har den franska regeringen bland annat beslutat om att anslå ett belopp på 50 franska franc per ton för transport av skog som är avsedd för export till unionens medlemsstater.
Gemenskapens konkurrensregler, och i synnerhet skyldigheten att beakta gemenskapspreferensen, förbjuder på goda grunder sådant stöd förutom då det syftar till att avhjälpa en exceptionell situation. Sålunda föreskrivs följande i artikel 87.2 b (f.d. 92.2 b) i EG-fördraget: "Förenlig med den gemensamma marknaden är [...] stöd för att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser".
Är det exportstöd som den franska regeringen avser lämna, förenligt med artikel 92. Om så är fallet, skulle detta stöd kunna utsträckas till skogsexport avsedd för tredje land?
Om så är fallet, vilka kriterier använder kommissionen för att avgöra vilka kvantiteter som kan bli föremål för sådant stöd, under hur lång tid och till vilken kostnad?

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen underrättades för några dagar sedan av de franska myndigheterna om det statliga stöd som Frankrike önskar garantera sin skogsnäring för att avhjälpa de jättelika skador som uppstod på grund av stormarna i december förra året. I meddelandet från de franska myndigheterna räknar man med åtgärder för att underlätta borttransporterandet av virke från de berörda regionerna. I meddelandena finns dock ingenting nämnt om bestämmelseorten för virket och i synnerhet inte huruvida det skall exporteras till andra medlemsstater eller tredje land.
Kommissionen har därför helt logiskt begärt ytterligare information från de franska myndigheterna. Eftersom kommissionen fortfarande inte har fått all denna extra information, kan den därför inte heller redan i dag slutgiltigt yttra sig om huruvida ifrågavarande åtgärder överensstämmer med gemenskapsrätten.

Martin, Hugues
Jag skulle vilja be kommissionären att förtydliga sitt svar. Det är uppenbar att detta stöd redan formellt planerats i gemenskapsländerna. Frågan uppstår snarare för de länder som ligger utanför gemenskapens territorium och kan formuleras på detta sätt: Kommer vi att få möjlighet att erhålla ett undantag i tonnage, i kostnader och i tid när det gäller exporterat trä, med tanke på att denna storm är något fullständigt exceptionellt? Min fråga gällde naturligtvis export utanför unionens gemensamma marknad.

Fischler
För att här göra det helt klart: Virke är enligt gemenskapsrätten en industrivara, och exportstöd, exempelvis så som det föreskrivs för jordbruket, är, helt logiskt, under inga omständigheter tillåtet när det gäller export av virke. Vi kan här bara tillämpa existerande gemenskapsrätt. Denna existerande gemenskapsrätt föreskriver i artikel 87 att man kan kompensera sådana skador - skador, väl att märka - som står i direkt samband med katastrofen. Det betyder alltså att det för det första måste föreligga en skada, och att det för det andra måste påvisas ett direkt samband. Ni måste också överväga följande: Om vi skulle ta hänsyn till en sådan idé - virkespriset är ju inte pressat bara för de franska skogsägarna, utan virkespriset har på grund av katastrofen pressats i sin helhet - då skulle varje medlemsstat kunna komma och säga att de vill ha tillstånd att lämna exportstöd. Det skulle utgöra en klar snedvridning av marknaden.

Talmannen


Werner Langen
Fråga nr 52 från (H-0202/00):
Angående: Förebyggande destillation - höjning av kvoterna Europeiska gemenskapernas kommission har inlett den förebyggande destillationen med 10 miljoner hektoliter för vinproduktionsåret 1999/2000. Anmälningsfristen har förlängts. I några medlemsstater har kvoterna redan överskridits, enligt tillgänglig information.
Anser kommissionen att den kan höja volymen förebyggande destillation från 10 till 15 hektoliter och att den kan tillmötesgå särskilda önskemål från enskilda medlemsstater (exempelvis Tyskland) om högre volymer?

Fischler
Ja, herr talman, kommissionen har erhållit medlemsstaternas meddelanden om förslagen för den förebyggande destillationen den 24 februari. Samma dag föreslogs för förvaltningskommittén för saluföring av vin att man skulle öka mängden för förebyggande destillation från 10 miljoner till 12 miljoner hektoliter. Förvaltningskommittén har också med majoritet förespråkat detta förslag. Därigenom blir det också möjligt att uppfylla alla fördrag som slutits i medlemsstaterna. Det enda undantaget är här Spanien, där procentsatsen godkännanden, om jag får säga så, på grund av det stora antalet framställningar uppgår till 98 i stället för 100 procent. För Tyskland betyder det att den ursprungliga tilldelningen av 148 000 hektoliter kunde höjas till 468 000 hektoliter. Det är den totala mängd som slutits avtal om i Tyskland. Den ändrade förordningen om den förebyggande destillationen kommer med det snaraste att offentliggöras i EGT och ha retroaktiv verkan från och med den 24 februari.

Langen
Herr kommissionär! Finns det hos kommissionen med tanke på den enormt stora vinskörden om 140 miljoner hektoliter och med tanke på organisationen av vinmarknaden, som träder i kraft 2000, ännu några som helst överväganden att under det sista året när denna möjlighet finns utnyttja den obligatoriska destillationen för att avlasta marknaden, eller anser kommissionen inte att det skulle kunna vara ytterligare ett instrument?

Fischler
Herr talman, herr ledamot! För det första tror jag att om vi kan ta hänsyn till alla förslag som ställts från tysk sida och nästan alla förslag från de andra medlemsstaterna, då tycks det mig ändå som om man i stor utsträckning har åstadkommit jämvikt på vinmarknaden. Jag tror att om ni i synnerhet betänker att vi inom den reformerade vinmarknadspolitiken ju ändå tydligt vill tränga tillbaka den obligatoriska destillationen, då bör vi inte ge intrycket att vi nu åter vill vända tillbaka.

Talmannen
Tack så mycket, herr Fischler.
Frågorna nr 53 till 60 kommer att besvaras skriftligt.
Frågor till de Palacio.

Talmannen


Marie Anne Isler
Fråga nr 61 från (H-0156/00):
Angående: Nyöppnande av järnvägsförbindelsen Oloron-Canfranc Kommissionen har i spansk press (den 9 februari 2000, nyhetsbyrån EFE) sagt att den är medveten om att en järnvägsförbindelse genom centrala Pyrenéerna behövs och att den spanska regeringen gärna skulle se att järnvägsförbindelsen Oloron-Canfranc (Vallée d'Aspe) på franska sidan öppnades igen. Kommissionen intygade också att den, om de två staterna kom överens, skulle stödja införlivandet av den här förbindelsen i det transeuropeiska näten under nästa genomgång av riktlinjerna för detta nät.
Men är Europeiska kommissionens uppgift ändå inte först och främst att uppmuntra dessa två medlemsstater att främja transporter på järnväg och att försöka övertala dem att komma överens om ett nyöppnande av den här förbindelsen? Vilka åtgärder ämnar kommissionen nu vidta för att påskynda ingåendet av den här överenskommelsen?

De Palacio
När det gäller er fråga om nyöppnande av järnvägsförbindelsen Oloron-Canfranc, är det nödvändigt att studera alternativ på land eller till sjöss som kan lätta på trafikstockningarna i de två ändarna av Pyrenéerna, både i öst och i väst.
I dessa två ändar av Pyrenéerna har vi en mättnadssituation, eftersom de är de enda verkliga landförbindelserna av någon större kapacitet mellan iberiska halvön och övriga europeiska kontinenten.
Från kommissionens sida har vi varit positiva till en undersökning om en ny järnvägsförbindelse i de centrala delarna av Pyrenéerna, och vi har stött flera initiativ i regionen genom att bevilja stöd till flera olika undersökningar för att studera möjligheterna.
Dessutom har - som ni mycket väl känner till - Spanien och Frankrike skapat ett trafikobservatorium för att söka den bästa lösningen på det problem som nu finns.
I vilket fall som helst ligger slutbeslutet i denna fråga på medlemsstaterna. I de transeuropeiska näten kan vi inte föra in något som inte har stöd hos medlemsstaterna.
Under tiden vill jag säga att kommissionen kommer att beakta resultaten av arbetet i trafikobservatoriet i Pyrenéerna när vi gör en översyn av de transeuropeiska näten, en översyn vi hoppas är färdig innan augusti.

Isler Béguin
Tack fru kommissionär, men det jag skulle ha velat veta är vad kommissionen gör för att medlemsstaterna verkligen skall inrätta ett järnvägsnät i Somportdalen. Arbete pågår i dag när det gäller vägarna. Man kan därför ställa sig frågande till framtiden.
För egen del fruktar jag att man skall inrätta ett helt litet turisttåg för att kanske göra några miljöpartister nöjda och då stannar det vid det.
Men studier har verkligen gjorts, exempelvis Gretab för att bara nämna en, som visar att en järnvägsförbindelse Somport-Pau-Canfranc-Jaca skulle kunna göra det möjligt för lika mycket tung trafik att passera som i dag passerar i Mont-Blanc-tunneln. Vad vi därför önskar, och som jag skulle ha velat veta, efter förslagen från Lamoureux inom ramen för utskottet för transporter, som sade att Europeiska unionen verkligen skulle prioritera järnvägstransport, det är vad ni verkligen tänker göra för att även medlemsstaterna skall prioritera detta?

De Palacio
Fru Isler Béguin! Jag vill svara att vi försöker övertyga medlemsstaterna i de samtal vi för när det gäller de åsikter som förs fram i olika frågor och de undersökningar vi får.
Men när det gäller järnvägsförbindelsen Oloron-Canfranc har vi otvivelaktigt, som ni vet, svårigheter med en av de två gränsstaterna
Det är helt klart att skapandet av förbindelser genom de stora bergskedjorna i Europeiska unionen innebär problem. Kommissionen gav därför 1999 stöd till en studie för undersökning av varuflödet i landtrafik och varuutbyten i känsliga områden, i synnerhet Pyrenéerna och Alperna eftersom problemen där är ganska likartade.
Jag vill säga att vi dessutom avser att lägga fram ett meddelande i frågan - om Pyrenéerna och om Alperna - före utgången av året, med konkreta förslag.
Men naturligtvis måste de konkreta förslagen godtas av alla medlemsstater.
Jag vill också säga att slutsatserna om att man i denna studie som vi genomför också kommer att ta hänsyn till översynen av riktlinjerna för det transeuropeiska nätet, och dessutom att Interreg 2-programmet har bekostat även genomförandet av allmänna studier om det lämpliga och det möjliga med en framtida förbindelse genom de centrala Pyrenéerna, anpassad för tunga godstransporter.
Med detta sagt, ärade ledamöter, och som jag har gjort mycket klart några gånger här, anser jag att vi måste göra enorma ansträngningar för att utveckla godstransporter på järnväg.
Vi befinner oss inför krav som givetvis inte kommer att kunna lösas genom en ökad vägtrafik och vi behöver studera ett bättre användande av en infrastruktur på järnväg, som både är ett lämpligare alternativ ur miljösynpunkt, och dessutom gör det möjligt att använda redan befintlig infrastruktur.
Vid andra fall, som i just det vi talar om, måste vi få i gång infrastrukturen, men vi är naturligtvis beredda att prata med länderna - detta sker också - för att försöka få en acceptans av ett projekt av denna typ, som gör det möjligt att skapa en överfart i de centrala delarna, från de båda gränsstaterna.

Knörr Borràs
Fru vice ordförande i kommissionen! Jag skulle vilja veta om det är riktigt att det är ett land som sätter upp svårigheter, vilket land det handlar om och vilka sorts svårigheter det handlar om. Kan ni också precisera, eftersom ni har nämnt det, när kommissionens meddelande om Alperna-Pyrenéerna-rapporten kommer att vara tillgänglig?

De Palacio
. (ES) Eftersom ni ställer frågan kan jag säga att det land som har opponerat sig är Frankrike.
Det är uppenbart att de som har det största intresset av projektet är länderna på Pyreneiska halvön. Detta berör inte enbart gränslandet Spanien, utan påverkar också Portugals vägtrafik, med tanke på den mur som Pyrenéerna innebär.
Det meddelandet främst tar upp angående de känsliga områdena är hur man skall kombinera två krav: de miljömässiga kraven för såväl Pyrenéerna som Alperna och behovet att möjliggöra rörligheten för varor och personer.
Vi avser att lägga fram meddelandet före årets utgång, som jag redan har sagt, vi tänker också analysera både speciella särdrag för dessa känsliga områden, och specifika lösningar vad gäller lämplig infrastruktur, finansiering, användning och säkerhet. För det finns också säkerhetsfaktorer när det gäller användning av stora tunnlar, vilka också är viktiga.

Talmannen


Ewa Hedkvist Petersen
Fråga nr 62 från (H-0163/00):
Angående: Maximigränser för alkoholhalt i trafiken Kommissionen har sedan 1988 förespråkat gemenskapslagstiftning beträffande maximigränser för alkohol i trafiken. År 1997 uttalade kommissionen att detta är nödvändigt för att minska antalet döda och öka trafiksäkerheten.
Idag varierar tillåten alkoholhalt kraftigt i Europa, från 0,2 promille i Sverige till, i vissa länder, 0,8 promille. Erfarenheterna från Sverige är mycket goda. Trafiksäkerheten främjas av en låg tillåten alkoholgräns.
EU lagstiftar idag för att främja rörligheten och trafiksäkerheten. Varför är kommissionen ovillig att lägga fram ett förslag om maximalt tillåtna alkoholhalter i trafiken, trots att detta skulle minska antalet döda?

De Palacio
. (ES) Som alla vet ligger ett överdrivet alkoholintag bakom en stor del av trafikolyckorna på våra vägar. Därför har Europeiska unionen stött, och kommissionen har sett det som viktigt, en allmän maximigräns för alkoholhalten i medlemsstaterna, just för att se till att inte lämpliga gränser överskrids.
Kommissionen anser att den lämpliga maximigränsen ligger på omkring 0,5 promille, och att man i vissa fall, när det gäller till exempel nya förare, skulle vi kunna överväga en sänkning av denna gräns, åtminstone under en period, och göra den ännu strängare.
Vi måste emellertid precisera att, även om kommissionen kommer att formulera denna typ av kriterier, kommer den att göra det genom den rekommenderade formeln. Vi anser att vi, med tanke på subsidiaritetsprincipen, inte bör föreslå ett direktiv för fastställande av en alkoholgräns utan att vi gör en rekommendation till medlemsstaterna i denna riktning.

Hedkvist Petersen
Alkohol är den näst största hälsofaran i EU enligt en rapport om hälsa från en högnivågrupp. Alkohol är också den största bidragande orsaken till olyckor på europeiska vägar, och en mycket viktig bidragande orsak till de allvarliga olyckorna. Jag tycker det är väldigt bra att även kommissionen anser att alkoholhalten måste hållas på en låg nivå i trafiken. Säkerhet och alkohol går nämligen inte ihop.
Vi vet av erfarenheterna från de länder som har en låg maximigräns att detta är ett sätt att reducera antalet döda och antalet allvarliga olyckor. Jag skulle även vilja ställa en följdfråga till kommissionären: Varför skulle det vara omöjligt att utfärda ett direktiv på detta område, när de flesta länder nu har en maximigräns på 0,5 promille, och enbart ett fåtal har en gräns som överstiger 0,5 promille?

De Palacio
. (ES) Som ni mycket riktigt påpekar uppgår dödssiffrorna på de europeiska vägarna, i samband med alkoholkonsumtion, till 10 000 människor per år.
De flesta länder har en gräns på 0,5 promille. Promillegränsen på 0,8 promille gäller i Irland, Luxemburg, Italien och Förenade kungariket, och lägre än 0,5 promille finns endast i Sverige.
Vi kommer att lägga fram ett meddelande om vägsäkerhet, som parlamentet snart kommer att få, och rekommendera en maximigräns på 0,5 promille. Vi tycker att vi skall begränsa lagstiftningen till de fall där det är absolut nödvändigt att lagstifta.
Eftersom det är ett litet fåtal länder som har högre gränser än 0,5 promille tror vi att denna rekommendation kommer att vara tillräcklig för att dessa länder skall harmonisera sin egen lagstiftning. Vi tror att subsidiariteten och rekommendationen kommer att räcka för att alkoholgränsen i de olika länderna skall kunna fastställas till 0,5 promille eller lägre.

Taylor
Eftersom vi talar om alkoholmängder i blod, undrar jag om kommissionsledamoten i sin rekommendation också kommer att titta på den mer omfattande narkotikafrågan? Detta är en viktig fråga som ofta utelämnas när vi talar om bilkörning. Kommer detta någonsin att tas med i rekommendationen?

De Palacio
. (ES) Problemet handlar om att drogerna klart försämrar förarnas reaktionsförmåga.
Svårigheten drogerna innebär för oss är att medan bruket av droger i vissa länder till och med kan dömas enligt strafflagen, är det inte så i andra länder, och vi kan, på grund av dessa olika situationer och sätt att hantera frågan, inte för tillfället göra några framsteg på detta område.
Det är dock en fråga som oroar mig, liksom det oroar er, och jag skulle vilja se om det är möjligt att fortsätta framåt inom nya handlingsområden och särskilt på de nya politiska gemenskapsområdena.
Slutligen skall det tilläggas att när det gäller droger är kontrollen svårare, eftersom kontrollsystemen inte är så automatiska eller omedelbara som vid alkoholmätningar.

Talmannen


Reinhold Messner
Fråga nr 63 från (H-0164/00):
Angående: Järnvägssträckan Verona-München Sedan flera år tillbaka diskuteras projektet med en gränsöverskridande järnväg Verona-München. Trafiken på sträckan Verona-München ökar men endast en tredjedel av den nuvarande järnvägslinjens kapacitet utnyttjas. Lösningen på en minskning av de luftföroreningar och det buller som förorsakas av den internationella vägtransporten (T.I.R.) kommer att vara att föra över all tung transittrafik på räls. För att detta skall vara möjligt måste man höja vägavgifterna på motorvägarna för godstransport och erbjuda en snabb och välfungerande järnvägslinje. Om det blir fråga om ett nybygge är det nödvändigt att undersöka vilken lösning som får minst miljökonsekvens. Eftersom det rör sig om en infrastruktur som är avsedd att vara i hundratals år, måste man finna den bästa lösningen. Det verkar som om kommissionen stöder projektet med en bastunnel genom Brenner.
Av vilken anledning har kommissionen inte för avsikt att återigen granska ingenjörerna Trojers och Kauers alternativa projekt ATT3? Har kommissionen undersökt vilka miljökonsekvenser de olika projekten för järnvägsförbindelsen Verona-München kommer att få? Kan kommissionen finansiera ytterligare en studie i fråga om transporterna genom Brenner?

De Palacio
Projektet med en järnvägslinje mellan München och Verona, som avtalades mellan de italienska, österrikiska och tyska regeringarna redan 1994, ingår i det transeuropeiska transportnätet och innebär byggandet av ett höghastighetsnät för kombinerade godstransporter.
I princip följer linjen till stor del den nuvarande sträckningen. Förslaget om ATT 3, väl känd av kommissionen, avviker från den fastställda sträckningen i riktlinjerna för transeuropeiska transportnätet.
Jag måste säga att förberedelserna och konstruktionen hela tiden har baserats på de överenskomna sträckningarna, och att gå ifrån den inledande planen skulle innebära att utvecklingen av själva projektet skulle försenas ännu mer.
Kommissionen har förutom förslaget om ATT 3, som ni är intresserad av, fått en rad alternativa förslag, och anser utifrån tekniska, ekonomiska och miljömässiga bedömningar i de medlemsstater som berörs, att det så kallade bastunnelalternativet, det som genomförs, har en rad fördelar framför andra alternativa sträckningar.
Jag måste också säga att en viktig del av det ekonomiska stöd som redan har beviljats är direkt kopplat till projektets miljöaspekter, och vi kommer att fortsätta att stödja Brennerprojektet ekonomiskt och särskilt, den tekniska utformningen av bastunneldelen som är på gång att inledas.
Naturligtvis är miljökonsekvenserna i alla dessa projekt, med hänsyn till områdets känslighet, som jag sade nyss när vi talade om Pyrenéerna, en av de viktigaste faktorerna när det konkreta projektet skall beslutas och i övervakningen av detsamma.

Messner
Herr talman! Jag ber om att man i detta sammanhang bara överväger att ett höghastighetståg naturligtvis på grund av bullret innebär en stor belastning överallt där det inte går under berget, och jag ber kommissionsledamoten att betänka följande: Varför är det inte möjligt att med en bastunnel genom Brenner - vilken som helst - åstadkomma den lösning som på sikt skulle komma till rätta med problemet mellan München och Verona? Det skulle nämligen vara möjligt att utan stora problem leda in hela den tunga genomfartstrafiken på järnvägen och in i berget och därigenom lösa problemet för gott. Vi behöver bara ett förbud mot tung transittrafik. Sedan skulle motorvägen via Brenner, som nu är överbelastad, och där vi också får en del problem av socialpolitisk natur, avlastas respektive vara fri för persontrafik och för den lokala tunga trafiken.

De Palacio
För att bland annat förbjuda de tunga transporterna, måste vi först och främst ha en alternativ väg för de tunga transporterna.
I verkligheten finns det ingen sådan i dag. Det första vi måste göra är alltså att utveckla de aktuella vägarna på ett lämpligt sätt.
Allt detta hör givetvis samman med vårt samhälle och dess utvecklingen. Men jag tror inte heller att det går att begränsa denna utveckling, vilket inte betyder att vi skall avstå från alla nödvändiga ansträngningar för att utvecklingen sker på ett så respektfullt sätt som möjligt för miljön, med minsta möjliga negativa miljökonsekvenser, särskilt i känsliga områden som Alperna eller Pyrenéerna.

Ebner
Herr talman! Jag vill uttryckligen tacka kommissionsledamoten för den stora finkänslighet som hon hittills har visat när det gäller trafiken via Brenner och bastunneln genom Brenner och framför allt också för det upprepade konstaterandet att man måste ta särskild hänsyn till miljön här.
Jag vill påpeka att alternativprojektet ATT3 - här vill jag tacka kommissionär Kinnock och generaldirektör Coleman - redan har granskats utförligt och intensivt av kommissionen under de senaste två åren, vilket jag också har fått en skriftlig rapport om.
Jag vill också tillfoga att följande formulering står i kollegan Messners fråga: "Om det blir fråga om ett nybygge är det nödvändigt att undersöka vilken lösning som får minst miljökonsekvenser." Det är fullkomligt oförståeligt för mig att man här kräver av kommissionen att miljöförenligheten här skall vara så låg som någonsin är möjligt. Här handlar det om befolkningen i ett känsligt område, och den måste skyddas. Om detta nu också kommer från De grönas sida, är det desto mer oförståeligt och bör av denna anledning också avvisas.

De Palacio
. (ES) Just Brennerprojektet är ett bland 14 projekt för transeuropeiska transportförbindelser, och kommissionen kommer givetvis att fortsätta att stödja projektet, även om det i slutändan är medlemsstaterna som måste genomföra det.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Då frågestunden med frågor till kommissionen är över, kommer frågorna nr 64 till 114 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19,25 och återupptogs kl. 21.00.)

Tilldelning av miljömärke
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0054/2000) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (C5-0223/1999 - 1996/0312(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke.

Schnellhardt
. (DE) Herr talman! Ni har redan sagt att det är den andra behandlingen av direktivet för tilldelning av miljömärket. Det europeiska miljömärket är, det måste man säga, ett barn av den inre marknaden. Dess funktion är - på sätt och vis som ett svar på de ökande gränsöverskridande varuströmmarna - att märka de produkter och tjänster som är mycket miljövänliga.
Det tjänar därför å ena sidan till att ge en gränsöverskridande information för konsumenterna, och å andra sidan gäller det att utveckla ett medvetande inom industrin och hos medborgarna för att skapa och inse miljöpolitiska sammanhang. Just när det gäller de dagliga inköpen är detta av stor betydelse.
Jag anser att det knappast behöver diskuteras att det är förnuftigt med ett europeiskt märke som är lämpligt för den inre marknaden. Men från en bra idé till ett klokt genomförande av den är det ofta en lång väg.
Det gäller också här beträffande miljömärket. Det mest utmärkande för märket är tyvärr i dag framför allt att det är så gott som okänt i de flesta länder. Jag tror att bara en liten minoritet av medborgarna någonsin har fått syn på det. Inom ramen för min föredragning lade jag alltså den största tyngdpunkten vid de fullkomligt otillräckliga förberedelserna för märket.
Vilka är de svaga punkterna i den hittillsvarande förordningen om miljömärket som har lett till dagens otillfredsställande situation? Jag tror att ett huvudproblem ligger i märkets kostnadsstruktur. Den granskning som företagets produkter måste genomgå för att erhålla märket, är långa och kostnadskrävande. Vi kräver därför att man redan när granskningskriterierna ställs upp siktar på så låga kostnader som möjligt. Att detta inte får missförstås som någon kvalitativ urvattning av kontrollkriterierna, är självklart.
Förutom kostnaderna för granskningen är också de löpande avgifterna betydande, som skall erläggas till det europeiska miljömärkningssystemet. Även på denna punkt räknar vi med en minskning av kostnaderna för små och medelstora företag, företag från utvecklingsländer liksom företag som arbetar inom andra områden med europeisk eller internationell miljölagstiftning. Här kan nämnas exempelvis EMAS och ISO 14001.
Förutom en minskning av kostnaderna för bestämda företag räknar man i betänkandet med en maximiavgift. Med detta agerande följer vi exemplet från nästan alla nationella märkningssystem, där man också har ett liknande tak. Målet för denna ansats är att göra märkningssystemet intressantare även för de stora tillverkarna av konsumtionsvaror och för tjänsteleverantörerna. Det handlar inte om en gåva till de stora multinationella företagen, som det ibland kritiskt sägs - det vill jag här helt klart säga - utan om ett viktigt steg för att äntligen ge märket en bred effekt.
Dessutom måste vi vara på det klara med att vi utan en viss initial finansiering av det europeiska märket inte kan vinna någon terräng. Detta bidrag anser jag att vi bör ta på oss.
Ytterligare en viktig punkt i denna andra behandling utgör regleringen av förhållandet mellan det nationella miljömärket och det europeiska märket. I den första behandlingen krävde vi fortfarande att de nationella märkena skulle avskaffas stegvis till förmån för miljömärket; det är inte utan anledning som vi har gått ifrån denna ståndpunkt. I vissa länder är nationella märken väl etablerade och erkända i samhället. Det gäller exempelvis för den nordiska svanen i Skandinavien och den blåa ängeln i Tyskland.
Jag anser att det vore paradoxalt och inte i subsidiaritetens anda om man avskaffade detta beprövade märke till förmån för ett europeiskt märke som ännu inte är etablerat. Nej, vi bör försöka på annat sätt. Vi måste se till att man samordnar en parallell förekomst av nationella och europeiska märken. I detta sammanhang är den arbetsplan som föreskrivs i den gemensamma ståndpunkten - som vi har kompletterat på några punkter, men jag tror att de också kommer att bifallas - av stor betydelse.
Förordningen om miljömärket utgör en balansgång mellan ekonomiska och ekologiska intressen. Exempelvis vill den ena gruppen framför allt genomföra stränga miljökriterier, medan den andra snarare sneglar på märkets marknadsföringsaspekt. Båda grupperna har dock en sak gemensam: De vill att miljömärket skall bli framgångsrikt. Jag tror att vi med denna förordning, så som den kommer att beslutas om i dag, har funnit en bra kompromiss mellan alla deltagande gruppers intressen. Jag är övertygad om att också rådet kommer att låna sitt öra åt de konstruktiva förslagen från vår kammare och att de kommer att ge större framgång åt det europeiska miljömärket.

Flemming
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! I går ansåg en talare i denna kammare att globaliseringen av ekonomin inte är någon definitiv nödvändighet, utan följden av vissa multinationella företags onda gärningar. Först tyckte jag att denna anmärkning var rörande, men den är naturligtvis farlig och vilseledande. Ty ingenting som vi i dag gör inom den ekonomiska politiken eller miljöpolitiken i Europa kan betraktas isolerat från en eventuell global utveckling. Och det gäller naturligtvis även tilldelningen av ett miljömärke i Europeiska unionen.
WTO:s strandade förhandlingar i Seattle gjorde oss ändå uppmärksamma på hur svårt det är för Europa att göra sig förstått i tredje land med sina socialpolitiska och miljöpolitiska normer. Om vi i dag enas om en ny tilldelning av ett europeiskt miljömärke, måste vi redan nu betänka att det ju också kommer att innebära en oerhörd signal till tredje land, att det kommer att finnas på våra produkter i utvecklingsländerna, och att det naturligtvis också kommer att och kan tas efter.
Miljömärket skall och bör ge signal om en hel rad viktiga miljöpolitiska idéer till tredje land. Man kan vid produktionen av vissa produktgrupper minska de negativa miljöeffekterna. Gemensamma mål i fråga om miljövänlig konsumtion bör främjas, och de måste vara förenliga med motsvarande internationella normer.
Globaliseringen av ekonomin kommer i framtiden att göra det möjligt för utvecklingsländerna att ta del av de rika ländernas välstånd. Men en sak måste stå klar redan från början - och den föreliggande gemensamma ståndpunkten klargör det också: Samma regler måste gälla för alla stater. Om produktionsanläggningarna i ett land måste motsvara kriterierna för miljömärket, så gäller det för alla produktionsanläggningar, där denna produkt tillverkas. Om vi uppnår detta, då har vi globaliserat en viktig miljöpolitisk tanke.

Müller, Rosemarie
Herr talman! Mina damer och herrar! Vi har ännu inte gett upp målet med det gemensamma europeiska märket. Så förstår jag i alla fall den gemensamma ståndpunkten. Ty hittills lider miljömärket av bristande acceptans. Med ett arbetsprogram som föreskriver en samordning med de nationella märkena, kan acceptansen höjas.
Vårt förslag i utskottet - automatisk tilldelning av miljömärket till produkter och tjänster som redan har tilldelats nationella märken och klarar av kriterierna för det europeiska märket - har tyvärr inte fått någon majoritet. Det hade inneburit en chans att snabbare och bättre sprida det europeiska märket. En viktig sak är att ta med de icke-statliga organisationerna. Det är absolut nödvändigt att sakkunskap och tillgodoseende av konsumentintressena ingår i tilldelningsprocessen. Kvaliteten på de ekologiska och konsumentrelevanta vittnesmålen om miljömärket kan bara vinna på det.
Med våra ändringsförslag vill vi stärka deltagandet från organisationerna. Beträffande avgiftsfrågan: Det är önskvärt att det införs ett kostnadstäckande system. Därför är det inte riktigt om vi redan nu föreskriver maximiavgifter, eftersom det är överilat att fastställa dem när man inte känner till de faktiska kostnaderna. Här motsäger jag Schnellhardt, därför att jag anser att det uppstår kostnader också i samband med de kända nationella märkena, men att leverantörerna trots detta förvärvar dessa märken. Det är däremot riktigt att kostnaderna måste minskas för små och medelstora företag och produkter från utvecklingsländer.
Totalt sett måste vi lyckas med att etablera det europeiska märket i de länder som inte har något eget märke. Ty om det gemensamma märket för närvarande har någon funktion så är det att fylla de luckor som finns i spridningen av miljömärket i Europa. Den inslagna vägen är riktig, men något erkänt gemensamt europeiskt märke finns ännu inte i sikte, och det krävs stora ansträngningar.
(Applåder)

Schörling
Herr talman! Det här förslaget förstärker, förbättrar och skärper det frivilliga miljömärkningssystemet som har funnits i EU sedan 1992, och som tyvärr inte har blivit så framgångsrikt som man hade hoppats. Vi vet från Svanen i de nordiska länderna och från Blå Ängeln i Tyskland att miljömärkning av produkter är ett väldigt betydelsefullt och kraftfullt instrument för att få konsumenterna att ändra sitt köpbeteende och handla miljövänligt. Det är ju det som vi alla vill, nämligen att kunna handla miljövänligt för att kunna påverka producenter och samhällsutvecklingen till förmån för fler ekologiskt hållbara produkter och tjänster.
Jag tycker att rådets ståndpunkt är relativt bra. Jag är även nöjd med ändringsförslagen från utskottet och från Schnellhardt. Jag anser dock att det krävs vissa förstärkningar. Det gäller framförallt konsument- och miljögruppernas roll, och samexistensen av olika miljömärkningssystem. De som argumenterar för att man bara skall ha ett miljömärkningssystem tror jag gör ett stort misstag. Jag är alldeles övertygad om att där det finns ett väl fungerande miljömärkningssystem så kommer också EU-blomman att kunna introduceras mycket lättare och mycket fortare. Det gäller att få konsumenten att titta efter och att välja miljömärkta varor. Har man en gång ändrat köpbeteendet är det väldigt enkelt. Nyckeln till framgång ligger i väldigt hög utsträckning hos den opinion och den trovärdighet som miljögrupperna och konsumentgrupperna utgör. Får dessa bli involverade på ett riktigt sätt så kommer denna utveckling också att gå väldigt mycket fortare.
Herr talman! Om ni skulle tillåta mig att komma med en ordningsfråga ...

Sjöstedt
Herr talman! Det förslag som vi nu debatterar om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke har ändrats på ett väsentligt sätt sedan kommissionens ursprungliga förslag. Det har också ändrats kraftigt jämfört med Europaparlamentets första behandling. Glädjande nog är i stort sett alla dessa förändringar förbättringar. Vi anser i GUE/NGL-gruppen att vi har fått relativt gott gehör för de synpunkter som vi hade redan vid den första behandlingen.
För oss har följande principer varit viktiga när vi har bedömt förslaget under resans gång: För det första skall detta gemensamma miljömärke inte få hindra eller ersätta nationella miljömärken, som idag faktiskt fungerar betydligt bättre än vad EU-blomman gör, både om man ser till antal märkta produkter och till hur väl kända de är hos konsumenterna. Det är därför speciellt viktigt att tanken på att förbjuda nationella miljömärken har strukits. Jag tror också det är viktigt att inse att inget hindrar att parallella miljömärken existerar. I Skandinavien, som kanske har det bäst fungerande miljömärkningssystemet idag, finns det redan nu flera miljömärken som fungerar relativt väl vid sidan av varandra, och som kompletterar varandra.
För det andra vill vi att miljörörelsen skall ha ett avgörande inflytande både över tilldelningen av märken och kriterierna för att få dem. Detta skulle, enligt vår erfarenhet, ge märkena högre trovärdighet. Dessutom fungerar detta system utmärkt där det har införts. Vi är därför speciellt glada över att tanken på en mer kommersiell organisation har övergetts. Jag tycker också att det är bra att man har avskaffat tanken på ett graderat miljömärke. Det är lättare att bara ha en blomma. Ett graderat system, som man hade från början, skulle sannolikt skapa mer bekymmer än det skulle bidra med information. Vi är också nöjda med att förslaget skall omfatta tjänstesektorn.
Sammantaget tycker vi att den gemensamma ståndpunkten och de ändringsförslag som ingivits, inklusive ändringsförslagen från GUE/NGL-gruppen, gör detta till ett ganska bra betänkande.

Goodwill
Herr talman! När jag nyligen besökte min svägerska, såg jag att hon hade en flaska med "miljövänligt" flytande diskmedel. När jag gratulerade henne till detta såg hon ganska skyldig ut och erkände att den gröna flaskan numera innehöll vanligt diskmedel, eftersom den alternativa produkten inte bara var dyrare, utan krävde fyrdubbel dosering - och inte ens då blev disken ren. Genom att återfylla flaskan kunde hon både diska på ett effektivt sätt och imponera på miljömedvetna vänner. Sensmoralen i denna historia är naturligtvis den att om miljövänliga produkter skall kunna konkurrera på marknaden för vanliga produkter, måste de i princip vara lika effektiva som de alternativa produkterna. Först då kan dessa produkter flytta över från den nischmarknad som redan finns, till den vanliga marknaden. Miljömärkningen bör inte förknippas med dålig prestanda.
Den tyska blåa ängeln och den nordiska svanen har visat vägen på miljömärkningsområdet. Att skrota dessa framgångsrika system just nu, skulle vara samma sak som att kasta ut barnet med badvattnet. På lång sikt kan jag se förtjänsterna med den gemensamma europeiska miljömärkningen, men denna får inte påtvingas de som redan tillämpar befintliga system. Ett gemensamt system har fördelar för näringslivet: T.ex. bara en registreringsavgift och kontroll, standardiserade förpackningar och fördelar för konsumenterna som inte blir förvirrade av en överväldigande mängd olika märken.
Miljömärkningen håller på att flyttas från skogsprodukter och rengöringsmedel till datorer och hushållsmaskiner, men varför sätta en gräns där? Man skulle kunna registrera tjänster som turism och rena skatter. Dessutom skulle grupper av småföretagare möjligen kunna samarbeta och registrera tillsammans.
I Förenade kungariket finns en blomstrande sektor för etiska ekonomiska tjänster, som erbjuder sparande och pensioner som investeras ur ett grönt perspektiv. Dessa bör inte bara komma ifråga för miljömärkning, utan också tillåtas att sälja sina produkter utan hinder inom EU på en gemensam marknad för ekonomiska tjänster.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Först vill jag förstås tacka Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, i synnerhet de två föredragandena Schnellhardt och Poggiolini, för det mycket konstruktiva arbete som utförts vid revideringen av förordningen om miljömärkning.
Förslaget till ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke syftar huvudsakligen till att göra programmet mer effektivt, mer öppet och att förbättra de metoder som används. Detta skulle göra det mer attraktivt för både tillverkare, distributörer och konsumenter. Förslaget ger i synnerhet större ansvar åt de behöriga organen för miljömärkning och olika intressegrupper när det gäller att fastställa ekologiska kriterier. Kommissionen anser att dessa mål kommer att uppfyllas tack vare samarbetet med, och intresset från, Europaparlamentet och rådet.
Jag anser att förhållandet mellan gemenskapens miljömärkning och de nationella miljömärkningsprogrammen definieras på ett tydligare och bättre sätt i det aktuella förslaget. Förslaget stärker också intressenternas roll och deltagande. Det gäller i synnerhet de miljöorgan som ägnar sig åt miljömärkning och olika intressegrupper. Deras deltagande är avgörande för att det här frivilliga instrumentet skall gynnas och spridas på rätt sätt. Detta är ett av de få europeiska instrument som faktiskt kommer att kunna spela en nyckelroll för att stödja hållbar konsumtion.
Vad gäller ändringsförslagen från Europaparlamentet anser kommissionen att de bidragit till att förbättra genomgången av förordningen. När det gäller ändringsförslagen 1, 4 och 8, i vilka det föreslås aktiv medverkan från miljöorganisationer och konsumentorganisationer, delar kommissionen uppfattningen att deras stöd och medverkan är av grundläggande betydelse för att miljömärkningen skall bli balanserad och trovärdig. Vi kan därför godta dessa ändringsförslag.
I fråga om ändringsförslagen 2, 3 och 7 som avser vissa aspekter av samarbete och samordning med nationella miljömärkningsprogram är kommissionen övertygad om att gemensamma stödjande aktiviteter är viktiga, i synnerhet för att göra gemenskapens miljömärkning mera känd. Vi kan därför godta också dessa ändringsförslag. I ändringsförslag 5 föreslås fyra sätt för att göra avgiftsstrukturen mer flexibel och lättare för dem som ansöker om att bli accepterade. Kommissionen stödjer detta övergripande mål. Trots allt är ju miljömärkningen frivillig, och avgifterna får inte vara så höga att de som gör störst insatser för miljön förhindras att ansöka om miljömärket. Ändringsförslag 6 rör reduceringar i avgifter för små och medelstora företag, samt utvecklingsländer och understryker att dessa skall vara märkbara. Kommissionen kan stödja även detta ändringsförslag. Sammanfattningsvis kan kommissionen därför godta samtliga ändringsförslag.

Schörling
Herr talman! Jag ville tidigare i slutet av mitt föregående tal resa en ordningsfråga som jag skulle vilja uppmärksamma talmannen och presidiet på. Inför omröstningen i morgon måste det klargöras att vissa ändringsförslag i detta betänkande inte finns översatta. De finns bara på engelska. Det gäller till exempel ändringsförslagen 7 och 8. Dessa finns bara på engelska, vilket är helt oacceptabelt. Skall vi kunna rösta om detta betänkande, måste dessa ändringsförslag åtminstone läsas upp innan de går till omröstning.
Det var en första punkt. Den andra handlar om till exempel arbetsplanen för miljömässig strategi...
(Talmannen avbröt talaren)

Talmannen
Tack så mycket för att ni klargjorde inställningen rörande ändringsförslagen. Tjänstemännen håller på att ta itu detta, och jag hoppas att de blir klara i god tid i morgon. Vi kan inte låta debatten fortsätta, eftersom tiden är knapp. Tack så mycket för ert bidrag, fru kommissionär
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förbränning av avfall
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0056/2000) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (C5-0274/1999 - 1998/0289(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om förbränning av avfall.

Lund
På de utdelade ändringsförslagen 36 och 37 har jag noterats som medförslagsställare. Jag upptäckte detta i går kväll och meddelade GD 1 detta i förmiddags. GD 1 erkände att det skett ett misstag vid översättningstjänsten. Jag bad om att få detta rättat. Detta accepterade inte GD 1. Man sade att man inte hade tillräckligt med tid. Jag måste säga att jag tycker att detta är helt oacceptabelt. Man har haft mer än tolv timmar på sig att rätta till det ifrågavarande ändringsförslaget. Jag tycker att det är mycket tråkigt att det delats ut till allmänheten med en felaktig notering av vem det är som förslagsställare. Det handlar alltså om ändringsförslag 36 och 37, som jag inte varit med om att lägga fram.

Talmannen
Tack så mycket för att ni påpekade detta. Vi skall försöka se till att få detta rättat till i morgon.

Blokland
. (NL) Herr talman, fru kommissionär! Först och främst vill jag tacka kollegerna för det goda samarbetet. Härigenom har vi tillsammans kunnat lägga fram olika ändringsförslag, och vi har kunnat nå samförstånd i ett antal frågor. Jag tänker på kompromissen om direktivets tillämpningsområde. Dessutom vill jag tacka Europeiska kommissionen för tillhandahållandet av information och teknisk rådgivning, vilket varit till mycket stor hjälp.
I ett civiliserat samhälle är det självklart att avfall skall hanteras på ett bra, miljöansvarigt sätt. Inom Europeiska gemenskapen kommer detta att ske alltmer genom förbränning av avfall med energiåtervinning. Det är självklart att denna process kräver en god bevakning av utsläppen av farliga ämnen. När vi har kunnat uppnå att framför allt farligt avfall och organiskt avfall inte längre dumpas för att motverka negativa effekter för miljön bör förbränning naturligtvis ge miljöfördelar. Genom att skärpa utsläppsnormerna uppnåddes i första behandlingen en jämvikt mellan det som är möjligt om ungefär fem till sju år och det som är nödvändigt ur miljösynpunkt.
De utsläppsgränsvärden som nu föreslås av utskottet för miljö är en rimlig kompromiss. Det måste i sammanhanget påpekas att vissa medlemsstater redan uppfyller strängare krav. Det är viktigt att föreskriva goda miljönormer, men det säger inte allt om efterlevnaden av dessa miljönormer. Till efterlevnad hör en adekvat kontroll och därtill hör en god övervakning. Föreställ er att vi nu fastställer mycket goda normer för utsläpp av farliga ämnen, som dioxiner, men att vi å andra sidan öppnar dörren för att klara oss undan allehanda förpliktelser med avseende på övervakning. Vi löper då risken att vi på det hela taget inte gör några framsteg och inte förbättrar luftkvaliteten.
Vid sidan av detta måste vi också förebygga att det efter lång tid visar sig att det uppträder skadliga effekter för hälsan av den enkla anledningen att utsläppet av skadliga ämnen inte har mätts. Vi kan inte ta på vårt ansvar att sjukdomar uppträder, cancer eller blodsjukdomar, som vi inte har förebyggt på grund av att utsläppet av skadliga ämnen från avfallsförbränningsanläggningar inte behövde mätas.
Med rätta har bland andra kollega Florenz pekat på att tydliga regler för mätningar är mycket viktiga. Jag förväntar mig därför att vi tillsammans kommer att aktivt verka för en god övervakning.
Vad direktivets tillämpningsområde beträffar noterar jag glädjande nog att vi genom ett gott inbördes samarbete kommit fram till en godtagbar formulering. Vi måste dock vara medvetna om att vi härigenom irrat iväg en bra bit jämför med första behandlingen med tanke på att endast obehandlat trä betraktades som godtagbart undantag då.
Vad definitionen av samförbränningsanläggning beträffar har det tyvärr inte gått att komma överens i förväg. Efter många diskussioner med olika kolleger och Europeiska kommissionen har vi med ändringsförslag 43 hittat en enklare lösning som möjligen kan vara godtagbar. När avfall används som tillskottsråvara, som till exempel vid återvinning av glas, faller ifrågavarande process utanför direktivet. Om endast en del av avfallet används som tillskottsråvara, då faller denna process inom direktivet.
Vad energiåtervinning beträffar vill jag peka på att Europaparlamentet i november förra året antog en resolution om integrering av miljön i energipolitiken, där vi krävde särskild uppmärksamhet för tillämpning och utveckling av de bästa metoderna för energiåtervinning. Utskottet för miljö rekommenderar därför återvinning av energi genom kraftvärme även vid förbränning av avfall.
Miljöutskottet har krävt mätning av ammoniak. Av misstag är dock normerna för ammoniak inte tillämpliga för alla installationer. Jag har av konsekvensskäl därför föreslagit en ammoniaknorm för cementugnar och för vanliga avfallsförbränningsanläggningar.
Vad den kontinuerliga stickprovstagningen av dioxin beträffar visar det sig att denna mycket väl är möjlig. Till följd av dioxinkrisen i Belgien har man där börjat med en sådan mätteknik. Under loppet av en månad tas ett kumulativt prov. Efter denna månad mäts detta prov, och resultatet ger en god bild av den mängd dioxin som har släppts ut under den gångna månaden. Det står klart att detta är en bättre övervakning än att mäta två gånger per år vid en slumpmässig tidpunkt. Enligt experter ger detta ingen kostnadsförhöjning, eftersom mätningen av kumulativa prover är mycket billigare. Investeringen i apparatur för kontinuerlig stickprovstagning betalar således sig själv på några år.
Under första behandlingen förbättrades kommissionens förslag väsentligt med brett stöd. Då väcktes förväntningar hos medborgarna. Jag skulle med eftertryck vilja uppmana kollegerna att infria dessa förväntningar. En konsekvent linje från Europaparlamentets sida kommer att vara positiv för medborgarnas förtroende, särskilt för de medborgare som bor i närheten av anläggningar som förbränner eller samförbränner avfall.

Grossetête
Herr talman, fru kommissionär! Vi är inte nöjda med det här direktivet eftersom det medför att två texter om dels förbränning av farligt avfall och dels icke-farligt avfall slås samman. Det ställer till problem för flera steg i förbränningen: mottagning av avfallet, bearbetning och hantering.
Man kan därför fråga sig vad denna sammanslagning tjänar till. Svaret finner vi i betänkandet från Blockland som oförsonligt motsätter sig industrin med samförbränning. Emellertid, och här ligger paradoxen, föredraganden är samtidigt positiv till att blanda farligt och ofarligt avfall. Var finns då framstegen för miljön?
Vår grupps önskan är inte att gynna den ena eller andra typen av industri, eftersom båda två är mycket användbara för den europeiska avfallshanteringen. Man måste ta hänsyn till varje medlemsstats tillämpningar genom att behålla den industriella balans som finns och se hur vi bäst kan skydda miljön.
Det är vad som föreslås i den gemensamma ståndpunkten. Prioritering skall ges till utsläppsgränsvärden för de mest skadliga substanserna: kväveoxider, dioxiner, furaner. I den gemensamma ståndpunkten föreslås för övrigt för år 2007 ett utsläppsgränsvärde för kväveoxider vid förbränning av farligt avfall, vilket inte finns för närvarande. För dioxiner och furaner har gränsvärden för utsläpp gjorts obligatoriska för allt avfall. Fram till nu fanns de enbart för icke-farligt avfall. Det är därför beklagligt att Blockland i betänkandet föreslår orealistiska lösningar, när man vet att ett stort antal direktiv om avfallshantering ännu inte tillämpas eller tillämpas dåligt av medlemsstaterna.
Om man strävar efter att gå alltför långt blir man i stället kontraproduktiv. Att vilja se över gränsvärdena för utsläpp i detta direktiv vart tredje år, är fullständigt orealistiskt när man betänker de tunga investeringar som industrin måste genomföra. Industrin behöver juridisk säkerhet och rimliga tidsfrister.
Det problem vi i verkligheten ställs inför är att vi i Europa inte har någon bra definition på vad avfall är. Det föreligger därför oupphörligt förvirring så snart man skall se över en text om avfall, eller så snart man skall lämna nya förslag.
Fru kommissionär! Vi måste därför snarast fullständigt reformera avfallshanteringen i Europa.

Lund
Herr talman! Jag vill gärna börja med att gratulera Blokland till detta betänkande. Vi vet att avfallsförbränning är ett mycket komplicerat och mycket tekniskt område, men jag tycker att man gjort ett anmärkningsvärt arbete i samband med detta betänkande. I motsats till Grossetête anser jag att den gemensamma ståndpunkten och Bloklands betänkande kommer att ge ytterligare ett mycket viktigt miljömässigt bidrag i samband med förbränning av avfall, antingen vi avser farligt eller ofarligt avfall. Jag tror att vi härigenom får ett bra instrument till att förebygga och begränsa miljöskador i samband med avfallsförbränning, och vi får ett bra instrument till att förebygga och begränsa de hälsorisker som det är tal om här, för oss som människor. Och det finns också en del bra medel som tas i bruk. Jag vill absolut stödja kravet på att det utarbetas en faktisk avfallsplanering med sortering av avfall, att vi alltså får förbränning av avfall sammanlänkat med EU:s samlade avfallslagstiftning och får förbränningsproblemet inplacerat korrekt i avfallshierarkin. Jag tycker också att det är bra att man nu får mycket precist angivet vilka anläggningar som omfattas av dessa bestämmelser, och vilka avfallstyper som därmed också är undantagna från bestämmelserna. Om den mycket komplicerade frågan rörande definitionen av kombinerade förbränningsanläggningar, inklusive cementfabriker, som ju fört en ganska aggressiv lobbyverksamhet i samband med behandlingen av denna fråga, vill jag säga att jag tycker att vi kan stödja ändringsförslag 43, som jag anser vara en bra precisering av den gemensamma ståndpunkten.
Slutligen den helt centrala frågan om fastställande av gränsvärden för utsläpp i luft och vatten - antingen vi talar om tungmetaller eller damm, ammoniak, dioxin, svaveldioxid eller andra farliga ämnen. Jag tycker att man här har kommit fram till vissa försvarliga nivåer, och det har skapats en rimlig balans mellan de faktiska förbränningsanläggningarna och de kombinerade anläggningarna; en balans som jag hoppas kommer att hålla även under omröstningen i morgon här i kammaren. Och igen, i motsats till Grossetête, vill jag säga att jag tycker att de nivåer man fastställt för utsläppen är realistiska. De är tekniskt möjliga och det är rent faktiskt så att de tillämpas i en del medlemsstater. Man ger t.o.m. de befintliga anläggningar som inte uppfyller kraven i dag ganska många år för att anpassas till de nya krav som fastställs här. Så jag hoppas att vi i och med omröstningen i morgon kan ge vårt bidrag till en lösning av de miljö- och hälsomässiga problemen vid avfallsförbränning, så att de ofattbara mängder avfall vi genererar varje dag inte resulterar i större skador på miljön eller i hälsoproblem, än vad som är nödvändigt.

Paulsen
Herr talman! Blokland har utfört ett enormt jobb! Detta ämne är mer än invecklat. Dessutom har lobbyisterna varit osannolika. Att det fanns så många som brydde sig om sopor i Europa kunde jag aldrig tro. Man skulle kunna tro att det var om guld och inte om sopor de talade. Det kanske bådar gott för framtiden att det håller på att växa fram en återvinningsindustri med sådan finansiell och personell kompetens och kraft.
Självklart måste EU skapa ett hållbart system för att skydda luft, mark och vatten. Det är ett gemensamt engagemang, ett gemensamt ansvar. Det är också klart att detta skall regleras på unionsnivå. Men är unionsnivån den rätta nivån att göra så detaljerade tekniska beskrivningar som man försöker göra i detta direktiv? Borde det inte hellre vara så att man fattade beslut om tillåtna utsläppsnivåer för olika ämnen, om mätningssystemen, om hur mätningarna skall ske, och att man därefter använder subsidiaritetsprincipen? Det finns nämligen en enorm skillnad i sättet att hantera sopor, sättet att samförbränna sopor med stora mängder biobränsle, mellan norra Skandinavien, där också transportvägarna är långa, och de tätbefolkade områdena i Centraleuropa, där det, bokstavligen, mer rör sig om ett renhållningsproblem, mer om sopförbränning, än det till exempel handlar om att generera kraftvärme. Jag skulle gärna vilja att vi vid något tillfälle, dock inte nu, debatterade möjligheterna att skapa en ramlagstiftning på detta område.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag vill också gratulera Blokland till hans betänkande, som kommer att fastställa EU-omfattande standarder för förbränning, inklusive, för första gången, utsläppsstandarder för dioxiner och furaner; detta borde leda fram till större konkurrens mellan olika metoder för bortskaffande av avfall, och som ett resultat hjälpa till med att få ett slut på transporter av farligt avfall i Europa, på jakt efter de billigaste avfallshanteringsföretagen.
I och med den beräknade ökningen av förbränning, är det nödvändigt att den övergripande gemenskapslagstiftningen om bortskaffande av avfall och om luftkvalitet är konsekvent och heltäckande. Vi måste titta på den totala hierarkin. Förbränningen kan öka om en hårdare kontroll sker av markdeponering, men det går inte hand i hand med återvinning och miljövänliga metoder för bortskaffande av avfall. Att bygga nya förbränningsanläggningar är ett kostsamt och långsiktigt projekt som i sin tur måste ge en långsiktig avkastning för investerarna, så det ligger i deras intresse att fortsätta avfallsförbränningen. Detta innebär att det finns en risk för överkapacitet, som kommer att leda till att man främjar avfallsförbränning av vinstmässiga skäl, i stället för att uppmuntra till en minskning, återvinning och säker hantering av avfallet, vilket är vårt mål.
Detta parlament måste skydda hälsan och livskvaliteten för de som vi företräder. Det finns inga säkra tröskelvärden för dioxinutsläpp och det forskas om effekterna av mikropartiklar på hälsan och miljön. Vi måste alltså se till att det ofta sker tester och kontroller, att regelbunden och detaljerad information finns tillgänglig för allmänheten och att man vidtar faktiska åtgärder mot överträdelser av bestämmelserna.
Att mäta utsläppen två gånger per år kan ge en tidig fingervisning om vad som händer vid en förbränningsanläggning och i den luft som lokalbefolkningen andas in. Att mäta en gång vartannat år skulle inte åstadkomma detta. Vi måste alltså fastställa högsta möjliga standarder och inte göra undantag som kommer att försvaga denna mycket viktiga lagstiftning.

Meijer
Herr talman! Avfallsprodukter blir man inte av med genom att dumpa dem i havet eller att skjuta ut dem i rymden och inte heller genom att bränna upp dem. De kommer alltid tillbaka, och ofta i en ännu skadligare form. Förbränning kan bidra till sjukdomar, luftförorening, klimatförändring och ökning av havsytan. För närvarande förbränns mycket avfall, men då verkligen inte i de därför avsedda dyra anläggningarna med rökgasrening. Dessa anläggningar moderniseras inte längre. Det förekommer till och med att de stängs om det visar sig vara billigare att samförbränna avfall hos cementindustrin och i elcentraler. Därför är det viktigt att förbränningen är lika dyr överallt och uppfyller samma höga miljökrav överallt. Det finns många frågor där vänstern och högern inom och utom detta parlament har berättigade och förståeliga meningsskiljaktigheter, för de företräder motsatta intressen och synsätt hos olika grupper i vårt samhälle. I fråga om detta ämne borde det vara annorlunda. Alla, fattiga såväl som rika, måste kunna andas, hålla sig friska och torra om fötterna. Det är bara ett hänsynslöst kortsiktigt tänkande och jakten på snabba vinster som kan förklara att det fortfarande görs försök att försvaga detta direktiv. Sådana ändringsförslag reducerar direktivet till spelregler för giftblandare och syndaflodsanstiftare. Gruppen enade vänstern stöder därför Bloklands förslag och hoppas på att destruktiva ändringsförslag kommer att dras tillbaka eller förkastas.

Hyland
Herr talman! Avfallshanteringen är numera mycket viktig för att kunna uppnå de högsta standarderna för miljöskyddet. Tyvärr bidrar konsumtionssamhället till en allt större mängd inhemskt avfall, och det finns också en växande oro när det gäller industriavfall.
Lyckligtvis finns numera en medvetenhet bland medborgarna om betydelsen av att skydda den naturliga miljön, och jag anser att det sociala och ekonomiska klimatet främjar uppfyllandet av detta mål. Under tidigare debatter hänvisade jag till behovet av att minska avfallsmängden: Här har livsmedels- och konsumentvaruproducenterna en viktig roll, särskilt rörande förpackningar i olika former och betydelsen av att använda produkter som går att återvinna, vilket jag naturligtvis helst vill se.
Vi är alla medvetna om behovet av att det sker en minskning av den avfallsmängd som nu deponeras i marken, och man måste göra allt för att hitta mer miljövänliga alternativ. Jag menar att vi under den närmaste framtiden inte fullständigt kan sluta med markdeponering, men vi måste inte bara ständigt minska den mängd material som deponeras i marken, utan också vara mer selektiva när det gäller de material vi gör oss av med.
Samtidigt som förbränning ofta drabbas av negativa omdömen, och de senaste planeringsbesluten i Irland har verkligen aktualiserat den avgörande frågan om var förbränningsanläggningarna skall placeras, är det svårt att se ett fullständigt program för bortskaffande av avfall som inte innehåller förbränning, särskilt när det rör giftigt avfall; och i detta avseende måste man se till att hitta placeringsställen där anläggningen inte kommer att få skadliga konsekvenser för den naturliga miljön.
Herr talman! Låt mig till sist säga att det är tydligt att vi behöver fler upplysande debatter för att dämpa medborgarnas oro rörande hälsoeffekterna av förbränning, vilket är en fråga som undersökts genom omfattande forskning i olika medlemsstater och genom erfarenheter från de toppmoderna anläggningar som nu används i hela Europa.

Liese
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med tacka föredraganden för hans arbete. Föreliggande rekommendation för den andra behandlingen är en mycket viktig lagstiftande handling för miljön, men också för ekonomin i Europeiska unionen. Detta ser vi på de många brev som vi får från miljöorganisationer, men också från näringslivet, framför allt naturligtvis cementindustrin, men också från många andra, exempelvis träförädlingsindustrin, pappersindustrin, metallindustrin etc. Jag tror att vi bör betrakta båda argumenten som viktiga: både dem som kommer från miljöorganisationerna och dem som kommer från industrin, eftersom även industrin har argumenterat inte enbart ekonomisk-politiskt, utan absolut även miljöpolitiskt. Det bör vi ta på allvar.
Alla ändringsförslag, som kan vara välmenta med tanke på miljön, innebär kanske inte till sin slutliga effekt någon förbättring av den nuvarande situationen. Jag tror att man kan se det tydligt av vissa ändringsförslag som lagts fram i utskottet beträffande samförbränning, och som nu också har lagts fram som förslag för kammaren. Om man begränsar samförbränningen så garanteras det ju inte därigenom att man i grund och botten uppnår det som vi vill, miljöpolitiskt sett. Vi vill ju framför allt också spara in på de fossila bränslena. Om man här helt enkelt sätter upp felaktiga hinder, kommer vi heller inte att uppnå det rätta miljöpolitiska målet.
Därför avvisar vår grupp de ändringsförslag som på nytt inlämnats av Blokland, De gröna med flera. Men jag tror att det nog finns några ändringsförslag som beslutats om i utskottet, som man med gott samvete kan införliva för att förbättra den gemensamma ståndpunkten. Jag har exempelvis i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor lämnat in ett förslag som rör kväveoxider vid samförbränning, vilka åtminstone för nya anläggningar är något mer ambitiösa än rådets idéer. Jag tror att det är realistiskt, och litet förstulet säger också den berörda industrin det. Därför bör vi här absolut vara något mer offensiva. Jag tror alltså att vi är på rätt väg om vi godtar mycket av det som beslutats om i utskottet, men absolut inte något därutöver.

Bowe
Herr talman! För ovanlighetens skull uttalar jag mig inte på den socialdemokratiska gruppens vägnar i kväll, främst därför att jag har några särskilt starka åsikter rörande detta direktiv. Jag anser att Blokland utarbetat fel betänkande, vid fel tidpunkt och av felaktiga skäl.
Det är inte så länge sedan vi tog upp denna fråga och utarbetade en grupp bestämmelser som var lämpliga vid tillfället och som Blokland var nöjd med och inte klagade på. I och med sin uppgift har Blokland utarbetat en nytt och reviderat betänkande som sannerligen går utöver allt annat vi tidigare gjort. Vi kan inte säga att allt är felaktigt. Det finns faktiskt många förnuftiga förslag som lagts fram på områden där tekniken gör det möjligt att göra framsteg. Men uppriktigt sagt kan vi inte förvänta oss, nu när vi redan gett industrin en grupp bestämmelser för bara ett eller ett par års sedan som de skall genomföra, att ge dem en helt ny grupp bestämmelser så snabbt. Vi måste förstå att det kommer att ta tid att genomföra detta betänkande.
Blokland har också på många sätt gått längre än syftet med den uppgift han blev tilldelad. Framför allt är detta förslags räckvidd mycket mer omfattande än räckvidden hos tidigare direktiv och innefattar rent rättsligt många processer som kräver en separat lagstiftning och som måste regleras separat, eftersom de i sig själva är annorlunda än den enkla förbränningsprocessen.
Om man skall uttala sig vänligt om detta direktiv, kan man beskriva det som delvis bra - ett halvdant arbete. Olyckligtvis kommer detta att ge miljöpolitiken ett dåligt rykte. Vi bör inte ständigt anta nya bestämmelser om förbränningsanläggningar. Vi bör först och främst hitta vägar för att undvika förbränning. Parlamentets syfte med sin strategi för avfallshantering är inte att ständigt anta hårdare bestämmelser för de befintliga förbränningsanläggningarna, utan det är att förändra avfallshanteringens roll, att förändra typen av avfallshantering. Det skulle vara mycket bättre om vi under de kommande åren koncentrerade våra initiativ på återvinning, återanvändning och andra metoder för att minska avfallsberget. Om vi inte gör det, kommer vi snart att få tillbaka problemet igen.

Davies
Herr talman! Jag håller verkligen med Bowe och stöder hans slutsatser. Även om man genom den gemensamma ståndpunkten fastställer stränga kontroller för tillåtna utsläpp från avfallsförbränningsanläggningar, vet jag att närhelst man lägger fram förslag om att bygga en sådan anläggning i mitt hemland, protesterar folk; de misstror operatörens påståenden och till viss grad kan jag förstå dem. Jag och många av mina kolleger kommer alltså att stödja de flesta av Bloklands ändringsförslag, eftersom vi vill ha högsta möjliga standarder. Jag tycker inte att det är några problem om dessa skulle vara svåra att uppnå rent tekniskt - inga problem alls, eftersom Förenade kungariket har en pinsam historia som det land som har den lägsta återvinningsgraden hos hushållen i Europeiska unionen och stort utrymme för förbättringar. Många av oss tror att vilken regering som helst i Europa kommer att främja byggandet av anläggningar för avfallsförbränning som ett alternativ till att främja alternativen. Det skulle handla om att "kasta det i lågorna" och försöka att glömma bort det, vilket jag tycker är ett felaktigt förhållningssätt. Vi måste koncentrera oss på att minska avfallsmängden, återvinna det som finns kvar och låta förbränningsugnarna utgöra den sista utvägen.

McKenna
Herr talman! Jag vill också tacka Blokland för hans betänkande, genom vilket han försöker att förbättra kommissionens förslag, och författarna till de övriga ändringsförslagen, genom vilka man också försöker att göra detta. Men förbränning måste ses som sista utvägen och - vilket redan nämnts - vi måste framför allt sträva efter avfallsreducering, återanvändning och återvinning. Jag ställer mig bara litet frågande inför Bowes uttalande om behovet av att reducera, återvinna och återanvända avfall. Kommer hans ståndpunkt att vara densamma när han debatterar förpackningsdirektivet? Det kommer att bli intressant att se om han står fast vid sina principer.
Det enda förbränning gör, som Evans sade, är att främja behovet av ännu mer avfall. Det kommer inte att bli ekonomiskt livskraftigt om man inte har tillräckligt mycket avfall för att hålla igång förbränningsanläggningarna. Vi måste också komma ihåg att avfallet inte bara försvinner. Det omvandlas till dioxiner och även giftig aska - vad skall man göra med den? I Irland har en del operatörer föreslagit att man skall använda den i byggnadsmaterial. Vilka långsiktiga effekter får detta? I Irland har vi, oavsett vad min kollega Hyland har sagt, en motbjudande historia när det rör avfallshantering. Hos oss används markdeponering väldigt ofta i jämförelse med de flesta andra europeiska länderna. Det verkar nu som om regeringen övergår från markdeponering till förbränning, och det presenteras som det gröna alternativet. De säger: "Vi förvandlar avfall till energi - är det inte underbart?", när de faktiskt försöker att lura allmänheten att tro att detta är något som är sunt rent ekologiskt. Domstolsbeslutet i Irland som gick emot placerandet av en förbränningsanläggning inom ett jordbruksområde, var oerhört viktigt. Det är mycket viktigt att vi gör det rätta, att vi först och främst tittar på avfallshantering. Den regering som föreslår ett införande av förbränning i stället för markdeponering, är fullständigt vilseledd. Vi måste titta på de grundläggande orsakerna till varför avfallet över huvud taget finns.

Seppänen
Herr talman! I ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor betonar man generellt miljöskyddets höga nivå och därför är många av dessa ändringsförslag godtagbara. I olika länder finns emellertid olika slags infrastrukturer för avfallshantering och avfallsförbränning, och därför är inte samma bestämmelser i verkligheten likadana för alla. I Finland och i några andra länder har sorteringen av avfall i närheten av deras källa utvecklats långt. Således bränner vi inte blandat avfall som man i somliga länder gör. Förbränning av blandat avfall är dålig miljöpolitik. Sorterade avfall kan man effektivt bränna genom så kallad samförbränning tillsammans med andra bränslen. I utskottets för miljö ändringsförslag kopplar man omotiverat samman förbränning av blandat avfall och samförbränning. Detta kan via indirekta ekonomiska effekter sänka nivån för miljöskyddet i länder där man sorterar avfall. Därför skall man inte godkänna ändringsförslag 14, 17, 18 och 27. Till sist påpekar jag att cementindustrilobbyn skall inte ges bättre konkurrensläge än de egentliga anläggningarna för förbränning av riskavfall.

Jackson
Herr talman! Jag håller med både Grossetête och Paulsen och - vilket är ganska oroväckande för oss båda - Bowe. Men jag vill särskilt ta upp en fråga, i samband med att jag nämner ordet oroväckande, som har aktualiserats i Förenade kungariket genom företrädare för jordbrukssektorn under de senaste dagarna. En rad ledamöter av Europaparlamentet har kontaktas av dessa företrädare, som var mycket oroliga att förbränningsdirektivet skulle vara tillämpligt på alla förbränningsanläggningar som finns placerade inom jordbruk i Förenade kungariket. Man säger att det finns tusentals sådana, och den fullständiga effekten av att tillämpa de kontroller som fastställs i direktivet skulle bli att skjuta till kostnaderna som uppgår till uppskattningsvis 200 000 pund sterling för att få varje förbränningsanläggning att fungera. Vanligen bränns i dessa ugnar djuravfall från jordbrukssektorn och tomma behållare för bekämpningsmedel. Ugnarna klarar av mindre än 50 kg i timmen. Båda processerna uppfyller kriterierna för bästa möjliga miljöalternativ och godtas av miljöinspektörer i Förenade kungariket.
Inga undantag har föreslagits för dessa i enlighet med artikel 2.2 och avstängningen av förbränningsanläggningar som ett resultat av ikraftträdandet av direktivet skulle skapa enorma kostnadsproblem och problem med att bli av med djuravfall för jordbrukarna i Förenade kungariket.
Min fråga till kommissionären, som jag hoppas att hon kan svara på när hon kommer, är denna: Eftersom vi inte föreslagit ett undantag som tar hänsyn till dessa förbränningsanläggningar som finns placerade på jordbruken, är detta första gången Europeiska kommissionen har hört talas om detta problem? Har man fått någon information från brittiska ministrar? Kan kommissionären uttala sig om när en möjlighet för granskning av direktivet för ett införande av dessa undantag - om man antar att parlamentet någonsin godkänner dem - kan ske, och känns det som om ett sådant undantag för djuravfall och förbränning av tomma behållare för bekämpningsmedel sannolikt skulle godtas?
Jag har informerat kommissionären om dessa frågor.

Myller
Herr talman! Avfallshanteringen och hela avfallspolitiken bildar en allt viktigare del av EU:s miljöpolitik. Om vi skall kunna handla förnuftigt och rätt måste vi hålla i minnet det som man redan talat om här, nämligen den hierarkiska ordningen i fråga om avfall, förebyggandet av avfall, återvinning, energiutvinning genom förbränning och den slutgiltiga behandlingen. Kommissionens förslag motsvarar inte till alla delar den här tanken, där utgår man snarare ifrån att allt får och kan brännas. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor tillade vid andra behandlingen till den gemensamma ståndpunkten nödvändiga ändringsförslag som främjar avfallshierarkin, och jag hoppas att dessa synpunkter också kommer att godkännas i omröstningen i morgon. Jag hoppas också att få stöd åt förslaget att underlätta förbränningen av pappars- och massaindustrins avfall på produktionsplatsen, vilket vann bred anslutning i utskottet. Detta avfall är en viktig energikälla inte bara för själva produktionsanläggningen utan också för det omgivande samhället.
Eftersom avfallshierarkin genomförs på mycket olika sätt i olika medlemsstater och man förbränner i de flesta länder både farligt och ofarligt avfall i samma förbränningskammare behövs synnerligen stränga regler. I de länder där man genomfört avfallsåtervinningen på ett tillfredsställande sätt, såsom i Finland, och där man vet vad man bränner och var, förbättras inte situationen i miljön med hjälp av strängare krav på mätningar utan den kan tvärtom försämras eftersom avfallsförbränningen förhindras i små förbränningsanläggningar och transportsträckorna blir längre. För att minska luftföroreningar vore det dock nödvändigt att bara medge undantag från de stränga normerna när den som förbränner avfallet verkligen kan bevisa att det inte blir större utsläpp i luften än vad tillståndsvillkoren föreskriver.

Pohjamo
Herr talman! Syftet med direktivet om avfallsförbränning är bra, men i förberedelserna har man enligt min mening gått alltför långt in i detaljerna. Jag är framför allt bekymrad över den så kallade samförbränningen av avfall. Sorterat kommunalt avfall och bland annat fiberhaltigt slam från skogsindustrins processer är bra tillskottsbränsle till andra bränslen i många värmeverk. I förslaget kräver man dock kontinuerliga, dyra, delvis omöjliga och med tanke på miljön onödiga mätningar hos anläggningar som bedriver ofarlig samförbränning. Slutresultatet går stick i stäv mot de ursprungliga målsättningarna: man tvingas köra ofarligt sorterat avfall, som är användbart bränsle för värmeverk, till en soptipp där det ökar metanutsläpp, eller man tvingas köra hundratals kilometer långa miljöförstörande transporter till stora förbränningsanläggningar.
Betänkandet innehåller flera problematiska ändringsförslag. Man borde enligt min mening skicka ärendet tillbaka till utskottet eller huvudsakligen hålla sig till rådets gemensamma ståndpunkt.

Alyssandrakis
Herr talman, kolleger! De ansträngningar som görs för att fastställa gränsvärden för de förorenande ämnen som härrör från avfallsförbränning liksom konkreta kontrollförfaranden är positiva. Vi kan inte tillåta att föroreningarna förflyttas från luften till vattnen och marken. Med direktivet tas positiva steg i denna riktning.
Trots allt detta finns de problem som är förenade med sopförbränning kvar, eftersom det i själva förbränningsprocessen produceras nya giftiga ämnen, bland annat även dioxiner. Detta gäller i särskilt hög grad för hushållsavfall, som före förbränning innehåller försumbara mängder giftiga ämnen. Att vi behandlar farligt och icke-farligt avfall tillsammans gör följaktligen problemet mycket större. Dessutom är kostnaderna för att bygga och driva förbränningsanläggningar fortfarande många gånger högre än kostnaderna för att bygga och driva anläggningar för mekanisk återvinning och miljösäker deponering. Kort sagt, med det lagstiftningsförslag som diskuteras löser vi inte de problem som är förenade med sopförbränning som metod för att ta hand om avfallet.

Korhola
Herr talman! Jag tackar Blokland för detta betänkande, han har haft en mycket svår uppgift. Det är krävande att utarbeta miljölagar för hela Europa, ty förhållandena varierar kraftigt mellan medlemsstaterna. Själv kommer jag från ett land där man redan tidigare valt en linje som förvånansvärt noga motsvarar EU:s avfallsstrategi. I Finland har man bara redan hunnit etablera en helt fungerande praxis, som ni i kväll hört. Därför är det tråkigt att se att samma mekanismer som är nödvändiga för att ledsaga länder som skött sina avfallsfrågor sämre tvingar länder som kommit längre att ta några steg bakåt. Så borde det inte vara. Kollegan Paulsen har rätt: just här skulle det vara nödvändigt att följa subsidiaritetsprincipen.
När man på ett inkonsekvent sätt ställer mycket strängare utsläppskrav på avfallsbränsle än på andra bränslen slutar man att använda bränslen som klassas som avfall. Det finns inget alternativt sätt att använda brännbara avfallspartier utan de placeras på soptippar. Det ökar metangasbildning som sker när organiskt avfall ruttnar och förstärker drivhuseffekten. Detta gäller i synnerhet förbränningen av det ofarliga slam som uppkommer vid pappers- och massaproduktion. Det är således viktigt att parlamentet härvidlag förbättrar direktivförslaget enligt utskottets ändringsförslag 4.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor godkände några sådana förslag som, om de genomförs, skulle försvåra den ekologiskt motiverade samförbränningen. Bland annat kräver man att gränsvärdet för utsläpp för samförbränningens egentliga bränsle - alltså inte för avfallet - skall vara samma som vid förbränning av avfall, även om EU:s lagstiftning tillåter större utsläpp när man bränner samma ämne i kraftvärmeverk. Det andra exemplet är kravet på kontinuerliga mätningar av ammoniakhalten i rökgaserna. Det ökar mätningskostnader utan att ge miljöfördelar, ty kravet på mätningar gäller inte bara de anläggningar där ammoniakutsläpp i allmänhet kan uppstå. Investeringar som inte ger mervärde med tanke på miljön avräknas från investeringar som gynnar miljön.

Caudron
Herr talman, herr föredragande, kära kolleger! Avfallshantering är en komplex uppgift. Debatten har visat det på nytt och lobbyingverksamheten är mycket omfattande.
Det är anledningen till att jag godtar Europeiska unionens attityd med en allmän strategi för denna stora utmaning när det gäller miljö och hälsa. Jag har alltid personligen oroats över att man i samma lagstiftning behandlar förbränning av farligt och icke-farligt avfall, och jag uttalade mig redan vid den första behandlingen om denna punkt. En majoritet beslutade i riktning mot samförbränning. Jag tror att i dag måste vi kämpa för att förhindra att gränsvärdena för utsläpp beträffande farligt avfall försvagas.
Volymen avfall som skall förbrännas kommer att öka avsevärt. Man talar om 31 miljoner ton för 1990, det borde närma sig 60 miljoner ton i år och förbränningen ger upphov till utsläpp av mycket farliga substanser i luften och marken, det har alla påpekat.
Debatten kommer att handla om samförbränning. Jag tror att normen på högst 40 procent är för hög, men jag vill framför allt, om en stund, betona det faktum att en generell samförbränning av farligt avfall riskerar att leda till att vi finner oss i produktionen av sådant avfall, och risken är särskilt stor att vi i morgon får höra att investeringar gjorts för att bygga anläggningar för samförbränning, som nu måste bli lönsamma, vilket i sin tur kommer att öka transportvolymen av farligt gods, med alla de risker det medför.
Sammanfattningsvis, och för att avsluta, vill jag säga, samtidigt som jag erinrar om att vi måste straffa brotten och kanske hjälpa de gemenskaper som anpassar sina förbränningsanläggningar för hushållsavfall till normerna, att vi måste betona att vår prioritering är och måste förbli att förebygga detta avfall och återvinna så stor del som möjligt av det.

Müller, Emilia Franziska
Herr talman, mina damer och herrar! Att skaffa undan avfall på ett miljömedvetet sätt och utnyttja det för energiproduktion med hjälp av nyaste teknik är tidsenligt och förnuftigt, det vet vi alla. Direktivet om förbränning av avfall innehåller viktiga riktlinjer för att införa bindande höga miljönormer inom hela Europeiska unionen, vilka i vissa medlemsstater redan gällt i många år. Och det är viktigt och nödvändigt.
Målsättningen med detta direktiv är att fastslå utsläppsgränsvärden, som garanterar en oskadlig och miljövänlig förbränning av farligt och ofarligt avfall i förbrännings- och samförbränningsanläggningar och därvid inte utgör någon risk för människors hälsa. Människorna har i dag blivit känsliga och är rädda för att luften skall bli bemängd med skadliga ämnen, och de är rädda för de sjukdomar som detta kan förorsaka, och därför måste politiken också skapa mycket klara ramvillkor för att begränsa risken.
Ändå måste man säga att Blokland föreslår vissa bestämmelser och stringenta villkor för direktivet som går långt utöver målet. Villkoren för drift av förbränningsanläggningar, så som de föreslås i ändringsförslag 11, leder inte till målet och är inte heller genomförbara, utan helt enkelt överflödiga. Inom vetenskap och praktik har man redan länge bestridit att en sådan åtgärd skulle förhindra stora utsläpp av väteklorid och dioxiner. I praktiken skulle ändringsförslag 11 också betyda att många halogenhaltiga ämnen, exempelvis även PVC, som ofta förekommer i blandat kommunalt avfall, skulle uteslutas från förbränning i sopförbränningsanläggningar.
Ytterligare en punkt är att se till att direktivet inte skapar några skyddade marknader. Industrier som i sin produktionsprocess använder samförbränningsanläggningar har redan i många år framgångsrikt bemödat sig om höga normer för luftrening i förbränningen. Många av företagen är också hänvisade till att använda avfall för att upprätthålla konkurrenskraften och arbetstillfällena. Miljonbelopp har därvid redan satsats på åtgärder för att minska energin. Jag anser att vi bör ta hänsyn till dessa ansträngningar...
(Talmannen avbröt talaren.)

Goodwill
Herr talman! Jag vill ta upp två korta frågor som mycket väl kan bli relevanta om detta går till förlikning, vilket jag misstänker kommer att ske. Den första är direktivets konsekvenser för den befintliga förbränningsindustri som är specialiserad på giftigt avfall. Dessa förbränningsanläggningar måste följa strängare standarder än anläggningarna för samförbränning. Det som oroar mig är att det högeligen värmealstrande avfallet kommer att vara som gjort för samförbränning och att detta i sin tur kommer att driva upp kostnaderna för de specialiserade giftavfallsugnarna, vilket kommer att innebära att de i många fall faktiskt måste köpa bränsle för att uppnå de höga temperaturer som krävs för att förstöra ämnen som dioxin. Vi behöver verkligen de specialiserade giftavfallsugnarna. För tillfället finns det bara tre stycken i Förenade kungariket. Om det fanns ännu färre anläggningar skulle det innebära att farligt avfall mycket väl kanske måste transporteras långa sträckor, vilket inte är godtagbart både av politiska och praktiska miljöskäl, och det skulle också driva upp kostnaderna för förbränning av detta giftiga avfall.
För det andra skulle jag vilja understryka dr Jacksons slutsats. Jag kommer från den region i Förenade kungariket där det finns flest grisar. Traditionellt har man gjort sig av med döda djur genom att begrava dem på jordbruksfastigheten, men i och med dessa mycket stora enheter är detta helt enkelt inte ett praktiskt sätt att skaffa bort djuren, så många enheter har installerat sina egna förbränningsugnar - små ugnar som klarar mindre än 50 kg i timmen. Om inte dessa ugnar används, kanske folk måste återgå till att begrava djuren.
Jag tror att denna förvirring beror på ett missförstånd mellan miljödepartementet och jordbruksministeriet i Förenade kungariket, som trodde att det bara fanns sextio förbränningsanläggningar av denna typ när det i stället finns tusentals. Detta problem berör också jakthundskennlar som utfordrar hundarna med självdöda djur och som gör sig av med slaktavfall, och det berör också husdjurskrematorier, bisarrt nog, även om jag förstår att krematorier för människor inte berörs, eftersom döda människor inte klassificeras som avfall.
Kan jag be er att under förlikningen ta hänsyn till dessa jordbrukare som investerat i en renare miljö genom att installera förbränningsugnar, och som inte skulle kunna fortsätta om kostnaderna blev alltför höga.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Först och främst vill jag tacka föredragande Blokland för hans starka engagemang och väl utarbetade andrabehandlingsrekommendation. Tillsammans med rådets beslutsamhet att snabbt uppnå en gemensam ståndpunkt har detta bidragit till en effektiv behandling av kommissionens förslag.
Det föreslagna direktivet om förbränning av avfall berör hela miljölagstiftningens kärna - skyddet av folkhälsan. Förslaget kommer att bidra till att dioxinutsläppen från förbränning minskas med 90 procent. Från och med år 2005, när direktivet börjar gälla för befintliga anläggningar, kommer de dioxinutsläpp som härrör från förbränning att vara försumbara. Tillsammans med direktivet om deponering av avfall, kommer direktivet om förbränning av avfall att sätta stopp för avfallshanteringsmetoder som inte tar hänsyn till kommande generationers behov och intressen. De båda direktiven utgör en fast grund för en hållbar behandling av avfallshierarkin, med förbättrade förebyggande åtgärder, bättre återvinning och en miljösäker deponering av avfall. Jag vill gärna påminna om att det redan existerar ett direktiv om en avfallshierarki.Därför är det självklart att det i detta fall i första hand är återvinning som man skall sträva efter att reglera. Tyvärr, Bowe, det var faktiskt 11 år sedan man sist såg över de tekniska kraven i dessa direktiv!
Det har ingivits 43 ändringsförslag. Av dem kan kommissionen godta åtta ändringsförslag till fullo, fem delvis och tre i princip. Följande ändringsförslag syftar till att förtydliga kommissionens förslag. De kan delvis, i princip eller till fullo godtas av kommissionen: 4, i princip med undantag för sista delen; 6, 8, 9, 10, 11 men endast förtydligandet av de två sekunderna; 12, 14 andra delen; 17 i princip dock inte kravet att kontinuerligt mäta ammoniak och kvicksilver; 18 första delen; 19, 22, 24 i princip; 25: siffran 500 milligram för kväveoxider i nya anläggningen samt det föreslagna nya stycket i slutet; 27 i princip, samt ändringsförslag 43.
Kommissionen kan inte godta första delen av ändringsförslag 14. Om man strök ordet obehandlat vore det inte längre möjligt att använda blandat hushållsavfall i samförbränningsanläggningar, vilket också skulle gälla för avfall som genomgått en omfattande förbehandling. Andra delen av det ändringsförslaget är i princip godtagbart. Genom att införa en förklaring av ordet obehandlat kan stycket göras mer entydigt.
Europaparlamentets ändringsförslag 1, 2 och 7 som syftar till att införa bestämmelser om avfallshantering kan av principskäl inte godtas. Kommissionens förslag syftar till att införa gränsvärden för utsläpp och fastställa operativa villkor för allt avfall som förbränns eller samförbränns, och detta skall inte påverka lagstiftningen för avfallshantering. Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 5 och 15 som går ut på att införa kopplingar till normer för luft- och vattenkvalitet. Sådan lagstiftning finns redan eller förbereds för närvarande, till exempel direktiven om luftkvalitet och om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, samt det föreslagna ramdirektivet för vatten. Ändringsförslagen skulle innebära att bestämmelserna i dessa rättsakter dupliceras eller blir mindre entydiga. Ändringsförslagen 3, 16, 30 och 33-35 är inte förenliga med direktivets struktur och kan därför inte godtas.
Det har rått en viss förvirring kring ändringsförslag 13, där flera språkversioner har ändrats, dock inte den engelska språkversionen. Detta ändringsförslag kan dock inte antas av kommissionen. Artiklarna 12 och 15 i förslaget rör tillgång till information och rapportering. De är nu formulerade på ett sådant sätt att de garanterar att alla aktörer har tillgång till den information de behöver. Kommissionen anser därför inte att ändringsförslagen 20 och 21 är nödvändiga. Ändringsförslagen 36-39 syftar till att skärpa kraven vad gäller mätningar. Dessa kan inte accepteras av kommissionen eftersom de skulle innebära en extra börda för de ansvariga, och eftersom deras reella värde inte kan motiveras.
Slutligen, bilagorna II, IV och V är som ni vet direktivets kärna. Däri fastställs gränsvärdena för utsläpp vid samförbränning och förbränning. Som jag redan har nämnt godtar kommissionen det föreslagna värdet på 500 milligram för kväveoxider i nya cementugnar. Detta är även motiverat ur en kostnadsintäktsanalytisk synpunkt. Varje ytterligare ändring för att göra gränsvärdena strängare eller frånta vissa anläggningar rätten till undantag hotar den känsliga balans som har uppnåtts i den gemensamma ståndpunkten. Därför kan kommissionen inte godta ändringsförslagen 23, 26, 28, 29, 31, 32 40, 41 och 42.
Vad gäller frågan från Jackson om förbränning av kadaver på lantbruk vill jag klargöra följande: Förbränning av djurkadaver omfattas inte av direktivet enligt de undantag som definieras i artikel 2.2. Som jag tidigare konstaterat accepterar kommissionen delar av ändringsförslag 4, vilket hänvisar till direktiv 74/442, och som indirekt gör det möjligt att utesluta förbränning av infekterade djur på lantbruk. Vi accepterar följaktligen denna princip. Kommissionen skall undersöka möjligheten att utöka undantaget om radioaktivt avfall till att också omfatta undantag såsom infekterade djurkadaver.
Jag har förstått att det pågår en debatt i Storbritannien, och kanske på andra ställen också, som rör förbränning av till exempel tomma förpackningar med bekämpningsmedel och annat. Det är naturligtvis inte meningen att dessa skall brännas, det låter farligt. Det låter heller inte som man skall bränna dessa hemma på sin bakgård. Jag vill inte utesluta att vi behöver se över hur undantagen skall formuleras, när vi har fått mer information och fått reda på exakt vilken typ av anläggningar som avses. Viss förvirring rådde eftersom vi först trodde att det rörde sig om djurkadaver och infekterade djurkadaver, och då menade att dessa skulle undantas.

Jackson
Jag förstår tolkningen som så att förbränningen av döda djur inte omfattas av detta direktiv enligt bestämmelserna i artikel 2.2. När jag läser artikel 2.2 kan jag inte se att man fastställt detta undantag där. Det står om grönsaksavfall och grönsaksavfall omfattar inte döda djur.
Jag kommer emellertid personligen att få ett förtydligande från kommissionären.

Wallström
Detta direktiv, i dess lydelse efter den gemensamma ståndpunkten, omfattar inte smittsamt djuravfall, eftersom detta omfattas av direktiv 90/667. Antagandet av ändringsförslag 4 till artikel 2.2, kan göra det möjligt för kommissionen att revidera texten och därmed inkludera ett särskilt undantag för smittsamt djuravfall. Som saken är nu, omfattas allt övrigt djuravfall av artikel 2.2 a v i direktivet och direktiv 90/667.

Talmannen
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Ozon i luften
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0062/2000) av Davies för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ozon i luften (KOM (1999) 125 - C5-0047/1999 - 1999/0067 (COD)).

Davies
- (EN) Herr talman! Med tanke på den betydelse som direktivet om nationella utsläppstak har för detta betänkande om ett förslag till dotterdirektiv, är det litet förvånande att debattordningen är som den är, därför att om det inte sker en minskning av de viktigaste gränsöverskridande föroreningarna kommer vi inte att kunna minska mängden ozon i luften.
Genom detta betänkande fastställs nationella mål för ozonnivåerna och jag föreslår handlingsplaner för att ta itu med lokala överskridandeproblem. För att spara tid kommer jag att anta att andningsproblem och andra hälsoproblem som har samband med ozonmängden är underförstådda, och att alla ledamöter av Europaparlamentet vill se en minskning av ozonmängden. Våra meningsskiljaktigheter kommer att handla om kostnader och tidtabeller och kanske också om noggrannheten rörande kommissionens metoder och uppnåbarheten rörande de mål den har angett i detta direktiv.
Låt mig direkt ta upp kommissionens kärnförslag, fastställandet av ett mål för 2010 på 120 mg/m3 ozon, som inte får överskridas under fler än 20 dagar per år.
Kommissionens förslag till miljöförbättringar måste vara både ambitiösa och realistiska. Dessa förslag är verkligen ambitiösa, men många regeringar undrar om de är politiskt realistiska, och genom att jag precis kommit från ett komplicerat - men ändå till sist framgångsrikt - gruppsammanträde, vet jag att många ledamöter hyser tvivel. I synnerhet företrädare för Medelhavsländerna betonar problem som är ett resultat av det starka solskenet i området. Jag understryker att man i kommissionens metodik har tagit fullständig hänsyn till detta, men jag tittar på deras ansikten och ser fortfarande en viss grad av tvivel. Jag tänkte för några månader sedan om jag skulle lägga fram ändringsförslag som fick mindre ambitiösa resultat, men som kanske skulle vara mer godtagbara för medlemsstaterna. Men kommissionens mål på 120 mg ligger i linje med Världshälsoorganisationens förslag, och vem är jag att föreslå att dessa skall ifrågasättas? Antalet dagar för överskridande kan lätt justeras, men detta är något man skall förhandla om först när det blir nödvändigt. Det är ett bra mål och om det över huvud taget är möjligt att uppnå, bör det behållas.
Min ståndpunkt i samband med utarbetandet av detta betänkande innebär att man inte bör lyssna på dem som vill ha strängare mål än de som kommissionen har föreslagit. Men på samma sätt skulle det vara fel av oss att späda ut direktivförslaget. Det är därför jag beklagar de ändringsförslag som återspeglar ståndpunkten hos utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Många verkar ha förbisett att om dessa ändringsförslag antogs skulle detta ställa Europeiska unionen i en mycket svagare position vad gäller ozonmålen, i jämförelse med Förenta staterna.
Vi är medvetna om de växande ozonproblemen i Europa, men om vi inte ens är beredda att matcha de standarder som fastställts av Förenta staterna, en av våra stora ekonomiska rivaler, skulle detta verkligen vara en stor skam och en tråkig återspegling av vårt engagemang när det rör miljöförbättringar.
Jag ber parlamentet att stödja mina förslag, att backa upp kommissionären och låta henne spela sin roll vid förhandlingarna om den gemensamma ståndpunkten, vilken är både ambitiös och politiskt realistisk.

Langen
Herr talman! Fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill föredra förslaget från utskottet för industrifrågor som antagits med 40 ja-röster mot endast 4 nej-röster och som i synnerhet ägnar sig åt målvärdena. Det är inget tvivel om att vi, när vi skärper eller godkänner ozondirektivet, måste finna en klok medelväg mellan det berättigade kravet på förbättrad luftkvalitet och möjligheterna för det europeiska näringslivet och samhället att också i särskilt drabbade regioner anpassa sig på ett förnuftigt sätt.
Därför har vi - till skillnad från det ansvariga utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor - inte godtagit kommissionens förslag, utan ändrat dem. Jag vet att kommissionens fackmän kommer att uttala sig mot detta, men vi tror att vi kan föreslå en medelväg, ty informationsvärdet om 180 µg/m3 är obestridligt, likaså larmvärdet om 240, och det handlar bara om målvärdet. Vi vill här föreslå ett program för 30 år, som visserligen rättar sig efter WHO:s värde om 120 µg/m3, men ändå anger hur många dagar detta värde får överskridas: 40 dagar år 2010, 20 dagar år 2020 - detta värde har kommissionen föreslagit för år 2010 - och år 2030 får detta värde inte överskridas någon dag.
Detta är i synnerhet en fråga som gäller de varmare regionerna i Europa, regionerna som måste utstå särskilt stora externa ozonskador: kustnära regioner. Jag tror att vi här har lagt fram en förnuftig kompromiss. Vi är i alla fall beredda att göra kompromisser gentemot kommissionen, framför allt som vi utgår från att endast en sådan kompromiss också kan godkännas av rådet. Därför vågar vi också väcka detta förslag på nytt som ett förslag från PPE-gruppen, även om den i utskottet för miljö är knappt underlägsen. Vi hoppas att man kommer att godkänna det.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman, fru kommissionär! Jag håller med om att den största svårigheten i detta direktiv är mängden faktorer när det gäller att fastställa riktvärden och tidsfrister för minskningen av ozonkoncentrationer i atmosfären. det är de berömda tabellerna 2 och 3 i bilaga 1.
Vår grupp, Europeiska folkpartiets grupp, anser att det är nödvändigt att stödja de viktigaste linjerna i kommissionens förslag, speciellt när det gäller riktvärden, som sammanfaller med Världshandelsorganisationens riktlinjer om luftkvalitet och vilka fastställer tillåtna ozonhalter till 120 mikrogram per kubikmeter.
Emellertid vill vi absolut avråda från att godta ändringsförslag som sätter 2010 som en enda gräns, på kort sikt, och lägger till 2020 som gräns på lång sikt.
Vi anser att det är nödvändigt att ha en större flexibilitet för anpassningsperioderna av dessa riktvärden, med tanke på de verkliga svårigheterna att kontrollera koncentrationerna av ozon genom att bara uppskatta dem enbart genom existensen av prekursorer, vilka man kontinuerligt kan se under vissa klimatologiska förutsättningar, speciellt, vilket precis har sagts, i Medelhavsländerna.
Därför förespråkar vår grupp ändringsförslagen 26 och 28, vilka fastställer ett successivt och realistiskt närmande till de föreslagna målen, genom en progressiv skala i tid för ungefärligt antal dagar om året man kan överskrida riktvärdena.
Vi anser dock att ändringsförslagen angående kandidatländerna till Europeiska unionen är mycket positiva, så att de kan delta så snart som möjligt i dessa mål - vi gratulerar därför Davies till detta initiativ -, och vi anser också att det är viktigt att handlingsplanerna får en lokal karaktär och att man studerar möjligheterna att minska ozonkoncentrationerna från fall till fall.
Jag menar, kolleger, att om man röstar för de ändringsförslag som ingivits av Europeiska folkpartiets grupp röstar man för framsteg i kontroll och uppföljning av en av de mest problematiska föroreningarna hittills, och genomför på ett beslutsamt och homogent sätt i alla medlemsstater åtgärder för att eliminera dem som ett hot mot människors hälsa och mot ekosystemen, utan att bedra oss på de reella möjligheterna att kunna utplåna dem på kort sikt.

Lund
Herr talman! Jag vill först gärna tacka Chris Davies för detta betänkande. Ett antagande av kommissionens förslag och Davies betänkande kommer att innebära en väsentlig förbättring av luftkvaliteten för medborgarna i Europa. Jag tycker att det finns två avgörande punkter. Den ena är att man följer WHO:s riktlinjer. Jag anser att det skulle vara ett viktigt steg för förebyggande av allvarliga sjukdomar och för förebyggande av alltför tidiga dödsfall, i synnerhet inom de särskilt känsliga befolkningsgrupperna, inklusive barn. Den andra punkten som jag tycker är mycket viktig, är att man fastställer vissa datum, dels för när vi skall uppfylla de tillfälliga målvärdena under 2010, men också datum för de långsiktiga målen under år 2020. Jag tror att detta - att man fastställer ett datum - är mycket viktigt för att vi rent faktiskt också uppfyller målen. Jag vill dessutom gärna göra ett par kommentarer till de ändringsförslag som inspirerats av utskottet för industrifrågor och som handlar om att försvaga kommissionens initiativ genom att tillåta mycket längre överskridanden av WHO:s rekommendationer och genom att väsentligt fördröja åtgärderna för att nå de målvärden som fastställts av WHO. Det handlar ju inte bara om ett förringande av kommissionens förslag, utan även om ett förringande och ett steg tillbaka i förhållande till den situation som vi faktiskt har i Europa i dag, och som Davies också var inne på, är standarden faktiskt sämre än vad Förenta staterna presterar. Jag förstår inte hur man kan kalla detta för en gyllene medelväg eller en kompromiss, som Langen uttryckte det för en kort stund sedan. Jag anser att förslagen är helt oförståeliga, jag tycker att de är helt oansvariga. De kommer att medföra allvarliga hälso- och miljömässiga konsekvenser för befolkningen i Europa, och de kommer för övrigt att resultera i en gigantisk räkning på miljarder för hälsomyndigheterna i Europa. Jag vill alltså starkt rekommendera att vi stöder kommissionens förslag med Davies betänkande.

De Roo
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Mina komplimanger till Davies för ett utmärkt betänkande. Likaså ett tack till Europeiska kommissionen för deras goda gröna förslag.
I juli 1995 dignade Strasbourg under ozonsmogen. Europaparlamentet antog då på initiativ av Gruppen De gröna en resolution om att halvera ozonnormen i direktivet från 1992. Europeiska kommissionens förslag kommer en bra bit på väg i denna riktning.
Ozonsmog ökar fortfarande, nu också under vintermånaderna i Sydeuropa. I Norditalien stoppades trafiken under de gångna veckorna. Under sommarmånaderna har även länder som Danmark och Sverige besvär av ozonsmog. Ozonsmog finns nu överallt i Europa. Ozon är alltid ett aggressivt ämne. Det finns inga säkra värden för ozon, vad Världshälsoorganisationen än påstår.
Därför föreslår Gruppen De gröna att endast femton överskridanden per år av ozonnormen skall vara tillåtna. Det är en viss skärpning jämfört med förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Även detta förslag om tjugo överskridanden kan min grupp stödja, men dock inte förslaget från kristdemokraterna och från arbetsgivarorganisationen Unice. Fyrtio överskridanden per år är alldeles för mycket, och en period på trettio år är skrattretande när man ser att problemet antar sådana former. För att uppnå denna stränga ozonnorm måste utsläppet av kväveoxider, framför allt från biltrafiken, och utsläppet av flyktiga organiska ämnen sänkas drastiskt.
Det är ämnet för Myllers betänkande. Vid ozonvarningar behövs också kortsiktiga åtgärder. Den nederländska regeringen böjer sig så mycket för transportlobbyn att den inte inser detta. För min grupp är bilen ingen helig ko.

Hulthén
Herr talman! Jag vill även jag tacka Davies för det betänkande som han har utarbetat. Det är ett oerhört viktigt betänkande, inte minst ur ett hälsoperspektiv. Ur miljöhänsyn betraktat är det dessutom intimt sammankopplat med nästa ärende, nämligen Myllers betänkande. Jag är övertygad om att dessa två betänkanden tillsammans ger en bra grund för att vi skall få en bra miljö- och hälsoutveckling i Europa.
Jag skulle under min korta tid här vilja försöka avliva åtminstone några av de myter som existerar och florerar vad gäller ozonfrågan. Det gäller inte minst situationen i södra Europa. Klimatet i södra Europa används ofta som en anledning eller förklaring till de höga ozonhalter som ofta förekommer sommartid. Det är riktigt att klimat med långa högtrycksperioder ökar förekomsten av ozon. Samtidigt visar forskningen att orsakerna måste sökas på annat håll, dvs. skälet till varför ozonet drabbar städer som Barcelona, Aten, Milano och många av turistorterna utmed kusten. Orsaken måste sökas i trafiken, i industriprocesserna och i energiproduktionen. Det är också dessa som vi kan påverka med dessa direktiv. Därför är det lite synd att utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har en sådan känslomässigt befriad hållning till detta direktiv och bara betraktar det ur ett perspektiv som gynnar industrin.
I stället borde vi se vad som händer när de riktmärken som WHO har uppställt hela tiden överskrids, när man ständigt utsätter människor, boende och turister för en hälsofara. Vi vet att riskerna är störst för de personer som vistas utomhus mycket, inte minst barn. Vi vet att överskridandet av ozonhalterna har en direkt effekt på barns lungkapacitet. Detta bör utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi överväga när detta direktiv går till omröstning i morgon.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka föredraganden och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för deras stöd till kommissionens förslag och förslaget till betänkande. Vi har inom unionen nått viss framgång när det gäller att förbättra luftkvaliteten. Ozon utgör dock fortfarande ett av de allvarligaste miljöproblemen. Nästan varje sommar överstiger ozonnivåerna Världshälsoorganisationens riktvärden i över 60 dagar på flera platser i Central- och Sydeuropa. I det femte miljöhandlingsprogrammet fastställdes det långsiktiga målet att inte överskrida Världshälsoorganisationens gränsvärden. För att vi skall kunna lösa detta problem krävs att vi vidtar åtgärder med klart definierade delmål.
I kommissionens förslag fastställs därför för första gången klara gränsvärden för ozon som i så hög grad som möjligt skall vara uppnådda senast år 2010. Målvärdet för skydd av människors hälsa innebär att WHO:s riktlinjer inte får överskridas mer än 20 dagar per år. Program för utsläppsminskningar är nödvändiga i de fall då målvärdena inte uppnås. Direktivet om nationella utsläppstak, som är nästa punkt på föredragningslistan, kommer att leda till förbättringar av ozonnivån, så att dessa målvärden i huvudsak kommer att uppnås. Förslaget är dock ett klart uttryck för den politiska vilja som finns att också uppnå de långsiktiga målen i direktivet. Att uppnå Världshälsoorganisationens målvärden är bara det första steget. Vid översynen av direktivet år 2004 måste vi därför utreda hur och när vi kan nå det långsiktiga målet.
Kommissionen kan helt godta ändringsförslagen 3, 4, 6, 7, 13, 14 och 15. Ändringsförslag 5, andra delen, är också godtagbart när det gäller det faktum att medlemsstaterna måste förbereda utsläppsminskningsprogram innan de kan genomföra dem. När det gäller ändringsförslag 9 kan kommissionen också godta några av ändringarna helt, och de flesta av dem i princip. Vi godtar de ändringar som rör åtgärder på kort sikt, som skall genomföras i varje zon där tröskelvärdet överskrids. Vi håller också med om att medlemsstaterna skall informera allmänheten om, och i så fall hur, de avser att utarbeta och genomföra handlingsplaner på kort sikt samt om hur ofta sådana åtgärder har vidtagits. Vi anser att det är nödvändigt att dessa uppgifter rapporteras till kommissionen, men den frågan passar bättre i artikel 10. Vi kan emellertid inte godta att åtgärder på kort sikt endast skall vidtas på lokal nivå. Vi anser inte heller att medlemsstaterna skall åläggas att utreda om åtgärder på kort sikt är ett effektivt verktyg i varje enskilt fall, och på varje enskild plats där tröskelvärden har överskridits.
Kommissionen kan godta principerna bakom ändringsförslagen 10 och 11. Vi kommer att omarbeta punkt 1 c, för att ta hänsyn till tanken bakom sista delen av ändringsförslag 9 och ändringsförslagen 10 och 11. Ändringsförslag 12 kan godtas i princip. Kommissionen anser att medlemsstaternas framsteg bör presenteras i en form som tillåter direkta jämförelser mellan länder, om det är praktiskt möjligt. Principen i ändringsförslag 16 är också godtagbar. Kommissionen håller med om att klimatförändringarna behöver poängteras. Det bör dock göras i en vidare bemärkelse och inte enbart i förhållande till förändringar i bränslekonsumtionen. I ändringsförslag 2 förespråkas samordning mellan medlemsstater och kandidatländer. Det kan i princip godtas, men en viss omformulering krävs för att feltolkningar skall undvikas. Vi kan emellertid inte godta ändringsförslag 1. Även om kommissionen håller med om att det är viktigt att engagera kandidatländerna, finns det ingen anledning att upprepa det i ett direktiv som riktar sig till medlemsstaterna.
Ändringsförslag 8 är inte heller godtagbart, eftersom tröskelvärden för varning av allmänheten förutsätter att prognosmodeller används. Det gör sättet att informera eller varna allmänheten mer osäkert. Det är en fråga där praktiska hänsyn och möjligheten att i praktiken genomföra detta måste beaktas.
Slutligen måste vi förkasta första och tredje delen av ändringsförslag 5 samt ändringsförslagen 17 och 18. I dagsläget förfogar vi helt enkelt inte över tillräckligt med information för att kunna förutsäga när det långsiktiga målet att inte överskrida Världshälsoorganisationens riktlinjer kan uppnås. Dessutom kan kommissionen inte acceptera ändringsförslag 28.

Talmannen
 Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Utsläppstak för vissa luftföroreningar
Talmannen
 Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0063/2000) av Myller för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar (KOM (1999) 125 - C5-0047/1999 - 1999/0067(COD)).

Myller
Herr talman! Europeiska unionen har ambitiösa miljömål som bland annat presenterats i det femte handlingsprogrammet för miljön samt i strategin mot försurning från år 1997. I dessa program har man satt som mål att skydda människorna och naturen mot luftföroreningarnas skadliga effekter så att man inte överskrider gränser som är skadliga för naturen och människan. Kommissionens förslag till direktiv om nationella utsläppstak är ett betydelsefullt steg i riktning mot att uppnå de mål som unionen satt upp för sig själv: att skydda sina medborgare mot luftföroreningarnas skadliga effekter. Att reparera spåren från gångna årtionden kommer emellertid att ta tid. Man känner fortfarande inte ens alla tekniska möjligheter att helt eliminera utsläppskällorna. Därför är det förnuftigt att gå framåt stegvis såsom kommissionen föreslagit.
Den första etappen är att man sätter upp delmål för miljön till år 2010, vilket innebär att de hälsofarliga ozonbelastningarna skall fram till detta år skäras ner med två tredjedelar. Vi kan dock inte nöja oss med detta eftersom det även efter att man uppnått detta mål finns alltför många områden där föroreningsbelastningarna överskrids med sådana mängder som är skadliga för både människorna och för naturen. Därför föreslår jag i mitt betänkande utöver delmålet även ett långsiktigt mål samt ett slutgiltigt mål som skall uppnås senast år 2020. Då skulle vi äntligen uppnå en situation där de kritiska nivåerna och belastningarna inte överskrids och där alla människor skyddas effektivt mot de kända hälsofaror som luftföroreningar innebär.
I detta sammanhang vill jag fästa uppmärksamhet på mitt ändringsförslag i den här frågan, där era handlingar på grund av språkliga fel innehåller ett felaktigt ord. I stället för ordet uppnå skall det stå överskrida. Jag hoppas att detta observeras före omröstningen i morgon.
På vilket sätt uppnår man då en situation där luftföroreningar inte överskrider naturens och människans toleransnivå? I kommissionens förslag har man för varje medlemsstat fastställt gränsvärden för vissa med varandra förknippade utsläpp som skapar försurning, ökning av marknära ozon och markeutrofiering. Att titta på dessa problem och de utsläpp som skapar dem i samband med varandra har visat sig vara det kostnadseffektivaste sättet att komma åt källorna till luftföroreningar och få dem under kontroll. De största meningsskiljaktigheterna när det gäller genomförandet av detta direktiv är också förknippade med gränsvärdesnivåerna eller det utsläppstak som fastställts för respektive land.
Inom ramen för FN:s ekonomiska kommission för Europa har man också tittat på målsättningarna för reducering av samma utsläppskällor som i det här aktuella direktivförslaget, och dessa diskussioner har resulterat i att man skall underteckna det så kallade Göteborgsprotokollet. Det finns en klar skillnad mellan detta förslag och kommissionens förslag. Om vi nöjer oss med Göteborgsprotokollets nivå kommer vi aldrig att uppnå de mål för luftföroreningar som unionen satt upp för sig själv. Jämför man skillnaderna mellan Göteborgsprotokollet och kommissionens förslag när det gäller hälsoeffekter kommer den minskningsnivå som kommissionen föreslår att årligen spara upp till fyra tusen människoliv i Europa.
Trots att man obestridligen bevisat att de ambitiösa miljömålen är en del av människornas hälsa och säkerhet har man försvarat den lägre ambitionsnivån med argumentet att renare luft kostar för mycket för industrin och samhällen. Man måste emellertid säga att kostnaderna i detta sammanhang har oerhört mycket överdrivits. Om man å andra sidan räknar de fördelar som den bättre luftkvaliteten medför för människorna och naturen samt byggnaderna blir resultatet att de ekonomiska fördelarna är fyra gånger större än kostnaderna.
Direktivförslaget måste ytterligare kunna bearbetas bland annat så att man på ett bättre sätt beaktar ansökarländernas situation och även frågor som rör Europeiska unionens närområden.

Purvis
. (EN) Herr talman! Utskottet är, efter mycket diskuterande och allvarliga överväganden, med förkrossande majoritet emot kommissionens föreslagna utsläppstak, och detta spänner över alla grupper och nationaliteter.
De tak som fastställdes av FN:s ekonomiska kommission för Europa godtogs av alla medlemsstater, av ansökarstaterna och globalt i Göteborg så sent som i november 1999. Varför föreslår kommissionen dessa ännu strängare och betydligt dyrare tak bara en månad senare? Jag förstår att grupperna, hela parlamentet, är splittrade i denna fråga mellan de som stöder utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och de som stöder den linje som utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi företräder. Parlamentsledamöterna bör vara medvetna om de allvarliga konsekvenserna för våra industrier och vårt jordbruk, för vår konkurrenskraft, för arbetstillfällena och, t.o.m., för folk och våra väljare om kommissionens förslag får gehör. Utskottet för industrifrågor uppmanar kammaren att rösta för de ändringsförslag som lagts fram i mitt namn och i Bowes namn. Det är dessa ändringsförslag som antagits av utskottet för industrifrågor. FN:s tak är tillräckligt ambitiösa för att vi skall kunna nå våra internationellt avtalade mål inom en skälig tidsrymd. Utskottet för industrifrågor vill att dessa tak genomförs fullständigt och på ett lämpligt sätt över hela Europeiska unionen och i hela världen. Kommissionen kan sedan koncentrera sig på att se till att detta sker, på att fullända de modeller som används och kanske lägga fram nya förslag om två eller tre år på grundval av mycket mer övertygande argument rörande de relevanta kostnaderna och vinsterna.
Stöd Purvis-ändringsförslagen och Förenta nationernas Göteborgsstandarder för nationella utsläppstak.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Som numera är känt kan man förutsätta att miljöförorening och givetvis också luftförorening i första hand är ett problem av gränsöverskridande karaktär. Det föreliggande förslaget till direktiv tar itu med de viktigaste luftföroreningarna. Det gäller maximala utsläppsvärden för ämnen som bär ansvaret för försurning, ozonbildning i troposfären och eutrofieringen av marken.
Ämnet är av ganska teknisk art, och därför kommer jag också för min egen skull, för vår skull, att bara ta upp de viktigaste punkterna. Huvudmålsättningen för direktivet är att reducera utsläppet av nämnda ämnen till under de nämnda nivåerna och belastningen. Dessa målsättningar bör vara uppnådda år 2010 med en mellanliggande bedömning av de nationella programmen år 2006.
Den allra viktigaste - vilket ni nyss hörde - och den mest diskuterade delen i förslaget är naturligtvis den tabell där det tillåtna årliga utsläppet per ämne finns angivet. I det sammanhanget spelade det en stor roll i diskussionen att 36 länder, däribland 15 EU-medlemsstater, i FN-sammanhang nyligen avtalat om andra, ofta mindre stränga normer för samma ämnen. Nu finns det kolleger som pläderar för att denna tabell skall bytas ut, alltså Europeiska kommissionens tabell, mot FN:s så kallade Göteborgstabell som tillåter ett högre utsläppstak.
Herr talman! Jag måste tala om för er att argumentationen inte är stark. FN-avtal ligger ju vad ambitionsnivån beträffar på grund av det faktum att situationen i rika, välmående länder, som således också står för en större del av nedsmutsningen, är svår att stämma av med situationen i utvecklingsländerna. Det är för övrigt inte heller rätt att de europeiska utsläppstaken fastställts efter det att FN-förhandlingarna avslutats. När jag ser på förslaget och på argumentationen - och jag förutsätter att även mina kolleger har gjort detta - då konstaterar jag att det vid tiden för fastställandet av de europeiska utsläppstaken fortfarande pågick förhandlingar om FN-protokollet. Och detta i kombination med det faktum att miljöeffekterna av framför allt svaveldioxid, kväveoxiderna och de flyktiga organiska ämnena har en direkt effekt på vår egen kontinent gör att jag - och vad jag tror majoriteten av vår grupp - kan gå med på kommissionsförslaget för dessa ämnen.
Herr talman! Jag har ett annat problem, nämligen ammoniaken. Det utsläppstak som nu föreligger vill PPE-DE-gruppen revidera. Om jag ser på nitratdirektivet, då konstaterar jag att nästan inte en enda medlemsstat uppfyller de normer som anges där. Det förefaller mig vara helt omöjligt att nu gå ännu längre än Göteborgsnormen. Jag vill tillägga att effekterna av ammoniakutsläppet till en del är av framför allt lokal natur och att en lägre ambitionsnivå därför är godtagbart. Jag har för PPE-DE-gruppens räkning lagt fram ett ändringsförslag som vad ammoniak beträffar utgår från den lägre Göteborgsnormen och som dessutom lämnar det slutgiltiga fastställandet av utsläppstaket öppet till år 2006. Anledningen är att jag hoppas att effekterna av genomförandet och även den europeiska lagstiftning om nitrat som är på gång skall kunna ge oss bättre indikationer.
Herr talman! Till sist: lagstiftningen om utsläppstaken är egentligen motsvarigheten till lagstiftningen om de stora förbränningsanläggningarna som jag också är föredragande för. Redan före valet förra året var vi klara med första behandlingen. Ministerrådet blockerar dock fortfarande. Skulle vi kunna få en underrättelse om vilka framsteg som har gjorts?
Den sista kommentaren, tack till Myller, föredraganden.

Hulthén
Herr talman! Jag vill börja med att tacka Myller för hennes betänkande och hennes ambitiösa behandling av det direktiv som kommissionen föreslår. Även om utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi verkar lite grann som om det plötsligt vaknande upp och en smula tagna på sängen, så kan man i alla fall informera om att försurningsproblemet knappast är en ny fråga, utan den har funnits lika länge som industrialismen - i 100 år. Forskningen om densamma har pågått i 30 år. Ingen av oss borde hysa några tvivel om vilka källorna är när det gäller försurningen och inte heller hur vi borde åtgärda den.
En del anklagar kommissionens förslag och också betänkandet för att vara överdrivet och alldeles för kostsamt samt säger att de beräkningar som finns är utopiska. Det är emellertid fel att säga så, eftersom vi ju vet att medlemsländerna själva har bidragit till den rapportering som tjänar som underlag för hela direktivet. Man kan snarare vara kritisk till att vi inte tagit med det energiscenario som vi annars framhäver, t.ex. i Kyotoprotokollet, nämligen att vi skall minska förbränningen av fossila bränslen för att också klara av de klimatproblem som vi står inför.
Göteborgsprotokollet i all ära - och även om det har lånat namnet från min hemstad - måste jag säga att det faktiskt inte går att jämföra Göteborgsprotokollet med det direktiv som vi nu har att fatta beslut om i morgon. Man kan ju fråga sig varför kommissionens direktiv bara kommer en månad senare, ungefär som ett straff mot detta FN-direktiv, men det beror ju på vår egen långsamma hantering av frågan - inte på någonting annat. Hade vi varit lite snabbare i vändningarna, hade detta direktiv legat på bordet, klappat och klart, långt före det så kallade Göteborgsprotokollet.
Direktivet kallas omöjligt, men det omöjliga, skulle jag vilja säga, är den situation som vi har i dag. Det ligger alltså inte i direktivet, utan det ligger i dagens situation.

Davies
Herr talman! Jag vill gratulera Myller, som jag vet har funderat länge och mycket över detta betänkande. Jag tycker att det verkar som om debatten går ut på detta: Anser vi att Göteborgsprotokollet var det bästa som medlemsstaterna kan uppnå rent realistiskt? Jag inser att kommissionen och miljögrupperna anser att mycket mer kan göras i praktiken, men vissa medlemsstater har ändå tagit initiativ till betydande minskningar av luftföroreningarna - även om alla medlemsstater verkligen inte gjort det. Vissa medlemsstater verkar ha gett sig in i förhandlingarna med några beräkningar på baksidan av ett kuvert, och vägrat att på något sätt acceptera varje form av realistiska mål. Andra har inte ens använt samma metodik, samma grund för beräkningarna, som de övriga. På många sätt är alltså protokollet rent nonsens. Det inger inte något som helst förtroende. Det är en rörig, politisk kompromiss - det är allt.
Jag vet inte hur mycket mer kommissionären kan åstadkomma, men vi bör sträva efter att minska luftföroreningarna och vi bör ge henne vårt stöd i samband med hennes ansträngningar vid förhandlingsbordet. Vi bör stödja detta betänkande och backa upp henne.

Hautala
Herr talman! Kollegan Myller har utarbetat ett mycket bra betänkande, och även vår grupp anser att man måste gå mycket längre än i Göteborgsprotokollet. Vid förberedelsen av detta direktiv har man sannolikt anordnat en nationell auktion, och slutresultatet är synnerligen anspråkslöst när man tänker på vilka de verkliga utmaningarna är. Men i vilket fall som helst är det viktigt att Europaparlamentet nu åtminstone försvarar den linje som kommissionen valt.
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen föreslår att man skall sätta upp ännu högre mål fram till år 2010 än vad utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor föreslagit. Vi vill framhålla att man måste införa en integrerad strategi för att minska utsläppen. Man måste komma ihåg att vi i vilket fall som helst har att uppnå Kyotoprotokollets målsättningar, vilket förutsätter att energiförbrukningen måste nödvändigtvis effektiviseras och man måste helt enkelt bruka mindre energi. Således anser vi att det finns skäl att redan i det här direktivet beakta att en integrerad strategi bidrar till att målen med det här direktivet uppnås. Vi är mycket nöjda med att utskottet för miljö införlivade sjöfarten och flygtrafiken i det här direktivet, och vi är övertygade om att nyttan av att genomföra en integrerad strategi är mycket stor.

Blokland
Herr talman! För att uppfylla de målsättningar med avseende på luftutsläpp som föreskrivits i det femte handlingsprogrammet för miljön är detta direktiv beträffande utsläppstak mer än nödvändigt. Motverkande av försurning, övergödning och smogbildning kräver en reducering av utsläpp av svaveldioxid, kväveoxid, ammoniak och flyktiga organiska ämnen. Rådets slutsatser beträffande EU:s försurningsstrategi har skapat förväntningar som nu måste få fastare form. Detta är till och med möjligt på ett kostnadseffektivt sätt, vilket framgår av motiveringen till kommissionens förslag.
Nu känner vi alla till att man i FN-sammanhang kom överens om högre utsläppstak för ett halvår sedan i Göteborg. Dessa värden är dock följden av en politisk kompromiss mellan staterna, och man förbigick resultaten av den använda modellen. Modellen som kommissionen använt är grundlig och resultaten är välunderbyggda. Om man också tar hänsyn till det faktum att det fortfarande inte går att uppfylla målsättningarna i Europeiska unionens femte handlingsprogram för miljön med dessa utsläppstak är en försvagning inte försvarbar.
Det första steget som kommer att tas för att förverkliga utsläppstaken är otvivelaktigt att de befintliga direktiven införs och tillämpas på ett handlingskraftigt sätt, såsom fordons- och oljeprogrammet. Dessutom bör ny lagstiftning på detta område fastställas så snabbt som möjligt. I detta sammanhang uppmanar jag återigen rådet att snabbt komma med en gemensam ståndpunkt om stora förbränningsanläggningar.
Slutligen kommer det även i fortsättningen att vara nödvändigt med en kompletterande policy på området flyktiga lösningsmedel i färger och fernissor liksom sprutlackering av bilar.

Liese
Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! Först vill jag också tacka föredraganden.
Nu till frågan: Som synes finns det här i kammaren olika åsikter om huruvida kommissionens förslag är för ambitiöst. Många säger att det inte kan genomföras med dagens tekniska resurser, eller att det är för dyrt. Kommissionen själv säger att förslaget kan genomföras på ett kostnadseffektivt sätt. För mig är det intressant att kommissionen därvid utgår från att energiförbrukningen i Europeiska unionen under de närmaste åren kommer att öka med 8 procent, och att man inte har ändrat andelarna energikällor, alltså inte heller minskat andelen fossila bränslen. Det anser jag inte vara ambitiöst! Det är snarare motsatsen till ambitiöst. Ty i denna kammare har vi alltid varit ense om att vi måste minska andelen fossila bränslen och spara energi. Om vi inte lyckas med det, så är det en miljöpolitisk bankruttförklaring. Om kommissionens idéer som baserar sig på detta antagande blir verklighet, då behöver vi inte längre prata om miljöskydd i denna kammare.
Vi måste öka energieffektiviteten! Vi måste förbättra energisparandet! Vi måste främja de förnybara energikällorna, och vi måste också erkänna att kärnkraften varken producerar koldioxid (CO2 ) eller svaveloxid (SO2) eller kväveföreningar (NH3), flyktiga organiska föreningar (VOC) eller kväveoxider (NOX).
Jag tror att båda sakerna är en del av sanningen, när vi diskuterar öppet. Därför vill jag också helt klart uttala mig emot att vissa medlemsstater kräver undantag från direktivet för den händelse de lägger ned kärnkraften. Det går heller inte an med tanke på ett miljöpolitiskt helhetsansvar.
Men jag vill än en gång betona att kommissionens förslag inte är för ambitiöst, utan att det kanske rent av är för lite ambitiöst. Jag kommer att stödja det i omröstningen i morgon. Jag hoppas att också majoriteten i kammaren kommer att göra det!

Bowe
Herr talman! Jag välkomnar verkligen detta betänkande och jag stödde det rejält i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Det skapar en lämplig ram inom vilken vi kan arbeta långsiktigt för att minska utsläppen. Jag kan stödja de allra flesta ändringsförslagen. Det finns ett eller två som antogs, som jag känner en viss tvekan inför, i synnerhet ändringsförslag 7, som jag inte ser som miljövänligt över huvud taget, eller som kan bidra till det övergripande försöket att minska mängden ozonförstörande ämnen vid marknivå vartsomhelst i unionen.
Jag vill ta upp frågan som Davies nämnde, dvs. från vilken punkt vi skall starta. Vilka mål skall vi starta med?
Herr talman! Man kom fram till en rad mycket praktiska, väl underbyggda och debatterade siffror just före jul i Göteborg i enlighet med FN/ECE-protokollet, och jag tycker att det är logiskt att ta dessa siffror som utgångspunkt. Jag tycker inte det skulle vara rätt att sluta med dessa, men det skulle verkligen vara rätt att starta med dem och detta är skälet till varför jag blev övertygad när jag deltog i debatten i utskottet för industrifrågor, eftersom ingen av mina kolleger från utskottet för miljö var där, att det var rätt att starta med dem. Jag tycker att det verkar som om kommissionens siffror är eftersträvansvärda. Vi skulle kunna nå fram dit - vi bör försöka att nå fram dit, men jag tycker inte att vi bör starta där. Vi bör starta med FN/ECE-siffrorna, med Göteborgsprotokollet, och granska dem, just som föreslagits av Myller i hennes betänkande.

Sterckx
Herr talman, fru kommissionär! Jag har naturligtvis inte något som helst problem med direktivets princip. Det är ett viktigt instrument för miljöpolitiken under de kommande åren.
Medlemsstaterna får en tydligare målsättning. De vet vad de har att rätta sig efter. Men när jag ser på tabellen med utsläppstak per medlemsstat, då får jag intrycket att lika saker inte behandlas lika. För jag konstaterar att mitt land, Belgien till exempel, måste uppnå det högsta genomförbara scenariot, alltså inte det ekonomiskt genomförbara, men att samtidigt länder som ligger i närheten och som är lika förorenade som mitt land kan följa en mycket mildare policy. För ett stort land kan kompensera sina dåliga bestämmelser med sina bättre regioner. Ett litet land kan inte det. Jag ger ett exempel. Av era uppgifter och era kartor framgår att saker och ting kan utföras på en lägre nivå i Nordfrankrike, som är lika förorenande och förorenat som Belgien. Att genomföra detta direktiv kostar till exempel 103 euro per dag för varje belgare enligt era beräkningar. En fransman, således även en fransman från Nordfrankrike, betalar bara 15 euro, vilket är åtta gånger mindre, och till en del beror det på att vi är små och är omringade av förorenare. För mitt land är 1 procent av nationalinkomsten en svår påfrestning. Jag skulle därför vilja be om stöd för ändringsförslagen 16 och 17 där jag ber om att den belgiska regeringen skall få chansen att med ledning av de årliga rapporterna se över situationen på nytt.

Arvidsson
Herr talman! Det största miljöproblemet i mitt hemland är försurningen av marker, skogar, sjöar och vattendrag. Försurningen leder till skogsdöd, minskad skogstillväxt, minskad förekomst av växtbestånd samt fiskdöd. Försurat vatten utlöser dessutom tungmetaller som utgör ett hälsoproblem. Naturen i de nordiska länderna är särskilt känslig för försurning, eftersom de till stor del saknar tillräcklig buffrande förmåga. Försurningseffekten uppkommer genom nedfall av surt regn, orsakat av luftutsläpp från förbränning av fossila bränslen.
I Sverige och Finland har vi vidtagit omfattande åtgärder för att nationellt minska luftföroreningarna. Vi gör stora insatser för att tillsätta kalk i sjöar och våtmarker. Vi lever till stora delar upp till det utsläppsmål som föreslås i det nu aktuella direktivet. Över 80 procent av det sura regnet över vårt land kommer emellertid från luftföroreningar i andra västeuropeiska länder. Vi vädjar därför om er hjälp. Många nordeuropéer inser att det endast är i ett miljösamarbete med er i andra EU-länder som våra problem med försurning kan lösas.
Till ledamöterna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi vill jag säga: FN-resolutionen enligt Göteborgsprotokollet är långt ifrån tillräcklig. Jag är övertygad om att EU kan vara bättre än FN på att klara miljöproblemen i Europa. Det föreslagna EU-direktivet mot luftföroreningar kan nämligen bli ett betydande steg mot att bekämpa försurning av naturen i främst norra EU-området. Dessutom kan man samtidigt uppnå betydande reducering av hälsoskadligt marknära ozon i främst stora städer i södra EU-området. Vi bör därför således ha ett gemensamt intresse att bifalla förslaget till EU-direktiv.

Lage
Herr talman, ärade kollegor, fru kommissionär! Europeiska unionen har vind i seglen och mottagandet i Europaparlamentet är vänligt. I dagens arbetsagenda förknippas lyckligtvis mycket sällan direktiv om avfallsförbränning, om nationella gränsvärden för luftförorening samt ozonkontroll av atmosfären. Förr i tiden talades det om miljöförstöring på gatorna, det förväxlades med gatan. I dag är det förorening i stor skala, som berör hela planeten, och i mindre skala vårt eget hem, med andra ord hela vårt ekosystem. Vi måste agera. Fastställandet av gränsvärden för de fyra föroreningskällorna är ett säkert sätt att minska miljöförstöringen, bekämpa försurningen och de skadliga effekterna på människors och djurs hälsa och på växtligheten.
I sitt förslag till direktiv föreslår Europeiska kommissionen kvantifierade nationella plafonds att nås till 2010 för de fyra nämnda föroreningssubstanserna. Beräkna också varje lands kostnad för att uppnå dessa värden. Jag tror att strategin är bra.
I Myllerbetänkandet, som är mycket bra, menar man att Europeiska kommissionens förslag är balanserat även om man försöker förstärka det på några punkter. Den parlamentariska kommissionen godkände i synnerhet en obligatorisk granskning av direktivet fram till år 2004, vilket ger oss en möjlighet att granska fastställda gränsvärden i texten samt vidtagna åtgärder för att respektera nämnda gränsvärden. Allt detta verkar rimligt.
Jag vill ändå ställa en fråga. Varför tillåter vi inte att en medlemsstat kan visa att man är särskilt missgynnad i tillämpningen av nämnda direktiv, till exempel den geografiska situationen och klimatet, vilket i sig är tillräckligt många nackdelar? Vore inte det klokt?
Europeiska unionens kamp mot luftföroreningar kommer därmed att utvidgas, förstärkas och förfinas. Europeiska unionens miljöpolitik är mer och mer varje lands miljöpolitik, med uppenbara fördelar för alla Europas medborgare.

Kauppi
Herr talman, bästa kommissionsledamot! Utsläppsvärden i kommissionens förslag är mycket ambitiösa, mera ambitiösa än målen i det så kallade Göteborgsprotokollet som överenskommits i FN:s ekonomiska kommission för Europa, och så skall det också vara. För min egen del är jag beredd att godkänna den kompromiss som utarbetats av PPE-DE-gruppens ledamöter i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och som går ut på att vi i fråga om andra än ammoniakutsläpp skall följa kommissionens förslag, ty det skapar inga stora problem vare sig i mitt hemland Finland eller i Sverige, vilket redan flera gånger även i den här debatten framkommit. Jag förstår dock även de synpunkter enligt vilka man menar på att man borde välja Göteborgsprotokollets nivå. Oavsett hur det går i omröstningen i morgon skall kommissionen enligt min mening kontinuerligt kontrollera att det sker en utveckling i varje medlemsstat och främja åtgärder som syftar till att hjälpa industrin att genomföra nödvändiga ändringar. Det är viktigt att miljömålen uppnås inom hela gemenskapens område på ett så kostnadseffektivt sätt som möjligt.
Den europeiska luftkvaliteten har under senare år blivit betydligt bättre. Utsläppen har märkbart minskat åtminstone inom energibranschen, trafiken och industrin. Under senare år har det också fortlöpande kommit nya EU-bestämmelser och man har satt upp nya mål för industrin. Enligt mitt sätt att se är det litet problematiskt att målen ändras upprepade gånger innan man ordentligt utvärderat vilka praktiska effekter de redan godkända lagstiftningsåtgärderna haft för miljön och vilka kostnader de skapat för industrin. Innan man ställer ytterligare krav är det också viktigt att se till att de åtgärder som man redan kommit överens om genomförs fullt ut i medlemsstaterna. Dessa två målsättningar står enligt min mening inte i konflikt med varandra.
Slutligen vad beträffar utsläppen från sjö- och flygtrafiken anser jag att utsläppsbegränsningarna måste avtalas internationellt och i det här skedet skall de lämnas utanför direktivets tillämpningsområde. Om långsiktiga mål anser jag att man inte skall fastställa en snäv tidsfrist utan medlemsstaterna skall enligt sina egna målsättningar sträva efter att uppfylla normerna senast den fastställda tidpunkten eller tidigare.

Wallström
. (EN) Herr talman, parlamentsledamöter! Vi har gjort stora framsteg i kampen mot försurningen, och även miljöföroreningen, under de senaste åren. Jag hoppas att detta förslag blir ännu ett steg i denna riktning och detta är skälet till varför jag särskilt vill tacka föredraganden, Myller, för hennes värdefulla arbete.
Göteborgsprotokollet är ett steg framåt. Det är emellertid inte tillräckligt på något sätt. Protokollet når bara halvvägs till det försurningsmål som parlamentet och rådet redan kommit överens om. Ett stort antal människor kommer att få en för tidig död om vi inte antar de åtgärder som föreslagits av kommissionen. Protokollet är ett resultat av en process inom vilken det finns för litet press på de motvilliga som ser till att de gör vad de borde. Vi kan inte låta detta leda bort gemenskapen från de överenskomna målen. Kostnaderna för kommissionens förslag måste sättas in i rätt perspektiv, också när det gäller kommissionens mycket pessimistiska beräkning som inte tar fullständig hänsyn till Kyotoprotokollet eller icke-tekniska lösningar. De uppgår endast till 0,08 procent av gemenskapens BNI år 2010.
Medlemsstaterna måste se till att de kan uppnå de föreslagna utsläppstaken på ett billigare sätt, om de skall kunna leva upp till sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet. Om man säger att taken är för svåra, ligger detta farligt nära ett avvisande av Kyotoprotokollet.
Låt mig nu ta upp ändringsförslagen. Kommissionen kan fullständigt godkänna ändringsförslag 3, 8, 9, 13, 19 och 21. Kommissionen kan delvis godta principen som bär upp ändringsförslag 1 och 2. Vi kommer att utarbeta ett skäl som inte ger intrycket av att begränsa kommissionens initiativrätt, som skall inkluderas i vårt ändrade förslag. Vi kommer också att inkludera en hänvisning i artikel 9 i direktivet, för att göra det nya skälet verksamt. Som ett resultat av detta kan kommissionen inte godta ändringsförslag 27.
Syftet med kommissionens förslag är att låta medlemsstaterna vara så flexibla som möjligt, men vi kan inte utesluta ytterligare gemenskapsåtgärder om detta skulle hjälpa medlemsstaterna att uppnå utsläppstaken på ett mer kostnadseffektivt sätt.
Kommissionen kan också delvis godkänna ändringsförslag 11, som skulle innebära ytterligare ändringar av artikel 9. Vi håller med om att lagstiftningsgranskningen bör ta hänsyn till utsläpp från flygplan, ytterligare utsläppsminskningar i regioner som gränsar till gemenskapen, åtgärder som vidtagits i ansökarländer och transportfaktorer. Kommissionen kan emellertid inte gå med på att senarelägga datumen för rapporter till parlamentet och rådet. Under år 2003 kommer kommissionen nästan inte ha tillgång till någon information från medlemsstaterna som den kan rapportera om och grunda beslut på. Kommissionen kommer inte att veta år 2011 om utsläppstaken uppnåtts under 2010, p.g.a. den tid som medlemsstaterna har på sig att sammanställa uppgifter.
Vi godtar delvis de principer som bär upp ändringsförslag 12. Vi kommer därför att skriva om artikel 9.3 för att införliva stora delar av materialet i det framlagda ändringsförslaget. Kommissionen godtar i princip ändringsförslag 23. Hänvisningen till länder utanför FN/ECE-processen måste begränsas till de som lämnat uppgifter och vars utsläpp är relevanta för föroreningarna i gemenskapen.
Kommissionen godtar i princip ändringsförslag 24, 25 och 26, och kommer att ta hänsyn till dessa när den skriver om artikel 9 som en del av dess ändrade förslag. Kommissionen har stor sympati för de idéer som bär upp ändringsförslagen 16 och 17. Man bör ta hänsyn till det faktum att mindre medlemsstater har mindre utrymme att sprida bördan. Vi talar emellertid här om gränsöverskridande föroreningar, så kommissionen bedömer att enskilda medlemsstaters anpassningar till utsläppstaken bara kan göras som en del av en allmän granskning av taken. Vi kommer därför att föreslå ett nytt skäl och ändringar av artikel 9, som kommer att se till att man på ett lämpligt sätt tar hänsyn till konsekvenserna för mindre medlemsstater vid granskningen.
Kommissionen kan godta den del av ändringsförslag 20 som skulle innebära ett infogande av "lämpliga" i skäl 9. Vi godkänner inte återstoden av ändringsförslag 20. Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 15, 28, 29 och 32. Man försöker genom dessa ersätta utsläppstak som är utformade för att uppfylla det avtalade gemenskapsmålet för försurning, och för att skydda medborgarnas hälsa, med utsläppstaken i Göteborgsprotokollet. Utsläppstaken i Göteborgsprotokollet räcker, som sagt, inte på långa vägar för att uppnå målen.
Kommissionen bedömer att - om medlemsstaterna tar sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet på allvar - det inte kommer att bli svårt att genomföra de utsläppstak som kommissionen har föreslagit. Vi kanske mycket väl kan gå ännu längre efter 2010, men detta kan bestämmas först när vi vet hur medlemsstaterna har uppfyllt sina mål enligt Kyotoprotokollet. Vi kan därför inte godta ändringsförslag 31. Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 4 och 14: Enligt subsidiaritetsprincipen är det medlemsstaterna, inte kommissionen, som skall bestämma påföljderna för överträdelser av den nationella lagstiftningen. Dessutom försöker man genom ändringsförslag 14 att begränsa kommissionens beslutanderätt enligt fördraget att bestämma när den vill inleda överträdelseförfaranden.
Ändringsförslag 5, 18 och 30 är också oacceptabla. Kommissionen har för avsikt att uppnå de långsiktiga målen för skydd av miljön och medborgarnas hälsa, men vi har helt enkelt inte tillräckligt med information i dag för att kunna bedöma när de långsiktiga målen kan uppnås. Kommissionen måste förkasta ändringsförslag 6. Utsläpp från internationell sjöfart och luftfart kan inte fullständigt kontrolleras av enskilda medlemsstater, eller ens genom gemenskapsåtgärder, och kan därför inte omfattas av de nationella utsläppstaken. Lämpliga åtgärder måste vidtas av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) eller Internationella civila luftfartsorganisationen.
I förra veckan gick IMO med på ett förslag från gemenskapen att beteckna Nordsjön som ett kontrollområde för svaveldioxid. Kommissionen skall undersöka om man skall lägga fram ytterligare dylika förslag till IMO, och om det behövs internationella åtgärder även rörande utsläpp från luftfarten.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 7. Det grundas på en vilseledande jämförelse med lösningsmedelsdirektivet, där höga temperaturer kan användas vid processerna. Icke-flyktiga organiska föreningar utesluts automatiskt från definitionen av "flyktiga organiska föreningar" i dessa förslag, eftersom de inte finns i luften och inte bidrar till bildande av ozon. Den föreslagna definitionen är identisk i Göteborgsprotokollet. Vi måste upprätthålla teknisk kontinuitet.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 10. Det skulle ta bort en viktig skyldighet för medlemsstaterna att regelbundet uppdatera utsläppsuppgifterna.
Herr talman! Vi kan, till sist, inte godta ändringsförslag 22. Kommissionens föreslagna ordalydelse i samband med den viktiga frågan om information till allmänheten ligger i linje med överenskommelserna om de första två dotterdirektiven om luftkvalitet.
Jag vill till sist svara Oomen-Ruijten, eftersom hon frågade om förslagen om stora förbränningsanläggningar. Svaret lyder att rådet misslyckades med att nå en gemensam ståndpunkt i december och kommissionen stöder det portugisiska ordförandeskapets ansträngningar att nå framgångar parallellt med framstegen i samband med detta förslag.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Lagstiftning på miljöområdet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om två muntliga frågor till kommissionen om strukturfondsprogram i medlemsstaterna och de enskilda staternas genomförande av gemenskapens miljöföreskrifter (B5-0014/2000 och B5-0208/2000).

Jackson
Herr talman! På utskottets vägnar vill jag lägga fram förslag som rör åtminstone en av de muntliga frågorna. Först och främst sympatiserar jag med kommissionärens önskan om att det skall ske ett bättre genomförande av gemenskapslagstiftningen. Detta är något som hela utskottet gärna vill se.
Jag vill citera en del av en artikel i den brittiska tidningen Sunday Telegraph som kom ut i söndags. Den inledande meningen lyder: "Europeiska kommissionen har sagt till Förenade kungariket att man kommer att förlora upp till 200 miljoner pund i stöd till eftersatta regioner, om man inte genomför Europeiska unionens lagstiftning till skydd för fåglar och deras livsmiljöer". Jag vill veta om kommissionen uttalat dessa hot och, om man har det, anser att man har rätt att göra det. Detta är en fråga som mina tyska kolleger som skall lägga fram förslag om den andra frågan vill följa upp. Utskottet för miljö är mycket intresserat av att hitta sätt genom vilka man kan införliva miljöhänsyn i övriga politikområden. Frågan är: Är detta ett konstitutionellt genomförbart sätt att göra det på?
Det vi undersöker här i kväll i denna överbefolkade kammare är frågan om kopplingar. Kopplingar, eller med andra ord att använda hot om tillbakadragande eller innehållande av medel för att få ett bättre genomförande av lagstiftning inom vad som i bland kan vara en sektor som kan ha ett ganska dåligt samband, men som i detta fall har ett ganska nära samband, är något som ledamöter av Europaparlamentet i bland funderar på och sedan ändrar mening om, när de inser att det kan påverka de regioner som de företräder. Detta är något som inte bara återspeglas i åsikterna hos en del av de tyska ledamöterna här i kväll, utan också hos en del av mina brittiska kolleger.
Vi måste fråga oss i vilken utsträckning Europeiska kommissionen är beredd att tillämpa artiklarna 12 och 41 i de allmänna bestämmelserna om strukturfonderna för att försena beviljande av medel där det finns otillräcklig information om konsekvenserna för miljön av de projekt som har ansökt om pengar. I värsta fall vill vi undvika möjligheten att målen för strukturfonderna och Europeiska unionens initiativ för att skydda sina naturliga livsmiljöer råkar kollidera.
Man kanske, t.ex., vill bygga en motorväg i en del av Europeiska unionen för att utnyttja pengar från strukturfonderna och skapa arbetstillfällen i denna del av unionen, men bör man inte vara försiktig om denna motorväg går genom ett område som borde förklaras som ett skyddat område av den nationella regeringen? Sådana möjligheter har aktualiserats tidigare, särskilt i samband med större infrastrukturprojekt. Vi skulle vilja undvika detta, men vi anser att sådana kollisioner kan uppstå genom medlemsstaternas misslyckande med att genomföra livsmiljödirektivet och även fågeldirektivet, och i synnerhet med att senast juni 1995 skicka in en förteckning till kommissionen över områden som kan vara av gemenskapsintresse, antingen p.g.a. att de innehåller naturliga livsmiljöer eller representerar livsmiljöer för djur- och växtarter som är av betydelse för hela gemenskapen. Vi måste ställa frågan: Utan sådan information, hur kan kommissionen säkert veta att strukturfondsprojekt, som oftast är omfattande, inte kommer att skada områden som kan vara av betydelse för hela Europeiska unionen?
Framtida generationer kommer inte att förlåta oss om vi tillåter en förstörelse av oersättliga livsmiljöer, vars bevarande vi faktiskt röstade om för åtta år sedan när vi antog vårt betänkande om livsmiljödirektivet och sedan återigen under 1997 i och med ändringarna av direktivets bilaga.
Problemet ligger hos de medlemsstater som har misslyckats med att följa direktivet, och det omfattar mitt eget hemland. Om det råder tvivel om deras rätt till medel från strukturfonderna, ligger problemet hos de nationella regeringarna. Tvivel råder nu om Förenade kungarikets ställning och landets rätt till medel från strukturfonderna, eftersom den brittiska regeringen inte helt och fullt har genomfört eller följt bestämmelserna i livsmiljödirektivet.
Det är upp till den brittiska regeringen, den tyska regeringen och övriga nationella regeringar att avlägsna detta hot genom att följa livsmiljö- och fågeldirektivet. I Förenade kungariket står tilldelningen av medel från strukturfonderna till grevskap som t.ex. Cornwall, som jag företräder och som nyligen beviljats mål 1-status, inför ett dubbelt hot genom regeringens slöhet rörande genomförandet av detta direktiv och genom regeringens inkompetens och nedrighet. Även om Europeiska kommissionen visar den bästa vilja i Förenade kungariket, finns det ingen garanti för att den gnidne brittiske finansministern kommer att hitta matchande finansiering.

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! Direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter är en fråga som vi nu har ägnat oss länge åt, och för närvarande upplever vi en utdragen födelseprocess.
Låt mig dock först säga följande: Direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter är ett viktigt direktiv, och det skapar ett nytt klimat i Europa vad beträffar natur-, miljö- och fågelskydd. Detta mål vill jag egentligen varken korrigera eller försköna. Jag anser också att det är bra att kommissionen konsekvent ser till att EU:s lagstiftning genomförs.
I fråga om direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter måste man dock fråga sig om de lagar vi har utfärdat också verkligen är genomförbara. Här ser jag klart svaga punkter. Direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter är för mig ett fall där lagstiftningen inte är anpassad till regionernas möjligheter. Jag ser problem med de olika rättstolkningarna på grund av den delvis oklara definitionen i EU:s lagstiftning i medlemsstaterna, men å andra sidan saknas det också starka subsidiära aspekter och ansatser. Granskningen av direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, inklusive svårigheterna i samband med det nuvarande genomförandet, bör inte uteslutas, anser jag. Vid sidan av denna allmänna kritik av direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter ser jag dock ett särskilt problem när EU:s miljöpolitik och strukturpolitik blandas ihop.
I artikel 12 i den strukturfondsförordning som utfärdades den 21 juni 1999 föreskrivs en möjlighet till sanktioner, som kan tillämpas vid överträdelser på följande områden: Genomförande av miljölagstiftningen, offentliga uppdrag och iakttagande av jämställdhet mellan män och kvinnor.
Hittills har kommissionen endast hotat med sanktioner i samband med direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. Planerar den kanske också att införa sanktionsmekanismer när det gäller de andra aspekterna? Jag anser att denna väg är mycket problematisk. EU förfogar även över ett helt annat medel för att genomföra sanktioner, nämligen EG-domstolen.
En eventuell nedskärning av anslagen respektive en fördröjning av utbetalningen av strukturfondsmedlen är en sanktionsform, vars effekt på berörda regioner man inte bör bortse från. Vad sker med påbörjade projekt, och vad sker framför allt i de fall där en region inte alls erhåller några strukturfondsmedel? Vilka sanktioner ådöms då av kommissionen när EU:s miljörätt inte genomförs? Att kommissionen också är mycket osäker visas av det faktum att den först vill inkludera hela landet i sanktionerna, men sedan bara en region, som ni, fru kommissionär, sade till miljöminister Trittin. Jag ber om att vi här klart och tydligt ger uttryck åt det.

Roth-Behrendt
Herr talman! När jag ser på denna debatt, på kretsen av kolleger och på klockan, så är jag inte säker på vad jag för närvarande mest önskar mig: Skyddsområden för livsmiljöer samt vilda djur och växter eller skyddsområden för ekologiskt intresserade ledamöter. För ögonblicket är jag mer intresserad av skyddsområden för ledamöter, men det är inte det vi talar om.
Den fråga som vi riktar till er, fru kommissionär, har ett annat syfte. Jag skulle ha önskat mig att jag först fått höra ert svar. Men ni föredrog att tala vid slutet av debatten. Vi talar här om något där de flesta känner till bakgrunden. Lagstiftningen om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter skulle ha genomförts till år 1994 - nu är det år 2000. Europeiska unionens lista över sammanhängande naturskyddsområden skulle ha varit färdig år 1998 - nu är det år 2000. Medlemsländerna skulle till 1995 ha anmält sina områden till kommissionen - nu är det år 2000. Många medlemsländer, inklusive mitt eget land, har inte gjort detta. Tyskland som exempelvis genomförde lagstiftningen 1998 i stället för 1994 - bara fyra år för sent. Det är ju inte alls så dåligt, skulle man kunna tycka!
Därför är Europeiska unionens lista naturligtvis inte färdig. Hur skall den kunna vara det! Många medlemsländer och många regioner har inte anmält sina områden. Nu sade just Schnellhardt följande: Nåja, kanske gjorde vi något galet när det gällde direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. Det kan hända, herr Schnellhardt, att vi gjorde något som inte var helt genomförbart, inte helt perfekt, inte helt bra. Men dumt nog har vi inte det förfarandet i Europeiska unionen, att någon, så att säga, kan låta bli att följa en lagstiftning när han anser att den inte är särskilt bra.
Om vi skulle göra på det sättet, då skulle det också gälla för områden som ni och jag inte anser vara särskilt bra. Vi har ett så dumt system i Europeiska unionen - det kallas rättssäkerhet. Vi har ett så dumt system - det kallas lagstiftning, som beslutats om i detta Europaparlament med medlemsländernas godkännande. Den måste följas! Detta kanske är litet grand för strängt och juridiskt, men det är tyvärr så: Vi lever i Europeiska unionen i ett rättssystem. Jarzembowski är den som mest stöder detta, för han kommer från Hamburg, och Hamburg hör till de få regioner i Tyskland som har lämnat in uppgifter - tillsammans med Berlin, mitt eget område - men eftersom våra delstater utgörs av städer har vi det också särskilt lätt, vill jag säga för att vara rättvis.
Men jag vill inte alls döma Schnellhardt, som kommer från de nya delstaterna, vilka inte framstår som särskilt bra. Det är ett internt tyskt problem - det skall vi lösa senare vid ett annat tillfälle och på en annan plats här i parlamentet. Vi talar i dag om att Europa förlorar sin natur, och vi talar om att Europa måste iaktta rättssäkerheten, herr talman.
Jag kommer fram till den sista punkten: Fru kommissionär! Om ni inte klarar av att gå till EG-domstolen och åtala de medlemsländer som slarvar med genomförandet, förlorar ni er egen auktoritet och er legitimitet. Det måste ni göra! Om ni har den uppfattningen att lagstiftningen inte duger någonting till, skall ni förelägga oss en revision. Om ni anser att den är bra, skall ni gå till EG-domstolen, och detta med det snaraste!

Davies
Herr talman! Det är ett nöje att möta kommissionären för femte gången i dag, trots att det är okristligt sent. Jag vill gratulera henne till hennes ansträngningar att försöka se till att livsmiljödirektivet och närstående direktiv genomförs på ett korrekt sätt. Jag önskar henne lycka till.
Jag har hört att vissa i kommissionen anser att de lyckats pressa mer ur medlemsstaterna under de senaste sex månaderna än de lyckats med under de senaste sex åren. Om så är fallet är detta verkligen goda nyheter.
Men kommissionären sitter på två stolar: Hon försöker både skydda utrotningshotade arter och hjälpa de fattigaste delarna i Europeiska unionen. Detta är faktiskt en ställning som jag också befinner mig i till en viss del.
Några enkla frågor: Hur länge är kommissionären beredd att utföra denna balansakt? Exakt hur mycket måste medlemsstaterna göra för att uppfylla hennes krav? Är hon verkligen beredd att säga till folk som t.ex. de som jag företräder i Merseyside och nordvästra England, att de måste förlora sin finansiering ur strukturfonderna p.g.a. att deras regeringar har misslyckats med att följa livsmiljödirektivet? Det är detta som är balansen, förmodar jag. Till sist, är hon i grund och botten beredd att kompromissa för att hitta lösningar om de uppgifter som tilldelats av regeringen eller det arbete som utförs av regeringar tar längre tid än vi skulle önska?

Wallström
. (EN) Frågan om hur man genom strukturfonderna respekterar vår miljölagstiftning är känslig, och jag uppskattar intresset av denna fråga som visats av Jackson, Poettering och Schnellhardt. Vi diskuterade detta ämne under kommissionens sammanträde i dag, särskilt kopplingen till livsmiljö- och fågeldirektiven. Huvudprincipen är tydlig: De åtgärder som samfinansieras genom strukturfonderna och Sammanhållningsfonden skall bidra till skyddet och förbättringen av miljön i Europeiska unionen. Detta bekräftas i den nya ramförordningen för strukturfonderna och Sammanhållningsfonden och i kommissionens riktlinjer som har anknytning till detta. Vi bör komma ihåg att både Sammanhållningsfonden och strukturfonderna finansierar viktiga investeringar i miljöinfrastruktur, som t.ex. anläggningar för rening av avloppsvatten eller avfallshanteringssystem.
Låt mig först klargöra en sak för att undvika missförstånd. I de allmänna bestämmelserna om strukturfonderna fastställs att "finansierad verksamhet måste ske i enlighet med bestämmelserna i fördraget, med instrument som antagits enligt detta och med gemenskapens politiska strategi och åtgärder". I motsats till vad som antyds i en av de muntliga frågorna, utgör inte detta en ny skyldighet för medlemsstaterna. Den är faktiskt i stort sett grundad på den tidigare ramförordningen om strukturfonderna för programperioden 1994-1999. Strukturfondsförordningen har godkänts av medlemsstaterna och rådet.
Vad gäller skyddet av områden enligt livsmiljö- och fågeldirektiven, är det viktigt att vi inte ger pengar till åtgärder som får skadlig inverkan på områden som bör skyddas - dvs. att vi betalar ut pengar med en hand och kanske bötfäller en medlemsstat med den andra handen. Vi bekräftade detta i kommissionen i eftermiddags, och Michel Barnier kommer att redovisa våra beslut i ett brev till medlemsstaterna om ett par dagar. I detta avseende har kommissionen för avsikt att använda alla möjligheter som står till buds genom det nya ramregelverket för Sammanhållningsfonden och strukturfonderna.
Vid uppföljningen av brevet som skickades till medlemsstaterna av kommissionsledamöterna Wulf-Mathies och Bjerregaard den 23 juni 1999, kommer kommissionen att kräva att - i programdokumenten för perioden 2000-2006 - det måste finnas ett bestämt och oåterkalleligt åtagande som garanterar att programmen är förenliga med områdesskyddet enligt Natura 2000. Medlemsstaterna kommer att bli skyldiga att meddela sina områden, om de inte redan gjort detta enligt en avtalad tidtabell, och formellt garantera att de inte kommer att vidta åtgärder som leder till försämring av möjliga Natura 2000-områden. Kommissionen kommer sedan att använda alla till buds stående medel för att se till att åtagandena enligt programdokumenten respekteras fullt ut.
Kommissionen har för avsikt att övervaka situationen i medlemsstaterna, även genom användning av kontroller på platsen. Kommissionens företrädare i övervakningskommittén för varje program kommer också att försöka se till att medlemsstaternas skyldigheter enligt Natura 2000 respekteras fullt ut. Skulle dessutom en medlemsstat inte uppfylla sitt åtagande att tillhandahålla listorna enligt livsmiljö- och fågeldirektiven inom den tidsram som angetts i programdokumenten, kommer kommissionen att vidta omedelbara åtgärder. Detta omfattar i synnerhet med undantag för specifika situationer och med hänsyn till proportionalitetsprincipen - en möjlig tillämpning av bestämmelserna i struktur- och sammanhållningsfondsförordningarna med anknytning till betalningsuppskjutande. Allt detta sker naturligtvis vid sidan av de pågående överträdelseförfarandena mot en rad medlemsstater p.g.a. deras misslyckande att genomföra dessa direktiv.
Vi beslutade, sammanfattningsvis, i kommissionen i dag att vi skall kräva att medlemsstaterna skickar sina Natura 2000-listor till oss: De borde redan skickats, i enlighet med vad som fastställdes för många år sedan. Vi kommer att använda de medel som finns till förfogande för att se till att de följer sina åtaganden. Utan listorna kan varken medlemsstaterna eller kommissionen säkerställa att vi skyddar betydelsefulla naturområden när vi genomför strukturfondsprojekt, av det enkla skäl att vi inte vet var dessa områden är belägna.
Bara ett par ord om livsmiljödirektivet. Kommissionen håller inte med om att direktivet är otydligt. Syftet med direktivet är att upprätta en referensram som, enligt subsidiaritetsprincipen, låter medlemsstaterna genomföra det på det sätt de anser vara bäst. Samtidigt som kommissionen inte har några planer på att revidera direktivet, är dess tjänsteenheter beredda att ge vägledning till medlemsstaterna om direktivets genomförande och äntligen håller det på att röra sig framåt i denna fråga. De enda områden som kommissionen tar hänsyn till enligt livsmiljödirektivet, är de som läggs fram av myndigheterna i medlemsstaterna. Så kallade skugglistor kan bara vara till hjälp vid åtgärder för att identifiera områden i medlemsstaterna. På gemenskapsnivå kan de bidra till vetenskapligt referensmaterial vid utarbetandet av förteckningar över naturliga livsmiljöer och befintliga arter.

Isler Béguin
Tack för att ni förklarade, men vi är ändå mycket ledsna över vad ni just sagt eftersom vi hade intrycket att den föregående kommissionen utgick från en enkel princip: inga listor, inga medel. I dag tar ni tillbaka den principen, ni återvänder till medlemsstaterna för att be dem om listor. De är verkligen försenade. De lever inte alls upp till de europeiska direktiven.
I dag vet man fortfarande inte om ni kommer att införa de tekniska, juridiska och politiska medel som står till ert förfogande för att se till att de europeiska direktiven efterlevs.
Resultatet? Jag kan mycket väl tänka mig att medlemsstaterna verkligen driver med denna nya ståndpunkt eftersom de när allt kommer omkring återigen har vunnit tid, och skyddet av naturen kommer återigen att förlora på det. Vi vet genom att granska olika rapporter från Europeiska unionen och Europeiska miljöbyrån att miljön fortsätter att försämras.
Den fråga jag ställer mig är därför följande: har ni i dag genom att godkänna förslaget till gemenskapsstödram för Portugal krävt att få listan över skyddade platser inom ramen för direktiven?

Hatzidakis
Herr talman! Mitt första betänkande som ledamot handlade om exakt det som vi diskuterar i dag: miljö och strukturfonder. Och jag kom, naturligtvis, fram till den grundläggande slutsatsen att de åtgärder som finansieras av strukturfonderna inte under några omständigheter bör skada miljön i medlemsländerna och att vi av den anledningen bör öka den betydelse som ges till miljödimensionen på alla nivåer för planering och genomförande av unionens politik på detta område.
Detta säger jag också i dag. Det vill säga, jag säger att vårt främsta mål alltid måste vara en hållbar utveckling, det vill säga en utveckling som respekterar och främjar miljön. Därför och i den riktningen anser jag att Europaparlamentet, i sin resolution, bör uppmana kommissionen att genomföra programmen i strukturfonderna på ett sätt som tar hänsyn till gemenskapens miljölagstiftning, särskilt vad beträffar direktiven om bevarande av naturliga livsmiljöer och vilda fåglar. Samtidigt bör vi dock undvika överdrifter, det vill säga, vi får inte stoppa alla program och låta bli att godkänna ett enda bara för att det inte finns garantier för att en eller två förordningar följs. Det får mig att tänka på ett grekiskt ordspråk som säger att du inte kan hugga av dig huvudet bara för att du har ont i en tand.
Jag föreslår inte att vi skall bryta mot lagstiftningen. Jag föreslår tvärtom att vi genomför programmen och samtidigt kontrollerar att lagstiftningen efterlevs; och här måste vi självklart se till att kommissionen informerar parlamentet. Det är viktigt att vi kommer ihåg att vi genom strukturfonderna stöder mycket viktiga åtgärder och strategier, som berör de länder och regioner i unionen som har störst problem och som har mycket stora behov i sina ansträngningar att utveckla och konvergera med de mer utvecklade medlemsländerna. Och det är också nödvändigt att vi inser, herr talman, att vi genom strukturfonderna många gånger stöder åtgärder som främjar miljön. Om vi utan undantag stoppar alla program av det skäl som ganska många kolleger här inne har åberopat, kommer vi kanske i slutändan att skada miljön i stället för att förbättra den.

McCarthy
Herr talman! Det råder ingen tvekan om att vi vill följa denna lagstiftning. Jag blev överraskad när ni citerades i den brittiska pressen där ni hotade att avbryta finansieringen från Europeiska unionen. Jag anser detta vara en oproportionerlig åtgärd i sammanhang med vad vi försöker att åstadkomma. Ni känner till att i Förenade kungarikets fall så accepterade kommissionen, vid ett medlingsseminarium, en tidtabell för granskning och inkluderande av ytterligare områden. I Paris fastställdes en tidtabell för framläggande av en reviderad förteckning i juli med ytterligare ett medlingsseminarium i oktober 2000. Vi är fast beslutna, efter åratal av slött beteende av den tidigare konservativa regeringen - Jacksons parti - att, på heder och ära, uppfylla våra åtaganden i Förenade kungariket när det gäller att följa det korrekta rättsliga förfarandet och samrådsförfarandet för att se till att direktivet efterlevs. Detta är en pågående process och jag har inga skäl att tro att några planer som var avsedda att finansieras med regionala medel bröt mot EU:s livsmiljö- och fågeldirektiv på detta stadium.
Jag kan därför inte förstå eller acceptera den koppling man försöker att upprätta genom denna resolution. Men låt oss tala klarspråk. En vägran från kommissionen att godkänna programmet - t.ex. i Merseyside - och sålunda undergräva investeringar värda 2 miljoner pund sterling, eller i något annat mål 1-område, inklusive Cornwall, som berör 5 miljoner personer i Förenade kungariket, skulle faktiskt vara en överträdelse av - ni sade detta, fru kommissionär - kommissionens väletablerade proportionalitetsprincip, dvs. skyldigheten att på minsta skadliga sätt se till att EU:s lagstiftning följs - i detta fall livsmiljö- och fågeldirektivet. Vi måste därför ha ett balanserat förhållande mellan mål och medel. När allt kommer omkring måste faktiskt alla överträdelser av EU:s lagstiftning behandlas i Europeiska gemenskapernas domstol. Jag kan inte acceptera att en sådan balans innebär att man skär av viktiga livlinor, bestående av EU-medel, till de fattigaste och mest behövande regionerna.
Kommissionär Barnier sade förmodligen till er i dag, kommissionär Wallström, att alla gemenskapsprogram skall kunna startas utan otillbörliga förseningar, eftersom det kan bli oerhört svårt att ta igen förlorad tid senare.
Jag uppmanar därför kommissionären att ta sitt kollektiva ansvar och se till att strukturfondsprogrammen genomförs i rätt tid. Detta är ert ansvar som ledamot av kollegiet.

McKenna
Till skillnad från föregående talare skulle jag vilja gratulera er, fru kommissionär, till ert hot att dra in EU:s finansiering. Det bör inte bara vara ett tomt hot. Ni bör genomföra det om medlemsstaterna inte agerar på ett ansvarsfullt sätt. Jag kommer från en medlemsstat som tjänar på EU:s finansiering, men jag tycker att landets beteende är motbjudande när det rör genomförandet av fågeldirektivet, livsmiljödirektivet och många andra direktiv. Vi är, per capita, det sämsta landet när det gäller klagomål.
Det är dags för Europeiska kommissionen att vidta åtgärder och besluta att om man inte är beredd att följa bestämmelserna så måste finansieringen avbrytas. Om detta påverkar mitt hemland, är det inte mycket att göra åt. Medlemsstaterna måste följa EU:s bestämmelser. Tidigare kommissionsledamöter skrev följande till den irländska regeringen: "Om ni inte meddelar genom er lista vilka livsmiljöområden som skall skyddas, hur skall vi då kunna bedöma om er nationella plan upprättats enligt EG:s direktiv när ni lämnar in den?" Ni måste stå fast vid det. Om medlemsstaterna inte är beredda att följa direktiven, avbryt då finansieringen. Jag skulle stödja er till hundra procent.

Moreira da Silva
Herr talman, ärade kollegor! Alltför många projekt och program finansierade av Europeiska unionen når aldrig målet om en hållbar utveckling och ett bevarande av naturen såsom förutsetts i fördragen och förordningarna. Detta kan lätt bevisas: Å ena sidan går nästan hälften av våra resurser till jordbruket, men sanningen är att vi fortsätter att finansiera ett intensivt jordbruk som till varje pris söker produktivitet och där man bortser från stödet för det biologiska och det extensiva jordbruket. Å andra sidan spenderar vi nästan en tredjedel av våra resurser på strukturfonderna, men sanningen är att de finansierade projekten inom det här området är de första där man inte respekterar livsmiljödirektivet.
Portugal är ett bra exempel på detta. Och eftersom det är ett bra exempel så är det värt att ge en bra förklaring. I Portugal har vi varken en definitiv lista på skyddade områden av vikt för gemenskapen så att Natura 2000 kan integreras eller, vilket är obligatoriskt, en plan, regler eller andra förvaltnings- och skyddsmekanismer för de platser som redan valts ut. Tack vare att vi inte har instrument för att skydda de platser som för närvarande är inkluderade i Natura 2000 är vi helt utlämnade åt skrupelfria ekonomiska grupper och civila byggmästare.
Det allvarligaste är den turistsatsning som godkänts för Abanoområdet i Sintra-Cascaisparken, för vilket jag kräver kommissionens omedelbara ingripande. Dessutom, herr talman och ärade kollegor, är det den portugisiska staten som just nu står i begrepp att genomföra olika projekt, några finansierade av strukturfonderna, på klassificerade områden eller på områden som skall klassificeras av Europeiska unionen som en del i Natura 2000.
Det som händer i Portugal är tyvärr inte något ovanligt, det är bara ett av många exempel. Därför hoppas jag att kommissionen genom att utöva sin rättsliga behörighet, inte godkänner vilken finansiering som helst från gemenskapens tredje stödområde så länge som medlemsländerna inte har skickat in sina listor för Natura 2000-nätet.

Lucas
Herr talman! Det denna debatt handlar om, är om EU:s åtaganden i samband med hållbar utveckling i teorin faktiskt betyder något i praktiken, om vi, när det verkligen gäller, är beredda att fatta en del mycket svåra beslut.
Hållbar utveckling förväntas handla om integration mellan ekonomisk utveckling och miljöfrågor. Detta har EU undertecknat i oräkneliga fördrag, från världsmiljökonferensen i Rio och framåt. Detta är vår skyldighet enligt artikel 6 i vårt eget EG-fördrag - att integrera dessa politikområden.
Kärnan i denna debatt rör hur den ekonomiska utvecklingen ställs mot miljömässiga hänsyn. Vi kommer allt oftare att ställas inför svåra beslut i detta avseende. Det kommer att bli ett mycket bra test på vad våra åtaganden rörande hållbar utveckling verkligen betyder. Under en sammanträdesperiod nyligen talade vi mycket om sammanhållning i EU:s politik. Ledamöter från alla grupper i kammaren betonade på ett riktigt sätt hur viktig sammanhållningen av politiken är; trots detta har vi här ett utmärkt exempel på dåligt sammanhållen politik. Detta är skälet till att Gruppen De gröna mycket starkt stöder denna resolution från utskottet för miljö.

Jarzembowski
Herr talman, fru kommissionär! Jag har mycket noga lyssnat till ert tal, men jag har inte förstått det fullständigt. Jag kommer att läsa kommissionens meddelande mycket noga. Kanske kan ni hjälpa mig att förstå det. Anser ni att kommissionen rentav kan stoppa planeringstillstånd, eller handlar det bara om utbetalning av anslag för enskilda projekt? Det stod inte helt klart.
Låt mig säga ett par saker. För det första: Jag anser att gemenskapsrätten måste förstås som en helhet. Gemenskapsrätten föreskriver att när en medlemsstat inte genomför något eller gör det på fel sätt, så skall landet åtalas. Det bör ni göra! Ni bör inte via bakdörren, genom att låta bli att betala ut anslag, försöka åstadkomma det som ni inte uppnår genom åtal och en ordentlig process. Det är något som jag inte anser vara helt riktigt. När ni säger att medlemsstaterna opponerar sig mot gemenskapsrätten, kränker gemenskapsrätten, då skall ni åtala medlemsstaterna! Men att inte våga göra det, utan bakvägen försöka stoppa utbetalningen av medel, för att på så vis indirekt tvinga medlemsstaterna, det anser jag för det första vara fel i sak och för det andra inte heller vara särskilt modigt!
För det andra: Fru kommissionär, strukturmedlen betalas ju inte ut för att skada naturen. De betalas ut för att skapa arbetstillfällen, och för att föra regionerna framåt. Därför får man inte blockera eller stoppa det ursprungliga målet att stödja missgynnade områden för att uppnå ett annat mål.
Dessutom får det inte vara så att en kommissionär låtsas vara en överordnad kommissionär och att en kommissionär säger att han bestämmer vad den andra får göra.
Ingen av oss vill att man inte skall göra något för miljöskyddet. Men det går inte an, herr talman, fru kommissionär, att regionerna får lida för att medlemsstaterna eventuellt inte gör någonting! Det måste man också noga se till här!

Nogueira Román
Herr talman! Efter mina kollegors uttalanden där det har framkommit att vi behöver den resolution som vi debatterar, vill jag med den tid jag har kvar passa på att anmäla två synnerligen negativa fall som berör mitt land, Galicien, men som man också kan finna i andra länder i Europa.
I Pontevedra, i stort sett mitt i staden och på ett privilegierat område vid havet, ligger ett stort kemiskt industrikomplex bildat av de statliga företagen ENCE-ELNOSA där man tillverkar cellulosa och klor som förorenar vatten och luft med de galiciska och spanska myndigheternas goda minne, trots befolkningens upprepade protester.
I Vila Garcia de Arousa installerades depåer på åttio tusen kubik hydrokarbonat på en pir finansierad av Europeiska regionala utvecklingsfonden, vilket utgör en stor fara för den fiskerinäring som sysselsätter artontusen människor, antingen genom den vanliga hanteringen eller genom olyckor med transportbåtarna.

Trakatellis
Herr talman! Jag anser att frågan om att säkerställa en enhetlig och korrekt tillämpning av gemenskapens miljöpolitik är den kanske största utmaningen som medlemsstaterna står inför i dag. Men tyvärr respekteras inte kraven i miljöpolitiken, och de beaktas inte såsom sig bör när program och projekt utarbetas och godkänns i medlemsstaterna. Och problemet är dessutom större än så, för utöver de överträdelser av miljölagstiftningen som äger rum vid arbeten och program som genomförs med gemenskapens medel och gemenskapens godkännande, sker det också överträdelser vid utförandet av arbeten och program som genomförs med privat och nationell finansiering.
Och här vill jag fästa er uppmärksamhet: i punkt B och i styckena 3 och 8 i resolutionen, där just denna fråga berörs. För det är obegripligt att Europeiska unionens lagstiftning för miljön i medlemsstaterna inte skulle tillämpas och respekteras vid alla projekt, oberoende av om de finansieras av gemenskapen eller på annat sätt. De länder som bryter mot miljölagstiftningen måste alltså tydligt förstå meddelandet att kommissionen, som är övervakare av den primära- och sekundära gemenskapsrätten, kommer att se till att miljön inte förstörs när arbeten genomförs. De grova överträdelserna av viktig lagstiftning på miljöområdet kan inte fortsätta.
Och vi måste slutligen ta upp vad som sker i medlemsstaterna, för en korrekt politik kräver öppenhet, mod och sanning. Och sanningen är att tillämpningen av direktiven för Natura 2000 är bristfällig, i mitt land liksom i andra medlemsstater. Ett exempel: På samma gång som Maliakosbukten och Sperchiosflodens våtmarker har föreslagits som skyddsregioner i programmet "Natura 2000", föreslås i strid med gemenskapens regler att man bygger en bro över Maliakosbukten, något som skulle kunna lösas på ett alternativt sätt.
Jag insisterar alltså, och vi uppmanar kommissionen att se till att gemenskapens miljölagstiftning tillämpas effektivt och respekteras i alla projekt och att, om så krävs, som en kollega sade, gå till EG-domstolen, så att dryga böter föreslås och att vara hård.

Doyle
Herr talman! Jag kan inte motstå lusten att börja med att säga att det är välkänt att min irländska kollega, som sitter här rakt över, bor i huvudstaden Dublin där dessa områden inte är ett så stort bekymmer för henne. När jag nu sagt detta, stöder jag andemeningen i det som ligger på våra bord i dag och kommissionens förmåga att använda strukturfonderna som en morot för att uppmuntra, på kanske det effektivaste sättet, motsträviga medlemsstater som t.ex. Irland för att få ordning på torpet när det rör Natura 2000-områden.
Ingen medlemsstat har fullt ut uppfyllt kraven i samband med, t.ex., livsmiljödirektivet - än mindre inom den rättsligt bindande tidtabellen. Överträdelseförfaranden pågår just nu mot nästan alla medlemsstater - 12 medlemsstater, för att vara exakt - enligt livsmiljödirektivet. 12 europeiska länder står alltså inför skranket i EG-domstolen. Fågeldirektivet är litet bättre med 13 länder som för närvarande står inför rättsliga åtgärder för att de misslyckats med att följa direktivet 20 år efter dess antagande.
Det ser ut som det för närvarande är sex länder som riskerar förseningar eller förkastanden av förslag till användning av strukturfondsmedel, inklusive mitt hemland, Förenade kungariket, gäller det vissa tyska förbundsstater, Frankrike, Sverige och Belgien. Så sent som i december tog jag upp frågan i den irländska senaten och citerade alla de olika direktiv - i huvudsak miljödirektiv - som vi misslyckats med att införliva inom tidtabellen eller åratal efter det att tidsfristen för införlivandet löpt ut.
Oförenlighet med författningen åberopas ofta som ett av våra skäl i Irland. Vår skriftliga författning med skydd av äganderätten har visat sig mycket svår att förlika med många av de frågor som rör förteckningen av områden. Men i och med att proportionalitetsprincipen respekteras, kommer förslag till att använda strukturfonderna på detta sätt att hjälpa länder som Irland att fokusera på vad de faktiskt behöver göra.
I detta syfte kommer jag i morgon att lägga fram två ändringsförslag till punkt 2 och 3, och tillfoga ett ord: "att se till att EU-finansierade program inte orsakar 'obemyndigad' skada eller förstörelse inom faktiska eller möjliga skyddade områden". Kanske ni kan tillfoga dessa till punkt 2 och 3 i förslaget.

Müller, Emilia Franziska
Herr talman, fru kommissionär! Genomförandet av direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter väcker upphetsning i många regioner och stöter också på mycket stora svårigheter. Oklart formulerade tillämpningskriterier är även anledningen till att genomförandet har dragit ut på tiden i över nio år. I min hemregion inleddes ett dialogförfarande innan områdena för livsmiljöer samt vilda djur och växter redovisades. Förfarandet visade framför allt på följande problem. Små och medelstora jordbruksföretag ser i direktivet en inskränkning i användningen och skötseln av odlad mark och betesmark. Detta betyder indirekt en värdeminskning av marken. I kommunerna förhindrar direktivets nuvarande form viktiga infrastrukturåtgärder.
Hotet att hålla tillbaka strukturstöd om direktivet inte genomförs är ett försök från kommissionens sida att sätta press på medlemsstaterna och det är helt säkert en felaktig väg, ty om man stoppar utbetalningen av strukturstöd i händelse av att det inte genomförs finns det också en risk att pågående projekt ifrågasätts och att den ekonomiska utvecklingen i en region därigenom generellt stoppas och ifrågasätts. Detta kan med all säkerhet inte heller ligga i kommissionens intresse.
Det är förnuftigt att än en gång granska och omarbeta direktiv 92/43 för att få mer säkerhet och klarhet. Medborgarna har rätt att få veta vilka följder de måste räkna med. Redan innan ett område anmäls måste ägarna veta vilka mål i fråga om underhåll som måste uppnås och med vilka underhållsåtgärder. Av den anledningen ber jag om att ni stöder mitt ändringsförslag, som jag har lämnat in tillsammans med Schnellhardt.

Wallström
. (EN) Mina damer och herrar! Jag skulle vilja göra några slutliga kommentarer. Detta handlar inte om genomförandet av livsmiljödirektivet. Kom ihåg att detta inte är ett prestationsdirektiv, utan ett resultatdirektiv. Det handlar om att uppfylla våra skyldigheter enligt strukturfondsförordningen och utan dessa listor kan vi inte se till att skydda viktiga naturområden under strukturfondsverksamhet. Detta är vad det handlar om. Om det t.ex. i ett land som vi diskuterat i dag finns 40 pågående projekt som skulle påverka områden som skall skyddas, hur kan vi då kontrollera detta om vi inte har listorna? Det är kommissionens skyldighet att se till att dessa områden skyddas.
Innebär alltså detta att vi inte kommer att godkänna de operativa programmen för att svara på er fråga? Vi är resonliga. Vi vill inte försena processen för godkännandet av de operativa programmen enligt strukturfonderna, men programmen måste omfatta ett bestämt åtagande av medlemsstaterna att de kommer att lämna in sina listor senast ett visst fastställt datum. Detta är en tydlig tidtabell. Om man inte gör detta, kommer vi utan dröjsmål att inleda förfarandet för upphävande av utbetalningar. Detta beslut har vi fattat i dag. För att mycket tydligt klargöra för Isler Beguin, vill jag säga att det som skrevs i Bjerregaards och Wulf-Mathies allmänna brev fortfarande gäller. Vi måste förstå att detta är en möjlighet för oss att uppfylla våra åtaganden enligt strukturfondsbestämmelserna. Detta kommer att bli ett mycket viktigt instrument. Vi hoppas naturligtvis att detta inte kommer att bli nödvändigt, eftersom medlemsstaterna kommer att lämna in sina listor till oss. Det är detta vi måste hoppas på och kanske också bönfalla om.

Talmannen
Jag har erhållit ett resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.5.
Härmed förklarar jag sammanträdet avslutat.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.09.)

