En konsekvent EU-politik för utveckling och en komplettering av det offentliga utvecklingsbiståndet med icke-offentligt bistånd (ODA+) (kortfattad redogörelse)
Talmannen
Nästa punkt är en kortfattad redogörelse för betänkandet av Franziska Keller, för utskottet för utveckling, om en konsekvent politik för utveckling - Att upprätta den politiska ramen för en gemensam strategi på EU-nivå.
Franziska Keller
Herr talman! En konsekvent politik för utveckling innebär inte att man ger med den ena handen och tar med den andra. Det är ingen mening att till exempel tillhandahålla stöd till jordbruket i utvecklingsländer om vi på samma gång förstör de lokala marknaderna genom direkta och indirekta exportsubventioner.
På samma sätt kan vi fortsätta att göra stora insatser för att främja tillhandahållande av hälso- och sjukvårdstjänster samtidigt som vi förhindrar handeln med generiska läkemedel eller driver upp priserna på mediciner till skyhöga nivåer genom att utvidga patentskyddet. Agrobränslen kan minska koldioxidutsläppen i EU en aning, men de leder till avskogning och landgrabbing i utvecklingsländer och därmed orsakar de ännu mer klimatförändringar - vilket är just vad vi ville undvika, för att inte tala om tvångsförflyttning av ursprungsbefolkningar och förlust av biologisk mångfald och jordbruksmark avsedd för odling av livsmedel. Just nu är vi, det vill säga EU i sig, inte särskilt konsekventa.
EU har under lång tid medgett i teorin att politiska åtgärder inte bör vara motsägelsefulla. En konsekvent politik för utveckling fastställs i Lissabonfördraget. I artikel 208 står följande: ”Unionen ska ta hänsyn till målen för utvecklingssamarbetet vid genomförande av politik som kan påverka utvecklingsländerna”. Vi måste rätta oss efter detta krav.
I år ser vi över de framsteg som har gjorts i fråga om millennieutvecklingsmålen. Det är uppenbart att vi inte kommer att kunna hålla våra löften om inte vår politik är konsekvent. Vi - alla vi som antar och genomför lagstiftning - måste vara medvetna om detta ansvar. Innan vi beslutar om en åtgärd måste vi bedöma konsekvenserna så att vi inser de negativa effekter som EU-lagstiftningen kan få för utvecklingsländer. Vi behöver expertkunskap i rådet, kommissionen och parlamentet för att upptäcka inkonsekventa aspekter. Kommissionens arbetsprogram för en konsekvent politik är ett steg i rätt riktning. Nu handlar det om hur planen genomförs.
En konsekvent politik för utveckling innebär att vi tar större hänsyn till lokalbefolkningens intressen vid vår reform av fiskepolitiken och inte låter dessa intressen underordnas de europeiska fiskeföretagens intressen. Det innebär att vi måste stoppa penningflödet från utvecklingsländer till skatteparadis. Det innebär att vi inte kan anta Acta-avtalet om vi misstänker att det kan leda till att leveranser av medicin eller teknik till utvecklingsländer avbryts. Hittills har kommissionen inte kunnat undanröja denna misstanke. En konsekvent politik innebär också att utvecklingspolitiken bör förbli ett starkt, oberoende politikområde vid inrättandet av den europeiska avdelningen för yttre åtgärder och att befogenheterna för kommissionsledamoten med ansvar för utveckling bör utökas, inte minskas. Det innebär också att kommuner till exempel ska kunna använda rättvis handel som ett kriterium vid upphandlingar, vilket Heide Rühle föreslog.
I många fall bör vi parlamentsledamöter noggrant övervaka kommissionen och rådet för att se till att politiken är konsekvent. I många fall är det dock upp till oss parlamentsledamöter att sörja för att utvecklingen är konsekvent. Utskotten bör vara mer samordnade och vi behöver en ständig föredragande.
Betänkandet, som enhälligt antogs av utskottet för utveckling, innehåller många bra förslag och det tar oss ett stort steg framåt. Jag vill tacka alla skuggföredragande, ombudsmannen och alla icke-statliga organisationer för deras samarbete och stöd, och jag hoppas att vårt gemensamma betänkande kan antas i kammaren i morgon.
Mairead McGuinness
(EN) Herr talman! Det är tråkigt att behöva framföra klagomål på betänkandet i detta tidiga skede av debatten, men jag vill framför allt ta upp skäl I och punkterna 44 och 45. Jag välkomnar mycket i betänkandet men jag anser att innehållet i dessa punkter delvis grundas på en historisk syn på jordbrukspolitiken och definitivt inte på den faktiska situationen just nu.
Innan jag går in på detta i detalj under den tid jag har vill jag bara säga att punkt 15 är en mycket viktig punkt i betänkandet och att den kanske borde ha behandlats mer ingående. I den uppges att bara 4 procent av det offentliga utvecklingsbiståndet går till jordbruk. Det är en chockerande siffra som jag nämnde i ett betänkande som jag utarbetade under parlamentets förra valperiod.
Jag anser att man, kanske oavsiktligt, angriper de europeiska bönderna i betänkandet. Jag tycker inte att det är lämpligt. Jag kommer självfallet att inte stödja betänkandet av denna anledning, och jag beklagar situationen. Jag uppmanar mina kolleger att noggrant observera dessa punkter.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Herr talman! I betänkandet som vi debatterar i dag, Franziska Kellers betänkande, betonas en fråga som är mycket viktig för utvecklingspolitikens effektivitet. Konsekvens leder alltid till effektivitet. Inkonsekvens är liktydigt med ineffektivitet och orättvisor när det gäller utvecklingsländer.
Jag talar om utvecklingspolitik, inte bara om offentligt utvecklingsbistånd. Konsekvens innebär att alla olika politikområden - handelspolitik, jordbrukspolitik, alla yttre åtgärder - måste slås samman till en enda politik, en politik som är konsekvent i förhållande till de globala mål vi strävar efter att uppnå.
Endast på detta sätt kan vi skapa större synergier och dra nytta av fördelarna med globala kollektiva nyttigheter. Därför stödde jag och fortsätter att stödja uppmaningen till parlamentet i Franziska Kellers betänkande att utse en föredragande som ska bedöma och övervaka den utvecklingspolitik som parlamentet yttrar sig om.
João Ferreira
(PT) EU:s politik och åtgärder på många områden strider ofta mot de fastställda målen för utvecklingsbiståndet. Liberaliseringen och avregleringen av världshandeln - som EU har förespråkat och drivit - hotar de svagaste produktionssystemen i utvecklingsländerna. Vi bör inte nonchalera det faktum att en avsevärd andel av de resurser som går till dessa länder i form av offentligt utvecklingsbistånd i slutändan kommer tillbaka till ursprungsländerna i form av förvärv av varor och tjänster.
Vi kan inte nonchalera den allvarliga begränsning som den enorma utlandsskulden utgör. Den har redan betalats tillbaka flera gånger om och bör därför avskrivas. Det är oacceptabelt att man utövar utpressning mot flera utvecklingsländer genom att göra deras offentliga bistånd beroende av att de undertecknar de så kallade ”ekonomiska partnerskapsavtalen” trots många av dessa länders motstånd och uttalade oro. Europeiska utvecklingsfondens prioriteringar bör, i stället för att påtvingas, ses över samtidigt som hänsyn bör tas till utvecklingsländernas åsikter, prioriteringar och verkliga behov.
Antonio Tajani
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen och framför allt kommissionsledamot Andris Piebalgs, som jag företräder, gratulerar föredraganden till hennes utmärkta och uttömmande förslag till resolution om en konsekvent politik för utveckling.
Kommissionen delar helt och hållet föredragandens syn på vikten av denna ambitiösa uppgift och stöder till fullo de olika förslagen i resolutionen om att främja parlamentets arbete inom området. Resolutionen kommer precis i rätt tid. Som ni vet har kommissionen föreslagit en handlingsplan i 12 punkter som stöder millennieutvecklingsmålen. En konsekvent politik för utveckling är en av prioriteringarna i denna plan som just nu håller på att diskuteras i rådet. De huvudsakliga problemområdena i parlamentets förslag till resolution sammanfaller i stor utsträckning med de prioriteringar som tas upp i kommissionens arbetsprogram för en framtida konsekvent politik för utveckling, även om vi inte instämmer med alla kommentarer i resolutionen.
Dessa två dokument utgör en stabil grund för EU-institutionerna att göra framsteg och vidta åtgärder för att se till att EU:s politik är så konsekvent som möjligt i förhållande till utvecklingsmålen. En konsekvent politik handlar inte bara om att dokumentera alla de negativa effekter som EU:s politik kan få för utvecklingsmålen utan också om att samordna våra insatser med våra partners insatser för att komma fram till vinnande lösningar som innebär ny stimulans till EU-politiken i fråga om utvecklingsmål.
Därför har kommissionen intagit ett nytt och förbättrat förhållningssätt till en konsekvent politik för utveckling. Det innebär att all EU-politik inom området sammankopplas till fem internationella utmaningar, utan att tillämpningsområdet för våra insatser begränsas. Bedömningen av politiken sammanlänkas med verkliga strategiska mål.
Dessutom grundas arbetsprogrammet på mål och indikatorer, och konsekvensbedömningar kommer i större utsträckning att användas för att bedöma om politiken är konsekvent.
Jag har en sak att säga om offentligt utvecklingsbistånd. Kommissionens ståndpunkt i frågan är mycket tydlig. EU och medlemsstaterna måste fullfölja sina åtaganden inom detta område.
Därför har kommissionen föreslagit att en ansvarsmekanism inrättas inom EU. Förslaget undersöks just nu av medlemsstaterna.
Samtidigt kommer andra offentliga ekonomiska resurser än offentligt bistånd att tillhandahållas till utvecklingsländer för att bland annat hjälpa dem att bekämpa klimatförändringarna. Därför måste vi sträva efter att hitta ett sätt att kontrollera dessa resurser och se till att de används för utvecklingssyften.
Om vi vill göra vår politik mer konsekvent måste vi låta våra partner vara delaktiga. I artikel 12 i Cotonouavtalet tillhandahålls ett kommunikationsmedel, ett forum där AVS-länderna kan göra sina röster hörda när det gäller EU:s politik. Detta alternativ måste användas mycket mer systematiskt. Därför bör vi förstärka vår dialog om en konsekvent politik för utveckling inom andra organ som Asien-EU-konferensen om utveckling, som äger rum just nu, och FN:s högnivåmöte om millennieutvecklingsmålen, som kommer att äga rum i september.
Jag har en sista kommentar, nämligen att om vi tittar på de olika berörda strategiska områdena - handel, jordbruk, fiske och de andra områdena - är det uppenbart att gemensamma insatser från alla stora ekonomier, och inte bara från EU, kommer att bidra till att skapa en miljö som är gynnsam för utveckling. Nu och i framtiden måste en konsekvent politik för utveckling prioriteras högt både på europeisk och på internationell nivå.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon (tisdagen den 18 maj 2010).
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Elisabeth Köstinger  
Jag vill gå in mer i detalj på skäl I och på punkterna 44 och 45 i det aktuella betänkandet. Ordalydelsen i dem är mycket olycklig och speglar inte den verkliga situationen. För det första bör det göras klart att exportbidrag är ett EU-instrument för marknadskontroll som används mycket försiktigt av kommissionen och som endast tillämpas i undantagsfall. Exportbidragen, som inrättades som en form av säkerhetsnät, kan inte ha lett till de stora skadorna inom jordbrukssektorn i utvecklingsländerna, vilket påstås i skälet. Dessutom bör det påpekas att EU är världens största importör av jordbruksprodukter från utvecklingsländerna. EU försvagar följaktligen inte utvecklingen och inrättandet av en hållbar jordbrukssektor, utan snarare tvärtom. EU har utan tvekan ett stort ansvar inom den internationella handeln i jordbrukssektorn, framför allt när det gäller utvecklingsländer. Det är en självklarhet och EU är fullständigt medvetet om det. Mot denna bakgrund måste jag protestera mot generella fördömanden som inte har någonting att göra med ett flexibelt och objektivt angreppssätt. Jag motsätter mig skäl I såväl som punkterna 44 och 45, och därmed också betänkandet som helhet.
Proinsias De Rossa  
Jag stöder resolutionen om en konsekvent politik för utveckling. EU måste vid genomförandet av en politik som kan påverka utvecklingsländerna ta hänsyn till målen för utvecklingssamarbetet, vilket tydligt fastställs i Lissabonfördraget. I en tid då många kriser allvarligt hotar uppnåendet av millennieutvecklingsmålen är det ännu viktigare att se till att vår utvecklingspolitik inte undermineras av åtgärder inom andra politikområden. Samtidigt som fattigdomsbekämpningen är det främsta målet inom EU:s utvecklingspolitik undergrävs den av många politiska initiativ. EU:s exportsubventioner inom jordbruket hotar i stor utsträckning livsmedelstryggheten på andra platser, och vi måste alltjämt bedöma de ekologiska och sociala konsekvenserna av våra fiskeavtal med utvecklingsländerna. En konsekvent politik för utveckling kan inte åsidosättas när vi förhandlar fram bilaterala och regionala handelsavtal, och den är mycket viktig för att vi ska kunna se till att resultatet av Doharundan inte påverkar utvecklingen negativt. Europeiska investeringsbanken bör koncentrera sina externa lån till utvecklingsländerna på investeringar som bidrar till att bekämpa fattigdomen, och den bör ta avstånd från företag som har skatteparadis som bas. Mänskliga rättigheter, arbets- och miljönormer samt skatteförvaltning bör ligga till grund för EU:s förhandlingar med utvecklingsländerna.
