
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av rådet och kommissionen om stadgan för ledamöterna. 
Antonione,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Jag välkomnar tillfället att få delta i den här debatten om en ledamotsstadga för Europaparlamentet.
Herr talman! Det framgick klart av rådets ordförandeskaps skrivelse till er den 21 november 2003 att rådet var helt öppet för en dialog med parlamentet i den här frågan. I den bekräftade vi också det erbjudande som det grekiska ordförandeskapet, företrätt av Papandreou, framförde den 20 juni 2003. Därför är dagens debatt viktig. Den ger oss chansen att gå vidare och utforska möjligheterna att efter 25 år äntligen komma fram till en överenskommelse.
Herr talman! Rådet har full respekt för att det i första hand är Europaparlamentet som skall fastställa en stadga för sina ledamöter. Enligt det förfarande som fastställs i fördraget är det parlamentets ansvar att anta bestämmelser och allmänna villkor för hur dess ledamöter skall fullgöra sina uppdrag, efter att ha inhämtat yttrande från kommissionen och efter godkännande av rådet, vilket kräver enhällighet i frågor som har med beskattningen att göra. Således står det klart att Europaparlamentet inte kan införa en stadga utan rådets samtycke och att rådet inte kan godkänna stadgan om inte parlamentet lägger fram förslag som det kan acceptera. Det vore bra om vi kunde komma ihåg det.
Herr talman! Jag vet att många av er gärna vill veta hur rådet ställer sig till stadgan generellt sett och särskilt till ett antal förslag som har lagts fram på olika nivåer under de senaste veckorna.
När parlamentet överlämnade sitt förslag till en stadga till rådet i juni förra året stod det klart att det fanns betydande skillnader mellan våra uppfattningar, vilket hindrade rådet att godkänna stadgan. Ni minns säkert att den sittande grekiske rådsordföranden Papandreou i mars förra året förklarade för en parlamentsdelegation vilka delar av stadgan som rådet kunde gå med på och vilka vi inte kunde acceptera. Jag beklagar att parlamentets juniförslag låg så långt ifrån rådets ståndpunkt att det var omöjligt för oss att godkänna det.
Med er tillåtelse skall jag än en gång berätta hur rådet ställer sig i huvudfrågorna. För det första anser ett enhälligt råd att stadgan inte kan medföra ändringar i primärlagstiftningen: de frågor som har med den primära lagstiftningen att göra måste därför regleras med ett annat instrument. Rådet välkomnar de åtgärder avseende kostnadsersättningar som Europaparlamentets presidium nyligen antog. Enligt rådets uppfattning skall ersättning utgå på grundval av faktiska kostnader.
Vad beträffar beskattningen av ledamöternas löner – en fråga som kräver enhällighet för att rådet skall kunna godkänna den – får inte bestämmelserna om den gemenskapsskatt som skall tillämpas på parlamentsledamöternas löner inkräkta på medlemsstaternas rätt att beskatta dessa löner inom ramen för sina nationella skattesystem, förutsatt att lönerna inte beskattas två gånger.
När det gäller pensionsåldern fanns det i rådet en klar preferens för en pensionsålder på 65 år, men för att vara konstruktiva och kompromissa är vi villiga att gå med på en gräns på 63 år.
Avseende den svåra lönefrågan har inte rådet någonting emot att siffran fastställs som en procentuell andel av den lön en domare i EG-domstolen har, vilket skulle lösa problemet med årlig uppräkning.
Jag vill fästa er uppmärksamhet på att alla de ståndpunkter som jag nu har beskrivit är resultat av långa, detaljerade debatter i rådet, vilka ägde rum långt innan parlamentet antog sin stadga den 3 juni 2003. När det gäller vissa initiativ som parlamentet nyligen har tagit har det italienska ordförandeskapet inledningsvis fått en positiv respons från alla delegationerna i rådet. Om dessa initiativ skulle få stöd i parlamentet skulle vi komma närmare en överenskommelse i denna långdragna fråga än någonsin.
Som jag betonade i början av mitt anförande kan vi bara överbrygga våra meningsskiljaktigheter genom dialog, och rådet är inställt på dialog. Det italienska ordförandeskapet har å sin sida alltid velat hitta en lösning, och jag vet att det tillträdande irländska ordförandeskapet stöder detta förhållningssätt till fullo.
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Låt mig först säga att kommissionen var mycket nöjd med föredragandens och det italienska ordförandeskapets initiativ i fråga om ledamotsstadgan.
Jag hoppas verkligen att vi efter en så utdragen debatt under så många år kommer att kunna nå en överenskommelse i den här frågan, som har följt oss så länge. Därför vill jag än en gång uttrycka mitt erkännande av de ansträngningar och det arbete som Willi Rothley har gjort under hela denna tid. Han har arbetat för den här kammaren på ett mycket hängivet och idogt sätt och vi bör alla vara tacksamma mot honom.
För närvarande vill inte kommissionen gå in på detta initiativ i detalj eftersom vi ännu inte har något officiellt förslag, men jag får kanske påminna ledamöterna om den ståndpunkt som vi intog efter det att stadgan godkändes i juni i år. Vid den tidpunkten antog kommissionen ett yttrande som innehöll två allmänna synpunkter: för det första på de bestämmelser i stadgan som regleras i primärlagstiftningen och för det andra på de ekonomiska konsekvenserna av stadgan.
I det första fallet sade vi att bestämmelserna i stadgan inte kan ändras via en grundläggande rättsakt, på basis av artikel 190 i fördraget, och i det andra fallet påpekade vi att summorna i fråga skulle bli en tung börda för utgiftsområde 5 i budgetplanen.
Självfallet gällde allt detta en annan text än dagens. Nu måste vi se exakt vilken form texten kommer att få för att kunna avge ett detaljerat yttrande. Herr talman! Hur som helst kommer kommissionen alltid att vara konstruktiv, och naturligtvis hoppas vi innerligt att vi kan komma fram till en överenskommelse mellan institutionerna. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Låt mig vara helt uppriktig och säga att många av oss känner oss illa till mods i dag. Varför? Om vi verkligen ville ta oss själva och våra resolutioner på allvar skulle vi inte kunna ställa den muntliga frågan, och det skulle verkligen inte finnas någon resolution som avviker från den ledamotsstadga som antogs den 3 juni i år. Ett annat skäl till att vi känner oss illa till mods är att det verkar konstigt att vi, fyra dagar efter det att regeringskonferensen om ”Europas framtid – en europeisk konstitution” kollapsade, i en begäran om debatt om en brådskande fråga ber rådet att godkänna en ledamotsstadga, trots att det hittills inte har gjort det eller visat någon vilja att göra det.
En konstitution skulle vara viktigare för oss än en stadga, även om det inte finns något egentligt samband mellan dem. Trots det gör vi detta och ändå lägger de större grupperna fram ett gemensamt resolutionsförslag. Varför? Vi gör det därför att en ledamotsstadga för Europaparlamentet inte handlar om partipolitiska, nationella eller individuella intressen eller om att spela ett spel. Tvärtom bör förfarandet och innehållet förbli en fråga av gemensamt intresse. Herr rådsordförande! Vi gör det därför att vi djupt beklagar den oärlighet, de taktiska överväganden, de individuella valstrategier och de felaktiga uppfattningar om våra roller som förekommer. Faktum är att det inte är meningen att vi skall föra en dialog med varandra: det är ni som skall säga ja eller nej …
… till det förslag till vår ledamotsstadga som vi har antagit och därför att vi vill lämna det gemensamma angreppssättet. Det beror på att vi vill göra det klart att det är rådet, som företräder de nationella regeringarna, och inte parlamentet som skall bära ansvaret för den här otillfredsställande situationen. Det är vårt sista bud. Vårt nya budskap till er är att ni måste säga ja eller nej senast den 15 januari.
Vi lägger fram detta förslag som ett bevis på vår goda vilja och på att vi är medvetna om problemen i rådet, trots att många av oss anser att förslaget till beskattning strider mot EU-lagstiftningen, är orättfärdigt och i grunden fel. Med hänsyn tagen till pensionsdiskussionerna på nationell nivå höjer vi pensionsåldern med tre år. Trots att en stadga också bör styra vilka funktioner parlamentsledamöterna skall ha delar vi upp den och tar bort det som har med primärlagstiftningen att göra, men längre går vi inte. Vi har också vår värdighet, och den som inte respekterar sig själv möter ingen respekt hos andra.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! För min grupps räkning hoppas jag att sanningens ögonblick har kommit för ledamotsstadgan. För det första vill jag gratulera föredraganden Willi Rothley till hans ståndaktighet och orubblighet, inte därför att han tillhör min grupp utan som företrädare för parlamentet som helhet. Jag vill också gratulera talmannen till hans ihärdighet, för vi har arbetat tillsammans länge, och innan han blev talman gjorde vi vissa insatser som jag skulle vilja påminna er om för att förklara de punkter som vi diskuterar.
Under den förra mandatperioden antogs Rothleybetänkandet, och i början av den här perioden tillsatte vi en arbetsgrupp som skulle komma till rätta med de mest kontroversiella delarna av stadgan. Jag vill framhålla att en före detta rådsordförande och en före detta kommissionsordförande aktivt deltog i denna arbetsgrupp, tillsammans med andra framstående personer, eftersom vi ville hantera denna fråga med dess konstitutionella dimension objektivt. Vi talar ständigt om institutionerna, men det arbetar människor i institutionerna, och som företrädare för Europas medborgare måste vi vara rättvisa i fråga om lagstiftningen. Det är inte acceptabelt att vi stiftar lagar som skall tillämpas lika på alla unionens medborgare när vi befinner oss i en så annorlunda och på sätt och vis så tveksam situation. Vad det anbelangar måste vi inse att den allmänna opinionen och media har rätt i viss kritik. Därför måste vi lösa den här frågan.
Konstitutionen har inte antagits – det stämmer – men under året lyckades vi – bland annat med hjälp av rådet –göra framsteg i och med att stadgan om europeiska politiska partier antogs. Det är inte så att vi är de politiska partiernas förkämpar, men vi är en del av dessa strukturer som har bidragit till att ge uttryck för unionens demokratiska vilja alltsedan Maastrichtfördraget – i vilket de erkändes. Därför anser jag att detta är ett tillfälle då vi inom ramen för denna engagerande och ytterst komplicerade debatt har lyckats nå enhet i kammaren – i parlamentet – och att vi därmed kan uttrycka oss tydligt. Jag hoppas att detta kommer att visa sig under omröstningen. Som rådsordföranden har påpekat är det vår uppgift att besluta om den stadga som ni skall godkänna.
Jag anser att det steg vi har tagit svarar mot en filosofi om delad lagstiftningsmakt, vilket är vad vi har förespråkat för lagstiftningen inom Europeiska unionen. Med andra ord vill vi inte göra det mot er vilja eller i konfrontation med staterna, och därför sträcker nu parlamentet ut handen mot er för att denna kvistiga fråga skall få en lösning.
Jag anser att rådsordföranden har varit mycket klar och tydlig när det gäller primärlagstiftningen, kostnadsersättningarna och beskattningen, de tre frågor i resolutionen som har tagits upp och vilka jag hoppas kommer att godkännas och som min grupp stöder. Han har också talat om ersättningsnivån, och jag tycker att han kom med ett intressant påpekande angående vilka problem som går att förebygga. 
Det finns ytterligare en fråga som det inte uttryckligen har sagts någonting om, men jag tror att rådsordföranden även talade för det kommande ordförandeskapet när han gav uttryck för det irländska ordförandeskapets önskan att fortsätta med en gemensam vilja i den här processen. Därför tror jag att vi kan komma att nå en positiv lösning på stadgefrågan före den 15 januari. Det tycker jag är ett av de viktigaste framsteg vi kan uppnå när det gäller att höja värdet på parlamentsledamöternas arbete och lösa en av unionens svåraste och mest komplicerade konstitutionella frågor.
Wallis (ELDR ).
   – Herr talman! Jag är inte längre så inspirerad när jag skall säga någonting om ledamotsstadgan. Vi har redan sagt allt. Vi säger varje gång att ”detta är sista chansen”, och detta måste väl ändå vara det.
Jag kanske borde börja där jag slutade i juni, då jag inför denna kammare framförde en röstförklaring som avsåg ELDR-gruppens röstnedläggelse och min egna nationella delegation som röstade emot den dåvarande resolutionen. Vi sade att vi inte kunde ge vårt stöd då på grund av införlivandet av primärrätt och avsaknaden av en möjlighet till nationell beskattning. Jag skulle på min grupps vägnar kunna säga ”vad var det vi sade”, eftersom en majoritet i kammaren nu i stort sett verkar ha nått samma ståndpunkt – så vi gör framsteg. Men innan jag satte mig ned förra gången sade jag också att jag hoppades att rådet skulle utföra ett bättre arbete på detta område än vad vi gjorde. Nu är vi tillbaka och erbjuder rådet ett tydligt och godtagbart paket.
Tyvärr vet vi alla att rådet inte hade en speciellt bra helg. Men här har man en chans att åstadkomma en framgångshistoria för Europa innan detta mandat går ut. Det kan framstå som en mycket liten framgång, men följderna för den europeiska demokratins goda namn är enorma. När vi nästa sommar står inför Europas medborgare i valet skulle vi kunna ha ett parlament med ordning på sin egen kammare, ledamöter som behandlas och respekteras lika och på en genomblickbar grund över hela Europa, eller så skulle vi kunna fortsätta med den nuvarande skamliga blandningen och förvirringen som gör oss alla till allmänt åtlöje.
Jag har sagt det tidigare, och jag kommer att säga det igen. Jag anser att vi alla kommer hit för att arbeta för Europas befolkning, inte för att tillbringa vår tid i debatter om våra egna ersättningar och vår ställning. Rådet, ni har möjlighet att ta oss ur denna löjliga situation och därmed förbättra unionen i dess medborgares ögon. Snälla, var så vänliga och förstör det inte den här gången.
Di Lello Finuoli (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vår parlamentsgrupp stöder helt en ledamotsstadga. Vi har alltid varit övertygade om att vi behöver en stadga som borgar för att företrädarna för Europas medborgare ges samma politiska och ekonomiska dignitet. För att åstadkomma det har vi konsekvent följt och aktivt stött alla de åtgärder som ledde fram till det förslag som nu diskuteras i rådet.
Jag vill också säga, klart och tydligt, att vi är emot all förhalningstaktik. Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster yrkar på att stadgan skall antas så snart som möjligt. Vi anser att principen om jämlikhet parlamentsledamöterna emellan är nödvändig för att det skall råda rättvisa och insyn för våra medborgare. Självfallet är vi inte helt nöjda med det här kompromissförslaget, men det ligger i sakens natur. Vi kommer dock inte att underlåta att komma med konstruktiva bidrag och är öppna för dialog mellan alla parlamentsgrupperna.
Den fråga som fortfarande inte är löst är pensionsåldern. Det nuvarande förslaget är att ge ledamöterna pension vid 63 års ålder, men Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster anser att denna ålder bör sänkas till 60. Det förslaget syftar inte till att slå vakt om ledamöternas privilegier. Vi lägger fram det eftersom vi är övertygade om att alla europeiska medborgare borde gå i pension allra senast vid 60 års ålder. Mina kolleger och jag har alltid varit emot reformer av pensionssystemen som bygger på förlängda inbetalningstider, vilket jag anser vara orättvist. Vi är övertygade om att det finns tillräckliga ekonomiska resurser för att alla europeiska medborgare, inklusive parlamentsledamöterna, som är lika mycket medborgare som alla andra, skall kunna gå i pension vid 60 års ålder.
När det gäller principen om en gemensam lön är vi övertygade om att den återspeglar en princip om demokrati och likabehandling. Varför skulle en parlamentsledamot från Estland ha mycket mindre betalt än en från Tyskland? Samtidigt inser vi emellertid att detta skulle kunna leda till ohållbara situationer i vissa medlemsstater i Europeiska unionen, där en parlamentsledamot skulle få en lön som vore flera gånger högre än landets president. Därför måste vi visa politisk flexibilitet. Vi skulle kanske kunna överbrygga skillnaderna i ersättning till ledamöterna genom att utgå från månadslönerna för högre statstjänstemän i respektive land, men principen om en enda enhetlig lön kan vi inte avvika från.
När det slutligen gäller ledamöternas resekostnadsersättningar vill vi påminna er om att Europaparlamentets presidium har sammanställt ett förslag som en majoritet i min grupp har krävt skall genomföras när stadgan träder i kraft.
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det som vår grupp nu stöder med största ödmjukhet är någonting som vi hade kunnat göra för flera månader sedan om vi hade lyssnat på de mindre grupperna, men gjort är gjort och framtiden tillhör oss alla. Vi tycker att det är mycket bra att vi har hamnat i den här situationen. Det betyder att vi vill anta en grundläggande resolution som innebär att samma bestämmelser gäller för alla ledamöter i denna kammare, eftersom vi alla gör samma arbete.
Men genom att anta denna kommer vi samtidigt att fatta ett beslut om att sätta stopp för reglerna för reseräkningar, vilka är långt ifrån tydliga och enligt min – vår – mening helt enkelt inte är skäliga. Detta är något som vi alltid måste göra klart. Genom att anta den gemensamma stadgan röstar vi också mot ytterst absurda reseersättningar. Det är viktigt att det kommer till allmänhetens kännedom.
För det andra gör vi klart att vi är tillräckligt intelligenta för att möjliggöra övergångsförfaranden, så att utvidgningsländerna verkligen kommer att få tid att komma in i detta gemensamma system, för det vore absurt om någon över en natt skulle få högre lön än landets premiärminister genom att bli ledamot av Europaparlamentet. Det handlar om att välja att vara med i stället för att välja att inte vara med, för samma stadga skall gälla för oss alla. Exakt när parlamentsledamöterna från dessa länder skall komma in måste rådet bestämma i form av intelligenta regler – med andra ord genom ett system där man väljer att vara med. När det finns ett sådant är våra stadgors framtid tryggad.
Ett antal parlamentsledamöter är smått förolämpade på grund av att vi har bestämt att vår pensionsrätt skall inträda vid slutet av vårt sextiotredje levnadsår. Jag anser att det borde ha varit det sextiofemte, för vi bör kräva samma sak av oss själva som vi för närvarande kräver av samhället som helhet, och inte särbehandlas. Därför är jag definitivt emot tanken att sänka siffran i resolutionen. Det vore att skicka fel budskap till allmänheten. Låt mig sammanfatta genom att säga ”slutet gott, allting gott”. Stort tack till alla dem som har bidragit till detta.
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Vi skall snart fira ett jubileum: parlamentet har nu varit ett direktvalt organ i 25 år. Trots det är ledamöternas rättsliga status ett lappverk som håller på att falla samman på alla håll och kanter. Lönerna, som följer nationella regler, varierar så mycket att det inte finns något samband med ansvar eller arbetsbelastning. Samtidigt stiger reseersättningarna till belopp som allt mindre står i proportion till de faktiska kostnaderna, särskilt på grund av konkurrensen inom flyget. Vid toppmötet i Amsterdam i juni 1997 infördes en rättslig grund i fördraget, så att parlamentet kunde sätta samman en stadga som sedan skulle antas av rådet. Det har nu gått sex och ett halvt år, men stadgan har fortfarande inte antagits. I och med att tio nya medlemsstater ansluter sig den 1 maj och att valen i juni är nära förestående är det här sista chansen att åstadkomma något. Skall vi än en gång stå inför väljarna med ett orättfärdigt system för reseersättningar och oförklarliga skillnader mellan ledamöternas löner? Jag tycker att det är dags att gå vidare och diskutera politiska frågor av en annan kaliber.
En gemensam stadga för ledamöterna från alla medlemsstaterna lever upp till idealet om lika lön för lika ansvar. Samtidigt strider den mot subsidiaritetsprincipen. Enligt många ledamöter från Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa är detta en anledning att behålla en nationellt beslutad rättslig status. Samtidigt vill hela gruppen ha en radikal omorganisation av reseersättningssystemet. År ut och år in lämnar vår grupp in budgetändringsförslag med innebörden att ersättningarna bör grunda sig på de faktiska resekostnaderna, och varje år avslår en majoritet i parlamentet detta förslag. Det må vara en odiskutabel sanning, men den leder mina nederländska kolleger och mig till slutsatsen att reseersättningar inte kan skötas isolerat, utan bara i kombination med en stadga. Därför anser vi att stadgan borde ha införts för länge sedan. Fram till nyligen förhindrades det av de välkända tre stötestenarna. Jag skall säga några ord om dem.
Den första rör primärlagstiftningen, immuniteten och liknande: lyckligtvis löste resolutionerna äntligen upp den knuten. Den här delen måste oundvikligen gå sin egen väg. Rådet har flera gånger sagt sig vara berett att samarbeta på den här punkten, och det löftet skall vi kräva att man uppfyller.
Den andra rör pensionsåldern. Det har framkommit att parlamentsledamöter i praktiken går i pension vid 62 års ålder i genomsnitt. Mot bakgrund av samhällsutvecklingen är inte den ålder på 63 år som rådet föredrar oskälig.
Den tredje rör den nationella beskattningen. För flera år sedan föreslog det dåvarande belgiska ordförandeskapet en kompromiss så att vi skulle kunna ta hänsyn till subsidiaritetsprincipen på den punkten.
En knäckfråga som fortfarande måste lösas är lönerna. De aktuella nationella siffrorna innehåller både extremt höga och extremt låga nivåer. Vad beträffar de lägsta siffrorna antar jag att de historiskt inte grundade sig på heltidsuppdrag. Enligt vår åsikt skulle ett viktat genomsnitt av de aktuella 15 siffrorna vara ett sunt sätt att anpassa ersättningen till nedlagt arbete. Förslaget att uttrycka det som en procentuell andel av den ersättning som en domare i EG-domstolen får verkar vara en bra lösning, också när det gäller indexregleringen.
I går uttryckte den italienske premiärministern sin stolthet över att så många beslut fattades med stor energi vid toppmötet i förra veckan. Vad oss anbelangar är stadgan det som avgör. Om det sittande ordförandeskapet kan rapportera att rådet antar stadgan, kan det betrakta sig som framgångsrikt. I annat fall övertas frågan av det irländska ordförandeskapet. Med en bra början är halva arbetet gjort. Irländarna har visat att de kan arbeta hårt, och därför hoppas jag verkligen att de kommer att kunna ge stadgan grönt ljus före den 15 januari. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Som talesman för mina kolleger i delegationen från i Europaparlamentet vill jag än en gång säga att vi är helt emot att Europaparlamentets ledamöter skall få sin huvudsakliga lön ur gemenskapens budget. Enligt fördraget företräder ledamöterna sina respektive nationer, och därför skall lönerna betalas av nationerna.
På samma sätt är inte heller den bräckliga skattekompromiss som nu diskuteras acceptabel. Det krävs en enkel, tydlig princip: parlamentsledamöterna måste betala samma skatt som sina landsmän. Om den stadga som vi nu diskuterar av någon olycklig anledning skulle leda till att parlamentarikernas löner ökar och att inkomstskatten sänks, vilket man kan befara, och om uppfattningen skulle slå rot att ledamöterna smiter undan sina egna länders skattekontroll och blir anställda i Bryssel, då säger jag er högt och tydligt att våra landsmän inte skulle acceptera det och att EU:s trovärdighet skulle få sig ännu en hård törn.
Därför måste regeringarna nu stå emot trycket från de federalister som vill avskilja Europaparlamentets ledamöter från deras respektive länder under förevändningen att vi bör tillämpa en princip om jämlikhet mellan parlamentsledamöter, vilken inte existerar någonstans i fördragen utan är helt påhittad. För att föra Europa närmare medborgarna måste vi tvärtom stärka bandet mellan ledamöterna och deras nationer.
Sammanfattningsvis måste ledamöternas huvudsakliga lön betalas ut av deras ursprungsländer. Inkomstskatten skall uttaxeras på nationell basis. Kostnadsersättningarna skall grunda sig på faktiska kostnader. Slutligen kan man, som en kompromiss, acceptera att dagtraktamentena betraktas som en tilläggsinkomst som betalas ut av EU:s institutioner och organ och som därmed skall beskattas med gemenskapsskatten. Längre än så är vi absolut inte beredda att gå. 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det här har varit en utdragen bedrövelse ända sedan 1998, och jag tror att skälet är att rådets uttalanden under de senaste åren inte har innehållit någon tydlig vink om dess ståndpunkt. Alla skrivelser som man har hänvisat till var skrivna på byråkratspråk och gav ingen klar fingervisning om vad rådet var berett att acceptera. Inte heller i dag har vi fått höra någonting om det. Efter att ha hört rådets presentation här i dag kan jag faktiskt inte dra någon annan slutsats.
Med detta sagt är rådets ståndpunkt, såsom den har utkristalliserat sig under de senaste månaderna, oärlig och lögnaktig. Jag tvekar inte att säga det, och jag gör det med hänvisning till en avgörande punkt, nämligen det sätt på vilket man har hanterat beskattningsfrågan. Rådet anklagar kammaren för att se stadgan som en möjlighet att lägga sig i frågor som har med primärlagstiftningen att göra, men rådet ser tydligen inget problem i hur det självt hanterar primärlagstiftningsfrågor som t.ex. skatterna i den här stadgan. Frågan är därför: vad vill ni egentligen, och hur är det tänkt att det skall fungera när ni har uppnått det?
Tack vare den information som vi har fått från alla de tre rättstjänsterna – parlamentets, rådets och kommissionens – vet vi att det man egentligen föreslår här strider mot lagen. Trots det är parlamentet berett att gå med på det. Jag kan dock säga er här och nu att om resolutionen skulle antas och någon medlemsstat skulle utnyttja den här möjligheten kommer frågan med säkerhet att hamna i domstolen – slutligen i Europeiska gemenskapernas domstol, som då måste ge oss ett utslag. I och med det resolutionsförslag som nu har lagts fram tror jag att vi har nått gränsen, vi kan inte göra mer.
Othmar Karas hade rätt i det han sade tidigare, nämligen att vi här i kammaren också har vår värdighet. Jag tycker att erbjudandet nu har gjorts, och vad vi nu väntar på är att rådet intar en slutgiltig ståndpunkt senast den 15 januari. Det här handlar också om vad våra framtida kolleger kan vänta sig. Nomineringsprocesserna pågår för närvarande i medlemsstaterna. De måste också få veta vilka framtida arbetsvillkor de skall ha i parlamentet. Tidsfristen går alltså ut den 15 januari. Då vill vi veta säkert vad rådet vill och inte vill, annars kommer det att vara för sent för den här stadgan under nuvarande parlaments mandatperiod. 
Rothley (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Loyola de Palacio! Låt mig börja med att tacka kommissionen för det stöd vi alltid har fått från kommer, liksom många gånger om från ordförandelandet Italien. Jag tyckte att det som sades var klart och detaljerat. Låt mig säga att den resolution som vi har utarbetat, tillsammans med det italienska ordförandeskapets uttalanden i dag, gör det möjligt för oss att komma överens, men låt oss göra det snabbt, snälla ni, för vi kan inte låta den här frågan överskugga valen.
Vad handlar det då om? Efter nästan ett kvartssekel av direkta val till Europaparlamentet har vi fortfarande samma struktur som en parlamentarisk församling, men vi måste utvecklas till ett riktigt parlament, och det är det som den här stadgan är till för. Naturligtvis är det bara ett första steg, vilket självfallet måste följas av det som redan finns inskrivet i protokollet från 1965. Inte förrän vi har kommit så långt har vi en riktig ledamotsstadga, och därför vädjar jag till regeringarna att ta upp den här frågan och föra den framåt.
Min andra kommentar är att vi alla vet att dagens situation, med olika lönerelaterade utbetalningar och det eländiga systemet för reseersättningar, inte är hållbar, men låt mig påminna er om en enkel sanning: dessa frågor kan bara lösas tillsammans. Det blir ingen stadga om inte reseersättningarna reformeras, och de kan inte reformeras utan en stadga. Om ni vill skilja dem åt kommer ni att föreslå en lösning som varken är rättvis eller solidarisk.
Det är här vi behöver tydlighet och öppenhet. På så sätt behandlar vi dem som väljer och betalar oss med respekt.
Nu vill jag tacka alla gruppordförandena, som har gjort det möjligt att lägga fram en gemensam resolution. Det finns tre personer som jag vill nämna särskilt, utan vilka vi inte skulle ha kommit så här långt, nämligen ordföranden för min grupp, Enrique Barón Crespo, ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, Giuseppe Gargani, och förstås Europaparlamentets talman, Pat Cox. Låt oss i dag, efter vad jag hoppas bara blir en tillfällig kollaps för den nya konstitutionen, sända ett mycket diskret budskap om att det kanske ändå finns något värt namnet framsteg i Europa.
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är ett särskilt nöje att få ordet omedelbart efter Willi Rothley, som har gjort så oerhört mycket under hela denna mandatperiod för att kunna avsluta ärendet på det sätt som vi nu verkar kunna göra. Han har givit andra kolleger komplimanger, så låt mig ge honom en mycket varm komplimang. Det har varit ett stort nöje att arbeta med honom i denna fråga. Vi borde alla välkomna att vi, förutsatt att rådet fortfarande är redo, kommer att ha en ordentlig ledamotsstadga före nästa val. Det är helt avgörande för detta val. Jag kommer inte att kandidera själv, så jag kan tala utan något personligt intresse i denna fråga. Det stämmer att jag kommer att vara 63 år när jag pensioneras, men inte enligt detta pensionssystem.
Det är viktigt att ha ett ordentligt ersättningssystem och en gemensam lön. Jag har flera gånger varit föredragande för privilegier och immunitet enligt de befintliga reglerna. Det skall sägas att det är ett oerhört invecklat och svårbegripligt system och inte någon tillfredsställande utgångspunkt för privilegier och immunitet för ett parlament av detta slag. Därför skulle jag, trots att denna fråga inte kommer att klargöras i detta skede, vilja upprepa förslaget att vi måste arbeta hårt under den närmaste framtiden för att dessutom ge frågan om privilegier och immunitet en stabil grund.
Dell'Alba (NI ).
   – Herr rådsordförande! Som ni ser här i plenisalen har alla samma känsla: det är dags att Europaparlamentet och parlamentsledamöterna får en gemensam stadga eller ett gemensamt regelverk efter 25 år. Efter 25 år borde det också vara dags att bestämma var vi skall arbeta. Dock anser jag, kanske till skillnad mot mina kolleger, att detta bara är bra. Det finns ett verkligt problem: allmänheten har ögonen på oss och det här systemet fungerar inte. Naturligtvis tycker jag att ordet ”stadga” är lite pretentiöst. Grundtanken var att införliva en riktig ledamotsstadga i stadgan, som också skulle innehålla ledamöternas privilegier, ett gemensamt paket som skulle ha gjort det meningsfullt att tala om en stadga. Låt oss kalla det ytterst viktiga systemet med de finansiella bestämmelser som skall gälla för ledamöterna vid dess rätta namn om vi vill att det skall utvecklas. Däremot bör vi spara ordet ”stadga” tills vi, liksom nationella parlamentariker, får gemensamma regler för de andra frågor som också hade infogats – och som i dag måste tas bort, eller som vi föreställer oss måste tas bort av en rad olika skäl – men som fortfarande är avgörande. Vår stadga kommer inte att bli giltig förrän vi har bestämmelser om privilegier och funktioner och om att vi verkligen blir jämlika med nationella parlamentsledamöter, som till exempel i Italien där ledamöterna kan besöka fängelser när de vill. Det tycker jag är den rätta innebörden av ordet ”ledamotsstadga”.
Gargani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att det räcker att vi är tålmodiga när det uppstår stora problem, som i fallet med stadgan, för i slutändan kommer förnuftet att segra, medvetenheten kommer att breda ut sig och alla kommer att handla ansvarsfullt under en kort tid.
Personligen måste jag säga att det här är en av de få gångerna under min långa politiska karriär som jag verkligen måste tala om hur nöjd jag är, utan all retorik. Jag kan inte låta bli att göra det och jag måste tacka er, herr talman. I och med detta interinstitutionella avtal och den här stadgan har ni, diskret och utan åtbörder, i betydande utsträckning bidragit till att främja parlamentets sak. Om den enhällighet vi ser här verkligen leder till resultat tror jag att vi kommer att minnas den här dagen som en viktig dag.
Under ledning av er har Willi Rothley och jag envist – till och med tjurskalligt skulle jag vilja säga – insisterat på att diskutera den här frågan och lägga fram argument som till slut vann gehör. Trots att konstitutionen inte har sett dagens ljus – om Roberto Antonione tillåter att jag säger så – anser jag att det italienska ordförandeskapet bör ta åt sig äran för den här frågan, som faktiskt är den mest relevanta.
Mina damer och herrar! Vi hade kunnat komma fram till ett resultat före den 9 december också, men det insåg vi inte helt när jag sammankallade utskottet den 9–10 december för att tvinga rådet att ta sitt ansvar. Vi har dock fortfarande tid på oss, och jag tror att vi måste agera nu om vi skall göra den 15 januari till en dag av avgörande vikt. Personligen ser jag inga problem med att sammankalla utskottet till den 12 januari nu, om ni anser det vara riktigt, herr talman. Detta skulle vara ett tydligt, öppet och precist agerande från parlamentets sida, herr Antonione. Det här är första gången som jag är i Europaparlamentet under den här mandatperioden, men jag har studerat frågan under hela den långa processen.
Den första delen gör att de regler som styr ledamöterna i Europaparlamentet och parlamentet som helhet kännetecknas av självständighet, garantier, synlighet, öppenhet och enhällighet. Det handlar om ändringar i primärlagstiftningen. Den andra delen är den organisatoriska del som krävs, och där har vi nått en balans genom en kompromiss som jag tycker att parlamentet har heder av. Det stämmer att det har gjorts mindre uppoffringar, men nu ser frågan ganska tydlig och acceptabel ut. Om, som Willi Rothley sade, det italienska ordförandeskapet nu uttalar sig entydigt, om ordförandeskapet talar för alla medlemsstaterna och alla regeringarna, tror jag verkligen att detta stora problem kan lösas den 15 januari, efter utskottets sammanträde den 12 januari. Därmed kommer parlamentet att ha tagit ett stort steg framåt. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom jag har suttit tillsammans med Willi Rothley de senaste tio åren har jag haft förmånen att få bevittna hur fast besluten han är att föra den här frågan framåt. Jag vill gratulera honom och ge honom en eloge för hans ansträngningar, det förtjänar han verkligen.
Dessutom vill jag understryka att både rådets tjänstgörande ordförande, kommissionens vice ordförande och min kollega Klaus-Heiner Lehne har påpekat att respekt för primärlagstiftningen också innehåller en mycket viktig princip, nämligen principen om en enhetlig skattelagstiftning i gemenskapen. Vårt förslag medför en ändring av den exceptionella skattestatusen i den så kallade ”belgiska kompromissen”. Denna är bara meningsfull så till vida att den är en delegering, ett sätt att välja att stå utanför den allmänna lagen, men den kan inte tolkas som en generell makt för staterna att fastställa hur de pengar som betalas ut av gemenskapens institutioner skall beskattas.
Med det undantaget kan det förslag som de olika politiska grupperna nu lägger fram för Europaparlamentet bli ett verkligt framsteg när det gäller att skapa en enhetlig status inom Europeiska unionen. Jag anser inte att det är aktuellt att åberopa subsidiaritetsprincipen nu, tvärtom: vi håller på att bygga en Europeisk union som skall grunda sig på gemensamma institutioner med gemensam verksamhet, och detta är bakgrunden till förslaget till en ledamotsstadga för Europaparlamentet och en stadga för europeiska politiska partier. Det handlar inte om att bevilja privilegier av något slag, utan om att skapa en situation där det råder jämlikhet mellan alla Europaparlamentariker.
Jag hoppas att vi kan anta texten utan några av de ändringsförslag som har lagts fram. 
Inglewood (PPE-DE ).
   – Herr talman! Historien om paketet med överenskommelser och villkor för ledamöterna av denna kammare är inte speciellt tjusig, och den hedrar inte alla dem som har varit inblandade i den, vilka på något sätt verkar vara förhäxade av frågan.
Jag vill inte upprepa gamla saker. Den nuvarande versionen av ledamotsstadgan är inte perfekt – långt därifrån. Men i den verkliga världen är den förmodligen lika bra som man kan hoppas att den kan bli. Från vår synpunkt har vi, de brittiska konservativa ledamöterna, fyra huvudprinciper: för det första att lönen bör kunna jämföras med våra nationella parlamentsledamöters löner, för det andra borde vi betala samma skatt som våra väljare, för det tredje borde ersättningsprogrammet rensas upp, och slutligen borde en fullständig brytning med det förflutna komma till stånd.
Den föreslagna lönen ligger inte på samma nivå som lönen för en brittisk parlamentsledamot, men det övergripande paketet är inte avvikande när man ser på saken ur alla synvinklar. Vi skall betala skatt på samma grundval som våra väljare. Ersättningssystemet skall rensas upp, och, trots att det inte har genomförts någon helt fullständig brytning med det förflutna, är missförhållandena av sådan art att jag inte bedömer dem som särskilt betydelsefulla, och de kommer naturligtvis att avta med tiden.
Som en följd därav kommer vi att rösta för detta. Jag skulle vilja avsluta genom att säga till alla dem som sannolikt kommer att bli nyckelspelare i slutspelet: fjanta inte omkring. Låt oss få hela saken ur världen med dubbel marschtakt! 
Miller (PSE ).
   – Herr talman! I dag har vi möjlighet att avlägsna de hinder som har stått i vägen för meningsfulla diskussioner om hela frågan angående ledamotsstadgan. Om vi kan nå framsteg vad gäller stadgan, då kan vi ta itu med den ömtåliga frågan om våra egna ersättningar. På grund av det förtäckta sätt som kännetecknar utbetalningarna av ersättning till oss Europaparlamentariker har vi gjort oss själva sårbara för kritik. Stadgan och ersättningsreformen är förenade på ett oupplösligt sätt; de går hand i hand, som Willi Rothley tydligt påpekade. Därför uppmanar jag parlamentet att gå framåt med reformen av ersättningssystemet, samtidigt som vi uppmanar rådet att göra framsteg med stadgan, så att vi återigen kan möta väljarkåren med förtröstan i juni nästa år om vi inför ett system som är tydligt, entydigt och rättvist när det gäller våra ersättningar. 
Nobilia (UEN ).
   – Herr talman! För det första bör det sägas att innehållet i den kompromiss som verkar ha tagit form på senaste tiden inte kan betraktas som acceptabelt. Det fanns också olika delar av ursprungsförslaget som inte var acceptabla.
Självfallet kan vi stödja den bakomliggande principen: nämligen att alla parlamentsledamöter skall ges samma värdighet och framför allt en ständig påminnelse om att det finns en enda referenspunkt för hur de skall fullgöra sina uppdrag, med samma gemensamma rättigheter och skyldigheter. Många delar av lagförslaget strider mot denna princip: den första gäller när denna lag skulle träda i kraft. Som jag ser det har det redan slösats floder av ord och bläck på utvidgningen av Europeiska unionen, för att stödja och ge positiva kommentarer till förfarandet. Därför tänker jag inte lägga mina positiva tankar om den frågan till mängden.
Icke desto mindre har det inte varit ovanligt, speciellt inte den senaste tiden, att gemenskapens institutioner antar lagstiftning och med stort beklagande säger att de framtida medlemsstaterna bara behöver delta i förlikningsfasen. Eftersom det är så är det svårt att förstå varför det är så bråttom att anta den tidigare nämnda stadgan, när detta skulle göras utan att ledamöter från de framtida medlemsstaterna deltar. Jag anser att vi avsiktligt har glömt bort dem. Om principen dessutom är jämlikhet, till och med materiell jämlikhet, är det svårt att inse varför ledamöter från vilken stat som helst skall ha färre privilegier än nationella parlamentsledamöter när de fullgör sina uppdrag, som har minst samma dignitet, om inte högre, som deras. När jag betonar den punkten avser jag naturligtvis de nationella system som ger de högsta garantierna, eftersom jag anser att ett rättighetssystem som i praktiken tenderar att sänka de garantier som finns är oacceptabelt.
Det finns dock mer att säga, och det handlar om delar som kanske är mindre nobla men som också har med värdigheten att göra. Självfallet skulle ingen vara emot att löner utbetalas från en enda instans, men det råder inget tvivel om att ett av de största problemen här är lönernas storlek, det vill säga hänvisningen till det belopp som i framtiden skall betalas ut i förhållande till dagens ersättning, om det så är högre eller lägre. Jag förstår inte hur man moraliskt sett i det egna landet kan försvara att en ledamot av Europaparlamentet plötsligt får en högre, och i vissa fall mycket högre, lön, även om den kommer från en annan källa än nu. På samma sätt kan jag inte förstå hur andra ledamöter kan överväga att ta emot en lägre lön än i dag, särskilt mot bakgrund av att de nationella parlamentsledamöterna, och kanske till och med regionala politiker i samma land, har högre löner.
Men om vi för ett ögonblick ser på principen om jämlikhet och betraktar den som en positiv faktor, skulle den oro som har uttryckts om beskattningen innebära att vi hamnar i fällan med extrema skillnader igen.
Då tycks inte kompromissen om pensionsåldern ha något värde heller. I den överväldigande majoriteten av medlemsstaterna är pensionsåldern i offentliga organisationer för närvarande 65 år eller högre. Antingen får vi alltså vara modiga nog att bortse från det faktum att pensionsplanerna för parlamentsledamöterna inte ingår i medlemsstaternas pensionskostnader, eftersom de praktiskt taget är självfinansierade, och välja en pensionsålder på 65 år bara för att visa politisk konsekvens, eller också får vi visa oss modiga på ett liknande sätt och medge att fonden egentligen är av privat karaktär och att de enda giltiga reglerna är de som följer av de statistiska beräkningarna. 
Om de två andra institutionerna inte tar itu med detta tror jag att det snarare kommer att bli parlamentsledamöterna och inte själva parlamentet som sätter sig i en underordnad position. 
Vidal-Quadras Roca (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill göra tre påpekanden som har att göra med det som vi har hört här i förmiddag.
Det första gäller de svårigheter som en del ledamöter har nämnt i samband med den skillnad som det enligt deras skandalösa bedömning finns mellan en parlamentsledamots lön och de löner som utgår till vissa politiker i kandidatländerna. Herr talman! Jag anser inte att denna svårighet är relevant, eftersom det finns inkomstskillnader också mellan de femton nuvarande medlemsstaterna, vilket inte innebär att vi därför skall införa olika löner för ledamöter från olika länder. Det finns också regioner med olika inkomstnivåer inom alla medlemsstater. och så vitt jag vet har inte ledamöterna i de nationella parlamenten olika lön beroende på vilken region de kommer från. Således är det helt logiskt att ha en enda stadga och att lönen är densamma för alla medlemsstaterna, herr talman. Jag tycker att uttalanden av det här slaget är kränkande för kandidatländerna.
Det andra påpekandet gäller tanken att ledamöterna skall avlönas genom sina respektive staters budgetar. Herr talman! Detta är också absurt, eftersom vår lön måste komma ur EU:s budget om vi fyller en europeisk funktion. Får kanske parlamentsledamöterna i nationalstaterna betalt från sin valkrets i landet? Nej, de betalas av staten som helhet.
Herr talman! Det tredje påpekandet gäller den tanke som framförts om att det måste finnas en homogenitet mellan de löner som Europaparlamentarikerna och ledamöterna av de nationella parlamenten har. Det är också absurt, herr talman. Får kanske kommunstyrelseledamöter i små kommuner samma arvode som motsvarande ledamöter i stora städer, och får de lika mycket betalt som senatorer? Varje uppdrag skall avlönas efter nivå och omfattning.
Herr rådsordförande! Alla faktorer som behövs för att lösa det här problemet ligger på bordet: bollen är er. Lös detta en gång för alla, för det här problemet har funnits alltför länge.
Ghilardotti (PSE ).
   – Herr talman! Mycket har redan sagts och jag kommer inte ens att hinna ta upp de viktigaste punkterna under den minut jag har till förfogande.
Jag anser att det utan tvivel behövs en stadga, också för att värna om parlamentets roll och legitimitet. Dessutom har alla i min grupp, särskilt Willi Rothley och Enrique Barón Crespo och den italienska delegationen, alltid sagt sig vara för stadgan. De har hävdat att den behövs och de röstade för den med övertygelse i juni.
Jag tycker dock inte att vi skall lura oss själva, herr talman. Det vi egentligen diskuterar i dag – och låt oss göra det om det behövs – är inte stadgan utan lönejusteringarna. Jag tycker att detta är rätt förödmjukande för parlamentet, men det är bara det vi diskuterar. Låt oss kalla saker vid deras rätta namn. Om det är det enda vi kan göra – och det är rådets ansvar – så låt oss göra det, men kalla det inte en stadga, för det är ingen stadga. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja tacka rådet och kommissionen för de beredvilliga uttalanden som de har gjort i dag och alla talare i debatten – i synnerhet Willi Rothley och Giuseppe Gargani för deras exceptionella bidrag bakom kulisserna under en så lång tidsperiod och särskilt under det italienska ordförandeskapet.
Jag skulle vilja understryka för rådet att om vi senare i dag är kloka nog att åstadkomma en klar majoritet i denna fråga, då måste vi ta itu med det som en ytterst brådskande angelägenhet. Om detta skulle inträffa ser vi fram emot att samarbeta med er i denna brådskande angelägenhet.
Debatten är avslutad.(1)
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om unionens roll i förebyggandet av konflikter i Afrika och särskilt vad gäller genomförandet av Linas-Marcoussis-avtalet i Elfenbenskusten. 
Antonione,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill göra några påpekanden som gäller förebyggande, hantering och lösning av konflikter i Afrika, en fråga som har varit kärnan i det italienska ordförandeskapets arbete visavi den afrikanska kontinenten under detta halvår.
Det allra mest brådskande tycks faktiskt vara att stabilisera kontinenten, med andra ord arbeta förebyggande eller att eliminera de väpnade konflikter som pågår. Alla är ju överens om att det enda sättet att främja utveckling är att skapa fred och säkerhet generellt sett. I annat fall blir kampen mot fattigdomen, främjandet av mänskliga rättigheter, sysselsättning av hög kvalitet och skyddet för miljön bara tomma drömmar eller kortlivade erövringar. Det får inte bli något köpslående mellan utveckling och fredsbevarande insatser – vi måste helt enkelt ha ett integrerat angreppssätt. FN:s generalsekreterare Kofi Annan gjorde detta mycket klart vid Afrikanska unionens toppmöte i Maputo när han sade att det krävs ett övergripande synsätt med inriktning på i tur och ordning fred och säkerhet, mänskliga rättigheter och demokrati, återuppbyggnad och utveckling.
De första som blev medvetna om detta var de afrikanska regeringarna själva, som redan i programdokumentet för det nya partnerskapet för Afrikas utveckling slog fast att krig och underutveckling är två sidor av samma problem och ger näring åt varandra. På grundval av den hypotesen har de tillsatt erforderliga organ som skall förebygga, hantera och lösa deras kriser, särskilt Freds- och säkerhetsrådet och den gemensamma kommittén med företrädare för de största afrikanska staterna.
Det nya politiska element som skall framhållas är den nya beslutsamheten från afrikanernas sida att ta sitt ansvar också i fråga om fred och säkerhet på grundval av äganderättsprincipen. Det är en inställning som Europeiska unionen konsekvent har uppmuntrat och stött med åtgärder som syftar till att försöka stärka Afrikas kapacitet, både på panafrikansk nivå och på subregional nivå, genom Ecowas, IGAD (Intergovernmental Authority on Development) och Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC).
Mot bakgrund av denna nya politiska situation har det italienska ordförandeskapet arbetat aktivt med att få till stånd ett svar från EU som skulle kunna vara utmaningen värdigt. Därför verkade vi först och främst för ett teoretiskt resonemang om att förebygga, hantera och lösa konflikter i Afrika, genom en forskningsseminarium som hölls i Rom den 28 juli. Genom två trojkamöten återupplivade vi dialogen EU–Afrika, som hade gått i stå efter det att Lissabontoppmötet sköt upp den. Det andra av dessa möten hölls den 10 november i Rom. Återupplivningen var främst inriktad på frågorna om fred och säkerhet, om vilka vi var överens med afrikanerna. Slutligen införde vi pågående åtgärder för att stödja de fredsprocesser som fortgår i Elfenbenskusten, Liberia, Sudan, Somalia, Etiopien/Eritrea, norra Uganda, Demokratiska republiken Kongo, Burundi och så vidare. Vi har stött ett kontinuerligt diplomatiskt arbete, vilket inte minst har tagit sig uttryck i att en rad EU-företrädare för ministertrojkan har sänts till Afrika.
Herr talman, mina damer och herrar! Resultaten – åtminstone de kortsiktiga resultaten – är till stor del positiva. Att krisen i Liberia kunde hanteras i realtid, både på politisk, diplomatisk och ekonomisk nivå, bidrog på ett avgörande sätt till att konflikten kunde stoppas, ett fredsavtal undertecknas och den nuvarande övergångsregeringen tillsättas.
När nu återhämtningen i Sierra Leone har befästs är det Elfenbenskusten i samma region som genomgår den största prövningen. Elfenbenskusten är den verkliga drivkraften i regionens ekonomi, och det är i det landet som det viktigaste slaget står. Hittills har vi gjort betydande framsteg. Att en nationell försoningsregering tillsattes, att en amnestilag antogs, att de nationella väpnade styrkorna och rebellerna kom fram till en överenskommelse den 4 juli 2003 är viktiga steg i en process som behöver kompletteras med att trupperna får förläggningar och avväpnas och med att statsförvaltningen utvidgas till att omfatta hela territoriet fram till presidentvalet 2005.
Europeiska unionen har gjort allt som står i sin makt, och fortsätter att göra det, för att se till att vi kommer ur dagens dödläge, så att en återförening blir permanent och genomförandet av Linas-Marcoussis-avtalet fullbordas. Förklaringarna den 22 september och den 9 december, besöket från en europeisk ministertrojka i mitten av oktober och det arbete som Europeiska unionens företrädare i övervakningskommittén har gjort är bevis på detta. Tack vare att de franska väpnade trupperna och Ecowastrupperna ingrep så snabbt var det möjligt att undvika en öppen konflikt. Det finns dock fortfarande behov av en mer substantiell fredsbevarande FN-styrka, inom vilken afrikanska trupper kan fortsätta att verka. Det var vad Ecowas krävde i New York, och det är en begäran som Europeiska unionen måste stödja.
Dessa hänvisningar till specifika konflikthärdar gör att man å ena sidan uppskattar den beslutsamhet att hantera sina konflikter som afrikanerna visar och å andra sidan inser hur enormt mycket arbete som krävs för att förstärka den operativa kapaciteten, särskilt den som faller under subregionala organisationers ansvar. I den meningen kan partnerskapet EU–Afrika bara utvecklas till ett trepartssamarbete mellan Europeiska unionen, Förenta nationerna och Afrika, där varje komponent kompletterar de andra.
Operation Artemis – den första EU-ledda militära operation som har gjorts utanför träningsområdena – visade hur effektiv en snabb insats med tränade, välorganiserade styrkor är. De kan sätta stopp för en krissituation med konflikter och sedan låta en större FN-styrka med lämpligt mandat ta itu med de större stabiliseringsuppgifterna. Också de subregionala afrikanska organisationernas styrkor kan fylla denna funktion och ingripa snabbt för att lösa kriser, för att sedan ersättas av det långsammare, bättre organiserade FN-maskineriet. Det skulle kunna vara fallet i Burundi, där den första helt afrikanska fredsbevarande styrkan för närvarande verkar och inom ett år skulle kunna ersättas av Förenta nationerna.
Hittills har vi nämnt specifika åtgärder som Europeiska unionen vidtar under trycket av kriser och humanitära nödsituationer. Den mest anmärkningsvärda nyheten är emellertid att en fredsfond – som har tilldelats 250 miljoner euro och som finansieras av Europeiska utvecklingsfonden (EUF) – inrättades av Europeiska unionens råd den 18 november 2003. På så sätt skaffar sig Europeiska unionen ett pålitligt instrument för snabba insatser som ligger i linje med det strategiska partnerskapsförhållande som finns mellan Europeiska unionen och Afrika och med principen om afrikansk äganderätt. Fredsfonden kommer att göra det möjligt att finansiera vissa specificerade insatser som ingår i de fredsbevarande operationer som de afrikanska styrkorna bedriver, med alla garantier som förfarandet för beslutsfattandet ger. Kravet på detta från Afrikanska unionens toppmöte i Maputo fick således ett svar från Europeiska unionen som gjorde att de åtaganden och löften vi så ofta har upprepat kunde infrias.
Under minst tio år har vi tillsammans med FN uppmanat Afrika att ta kontrollen över sin framtid och att bryta den onda cirkeln av konflikter och fattigdom med stöd av världssamfundet. När nu de afrikanska ledarna har tagit till sig detta, vilket framgår av den nya filosofin bakom skapandet av Afrikanska unionen och Nepad, blir det en fråga om politisk trovärdighet att förverkliga löftena genom lämpliga beslut. Om fredsfonden förverkligas på ett klokt sätt kan den visa sig vara ett av de viktigaste instrumenten för de framtida förbindelserna mellan Europa och Afrika.
Avslutningsvis vill jag betona att det har utkristalliserats väsentliga förbättringar av planeringen och utförandet när det gäller att förebygga, hantera och lösa konflikter i Afrika. Vi försöker att få till stånd denna utveckling genom att se över grunddokumentet, på vilket allt Europeiska unionens handlande på det här området hittills har byggt: jag syftar på Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt om att förebygga, hantera och lösa konflikter i Afrika av den 14 maj 2001.
Den operation som vi har lanserat, och som pågår, fordrar att vi kompletterar den nuvarande gemensamma ståndpunkten och först och främst uppdaterar den med en hänvisning till kampen mot terrorism och organiserad brottslighet, som får näring ur konfliktsituationer. Därför måste det finnas en stark hänvisning till det civila samhällets roll och kvinnornas roll i det civila samhället. Sedan behöver vi särskilt inrikta oss på de ekonomiska dimensionerna av konflikterna och vad dem beträffar den olagliga exploateringen av naturtillgångar. Till sist behöver vi en hänvisning till den mycket allvarliga situation som de som kallas ”sönderfallna stater” upplever, det vill säga territorier utan någon kontroll eller några offentliga institutioner som kan utöva den myndighet som fordras och stå för grundläggande service.
Det här är en pågående insats som vi överlåter till det kommande irländska ordförandeskapet och som kommer att slå fast Europeiska unionens övergripande sätt att förhålla sig till den viktiga frågan om att förebygga, hantera och lösa konflikter i Afrika. 

Nielson,
   . – Herr talman! Kommissionen delar parlamentets oro över den politiska situationen i Elfenbenskusten. Även om vissa framsteg har gjorts när det gäller genomförandet av Marcoussis-avtalet måste det nuvarande dödläget brytas.
De nya styrkorna har bojkottat ministerrådet i två månader, och denna bojkott, liksom den ömsesidiga bristen på tillit, gör det omöjligt att inleda den process för demobilisering, nedrustning och återintegrering som är en förutsättning för landets återförening.
Det förekommer fortfarande allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, och kommissionen är också mycket oroad över den humanitära situationen. Sedan konflikten bröt ut i september 2002 har kommissionen stått för 7,24 miljoner euro för nödlindringsverksamhet i Elfenbenskusten, och den kommer att fortsätta att ge humanitärt bistånd under 2004 inom ramen för den globala planen för Västafrikas kustområde.
Europeiska unionen är aktivt engagerad i genomförandet av Marcoussis-avtalet, både finansiellt och politiskt. Sedan krisen inleddes den 19 september 2002 har unionen utfärdat nio förklaringar, och den har upprepade gånger uppmanat alla ivorianer att arbeta i harmoni för landets återförening och för att förbereda fredliga demokratiska val 2005.
I Abidjan är såväl kommissionen som EU:s ordförandeskap medlemmar av övervakningskommittén för Marcoussis-avtalet. De 10 undertecknarna av avtalet rekommenderade att den internationella kommittén skulle inrättas för att säkerställa genomförande av avtalet.
Kommittén har varit mycket aktiv. Sedan den höll sitt första möte i slutet av februari har den sammanträtt mer än 50 gånger, men ändå har dess verksamhet kritiserats av alla de 10 politiska styrkorna, bortsett från president Gbagbos parti FPI.
Diskussioner om hur kommitténs effektivitet skall kunna förbättras bör äga rum mellan alla medlemmar så fort som möjligt. För att återupprätta sin trovärdighet borde kommittén göra en grundlig omprövning av sin nuvarande roll, inte bara i sitt agerande som medlare utan även för att i första hand arbeta på ett mer öppet sätt för att skapa ökat förtroende för hur dess arbete uppfattas.
En slags pliktrapportering till högkvarteret borde införas, med protokoll från sammanträdena för att förbättra öppenheten med hänsyn till de institutioner som är representerade inom denna kommitté. Den har varit alltför inåtvänd i sin arbetssätt, och förändringar på det området skulle kunna vara lönande.
Men det viktigaste är att säkerställa att de politiska aktörerna i Elfenbenskusten verkligen förstår behovet av att skapa en känsla av samexistens och kompromiss. De måste anstränga sig för att komma överens inom en nation. Utan den inställningen kommer det att bli mycket svårt att skapa verkliga framsteg.
När det gäller unionens förmåga att förebygga, hantera och lösa konflikter görs ansträngningar för att fastställa en relevant gemensam strategi. Huvudaspekterna i detta sammanhang innebär stärkt regional integration genom stöd till Ecowas, förstärkt samordning med FN och förbättring av den nationella och regionala politiska dialogen. Allt detta är något som vi är direkt engagerade i, och vi gör vad vi kan i alla dessa förbindelser.
Såväl Afrikanska unionens initiativ till fred och trygghet som deras åtgärder mot det illegala utnyttjandet av naturtillgångar kommer att tas med i beräkningen som en del av denna process. Jag anser det vara helt riktigt att parlamentet ser över dessa aspekter i en situation av den här typen.
När det gäller Patricia McKennas ändringsförslag om att upphäva fiskeavtalen med Elfenbenskusten på grund av inkonsekvenser i kommissionens politik och på grund av att det inte är möjligt att kontrollera nationella vatten, skulle jag vilja säga följande.
Kommissionen har föreslagit att fiskeavtalen skall förlängas med ett år, och då beaktat att Elfenbenskusten genom detta avtal kommer att fortsätta att dra nytta av målinriktade åtgärder för vetenskaplig forskning, kontroll och övervakning. Fiskeministeriets verksamhet och utbildning och dess investeringar i Elfenbenskustens ekonomi, huvudsakligen genom de tre tonfiskfabrikerna, garanteras endast om avtalet förlängs.
En konkurs för tonfiskkonservfabrikerna, som för närvarande ger upphov till 5 000 direkta lokala arbetstillfällen och mer än 30 000 indirekta arbetstillfällen, skulle skapa en stor arbetslöshet och eventuellt leda till sociala brytningar i Abidjan. Det skulle innebära att Abidjans hamn utan tvekan skulle vara dödsdömd som en hamn för landning av fisk, troligen för flera år framåt.
Det råder inga tvivel om att ett misslyckande med att förlänga avtalet skulle få omfattande negativa konsekvenser, och det skulle inte leda till någonting annat än en fördjupning av den aktuella krisen i Elfenbenskusten, så jag skulle inte rekommendera att detta element dras in i en situation som redan är tillräckligt problematisk. 
Fernández Martín (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tyvärr innebär krisen i Elfenbenskusten att vi i dag återigen måste diskutera detta land – som för inte så länge sedan var ett bra exempel på politisk stabilitet – dess ekonomiska framsteg och dess invånares levnadsvillkor.
Sex politiska grupper i kammaren stöder en resolution som vi säkerligen kommer att anta redan i förmiddag. I den uppmanar vi i huvudsak till en strikt tillämpning av Linas-Marcoussis-avtalet som det bästa sättet att återupprätta rättsstaten och fredlig samexistens mellan alla parterna i konflikten.
Jag håller helt och hållet med kommissionär Poul Nielson, som nyss sade att alla insatser är dömda att misslyckas om parterna i konflikten inte visar tydliga prov på god vilja att komma fram till dessa överenskommelser och leva tillsammans i fred.
Jag måste säga att jag tycker att denna brist på vilja eller förmåga till en överenskommelse dem emellan verkar vara det allvarligaste hindret i arbetet för fred i Elfenbenskusten.
Parlamentet besökte landet för några månader sedan och talade då med företrädare för hela det civila samhället, myndigheterna och oppositionen. Det vi såg var inte alltid goda exempel på att det finns en vilja att lösa krisen. Det är väl känt att Linas-Marcoussis-avtalet inte togs emot med tillfredsställelse i viktiga delar av det ivorianska samhället. När Gbagbo återvände till Abidjan möttes han av enorma protester mot de överenskommelser han själv hade gått med på – och sedan sade han till oss att han inte hade undertecknat dem och använde ett slags dubbelbottnat språk som jag tyckte var oacceptabelt.
I själva regeringen visade några av de ministrar som företräder vad vi skulle kunna kalla ”rebellsektorn” oss tydligt vad det innebär att vara rebell. De hade inte alls några vänliga ord till övers för den andra delen av regeringen, som Gbagbo tillhör.
Gbagbo själv var mycket vänlig och trevlig, och under en måltid som vi inbjöds till i själva presidentpalatset förklarade han hur han ser på problemet. Han sade saker som många av oss som var där hörde – inte mindre än 10–15 personer – och som jag inte tycker pekar i rätt riktning, såsom till exempel att han måste förstärka sin armé och att han hade planer på att köpa militärt material från östländerna. Vi anser att detta är helt fel inriktning.
Det finns andra exempel, såsom den etniska frågan. Som vi säger i resolutionen är det inte den som ligger till grund för konflikten och den är förmodligen inte det enda upphovet till den. Men jag måste säga att den här frågan om etnicitet och medborgarskap i Elfenbenskusten togs upp i alla våra samtal – åtskilliga dussin samtal – under vilka alla våra samtalspartner talade om vilka problem som de tusentals och hundratusentals människor som framför allt kommer från Burkina Faso skapar. De skapar problem och de är själva offer för våldet i många fall.
Därför anser jag att vi måste fortsätta att göra allt som står i vår makt för att se till att Linas-Marcoussis-avtalet efterlevs och att skapa en bättre samordning mellan alla parter med kommittén för utvecklingsbistånd (DAC), FN och Europeiska unionen. Efter att ha sett det vi har sett och mot bakgrund av vad jag här kort har sammanfattat kan jag inte vara så värst optimistisk i fråga om den omedelbara framtiden för detta land som är i så stort behov av fred. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Sedan delegationen med parlamentsledamöter från AVS och Europaparlamentet var i Elfenbenskusten i maj 2003 står det alltmer klart att Linas-Marcoussis-avtalet är ett ganska bristfälligt instrument. Det kvarstår, som andra har påpekat, en oerhört oroande motvilja från alla sidor att samarbeta, att samexistera, att samordna och att arbeta för försoning. Detta stod helt klart när vi var där, och så är fortfarande fallet.
Det måste bli ett slut på straffriheten och, som kommissionären sade, det är nödvändigt med en mycket tydligare beslutsamhet för att nå demilitarisering, demobilisering och sedan återuppbyggnad i detta land. Romano Prodi besökte Elfenbenskusten i november, och han gav högtidliga löften om dessa frågor. Detta parlament skulle vilja se dessa löften förverkligade i form av omedelbart ekonomiskt stöd så snart som möjligt.
ECHO behöver fortfarande ökade anslag för att utföra sitt viktiga arbete med genomförandet av överenskommelsen. Detta är lösningen för att skapa fred, som även omfattar behovet av att ge humanitärt bistånd, civilskydd och så vidare.
Mot bakgrund av våra förpliktelser gentemot Afrikanska unionen och AVS föreslog kommissionsledamot Nielson ett oerhört välkommet och nyskapande sätt för att stödja Afrikas egna ansträngningar för att hantera konflikter. Som jag förstår saken – och jag skulle vilja förtydliga detta, eftersom det inte klargjordes genom rådets uttalande – vill vissa medlemsstater utnyttja väl utarbetade fredsbevarande resurser för att direkt finansiera subregionala organisationer, uppenbarligen utan att rådfråga Afrikanska unionen, eller ens söka Afrikanska unionens stöd.
För mig är detta ett ofattbart förslag, och jag skulle vilja få det förklarat denna morgon. Skulle rådet gå med på att Europeiska unionen måste ge hållbart långsiktigt stöd till de kontinentala fredsansträngningar som har gjorts och ge bistånd till den struktur som Afrikanska unionen har skapat för att bygga upp trygghet på kontinenten?
Tror rådet att medlemsstaterna skulle gå med på att stödja den önskan som de afrikanska statscheferna har gett uttryck för, att finansieringen skall hanteras av Afrikanska unionens myndigheter och inte på något annat sätt? Jag skulle uppskatta ett visst förtydligande om var vi för tillfället står när det gäller det oerhört viktiga förslag som kommissionsledamot Nielson var ansvarig för. 
Van Hecke (ELDR ).
   – Herr talman! Framtiden för Elfenbenskusten såg länge ljus ut. Det var ett av de länder i Afrika som framhölls som ett exempel på stabilitet och ekonomisk tillväxt. Sedan hamnade Elfenbenskusten successivt i en våldsspiral, främst sedan , eller den ivorianska identiteten, infördes, ett koncept som faktiskt kan jämföras med apartheid. Det står alldeles klart att den styrande politiska klassen, däribland presidenten, är kapabel till vad som helst för att öka sin makt och inte ens ryggar för att göra det genom etnisk rensning. Parallellerna till händelserna för tio år sedan innan folkmordet i Rwanda bröt ut är alarmerande många.
Det finns förstås inget omedelbart alternativ till Marcoussisavtalen, men Glenys Kinnock har rätt i att dessa mycket väl kan behöva ses över och vid behov ändras. Hur som helst är huvudproblemet om de går att genomdriva. Världssamfundet får inte längre nöja sig med en läpparnas bekännelse. Herr kommissionär! Europeiska unionen måste överväga alla möjliga alternativ och instrument, däribland att frysa biståndet till Elfenbenskusten tills regeringen är beredd att genomföra Linas-Marcoussis-avtalet på ett konsekvent sätt och i dess helhet.
Om vi förblir tysta och passivt tittar på i dag kan vi mycket väl komma att betraktas som passiva medbrottslingar i morgon. Låt oss undvika ett nytt Rwanda. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Situationen i Elfenbenskusten fortsätter att förvärras. Vi har fördömt konceptet , som har fläckat Laurent Gbagbos legitimitet som vald företrädare, men vi har också fördömt det militära upproret, vilket är oacceptabelt i en demokrati. Vi var skeptiska till att underteckna Marcoussis fredsavtal, som uppvisade alla tecken på att ha dikterats av den tidigare kolonialmakten. Som man kunde ha förväntat sig var detta inte gångbart utan ledde till att de upproriska ministrarna i regeringen för nationell försoning avgick i september.
Även om det har gjorts framsteg under de senaste månaderna har nya konfrontationer under de senaste fjorton dagarna minskat chanserna att fredsprocessen skall kunna återupptas. Nu leder våldet i norr, liksom i kakaobältet, tillsammans med de övergrepp som de så kallade patriotiska styrkorna begår till allt grövre brott mot de mänskliga rättigheterna. Vi kräver att dessa upphör utan dröjsmål och att regeringen och rebellstyrkorna slutar att utnyttja demonstrationer som egentligen inte alls är spontana. Vi kräver att det införs undersökningsförfaranden för att straffa de ansvariga för övergreppen. Vi fördömer mordet på den franska journalisten Jean Hélène lika kraftigt och kräver att en internationell utredning genomförs så att de ansvariga kan ställas inför rätta. Vi kräver att verkliga förhandlingar återupptas i syfte att få slut på konflikten. Bara genom att ta hänsyn till alla politiska krafter i landet och balansen mellan dem är det möjligt att finna en fredlig och demokratisk lösning, som leder till att en fredsprocess återupptas. Denna måste innefatta att milisen avväpnas och följas av fria allmänna parlaments- och presidentval under internationell övervakning.
För att vi skall nå dithän måste Europeiska unionens förebyggande politik inrikta sig på de strukturella orsakerna, det vill säga fattigdom, ojämlik välståndsfördelning, sociala orättvisor, förtryck av minoriteter och dåligt organiserad statlig förvaltning. Vid sidan av detta måste EU anta en konsekvent handels- och utvecklingspolitik för att trygga stödet till de afrikanska ekonomierna och särskilt till den afrikanska befolkningen. I detta sammanhang uppmanar vi kommissionen att inte förlänga fiskeavtalet med Elfenbenskusten så länge genomförandet av utvecklingssamarbetet inom ramen för Cotonouöverenskommelsen fördröjs.
Avslutningsvis bör vi signalera att vi respekterar minoriteter, vilket är en oundgänglig utgångspunkt för att dessa konflikter i Afrika skall kunna lösas på ett fredligt sätt. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Det kan inte råda något tvivel om att unionen, tillsammans med Förenta nationerna och Afrikanska unionen, spelar en mycket viktig roll när det gäller att förebygga konflikter och mäkla fred i Afrika, en kontinent som fortsätter att slitas sönder av tvister och väpnade konflikter.
Situationen i Elfenbenskusten är ett typiskt exempel på spänningar till följd av sociala och etniska skillnader. Mordet på den franska journalisten Jean Hélène, som var korrespondent för , visar hur djup krisen och föraktet för Marcoussisavtalet är. Tillsammans med Cotonouavtalet ger detta avtal en mycket bra ram för krishantering och respekt för mänskliga rättigheter och demokratins lagar. Trots det måste vi i allmänhet när vi talar om demokrati och fredlig samexistens i ett område där våldet är en vardagsrealitet ta hänsyn till två viktiga faktorer.
För det första traditionella och lokala sätt att lösa konflikter. Vilka lösningar som är gångbara beror till stor del på om det lokala samhället kan bygga upp ett förhållande mellan motståndargrupper som kännetecknas av tillit och samarbete. Erfarenheten har visat att lösningar som bygger på lokala värderingar och medlingstekniker har mycket större möjligheter att leda till varaktig fred. Därför måste vi också införliva lokala uppfattningar och förfaranden i de internationella mekanismerna.
För det andra måste man ta kvinnors roll i konfliktlösningen och försoningsprocessen på största allvar, och jag är tacksam för att Roberto Antonione nämnde det. Den här frågan har upprepade gånger diskuterats i Europaparlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, och vi har utarbetat ståndpunkter om kvinnors roll i fredsprocessen. Även FN har gjort analyser, och under det grekiska ordförandeskapet utarbetade Europeiska rådet en rapport och antog slutsatser vid sitt möte i Thessaloniki. Rådet och Europeiska kommissionen måste därför ta hänsyn till denna faktor och förstärka kvinnors initiativ i fredsprocesserna genom budgeten. 250 miljoner euro vore en respektabel summa.
Herr talman! Slutligen vill jag nämna att tilldelades FN:s pris for mänskliga rättigheter 2003 den 10 december, den internationella människorättsdagen. Det är en organisation som består av kvinnor från de tre länderna Liberia, Sierra Leone och Guinea och som spelade en avgörande roll för att förebygga ett krig mellan de tre länderna genom att tvinga de politiska ledarna tillbaka till förhandlingsbordet, vilket FN:s generalsekreterare lovordade dem för i april 2002. Jag nämner detta för att understryka hur viktig kvinnors roll är, eftersom den ofta ignoreras. 
André-Léonard (ELDR ).
   – Herr talman! Natten mellan den 11 och den 12 december utbröt nya mordiska konfrontationer i Elfenbenskusten. Dessa konfrontationer mellan ivorianska soldater och oidentifierade beväpnade män väcker åter fruktan för att fredsprocessen i Elfenbenskusten kommer att avbrytas.
Dessa händelser inträffade plötsligt vid en tidpunkt då de före detta rebellstyrkorna hade bestämt sig för att annonsera att de inom kort tänkte återvända till den nationella försoningsregeringens institutioner. Tyvärr kan vi se att milisens utbredning är en mycket farlig konsekvens av konflikten. Organisationen har samlat in många vittnesmål om att regeringstrogen milis har begått flera övergrepp utan att straffas på något sätt.
Vid en tidpunkt då landet beredde sig på att ta ett avgörande steg mot fred bekymrar detta nya våldsutbrott – som sker i ett ytterst oroligt sammanhang – åter dem som försvarar Linas-Marcoussisavtalen. Vi skall komma ihåg att dessa avtal syftade till att få ett slut på stridigheterna, trygga en återgång till fred och stabilitet och bevara Elfenbenskustens territoriella och etniska integritet. Mot bakgrund av Linas-Marcoussisavtalen är den prioriterade frågan i dag behovet av att driva på avväpningsprocessen och återinsätta styrkorna i Elfenbenskusten.
Därför måste Elfenbenskustens regering och framför allt president Gbagbo se till att människornas fri- och rättigheter värnas och få ett slut på stridigheterna utan dröjsmål. Annars skulle vi kunna föranledas att kräva att biståndet till Elfenbenskusten upphör, ett bistånd som är oundgängligt för Elfenbenskustens befolkning, vilket vi alla vet. Herr kommissionär! Vi fruktar faktiskt att EU:s stöd olyckligtvis till stor del används för att köpa vapen. Låt oss därför vara försiktiga, snarare än naiva eller medbrottslingar vid ytterligare ett folkmord. 
Nielson,
   . – Herr talman! Låt mig börja med att kommentera det sista inlägget. Det finns alltid problem och risk för indirekta konsekvenser när man stöder en regering som befinner sig i en svår situation som denna. Men vi gör på ett mycket försiktigt sätt det rätta genom att inte vända landet ryggen, utan i stället skall vi försöka finna områden där vi kan göra något meningsfullt, samtidigt som vi har i åtanke att det finns en legitim regering i landet. Vi har använt Cotonou-systemet för att organisera en dialog och för att införa riktmärken längs den väg som leder tillbaka till normala förhållanden, och vi förenar vårt stöd med och gör det avhängigt av Marcoussis-avtalet och processen där.
Jag har redan tagit upp den särskilda aspekt som fisket utgör. Låt mig säga några ord om den fredsbevarande resursen som svar på Glenys Kinnocks och Anna Karamanous kommentarer. Jag välkomnade Europeiska rådets slutsatser om den fredsbevarande resursen mycket varmt förra veckan. Det angavs tydligt i dessa slutsatser att rådet erkänner vikten av denna fredsbevarande resurs, och det påpekar även mycket tydligt att finansiering av dessa fredsbevarande insatser kommer att skapa en anmärkningsvärd och viktig impuls vad gäller att stärka det afrikanska folkets förmåga att skapa och bevara fred över hela kontinenten. Så det fanns inga som helst hänvisningar till hur detta skall göras, förutom det som man här underförstått hänvisar till som en allafrikansk ansträngning. Det var det scenario som vi förutsåg, och Afrikanska unionen och kommissionen förväntar sig också att regionala organisationer skall anlitas som projektansvariga för hantering av individuella fall. Förslagets hela uppbyggnad visar dock tydligt att beslutsfattandet förväntas bli Afrikanska unionens ansvar. Detta är också den rådande uppfattningen i de diskussioner som förs inom EU. Detta är mycket viktigt, eftersom stabilitet och afrikanskt egenansvar för denna process är nyckeln till framgång.
Vi ser fram emot nästa steg i genomförandekedjan, och hoppas att de kommer att tas snart.
Jag skulle vilja säga till Anna Karamanou att den fredsbevarande resursen inte skulle täcka kostnaden för att stödja kvinnoorganisationer eller andra liknande verksamheter. Det är mycket viktigt att denna resurs endast täcker de åtgärder som direkt har att göra med fredsbevarande eller fredsskapande verksamheter som inte kan finansieras med andra medel. Det är detta som är nytt här, och det är därför som vi förflyttar oss till ett nytt verksamhetsområde och en ny metod för finansiering och beslutsfattande. Allt detta är nytt av goda skäl, och vi måste vara mycket försiktiga så att vi inte överlappar det som faktiskt kan finansieras med andra medel, annars skulle möjligheten vara förslösad.
Mina slutliga kommentarer om situationen i Elfenbenskusten och det som vi försöker åstadkomma: vi befinner oss inte i en situation där vi har dragit in eller frusit anslag. Vi har inte avbrutit det arbetsförhållande som inrättats genom Cotonou, men vi måste anpassa oss till situationen. Vi försöker gradvis att röra oss framåt och sammankoppla det med en försoningsprocess. Landstrategidokumentet och det nationella vägledande programmet på sammanlagt 298 miljoner euro diskuterades faktiskt av EUF-kommittén den 20 november, och vi kommer att försöka se till att genomförandet av detta sammankopplas med genomförandet av Marcoussis-avtalet. Vi kommer att inkludera interventioner som bland annat syftar till att främja säkerheten för besittningsrätten till mark, och god förvaltningssed kommer också att vara ett viktigt element tillsammans med stöd för president- och parlamentsvalen 2005. Detta är ett mycket tråkigt fall, men vi måste vara envist optimistiska. 
Talmannen.
   –Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen(1).
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om upphävandet av unionens embargo på vapenexport till Kina. 
Antonione,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen införde embargot på vapenexport till Folkrepubliken Kina 1989, efter händelserna på Himmelska fridens torg. Enligt embargot var bara export som inte hade samband med förtryck eller brott mot de mänskliga rättigheterna tillåten. Detta skulle bedömas från fall till fall.
Nu anser Kina att embargot är förlegat och att samarbetet mellan Kina och Europa inom alla sektorer, liksom de snabba förändringar som pågår i Folkrepubliken Kina, motiverar att det upphävs. Våra kinesiska samtalspartner betonar detta allt oftare och allt häftigare vid alla tänkbara tillfällen, både multilaterala och bilaterala. Nyligen framhöll de att upphävandet av embargot var en prioriterad fråga inom ramen för Kinas förbindelser med Europeiska unionen på kort och medellång sikt.
Vad konsekvenserna beträffar skulle EU:s uppförandekod hur som helst fortfarande vara tillämplig om embargot mot Kina skulle upphävas, och därmed skulle vapenexporten i realiteten inte påverkas nämnvärt.
Frågan om ett eventuellt upphävande av embargot har diskuterats inom Europeiska unionen under de senaste månaderna, men vi har inte kommit överens om huruvida denna förändring är lämplig eller ej. Europeiska unionen erkänner att den politiska situationen i Kina har utvecklats betydligt sedan 1989 och att Europeiska unionens förbindelser med Kina har förändrats på viktiga punkter, bland annat vad gäller kvaliteten på den politiska dialogen. I och med upprättandet av dialogen om mänskliga rättigheter mellan EU och Kina har det ju också skapats en viktig kanal där båda sidor kan utbyta åsikter och utveckla projekt som syftar till att främja påtagliga förbättringar. 
Dessutom genomgick den kinesiska regeringen en fullständig förändring vid partikongressen förra året, något som kineserna understryker särskilt, och dagens ledare hävdar att de inte hade någonting med händelserna på Himmelska fridens torg att göra. Ur Europeiska unionens synvinkel är frågan mycket känslig, eftersom det fortfarande finns allvarliga problem med respekten för de mänskliga rättigheterna i Kina. Hos vår allmänna opinion finns det fortfarande starka minnen av händelserna på Himmelska fridens torg. Den ekonomiska avregleringen och landets stegvisa integrering med världssamfundet åtföljs ju inte av motsvarande politiska avreglering, och Kina har fortfarande långt kvar till de standarder för mänskliga rättigheter som betraktas som normala i våra samhällen.
Unionens politik i den här frågan granskas noggrant och de ickestatliga organisationerna, och den allmänna opinionen förväntar sig påtagliga resultat. Det bör också påpekas att Peking har avvisat tanken att påtagliga framsteg i fråga om mänskliga rättigheter skulle sättas som villkor för ett upphävande av embargot. Hur som helst finns i Europeiska unionen ännu inte de förutsättningar som krävs för att häva embargot: detta förklarade vi klart och tydligt för vår kinesiska motpart under toppmötet mellan Europeiska unionen och Kina nyligen.
Dessutom står det klart att det inom EU finns olika uppfattningar om frågan och särskilt om hur vi skall förhålla oss till de upprepade kraven från kineserna. Frågan måste därför diskuteras ytterligare och grundligt i framtiden. Europeiska rådet kom med ett avgörande incitament till detta vid sitt möte den 12 december 2003, då rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) fick i uppdrag att se över frågan. 
Nielson,
   . – Herr talman! Jag delar ordförandeskapets åsikter till fullo. Jag skulle vilja tillägga några saker, även om det naturligtvis inte är en fråga som kommissionen tar initiativ till med tanke på det sätt som GUSP fungerar på. Kinas premiärminister Wen Jiabao sade trots detta nyligen under sitt möte i Harvard i Förenta staterna att Kinas reformer och öppnande syftar till att främja mänskliga rättigheter. Dessa två är ömsesidigt beroende och håller på att förstärkas.
Detta är uppmuntrande ord som visar att Kina lägger fram mänskliga rättigheter i ett sammanhang är kopplat till deras allmänna inriktning när det gäller vart de vill gå, och de gör det på eget initiativ. Men vi skall inte dra snabba slutsatser, och verkligheten på plats är den riktiga måttstocken för att mäta framsteg, också på ett område som detta.
Vi har sett några ordentliga förändringar, men det finns också fortfarande goda skäl till att upprätthålla en systematiskt organiserad dialog med Kina om mänskliga rättigheter.
Vi har gjort detta systematiskt genom åren. Frågan här gäller naturligtvis att ett antal medlemsstater är positivt inställda till att överväga ett upphävande av vapenembargot, och de har också offentliggjort denna ståndpunkt. Dessa medlemsstater anser att det inte längre finns ett tekniskt behov av embargot eftersom vapenförsäljning till Kina redan täcks av EU:s uppförandekod från 1998, eller att denna fråga borde bedömas i det övergripande sammanhanget för våra förbindelser. Andra medlemsstater anser att upphävandet av embargot är förhastat. De betonar behovet av ytterligare framsteg när det gäller mänskliga rättigheter.
Vid förra veckans möte i Europeiska rådet hänsköts frågan till det första rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) under det irländska ordförandeskapet. Kommission stöder fullständigt en ingående politisk diskussion om denna fråga. Det är viktigt att utveckla en tydlig EU-linje på högsta nivå i detta ärende.
Objektivt sett skulle upphävandet av embargot inte leda till några omfattande konkreta konsekvenser för den europeiska vapenexporten till Kina, eftersom vapenexport till länder som inte har avstått från att använda vapen för internt förtryck eller i aggressivt syfte mot ett annat land är förbjuden enligt EU:s uppförandekod från 1998. Det är i själva verket uppförandekoden som är tillämplig på denna fråga.
Med detta sagt, och med tanke det höga politiska och symboliska värde som hela frågan har, borde alla överväganden i sammanhanget inbegripa en uppdaterad politisk bedömning av hur långt utvecklingen har nått sedan 1989 vad beträffar mänskliga rättigheter. Vi är naturligtvis intresserade av parlamentets åsikter i denna fråga, så kommissionen välkomnar diskussionen här i dag. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionär! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna tillbakavisar med kraft de senaste försöken från Tysklands förbundskansler Gerhard Schröder att upphäva vapenembargot mot Folkrepubliken Kina.
Jag är glad att rådets företrädare slog fast att rådet för närvarande håller fast vid linjen att vapenembargot måste finnas kvar. Ni beskrev situationen, herr kommissionär, men jag ber er att vara försiktig. Europeiska rådet gjorde rätt 1989 när det införde vapenembargot efter det att fredsdemonstrationerna på Himmelska fridens torg slogs ned på ett så blodigt sätt. Vi tycker också att läget beträffande de mänskliga rättigheterna har förbättrats sedan dess, herr kommissionär, men inte tillräckligt.
Rådet såg över situationen i Kina helt nyligen, den 13 oktober, och noterade, precis som parlamentet gjorde samma månad, att läget beträffande de mänskliga rättigheterna i Kina inte ens uppfyllde de internationella standarder som Kina har erkänt när det gäller grundläggande sociala, kulturella och politiska friheter. Mot bakgrund av det bör vi, trots att vi vill se framsteg i Kina, vänta tills det verkligen blir så, och därför skulle det sända helt fel budskap om vi upphäver embargot nu. Vi bör tvärtom säga till våra kinesiska vänner att de måste göra märkbara framsteg i fråga om de mänskliga rättigheterna i Kina.
Det finns ytterligare ett skäl till att vi bör göra det. Ni vet säkert att det skall hållas presidentval i Taiwan den 20 mars nästa år, och Folkrepubliken Kina har varit mycket fientlig mot Taiwan de senaste veckorna. Redan den 23 oktober uttalade kammaren sin åsikt att Kina borde dra tillbaka de raketer som landet har placerat ut i kustprovinserna mitt emot Taiwan och inleda en fredlig dialog över Taiwansundet, som är ett spänningsområde. Det är det andra skälet till att det inte är någon som helst mening med att upphäva vapenembargot.
Därför hoppas jag att vi nu inte kommer att sända fel budskap, om än bara genom att redigera det vi säger och tro att vi kan upphäva vapenembargot eftersom allt regleras i uppförandekoden. Tvärtom anser jag att spänningarna och situationen beträffande de mänskliga rättigheterna, som fortfarande är otillfredsställande, innebär att vi måste behålla det.
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Min grupp är emot ett upphävande av vapenembargot och stöder således den allmänna linjen att inte upphäva vapenembargot mot Kina nu.
Jag skulle emellertid vilja tillägga några saker. Alla som har haft tillfälle att besöka Kina flera gånger under de senaste tio åren – som jag har haft – känner till att man kan urskilja en oerhörd ekonomisk dynamik där med betydande regionala skillnader och något som nästan kan beskrivas som en strikt kapitalism på intern nivå, vilket ger upphov till åtskilliga stora sociala problem. Ett samhälle som utvecklas så behöver ett politiskt system som kan hantera detta. Det finns helt klart en enorm spänning mellan å ena sidan denna ekonomiska frihet, som inte lämnar tillräckligt utrymme för modellering på social nivå av samhällsaktörer såsom fackföreningar och andra, och å andra sidan den politiska nivån, som inte lämnar något utrymme för politisk demokrati. Naturligtvis följer vi alla hela denna process med dämpad röst. Kina är ingen liten aktör. Det är ett stort och mäktigt land både i ekonomiska termer och i fråga om befolkningens storlek.
Därför skall man inte bara se landet i förhållande till Taiwan när man tittar på regionen från en geopolitisk synpunkt. Detta är naturligtvis en sida av saken, men det finns mycket vidare faktorer som påverkar regionen. Det är naturligt att Kina vill bli en global aktör, steg för steg. Man försöker lansera en charmoffensiv: när allt kommer omkring vet man mycket väl att många människor skräms av landets enorma ekonomiska makt, och därför försöker man vara en positiv aktör på global nivå. För att kunna göra det måste man i realiteten skapa mer utrymme för demokrati och respekt för mänskliga rättigheter i sitt eget land. Man lyckas ännu inte kontrollera den spänningen så väl, och en del vill inte ens kontrollera den eller ägnar sig åt någonting som vi inte tror är möjligt, nämligen att kombinera frihet å ena sidan med avsaknad av politisk frihet å den andra. Icke desto mindre har vi, Europa, enormt mycket att vinna på att hjälpa Kina att ta på sig denna nya roll.
Därför säger alla ledamotskolleger med all rätt: ”vapenembargot skall inte upphävas”, för det skulle sända fel signal. Låt oss dock samtidigt sätta in det i ett större perspektiv, mina damer och herrar, och slå fast att vi verkligen önskar en djuplodande dialog med Kina – det gäller rådet också – och att vi också vill hjälpa till med den processen. Det är avgörande att Kina tar på sig en roll i världen och att den rollen är förenlig med den internationella rättsordningen 
Andreasen (ELDR ).
   – Herr talman! Det finns länder i världen som inte tar de mänskliga rättigheterna på så stort allvar, däribland Kina, den sista stora kommunistdiktaturen på jorden. Huvudskälet till att vi inte bör upphäva EU:s embargo mot försäljning av vapen till Kina här och nu är för mig bristen på respekt för mänskliga rättigheter. I helgen beslöt rådet att vi bör överväga att upphäva embargot. Vi anser inte att tiden är mogen. Visst är det sant att det har skett framsteg i Kina sedan massakern på Himmelska fridens torg 1989, och det stämmer också att den politiska dialogen mellan EU och Kina har förbättrats, men det finns fortfarande stor anledning till oro över Kinas bristande förståelse för mänskliga rättigheter och rättsstaten. Vi vet att grundläggande friheter kränks, att tortyr och godtyckligt fängslande förekommer, att de kinesiska myndigheterna inte respekterar minoriteter och att det sker många avrättningar – fler än i något annat land i världen. Vi vet också att Kina har placerat ut raketer som är riktade över sundet mot det demokratiska Taiwan och att spänningen vid Taiwansundet har ökat.
Skall vi blunda för att en diktatur – Kina – hotar en av de främsta demokratierna i Fjärran östern, nämligen Taiwan? Taiwan är exemplariskt i fråga om mänskliga rättigheter och demokrati, men Kina ger all anledning till oro. Skall vi nu hjälpa kineserna att rusta upp? Det skulle vara en riktigt dålig idé, anser vi. 
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Då och då lurar statschefer sig själva bara för ett ögonblick, och jag menar att en av deras villfarelser är att de helt enkelt kan säga att de vill ha vapenembargot mot Kina upphävt. Vapenembargot är ett politiskt påtryckningsinstrument och det innebär att ett svar på frågan om vad som har förändrats i Kina måste vara av politisk natur. Kina ockuperar fortfarande Tibet militärt, det hotar fortfarande Taiwan och det underlåter fortfarande att respektera mänskliga rättigheter. Det finns inga utsikter till demokrati där. Vi kan göra affärer med Kina – så fortsätt med det! Att sälja kärnkraftverk till Kina är oförnuftigt och farligt, men det är en annan sak som vi måste diskutera med den tyske förbundskanslern.
Det jag menar är att det inte bara vore fel att uttrycka en önskan att upphäva vapenembargot, utan att det också är fel att alls nämna att det för närvarande pågår en diskussion om det. Att göra det skulle innebära att vi helt enkelt säger till kineserna ”Ni gör ett fantastiskt jobb. Fortsätt att arrestera människor för att de säger vad de tycker, det bryr vi oss inte ett dugg om. Vi är beredda att göra alla möjliga affärer med er!”
För det andra finns det en annan sak, nämligen president Chirac och förbundskansler Schröder – två regeringschefer som jag stöder i vissa politiska situationer, såsom i fråga om kriget i Irak. En fruktansvärd tanke slår mig: har man använt en liknande strategi för att köpa ett partnerskap med Kina? Det är otroligt om vi skulle anse att det var möjligt att köpa Putin genom att inte säga någonting om Tjetjenien och kineserna genom att leverera vapen till dem, bara för att få en gemensam ståndpunkt i säkerhetsrådet. Det vore hemskt.
Låt mig avslutningsvis säga att president Chirac och förbundskansler Schröder har sagt att de vill ha konstitutionen, att de vill vara européer och att de bara vill stärka Europaparlamentet. Självklart! Rådet kan bara upphäva vapenembargot om parlamentet går med på det och det är tänkt att det skall ske via en gemensamt upprättad uppförandekod. Det innebär att det varken är möjligt eller tillåtet att upphäva vapenembargot utan parlamentets samtycke, och det gläder mig att ingen av de politiska grupperna vill göra det för närvarande. Toppen!
Cappato (NI ).
   – Herr rådsordförande! Det skulle verkligen vara trevligt och betydelsefullt om vi lyckades informera de miljontals människor som har begivit sig ut på Europas gator för att visa sitt stöd för förbundskansler Gerhard Schröder och till och med för president Jacques Chirac som symboler för det fredliga Europa om att just förbundskansler Schröder, en av dessa stora symboler för den europeiska freden, i dag föreslår att embargot mot vapenförsäljning till Kina skall upphävas. Dessa miljontals människor är inte medvetna om detta, och det tror jag inte att de som röstade fram Schröders regering är heller. Det är ett förslag som verkligen inte borde finnas med på vår agenda alls. Det gläder mig att beslutet inte behöver fattas i dag, men det verkar nästan vara underförstått att det måste fattas i morgon eller i övermorgon.
Bortsett från de tekniska detaljerna och formen kan ett sådant beslut bara fattas av ett Europa som har övergivit sin kamp för demokratin och rättsstaten som riktmärken för sin internationella politik – och därmed sin säkerhets- och försvarspolitik. Främjandet av demokratin och rättsstaten är inga riktmärken för detta Europa, och det viktigaste är att de inte är några riktmärken för det Europa som kallar sig fredens Europa, förbundskansler Schröders Europa, Jacques Chiracs Europa. Det är ett Europa som skäms över Kina, Ryssland och Tjetjenien – detta är det Europa som kan diskutera den här frågan. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är nödvändigt att EU på ett konstruktivt sätt tar itu med Kina som har den högsta befolkningstätheten i världen och som – när det gäller vissa åtgärder för köpkraftsparitet – är en ekonomi som håller på att gå om mitt land, Förenade kungariket, och kanske till och med Tyskland, under de kommande två årtiondena. Kina är ett vidsträckt land med en utbildad och produktiv arbetskraft, men det är inte en demokrati utan förblir i grund och botten en diktatorisk och kommunistisk enpartistat – även om marxismen för tillfället inte spelar någon större roll i dess politiska och ekonomiska tänkesätt.
Jag välkomnar dock Kinas samarbete i kampen mot den internationella terrorismen och dess närmande till Indien, vars territorium landet fortfarande ockuperar, eftersom Kina traditionellt har varit allierat med Pakistan, vars atombomb Kina hjälpte till att bygga. Kina hjälper även till att utöva påtryckningar på Nordkorea när det gäller det landets strävan att bygga sina egna kärnvapen. Jag är trots detta kritisk till Kinas omänskliga behandling av nordkoreanska flyktingar, vilka sänds tillbaka för att utsättas för tortyr eller till och med för att avrättas.
Röda Kina förblir dock ett allvarligt hot mot Taiwan, som har varit en förebild för demokrati, välstånd och god förvaltningssed. Från Kinas sida finns det en irrationell fruktan för att Taiwan skall vilja fortsätta i riktning mot självbestämmande och oberoende, kanske därför att modellen för pluralism och demokrati är det som kommunistpartiets chefer minst av allt välkomnar.
Med tanke på Kinas inställning till Taiwan, Tibet och sina egna oliktänkande – som sträcker sig från fridfulla utövare av Falun Gong till de prodemokratiska aktivister som så brutalt fängslades efter händelserna på Himmelska fridens torg – stöder jag dock upphävandet av EU:s vapenembargo. Taiwansundet förblir trots allt en av världens farligaste krutdurkar, och Förenta staterna är skyldigt att ingripa för att militärt skydda Taiwan i händelse av fientligheter. Därför vill vi inte göra något för att ytterligare trappa upp spänningarna i denna region. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! En debatt om upphävande av vapenembargot mot Kina har en naturlig tendens att producera slarvigt tillyxade argument och diskussioner, och jag skall försöka att nyansera debatten något, eftersom jag anser att vissa ledamöter förenklar saker och ting för mycket. Redan från början vill jag säga att jag betraktar det som otillrådligt och oklokt att upphäva vapenembargot. Jag tvekar inte en sekund om att jag är emot det.
Kina måste dock betraktas i ett lite mer subtilt ljus än vad som har varit fallet utifrån de ståndpunkter som vi hittills har intagit, och här står jag för en gångs skull närmare Charles Tannock än andra ledamöter som har talat här i dag. Kina är ett stort och kapitalistiskt – låt oss vara uppriktiga i fråga om det – ekonomiskt system med en enpartistat fastklämd över sig. Det försöker ge sitt folk en del av världens ökande välstånd, och den största faran ligger i huruvida Kina kommer att lyckas bibehålla strukturen av en gemensam stat och uppfylla människors sociala behov. Faktum är att Kinas största problem inte har med vapen att göra, utan med ökande hunger och fattigdom hos delar av befolkningen. Man har självfallet också ett stort problem i och med att det finns skilda kulturer, språk och etniska grupper i ett land, och man har hittills inte lyckats ge dessa olika kulturer och etniska grupper det utrymme som är det enda som kan göra det möjligt att bibehålla landets politiska enhet – jag skulle kunna tillägga att de inte är ensamma om det.
Så fastän Kina inte behöver våra vapen behöver det vår förståelse och vårt stöd i denna svåra utvecklingsprocess. Jag önskar ingen här i kammaren en position med större ansvar i en stor och problematisk stat som Kina. Det anser jag vara ytterligare ett skäl till att resolutionen missar målet litegrann genom att betrakta Taiwanfrågan på ett sätt som visserligen är riktigt – att Kina håller på att bli ett hot – men som inte tar med andra frågor i beräkningen. Det finns bara en punkt där jag står närmare president Bush än Daniel Marc Cohn-Bendit och det är åsikten att han gör rätt i att också varna Taiwan för att vidta oförnuftiga åtgärder. Jag talar inte om huruvida sådana åtgärder kan rättfärdigas, moraliskt eller på andra sätt. Ibland när kriser ligger i sin linda finns det handlingsalternativ som kanske kan rättfärdigas från en objektiv och abstrakt synpunkt, men som icke desto mindre bidrar till att göra krig eller krissituationer mer troliga.
Det är inte denna kammares uppgift att varna bara den ena sidan för att vidta ensidiga och riskabla åtgärder, snarare bör vi uppmana den andra sidan att vara förnuftig och hålla igen och att försöka lämna vägen till en fredlig överenskommelse öppen. Det anser jag är ett viktigt budskap som beklagligtvis saknas i den här resolutionen. Därav min slutsats att svaret på om vapenembargot skall upphävas är nej. Kina behöver all hjälp och allt stöd som vi kan ge, men inte i fråga om vapen. Vi bör uppmana båda parterna i denna krishärd, Kina och Taiwan, att vara försiktiga med sina åtgärder och påminna dem om att vi lever i en tid när vi måste hitta fredliga, snarare en krigiska, lösningar. 
Gahrton (Verts/ALE ).
    Herr talman! EU skall vara en fredsorganisation och inte en vapenhandlare. Därför borde EU över huvud taget inte sälja vapen, särskilt inte till länder som riskerar att använda dem i krig. Med den logiken borde vi naturligtvis inte sälja några vapen till USA i första hand, men inte heller till Kina. Mitt nej till vapenexport till Kina är inte enbart riktat mot Kina, utan uttryck för en allmän princip. Allt det som här har sagts om Kina är sant, men det finns också positiva saker. Till exempel har man inlett en dialog med representanter för Dalai Lama som Dalai Lama själv ser mycket hoppfullt på. Ett sådant litet steg räcker naturligtvis inte för att förändra den allmänna bilden. Därför vore det helt felaktigt att upphäva vapenembargot mot Kina, men glöm inte att det också finns andra länder som vi inte borde sälja vapen till. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig först säga att min kritik, som ju kommer från en företrädare för den tyska oppositionen, inte kan vara skarpare än den som för tio minuter sedan yttrades i denna kammare av en ledamot tillhörande samma parti som Tysklands utrikesminister och som gick ut på att den tyske förbundskanslern lurar sig själv, åtminstone i denna fråga.
Det som det handlar om här är dessvärre ett annat fransk-tyskt initiativ, som dock inte syftar till att återupprätta dessa länders ställning som Europas motor i positiv bemärkelse. I denna fråga, liksom i andra frågor för inte alltför länge sedan, blir följden att övriga medlemsstater misstänker att detta mer och mer handlar om en fransk-tysk konspiration snarare än ett fransk-tyskt partnerskap. Faktum är att jag inte anser att Tysklands och Frankrikes sätt att samarbeta i denna fråga och i stabilitetspakten är något att eftersträva, och det är olyckligt att vi på sistone i allt högre grad har fått se dessa båda länder uppträda mycket egoistiskt, när de faktiskt borde se allvarligt på sitt ansvar för Europa som helhet.
Det har redan sagts – och här håller jag med Hannes Swoboda – att vi måste ha en mycket nyanserad bild av Kina. Jag var där igen alldeles nyligen och när man å ena sidan ser den ekonomiska utvecklingen, som är mycket dynamisk, och å andra sidan viljan – åtminstone bakom stängda konferensdörrar, men även allt mer öppet – att diskutera alla frågor med stor öppenhet, då blir det uppenbart att människorna i Kina är tänkande människor. Situationen där är inte statisk. I stället och särskilt inom politiken försöker ledarna å ena sidan fundera på hur landets stabilitet kan bevaras – vilket är ett legitimt mål – och å andra sidan hur ekonomins dynamik också kan få ett politiskt uttryck, för det är i politiken som framstegen hittills har varit begränsade. Tiden är heller inte mogen att ta bort något, eftersom skälen till det vapenembargo som infördes kvarstår. Vi har inte glömt Himmelska fridens torg, och några förändringar i de politiska grundförutsättningar som låg bakom händelserna där har inte heller skett.
Å andra sidan har det också hävdats att Taiwan är hotat – ett land som enligt den politiska principen om ”ett Kina” faktiskt utgör kinesiskt territorium. Hur kan man hota sitt eget territorium på detta sätt? Det kanske Kina borde ta och fundera på. Det är hur som helst inte Taiwan som utgör ett hot mot Kina, snarare är det tvärtom. Båda dessa aspekter – mänskliga rättigheter och hotet mot Taiwan – bör få rådet att besinna sig innan det ens överväger att häva vapenembargot. Ett hävande av embargot vore att sända helt fel signaler. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! De som vill häva vapenembargot mot Kina måste först förvissa sig om att människorättssituationen har förändrats, annars bryter de mot principerna för vår europeiska värdegemenskap. Förbundskansler Gerhard Schröder ville ställa sig in hos Kinas premiärminister Wen Jiabao. I hopp om att kunna förbättra exportklimatet sällade han sig obetänksamt till kören av röster som kräver ett stopp för embargot och trampade amatörmässigt på i sina ullstrumpor utan att rådgöra med andra länder. Här håller jag helt med Daniel Marc Cohn-Bendit. Förbundskanslern för tankarna mindre till Konfucius än till konfundering!
1989 var embargot ett svar på den brutalitet med vilken demokratirörelsen slogs ned. I dag är det ett av de viktigaste instrumenten för att utöva politiska påtryckningar i syfte att åstadkomma förändringar i Folkrepubliken Kina. De som enbart tänker med plånboken ser bara med ett öga. Jag kan upplysa Hannes Swoboda om att Amnesty International rapporterar om 1 500 avrättningar per år och om hundratusentals människor som fängslas, misshandlas, torteras och förgäves väntar på en rättvis rättegång. Förhållandena för tibetaner, mongoler och andra minoritetsgrupper är fortfarande oacceptabla och vår tystnad kring dem kommer inte att göra det hela bättre.
Sedan 1999 har jag varit ordförande för Europaparlamentets tvärpolitiska Tibetgrupp. Alla som har talat inför oss och alla de av våra gäster som känner Kina väl har vittnat om att nästan ingenting har hänt på människorättsområdet.
Jag tänker även på Taiwan. I flera veckor har Peking hotat med en militär attack om Taiwan skulle besluta sig för att hålla en folkomröstning om formellt oberoende.
Jag välkomnar kommissionens initiativ att granska den planerade försäljningen av ett tyskt kärnkraftverk till Kina.
Exporten av konsumentvaror måste godkännas av EU och jag välkomnar att Daniel Marc Cohn-Bendit håller med mig om det.
Två ting är nödvändiga. Det ena är att medlemsstaterna bör behålla sina restriktioner för vapenförsäljning och det andra är att vi bör komma till insikt om de faktiska förhållandena i Folkrepubliken Kina – på nationell nivå, på gemenskapsnivå och, förhoppningsvis, på internationell nivå under den konferens om mänskliga rättigheter som slutligen kommer att hållas i Genève i början av 2004.
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det var längesedan som jag upplevde en sådan enighet i en fråga över hela kammaren. Det verkar som om de franska och tyska regeringarna är de största försvararna av ett upphävande av vapenembargot mot Kina, vilket även gäller för kontrollerna av exporter av kärnkraftsteknik med dubbelt användningsområde. Med tanke på deras meriter under de senaste åren finns det belägg för att misstro utrikespolitiska initiativ som härrör från dessa regeringar.
Jag tycker att det är oroande att Frankrike och Tyskland på vissa områden verkar föredra idén om ett strategiskt partnerskap med länder som Kina, hellre än Förenta staterna. Jag tänker på förslag som rör Galileoprojektet, vilket får militära följder.
Varför har Europeiska rådet i dagsläget beslutat att det finns all anledning att se över EU:s vapenembargo mot Kina? Vilken bestämd positiv utveckling i Kina har föranlett denna åtgärd? Vi vill naturligtvis allihop se förbättrade förbindelser med Kina, men inte på bekostnad av vår egen säkerhet. Kina har fortfarande en lång väg att vandra när det gäller införandet av demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna samt för att övertyga oss om att landet önskar bli en fredlig partner inom världssamfundet.
Det är förhastat att överväga något massupphävande av vapenembargot. 
Talmannen.
   –Jag avslutar debatten med att meddela att jag har mottagit fem resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen(1).
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Atkins (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga som jag skulle vilja ta upp innan omröstningen börjar. Jag hade tillfälle att tala om exakt denna punkt förra gången. Vice talmannen vid den tidpunkten, David Martin, åtog sig att höra sig för och överlämna frågan till er, men eftersom ni nu har ordförandeskapet skall jag fråga er direkt.
Det har blivit allt vanligare att omröstningen försenas dag efter dag, fastän en tidpunkt har fastställts för den. Det förefaller orimligt och inkompetent att förvänta sig att folk skall vara här i tid och sedan inte verkställa omröstningen. Även om den bara är sju minuter försenad i dag hade vi ingen föregående angelägenhet som kunde försena oss! Även om vi har någon föregående angelägenhet borde omröstningen, som är så viktig i denna kammare, sannerligen alltid äga rum i tid, med ingen som helst frist. Allt annat borde vara underordnat omröstningen. Jag skulle vilja be er att se över denna fråga omedelbart.
Talmannen.
   Jag hoppas att ni uppskattar att jag också var här i tid, beredd att börja. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
(1)
–Kolleger! Jag skulle på era vägnar vilja tacka föredraganden Willi Rothley och ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden Giuseppe Gargani för deras hjälp att ta oss till detta ögonblick. Kammaren har röstat klokt och väl. Det är nu vår plikt att efterleva det som vi röstar om – det och inget annat. Tillsammans med rådet skall vi driva denna fråga framåt.

Randzio-Plath (PSE ),
   . – Herr talman! Den 18 November förkastade detta parlamentet med en mycket stor majoritet kommissionens förslag om punktskattesatserna för bensin och dieselbrännolja. I enlighet med artikel 68.3 i arbetsordningen, och efter kommissionens vägran att dra tillbaka sitt förslag, vill jag meddela er att utskottet för ekonomi och valutafrågor övervägde frågan igen den 2 december och återbekräftade sitt tidigare beslut att förkasta förslaget. Som representant för föredraganden Piia-Noora Kauppi, som inte kan närvara här i dag, upprepar jag vår åsikt att denna harmoniseringsansträngning inte kan motiveras varken från en miljömässig eller en konkurrensmässig synpunkt. 
Vi uppmanar kommissionen att lägga fram ett nytt förslag och att dra tillbaka det nuvarande förslaget för att få en text som bättre överensstämmer med det nyligen antagna energiskattedirektivet. En strategi som undviker absolut harmonisering, med till exempel en satsmarginal med en övre och undre gräns, skulle vara ett mer realistiskt val både när det gäller möjligheter till framsteg i rådet, och även när det gäller att tillåta en viss grad av skattekonkurrens mellan medlemsstaterna. Det finns också ett behov att samordna beskattningen av bränslen med avgifter för infrastruktur för att garantera lika villkor.
Av alla dessa skäl uppmanar utskottet för ekonomi och valutafrågor Europaparlamentets kammare att åter bekräfta förkastandet av kommissionens förslag om punktskattesatserna för bensin och dieselbrännolja. 
Talmannen.
   Ordföranden för utskottet för ekonomi och valutafrågor föreslår följaktligen att parlamentet antar lagstiftningsresolutionen för att förkasta förslaget till ett direktiv.
Manders (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag har nyligen gjort ett sista försök att nå en kompromiss och som ett led i detta lagt fram ett förslag till paketavtal. Tyvärr har framgångarna uteblivit trots skuggföredragandenas ansträngningar, vilka jag i alla fall vill tacka dem för. I alla händelser kan vi konstatera att oavsett vad som händer så är det dagen med stort M i dag, en miljödag, för nu, för första gången i EU:s historia, antar vi lagstiftning som ger oss en rättslig grund för att tvinga förorenarna att betala för den skada de orsakar. Därmed, menar jag, har vi kammat hem en poäng. 

Müller (PSE ),
   . – Som föredragande skulle jag vilja säga några korta ord till ledamöterna. I dag skall vi rösta om kompromisspaketet om läkemedelslagstiftning, en kompromiss som färgats av en mängd olika åsikter från denna kammare. Jag vill därför be ledamöterna att stödja block 1, 2 och 3, men under inga omständigheter block 4 eller delar av detta. Om så bara ett ändringsförslag från block 4 antas måste vi gå till förlikning vilket innebär att det blir omöjligt att anta den gemensamma ståndpunkten i dag. Därför vädjar jag till er. Det paket vi har utarbetat tillsammans med rådet är bra, så var snälla och stöd kompromissen.
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tack för att jag fick talartid nu, eftersom det faktiskt är så att de tre betänkanden vi skall rösta om utgör ett paket. Tillsammans med min kollega Rosemarie Müller har vi lyckats nå mycket kloka kompromisser, som innebär att vi gör stora framsteg på läkemedelslagstiftningens område.
Jag vill precis som Rosemarie Müller framhålla att det är avgörande att vi röstar för de kompromisser som har lagts fram och inte röstar för de ändringsförslag som inte omfattas av dessa. En röst för ett ändringsförslag som inte ingår innebär ett ifrågasättande av de kompromisser som vi har nått tillsammans med det italienska ordförandeskapet. Jag vill verkligen framhålla för våra kolleger att de bör rösta för kompromisserna och inte för övriga ändringsförslag som inte omfattas av dessa. 
Liikanen,
   .  Herr talman! Jag skulle vilja upprepa att kommissionen till fullo stöder det kompromisspaket som de två föredragandena Rosemarie Müller och Françoise Grossetête har lagt fram, och som grupperna har godtagit. Men till följd av debatten i går kväll skulle jag, på de ärade ledamöternas begäran, vilja upprepa och klargöra kommissionens ståndpunkt beträffande ändringsförslagen om homeopatiska läkemedel.
Kommissionen instämmer med kompromisspaketet även på detta område. Detta innebär att vi inte kan godta ändringsförslag som inför antingen tekniska koncept som syftar till att utvidga registreringsförfarandet bortom krav som definierar detta förenklade förfarande, eller som går emot den eftersträvade harmoniseringen.
Angående kompromissändringsförslag 20, som kommissionen godtar, skulle jag vilja påpeka följande. Från början ombads medlemsstaterna att ta vederbörlig hänsyn till registreringar som lämnades in av andra genom det framlagda ändringsförslaget. Det blev uppenbart att den gemensamma ståndpunkten redan genom artikel 39 omfattar det faktum att gemenskapens regleringsförfarande måste tillämpas på dessa typer av produkter, så den gemensamma ståndpunkten har redan gått utöver det målet.
I kompromissändringsförslag 20 klargörs den rättsliga situationen som fastställer att gemenskapens regleringsförfarande kommer att tillämpas på registrerade homeopatiska läkemedel och att det bör antas.
Detta kompromisspaket skulle i hög grad förbättra den gemensamma ståndpunkt som rådet antagit. Detta är skälet till att kommissionen stöder Rosemarie Müllers och Françoise Grossetêtes förslag. 

Chichester (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja meddela kammaren att utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, till följd av debatten i går kväll och diskussionerna med ordförandeskapet samt i den kompromissanda som återspeglar vårt arbete med detta ärende, gett mig i uppdrag att dra tillbaka ändringsförslagen 3 och 11. På dessa grunder förstår jag att kommissionen fullständigt stöder alla ändringsförslagen, och ordförandeskapet har uttryckt sitt stöd. Därför uppmanar jag kollegerna att rösta för de övriga. Tre andra ändringsförslag kommer att infogas fullständigt i block nr 1.

(2)
(3)
–Omröstningen är avslutad.

Konrad (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! På nytt har vi riktat vår uppmärksamhet mot ledamotsstadgan vid en tidpunkt då EU inte har lyckats lösa frågan om konstitutionen, vid en tidpunkt då EU:s stabilitetspakt för bara några veckor sedan visade sig vara ett misslyckande och vid en tidpunkt då vi inför EU:s ekonomiska problem försöker utrota arbetslösheten i Europa. I detta läge har parlamentet på nytt funnit för lämpligt att ägna sig åt navelskåderi. Ledamotsstadgan står återigen på parlamentets föredragningslista, och helt bortsett från frågan om vi behöver bestämmelser som gäller från Finland till Sicilien eller inte så menar jag att det vore dålig stil av oss att åter försöka lösa denna fråga innan de central- och östeuropeiska länderna blivit medlemmar i EU och innan de nya parlamentsledamöterna fått en chans att delta i beslutsprocessen. Det är detta jag vänder mig emot och jag har därför röstat nej till stadgan i dess nuvarande form. 
McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag gav mitt stöd åt stadgan för ledamöterna eftersom vi är i behov av en brådskande reformering av vårt system för resekostnader innan det nya parlamentet tillträder i juli. Nu när vi har fått denna resolution kan vi inleda förhandlingar med rådet om stadgan för ledamöterna. Jag hoppas att vi återigen kommer att titta på rapporten från de oberoende experterna, som beredde en utmärkt väg framåt vad gäller att se över lönefrågorna, samtidigt som vi ser över lönenivån. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min grupp bad mig att ge en förklaring för dess räkning. Enkelt och kortfattat är det en sak som rör punkt 2b. Som jag sade i debatten i morse ger vi ett starkt stöd till reformen av protokollet om immunitet och privilegier. De befintliga bestämmelserna om privilegier och immunitet är otillräckliga. Som vi sade i den debatt som ledde fram till besluten den 3 och 4 juni är den text som då godkändes dock onödigt omfattande när det gäller de privilegier och den immunitet som den beskriver. Så vi röstade emot punkt 2b, inte för att vi motsätter oss reformen utan för att det är en alltför generös reformmodell. 
Breyer (Verts/ALE ).
   – Skälen till att jag röstade emot stadgan är som följer. Låt mig säga på en gång att jag anser det vara viktigt och rätt att våra resekostnader skall motsvara de faktiska kostnaderna, men alla i denna kammare vet att detta inte har någonting alls att göra med stadgan. Vi kan ändra kopplingen mellan resekostnader och verkliga kostnader i morgon dag, det har ingenting alls med stadgan att göra. Jag välkomnar dock utsikten att vi snart får bestämmelser som reglerar detta. När det gäller stadgan medger jag att förbättringar har skett när det gäller de beslut som fattades i somras, särskilt när det gäller pensionsåldern.
Jag kan dock fortfarande inte acceptera stadgan, eftersom den leder till en social obalans i ett läge då mycket kraftiga nedskärningar görs i de sociala budgetarna i hela Europa, och därför kan vi inte i denna kammare på nytt kräva en sorts julklapp som innebär att t.ex. de tyska ledamöterna får en 20-procentig höjning. Detta finner jag oacceptabelt. Jag anser heller inte att det är riktigt att vi skall basera våra beräkningar på en domares inkomst. Glöm inte bort att domare inte tillåts ha andra arbeten. Jag anser att det vore lämpligare att utgå från den genomsnittliga inkomsten för samtliga ledamöter, vilket jag anser vore en bättre strategi, och jag anser fortfarande att det är fel att ledamöterna tillåts ha andra inkomstkällor medan domare inte tillåts ha det. Jag anser fortfarande att det är fel att inte vänta tills den allmänna levnadsstandarden har höjts innan vi koncentrerar oss på ledamöternas levnadsstandard. Bakom mitt nej till stadgan står min övertygelse att den här sortens höjningar skapar social obalans. Jag skulle få väsentligt högre utbetald lön än mina kolleger i förbundsdagen och även det menar jag är orättvist. Jag menar att parlamentet ger en julklapp till sig själv i stället för att vara lyhörd för allmänhetens åsikter.
Avslutningsvis får jag kanske säga att jag hoppas att ytterligare förbättringar skall kunna göras för att rätta till den obalans som stadgan har skapat framför allt genom sin sociala dimension. 
Talmannen.
   Jag vet inte vad som har gått fel inom Verts/ALE-gruppen, men det fastställs mycket tydligt i arbetsordningen att ni förutsätts anmäla en röstförklaring. Jag kommer emellertid att tillåta er röstförklaring, fru McKenna. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det finns stora problem med ledamotsstadgan. Till slut beslutade jag mig för att stödja den, men jag har stora svårigheter eftersom utgiftsfrågan inte är åtskild från lönefrågan. Många i mitt eget land kommer att bli mycket upprörda över att många av ledamöterna tekniskt sätt röstade för att höja sina löner med ett enormt belopp. Detta kommer inte att mottas väl i de enskilda medlemsstaterna. 
Alavanos (GUE/NGL ),
   .– När Europaparlamentet backade om förslagen till stadga för ledamöterna kullkastades möjligheten att få en lösning på problemet under det italienska ordförandeskapet. Syftet med dagens resolution är att skapa en ny möjlighet att lösa problemet, vilket är skälet till att jag röstade för resolutionen. Europaparlamentet är underkastat den allmänna opinionen. Det kan inte fungera som en allmän åklagare gentemot övriga EU-institutioner när dess egen kammare präglas av oreda. Framför allt när det gäller systemet med resekostnader måste alla ansträngningar göras för att förbättra detta före valen till Europaparlamentet. 
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   . Vi betonar vikten av att vi äntligen närmar oss en ledamotsstadga som innebär slutet på det system med förtäckta ersättningar som hittills funnits i parlamentet. Vi välkomnar ett system med reseersättningar för faktiska kostnader. Ett system med en lön – om än högre än nuvarande för många – är bättre eftersom det är ett öppet system som väljarna kan granska och bedöma. Trots denna grundinställning vill vi härmed förklara att vi anser att den lönenivå som förespråkas i parlamentets betänkande från juni 2003 är för hög och att vi kommer att fortsätta att påverka vår regering att i rådet kämpa för en mer rimlig lönenivå. 
Berthu (NI ),
   – Av de principskäl jag nämnde i mitt anförande under debatten röstade jag emot vår församlings resolution i vilken en enhetlig stadga för ledamöterna krävs på nytt.
Jag vill tillägga att ju större framsteg som görs i förhandlingarna om denna stadga, desto fler problem blir det, desto fler krångliga förfaranden uppfinns för att komma till rätta med problemen och desto mer ohållbart blir det föreslagna systemet.
Det är framför allt svårt att förstå varför en icke-existerande princip om jämlikhet mellan parlamentsledamöterna skulle få leda till en djup och mycket påtaglig ojämlikhet i varje land. Varför skulle till exempel en parlamentsledamot från en ny medlemsstat få en lön som är tjugo gånger högre än parlamentsledamöternas löner i hemlandet? Och dessutom, hur skulle en sådan ojämlikhet rättas till? Liknande frågor uppkommer om beskattningen: vilken logik skulle kunna motivera att en tämligen välavlönad Europaparlamentariker betalar en inkomstskatt som vida understiger den skatt som medborgarna i hemlandet betalar?
Som jag underströk i debatten håller den kategoriska envisheten hos vissa federalistiska ledamöter på att skapa en oreda som återigen allvarligt kommer att skada bilden av EU. 
Bonde (EDD ),
   – Junirörelsen har i dag valt att varken rösta för eller emot förslaget till gemensam resolution B5-0543/2003 om stadgan för ledamöterna.
Junirörelsen avstod från att rösta eftersom ändringsförslag 1, som skulle ha inneburit en fullständig reglering av resekostnadernas återbetalning och väsentligt större öppenhet, röstades ned.
Det nuvarande systemet, där resekostnader återbetalas utan insyn och utan skatteavdrag tillsammans med allmänna omkostnader, är oacceptabelt. Detta förslag till stadga för ledamöterna innebär dock ingen tillfredsställande lösning på problemet.
Det är inte acceptabelt att
- ersättningen till danska ledamöter höjs med över 50 procent
- det fortfarande, utöver återbetalningen av de faktiska resekostnaderna, skall utgå en skattefri ersättning baserad på resans avstånd och tid
- ersättning för allmänna omkostnader (för närvarande cirka 26 000 danska kronor per månad) fortfarande skall betalas ut skattefritt och utan redovisning.
Eftersom systemen i ledamöternas hemländer ser mycket olika ut och majoriteten inte vill sätta stopp för skattefria system vore det lämpligast att överlåta åt de enskilda medlemsstaterna eller till berörda partier eller rörelser i varje enskild medlemsstat att fastställa egna bestämmelser för sina Europaparlamentariker. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Även om den kompromiss som Europaparlamentet föreslår rådet innebär vissa ändringar av dess förslag av den 3 och 4 juni (t.ex. när det gäller beskattning samt immunitet och privilegier) kvarstår aspekter som vi inte håller med om, t.ex. fastställandet av en månadslön som är lika hög för alla ledamöter oavsett vilket land de företräder.
Det handlar inte om huruvida en stadga för Europaparlamentets ledamöter bör fastställas. Den viktiga frågan är vad den skall innehålla. Som vi har betonat är Europaparlamentarikerna valda företrädare för nationella valkretsar. Ledamöterna är därför, och måste fortsätta att vara, bundna till dessa valkretsar. Detta innebär att lönen för en parlamentsledamot måste baseras på den lön som betalas till ledamöterna i de nationella parlamenten i det land där de valdes.
Av samma skäl kan vi inte bortse från att de sociala förhållandena ser mycket olika ut i olika EU-länder. Att betala lika mycket i lön till samtliga parlamentsledamöter skulle ge upphov till betydande ojämlikhet och skillnader i de olika länderna, t.ex. i Portugal, när det gäller arbetstagarnas löner i förhållande till politikernas och ämbetsmännens löner. Detta vore fullständigt obegripligt.
Vi har därför röstat emot betänkandet. 
Frahm, Sjöstedt (GUE/NGL ) och Lund (PSE),
   – Vi har i dag varken röstat för eller emot förslaget till gemensam resolution B5-0543/2003 om stadgan för ledamöterna.
Det nuvarande systemet, där resekostnader återbetalas utan insyn och utan skatteavdrag tillsammans med allmänna omkostnader, är oacceptabelt. Detta förslag till stadga för ledamöterna innebär dock ingen tillfredsställande lösning på problemet.
Det är inte acceptabelt att
- ersättningen till danska och svenska ledamöter höjs med över 50 procent
- det fortfarande, utöver återbetalningen av de faktiska resekostnaderna, skall utgå en skattefri ersättning baserad på resans avstånd och tid
- ersättning för allmänna omkostnader (för närvarande cirka 26 000 danska kronor per månad) fortfarande skall betalas ut skattefritt och utan redovisning.
Eftersom systemen i ledamöternas hemländer ser mycket olika ut och majoriteten inte vill sätta stopp för skattefria system vore det lämpligast att överlåta åt de enskilda medlemsstaterna eller till berörda partier eller rörelser i varje enskild medlemsstat att fastställa egna bestämmelser för sina Europaparlamentariker. 
Gebhardt (PSE ),
   .– Det är nu nästan tjugofem år sedan Europaparlamentets ledamöter för första gången valdes direkt av folket. Det var en milstolpe. Fram till i dag har det dock inte funnits något dokument om ledamöternas rättsliga ställning som utifrån en enda grund reglerar ledamöternas rättigheter och skyldigheter, och detta är skandal. På parlamentet faller dock ingen skugga, i stället är det rådet, om någon, som borde skämmas.
Jag valdes in i parlamentet för första gången 1994. Därefter har jag upprepade gånger varit med om att rådet, när frågan om en stadga för ledamöterna kommit på tal, har låtit oss irra runt i cirklar. Det andra försöket under min tid skedde i somras, och när vi äntligen hade antagit en stadga full av eftergifter och kompromisser trodde jag att vi var på den säkra sidan. Allt som behövdes var rådets godkännande, men rådet satte sin vana trogen näsan i vädret och gjorde ingenting. De borde skämmas!
Jag har röstat emot resolutionen, eftersom jag inte kan förstå varför vi i detta läge skulle kasta bort den stadga som vi har antagit för att i stället lägga fram, inte en lag om parlamentsledamöternas rättsliga ställning, utan en torftig löneskala för rådet, som vi inte kan göra annat än skämmas för och som allmänheten kommer att hånskratta åt. 
Gröner (PSE ),
   .– Jag är övertygad om att stadgan för ledamöterna, som kammaren så ivrigt har efterfrågat, bara är ännu ett utslag av det italienska ordförandeskapets misslyckande. Den lösning som valts för beskattning av ledamöternas löner är ett temporärt fuskverk, men framför allt saknas bestämmelser om ledamöternas rättsliga ställning. Jag kan under inga omständigheter rösta för detta så länge frågan om immunitet förblir olöst och jag kan heller inte acceptera inskränkningen av de rättigheter som garanterar utövandet av ett oberoende mandat i likhet med det som våra kolleger i de nationella och regionala parlamenten har. Jag har därför inte längre något förtroende för rådets vilja att i nuläget få till stånd en enhetlig stadga för parlamentets ledamöter och jag röstar således emot den gemensamma resolutionen B5-0543/2003. 
Klaß (PPE-DE ),
   .– Jag röstade emot resolutionen, eftersom jag menar att detta är värsta tänkbara tidpunkt för oss att återuppta en debatt om stadgan för ledamöterna.
EU har för närvarande viktiga och grundläggande frågor att ta sig an. I de omedelbara efterdyningarna av ett misslyckat toppmöte och inför alla problem med den europeiska integrationen måste vi i denna kammare koncentrera oss på det som är viktigt och nödvändigt. Eftersom det är angeläget med en gemensam stadga måste en lösning eftersträvas tillsammans med rådet, utan tidspress. 
Malmström, Paulsen och Schmidt, Olle (ELDR ),
   . Det är oerhört viktigt att snabbt få till stånd öppna, klara och tydliga gemensamma regler. Vi har därför valt att rösta för resolutionen, dock inte för de förslag som kräver sänkt pensionsålder. Vi anser också att lönerna bör vara mer i paritet med de svenska riksdagsledamöternas och att de skall beskattas nationellt. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Kravet på införande av en stadga för Europaparlamentets ledamöter har under flera år förts fram som den mirakelkur med vars hjälp ledamöterna skall berika sig. I stället för att det skall vara möjligt för ledamöterna att väsentligt höja sin inkomst genom överdrivna ersättningar som inte registreras hos de nationella skattemyndigheterna skulle en tydlig åtskillnad göras mellan inkomst och faktiska kostnader. Samtidigt skulle följden bli att Europaparlamentets ledamöter inte längre får samma lön som parlamentsledamöterna i hemlandet. Jag anser faktiskt att denna lika lön är riktig, även om den i praktiken leder till extrema inkomstskillnader mellan ledamöterna och därför anses uppmuntra till bedrägeri. De lägst betalda tar igen sitt underskott och de högst betalda håvar också villigt in pengar. Jag har därför alltid stött försöken att få till stånd en sådan stadga. Tidigare omröstningar har dock visat att det inte går att få majoritetens stöd utan skattesänkningar och enorma lönepåslag för ledamöter från ett stort antal medlemsstater, däribland mitt hemland Nederländerna. Det nuvarande förslaget bygger på resolutionen av den 3 juni 2003, som jag röstade emot av detta skäl. Det omfattar vissa eftergifter i enlighet med rådets invändningar, särskilt när det gäller nationell beskattning, men dessa förbättrar inte förslaget tillräckligt för att motivera en jaröst just nu. 
Miller (PSE ),
   . I dag har Europaparlamentets labourgrupp (EPLP) röstat för avlägsnandet av de hinder som blockerar en ledamotsstadga. Gruppen har i dag också röstat för att inleda förhandlingar med rådet om den lämpliga ersättningsnivån för Europaparlamentariker. Grunden för detta borde vara den undersökning som utfördes av visemannagruppen.
En annan aspekt som vi stöder är nationell beskattning. Vi har hela tiden drivit idén att parlamentsledamöter inte borde behandlas annorlunda när det gäller beskattning än andra som är bosatta i deras medlemsstater. Vi avslutar även reformen av hela utgiftsfrågan i dag, vilket är det allra viktigaste. Under alltför lång tid har utgiftsfrågan envist haft parlamentet i sitt grepp, men nu har vi möjlighet att lägga den bakom oss. 
Seppänen (GUE/NGL ),
   . – Jag röstade för förslaget, för om vi vill ha en förändring av det nuvarande systemet så är det nu eller aldrig. Jag röstade för förslaget utifrån antagandet att systemet för resekostnader skall reformeras så att resekostnaderna utbetalas på grundval av de faktiska kostnaderna. 
Thorning-Schmidt (PSE ),
   – I dag har Europaparlamentet enats om en resolution som kan sätta punkt för detta års debatt om ledamöternas lön, pension och resevillkor. Genom denna överenskommelse har Europaparlamentet gått så långt för att göra rådet till viljes att en stadga för ledamöterna nu äntligen är i sikte.
Jag är mycket nöjd med detta resultat, som bland annat innebär att ledamöterna måste redovisa sina resekostnader.
Parlamentets godkännande bygger på en överenskommelse om att alla ledamöter i Europaparlamentet skall få samma lön. Beloppet är ett vägt genomsnitt av den ersättning som ledamöterna från de fyra största länderna får. Det motsvarar 8 600 euro, som också skall räcka till ledamöternas pensioner. Det kommer även att vara möjligt för medlemsstaterna att välja om deras ledamöter skall betala skatt till medlemslandet. Pensionsåldern för Europaparlamentets ledamöter kommer slutligen att höjas från 60 till 63 år.
Detta är en förnuftig kompromiss där alla har fått sträcka sig till smärtgränsen. Jag anser att den lön som fastställts är alltför hög, men det var det pris vi fick betala för att alls få till stånd en kompromiss. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi var för ett nej till kommissionens förslag som, med hänvisning till att snedvridning av konkurrensen på den inre marknaden måste motverkas och miljön skyddas och i enlighet med principen om att förorenaren betalar, syftar till att successivt öka harmoniseringen av punkskatter på bränsle för kommersiella syften och särskilja systemen för skatt på sådant bränsle från systemen för skatt på bränsle för privata syften. Detta förslag till direktiv, som redan röstats ned av Europaparlamentet, ingår i den strategi som redovisades i vitboken ”Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden”, vars uttalade syfte är att försöka omfördela skattebördan mellan användare och skattebetalare och att transporternas verkliga kostnader skall belasta användarna.
Kommissionen föreslog att en progressiv skatt på användning av transportinfrastruktur skulle införas och skattesystemet göras mer enhetligt. Inom tio år skulle ett EU-skattesystem inrättas som omfattar registrering och fordonsskatter, ett ”intelligent” system för avgifter på infrastrukturer samt harmonisering av bränslebeskattning. Det omfattar även miniminivåer för särskild skatt på blyfritt bränsle och en central avgift för bränsle för kommersiella syften. Eftersom vi är emot majoriteten av dessa förslag stödde vi dock de ståndpunkter som syftade till att avvisa kommissionens förslag, och nu har samma sak hänt igen. 

Bernié (EDD ),
   .– Att lagstifta om miljöansvar är som att öppna Pandoras ask, så bristfälligt definieras miljöskada och så obestämd är lagstiftningens omfattning, särskilt när det gäller biologisk mångfald, som redan regleras av två stora internationella konventioner, nämligen Bernkonventionen och Bonnkonventionen.
Kompensation bör begränsas till enbart Natura 2000-områden, och icke-vinstdrivande verksamhet, t.ex. fritidsverksamhet, skall särskiljas från yrkesverksamhet. I direktivet görs dock ingen åtskillnad mellan dessa båda verksamhetstyper. Om ansvar skall tillämpas måste det baseras på objektiva och mätbara kriterier, såsom skadans art och effekt, miljöns tillstånd då skadan inträffade och, framför allt, lokala förhållanden. Tillståndet att förorena och begreppet ”vetenskaplig och teknisk kunskapsnivå” måste bevaras för att principen om att förorenaren betalar skall kunna tillämpas effektivt och inte ersättas av principen om att skattebetalaren betalar. Ansvar måste även finnas när det gäller genetiskt modifierade organismer och kolväten, som är känsliga aspekter som inte omfattas av behörighetsområdet. Vad, på det hela taget, tjänar det till att erkänna Europeiska kommissionens behörighet inom ett område när straffen för miljöbrott är beroende av rättsligt samarbete och när andra rättsliga instrument, såsom Europarådets Luganokonvention, kan användas? 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi håller på att omarbeta förslaget till direktiv om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador, som lades fram i januari 2002 och som är särskilt viktigt för att säkra ett bättre miljöskydd och bekämpa alla typer av föroreningar, fastställa nya principer och föreslå nya skyldigheter, särskilt för företag.
Detta har dock visat sig vara en långt ifrån enkel process, särskilt i Europaparlamentet, där pressen från olika ekonomiska intressen har varit påtaglig, och detta är skälet till att det var utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och inte utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som förhandlade om detta direktiv. I rådets gemensamma ståndpunkt avvisades vissa av Europaparlamentets förslag, och av dessa har nu endast ett fåtal godkänts vid andra behandlingen. Omröstningens resultat visar att det finns vissa motsägelser och brister i parlamentets slutliga ståndpunkt, som innebär att flertalet av min grupps förslag avvisas, även om flertalet negativa förslag från kommissionen också avvisades.
Vi får avvakta och se vad slutresultatet blir, men allt tyder på att det inte kommer att räcka till för att täcka behoven. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Principen om att förorenaren betalar är nu allmänt accepterad. Innebär då detta att personer med gott om pengar skall få lov att orsaka stora föroreningar? Och vad händer om den skyldige inte kan betala eller inte kan hittas eller om allt sker i enlighet med tillståndsbestämmelserna? Så länge ekonomin fortsätter att betraktas som viktigare än miljön kommer förmildrande omständigheter och undantag alltid att eftersträvas. Mer måste göras för att förhindra att katastrofer med oljetankfartyg till havs eller kärnkraftsolyckor inträffar i praktiken, men om sådana katastrofer ändå sker blir skadorna omfattande. I dagsläget är obligatorisk försäkring för all ekonomisk verksamhet det viktigaste vapnet för att förebygga sådana katastrofer. Försäkringsbolagen, som inte tycker om stora utbetalningar, kommer att tvinga de försäkrade företagen att förbättra säkerheten. Av den preliminära debatten framgick att det inte bara handlar om ett renodlat tekniskt system. Oljekatastrofer och kärnkraftsolyckor är undantagna eftersom de internationella ordningarna är otillräckliga. Högern säger att obligatorisk försäkring inte är praxis, att det kommer att bli oöverstigligt dyrt och leda till onödig byråkrati. Alternativet skulle vara att ingen betalar för sanering och återställande vid miljökatastrofer eller att detta betalas med skattepengar. Jag stöder alla ansträngningar för att skärpa detta direktiv. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag välkomnar det arbete som lagts ned inom ett område som får allt större betydelse för EU:s medborgare, nämligen miljöskydd och verksamhetsutövares ansvar för miljöskador. Jag menar därför att det är både nödvändigt och lämpligt att låta verksamhetsutövare vidta nödvändiga åtgärder för att förebygga överhängande hot om miljöskador och inrätta kompensationsmekanismer för skador som uppstått.
Dessutom håller jag med om att den distinktion som görs mellan å ena sidan viss kommersiell högriskverksamhet, som omfattar alla miljöskador och där objektivt ansvar gäller, och å andra sidan kommersiella verksamheter utöver de som anges, där endast skador på skyddade arter och naturliga livsmiljöer kommer att omfattas om uppsåt eller försumlighet av verksamhetsutövaren kan bevisas.
De balanserade och realistiska lösningar som vi kan tillhandahålla inom detta område kommer att bidra till att nå målet att förebygga och avhjälpa miljöskador och skydda de berörda företagens ekonomiska och konkurrensmässiga intressen. Detta är även rätta sättet att nå de mål som gemenskapen har fastställt för att åstadkomma hållbar tillväxt och utveckling. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Europaparlamentet har i dag röstat om ett direktivförslag som syftar till att standardisera de regler som gäller för miljöansvar i EU. Den övergripande principen skall vara att ”förorenaren betalar”. Meningen är att företag och andra aktörer i hela EU skall ställas inför samma lagstiftning när det gäller deras skyldigheter att förebygga, åtgärda och betala för de miljöskador som de bär ansvaret för.
Jag har valt att följa en mer miljövänlig linje än PPE-gruppen och röstade därför bland annat för striktare krav på nukleär nedsmutsning (ändringsförslag 42) och frågan om genmodifierade organismer, GMO (ändringsförslag 43 och 44). Trots att ändringsförslagen 42 och 44 vann en majoritet uppnåddes inte erforderliga 314 röster och ändringsförslagen avslogs därmed. 
Skinner (PSE ),
   . När det gäller De Grönas ändringsförslag skulle jag vilja avge följande röstförklaring för min röst emot.
Jag röstade emot de ändringsförslag där man föreslår att genetiskt modifierade organismer och kärnkraftsfrågor skulle införlivas inom direktivets räckvidd. Detta beror på att skadeståndsansvar på kärnenergins område som omfattas av Wien- och Pariskonventionen för närvarande ses över. Alla försök här skulle vara övermodiga innan resultaten från denna granskning är klara.
När det gäller genetiskt modifierade organismer står det klart att skadeståndsansvaret återstår att lösa, med tanke på att lagstiftning som behandlar genetiskt modifierade organismer har införts helt nyligen. Låt oss se hur det fungerar först. Allt annat undergräver konventioner eller befintlig lagstiftning. 

Alavanos (GUE/NGL ),
   .– Rekommendationen om regler för läkemedel är oerhört viktig inom ett område där EU:s medborgare är mycket utsatta men där de stora företagens vinstintressen styr. Jag har därför röstat för alla ändringsförslag som syftar till att
– övervaka marknaden oberoende av läkemedelsindustrin
– skydda allmänheten från läkemedel där sista förbrukningsdag passerats
– förkorta den period för affärshemligheter som de stora läkemedelsföretagen kräver och som syftar till att förhindra saluföring av billigare läkemedel
– begränsa reklam för läkemedel
– inrätta databaser oberoende av läkemedelsföretagen. 
Bordes och Cauquil (GUE/NGL ),
   .– Grossetêtebetänkandet om upprättandet av gemenskapsregler för humanläkemedel syftar framför allt till att skydda läkemedelsindustrins intressen. Det är motbjudande att det är de stora läkemedelsföretagens profithunger som får sista ordet inom ett område där folkhälsan borde prioriteras. Skyddet av patentmonopolen, som säkrar denna industris vinster samtidigt som läkemedelspriserna hålls uppe, får den drastiska följden att hundratusentals människor förvägras tillgång till dessa läkemedel.
Även om vi har stött ändringsförslagen om bättre märkning och information till allmänheten om läkemedlens effekter har vi å andra sidan röstat emot de ändringsförslag som skyddar läkemedelslaboratoriernas monopol.
Vi anser att folkhälsan och patienternas bästa är mycket viktigare än handelsfrihet och vinster till aktieägarna. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Den överenskommelse som just har nåtts i parlamentet bygger på ett missriktat förslag från kommissionen, där frågan uteslutande betraktas i kommersiella termer och syftet är att se över förfarandet för läkemedelslagstiftning, med det grundläggande målet att öka läkemedelsindustrins konkurrenskraft på kort sikt.
Denna hållning mötte omedelbart protester från olika sociala organisationer, konsument- och familjeorganisationer samt gemensamma organisationer från ett flertal länder som alla kämpar för en ansvarsfull politik som gynnar folkhälsan och konsumentskyddet. Vid första behandlingen kunde parlamentet därför göra betydande ändringar av kommissionens förslag, som rådet endast delvis godkände.
Vid den andra behandlingen godkändes några av de ursprungliga förslagen, och även om den kompromiss som Europaparlamentet röstat om i dag inte innebär att alla våra förslag godkänns innebär den en klar förbättring av rådets ställning, särskilt när det gäller definitionen av generiska läkemedel, distinktionen mellan reklam och information och uppmaningen till kommissionen att genomföra en undersökning av dagens informationsmetoder, i syfte att förbättra kvaliteten. 
Maaten (ELDR ),
   . – Kompromissen är ett steg framåt för konkurrenskraften inom läkemedelsindustrin, för kunskapsekonomin och för tillgången till läkemedel i EU. Uppgiftsskydd för läkemedel inom EU varierar från sex till tio år. Resultatet är att läkemedlens tillgång och pris skiljer sig kraftigt åt mellan medlemsstaterna. Den så kallade ”8 + 2 + 1-kompromissen” omfattar åtta års uppgiftsskydd plus två år för generiska läkemedel, för färdigställande av dokumentationen, följt av tillträde till marknaden, och därefter ett års extra skydd för den innovativa industrin i händelse av att ett läkemedel också har en terapeutisk effekt på andra sjukdomar. Resultatet blir ökad priskonkurrens, förbättrad tillgång till läkemedel och ett lyft för kunskapsekonomin. Rådet har tyvärr inte inkluderat homeopatika i kompromisspaketet. Följden blir att dessa läkemedel blir kvar i en lagstiftningsmässig gråzon och att homeopatika kommer att fortsätta att saluföras olagligt. Jag uppmanar därför Europeiska kommissionen att så snart som möjligt lägga fram ett förslag som reglerar registreringen av homeopatika på EU-nivå. Först då kommer EU:s läkemedelsmarknad att bli fullständig. Homeopatika är ett viktigt alternativ för många människor. Jag tillhör dem som har ett stort förtroende för dessa läkemedels terapeutiska effekter. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– En hög hälsoskyddsnivå för människor i unionen är ett begrepp som nämns i nuvarande artikel 152 i EG-fördraget.
Jag välkomnar de ansträngningar som gjorts av alla institutionella och privata aktörer för att förbättra innehållet i gemenskapsreglerna för humanläkemedel. Ändringsförslagen rör huvudsakligen definitionen av läkemedel, generiska läkemedel och organiska läkemedel och syftar, enligt min åsikt, till att tillgodose de växande kraven från EU:s medborgare och behovet av tillförlitligare ramar som reglerar villkoren för saluföring av humanläkemedel.
Slutligen, och som jag sade om Françoise Grossetêtes andra betänkande, måste vi överväga ett rimligt skydd (i form av en bestämd tidsperiod) för läkemedlens patenträttigheter, särskilt för de läkemedel som har nya terapeutiska indikationer som innebär betydande kliniska fördelar för patienterna jämfört med befintliga terapeutiska indikationer, i syfte att uppnå den balans som föredraganden vill nå (även om hon inte är optimistisk, så är hon åtminstone realistisk) mellan konkurrenskraft, forskning, hälsosystem och utveckling av generiska läkemedel.
Den övergripande kompromiss som nåddes med rådet under det italienska ordförandeskapet, som också omfattar den myndighet som avhandlas i Müllerbetänkandet, är ytterst viktig. 
Roure (PSE ),
   .– Vi har just diskuterat översynen av läkemedelslagstiftningen. Det ändrade direktivet kommer att innebära en större harmonisering mellan medlemsstaterna när det gäller läkemedelsbestämmelser. Detta kan leda till effektivare centraliserade och decentraliserade förfaranden. Vi vill dock att medlemsstaterna skall se till att homeopatika som tillverkas och saluförs inom gemenskapen prioriteras.
Vi har röstat för de ändringsförslag som skulle kunna lösa flera av de problem som beror på det lagstiftningsmässiga tomrum där vissa homeopatika fortfarande befinner sig. Dessa läkemedel, som används av över hundra miljoner européer, saknar inte bara biverkningar utan leder även till besparingar för hälsovården. Vi vill definitivt behålla de homeopatiska läkemedel som tillgodoser behoven hos medborgarna i våra länder.
Vi stöder även utvecklingen av den europeiska industrin för generiska läkemedel, för om vi vill värna om vår sociala trygghet måste vi spara, och generiska läkemedel hjälper oss att göra det. 

Fitzsimons (UEN ),
   . Jag lovordar föredraganden för hennes enorma arbete med detta viktiga ämne. Den gemensamma ståndpunkt som har utarbetats utgör ett stort problem för min medlemsstat Irland vad gäller artikel 67 om receptbelagda läkemedel för veterinära syften. Detta är skälet till att jag åter lade fram det relevanta ändringsförslaget från första behandlingen, som vi med överväldigande majoritet antog i första omgången.
Det är viktigt att subsidiaritetsprincipen segrar och att det står varje medlemsstat fritt att besluta vilka läkemedel som skall vara receptbelagda. Detta är den rådande situationen, och den har visat sig tillförlitlig när det gäller att skydda folkhälsan.
Mitt ändringsförslag skulle ge medlemsstaterna rätt att besluta om detta, samtidigt som de omsorgsfullt övervakar godkännandet av lämpliga apotekare. Det skulle innebära att det handelsbaserade systemet för att bevilja licenser och kontroll i Irland skulle få fortsätta. Detta system ger de högsta normerna för livsmedelssäkerhet och spårbarhet. Men man undviker onödiga kostnader och byråkrati för jordbrukare och djurägare. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag välkomnar de insatser som gjorts för att upprätta gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel. För att garantera en hög hälsoskyddsnivå i EU måste allmänna bestämmelser antas för hur dessa veterinärmedicinska läkemedel får släppas ut på marknaden. Det råder tyvärr ingen brist på skäl att iaktta större försiktighet när det gäller produkter som är tillgängliga för sjukvårdspersonal. Det blir allt viktigare med exakt och tillförlitlig information om läkemedel, eftersom konsumenterna blir allt mer medvetna. Jag menar därför att vi måste kräva en tydligare avgränsning mellan information om läkemedel och reklam för läkemedel.
Slutligen håller jag med om att rimliga tidsramar måste fastställas för att skydda läkemedlens patenträttigheter, eftersom detta i sig – givetvis utifrån rimliga förutsättningar, som jag menar har åstadkommits tack vare Europaparlamentets insatser – kommer att bevara industrisektorns intresse för att fullfölja och till och med utöka sina studier och sin tekniska forskning för att hitta nya och bättre produkter. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Jag har röstat för ändringsförslagen 20–23, vilka dock förkastades.
Anledningen till detta är att det finns en uppenbar risk för att vad som i dag räknas som kosttillskott i framtiden omdefinieras till läkemedel. Detta skulle försvåra tillgängligheten i ett läge då många människor kompletterar sitt födointag med kosttillskott för att må bättre och hålla sig friska.
Direktivet öppnar därmed för en allvarlig effekt på prisbilden ifall kosttillskott omdefinieras till läkemedel. Med högre kostnader för den enskilde konsumenten kan det bli för dyrt att inhandla kosttillskott. Detta skulle ha ökade sjukskrivningstal – och stigande samhällskostnader – som resultat. 

Fitzsimons (UEN ),
   . Jag tackar föredraganden för hans hårda arbete med denna viktiga fråga. Traditionella växtbaserade läkemedel har använts i våra samhällen sedan tidernas begynnelse. Under senare år har framställningen och försäljningen av dessa produkter blivit mer strukturerad och kommersiell.
Medvetenheten om att moderna läkemedel inte alltid ger lindring för alla tänkbara tillstånd har ökat, och för många människor är växtbaserade läkemedel en viktig del i deras hälsovård.
Jag anser att det åligger oss som lagstiftare att först och främst garantera de högsta normerna för skyddet av folkhälsan. Tillhandahållande av läkemedel, växtbaserade eller andra, får inte äga rum i en oreglerad miljö. Detta skulle vara oansvarigt.
Vi måste dock ägna uppmärksamhet åt gamla seder inom en industri som i hög grad har varit självreglerande i många länder. Det finns många produkter tillgängliga genom hälsokostaffärer som har kategoriseras som livsmedel eller livsmedelsersättning och inte som läkemedel, även om de kan ha terapeutiska egenskaper. Men vi måste komma ihåg att alla livsmedel som utgör en del av en balanserad diet kan ha en positiv hälsoeffekt.
Det som vi måste undvika är att införa restriktiv lagstiftning som kommer att hämma frihandel och konkurrens och orsaka skador på en blomstrande hälsokostaffärssektor. Denna sektors verksamhet kan övervakas noggrant genom lämplig nationell lagstiftning. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag stödde denna andrabehandlingsrekommendation som, genom att den på nytt innehåller de av parlamentets ändringsförslag som antogs vid föregående behandling och förbättrar texten i den gemensamma ståndpunkt som antogs av rådet, i högre grad är i linje med målet att harmonisera den nationella lagstiftningen om mätinstrument.
Den ökade komplexiteten hos dagens ekonomier och behovet av att garantera en rättvis handel kräver en miniminivå när det gäller exakthet som måste garanteras genom lagstiftningens krav. Med en sådan gemensam marknad som finns i EU är detta krav mer än motiverat.
I strid med denna uppfattning står rådets gemensamma ståndpunkt som innehåller en ”valfrihetsklausul” som innebär att medlemsstaterna får avgöra vilka instrument som skall regleras i lagstiftning, vilket uppmuntrar till bevarandet av ett dubbelt system som består av en reglerad och en oreglerad del. Jag är fullkomligt överens med föredraganden när han hävdar att om man ”tar hänsyn till handeln inom gemenskapen får medlemsstaternas lagstiftningar inte vara oförenliga vare sig med varandra eller med gemenskapslagstiftningen.”
Följaktligen, som föredraganden påpekar, är det bara genom att låta denna klausul uppfylla vissa generella krav och genom att införa en övergångsperiod då medlemsstaterna gradvis kan avveckla denna klausul, som vi kan uppnå den harmonisering vi eftersträvar. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag är medveten om att trafiksäkerhet är en viktig prioritering för EU. Jag medger att detta betänkande är ett steg mot att uppnå detta gemenskapsmål och jag har därför röstat för det dokument som ligger framför oss. Därför stöder jag antagandet av de flesta av de föreslagna åtgärderna och deras tillämpning på minibussar och bussar och på lätta, medeltunga och tunga fordon. Jag håller dock med föredraganden om att ett förbud mot säten vända åt sidan i vissa fordon vore orimligt. Den grundläggande frågan är att dessa säten inte har bevisats vara farliga i alla de berörda fordonstyperna. Det är sant att kommissionen har lagt fram en undersökning, men den undersökningen motiverar inte ett förbud av detta slag eftersom den endast omfattade olyckor inom en fordonskategori – minibussar – och baserades på parametrar som bara gällde denna typ av fordon. Dessutom tyder inte uppgifterna för bussar av klass III eller B i kategori M3 på någon specifik risk som skulle rättfärdiga ett totalförbud.
Jag menar därför att Europeiska kommissionens slutsatser i detta sista avseende är förhastade. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Att använda bilbälte har sina fördelar, framför allt förhindrar det att människor kastas ut ur fordon. Många undersökningar av trafikolyckor visar för övrigt att många passagerare dör just till följd av att de slungas ut ur fordonet, medan de som blir kvar inuti fordonet i allmänhet överlever. Vi kan därför med rätta hävda att användningen av bilbälte ger en socialt vinst, eftersom det bidrar avsevärt till att sänka antalet döda och skadade i olyckor.
Det är också viktigt att komma ihåg att detta betänkande innebär att ett kommissionsförslag antas som bör ses mot bakgrund av ändringarna av rådets direktiv från 1974, 1976 och 1977 om bättre trafiksäkerhet. Det är rimligt att anta att kommissionens förslag som ingår i dessa åtgärder kommer att leda till positiva resultat.
I ett läge då dödstalen på vägarna är fortsatt höga måste dock säkerhetsåtgärderna för alla fordon öka – inte enbart för lätta fordon (kategori M1), utan även för minibussar och bussar (kategorierna M2 och M3) samt lätta och tunga lastbilar (kategorierna N1, N2 och N3).
Trafiksäkerhet måste prioriteras.
Av alla dessa skäl röstade jag för. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Mot bakgrund av det mycket höga antalet dödsolyckor som inträffar varje år har större transportsäkerhet varit en av EU:s prioriteringar, och ett flertal betänkanden av Europaparlamentet och en vitbok har utarbetats om detta ämne.
Jag menar att kommissionens förslag, som föredraganden också stöder, bidrar till ökad passagerarsäkerhet genom att utvidga skyldigheten att använda bilbälte, och jag stöder därför detta betänkande. Vi talar här i synnerhet om minibussar, bussar och lätta, medeltunga och tunga lastbilar.
Denna åtgärd kan dock inte göra mer än att minska trafikolyckornas effekter, och jag rekommenderar att andra, verkligt förebyggande åtgärder genomförs, som på ett mer effektivt sätt bidrar till att sänka dödstalen på vägarna genom att minska antalet olyckor. Jag föreslår till exempel att vi gör en kraftfull utbildningssatsning i skolor och i samhället för att främja en kultur präglad av ansvar och respekt, för att förbättra vägar och motorvägar, där trafikstockningarna blir allt värre, och för att uppnå tekniska förbättringar hos bilar och andra fordon. Ett annat förslag, som jag har förespråkat under lång tid, är att vi skall investera i en utveckling av järnvägssektorn, som otvivelaktigt är en säkrare transportform än vägtransport och som skulle kunna utgöra ett verkligt hållbart alternativ till en vägtrafiksektor som blir alltmer överbelastad. 

Inglewood (PPE-DE ),
   . Jag lade ned min röst eftersom jag är ordförande för Reviewing Committee on the Export of Works of Art [Granskningskommittén för exporten av konstverk]i Förenade kungariket. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Även om jag är medveten om de inneboende problemen i denna fråga, inte minst när det gäller internationell samordning och bevis för ägarskap, anser jag att detta är ett positivt förslag eftersom det kommer att leda till att stulna kulturföremål återlämnas när detta är möjligt.
På detta område är lagstiftningen oklar, vilket i dag missbrukas av människor som lägger beslag på dessa föremål och bedriver olaglig handel med dem medan deras rättmätiga ägare står rättslösa. Ett typiskt exempel är de oräkneliga föremål som stals under andra världskriget, varav många fortfarande inte har återbördats till sina ägare eller ägarnas ättlingar. I denna svåra balansgång mellan olika intressen måste hänsyn också tas till rättigheterna för de tredje parter som har köpt föremålen i god tro.
Jag håller därför med föredraganden om att denna moraliska och etiska fråga måste redas ut och att det behövs en rättslig och institutionell ram som är mer rättvis mot dem som begär att tillhörigheter skall lämnas tillbaka, mot de nuvarande ägarna, mot statliga myndigheter och mot icke-vinstdrivande organisationer. Samordning har klara fördelar framför det slumpmässiga tillvägagångssätt som har härskat hittills och jag välkomnar i synnerhet idén att upprätta ett gemensamt katalogiseringssystem, inrätta en central databas och öppna upp offentliga och privata arkiv för undersökning, vilket kommer att ge större insyn och effektivare kontroll av rörligheten för sådana varor. Jag röstade för betänkandet.

Berthu (NI ),
   .– Resolutionen om kommissionens arbetsprogram för 2004 innehåller mycket hårda ord om Eurostataffären och dess konsekvenser, ord som jag ställer mig helt och hållet bakom, men faktum är att ingen förklarar varför kommissionen inte reagerade förrän efter så lång tid. Varbölden Eurostat måste inte bara öppnas, utan det kommer också, i framtiden, att bli nödvändigt att göra OLAF mer oberoende och mer funktionellt, att förbättra överföringen av intern information, att som ett brådskande ärende behandla reformen av kommissionens redovisningssystem och att ändra på såväl kulturen av hemlighetsmakeri som den likgiltiga inställningen till finansiell kontroll.
Dessa behov blir än mer trängande av de ständiga avslöjandena av andra bedrägerier, till exempel prisregleringen av personer i förvaltningskommittéer för jordbruket eller, mer nyligen, ”Blue Dragon 2000-affären” om användningen av gemenskapsmedel i Katalonien.
Det saknas inte kopplingar mellan detta slags villfarelser och kommissionens allmänt arroganta inställning gentemot medlemsstaterna. En enda orsak ligger bakom detta uppträdande, nämligen kommissionens tro på sig själv som den enda besittaren av en högre sanning. Det är beklagligt att utkastet till konstitution för EU stärker institutionen i denna tro, när den i stället borde ha gjorts till ett underordnat organ. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det här är en resolution i vilken man inte bara underlåter att ifrågasätta någon av Europeiska unionens grundläggande pelare och principer – dess nyliberala kapitalistiska politik och federalism, dess ökande militarisering – och underlåter att fördöma de skadliga konsekvenserna av dessa för arbetstagarna och grupperna i de olika länderna; man ger i själva verket stöd åt dessa riktlinjer och prioriteringar och maskerar deras sanna natur genom att införa vissa sociala hänsyn.
Ett exempel är hävdandet i resolutionen av behovet av den så kallade europeiska konstitutionen. Man är ovillig att inlåta sig i debatten om den kommande budgetplanen (från och med 2006) – och detta är rent av häpnadsväckande – på grund av att valet till Europaparlamentet snart kommer att hållas. Man välkomnar militariseringen av EU. Man ifrågasätter inte avregleringspolitiken – utan begär bara en grundligare behandling av dess ”möjliga konsekvenser”. Man förkastar det ändringsförslag som åsyftade en ny utvärdering av kommissionens mandat i WTO. Man ger, kort sagt, kommissionen ytterligare en uppgift.
Det finns ingen analys av den förvärrade ekonomiska och sociala situationen i de olika EU-länderna och ingen kritik mot den politik som har orsakat denna situation. Sanningen att säga kunde vi inte förvänta oss något annat från de politiska krafter som – i parlamentet, i kommissionen och i de olika regeringarna – beslutar om EU:s politik. 

McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När det gäller Elfenbenskusten lade vi fram ett ändringsförslag i dag. Det är beklagligt att detta parlament inte gav sitt stöd till detta ändringsförslag. När det gäller fiskeavtal är det helt oacceptabelt att EU:s fiskefartyg går före människors rättigheter i andra länder. Detta är ett krigshärjat land. Vi anser att avtalet borde skjutas upp tills konflikten har lösts. Det är helt oacceptabelt att låta EU:s fiskefartyg fortsätta att fiska ostörda utan hänsyn till det faktum att det pågår en konflikt där. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   .– De utländska styrkornas roll är särskilt påtaglig i de militära konflikter som sliter sönder Elfenbenskusten, med tiotusentals oskyldiga offer. Samtidigt har Europeiska unionen gjort landet till ett försöksområde för att pröva sin ”krishanteringspolitik”, som i grund och botten är en politik för att genomföra dess imperialistiska avsikter.
Europeiska unionen har inget i Elfenbenskusten att göra. De franska trupperna bör dras tillbaka omedelbart, och problemet gör behandlas inom ramen för FN och Afrikanska unionen.
Vi parlamentsledamöter från Greklands kommunistiska parti röstade emot resolutionen, inte bara därför att man däri inte namnger de skyldiga parterna, utan även därför att man välkomnar EU:s inblandning. Dessa ståndpunkter gör de positiva inslag som resolutionen innehåller till föga mer än en önskelista. 
Bordes och Cauquil (GUE/NGL ),
   . – Trots att det är omöjligt att inte instämma i fördömandet av begreppet ”ivorianskhet” och av de politiska mord som begåtts i dess namn, har vi inte röstat för att godkänna betänkandet.
Å ena sidan slätar det över den skuld som vilar på en rad franska regeringar, vilka efter en lång period av kolonialt förtryck stödde Houphouët-Boignys diktatur och sedan hans efterträdare Bédiés auktoritära regim, Bédié som under maktkampen med sina rivaler lanserade det rabulistiska begreppet ”ivorianskhet”.
Även i dag upprätthåller den franska armén en närvaro i Elfenbenskusten, inte för att skydda folket, utan franska kapitalintressen.
Hur som helst, vad menas med ”återupprättande av statsmakten” om inga medel tillhandahålls för att göra slut på ”fattigdom, ojämlik fördelning av tillgångar, social orättvisa, brott mot mänskliga rättigheter och förtryck av minoriteter ...”, som man även i betänkandet ser som destabiliserande faktorer och som bidragande orsaker till de nuvarande konflikterna?
När det gäller de så kallade fredsbevarande styrkorna, till exempel dem från Ecowas, har tidigare erfarenhet i Sierra Leone och Liberia visat att det enda som händer i stort sett är att ytterligare en väpnad grupp läggs till dem som redan plågar befolkningen. Att använda våra röster för att stödja ett sådant hycklande dokument skulle endast ha tjänat till att ge ledamöter av Europaparlamentet möjlighet att döva sitt samvete. 
Krivine (GUE/NGL ),
   . – Från första början används i den gemensamma resolutionen en förmyndaraktig ton, i bedömningen att konflikten i Elfenbenskusten ”inte endast beror på etniska faktorer” – vilken dock tillskriver faktorn i fråga betydelse. Men är det inte den ivorianska ekonomins nyliberala inriktning, de sänkta priserna på råvaror och den konsekventa utarmningen av folket, det sätt på vilket multinationella företag öppet ställer ivorianska neokoloniala fraktioner mot varandra, som har gjort att det finns människor som lyssnar på tal om ”ivorianskhet” och som har underlättat statskupper?
I den gemensamma resolutionen har man inget att säga om behovet av att dra tillbaka de franska fredsbevarande trupperna; de historiska banden mellan armén, franska företag och den politiska klassen i Elfenbenskusten och grannstaterna betyder att den franska armén och det franska utrikesdepartementet inte kan betraktas som neutrala, så medverkan av andra aktörer bör uppmuntras. Detta försvagar på en gång många av punkterna i Linas-Marcoussis-avtalet. Den bästa metoden att förhindra konflikter är att utrota deras orsaker, och i detta fall är de som anlade bränderna inte lämpliga att släcka dem. Det finns ett behov av att komma bort från det djupt antidemokratiska, neokolonialistiska sättet att tänka och att eftersträva en annan form av samarbete mellan EU och Afrika. Jag avstod därför från att rösta om en resolution som inte inriktar sig på dessa problem. 
Souchet (NI ),
   . – Ännu en gång har kammaren svarat på den katastrofala situationen i Elfenbenskusten genom att anta en medioker resolution i vilken ingen åtskillnad görs mellan situationens huvudorsak och faktorer av underordnad betydelse. Huvudorsaken är en kombination av på etnisk grund uppbyggda styrkor, öppet rasistiska (oavsett om deras rasism är riktad mot andra stammar, mot vita eller mot fransmän), som ägnar sig åt att nedmontera den stabilitet och välfärd som de ärvde. De väpnade rån som begicks för fjorton dagar sedan i Abidjan, av milismän som kallar sig själva ”patrioter”, där offren var företrädare för icke-statliga humanitära organisationer, som gör ett enastående arbete, särskilt till förmån för barn, och diplomatiska företrädare, blir än mer chockerande och oacceptabla av det faktum att de utfördes helt utan risk och inför ordningsstyrkornas belåtna ögon. Regeringens dubbelspel måste fördömas i otvetydiga ordalag: det var inget spontant över dessa händelser, som organiserades i hemlighet av president Gbagbos kumpaner eller av presidenten själv, vars förmåga att spela falskt är oöverträffad. Dessa ”unga patrioter” beväpnas, betalas och används av en regering som, trots att den är laglig, inte fullgör sina uppgifter.
Med tanke på omfattningen av rån som dessa måste Frankrike och Europeiska unionen, som ett brådskande ärende, skärpa tonen och skapa en tydlig koppling mellan bistånd och respekt för rättigheter, eftersom de annars kommer att ge intryck av likgiltighet eller delaktighet. 
Talmannen.
   Röstförklaringarna är avslutade.

(4)
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Helgen den 6–7 december 2003 ökade antalet oskyldiga offer för den amerikanska krigsmaktens brottsliga invasion av Afghanistan med ytterligare femton barn, mördade genom ockupationsstyrkornas bombningar. Sedan invasionen av Afghanistan genomfördes har tusentals barn och civila mist livet. Förevändningen är att driva ut talibanerna, det verkliga målet att ockupera Afghanistan.
Vi ser även en liknande – men ännu värre – situation till följd av de amerikanska och brittiska styrkornas olagliga och barbariska invasion av Irak. Samtidigt som Europaparlamentet har visat stor känslighet för de döda bland angriparna och iakttagit en tyst minut till deras minne, är det likväl likgiltigt för de oräkneliga offer som inkräktarna krävt.
Herr talman! Jag skulle vilja be presidiet att under nästa plenarsammanträde uppmana kammaren att iaktta en tyst minut till minne av de barn och tusentals andra civila som har förlorat livet i samband med dessa invasioner. 
Talmannen.
   –Ordförandeskapet har noterat ert förslag och kommer att vidarebefordra det till vederbörande instanser för behandling. 

Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0435/2003) av Renate Sommer för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om allmänt införande av och driftskompatibilitet mellan elektroniska vägtullsystem i gemenskapen (KOM(2003) 132 – C5-0190/2003 – 2003/0081(COD)). 
Sommer (PPE-DE ),
   . – Låt mig börja med att varmt tacka mina ledamotskolleger i kammaren för deras mycket konstruktiva samarbete, särskilt skuggföredragandena, som jag varmt tackar.
Det förslag som kommissionen lade fram för oss var verkligen mycket ambitiöst och löftesrikt med en framåtblickande ny teknik baserad på satellitnavigering och mobil kommunikation. Enligt förslaget skulle medlemsstaterna senast 2012 vara tvungna att använda denna teknik för uttag av vägtullar, vilket skulle ha betytt att alla andra i dag befintliga tekniska system, som bygger på mikrovågsteknik för korta avstånd, måste avskaffas. Avsikten var att uppnå teknisk driftskompatibilitet, som var det faktiska syftet med lagstiftningen.
Det är också ett riktigt syfte. På en gemensam inre marknad kan tekniska hinder inte tillåtas hämma flödet av trafik och, följaktligen, transporten av varor. Inkompatibla nationella vägtullsystem kan inte leda till något annat; de skapar problem för internationell vägtrafik och stör den inre marknadens funktion. Lagstiftningsförslaget syftar även till avtalskompatibilitet; ett avtal för varje användare – giltigt inom hela EU – skulle utan tvekan vara en bra sak. Jag skulle kunna nämna att detta även är ett ambitiöst mål med tanke på det ständiga behovet av en hel del harmonisering inom EU, oavsett om det gäller det fiskala, det administrativa eller det rättsliga området.
Som kammarens föredragande kunde jag dock inte instämma i kommissionens förslag eftersom det avser teknisk driftskompatibilitet. Varför då? Det problem vi står inför är att den nya vägtullteknik som kommissionen förordar och som för närvarande utvecklas endast i Tyskland ännu inte fungerar. Teknik som inte fungerar finns inte i realiteten, och kan lagstiftare bindande föreskriva något som inte finns? Är det över huvud taget någon lagstiftares uppgift att föreskriva den ena eller andra tekniken? Nej, jag anser inte det. Eftersom flertalet av mina ledamotskolleger delar min åsikt att det är upp till marknaden att avgöra vilka särskilda tekniker som skall användas har vi enats om att inte följa kommissionen på denna punkt. Vi vill anlägga ett mer teknikneutralt synsätt. Vi anser att det faktiska syftet – teknisk driftskompatibilitet mellan de olika systemen – måste uppnås. Enligt användarna – de företag som sköter driften i de olika medlemsstater där elektroniska system för uttag av vägtullar används – är detta görligt. I och med föreliggande förslag, i dess ändrade form, insisterar vi på detta; teknisk driftskompatibilitet måste uppnås, och vad detta betyder i sista hand är att den teknik som för närvarande används måste ändras endast om den inte kan fås att kommunicera med andra tekniksystem.
Vi anser också att det är viktigt att subsidiariteten skyddas. Det grundläggande beslutet om en vägtull skall tas ut eller inte och i så fall på vilka fordon, sträckor eller vägtyper, måste förbli en fråga för medlemsstaterna. Jag tycker också att det är viktigt att ta tillfället i akt och påpeka att uppgiftsskydd måste behandlas som en fråga av högsta prioritet. Vi vill inte hamna i en situation där allt är känt om förarna.
Låt mig tillägga att jag i alla våra diskussioner upprepade gånger har betonat min åsikt att satellittekniken är oerhört viktig. Jag är övertygad om att vi gör rätt i att utveckla Galileo, EU:s satellitsystem. För att sätta denna övertygelse på pränt har jag nu, i den första behandlingen, lagt fram ett mer kraftfullt formulerat ändringsförslag. Jag skulle vilja betona att det var min kollega Brigitte Langenhagen som ursprungligen lade fram detta ändringsförslag i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, där det för mig tedde sig alltför hårt för att kunna vinna en majoritet. När det gäller morgondagens omröstning i plenum utgår jag dock från antagandet att kammaren kommer att ställa sig bakom detta otvetydiga beslut om att EU skall ha sitt eget satellitnavigeringssystem, ett system som kommer att göra oss i EU oberoende av andra. Jag ber er åter att stödja detta.
Låt mig avsluta med att be er att tro på mig när jag säger att det för mig, som tysk föredragande, inte har varit – det skall gudarna veta – en lätt sak att föreslå er denna handlingslinje. Det ursprungliga utkastet från kommissionen skulle så småningom ha gett tysk industri en enorm möjlighet; det kunde ha gjort hela EU till en marknad för den nya och innovativa tekniken för uttag av vägtullar. Denna nya teknik är fantastisk. Den är – det är jag övertygad om – inte bara den enda tekniska lösning som kan betraktas som lämplig för tyska förhållanden, utan den har också många andra möjliga användningsområden utöver att bara få in vägtullar. Låt mig dock upprepa att en teknik som inte finns i realiteten inte kan göras bindande genom lag. Det är djupt beklämmande för mig att det amatörmässiga förhållningssätt den tyska förbundsregeringen valde, särskilt när den förhandlade om avtalen om att införa teknik för uttag av vägtullar, har lett till ett sådant misslyckande som inte lämnar oss på EU-nivå någon annan lösning än den jag nu har framställt för er.
Turmes (Verts/ALE ),
   . – Statistikens budskap är tydligt, särskilt när det gäller godstrafik över Alperna. I Schweiz sker 66 procent av godstransporterna på järnväg och 30 procent på vägar; i EU är proportionerna omvända och skillnaden till och med ännu mer uttalad. Vad detta betyder är att schweizarna, politiskt sett, gör något som vi i Europeiska unionen inte lyckas göra. De fastställer avgiften för tung trafik på en sådan nivå att alla externa kostnader internaliseras fullständigt, så att alla kostnader för vägbeläggningar, olyckor och miljöskada av buller och luftförorening täcks. Av dessa intäkter satsas 80 procent på alternativet: på att bygga bastunnlar, på skyddsåtgärder mot järnvägsbuller och på att förbättra järnvägstjänsterna.
Även i tekniska frågor ligger schweizarna, i lilla Schweiz, åratal före EU. Schweizarna har ett system – som fungerar bra – med mikrovågsteknik, vilket i framtiden kommer att kombineras med digitala färdskrivare. Frågan är: Varför kan vi inte lyckas med det i EU?
Vidare anges i förslaget om det gemensamma vägavgiftsbeviset (Eurovignette) en högsta nivå som är så låg att ingen på allvar kan tro att den seriöst sporrar till att använda järnväg i stället för vägar; medlemsstaterna får faktiskt heller inte satsa det mesta av dessa pengar på alternativet. Vad detta betyder är att det rör sig om en halvhjärtad politik, och vi ser resultatet av denna när vi betänker statistiken om klimatförändringar, olyckor och så vidare.
På i stort sett samma sätt som det tyska transportministeriet har kommissionen låtit sig tvingas tjäna två stora aktörer, och den vill truga på oss en satellitteknik som ännu inte är färdigutvecklad. Jag anser att vi som sitter i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, liksom i det andra utskottet, skulle göra klokt i att föra kommissionen lite närmare tillbaka till en jordbunden verklighet och kräva neutralitet i teknikfrågor.
Avslutningsvis vill jag säga några ord om den inverkan som snedvriden konkurrens mellan vägar och järnvägar har på samhället. Sedan kammaren, efter bara en behandling, hade antagit Helmuth Markovs direktiv om körtider och viloperioder tyckte Silvio Berlusconi och hans regeringen inte ens att det var nödvändigt att föra upp det på rådets dagordning. Detta är, anser jag, helt enkelt ännu en skandal. Hur kan vi i EU göra framsteg på de social- och miljöpolitiska fronterna när så viktiga direktiv inte tillåts göra framsteg på rådsnivå? 
Talmannen.
   –Jag tackar ledamoten. Talmannen är tolerant mot föredragande, men ni har överskridit er talartid med femtio procent, och era ledamotskolleger kommer att klaga. Jag skulle vara tacksam om ni kunde hålla er inom den angivna tiden. 
De Palacio, Loyola,
    . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att tacka för ert stöd till vårt initiativ om driftskompatibilitet mellan elektroniska vägtullsystem, som utgör ett viktigt led i Europas politik för att avgiftsbelägga infrastrukturen och styra transportbehovet.
Detta direktiv är ett av förslagen ur vitboken om transportpolitik och är naturligtvis ett första steg på vägen mot att upprätta det nya Eurovignette-systemet och göra det lättare för användarna att betala för utnyttjandet av väginfrastruktur.
Direktivet har följande tre mål: för det första driftskompatibilitet mellan elektroniska vägtullsystem, för det andra upprättande av ett europeiskt elektroniskt vägtullsystem och för det tredje införande av satellitteknik.
Med principen om driftskompatibilitet kan vi undanröja de resterande hindren för upprättandet av en inre marknad när det gäller elektroniska vägtullar och därigenom motverka olika barriärer. Denna princip gör också att vi kan använda elektroniska vägtullar i större omfattning och begränsa trafikstockningarna vid vägtullstationer.
Genom den europeiska elektroniska vägtulltjänst som vi föreslår, liksom driftskompatibiliteten mellan systemen, tillgodoses de verkliga behoven hos användarna, i synnerhet lastbilschaufförerna, som vill ha ett elektroniskt betalningsmedel så snart som möjligt, ett enda betalningsmedel som gäller för hela vägnätet. Den tjänst som vi föreslår bygger på principen om ett enda kontrakt och ger både användare och operatörer ett skydd i form av ett tydligt juridiskt dokument som kan användas vid eventuella tvister. Det handlar om att genomföra något inom det här området som redan förekommer i fråga om t.ex. mobiltelefoner och bankkortssystem.
När det gäller övergången från de nuvarande elektroniska mikrovågsbaserade vägtullsystemen till satellitteknik menar jag att detta är den enda framtidslösning som gör det möjligt att tillgodose olika behov beträffande Europeiska unionens avgiftsstrategi och som dessutom medför att vi kan åstadkomma en betydande kvalitetshöjning av vägtransporterna i och med att det skapas nya telematiktjänster och nya möjligheter. Det gäller framför allt säkerhetssystemen, t.ex. hastighetsbegränsare, kollisionsskydd, kontroll av trafiken med farligt gods och informationstjänster för resenärer – beroende på deras position – om situationen på olika vägar och om trafikintensiteten på vissa ställen osv.
Herr talman! Bristen på ett fast åtagande för satellitteknik skulle inte vara i linje med den tydliga politik som har förts av nuvarande kommission och framför allt nuvarande parlament men också av rådet och hela Europeiska unionen till förmån för Galileosystemet.
Jag skulle vilja säga att det är många medlemsstater – med Tyskland och Italien som anmärkningsvärda undantag – som vill fortsätta att använda mikrovågssystemen parallellt med satellitsystemen. Denna önskan, som är fullt förståelig med tanke på de investeringar som redan har gjorts, kan tillgodoses genom att man inkluderar en fast rekommendation när det gäller satellitlösningen – i stället för att uppnå ett helt fastställt åtagande – som gör att detta kan förverkligas på medellång sikt. Detta godtas också av rådet. Jag kommer att lyssna på resten av debatten här, men jag hoppas att vi tack vare det arbete som har utförts av föredragande Renate Sommer och medföredragande Claude Turmes, men också av rådet, kommer att kunna anta betänkandet vid den första behandlingen – något som jag understryker är extremt viktigt – för att underlätta den framtida användningen av vägtullsystem.
Herr talman! I dag skall vi inte tala om Eurovignette-direktivet, men jag skulle vilja säga till Claude Turmes att transportarbetsgruppen redan har träffats ett antal gånger för att komma vidare i diskussionen om detta komplexa direktiv och att vi strävar efter att nå samma framgång med det som jag förväntar mig av direktivet om elektroniska vägtullar, nämligen att parlamentet och rådet kan anta det vid den första behandlingen – innan parlamentets innevarande mandatperiod löper ut. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja framföra mina lyckönskningar till föredragande Renate Sommer för det arbete hon har lagt ned på sitt betänkande. Hennes arbete håller naturligtvis så hög klass att jag tror att vi kommer att nå enighet med rådet redan vid den första behandlingen, vilket naturligtvis gör dagens debatt mindre intressant. Men bara för den sakens skull får vi inte glömma att Renate Sommer har arbetat mycket skickligt och systematiskt och att hon har lyckats få nästan samtliga utskottsledamöter att godta kommissionens inledande förslag. Samtidigt var hon enig med rådet om att vi mycket snabbt måste gå vidare med det som var nödvändigt, dvs. driftskompatibiliteten mellan vägtullsystemen på EU-nivå.
Vi ställer oss i princip bakom kommissionens förslag, eftersom det gör tillvaron enklare för användarna, dvs. förarna som kommer att få färre problem vid gränsöverskridande transporter med den här strategin. Vi har bara några få invändningar – och jag är glad att både kommissionen och rådet förstår dem – när det gäller två olika saker.
För det första: när kommer det här nya vägtullkonceptet att börja tillämpas? När det gäller bussar och lastbilar föreslår vi att tidsplanen senareläggs från 2005 till 2007, eftersom vi anser att det behövs två år för att ge den tid som krävs till alla som måste genomföra anpassningar och för att systemet skall kunna börja fungera.
För det andra: kommer uteslutande det nya systemet för satellitbaserad positionsbestämning att tillämpas? Det här systemet orsakade en mängd olika problem när det började tillämpas i Tyskland.
All heder åt föredraganden för att hon visar prov på en verkligt europeisk inställning när det gäller den här specifika frågan, dvs. att hon inte vill påtvinga oss enbart det tyska systemet samt att hon tillsammans med de andra ledamöterna föreslår att detta beslut skall fattas i enighet med den aktuella branschen, medlemsstaterna och de andra berörda organen, så att vi kan vara riktigt säkra på att systemen kommer att bli driftskompatibla och effektiva för alla. 
Savary (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot, herr talman! Först och främst skulle jag vilja uttrycka min djupaste respekt för Renate Sommer, för det arbete som vi tillsammans har kunnat utföra håller en sådan kvalitet – tack vare hennes lyhördhet och flexibilitet vid alla de tillfällen då vi kanske har haft olika åsikter – vilket jag hoppas har resulterat i att vi får en mycket bra text redan vid den första behandlingen, en text som jag hoppas kommer att bli den slutliga versionen.
Om man skall göra en slutanalys tror jag att det här direktivet är mycket viktigt, dels eftersom det syftar till att göra tillvaron enklare för alla vägtransportoperatörer som naturligtvis passerar vägtullstationer och ofta behöver ändra betalningssystem eller betalningsmetod, dels eftersom det är ett direktiv som följer en mycket öppen linje när det gäller den framtida teknikens möjligheter, i synnerhet när det gäller genomförandet av Galileosystemet.
Vi inom PSE-gruppen menar att det här direktivet till en början brast lite i flexibilitet och hade en ytterst hämmande effekt på sektorn för motorvägstransporter. I själva verket innehöll direktivet ett krav på att denna sektor mycket snabbt skulle garantera driftskompatibilitet mellan nuvarande mikrovågsbaserade system, vilket innebär mycket stora investeringar, bara för att väldigt snabbt övergå till ett annat system två år senare.
Det var oacceptabelt att branschen skulle tvingas utföra ett sådant dubbelarbete, och jag är mycket positiv till att vi har kunnat enas om Renate Sommers ändringsförslag 48, där Galileosystemet starkt rekommenderas och det förordas att vi inväntar en interimsrapport från kommissionen innan vi fastställer villkoren för övergången. Men vi är hur som helst mycket intresserade av systemet för satellitbaserad positionsbestämning och vi tror att det är det som är framtiden, inte bara när det gäller vägtullar, utan för en rad olika tjänster.
För det andra menar vi att vi har prioriterat systemens driftskompatibilitet, vilket innebär att huvudsyftet med de flesta av våra ändringsförslag – oavsett om det är ändringsförslag 11 som har lagts fram av oss själva eller ändringsförslag 46 som har lagts fram av Renate Sommer – inte nödvändigtvis behöver vara att få ett enhetligt system, utan att systemen skall vara driftskompatibla. Vi anser att det är det som krävs på kort sikt. Med andra ord måste vi också se till att vissa mikrovågsbaserade system kan vara driftskompatibla med GPS/GPRS-tekniken.
Vi har även sett över tidsplanen. Jag anser att kommissionens förslag till tidtabell var helt orealistiskt, eftersom det inte tog någon hänsyn till den tid som krävs för lagstiftningsarbetet och det faktum att vi inte kunde kräva att det europeiska vägtullsystemet skulle utformas enligt samma standard så snart, dvs. redan den 1 januari 2005.
När det gäller PSE-gruppen slutligen har vi på uppmaning av City of London – som i och för sig inte verkar vara särskilt socialistiskt men som uppmärksamt följer den här diskussionen – lagt fram ett förslag om att räckvidden skall begränsas något och att det skall införas en bestämmelse om en övergångsperiod för lokala vägtullsystem. London har ju precis infört ett eget system. Detta är ett mycket lovande experiment och jag tycker inte att vi skall begränsa det alltför mycket.
Däremot är vi våldsamt – det är utan tvivel ett starkt ord – emot de ändringsförslag som har lagts fram av våra italienska kolleger, nämligen ändringsförslag 19, 23, 26, 27 och 29, som innehåller förslag till ett system av kontraktsbestämmelser snarare än ett europeiskt elektroniskt vägtullsystem. Vi anser att det är nödvändigt med ett europeiskt vägtullsystem. Det är tydligare från rättslig synpunkt, men det är också stabilare, enklare och mer lättbegripligt. Vi kommer därför att rösta emot dessa italienska förslag.
Men däremot ställer vi oss helt bakom ändringsförslag 39 som gäller skydd av privatlivet, eftersom vi föreslår en övergång till Galileo. För oss framstår dessa försiktighetsåtgärder som nödvändiga. Slutligen kommer vi att godkänna och stödja ändringsförslag 40 som har lagts fram av Verts/ALE-gruppen, eftersom vi anser att en vägtull inte bara kan vara en skatt eller ännu en pålaga. En vägtull kan inte heller bara vara ett sätt att kompensera för värdeminskningen av vår väginfrastruktur. En vägtull måste även vara ett transportpolitiskt redskap och kunna garantera modal övergång och korsfinansiering, så att folk uppmuntras att använda andra alternativa transportsätt i framtiden. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden till ett riktigt väl utfört arbete. Vi ser nu att alltfler EU-länder inför vägtullar, som ofta bygger på olika tekniska system. Det är en av de huvudpunkter som jag menar att vi skall framhålla, dvs. att vi inte bara skall inrikta oss på ett tekniskt system, t.ex. satellitnavigering, utan tvärtom tillåta olika system som är driftskompatibla inbördes.
Se bara på Tyskland, där man ensidigt har satsat på ett visst system som uppenbarligen inte fungerar som det var tänkt. Det här exemplet bör vi inte följa på EU-nivå. När det gäller det tyska systemet förekom det också ett annat problem, nämligen att det inte fanns tillräckligt många instrumentlådor, vilket ledde till att transportörerna i de olika länderna inte kunde få dessa instrumentlådor installerade.
Det finns också något annat som vi bör undvika i framtiden. För att fokusera på användarna anser jag att systemet tekniskt sett också skall se till att transportörerna och deras chaufförer endast behöver installera en enda instrumentlåda i varje fordon. Det skulle förenkla det administrativa arbetet för transportföretagen och även innebära större trafiksäkerhet om chaufförerna bara behövde koncentrera sig på en apparat. Det är också viktigt att man kan garantera att användarna får tillgång till ett sammanhängande vägnät genom ett enda kontrakt som omfattar hela vägtullsnätet.
Allt detta är aspekter som man bör tänka på vid behandlingen av det här betänkandet. Jag hoppas därför att vi når en överenskommelse med fokus på användarna. Jag hoppas också att ni märker att jag lämnar lite tid till dem som, till skillnad från mig, har överskridit talartiden. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionsledamot! Jag vill än en gång framhålla att jag inte håller med kommissionsledamoten, utan att detta betänkande i hög grad visst handlar om Eurovignette-systemet. Faktum är att införandet av en Eurovignette är avhängigt av driftskompatibiliteten mellan vägtullsystemen, vilket innebär att tekniken måste finnas tillgänglig och fungera innan vi kan börja ta betalt för en Eurovignette, och vi känner ju alla till hur väl vi behöver de där pengarna. Vi vet att det råder stor brist på resurser inom järnvägssektorn. I våra senaste diskussioner om hur stora EU-budgetarna måste vara såg vi verkligen att det inom den här sektorn krävs både intäkter och en realistisk kostnadsnivå. Det innebär att järnvägen, som får betala för sträckan, måste jämställas med vägarna i fråga om kostnader och att tunga lastfordon och annan lasttrafik även måste betala för utnyttjandet av vägarna.
Vi ger därför ett oreserverat stöd till Renate Sommers linje och stöder hennes uttalande om att vi behöver en lösning som inte är teknikberoende. Målet är att den teknik som används skall kunna användas överallt och det snart. Det är det vi strävar efter och det är verkligen bra att Europaparlamentet följer den linjen. Tack, Renate Sommer: vi behöver en praktiskt genomförbar lösning och vi stöder er fullt ut. En praktiskt genomförbar lösning är en absolut förutsättning för införandet av just det instrument vi behöver – Eurovignetten, ett politiskt instrument som man försöker få till stånd genom detta utan tvekan mycket tekniska betänkande. Jag kan då tala som representant för en regering som har visat precis hur man inte skall göra och säga att De gröna – och jag håller helt med De gröna i Tyskland när det gäller detta – anser att det är absolut avgörande att en lösning är praktiskt genomförbar. Låt mig rikta ett varningens ord till er, fru kommissionär, när det gäller att satsa allt på storskalig teknik som inte alltid fungerar utan att ta någon hänsyn till de andra praktiska aspekterna. Jag anser att Sommerbetänkandet beskriver de korrekta förutsättningarna och visar hur vi måste gå till väga. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vid diskussionen om det här betänkandet skulle jag vilja ta tillfället i akt och framhålla den distinktion som alltjämt bör göras mellan en harmonisering av vägtullsystem och enhetlig betalning av vägtullar i form av skatt. Jag hänvisar å ena sidan till de tekniska aspekter som diskuteras, där man avser att uppnå driftskompatibilitet mellan de elektroniska vägtullsystemen i hela unionen. Det är väl ingen som på allvar kan vara emot detta. Det slår mig emellertid att man i betänkandet undviker en del viktiga politiska frågor som har kommit upp under diskussionen om den här frågan och att det därför vore önskvärt med en mer omfattande diskussion.
Jag skulle särskilt vilja framhålla det faktum att det alltjämt bör vara upp till medlemsstaterna att avgöra om de vill införa ett vägtullsystem för lastbilar och personbilar. För mig verkar det rätt logiskt att en perifer stat eller en östat, t.ex. Portugal eller Malta som snart kommer att gå med i EU, har andra ekonomiska och politiska överväganden än t.ex. Flandern, som ligger mellan Tyskland, Frankrike, Nederländerna och Storbritannien, mitt i skärningspunkten för EU:s trafik. Med den exponentiella ökningen av godstrafiken riskerar de flamländska motorvägarna att proppas igen fullständigt. För att stimulera till järnvägs- och sjötransport bör Flandern t.ex. kunna använda andra kriterier än de övriga medlemsstaterna om landet skulle vilja införa vägtullar för godstrafik i morgon dag, eftersom landet för närvarande inte tar ut några vägtullar. Samma sak gäller i fråga om vägtullar för persontrafik, där det är så många olika faktorer, t.ex. turism, trafiktäthet, luftföroreningar, ekonomisk struktur osv. som kan avgöra om dessa vägtullar är önskvärda eller ej. Varje regering bör få behålla rätten att själv bedöma om de redan hårt beskattade bilförarna – och vi talar här om folk som arbetar och ser till att hjulen snurrar inom industrin – skall beskattas ännu mer.
Europa kan i dag harmonisera de tekniska aspekterna av – och detta skulle jag vilja framhålla speciellt – vägtullsystem. När det gäller att fatta politiska och ekonomiska beslut i den här frågan skulle parlamentet och kommissionen gärna kunna visa lite mer respekt för subsidiaritetsprincipen, något som ofta bara är tomma ord. 
Bradbourn (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första skulle jag vilja instämma i de gratulationer som redan har framförts till föredraganden, som har gjort ett utmärkt arbete med att granska några av förslagets mer orealistiska delar. Det finns emellertid fortfarande några saker som oroar mig och som kräver ett förtydligande.
Ett av mina största bekymmer gäller det välbekanta ämnet subsidiaritetsprincipen, som den föregående talaren redan har nämnt. I just detta fall tror jag inte att EU kommer att kunna pracka på Förenade kungariket, eller något annat EU-land för den delen, vägtullar, och det gläder mig därför att se ett ändringsförslag som garanterar subsidiaritetsprincipen i detta betänkande. Det står följaktligen nu klart att förslaget inte bör omfatta det obligatoriska införandet av ett tullsystem i hela EU. En sådan åtgärd skulle till exempel utan tvivel innebära att Förenade kungarikets regering, som för närvarande överväger att införa vägtullar, helt enkelt skulle ha vältrat över ansvaret för en sådan impopulär åtgärd på Europeiska unionen.
Det gläder mig även att vi skall låta marknaderna föreskriva vilken teknik som bör användas, om någon över huvud taget skall användas. Idén om att ett satellitbaserat tekniskt system skulle utgöra vårt enda system tycker jag är absurd. Det är faktiskt förslaget om att använda satellitbaserad teknik som irriterar mig mest. Jag har flera gånger i utskottet hävdat att frågor om medborgerliga friheter som åtföljer denna särskilda typ av teknik är ett allvarligt hot mot människors vardag. Vi känner alla till att satellitövervakning, när den missbrukas, bara är en annan form av storebror. Vi har även den inte alldeles obetydliga kostnaden som tillkommer för företag och individer, som förmodligen skulle tvingas betala för att få denna slags teknik installerad.
Ett positivt steg var utskottets beslut att skjuta upp kommissionens genomförandedatum, vilket var mycket välkommet. Den ursprungliga begäran var både högst ologisk och orealistisk. Men tyvärr är det omöjligt för mig att stödja föredraganden i hennes övergripande förslag, om inte de frågor som jag har hänvisat till tas upp i sin helhet, särskilt hänvisningen till bruket av satellitbaserade system. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja inleda med att gratulera Renate Sommer till hennes mycket grundliga och djupgående arbete, även om jag måste medge att jag skulle ha föredragit ett betänkande som låg närmare kommissionens förslag.
Jag tycker att kommissionens förslag var – eller är – djärvare och mer framåtblickande, men också lite mer riskabelt. Tyvärr, måste jag tillägga, har de kommissionsanställda kanske inte haft tillräckligt mycket energi eller entusiasm för att framhålla de tekniska förtjänsterna med det här förslaget. Vi kan helt klart leva med det Renate Sommer har utarbetat och utskottet har antagit, men jag skulle vilja framhålla att det vore positivt för bilden av Europa om vi gick i riktning mot den allra modernaste tekniken, inte bara därför att den tekniken är mest aktuell, utan också därför att den är mycket flexibel. De som förordar ett vägtullsystem vet i alla fall hur viktiga vägtullar kan vara för att reglera trafikflödet och föra över trafiken från hårt belastade eller miljökänsliga områden till andra vägar. De vet att det krävs en hög grad av flexibilitet, en flexibilitet som endast kan åstadkommas med hjälp av satellitteknik, vilket kräver mindre i fråga om infrastruktur än ett vägtullsystem baserat på mikrovågsteknik. Jag måste medge att tyskarnas dåliga erfarenheter just nu kanske inte precis har bidragit till att skapa acceptans för den här principen. Det är en anledning till att Renate Sommer inte förespråkar den lösningen, även om hon kanske egentligen hade varit mer för ett sådant system, eftersom hon höll ett ständigt öga på vad som skrevs i de tyska tidningarna och inte kunde sträcka sig längre.
Min sista kommentar riktar sig till kommissionen, som kanske skulle kunna rapportera om vad som händer kring Galileo och satellitsystemet vid något av de kommande mötena i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag inledde med att beskriva kommissionens förslag som djärvare, men också mer riskabelt – riskabelt eftersom vi är beroende av ett satellitsystem, och då framför allt Galileo. Jag menar att det kan bli stora problem att använda satellitbaserade system i Europa, för jag har fått höra att amerikanerna utövar vissa påtryckningar – vi för ju särskilda, separata samtal med dem – när det gäller det amerikanska inflytandet på systemet, så att det blir lite mindre exakt och till och med kan stängas av om det skulle behövas. Jag vet inte om kommissionsledamoten har något att säga om detta i slutet av denna debatt eller om hon vid tillfälle kommer att kunna rapportera till utskottet om det faktiska läget. 
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Först och främst skulle jag vilja tacka Renate Sommer för det väldiga arbete hon har lagt ned.
Jag skulle vilja återkomma till syftet med det här direktivet, som ju är driftskompatibilitet mellan elektroniska vägtullsystem. Det står emellertid helt klart att det verkliga syftet går djupare än så och i stället är en internalisering av de externa miljökostnaderna. Sådana ändringsförslag har lagts fram.
Kärnproblemen med trafiken kvarstår ju fortfarande. Fortfarande mer än fyra år efter det att jag kom till parlamentet pågår de här diskussionerna. Problemen är uppenbara: miljön, bullret, utsläppen, trafikstockningarna, den bristande säkerheten – jag skulle kunna fortsätta så här ett bra tag. Det finns en nära koppling mellan dessa problem och den ekonomiska tillväxten.
Nästan alla transportekonomer är överens om att det enda sättet att ta itu med det här problemet är att utnyttja vägtullar för att begränsa och påverka trafiken. På ledande plats i de nederländska tidningarna kan man i dag läsa: ”Olika vägtullsnivåer bidrar till att motverka bilköer.” Sådan är teorin, men kärnproblemet ligger naturligtvis till viss del hos ministerrådet. I början av månaden fick vi en rapport från ministerrådet om att ministrarna och transportministrarna på alla sätt var hopplöst obeslutsamma om en eventuell tillämpning av kilometerbaserade vägtullar. Av Karla Peijs, f.d. Europaparlamentariker och nu transportminister i Nederländerna, fick jag höra att förslagen nu gäller enhetsavgifter.
Vad vi behöver är vägtullar som baseras på pris, plats, fordonstyp och en hel rad andra saker. För detta krävs modern teknik. Men vi delar ändå föredragandens åsikt att vi just nu inte bara skall avskriva sådant som mikrovågsbaserad kommunikation så där i förbigående. Då drar man det alldeles för långt. Jag tror också att vi går ett steg för långt genom att använda den här s.k. Galileo-tekniken. Varför envisas vi med det? GSM- och GPS-tekniken finns ju redan och GPS2 är inom räckhåll. Diskussionen kring Galileo är redan tillräckligt känd: vi har ju fört den här också. Det vi kommer att få nu är ett slags lastbilssystem som jag inte anser vara helt nödvändigt.
Om vi ser på exemplen i Schweiz och på de s.k. och så vidare kan vi konstatera att vi behöver en mängd framtidsinriktad teknik. Enligt min åsikt bör vi inte bara ha Galileo, utan kanske också GSM. Tekniken bör också vara kompatibel, vilket vi tidigare har enats om. På det här sättet skulle vi kunna komma en bra bit vidare och vi hoppas att vi kan lösa det här framtida problemet. Jag uppmanar hur som helst transportministrarna att uttala sig om hur vi utnyttjar resurserna, om vi överför pengar eller inte och vad vägtullarna går till, t.ex. underhåll av järnvägssystem och så vidare, med andra ord korsvis prissättning. 
Cocilovo (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot och Renate Sommer, som jag vill tacka särskilt för arbetet! Jag menar att våra diskussioner ibland skulle vara enklare om vi höll oss litemer till ordningen. Jag håller med om att det här direktivförslaget kommer att bidra till att förenkla och därmed också i viss utsträckning främja en omfattande användning av vägtullsystem, rätten till utnyttjande och annat, men syftet med direktivet är inte i första hand vägtullarna, utan driftskompatibiliteten mellan de olika systemen. För oss har detta varit ett absolut nödvändigt mål, eftersom handelshinder och en eventuell snedvridning av den inre marknaden endast kan undanröjas om det går att garantera driftskompatibiliteten.
Vad vi gör är inte att stödja exploaterande eller tekniska monopol, utan vi fastställer bara att det är absolut nödvändigt med driftskompatibilitet. Jag har inget att invända mot resoluta investeringar i ny teknik eller satellitsektorn, så som föredraganden föreslår. Jag har vid ett flertal tillfällen hört olika invändningar gällande risken för storebrorsmentalitet. Jag är ingen förespråkare av ”storebror”, men ärligt talat skulle jag inte tycka om det, vilket land det än kom ifrån. Det vore inte rätt av någon av oss att stå helt likgiltig inför president Bushs ”storebror” och bara bry oss om den europeiska storebrorsvarianten, men om jag blev tvungen att välja skulle jag helt klar välja den europeiska grenen av familjen.
En sista sak: kravet på driftskompatibilitet måste även omfatta kontraktsbestämmelser. Vi måste börja göra saker och ting enklare även för användarna och skattebetalarna, med tydliga regler som gör kontraktsförhållanden och kontraktsbestämmelser gällande enskilda operatörer öppna och flexibla, så att de kan tillämpas allmänt av alla operatörer. Rättsliga, skatterelaterade och andra hinder gör det mer komplicerat att obligatoriskt använda sig av ett system med ett enda kontrakt. 
Watts (PSE ).
   – Herr talman! De brittiska Europaparlamentarikerna från labour stöder till fullo principen ”förorenaren betalar” och anser, med detta i åtanke, att kostnaden för bilkörning i allmänhet på ett bättre sätt borde återspegla de faktiska kostnaderna för samhället och särskilt för miljön. Detta uppnås bäst genom införandet av avgiftssystem, där det är lämpligt och där det finns lokalt stöd.
Trängselavgifter spelar en nyckelroll i bekämpandet av trafikstockning, föroreningar och global uppvärmning. Det lyckade och populära avgiftssystemet i centrala London är ett exempel på denna nya strategi och representerar det mest ambitiösa systemet för urbana vägtullar i Europa. Andra större och mindre städer i Förenade kungariket genomför liknade initiativ. När det gäller lastbilar förespråkar labourpartiet i Förenade kungariket införandet av en avgift för bruk av lastbil som skall införas 2006, och detta får för övrigt starkt stöd av huvudorganisationerna för transport och handel. Det är därför nödvändigt att dessa banbrytande brittiska initiativ inte på något sätt påverkas, samtidigt som vi stöder principen om driftskompatibilitet för tullsystem. Vi stöder alltså EU:s åtgärd att anta minsta tekniska normer för att möjliggöra driftskompatibilitet när det gäller tullteknik, vilket syftar till att undvika att fordonsägare måste installera ett antal enskilda enheter, med uppenbara följder vad gäller kostnader och besvär.
Det skulle emellertid vara fel att föreskriva den typen av teknik. Vi välkomnar därför Sommerbetänkandet och skulle vilja tacka föredraganden för hennes arbete, i vilket dessa problem tas upp i sin helhet, och där man strävar efter förenlighet snarare än att rigoröst föreskriva den typen av teknik som med rätta skall lämnas till marknaden eller, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, till medlemsstaterna.
Ett område som är i behov av förtydligande är de regionala och lokala myndigheternas roll, och vi uppmanar ledamöterna att stödja ändringsförslag 45 där det klargörs att det är den lämpliga nivån för beslutsfattande i vissa fall. Vi förespråkar också stöd för ändringsförslag 44, i vilket man försöker klarlägga att utrustning ombord inte är obligatorisk.
Låt oss slutligen göra klart att om vi antar detta betänkande i morgon tvingar vi inte medlemsstat eller lokal myndighet att ta betalt av bilister eller åkare. Vi försöker på ett rimligt och förståndigt sätt att garantera förenlighet mellan systemen. 
Marques (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Först och främst vill jag framföra mina lyckönsk-ningar till Renate Sommer för det storartade betänkande som hon har lagt fram och som jag till fullo stöder. Liksom föredraganden anser jag att kommissionens förslag måste bidra till att den inre marknaden fungerar ännu bättre. Sett ur användarnas synvinkel skulle det här direktivet kunna göra det lättare att betala vägtullar i olika medlemsstater, eliminera väntetiden och följaktligen öka kapacitetsutnyttjandet av infrastrukturen.
Det nuvarande systemet fyller ingen funktion. Det gäller framför allt internationella transportåkerier, som kan tvingas införskaffa olika anordningar, var och en med sitt kontrakt, och installera dem i sina fordon. Jag skulle emellertid vilja framföra en del synpunkter när det gäller ett par saker som jag anser vara relevanta och som jag menar att parlamentet särskilt bör ge akt på.
Min första synpunkt är att det måste göras fullständigt klart att direktivet inte påverkar medlemsstaternas frihet att bestämma om sitt eget system när det gäller infrastrukturavgifter för vägarna. Direktivet omfattar endast avgiftssystemet, men inte vägavgiftsstrategin i sig. När det gäller tidsplanen för driftskompatibilitet delar jag också föredragandens åsikt att den bör inledas den 1 januari 2007, eftersom detta datum skulle ge branschen och infrastrukturförvaltarna den tid som krävs för att fastställa och installera utrustning som uppfyller de nya standarderna.
Slutligen vill jag framhålla att man i det här direktivet inte får förbigå viktiga aspekter som är avgörande för att det skall bli framgångsrikt. För att nämna några exempel: att skapa upplysningsverksamhet för användarna när det gäller den tekniska utvecklingen, att införa rättsliga förfaranden för att kontrollera och förebygga bedrägerier och att analysera olika möjligheter till ersättning när det gäller tidigare eller pågående investeringar som görs av operatörer i parallella tekniska, finansiella eller kommersiella processer som hotas av kravet på en övergång till det nya systemet. 
Stockmann (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! När nu systemfelet i kommissionsförslaget har tagits bort, nämligen kravet på att systemen måste vara driftskompatibla innan de avskaffas, pekar betänkandet i en riktning som vi alla kan ställa oss bakom och detta tack vare föredraganden. Det vi behöver är ett vägtullsystem som är kompatibelt i hela Europa och som har byggts utifrån en standard som kommer att fungera även i framtiden. I Europa har det sedan 1990-talet införts en rad olika vägtullsystem, som alla hänger samman som ett lapptäcke. Vore det inte för det här direktivet skulle lapparna i det lapptäcket vara ännu fler. Syftet med detta direktiv är att man i framtiden skall kunna köra rakt igenom Europa med en enda teknisk anordning och ett kontrakt, vilket innebär att systemen måste vara kompatibla 2007.
På lite längre sikt innehåller direktivet också en rekommendation om att ett satellitbaserat vägtullsystem skall införas och en uppmaning till kommissionen att senast 2009 lägga fram en strategi för övergången mellan dessa tjänster. Det var vad vår grupp hade begärt och jag är glad att vi har föredragandens stöd i den här frågan. Varför rekommenderar vi ett satellitbaserat vägavgiftssystem? Jo, det gör vi eftersom det kan ge vår transportpolitik ett mervärde. För att komma med en lite krystad jämförelse: om jag skall lägga ut mina dokument på Internet, köper jag ju inte först en skrivmaskin och sedan en dator.
Ett satellitbaserat vägtullsystem kan också ge mer i framtiden, för det första eftersom det kan innebära en omfattande och gränsöverskridande täckning av fordon – förutsatt att den politiska viljan finns – och för det andra eftersom det utgör en bas för att styra framtida trafikflöden och länka samman olika transportsätt – vilket också min kollega Hannes Swoboda framhållit. För det tredje kommer systemet att kunna användas i kombination med mobil kommunikationsteknik för att införa andra tjänster, t.ex. snabb olyckshjälp, lokala trafikmeddelanden och spårning av farligt avfall, för att bara nämna några exempel. Kommissionen borde kanske ha lagt större tyngdpunkt på dessa tekniska överväganden. Det skulle glädja mig om vi kunde slutföra detta direktiv under det här parlamentets mandatperiod, allra helst efter den första behandlingen. 
Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I Europa har vi nu i över tjugo år talat om något som vi kallar den nya strategin. Nu har vi ett annat slagord: Europeiska unionen skall inte längre reglera varenda liten detalj, utan i första hand fokusera på att systemen skall vara driftskompatibla. Men tyvärr följer vi ofta inte denna princip och det är just det som är problemet i det här fallet, inte direktivet i sig, som redan har blivit väldigt kritiserat.
Kommissionen har föreslagit ett framtidsorienterat system och det är ju onekligen ett system vars måldatum ligger långt fram i tiden. Men precis som kommissionsledamoten sade är det enda problemet att det antagligen inte kommer att fungera, och det var ju inte det vi hade tänkt oss. Vad vi behöver är funktionsdugliga system – och observera att jag använder plural – som måste finnas tillgängliga, som måste fungera och vara driftskompatibla. Jag har ingenting emot satellitteknik och det finns mycket som talar för det, men inte under de här omständigheterna. Räcker det inte med fiaskot i Tyskland? Vad vi behöver just nu är teknologineutralitet och det kommer vi att behöva under en lång rad år framöver. Sett ur det perspektivet måste vi rikta ett varmt tack till vår föredragande, Renate Sommer, för att hon redan i ett tidigt skede – och vid helt rätt tidpunkt – styrde in utskottets diskussioner i den riktning vi behöver, nämligen att lägga tyngdpunkten på behovet att garantera driftskompatibilitet, att mest av allt underlätta saker och ting för användaren och att se till att systemet kan fungera.
Jag vill också passa på att rikta ett varmt tack till Claude Turmes, som med rätta varnade oss för att förlora verklighetsförankringen när vi behandlade frågor som vägtullar och vägtullsystem. När han började tala lät det nästan som om han redan hade gått vidare till nästa punkt på dagordningen, som var miljöpoäng, men jag kan hålla med honom om detta och även om det han sade om den här diskussionspunkten: vi skall inte förlora verklighetsförankringen när det gäller de här frågorna. Låt oss se till att det finns funktionsdugliga system för hela vårt transportsystem, så att det inte slutar med att vi visserligen organiserar en del saker bättre, men samtidigt har lyckats förstöra betydligt mer. 
Honeyball (PSE ).
   – Herr talman! Som min kollega Mark Francis Watts har sagt stöder vi principen om driftskompatibilitet för vägtullsystem över hela Europa i högsta grad, men jag vill särskilt tala om London.
Eftersom jag är en Europaparlamentariker som representerar London är jag naturligtvis oroad över att detta betänkande kan komma att påverka det mycket lyckade trängselavgiftssystem som har varit i gång i London under det senaste året eller så. Vi vill inte riskera detta system på något sätt, och vi har nu tillräckliga garantier från kommissionen att man kommer att ta hänsyn till vår oro.
Det finns dock två saker som jag fortfarande vill ta upp. Den ena är att man inte använder mikrovågsteknik i Londonsystemet för tillfället, men man kan mycket väl börja göra det. Detta skulle kräva enheter ombord, och då kommer detta system att stämma avsevärt bättre överens med detta direktiv. Om det då krävs att vi sätter i gång med något slags satellitbaserat system skulle detta verkligen orsaka enorma problem eftersom satellitbaserade system inte är utformade för stadsmiljöer, och det skulle skapa synlighetsproblem vad gäller att verkligen se trafiken på det sätt som krävs. Vi har även frågan om avspärrningar, och en stad kräver naturligtvis en miljö fri från avspärrningar. Så om vi går över till satellitbaserad teknik skulle vi få ordentliga tekniska problem vad gäller att manövrera den, inte bara i London utan också i andra stadsmiljöer som kan tänkas införa liknande system.
Så vi är oerhört oroade över detta och för de effekter som detta direktiv kan få på det som fortfarande är ett nytt men oerhört framgångsrikt system i London. Trängselavgiften i London har minskat den mängd trafik som åker in i centrum betydligt, med uppenbara fördelar för miljön osv. Därför hoppas jag att vi kommer att få de garantier som vi eftersträvar. 
Vatanen (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vägtullar är aldrig populära, i synnerhet inte om man själv måste betala dem, men i dagens Europa hör de ändå till den bistra verkligheten. De är nödvändiga. Det gäller bara att undersöka hur man kan minimera de besvär och kostnader de orsakar.
Olika system har nu införts på lokal och nationell nivå, men de är inte kompatibla. För att undvika problem är det uppenbart att de måste harmoniseras. Det vällovliga syftet med det här kommissionsförslaget är att alla skall ha endast ett kontrakt och varje fordon endast en instrumentlåda för att den inre marknaden skall fungera ordentligt. Det är inte mer än rimligt. Jag håller med Renate Sommer om att driftskompatibilitet mellan vägtullarna är ett mål snarare än ett medel.
Jag är inte helt överens med kommissionen: jag anser att vi måste vara mer flexibla när det gäller de lokala myndigheterna, så att man inte behöver skrota välfungerande system som redan är i drift bara därför att satellitsystemen antas alltför snabbt. Det som är målet är att systemen skall kunna fungera ömsesidigt, inte att de skall fungera med hjälp av mikrovågor eller andra vågor. Det räcker därför att fastställa de allmänna kraven för hur man skall uppnå direktivets grundläggande mål, nämligen driftskompatibilitet mellan systemen. Detta är avgörande.
Ett dynamiskt Europa behöver vägtransporter. Ett alltmer välmående Europa behöver mobilitet. Även om det skulle kunna vara till fördel med en standardisering av dessa system, måste vi också se till att vi håller kostnaderna på en rimlig nivå och inte frivilligt målar in oss i ett hörn. 
Grosch (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman! Fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes arbete, men också för den vilja till dialog som hon gav prov på när hon hanterade en fråga som sannerligen inte var den lättaste. Det är naturligtvis lockande att tala om vägtullar som den självklaraste sak i världen, för det finns så många aspekter när det gäller den här frågan. Vägtullar kan användas till miljöreglering och till att främja säkerheten, men de kan också generera intäkter och man kan naturligtvis ha spännande diskussioner om vad man skulle kunna göra med de pengarna. Jag tror emellertid att det vore olyckligt att blanda samman dessa båda frågor, eftersom vi kommer att få tillfälle att diskutera de första aspekterna vid ett senare tillfälle, så låt oss i stället fokusera på tekniken. Tidigare erfarenheter har lärt oss att sådana diskussioner är extremt värdefulla. Vi har själva sett vilket kaos som kan uppstå om varje land insisterar på att använda sitt eget teknikkoncept, och vägtullarna i Tyskland är ett bra exempel på detta. Jag tror inte att monopol är ett svar inom det här området. Vi skall helt enkelt sträva efter att få bra teknik och jag anser att kommissionens förslag och föredragandens olika rekommendationer är ett steg i rätt riktning.
Principen ”ett kontrakt per användare” är och förblir enligt min åsikt en önskvärd princip. Till skillnad från Mary Honeyball och Mark Francis Watts bor jag inte i London, utan på sju kilometers avstånd från två olika länder och jag kan säga att det vore en mardröm för bl.a. lastbilschaufförerna om de måste räkna med att installera olika kontrollsystem i sina fordon för varje nytt land. Detta är helt otänkbart, och jag menar att vi bör avskriva den möjligheten framöver.
För det andra bör tekniken inte specificeras alltför noggrant, utan helt enkelt vara tillförlitlig, effektiv och kompatibel. Man måste med andra ord kunna garantera dess driftskompatibilitet. Tidigare erfarenheter har visat oss vad som händer om dessa kriterier inte uppfylls.
Sammanfattningsvis hoppas jag att vi inte skall behöva göra om den senaste tidens erfarenheter, oavsett vilket system som införs. Transportoperatörer har fått lägga ned tusentals arbetstimmar på att installera olika system, och sedan har landet och regionen bestämt sig för att de inte behövs. Detta saknar ju både mål och mening. Dessutom leder det inte till det avsedda resultatet, ett resultat som jag anser vara väldigt bra. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionens förslag förtjänar att få parlamentets stöd. Det bör vara vår uppgift att uppmuntra till ännu mer omfattande åtgärder, men i det hänseendet är utskottets betänkande en besvikelse.
För det första betraktar utskottet den här frågan ur många olika synvinklar men ifrågasätter inte det faktum att systemet endast gäller kommersiella transporter. För det andra menar utskottet fortfarande att vägtullar bör täcka kostnaderna för vägunderhåll. För det tredje: med den linje som utskottet föreslår kommer EU inte att få tillräcklig bärkraft när det gäller hållbar utveckling. Jag kommer nu att behandla dessa tre faktorer mer ingående.
När man inför vägtullsystem måste man vara på sin vakt så att inte de privata transporterna ökar på ett sådant sätt att det fullständigt tar ut effekten av det minskade antalet kommersiella transporter. Den enda hållbara lösningen är att systemet skall omfatta samtliga vägtransporter på samma sätt redan från starten. Den här lösningen missgynnar inte privatbilister, eftersom satellitpositioneringsutrustning snabbt blir allt vanligare i bilar. Under 2008 när det europeiska Galileosystemet tas i drift kommer de att utgöra en betydande andel.
Det är viktigt att beakta trafikens externa kostnader, så att marginalkostnaden anpassas efter det uttagna tröskelbeloppet, oavsett vilken vägtull som gäller. På det sättet skulle trafiken inte behöva betala den nuvarande externa kostnaden, utan en kostnad som baseras på en ny balanserad vägtull som återspeglar själva trafikvolymen. Det som därför borde betraktas som det främsta målet är att trafikvolymen på en väg eller i ett område med vägtullar ligger på en optimal nivå vid olika tillfällen och att det som utgör optimal nivå får bestämmas av marknadsmekanismerna. Enligt min åsikt tillgodoses dessa villkor enklast med satellitpositioneringssystemen, och därför bör vi våga enas om att omedelbart använda den här tekniken som bas för ett europeiskt system, i linje med kommissionens förslag. Att få ut tekniken på marknaden på det här sättet kommer också att innebär stordriftsfördelar, vilket framför allt kommer transportföretagen till del eftersom det leder till lägre kostnader.
Jag förmodar nu att folk muttrar en del för sig själva om den lagstiftande maktens brister. I så fall skulle jag vilja påminna dem om att trafiken står för en allt större andel koldioxidutsläpp. Även om bilindustrin gör och har gjort stora insatser för att med stöd från EU utveckla lågutsläppsfordon, finns det goda skäl att införa vägtullsystem just för att minska utsläppen. Jag hänvisar till artikel 174 i Fördraget om Europeiska unionen. 

Langenhagen (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag håller med föredraganden om att det inte är lagstiftarens uppgift att tvinga på marknaden en viss teknik så att alla andra möjligheter utesluts, men när allt kommer omkring ligger det också i vårt intresse att en dag kunna använda det vägtullsystem som är bäst i Europa. Mikrovågstekniken konkurrerar med satellitpositionering och mobilkommunikation, och betydande justeringar visar nu att det systemet har många fördelar i förhållande till de andra systemen. För vissa vägsträckor kommer det säkert att finnas parallella system, och kanske inte bara under en övergångsperiod. Det är helt enkelt så att den successiva övergången till satellitpositionerings- och mobilkommunikationsteknik är en mer realistisk möjlighet för att uppnå driftskompatibilitet och på så sätt se till att man slipper problem med vägtrafiken tack vare ett fungerande vägtullsystem som inte innebär alltför stora infrastrukturinvesteringar. När det gäller satellitpositionering har vi ju redan fått höra att det europeiska satellitnavigeringssystemet Galileo, som är under uppbyggnad, från och med 2008 kommer att ge information som håller högre kvalitet än man kan få med dagens GPS. Detta kommer att passa alldeles utmärkt för telematikbaserade trafiktjänster. Det gäller här att utnyttja de möjligheter som Galileo ger oss när det gäller vägtullar.
Det handlar emellertid inte på något sätt om att använda vägtullstekniken för att rättfärdiga en utbyggnad av Galileosystemet. Vi får inte göra misstaget att vi inte ger satellitbaserade vägtullar en chans bara för att införandet av de tyska lastbilsavgifterna blev en sådan katastrof. Det skulle vara som att kasta ut barnet med badvattnet. Det behöver inte bli en upprepning av de finansiella misslyckandena, oturligheterna och incidenterna i samband med att de tyska lastbilsavgifterna infördes, så låt oss hålla huvudet kallt. Som jag nämnde tidigare är jag inte positiv till ett obligatoriskt införande av satellitbaserade vägtullsystem, men jag är övertygad om att det bästa systemet kommer att överleva på marknaden, för det ligger i sakens intresse. 
De Palacio, Loyola,
    . – Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden Renate Sommer för hennes utmärkta arbete och uttrycka min tacksamhet för de diskussioner och framsteg som är ett resultat av de tre institutionernas gemensamma arbete för att förslaget skall godkännas vid den första behandlingen. Jag anser nämligen att våra invändningar när det gäller en del punkter som utskottet för regionalpolitik, transport och turism hade antagit i det första betänkandet nu inte längre kvarstår, tack vare vissa kompromissförslag som kommissionen kan godta och som jag tror att även rådet kommer att kunna godta inom sinom tid.
Jag vill särskilt påpeka att om parlamentet ratificerar föredragandens olika förslag i morgon, kan rådet komma att godkänna parlamentets förslag, som kommissionen absolut skulle kunna godta i den här formen.
Jag skulle också kort vilja bemöta några av de ärade parlamentsledamöternas oro.
När det gäller subsidiariteten, mina damer och herrar, kan jag säga att den är säkerställd. Det vi i grunden föreslår är ett enda juridiskt kontrakt som gör det möjligt att betala för utnyttjandet av infrastruktur, oavsett var detta sker, direkt på plats, via användarens checkkonto. Det innebär att på samma sätt som t.ex. avgifterna för att använda en mobiltelefon eller ett kreditkort någonstans i EU sedan dras från våra bankkonton, försöker vi skapa en liknande situation när det gäller vägtullar: utnyttjas infrastrukturen i ett tredje land skall det debiteras vårt bankkonto.
För att uppnå detta kommer det att krävas kontrakt och tillräckliga garantier, på samma sätt som inom de sektorer jag nämnde som exempel.
För att kunna göra detta behöver vi inte bara ett enda kontrakt, utan vi behöver också kunna göra framsteg för att fullt ut utnyttja dessa villkor när det gäller systemens driftskompatibilitet och kompatibilitet.
Trots att Renate Sommer och vissa andra talare har sagt att det är alldeles för tidigt att redan nu binda upp sig för ett system – t.ex. satellitsystemet som inte har testats fullt ut – och trots att jag tycker att vi kanske kunde ha kommit längre, måste jag ändå säga att vår diskussion har lett fram till ett positivt slutresultat. Jag anser också att om man går ut med en stark rekommendation om att det blir Galileosystemet som skall gälla i framtiden, ger detta en lämplig signal till hela den bransch som investerar, planerar att investera eller tänker införa Galileosystemet. Därför ger vi vårt stöd till Galileosystemet – som är ett europeiskt system – med den flexibilitet som krävs så att varje land ändå kan vidta motsvarande åtgärder, under förutsättning att de är kompatibla och driftskompatibla. Men det kan också finnas andra tänkbara lösningar om det t.ex. uppstår problem när det gäller investeringar, amortering av investeringar osv.
För att ge ett mycket kort svar på Hannes Swobodas fråga om förhandlingarna med Förenta staterna skulle jag vilja ta tillfället i akt och berätta att de utvecklas mycket positivt. När det gäller problemet med överlagring har vi nu helt löst frågan om kod M i det amerikanska GPS-systemet – den maximala säkerhetskoden – som överlagrade vår egen signal – den stängda säkerhetssignalen, som i Galileosystemet är reserverad för offentliga myndigheter – och lyckats göra det på ett sätt som är tillfredsställande för båda parter. Vi har funnit metoder som inte inverkar negativt på Galileosystemets kvalitet och samtidigt ger Förenta staterna de säkerhetsgarantier de kräver.
För oss återstår det nu att lösa den överlagring som – enligt amerikanerna – sker mellan vår öppna signal och en av deras signaler. Vi har gjort helt klart att vi inte kan godta Förenta staternas första förslag – som innebär att flytta från 1 5 1 5 (som är det vi skulle vilja ha) till 1 1 (det amerikanerna föreslår) – eftersom vi menar att det allvarligt skulle skada kvaliteten på vår service. På 1 5 anser vi också att vi inte orsakar några säkerhetsproblem för det amerikanska säkerhetssystemet. Hur som helst börjar vi nu se slutet på de här förhandlingarna, men jag hoppas, mina damer och herrar, att det inte kommer att uppstå några större problem och att vi kommer att nå en fullständig lösning, eftersom praktiskt taget alla frågor i princip är lösta, vilket jag är mycket glad för. Vi skall också tillägga att länder som Kina, Indien, Brasilien och andra länder utanför EU har uttryckt sitt intresse för att delta i det här projektet.
Nästa fråga som jag skulle vilja ta upp väldigt kort är London, även om man skulle kunna tänka sig andra städer. Mina damer och herrar, vårt krav på driftskompatibilitet och kompatibilitet omfattar inte Londons vägtull av flera olika skäl: för det första eftersom det är ett lokalt område som inte faller under vår behörighet, men framför allt därför att London inte har någon installerad utrustning. Vidare framhålls det att direktivet inte kommer att tillämpas i fall där det avsedda målet medför orimliga eller oproportionerliga kostnader.
Herr talman, avslutningsvis vill jag säga att vi anser att vi till viss del bör se över formuleringen – inte innehållet – i ändringsförslag 2, 14, 18 och 32. Därigenom kan man skapa tydlighet och garantera precision inom ett mycket tekniskt område. Frånsett detta, herr talman, återstår det bara för mig att tacka Renate Sommer för hennes storartade arbete och de ärade parlamentsledamöterna för ert samarbete. Sammanfattningsvis vill jag säga att tack vare det här tekniska systemet kommer vi senare att kunna tillämpa Eurovignette-direktivet på ett ändamålsenligt sätt. I dag talar vi inte om vägtullar i sig, utan om metoder som gör det möjligt att ta ut vägtullarna på ett enklare sätt, så att det blir mindre problematiskt för användarna och så att den inre marknaden fungerar smidigare. 
Talmannen.
   –Tack, fru kommissionsledamot och vice ordförande.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0475/2003) av Paolo Costa för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av ett övergångssystem för transittransporter med tung lastbil genom Österrike 2004 inom ramen för en hållbar transportpolitik (PE-CONS 3689/2003 – C5-0562/2003 – 2001/0310(COD)). 
Hatzidakis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Föredraganden Paolo Costa har bett mig att vara hans ställföreträdare eftersom sammanträdets föredragningslista hade ändrats och han måste befinna sig i Italien.
Förlikningsförfarandet beträffande Costabetänkandet om transittransporter med tung lastbil genom Österrike har varit extremt svårt och demoraliserande för alla inblandade, eftersom detta är en ordning som gäller en specifik medlemsstat, nämligen Österrike. Det fanns ledamöter, österrikiska ledamöter, som – helt naturligt enligt min mening – hade all anledning att känna starkt för de frågor vi diskuterade, eftersom det österrikiska folket känner särskilt för just den här frågan, och det var också därför som ett särskilt protokoll utarbetades när Österrike gick med i Europeiska unionen 1995. Men dessa bestämmelser har löpt ut och Europaparlamentet ansåg därför redan vid den första behandlingen att 2006 borde vara det sista året som Österrike hade specialregler, framför allt eftersom miljöskyddet hade förbättrats, vilket också framgick av den statistik som vi hade fått från kommissionen.
Som ni känner till rådde det meningsskiljaktigheter mellan parlamentet och rådet. Parlamentet hävdade å sin sida att de åtgärder som gav Österrike särskilda förmåner skulle begränsas uteslutande till alpregionen, medan rådet å sin sida hävdade att de skulle omfatta hela Österrike. När det sedan gäller vilka lastbilar som skulle få passera, menade parlamentet återigen att fler lastbilar skulle få passera.
Under förlikningsförfarandet kom de båda institutionernas ståndpunkter allt närmare varandra. Vi godtog rådets hållning att särskilda åtgärder skulle gälla för hela det österrikiska territoriet, medan rådet närmade sig parlamentets ståndpunkt, vilket innebar att vissa av lastbilarna, som enligt rådets förslag inte skulle få passera över huvud taget eller endast med kvoter, nu skulle få passera fritt. Det var tanken med parlamentets olika förslag och det gäller endast för vissa lastbilar, inte alla.
Med tanke på att antalet lastbilar som omfattas av kvotsystemet är begränsat återstod slutligen en fråga, nämligen hur många miljöpoäng som skulle vara disponibla. På den här punkten visade parlamentet sin solidaritet med Österrike och våra ärade österrikiska vänner och krävde att det totala antalet miljöpoäng skulle begränsas med en rejäl procentsats. Slutligen godtog rådet parlamentets hållning i den här frågan och det var så vi kom fram till förlikningsresultatet. Våra ärade österrikiska vänner röstade emot det, eftersom de ansåg att åtgärderna gentemot Österrike var alltför hårda, medan andra ärade ledamöter, t.ex. Markus Ferber från Bayern, ansåg att förlikningsresultatet var alltför hänsynsfullt mot Österrike och därför också röstade emot det.
Både som ledamot av förlikningskommittén och som företrädare för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna måste jag dock säga att vi fick ett välbalanserat resultat och att den överenskommelse vi slutligen kom fram till blev bra. Detta bevisas ju också av att olika direkt berörda parter röstade emot den, vissa därför att de ansåg åtgärderna vara alltför milda, andra därför att de ansåg åtgärderna vara alltför strikta.
Herr talman! Efter sådana svåra, segslitna förhandlingar kan jag i dag inte göra annat än att rekommendera samtliga ärade ledamöter att rösta för det resultat som vi uppnådde genom förlikningsförfarandet, eftersom dessa åtgärder måste tillämpas fram till slutdatumet 2006. Skulle det göras framsteg med Eurovignetten under tiden, kommer den överenskommelsen även att tillämpas när det gäller Österrike. Hur som helst: från och med 2006 kommer samma regler att tillämpas för Österrike som för övriga EU-länder. Den främsta anledningen till detta är att statistiken tyder på att miljöindikatorerna har förbättrats, och den förbättrade lastbilsparken kan här ha varit en bidragande orsak. Det har alltså gjorts framsteg när det gäller miljöprestandan för de lastbilar som kör igenom Österrike.
Herr talman, det stora flertalet av oss i Gruppen för Europeiska folkpartiet kommer att rösta för förlikningsresultatet. Jag är naturligtvis medveten om att vissa ledamöter inte är nöjda. Speciellt till våra ärade österrikiska vänner skulle jag vilja säga att vi har lagt mycket stor vikt vid deras kommentarer och vid kommentarerna från den österrikiska regeringen, som har fört en mycket hård kamp för att stödja de österrikiska ståndpunkterna. Men vi kunde inte sträcka oss längre. Samma sak gäller för de ärade ledamöterna från andra politiska grupper. Vi kunde inte närma oss de österrikiska ståndpunkterna ytterligare, eftersom vi då skulle få problem med ledamöter från andra representationer. Så vi har fått ett bra resultat, så bra det kan bli, och av den anledningen anser jag att det bör godkännas av en stor majoritet av ledamöterna vid omröstningen. 

–Hans-Peter Martin, jag ber att få påpeka att jag enligt artikel 123 i arbetsordningen är skyldig att kalla er till ordningen. Jag vill också framhålla att om detta upprepas så att jag måste kalla er till ordningen igen, kommer saken att föras till sammanträdesprotokollet. Om denna varning inte får någon effekt, kommer jag tyvärr att behöva utvisa er från plenisalen. Jag ber er därför att upphöra med ert störande uppträdande. 
Martin, Hans-Peter (PSE ).
   – Herr talman! Jag gjorde detta eftersom jag fram till i morse stod med på talarlistan men sedan ”valdes bort” av gruppledaren för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och därmed förvägrades rätten att tala. Under den tid som jag skulle ha talat ville jag i alla fall symboliskt visa vad en oberoende parlamentsledamot kan stå för, även om någon i hans egen grupp hindrar honom från att tala. Jag vill emellertid tacka för er förståelse, herr talman. 
Talmannen.
   –Hans-Peter Martin, det här är naturligtvis en fråga som endast rör er grupp och inte har något med parlamentet att göra. I så fall får ni kalla er gruppledning till ordningen. 
De Palacio, Loyola,
    . – Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja tacka parlamentet och förlikningskommittén för det arbete de har utfört när det gäller förslaget till förlängning av miljöpoängssystemet. Jag skulle särskilt vilja tacka Renzo Imbeni och föredraganden Paolo Costa, liksom rådet, för att de under hela den här tiden har arbetat för att finna en lösning på problemet och för att de har fört diskussioner med rådet för att nå en överenskommelse.
Jag skulle vilja säga mycket klart och tydligt, så att det inte råder något tvivel, att kommissionen stöder denna kompromiss. Jag vet att de österrikiska myndigheterna och ledamöterna anser den vara otillräcklig, och jag förstår att det kan vara en särskilt känslig fråga, eftersom vi ju faktiskt talar om transittrafik via Österrike. Men jag skulle än en gång vilja framhålla, mina damer och herrar, att den här kompromissen faktiskt förbättrar förhållandena när det gäller den trafik som går via Österrike, av det enkla skälet att artikel 11.5 i protokoll 9 till Österrikes anslutningsakt till EU föreskriver att man efter en rad förlängningar – som nu är slut – skall tillämpa bestämmelserna i gemenskapsrätten fullt ut.
Den sista av dessa förlängningar har redan antagits och löper ut den 31:a den här månaden. Om denna kompromiss inte godkänns innebär principerna om fri rörlighet att alla lastbilar som kör i övriga Europeiska unionen även kommer att kunna köra i Österrike. Vi är alla medvetna om att detta är en särskilt känslig fråga och vi har alla gjort vad vi kan.
Jag skulle återigen vilja framhålla att jag tror att de österrikiska myndigheterna, parlamentsledamöterna och kanske också medborgarna skulle ha velat ha ett ännu mer omfattande skydd – eftersom detta är en mycket känslig fråga för hela Österrike – men jag anser att vi genom det här övergångssystemet trots allt lyckas fortsätta att ge landet en privilegierad ställning, och detta – låt oss göra det helt klart – med hänsyn till Österrikes miljöskydd. I själva verket förbjuder vi de mest förorenande lastbilarna att köra i transittrafik genom landet, men dessa lastbilar kan ändå köra – och kommer att fortsätta att göra det – genom övriga EU. Vi leder med andra ord över de mest förorenande lastbilarna till andra vägar och tillåter endast de renaste lastbilarna att köra genom Österrike.
Jag menar att detta är ett exempel på europeisk solidaritet, som visserligen kan verka otillräcklig i era ögon men som ändå är ett mycket viktigt steg, eftersom det gör att vi fortsätter att tillämpa ett poängsystem som innebär att man inte bara tar bort de mest förorenande lastbilarna, utan också begränsar trafiken med lastbilar vars föroreningar ligger på medelnivå. Detta får till följd att endast de absolut modernaste och effektivaste lastbilarna kan köra fritt genom Österrike. Jag vill därför understryka att alla de mest förorenande och minst effektiva lastbilarna kommer att köra genom övriga EU.
Det är av största vikt att parlamentet röstar för det i dag, eftersom det nuvarande systemet löper ut den 31 december. Men från och med den 1 januari 2004 kommer operatörerna inte längre att få några miljöpoäng och det är därför nödvändigt att anta ett beslut om en omedelbar tillämpning av det framtida provisoriska poängsystemet och att ge ett klart och tydligt tillstånd för lastbilar i transittrafik genom Österrike, med de begränsningar som jag har nämnt. Jag är väl medveten om att detta inte är lösningen, utan den måste vi finna genom att snarast anta Eurovignette-systemet.
I dag har vi antagit det elektroniska vägtullsystemet, som omfattar de tekniska element som kommer att underlätta upprättandet av ett Eurovignette-system. Förutsatt att vi alla lyckas komma överens och visa flexibilitet, skulle vi kunna anta Eurovignetten under de närmaste tre eller fyra månaderna, med samma parlament och kommission, under det irländska ordförandeskapet.
Vi i kommissionen kommer att göra allt som krävs för att nå detta mål och jag hoppas att Luigi Cocilovo och parlamentet kommer att fortsätta att arbeta som man hittills har gjort för att uppnå det. 
Lisi (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Det Konstantinos Hatzidakis hade att säga, inte minst på föredragandens vägnar, anser jag gav en tydlig förklaring till det tekniska innehållet i denna svåra förlikning. Jag anser också att kommissionsledamoten med sitt uttalande, som jag ställer mig bakom, gav en tydlig bild av det politiska innehållet i detta mycket komplexa och komplicerade beslut, som är svårt att beskriva på något annat sätt.
Med hänsyn till de problem som det österrikiska folket upplever – som vi kan förstå, även om vi inte kan rättfärdiga deras krav – har vi beslutat att ge dem ett annat privilegium – för det är just vad det är, precis som kommissionsledamoten sade – och utvidga det till ett särskilt känsligt område såsom alpregionen och till hela det österrikiska territoriet – alltså ett dubbelt privilegium. I stället för att begränsa det till 2004 för att sedan avvakta och se vad som skall göras 2005–2006 har vi automatiskt förlängt det till 2006.
Detta är innehållet i den överenskommelse som vi nu är beredda att stödja, fullt medvetna om att vi gör långt mer än någon kan begära. För att värna om själva innebörden i Europeiska gemenskapen menar vi också att det är rätt att vi gör denna uppoffring. Några andra invändningar skulle därför inte vara på sin plats. På det hela taget har man kommit fram till en alldeles utmärkt kompromiss som är den bästa tänkbara, eftersom den skapar en balans mellan rätten till rörlighet och respekten för miljön: med den här kompromissen tillämpas en successiv strategi, där man bestraffar det som skulle kunna kallas olämpligt beteende hos dem som inte lyckas förnya sina fordonsparker med tunga lastbilar, medan man belönar dem som uppträder korrekt, samtidigt som man tar hänsyn till de särskilda villkoren och känsliga förhållandena i en region.
Om någon vill dra sig ur den här kompromissen så står det dem fritt, men de skulle utan tvivel begå ett misstag: det här är det bästa tänkbara beslutet och det måste därför stödjas. 
Fava (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att Konstantinos Hatzidakis skämt om alla parlamentsledamöternas mödosamma uppgift är den mest koncisa och även den bästa beskrivningen av det arbete som har utförts. Det var en svår uppgift eftersom vi tidvis arbetade med ett råd som ofta var nonchalant, tanklöst och väntade med att ta upp eller lösa frågor till sista minuten. Vid förlikningen lyckades vi åstadkomma en balans som alla institutioner kunde tänka sig. Det gäller balansen mellan två krav som jag skulle vilja beskriva på följande vis: å ena sidan behovet att garantera fri rörlighet för varor och följa fördraget och å andra sidan behovet att skydda miljön och folkhälsan – något som såväl parlamentet som Österrike lägger stor vikt vid. Detta innebär att man strävar efter en hållbar utveckling som måste åstadkommas genom intermodalitet, byggande av järnvägstunnlar och prioritering av järnvägstransport framför lastbilar, så att problemet åtgärdas tidigare under föroreningsprocessen.
Klokt nog undvek parlamentet de alltför enkla lösningar som förespråkades av vissa element med extrema åsikter i den här debatten: det fanns dels de som försvarade lastbilar, dels de som försvarade miljö och hälsa. Men precis som Giorgio Lisi framhöll är det inte riktigt så det förhåller sig. Slutsatserna från förlikningsförfarandet verkar fokusera på en rad olika punkter där man i hög grad tar hänsyn till Österrikes behov. I första hand har den senaste förlängningen, som definitivt skulle upphöra den 31 december 2003, ersatts med en annan förlängning som varar till slutet av 2006.
Kommissionsledamoten underströk att samtidigt som de mest förorenande lastbilarna kommer att fortsätta att köra i Europa, slipper Österrike en de facto-situation som de andra länderna får fortsätta stå ut med. Precis som Österrike begärde har tillämpningen av denna förordning och miljöpoängssystemet utvidgats till att omfatta hela Österrike och inte bara alppassen, men framför allt har det kvotalternativ som man beslutade om efter förslag från kommissionen lett till utmärkta resultat, och det är det alternativ som ligger närmast Österrikes krav.
Kommissionen bör lovordas för sitt arbete och parlamentet för den balans som man har visat prov på vid utförandet av den här svåra uppgiften. Vi har fått höra att Österrike vill avstå från det undantag som landet tidigare har haft. Vi får hoppas att detta inte blir aktuellt och att vederbörlig hänsyn tas till parlamentets utmärkta arbete. Av dessa skäl kan jag efter två års arbete informera om att vår grupp komma att rösta för de slutsatser som man nådde fram till vid förlikningen. 
Sterckx (ELDR ).
   – Herr talman! Det har inte varit lätt att nå en överenskommelse om miljöpoängen. Jag skulle vilja tacka min kollega, parlamentsledamoten Paolo Costa, för hans insatser inom det här området och även den förre ordföranden för utskottet för regionalpolitik, transport och turism, Luciano Caveri, som även han har arbetat hårt för detta. Man har verkligen lagt en hel del energi på att nå fram till en kompromiss och ändra det övergångssystem som infördes vid Österrikes EU-anslutning till ett mer allmänt system. Hur stor förståelse jag än har för Österrikes specifika problem och landets sätt att försöka finna en lösning på dem, tror jag inte att en medlemsstat kan ha ett permanent undantag inom det här området. Det står emellertid klart att det bör råda en balans mellan å ena sidan allmänna miljöproblem och Österrikes geografiska läge och å andra sidan den fria rörligheten för varor. Jag tror inte att det blir lätt att finna en balans mellan dessa båda saker. Vi kan torgföra en massa fina teorier om den här frågan, men i praktiken är det ändå så att man till slut måste fatta en del tuffa beslut. Jag anser att det är extremt viktigt att vi även tänker långsiktigt och försöker utarbeta en generell förordning för trafiken genom Alperna. Vi bör också fundera över detta när det gäller Cocilovo-betänkandet om Eurovignetten. Hur som helst anser vi att den överenskommelse som har uppnåtts vid förlikningen är godtagbar. Min grupp kommer att stödja den. Uttalandena från den österrikiska ministern efter förlikningen gör mig emellertid lite orolig. Jag tror att sådana uttalanden snarare försvårar saker och ting än bidrar till en lösning. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi har nu fått ett resultat från förlikningskommittén när det gäller transittrafiken genom Österrike. Jag talar för min grupp, Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster. Gruppen är emot denna kompromiss, eftersom den skulle innebära en generell försämring av miljön. Men som jag läser förslaget är det en användbar kompromiss, där parlamentet har fått en mycket stor del av sina önskemål uppfyllda. Man har lyckats finna en godtagbar balans mellan hänsynen till miljön och respekten för den fria varuhandeln. Förslaget innebär att miljöpoängssystemet kan fortsätta under hela 2004 och att det finns möjlighet till förlängning både 2005 och 2006. Då skall vi förhoppningsvis ha lyckats åstadkomma ett övergripande vägtullsystem för hela EU. Men innan vi har kommit så långt är det fortfarande några olika program som både motståndare och anhängare till den här kompromissen måste ta hänsyn till när det gäller Österrike. Om vi verkligen skall komma åt problemet med föroreningar, måste vi tänka i nya och annorlunda banor. Vi måste flytta transporterade varor bort från vägarna och över till järnvägen. Som det ser ut just nu är det inte mycket som tyder på att det finns tillräckligt stark vilja för att öka kapaciteten, men precis som med allt annat här i världen gäller det att man måste kunna båda ge och ta. Det innebär att österrikarna måste fokusera på järnvägskapaciteten mellan Österrike. Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster är som sagt emot förlikningskommitténs förslag, men jag kommer personligen att rösta för det.
Till min kollega som utförde en demonstration här i parlamentet skulle jag också vilja säga att jag tycker att det är alldeles utmärkt att han redan har inlett sin valkampanj, men han borde genomföra demonstrationen hemma i Österrike i stället för här i parlamentet, fast då skulle förstås han och hans meningslösa demonstration inte ha blivit fotograferade. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Tack, herr talman! Mina damer och herrar! I Österrike har förlikningskommitténs beslut mötts av ilska och bestörtning hos regeringen, parlamentet, hela befolkningen, samtliga partier och medier. Här kan det inte vara något tal om valkampanj. Jag tror att vi skulle kunna fylla de tomma platserna i den här salen tusen gånger om med alla människor som vill ge uttryck för sin ilska och bestörtning. Det är första gången i EU:s rättshistoria som en medlemsstats vitala intressen har behandlats på det här sättet. Många av er talar om överseende – men begrunda det ordet: Österrike behandlas med överseende, privilegier beviljas, undantag förlängs. Många av er som talar på det viset verkar tro att vi har byggt Alperna av ren illvilja och fyllt vår natur med de känsligaste växterna på hela kontinenten bara för nöjet att få skapa nationell hysteri.
Folk i Österrike upplever emellertid att det finns en enorm risk här som inte enbart berör österrikiska intressen. Det är risken att rätten till fri rörlighet för varor, som vi alla ställer oss bakom, blir en religiös rättighet som gör det tillåtet att bryta mot människors rätt till hälsa och miljöskydd och att vi endast vidtar följdåtgärder men inte garanterar människor deras grundläggande rätt till hälsa och miljö.
Jag tänker inte fortsätta att kommentera den här evighetshistorien och dess sorgliga resultat. Men det ni tar upp här i dag, herr talman, är en rättspolitisk fråga. Ni gör en miljökonflikt, en miljökatastrof, till en rättskonflikt som är unik i historien. Österrike vill inte ha den här lösningen. Ingen vill ha den. Vill ni verkligen tvinga på oss den här förordningen mot landets vilja, en förordning som är en ren bluff och ett kamouflage, och som Österrike inte kommer att genomföra? Är det verkligen er avsikt?
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Efter en så inspirerande insats från en av våra österrikiska parlamentsledamöter skall jag nu försöka komma tillbaka på jorden igen, med all respekt för de känslor som är involverade. Den 31 december kommer den särskilda överenskommelsen om miljöpoäng att löpa ut. Under det här året har vi ägnat mycket tid åt frågan om det här systemet borde följas upp och hur det i så fall skulle ske.
Betänkandet vid den första och den andra behandlingen var tydligt inriktade på detta. Parlamentet ville endast ha ett övergångssystem från det nuvarande miljöpoängssystemet till en situation där utländska lastbilar skulle kunna köra i fri transittrafik genom Österrike. Detta tycktes emellertid inte vara vad Österrike hade tänkt sig. Rådet följde till att börja med den linjen.
När vi nu har kommit till slutet av förlikningen verkar det som om rådet och parlamentet ändå är i stort sett eniga. Kompromissen består av ett system där de mest förorenande fordonen förbjuds och de rena fordonen främjas, samtidigt som antalet tillgängliga miljöpoäng sänks för varje år. Det ger en realistisk balans med hänsyn till den konflikt som råder mellan behovet att skydda alpregionen – som verkligen är sårbar – och principen om fri rörlighet för varor – som ju faktiskt är en realitet i Europeiska unionen. Därför blev vi också djupt besvikna när Österrike förklarade att man hade för avsikt att avskaffa miljöpoängssystemet från och med den 1 januari 2004.
I den här debatten skulle jag vilja komma med tre olika uppmaningar. Först och främst till Österrike att landet skall förstå att dess attityd kan leda till långvarig ömsesidig fiendskap. Onödig intern irritation är allt annat än konstruktivt.
För det andra vill jag uppmana kommissionen att noggrant granska om det är tillåtet med eventuella österrikiska åtgärder som kan äventyra den fria rörligheten för varor.
För det tredje skulle jag vilja uppmana mina parlamentskolleger att snarast se över Eurovignette-direktivet. Det direktivet, i dess nya form, skulle kunna ta oss ur det nuvarande dödläget. Jag är nöjd med den kompromiss som har uppnåtts med rådet och vi ger den därför vårt varma stöd. 
Kronberger (NI ).
   – Herr talman! I morgon kommer vi att rösta om ett betänkande som inte längre handlar om själva ursprungsproblemet, nämligen att minska luftföroreningarna genom en kvalitativ och kvantitativ begränsning av transittrafiken genom Österrike.
Förlikningskommittén har kommit fram till att de fordon som fortfarande omfattas av miljöpoängssystemet har betydligt fler miljöpoäng än vad som faktiskt behövs. Detta innebär att systemet inte längre ger några ramar för transittrafiken genom Österrike, så att det helt enkelt är meningslöst. Vidare skall Österrike införa ett kostsamt räknesystem som tekniskt sett är praktiskt taget ogenomförbart och som bara innebär utgifter och inga miljöfördelar. Att systemet kommer att tillämpas under tre års tid och inte bara för alppassen utan för hela Österrike är i det här sammanhanget helt ovidkommande.
Att rösta för det här systemet vore rena dumheterna och skulle i slutänden skada parlamentets ställning. Jag ber er därför att rösta emot det här betänkandet i morgon. Det skulle i så fall hamna på listan över meningslösa förslag, och den listan är lång nog som det är. För varje jaröst som läggs på det här betänkandet gör vi – Europaparlamentet – oss till åtlöje sex månader före valet. 
Rack (PPE-DE ).
   – Diskussionen och beslutsfattandet om Costabetänkandet är en svart dag för en medlemsstat, nämligen Österrike. Här körs vårt land och dess medborgare över i ordets allra bokstavligaste bemärkelse. Men det är inte bara en svart dag för Österrike. I den här frågan riskerar också Europaparlamentet att förlora sitt rykte som medborgarnas och miljöintressenas företrädare när man spelar rakt i händerna på buller- och avgaslobbyn. När allt kommer omkring var det ju Europaparlamentet som ändrade kommissionens ursprungliga lagförslag med stor majoritet och fick igenom sin ståndpunkt.
Förlikningsförfarandet har resulterat i att det inte längre skall vara någon kontroll av transittrafiken genom Österrike. Det finns inte längre några begränsningar när det gäller miljöskador och inget skydd för lokalbefolkningen. ”Fri fart för fria lastbilar” verkar vara dagens slagord. Om detta skulle vara en eftergift till Österrike, som någon här menade, kan jag bara säga: Gud bevare oss för sådana vänner! Under dessa omständigheter råder det inget tvivel om att österrikarna kommer att rösta emot det här förslaget till förordning. Vi uppmanar dem av våra kolleger som värnar om Europaparlamentets rykte som en medborgarnära och miljömedveten institution att stödja oss i den här frågan.
Men oavsett hur omröstningen går kommer problemen inte att lösas. Republiken Österrike ser stora svårigheter när det gäller att genomföra det som skall gälla framöver, och medborgarna kommer att tycka att det är svårt att leva med de nya bestämmelserna.
Jag kan bara se en positiv sak med hela den här utvecklingen: nästa år skall vi här diskutera direktivet om infrastrukturkostnader. Det kommer att gälla för hela Österrike. Det kommer inte längre att handla om några särskilda förmåner för ett land och dess medborgare. Då får vi se hur det här parlamentet och dess ledamöter kommer att rösta, dvs. om de står på medborgarnas och miljöns sida eller väljer att följa buller- och avgaslobbyn. Europas väljare kommer att visa sin tacksamhet den 13 juni. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag står här som österrikisk parlamentsledamot, men framför allt som en person som alltid har värnat om miljön och som ledamot av stadsfullmäktige i Wien med ansvar för transporter, som alltid har ansett att ekonomisk tillväxt och tillväxt inom trafiken inte skall ske på bekostnad av miljön och hälsan.
Kanske har vi ibland presenterat transitbestämmelserna som ett österrikiskt privilegium eller en särskild uppgörelse för Österrike. Det var en särskild uppgörelse, men en uppgörelse som hade en särskild vägledande funktion för Europa som helhet. Transitbestämmelserna har lett till en förändring av fordonsparker med tunga lastbilar i hela Europa. Den har moderniserats, den har så att säga blivit mer ekologisk, dvs. mer miljövänlig. Det är framför allt detta som det nu sätts stopp för i förtid. Föredraganden, som tyvärr inte är närvarande – det är intressant att detta är andra gången vi diskuterar systemet med miljöpoäng utan att föredraganden är närvarande, hans företrädare var inte heller närvarande, vilket visar hur seriöst man ibland ser på saken – har åtminstone på något stadium lagt fram ett förslag som uppmuntrade till förändring. Men sedan försvann det igen. Det ”övergångssystem” som vi nu har uppmuntrar inte längre till att gå över från lastbilar som är skadliga för miljön till mer miljövänliga lastbilar. Och det är den största nackdelen, det största problemet som vi har i Österrike med detta system. 
Man hänvisar alltid till direktivet om avgifter på infrastrukturen. Men jag kan redan höra argumenten om det direktivet. Om vi studerar Luigi Cocilovos förslag är det tydligt att han inte ens vill ha det som kommissionen föreslår. Vi avråds från ett förslag och ett annat läggs fram. I stället för att göra så bör vi fastställa en allmän regel. Jag är tacksam för regeln, men jag tror inte att den är tillräcklig. Men när parlamentet, och särskilt vissa grupper och vissa ledamöter, gör allt fler inskränkningar i det och inte ens vill godkänna kommissionens förslag om en mindre omläggning av trafiken från väg till järnväg, då anser jag att det inte längre finns någon mening med förslaget. Det är min uppfattning. 
Avslutningsvis uppmanar jag ledamöterna att förkasta förslaget i morgon, eftersom det är skamligt. Jag ber ledamöterna att verkligen tänka en gång till och att säga nej till en lösning som bara är en fiktiv lösning. Österrike behöver en verklig lösning, och det är inte vad förslaget innehåller. Jag hoppas att vi får mer stöd genom direktivet om avgifter på infrastrukturen än vad vi har fått i det här fallet.
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även om framsteg har gjorts i förhandlingarna anser jag inte att det är tillräckligt. Vi begärde skydd för hela den österrikiska regionen, och det har godkänts. Ändringsförslaget om de mest förorenande lastbilarna – miljövänliga lastbilar finns nämligen inte – har antagits. Det är ett absolut villkor. Aspekter rörande buller har inte beaktats. Kort sagt har vi lämnats med ett virrvarr av problem. Jag har tidigare påpekat, under hela detta förfarande, under första behandlingen, under andra behandlingen, i tidigare debatter, att vi har ställts inför ett demokratiskt problem, och detta har även min granne påpekat.
Österrike anser därför att denna förordning är oacceptabel. Österrike har följaktligen konstaterat att under de kommande åren kan transporterna genom Österrike komma att fördubblas, om inte fyrdubblas, delvis till följd av utvidgningen. Det har slutligen ensidigt beslutats att systemet med miljöpoäng skall avskaffas den 31 december. Eftersom det gör att vi ställs inför frågan vad vi skall göra sedan skulle jag vilja fråga kommissionären hur hon tror att frågan kommer att utvecklas i rådet den 22 december. Om Österrike står fast vid sin ståndpunkt vet jag inte vad vi skall göra med detta beslut. 
Vatanen (PPE-DE ).
   – Herr talman, ärade kommissionär, mina damer och herrar! I livet är poäng i allmänhet något gott, men dessa poäng är tyvärr olämpliga. Vår uppskattade vän, parlamentsledamot Johannes Swoboda, sade nyss att Österrike vill ha fler. Jag har all sympati för österrikarna men, mina damer och herrar, vi är inte i Wien eller i det österrikiska parlamentet. Vi befinner oss i Europaparlamentet!
Kan vi ställa oss frågan om Europa vill ha mer? Självklart kan vi det. Om jag hade fötts i en dal i Österrike skulle problemet se ut precis som det gör ur er synvinkel. Men om vi ser på Europa som helhet transporteras varor ändå mellan södra och norra Europa. Om de inte transporteras den direkta vägen och om de inte transporteras den billigast möjliga vägen, då finner de en annan väg på något annat sätt. Resorna blir längre, vägarna slits allt mer och föroreningarna ökar.
Vi måste acceptera att vi inom EU måste ha gemensamma bestämmelser, även om det kanske är inne – och jag förstår det helt och fullt – att dölja protektionism bakom miljöpoäng, men vi måste se skogen och inte bara träden. Vi måste se till helheten, som man säger, för om vi transporterar varor i Europa på det dyra sättet, så att föroreningarna ökar, vem skall då betala? Det är alltid slutkonsumenten som betalar, europén som bara tjänar 1 000 euro i månaden.
Vad skulle vara lösningen? Övergång till lastbilar som förorenar så lite som möjligt, och tydligen, om det är möjligt, ökad användning av järnvägarna. Vi vet i praktiken att de inte har tillräcklig kapacitet, men vi skall göra vårt bästa. Vi skall ha skattelättnader för att gå över till de modernaste lastbilarna, men det är olämpligt att gå sin egen väg när vi bygger ett gemensamt Europa. Vi måste se till att den samlade vinsten kan delas av den enskilde EU-medborgaren. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, ärade kommissionär, mina damer och herrar! Varför var det så svårt att nå en överenskommelse? Därför att vi ställdes inför uppgiften att finna en lösning för ett land som inte självt har spelat en konstruktiv roll i processen. Vi har sedan första behandlingen här i Europaparlamentet vetat att Österrike inte vill ha rådets beslut. Jag vet ännu inte vad Österrike vill. Jag vet bara att de återigen inte vill ha en kompromiss. Jag ber därför om er förståelse när jag säger att vi har behandlat frågan mycket seriöst. Hur kan vi få till stånd en fortsättning på systemet med miljöpoäng som ger rättvisa åt Österrikes rättmätiga intressen om Österrike inte deltar i beslutsprocessen? Jag kan bara säga att jag och min grupp instämmer i denna kompromiss, även om det i tidningarna och i parlamentets protokoll och pressmeddelanden står att jag röstade emot det – jag röstade endast mot antalet poäng, eftersom jag ansåg att 6,9 miljoner var för lite. Kommissionen hade också andra beräkningar, men jag kunde inte delta i parlamentets delegation. Jag är därför naturligtvis för den kompromiss som nåtts.
När Johannes Swoboda säger att vi lyckats införa modern teknik i Europa har han rätt utom när det gäller ett land. Jag skulle vilja ta tillfället i akt och upprepa detta. Till följd av systemet med miljöpoäng är lastbilarna på vägarna i södra Tyskland och norra Italien modernare än de lastbilar som Österrike självt har gett tillstånd för i sitt land, eftersom Österrike inte använder systemet med miljöpoäng. Österrike kunde här ha föregått med gott exempel med nationella bestämmelser. Direktivet om införande av Euro 3- och Euro 4-lastbilar fastställde detta och tog initiativ till att använda skattelättnader för att uppmuntra till modernisering av den tunga lastbilsparken. Då skulle mycket av det som så känslofullt sagts här i dag varit lättare att tro. Jag hoppas att kompromissen kommer att få stor majoritet här i morgon. 
Santini (PPE-DE ).
   – Efter åtta års intensiv debatt kan man äntligen skönja en lösning på frågan om miljöpoäng. Förlikningskommitténs slutsatser måste verkligen välkomnas som en återställning av balansen i en situation där ett instrument tillämpas av Österrike vilket håller borta de tunga lastbilarna som kan resa fritt överallt annars, inbegripet i de franska och de italienska Alpområdena utan att omfattas av miljöavgifter. Jag upprepar: inbegripet Alpområdena, och här vänder jag mig till den österrikiske ledamot som talade som om Alperna endast var en österrikisk angelägenhet. 
Våra problem är dock desamma som dem som Österrike klagar över, och miljöskadorna är desamma. Vi vill alla skydda våra bergstrakter och länder från för mycket tung lastbilstrafik, men det är inte genom att flytta föroreningarnas orsak till ett annat ställe som problemen kan lösas. Det är heller ingen tröst att miljöskadorna betalas genom extremt höga avgifter, vilket resulterar i att transportföretagen, särskilt de minsta och svagaste, går på knäna på grund av sina problem. Omfattningen av skadorna är lika stor oavsett avgifterna. Jag håller med Giorgio Lisi: denna lösning är den bästa möjliga kompromissen och borde anses vara tillfredsställande även av Österrike. Det är dock möjligt att Österrike hade vant sig vid situationen, eller kanske inte hade vant sig tillräckligt vid den, beroende på hur man vill se på saken.
Vad bör vi då göra i denna situation? Vi måste börja att arbeta målinriktat med de transeuropeiska näten, först och främst med Brennertunneln och moderniseringen av de fyra höghastighetsspåren i järnvägskorridoren längs sträckan München–Verona, för att erbjuda ett verkligt järnvägsalternativ till vägtransporter. Vi måste dock förtydliga många saker för de företag som arbetar med intermodalitet. Det är sant att intermodalitet för närvarande genomförs på ett ganska tillfredsställande sätt, med priserna, tidtabellerna och servicen måste verkligen bli konkurrenskraftiga och attraktiva – eller snarast övertygande – för att trafiken skall flyttas från vägarna till järnvägarna. 
Pex (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom jag naturligtvis sympatiserar med Österrikes och de österrikiska parlamentsledamöternas ståndpunkt anser jag att fri rörlighet för människor och varor är en av Europeiska unionens viktigaste insatser.
När Österrike blev medlem i EU fick landet ett undantag som skulle löpa ut den 31 december i år. Rådet och parlamentet enades under förlikningen om att undantagsvis förlänga planen till slutet av 2006.
Mot bakgrund av principen om fri rörlighet är detta inget klokt beslut. Med tanke på de särskilda omständigheterna i Österrike anser jag dock att det är en godtagbar kompromiss mellan principen om fri rörlighet och skyddet för miljöintressen.
Jag stöder verkligen idén om att det alltid måste finnas utrymme för hållbara transporter. Under det senaste förlikningssammanträdet dämpade Österrikes transportminister min positiva inställning till överenskommelsen. Jag anser att det är fel att vägra att genomföra ett nyligen fattat demokratiskt beslut. Att döma av de pressmeddelanden som offentliggjorts beträffande Europeiska rådets möte förra helgen förefaller det som om detta känslomässiga uttalande har blivit den österrikiska regeringens ståndpunkt. Även om jag yrkar på att den kompromiss som man enats om skall godtas undrar jag vilka följderna kommer att bli av detta beslut som skall fattas i demokratisk ordning. 
Jag skulle vilja att kommissionen berättar på vilket sätt transittrafik genom Österrike kan garanteras enligt bestämmelserna i den överenskommelse som uppnåtts i kompromissen om miljöföroreningar, om den österrikiska regeringen väljer att strunta i överenskommelsen och anser att landet kan reglera frågan på det sätt det finner lämpligt. Anser kommissionen att det i det här läget finns utrymme för att övertala den österrikiska regeringen om nyttan av den överenskommelse som uppnåtts, vilken i alla fall uppmuntrar till renare transitfordon? 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle återigen vilja reda ut något som har sagts här. När jag ser på den österrikiska parlamentsledamot som talade om en grundläggande rättighet till hälsa som vi alla trampar på, ja, mina damer och herrar, då skulle jag omedelbart vilja stoppa transporterna med godståg på natten, eftersom människors hälsa påverkas när tåg far genom städer och byar på natten och orsakar väldigt mycket buller. Eller så kan jag uppmana österrikarna att avveckla alla sina skidorter, för jag kan försäkra er om att jag kan hitta tillräckligt många experter som kan visa att det som turismen för med sig på skidorter är dåligt för människors hälsa och för miljön. Man måste vara försiktig så att man inte överdriver det man vill säga.
Vi tittar alltid på balanserade rättsliga situationer där det finns en rättslig fördel och en annan rättslig fördel, och vi måste försöka få balans mellan dem. Jag menar att denna kompromiss som vi har uppnått efter långa diskussioner är en balanserad situation. Genom kompromissen förbjuds transittrafik för de smutsigaste lastbilarna. Om kompromissen inte antas kommer inte bara grekiska lastbilar, som ni konstigt nog vill tillåta och som är de smutsigaste på vägarna, utan alla smutsiga lastbilar att tillåtas köra genom Österrike. 
Detta är endast ett exempel som visar för det första att er ståndpunkt inte är så ärorik som den kan verka och för det andra att kompromissen har fördelar.
Min slutliga kommentar är att man alltid skall vara försiktig när man kliver upp på en hög häst. Kom ihåg att stats- och regeringscheferna 1994 ansåg att byggandet av Brennertunneln var ett av 14 prioriterade projekt. Fram tills för ett år sedan förutsågs det i Österrikes egen planering att Brennertunneln skulle vara klar 2021. Som svar på påtryckningar från Europaparlamentet och andra har Österrike nu beslutat att tidigarelägga byggandet av Brennertunneln till 2012. Människor som hävdar att de står för rättvisa borde vara försiktiga och fundera över om de verkligen är de helgon de tror sig vara. 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman! För det första har Johannes Swoboda rätt när han säger att systemet med miljöpoäng kommer att vara till nytta för alla eftersom det kommer att påskynda moderniseringen av lastbilsparken, för det andra kommer det att upprätthållas, även om det inte blir på det sätt som den ärade ledamoten skulle vilja. Eftersom ett system med miljöpoäng kommer att behållas, vilket innebär särskilt skydd för hela Österrikes territorium, något som är väldigt betydelsefullt, skulle jag vilja be den ärade ledamoten att stödja detta förslag. Påminn dem om att det inte är kommissionen som förhandlar eller agerar i medbeslutandeförfarandet, utan Europaparlamentet och rådet. Kommissionens enda uppgift är att försöka underlätta en överenskommelse. 
Talmannen.
   –Tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0464/2003) av Giorgio Lisi för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning (EEG) nr 295/91 (PE-CONS 3676/2003 – C5-0518/2003 – 2001/0305(COD)). 
Lisi (PPE-DE ),
   . – Herr talman, ärade kommissionär! Detta förslag från kommissionen om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar har slutligen, får man hoppas, nått resans mål. Innan vi fortsätter måste jag säga att jag anser att förlikningen har lett till bästa möjliga resultat med tanke på att processen har varit precis lika svår och komplex som den som vi just diskuterade. 
Jag kommer nu att sammanfatta några av huvudpunkterna i denna förlikning som var inriktad på det som inte hade lösts vid första och andra behandlingen, men jag skulle också vilja betona det grundläggande och ganska enkla begrepp som ligger till grund för denna kompromiss. Med andra ord måste vi se flygpassagerarnas rättigheter som en del i ett mer allmänt sammanhang, som en del av hela systemet för flygtransporter. Det är ett system inom vilket alla aktörer på området, inbegripet kontrollmyndigheter, förvaltningsmyndigheter, flygbolag och passagerarna själva är ömsesidigt beroende av varandra. Det bästa sättet att garantera verkliga rättigheter för passagerarna är att se till att systemet fungerar smidigt och att försäkra oss om att inga av de bestämmelser vi vill införa hämmar denna extremt känsliga och storskaliga mekanism.
Som ni minns utlöste kommissionens ursprungliga förslag väldigt stark oro. Parlamentet försökte att bemöta oron genom att anta 40 ändringsförslag. Sedan kom rådets gemensamma ståndpunkt som vi genast insåg hade förbättrat texten, särskilt när det gäller den kniviga frågan om kompensationens storlek, även om andra frågor som parlamentet hade tagit upp inte hade följts upp. 
Vilka var de viktigaste frågorna av dessa? Det var de frågor som gällde förfarandena för tillämpning av de olika nivåerna av assistans till passagerare i händelse av inställda eller kraftigt försenade flygningar. Vad gäller dessa två frågor, kraftiga förseningar och inställda flygningar, tror jag att det resultat som vi uppnått i hög grad återspeglar vad de bästa flygbolagen redan frivilligt erbjuder sina passagerare och att endast ett nytt element införs, nämligen passagerarnas säkerhet rörande dessa rättigheter, en säkerhet som inte är begränsad, även om extraordinära omständigheter inte utesluts.
Vi övertygade faktiskt rådet, och parlamentet gläder sig över att det har lett till att det bara är ett budskap som vi måste sända: ”Kära passagerare, vi kan inte garantera er många rättigheter, vi kan endast garantera några få, men de rättigheter vi garanterar är säkra, och för dem ställs inga villkor.” Det skulle verkligen vara ett misstag och motverka syftet om vi ingav förhoppningar och sedan såg dessa rättigheter nekas och förhoppningarna grusas av flygbolagens beteende. Jag talar om de mest grundläggande rättigheterna som t.ex. rätten att kunna få något att dricka, att få ringa ett telefonsamtal och att få kontakta vänner eller släktingar. 
Vi har därför utarbetat en mekanism genom vilken ett trestegssystem för service till passagerare införs, och det viktigaste är att det införs med full bredd: från minimiservice – assistans på plats på flygplatserna vid inställda flygningar eller kraftiga förseningar på över fem timmar – till något slag av kompensation för skada, särskilt ekonomisk ersättning, som är den högsta skyddsnivå som vi har åstadkommit.
Jag anser att det är viktigt att nämna överenskommelsen om den ömsesidiga rätten till gottgörelse. Detta var en viktig punkt i förlikningstexten, eftersom det t.ex. gör det möjligt för researrangörer som måste uppfylla dessa bestämmelser att av lufttrafikföretaget kräva service, vilket innebär att lufttrafikföretaget bär ansvaret om servicen är dålig. Som ni vet är de andra punkterna mindre viktiga, som t.ex. överensstämmelse med allt som vi införde vid första behandlingen.
Herr talman! Jag avslutar med att tacka alla som har bidragit till att nå detta resultat, som jag anser måste stödjas, trots påtryckningar under de senaste timmarna från ett antal lobbyister som gör allt de kan för att förhindra att texten antas. 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman! Jag skulle först och främst vilja gratulera parlamentets delegation till förlikningskommittén, särskilt ordföranden Charlotte Cederschiöld och föredraganden Giorgio Lisi, till det utmärkta arbete som de utfört i en så komplicerad fråga.
Avsikten med förordningen är att minska förekomsten av två helt oacceptabla metoder på transportområdet, vilka allvarligt skadar passagerarna som ibland känner sig – vi känner oss – som om vi snarare behandlas som bagage än som människor, medborgare eller konsumenter med rättigheter. En av dessa metoder består i att passagerare med fullständigt giltiga biljetter som uppfyller alla villkor inte tillåts att flyga när det är dags att använda biljetten. Den andra metoden innebär att en flygning ställs in av ett flygbolag, trots att passageraren har en fullt giltig biljett, med andra ord ett avtal med företaget, inte av extraordinära skäl som t.ex. dimma, utan av kommersiella skäl, som t.ex. att det är få passagerare inbokade på den flygningen. Jag antar att detta inte bara har drabbat mig, utan att en del av ledamöterna har varit i samma situation.
De bestämmelser som föreslås här syftar till att införa kompensation, något som kommer att innebära att flygbolagen inte uppmuntras utan avskräcks från att tillämpa dessa metoder, och till att dessutom så långt det är möjligt begränsa besvären och problemen som passagerarna och medborgarna drabbas av när de hamnar i dessa situationer.
Jag skall inte gå in på några detaljer, för föredraganden Giorgio Lisi har förklarat dem på ett mycket bra sätt. Jag hoppas att ikraftträdandet av förordningen kommer att leda till en kraftig minskning av antalet passagerare som hindras från att flyga och att det, om det inträffar, kommer att innebära att svårigheterna och problemen för passagerarna kommer att vara få tack vare tillämpningen av auktionssystemet eller systemet med frivilliga avtal, vilket tillämpas genom detta system.
Jag vet att några av ledamöterna berörs, och att företrädare för vissa flygbolag har talat länge med en del av er för att försvara sina lagliga rättigheter. Jag förstår denna oro, men jag skulle vilja säga till er att det är tydligt att företagen nu håller på att komma ur den svåra nedgångsperiod som de haft de senaste åren. Ingen annan än kommissionen har större ansvar eller är mer angelägen om att våra flygbolag skall vara framgångsrika. Vi har i detta hänseende alla dessa år genomfört en rad åtgärder som har syftat till att stödja, upprätthålla och försvara våra flygbolag inom och utanför Europa.
Jag skulle vilja påminna er om en av dessa åtgärder: initiativet ”det gemensamma luftrummet”, som kommer att innebära minskade kostnader och bättre utbyte av flygplansflottan, tillåtande av allianser, bekämpning av konkurrenssnedvridning – särskilt frågan om stöd till flygbolagen mot bakgrund av konkurrenshindrande eller hänsynslöst beteende från tredjeländers sida – och det stöd som vi har gett dem i frågor om t.ex. försäkringar när svårigheter har uppstått tidigare.
Mina damer och herrar! Det är tydligt att vi tar oss an europeiska flygbolag och försvarar deras intresses – det måste vi göra. Nu förhandlar vi specifikt om avtal med Förenta staterna, så att vi kanske får ett gemensam transatlantiskt flygområde för Förenta staterna och Europeiska unionen.
Det är dock inte allt, för vi måste också försvara passagerarnas, dvs. medborgarnas, rättigheter. Det är detta som vi kommer att stödja och förstärka genom dessa åtgärder. Jag skulle också vilja säga att seriösa och ansvarsfulla företag redan tillämpar de flesta av dessa åtgärder frivilligt. 
Herr talman! Jag hoppas att Europaparlamentet kommer att stödja resultatet av denna förlikning i morgon, och jag vill ännu en gång tacka ordföranden Charlotte Cederschiöld och föredraganden Giorgio Lisi. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att vi alla är överens om att passageraren, som jag definierar som en person som har planerat att resa med flyg och som åker till flygplatsen och endast får veta att han inte kan flyga eller att hans flygning är kraftigt försenad, bör ha ett visst grundläggande skydd. Det är därför som vi alla från första början, med siktet inställt på konsumenternas intressen, har sagt att denna åsikt skall stödjas.
Å andra sidan har vi också tittat på flygbolagens intressen, särskilt under den kritiska period som vi nu går igenom inom transportsektorn, och av detta skäl var Europaparlamentet redan från början för balanserade åtgärder, vilka skulle vara till nytta för konsumenterna utan att för den skull skada flygbolagen och deras konkurrenskraft. Föredraganden, Giorgio Lisi, som har gjort ett utmärkt arbete och som slutligen berömdes för sina framgångar under förlikningen, ställde sig också personligen positiv till denna inställning.
Jag var personligen för denna ståndpunkt, också under förlikningsförfarandet, och jag kommer också att rösta ja till resultatet av överenskommelsen med rådet i morgon, eftersom jag anser att det utan att skada flygbolagen ger en god ram för att skydda konsumenten, dvs. passageraren. Jag vet att vissa flygbolag fortfarande har vissa invändningar. Jag har beaktat dem, men jag håller inte med om dem. Jag anser att de överdriver. Jag anser att den överenskommelse vi har nått är en bra överenskommelse och att vi skall godta den som den är. 
Stockmann (PSE ).
   – Ett tusen femtio passagerare nekas ombordstigning i Europa varje år trots att de har en giltig biljett i sin ficka. Antalet inställda flygningar och förseningar ökar också, särskilt under högsäsong. Det ligger inte i konsumenternas intresse. Min grupp välkomnar därför denna förordning. Den kommer att ge oss en enhetlig europeisk rättslig ram, troligen från och med 2005. Jag är säker på att vi har lyckats uppnå god balans mellan konsumenterna och lufttrafikföretagen. Den orimligt höga nivån på kompensationen som kommissionen ville ha har minskats till ett realistiskt belopp. Hänvisningen till extraordinära omständigheter minskar lufttrafikföretagens ansvar till en rimlig nivå. Jag räknar därför med att rådet kommer att följa parlamentet och samtycka till resultatet av förlikningen.
Detta är ett framsteg jämfört med den nuvarande ordningen, eftersom vi nu har en lista över förmåner som passagerarna har laglig rätt till, inte endast vid överbokningar som tidigare, utan även när flygningar ställs in eller är försenade. Kärnan i förbättringarna är kompensationsbetalningarna som är dubbelt så höga som den hittills gällande standarden i Europa i enlighet med frivilliga åtgärder. Om jag t.ex. åker till Tegel innan jag får veta att min flygning från Berlin till Mallorca har ställts in, får jag inte endast en ny biljett, utan också 400 euro i kompensation. Jag får samma belopp om jag lämnas kvar på grund av överbokning. Detta är också en påtryckningsåtgärd på flygbolagen för att de skall vara mer försiktiga med att använda överbokningssystemet, även om det är nödvändigt. Vi hoppas också naturligtvis att större insatser skall göras för att minska förseningarna och det missbruk som ibland förekommer med inställda flygningar när planen inte är helt fulla.
En bidragande effekt av förordningen kommer att bli att klyftan när det gäller konkurrensvillkor minskar mellan lågprisflygbolagen och de traditionella flygbolagen. Vi fastställer nu standarder för passagerarnas rättigheter inom flyget, vilka förr eller senare även bör gälla andra transportsätt. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Slutligen har vi då fått ett kompromissförslag om kompensation till flygpassagerare, och i synnerhet vi i Europaparlamentet bör vara glada över detta förslag. Av Europas folkvalda ledamöter är det förmodligen vi som reser mest i vårt dagliga arbete. Vi känner alltså bara alltför väl till överbokade och försenade flygningar, dålig service och den frustration detta medför. Jag anser därför att förslaget, som omfattar begränsningar för förseningar och kompensation vid inställda flygningar, skulle sätta press på flygbolagen som därmed skulle få ett tydligt incitament att strama upp avgångarna och få iväg sina plan i tid, till gagn för passagerarna. Det skulle förhoppningsvis också leda fram till mer förnuftiga avgångstider och tydlig kompensation till passagerare när planen inte avgår i tid. Uppgifterna om kompensationen från flygbolagen måste emellertid vara offentliga, så att man tydligt kan se vad de innehåller.
Jag är emellertid rädd att ett visst problem kan uppstå. I samband med lagstiftningen har man infört principen om ersättning för flygbiljetter som också skall gälla för paketresor. Detta kan jag naturligtvis bara välkomna, eftersom det gynnar Europas konsumenter. Problemet är bara att det ofta kan vara svårt att komma fram till rätt pris för en flygbiljett som är en del av en paketresa. Jag är emellertid säker på att detta är något som man lätt kan lösa i praktiken när problemet uppstår. Jag är, som sagt, rent allmänt nöjd med förlikningskommitténs förslag och hoppas och förväntar mig att det skall antas.
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min grupp välkomnar detta betänkande oerhört mycket. Förslaget är viktigt, eftersom en förbättring av de förhållanden och kriterier som gäller för kompensation och assistans till trafikanter vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar är något som måste välkomnas.
Vi måste också beakta sådana fall som avser inställda eller kraftigt försenade flygningar på grund av giltiga tekniska orsaker av säkerhetsmässiga skäl. Vi vill inte skapa en situation där flygbolagen beslutar sig för att flyga utan hänsyn till följderna. Det har trots detta inträffat många fall där passagerare har nekats ombordstigning på grund av överbokning – något som många i detta parlament säkert har upplevt när det gäller vissa flygbolag i Europa – och människor har lämnats strandade, må det vara i Bryssel eller någon annanstans.
En av mina väljare köpte en flygbiljett över Internet med det beryktade Ryanair, men när de skulle hämta biljetten nekades de tillträde eftersom de hade en internationell studentlegitimation och nekades ombordstigning på grund av att den hade gått ut. Så de använde en giltig nationell studentlegitimation, men denna godtogs inte. Så det finns ett stort problem när det gäller vad som faktiskt utgör godtagbara legitimationshandlingar. Personen i fråga betalade ganska mycket pengar för biljetten; det var inte en biljett av den typ som kostar några euro, den var ganska dyr. Så hur mycket tjänar flygbolagen på detta?
En annan väljare kom så långt som till London, där han sedan nekades ombordstigning på ett anslutningsflyg ut från London till Europa. Flygbolagen måste ta ansvar för sina passagerare. De kan inte längre tillåtas att komma undan med att behandla passagerare på det här sättet. 
Esclopé (EDD ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka förlikningskommittén och Giorgio Lisi för den överenskommelse vi har nått.
Jag hoppas att denna förordning uppmuntrar flygbolagen och reseföretagen att inskränka sin normala praxis. Jag välkomnar också förordningens hänvisning till sanktioner, vilka måste vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. I detta avseende bör flygpassagerare få kompensation, en alternativ flygning och assistans som motsvarar de olägenheter de drabbats av. De bör dessutom erbjudas detta så snabbt som möjligt, vilket inte alltid är fallet för närvarande. Utvidgningen av flygpassagerarnas rättigheter till att inkludera alla typer av flygningar är ett välkommet nytillskott. Sålunda kommer passagerare på reguljära flygningar, som motsvarar endast hälften av marknaden, och de på icke-reguljära flygningar – särskilt paketresor – att få samma rättigheter.
Som kommissionen meddelade i sin vitbok ”Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden”, har den som mål att utforma denna politik på grundval av medborgarnas krav och behov. Vi räknar med det. De olägenheter som blir resultatet av nekad ombordstigning, dvs. stress, trötthet och förödmjukelse, kan få allvarliga konsekvenser för de drabbade. De kan gå miste om affärsmöjligheter, komma för sent till begravningar osv. Ledamöterna i detta parlament som ofta måste flyga för att kunna ta sig mellan Bryssel, Strasbourg och sina hemregioner, är särskilt medvetna om dessa olägenheter och den åtföljande tidsförlusten.
Som vice ordförande för arbetsgruppen för handikappfrågor är jag glad att man i artikel 11 hänvisar till att man skall ta särskild hänsyn till rörelsehindrade personer. Listan kunde emellertid ha utökats med personer som reser med minderåriga barn.
När det gäller undantagen i händelse av strejk, bör det erforderliga varslet göra det möjligt för flygbolagen att agera i god tid för att följa bestämmelserna i denna förordning. Jag välkomnar också bestämmelsen om skyldigheten att informera passagerarna om deras rättigheter genom ett lättläst meddelande som sätts upp i anslutning till incheckningsområdet, då man särskilt – mer uttryckligt än vad som anges i förordningen – på lämpligt sätt skall ge information till blinda personer eller personer med nedsatt syn. Denna typ av system för passagerarskydd bör utvidgas till att omfatta även övriga transportsätt.
Slutligen tycks det vara mycket viktigt att flygbolagen i förväg försöker se till att de erbjuder sina passagerare högkvalitativa tjänster, så att de inte längre drabbas av några olägenheter. Jag hoppas att ledamöterna i kammaren kommer att stödja detta avtal, genom vilket man försöker att ta hänsyn till passagerares rättigheter så att händelserna i fråga sker så sällan som möjligt.
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande, mina damer och herrar! Eftersom föredragande Giorgio Lisi redan har gett oss en utmärkt förklaring av kompromissen, vill jag bara under mitt tal ta upp ett par rykten eller argument. En del medlemsstater har under den senaste tiden hyst vissa tvivel om kompromissen och ansett att den lägger för stor börda på flygbolagen. Men så kan det inte alls vara. Europaparlamentet har klart och tydligt sänkt kompensationsnivåerna till flygbolagens fördel. Europaparlamentet har infört tydliga bestämmelser för så att flygbolagen inte behöver agera om de inte är ansvariga för de omständigheter som resulterar i inställda flyg eller överbokning. Parlamentet har t.o.m. fördröjt ikraftträdandet med 12 månader, eftersom vi tar flygbolagens specifika och svåra ekonomiska situation på allvar. Alla dessa bestämmelser träder alltså inte i kraft förrän 2005.
Om transportindustrin – vare sig det är turistbranschen eller någon annan bransch – nu uttrycker tvivel om denna kompromiss, måste jag säga att det är orättvist och helt oacceptabelt. Många regeringar måste tänka över om de vill riskera att vi som parlament hänger ut dem som uppenbart konsumentfientliga om de håller fast vid denna linje i rådet. Valet till Europaparlamentet är nära förestående, om rådet skulle vilja ta upp den här frågan.
Låt mig göra en slutkommentar. Lågprisflygbolagen, som först inte tog något av detta på allvar, säger nu att dessa kompensationsnivåer är alldeles för höga. Om ett sådant flygbolag erbjuder en flygning för 50 euro är det fortfarande skyldigt att genomföra flygningen trots det låga priset. Genom att rättigheterna har kränkts för de medborgare som vill resa någonstans vid en särskild tidpunkt, vare sig det handlar om affärer eller turism, måste de kompenseras om de inte kommer i väg eller bara kan erbjudas en flygning dagen efter. Även lågprisflygbolagen måste kompensera sina kunder.
Watts (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera kommissionsledamoten till att ha lagt fram detta förslag och vår föredragande Peter Liese till att ha lagt fram detta betänkande. Jag skulle även kunna tacka Georg Jarzembowski för att ha framfört mycket av det som jag hade tänkt att säga, vilket verkligen är något ovanligt. Jag höll med honom fullständigt, till exempel att det är nonsens att säga att flygbolagen inte kommer att klara det. Låt oss vara ärliga: flygresor kommer att dubbleras inom Europa under de kommande 30 åren, så problemet är inte att flygbolagen inte har råd att bjuda på ett glas vatten och ett kex om det blir en försening. Detta är den typen av grundstandard som vi borde förvänta oss i framtiden, om detta går igenom.
Jag välkomnar många av inslagen. Passagerare har till exempel alltför länge lidit när flygbolag har ställt in eller försenat flygningar av rent kommersiella skäl. Jag hoppas att detta får ett slut. Äntligen kommer flygbolagen att tvingas ge passagerarna den mat och de förfriskningar som de förtjänar, med den värdighet och respekt som de förtjänar. Jag hoppas att allt detta innebär att tiden med inställda flygningar av kommersiella skäl och utdragna förseningar kommer att vara över. Detta är ett stort genombrott för alla flygpassagerare men även för flygbolagen, eftersom det inte kommer att påverka bra bolag som tar hand om sina passagerare.
Sammanfattningsvis kunde denna uppgörelse ha varit ännu bättre om kollegerna på den sidan av kammaren hade intagit en fast hållning vid förlikningen. Detta hände inte. För att felcitera Neil Armstrong: det var kanske inte ett stort steg för mänskligheten, men det var ett viktigt första steg.
Slutligen skulle jag vilja påminna kommissionsledamoten om att vi ser fram emot att få liknade bestämmelser för resor på internationella järnvägar, färjor och långfärdsbussar snart. 
Vatanen (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag instämmer helt och hållet med Mark Francis Watts: vi förtjänar mer är en kaka och ett glas vatten. Under de senaste 30 åren har jag flugit runt i världen i genomsnitt två gånger i veckan, vilket kanske är oftare än vad som gäller för många andra här i kammaren. Jag kan inte generellt instämma i den åsikt som många kolleger uttrycker, dvs. att flygpassagerare behandlas dåligt. Vi förtjänar rättigheter, men skall vi klämma in så många julklappar som möjligt i detta paket?
Mina damer och herrar! Vad gör flygbolagen egentligen för våra pengar? De bedriver verksamhet för de pengar de får från oss, passagerarna. Skulle det inte vara bättre att lösa denna problematiska situation genom större konkurrens, uppbrutna monopol och mindre byråkrati? Vi kan inte ge passagerarna bättre tjänster genom att anta mer lagstiftning och lägga begränsningar på flygbolagen, för t.o.m. dagens system fingerar utmärkt i de länder som tillämpar det. Vi lever i en värld med fri konkurrens och detta kommer bara att innebära att tredjeländer får konkurrensfördelar. Den europeiske konsumenten förtjänar så många alternativ som möjligt och så billiga biljetter som möjligt. Mer byråkrati av denna typ kommer inte att förbättra läget.
När det gäller interlining menar jag att det är orättvist om Finnair måste betala hela biljettkostnaden om en flygning med British Airways från Tokyo anländer till Helsingfors och Finnair tar över därifrån till Oulo och denna flygning ställs in p.g.a. dåligt väder.
Jag anser verkligen att man måste skydda flygpassagerarnas rättigheter, men flygpassagerare och flygbolag går hand i hand, och när det kommer till kritan går det inte att skilja deras intressen åt. Höjda biljettpriser kan mycket väl bli resultatet av detta.

Izquierdo Collado (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera kommissionen till detta initiativ och gratulera Giorgio Lisi till det utmärkta arbete han har utfört i samband med de skilda parlamentariska förfarandena.
Jag tror inte att någon ifrågasätter flygets betydelse, men jag kommer från ett land i vilket flyget har stor strategisk betydelse. Jag anser att de länder som tar emot många turister har större intresse än andra av att flyget blir friare och får större kapacitet, eftersom viktiga delar av utvecklingen är beroende av det i åtskilliga EU-länder. Men detta är naturligtvis helt förenligt med att passagerare kompenseras för skador som drabbar dem. Vilka skador drabbar en passagerare när flyget är försenat? Handlar det bara om att de måste vänta i två, tre eller fyra timmar i avgångshallen? När det har skett överbokningar, vilka skador drabbar då passageraren? Det skulle vara mycket svårt att utvärdera dessa skador, men jag är övertygad om att det är en skada som är mycket större än den kompensation som vi håller på att fastställa här, ibland utan möjlighet att kunna göra några jämförelser. Vi måste därför ta itu med detta.
Jag menar att parlamentet har åstadkommit något mycket viktigt och intressant i och med detta betänkande. Jag vill därför tacka Giorgio Lisi för det arbete han har utfört. Parlamentet har mildrat – i vissa fall t.o.m. minskat – de förslag som kommissionen och rådet har lagt fram för oss. Vi har tagit hänsyn till objektiva intressen och flygbolagens överlevnad, vilket hedrar parlamentet. Jag anser naturligtvis också att det är fullständigt nödvändigt att vi upphör med att klassificera många av de skenargument som bolagen ständigt ger passagerarna som ”extraordinära omständigheter”.
Jag menar att vi har inlett en intressant process. Låt oss hoppas att den utvidgas till andra transporttyper och att vi går ännu längre i denna riktning.
Foster (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka vår föredragande Giorgio Lisi. Det är självklart att jag, tillsammans med mina kolleger, förväntar mig att passagerare som reser med europeiska flygbolag skall behandlas rättvist och med respekt. Det är också min fasta övertygelse att om deras resplaner rubbas och det beror på flygbolaget, då borde detta bolag ta sitt fulla ansvar. Tyvärr kommer denna förordning, i sitt nuvarande skick, att skada vår flygindustri svårt och i synnerhet våra regionala bolag och lågprisbolag, och därmed hota arbetstillfällen och minska de möjligheter som konsumenten har kommit att förvänta sig vad gäller valmöjlighet och konkurrensnivå på flygbiljettpriser.
Jag beklagar därför att jag av följande skäl inte kommer att kunna stödja denna förordning.
För det första har förordningen allvarliga brister i det slutliga utkastet till artikel 6 som hänvisar till förseningar. Avlägsnandet av extraordinära omständigheter placerar en oacceptabel ekonomisk börda på lufttrafikföretaget. Inget flygbolag kan förutse situationer som industrikonflikter, flygförseningar, ogynnsamma väderförhållanden och eventuella terroristhot. Därför är det helt oacceptabelt att inbegripa återbetalning av hela biljettpriset och returresa med flyg till den ursprungliga avreseorten. Att framkasta att flygbolag skall kunna få ersättning från tredjepartsleverantörer är en myt. De kanske kommer att vända sig till himlen om det uppstår ett väderproblem.
För det andra upprepar jag mina tidigare punkter genom att hänvisa till artikel 5 om inställda flygningar. Med tanke på de följder som denna förordning kommer att få har man inte tagit någon hänsyn till parlamentets stöd för att förstärka våra regionala flygplatser. Inte heller har kommissionen tänkt igenom följderna för charterbolagen, som ofta bara har en eller två avgångar i veckan till särskilda destinationer.
Sammanfattningsvis kritiserade jag i början av denna process kommissionen för dess olägliga, dåligt utarbetade förslag. Kommissionen ignorerade det nya frivilliga engagemanget och misslyckades med att tillhandahålla en ekonomisk konsekvensbedömning. En extra miljard pund sterling i kostnader för flygbolagen kommer inte att gynna passagerarna utan kommer att straffa dem genom höjda biljettpriser och ett minskat urval.
Det ironiska är att ingen av dessa regler skulle tillämpas på tredje lands flygbolag som flyger till EU. Om kommissionen ville skänka bort våra företag till resten av världen, så har den gjort ett riktigt bra arbete. 
Savary (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Vi kommer naturligtvis att rösta för denna förordning. Vi anser att vi har utarbetat en mer eller mindre välavvägd text, i jämförelse med det ursprungliga förslag som vi ansåg innehålla ett visst antal risker.
Det är uppenbart att passagerarnas rättigheter är okränkbara. Flygbolagen behandlar dem alltför ofta för lättvindigt, vare sig det handlar om att ta hand om dem eller att ge dem information. Det är också tydligt att överbokningspraxisen i många fall har avslöjat sina begränsningar och visat att den används som ett kommersiellt verktyg. Vi har t.o.m. sett fall där flygplan inte har fått klartecken att lyfta p.g.a. att de inte har varit fulla, vilket är fullständigt oacceptabelt för någon som har undertecknat ett försäljnings- eller köpeavtal som en del i förfarandet för erhållande av biljett.
Jag anser att texten i det stora hela är välavvägd. Å ena sidan försöker man se till att överbokningspraxisen inte utgör en rent affärsmässig praxis, utan begränsas till att vara en flexibel praxis. Vi är medvetna om att systemet med överbokning aldrig kommer att avskaffas helt av flygbolagen, för det är så de hanterar dessa osäkerhetsfaktorer. Det finns en del av oss i denna kammare som ofta flyger, och många av oss tjänar på överbokningspraxisen när vi anländer sent eller när saker och ting inte går som planerat och vi får problem med att ta oss till flygplatsen. Jag anser därför att vi inte bör göra en så stor sak av detta.
Kompensationssystemet måste dessutom vara rättvist och skäligt, och det får inte vara för komplicerat om vi skall kunna undvika ändlösa tvister. Framför allt bör det inte uppmuntra flygbolagen att ta risker med säkerheten. Vi får inte gå för långt: vi får inte hamna i ett läge där flygbolagen vill få i väg flygplanen till varje pris, även om det inträffat en teknisk incident, eftersom det annars skulle kosta dem för mycket att kompensera passagerarna.
Jag hoppas att vi har skapat en sådan balans i detta betänkande. Jag hoppas det, men jag är inte helt säker. Vi kommer i vilket fall som helst att stödja det.
Simpson (PSE ).
   – Herr talman! Det kan vara värt besväret att bara för ett ögonblick fundera på varför det ansågs nödvändigt att införa lagstiftning för att göra kompensation till en laglig rätt för de flygpassagerare som ställs inför inställda och försenade flygningar som de själva inte alls rår för. Det ansågs nödvändigt eftersom vissa flygbolag hade fått den dåliga vanan att ställa in flygningar i allra sista minuten, överboka flygningar, vålla förseningar på grund av bristfälliga driftmetoder och sedan, för att göra ont värre, hota sina offer – sina passagerare – med fullständigt förakt och ringa eller ingen sympati. 
Några ledamöter kanske önskar älta det faktum att en frivillig god praxis existerade hos de mer pålitliga flygbolagen. De så kallade lågprisbolagens vägran att underteckna detta frivilliga avtal och de låga ersättningsnivåerna som de gav till offren innebar dock att mer formella åtgärder krävdes. Opinionen tvingades svänga tillbaka, till konsumentens fördel, till en mer rimlig och balanserad ståndpunkt.
Förslaget som ligger framför oss är ett första steg för att säkerställa att den resande allmänheten skyddas när transportoperatörerna inte lyckas uppfylla sina löften och skyldigheter. Jag ser fram emot att liknade system införs för andra transportsätt, särskilt färjor och så kallade snabbgående fartyg.
Det som vi har framför oss i dag är inte perfekt. Jag beklagar att ministerrådet insisterade på att charterbolagen skulle omfattas av förordningen. Jag beklagar också att extraordinära omständigheter togs bort när det gäller förseningar, men välkomnar undantaget för rotoroperatörer, den fastställda ersättningsnivån samt att lågprisbolag tas med.
Detta förslag är inte perfekt: det väcker många frågor när det gäller befintlig lagstiftning och belyser områden där den befintliga lagstiftningen är otillräcklig. Jag åberopar direktivet om paketresor som ett exempel. Men vi måste erkänna att åtminstone konsumenter och den resande allmänheten har getts de rättigheter som de förtjänar, uppbackade av kompensation när flygbolagen misslyckas att uppfylla sina löften.
Under de senaste månaderna har jag utsatts för alla möjliga domedagsscenarier från vissa flygbolag och till och med från vissa parlamentsledamöter. Men kom ihåg detta: om flygbolagen inte ställer in eller överbokar, om de sköter de tjänster som de annonserar ut i tid och håller sig till sina avtal med den resande allmänheten, så kommer detta förslag inte att kosta dem en euro. Det blir dyrt för flygbolagen när de inte åstadkommer resultat – och vad är det för fel med det?
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar denna förordning. Som andra redan har nämnt är det inte en perfekt lösning, men den är nödvändig just nu. Vi skulle inte behöva en förordning av detta slag om det inte var för det faktum att över 500 000 passagerare drabbas av inställda flygningar och nekad ombordstigning i Europa varje år. Det är viktigt att Europas allmänhet uppfattar att Europaparlamentet och kommissionen är till nytta för dem. Denna förordning visar det mervärde som Europeiska unionen kan ge vad gäller de europeiska medborgarnas rättigheter.
Det är förmodligen riktigt att säga att varje enskild parlamentsledamot har haft någon slags erfarenhet av de problem som möter vanliga passagerare, och det är bra att vi nu tar itu med denna fråga. 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman! Det är inte realistiskt att förvänta sig fulländning, men jag anser att detta är ett steg framåt när det rör skyddet för passagerares rättigheter och jag hoppas att parlamentet kan stödja detta initiativ i morgon. Jag vill tacka alla ledamöter som har arbetat med detta, särskilt föredraganden, Giorgio Lisi, och Charlotte Cederschiöld. 
Talmannen.
   –Tack så mycket, fru de Palacio.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon torsdag kl. 11.30.
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B5-0416/2003). 
Talmannen.
Vad gör kommissionen för att övertyga den turkiska regeringen att, innan den kan drömma om att bli medlem i unionen, den måste stoppa det enorma inflödet av afghanskt heroin som turkiska narkotikabrottslingar smugglar in i unionen med hjälp av den senaste tekniken, för att tjäna pengar och förstöra livet för unga, europeiska medborgare?
Verheugen,
   . – Herr talman, ärade ledamot! Europeiska kommissionen delar er oro för narkotika som transporteras genom Turkiet. Genom associeringsavtalet med Turkiet tillhandahålls institutioner som gör det möjligt för kommissionen att mycket noga övervaka om Turkiet är i färd med att anta och genomföra gemenskapsåtgärder som riktar sig mot organiserad brottslighet och narkotika, och på vilket sätt man gör detta. Just nu äger även förhandlingar rum om Turkiet skall få observatörsstatus i Europeiskt centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk. Jag tror att Turkiet kommer att få det nästa år.
Den 1 januari 2004 kommer man, inom ramen för ett partnerskapsarrangemang, att börja arbeta för ett inrättande av en nationell kontaktplats för det europeiska nätverket för information om narkotika och narkotikamissbruk och för främjande av utvecklingen och genomförandet av en nationell narkotikastrategi. Kommissionen anser också att man så snart som möjligt bör inrätta en liten Dublingrupp i Ankara. Jag är glad att kunna berätta för er att Turkiet har gjort och gör stora ansträngningar för att förhindra narkotikasmuggling. Turkiet deltar aktivt i internationella åtgärder för att stoppa transporterna av heroin från Afghanistan till Europeiska unionen. Ärade ledamot! På grund av sakens natur kan jag inte här säga något om vilka åtgärder det handlar om, för en del av dem omfattar verksamhet som sköts av olika underrättelsetjänster. Jag kan bara säga att de uppgifter som kommissionen har tillgång till visar att Turkiet samarbetar fullt ut och att undertonen i er fråga är oberättigad.
Under 2002 beslagtog de turkiska myndigheterna 2 124 kg heroin. Det var mindre än under tidigare år. Skälet till detta är att de internationella narkotikasmugglarna har ändrat sina handelsvägar som ett resultat av de strängare kontrollerna i Turkiet. Under 2003 införde den turkiska tullen de senaste systemen vid gränsövergångar som inbegriper tre länder, vilka möjliggör scanning av de fordon som passerar dessa gränser. Detta har resulterat i upptäckten av stora kvantiteter narkotika.
När det gäller internationellt samarbete har de turkiska myndigheterna haft månatliga möten med narkotikapoliser som har rest till Turkiet. Det är underförstått att kommissionen, i samband med sitt samarbete med Turkiet, verkar för ett fullständigt efterlevande av alla avtal och bestämmelser som har att göra med kampen mot narkotika.
Newton Dunn (ELDR ).
   – Det var ett mycket uttömmande svar som är till stor hjälp, kommissionsledamoten. Vad beträffar er kommentar om att ni inte nödvändigtvis kan relatera till de frågeställningar som min fråga handlar om, skulle jag vilja påpeka att jag direktciterade en polischef vid underrättelsetjänsten i London som kommenterade effekterna av turkiskt heroin i Förenade kungariket.
Därutöver skulle jag vilja fråga er om den ”mini-Dublingrupp” som skall inrättas i Ankara. Skulle ni, med egna ord, vilja definiera termen för mig? 
Verheugen,
   . – Ärade ledamot! Jag ställde samma fråga till mig själv i samband med svaret på er fråga. Det gläder mig därför att kunna ge er ett mycket precist svar.
Ni måste först och främst få veta vad en Dublingrupp är. Dublingruppen består av de industrialiserade länderna, dvs. EU:s alla medlemsstater, Förenta staterna, Kanada och Australien, som samordnar initiativ för att bekämpa narkotika och narkotikasmuggling. I samarbete med tredjeländer som inte tillhör Dublingruppen använder denna grupp ”mini-Dublingrupper” med regional täckning. En mini-Dublingrupp i Ankara skulle alltså innebära att medlemmarna i Dublingruppen och Turkiet samarbetar i dessa frågor i själva Turkiet.
Talmannen.
Under de senaste åren har kommissionen antagit en rad idrottsrelaterade beslut avseende strategi, konkurrens och ansvarsområden. I de flesta fall har man tagit hänsyn till elitidrottens specifika karaktär och man har funnit att resultaten är förenliga med gemenskapsrätten.
Med tanke på betydelsen av sådana beslut och doktrinen som de har gett upphov till, anser inte kommissionen att – innan dess mandatperiod avslutas – den bör utarbeta ett meddelande om hur bestämmelser om konkurrens och ansvarsområden är tillämpliga på idrottsområdet, så att dessa bestämmelser kan användas för vägledning i framtida fall och för att hjälpa idrottsorganisationerna när de utarbetar sina egna föreskrifter?
Verheugen,
   . – Ärade ledamot! Kommissionen planerar för närvarande inget meddelande om tillämpningen av konkurrensbestämmelserna inom idrotten. Kommissionen anser att den etablerade praxisen då man bedömer varje enskilt fall för sig, som nu har funnits i åtskilliga år, ger bra vägledning när det gäller när och i vilken utsträckning konkurrensbestämmelserna är tillämpliga. De internationella idrottsorgan som har huvudansvaret för regleringen av idrotten är i vilket fall som helst medvetna om dessa bestämmelser.
EG-fördragets konkurrensbestämmelser är endast tillämpliga på ekonomisk verksamhet i samband med idrott. De är naturligtvis inte tillämpliga på själva idrottsverksamheten. Det finns gränsfall och det kan också finnas gränsfall då det är svårt att skilja på ekonomisk och icke-ekonomisk verksamhet. Men man hanterar dessa problem bäst genom att ta itu med dem vart och ett för sig, eftersom man då kan ta hänsyn till den aktuella idrottens specifika karaktär.
Zabell (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär! Tack för ert svar. Jag vill fråga er om ni tror att det faktum att kommissionen under de senaste åren har tvingats anta en rad beslut med anknytning till idrott inom strategi- och konkurrensområdena på ett ännu tydligare sätt – om detta är möjligt – betonar behovet av att infoga en artikel om idrott i det framtida EU-fördraget?
Verheugen,
   . – Ärade ledamot! Detta är en intressant hänvisning till den rådande diskussionen om konstitutionen. Kommissionen kan mycket väl tänka sig att man tar särskild hänsyn till idrott i förslaget till konstitution. Om jag har förstått den diskussion som har förts i konventet och bland allmänheten rätt, handlar det emellertid inte så mycket om tillämpningen av konkurrensbestämmelser, utan snarare om huruvida EU-institutionerna också kan få ”mjuk” behörighet på idrottsområdet.
För att återigen ta upp frågan om konkurrenspolitik, så utesluter inte kommissionen en framtida definition som sedan kan behandlas i ett meddelande. För närvarande kan jag dock bara upprepa vår ståndpunkt att vi anser att det är bättre för alla berörda parter om tveksamma fall bedöms vart och ett för sig, mot bakgrund av de beslut som redan har fattats.
Talmannen.
   –Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga 27.
Talmannen.
Samtalade kommissionen med företrädare för etniska grupper och minoriteter under anslutningsförhandlingarna med ansökarländerna, och har den för avsikt att träffa dem igen under månaderna före anslutningen?
Verheugen,
   . – Ärade ledamot! Jag är mycket tacksam att ni ställer denna fråga, därför att den faktiskt berör en mycket, mycket viktig aspekt av hela anslutningsprocessen. Jag kan informera er om att frågan om de mänskliga rättigheterna och därmed om respekten och skyddet för minoriteter har varit viktiga delar under inledningen av anslutningsförhandlingarna sedan anslutningsförfarandet inleddes av Europeiska rådet i Köpenhamn för över tio år sedan.
Jag vill återigen säga uttryckligen att uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna är ett villkor för att förhandlingarna med ansökarländerna skall kunna inledas och slutföras, och vi definierar detta som att ansökarländerna skall vara fullt utvecklade demokratier, att rättsstatsprincipen skall vara fullt utvecklad, att de mänskliga rättigheterna skall respekteras fullt ut och att minoriteter skall skyddas i enlighet med EU:s normer för minoriteter.
Kommissionen har alltid noggrant följt utvecklingen som rör minoriteter i alla ansökarländer i samband med föranslutningsstrategierna och Europaavtalen. I de regelbundna rapporterna om utvecklingen i ansökarländerna har man behandlat frågan ingående varje år, och man har inte bara rapporterat om förbättringar och framsteg, utan också – som ni vet – alltid varit mycket öppen när det gäller brister. Allt detta har varit möjligt eftersom vi har stått och fortfarande står i ständig kontakt med de parter som deltar i processen, däribland företrädarna för etniska grupper och minoriteter. Förutom kommissionens regelbundna kontakter genom EU-delegationer som besöker ett land eller ett förvaltningscentrum, har kommissionen inrättat eller deltagit i många kommittéer och seminarier om olika frågor som rör minoriteter. Vi kommer att upprätthålla dessa kontakter under de kommande månaderna – även efter anslutningen. Jag garanterar er att kommissionen alltid har upprätthållit nära kontakter med minoriteter och deras företrädare eller med de relevanta icke-statliga organisationerna i Europa, och vi kommer naturligtvis att fortsätta med det.
Posselt (PPE-DE ).
   – Jag har bara en fråga om den grupp av länder som kommer att ansluta sig den 1 maj. Kommer ni fram till den 1 maj fortfarande att vara kontaktplats för alla minoritetsföreträdare i dessa anslutningsländer som fortfarande vill ta upp en fråga innan dess? Har ni fortfarande denna behörighet? Detta var den första frågan, den andra är: Vem kommer att vara kontaktperson i kommissionen efter anslutningen? 
Verheugen,
   . – Denna fråga ger mig en möjlighet att klargöra detta, eftersom det är tydligt att alla ännu inte har förstått hur det ligger till. Min behörighet för förbindelserna med anslutningsländerna är fullständig och odelad fram t.o.m. den 1 maj 2004. Detta innebär därför att allt som fortfarande måste diskuteras med dessa länder går genom mig, och om minoritetsföreträdarna vill samtala eller om det fortfarande finns något på detta område som behöver tas upp med regeringarna, är jag naturligtvis beredd att göra det. Jag samtalade händelsevis 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionär! Ni känner till att vårt parti, Greklands kommunistparti, vid ett flertal tillfällen har tagit upp problemet med den rysktalande minoritetens rättigheter i de baltiska staterna. Läget är oacceptabelt. En tredjedel av befolkningen i två av dessa tre stater har inte rätt att bli medborgare eller, naturligtvis, att delta i folkomröstningen om anslutningen av dessa länder till Europeiska unionen. De har inte heller möjlighet att bedriva universitetsstudier på ryska och en rad andra saker.
Vi har inte fått något tillfredsställande svar från er eller rent allmänt från Europeiska unionen, och jag kan verkligen inte förstå hur ni kan visa en sådan förståelse för t.ex. albanernas rättigheter i Kosovo och bomba Kosovo och bomba Serbien. Hur kan ni tala om rättigheterna för ett fåtal oppositionella från Kubas etablissemang och inte ha det minsta intresse av den politik – som jag inte tvekar att kalla hopfantiserad, nyfascistisk politik – som förs av regeringarna i de baltiska staterna. Jag menar att detta är ett exempel på verkligt hyckleri.
Verheugen,
   . – Kommissionen instämmer inte med er, ärade ledamot. I likhet med Europarådet och OSSE anser kommissionen att de baltiska staterna helt och hållet uppfyller normerna för de mänskliga rättigheterna och att behandlingen av minoriteterna i dessa länder också är helt förenlig med EU:s normer. 
Talmannen.
Socialarbetare och organisationer som kontrollerar Tjeckien har slagit larm om en omfattande sexhandel i gränsregionen mellan Tjeckien och Tyskland. Bland andra detaljer har det förekommit upprörande rapporter om att barn har sålts för sexuellt utnyttjande.
Med tanke på detta undrar jag om kommissionen diskuterar detta problem eller ställer särskilda krav på Tjeckien i samband med anslutningsförhandlingarna? Finns det några EU-projekt som syftar till att ge särskilt stöd åt offren för sexhandeln i Tjeckien? 
Verheugen,
   . – Ärade parlamentsledamot! Detta är ett synnerligen allvarligt och smärtsamt ämne, och som ni vet har kommissionen varit intensivt sysselsatt med det i åratal. Jag vill göra en inledande anmärkning. Min personliga strategi i samband med detta har alltid varit att man måste vara försiktig med dramatiska antydningar eller dramatiska anklagelser. Och jag märker till min fasa – jag måste säga att jag verkligen är upprörd – att några icke-statliga organisationers publikationer, som har gjorts med de bästa intentioner och som fäster uppmärksamheten på allvarliga problem, har resulterat i dramatiska och sensationella rapporter i media, särskilt i de länder som gränsar till Tjeckien, något som har fått ödesdigra konsekvenser. De har resulterat i en ström av sexturister, som nu beger sig till dessa gränsområden sedan de sett rapporter i TV om att barn erbjuds till prostitution där, och de frågar nu efter barn. Och jag är mycket bekymrad med tanke på att dessa sensationella reportage kan skapa en efterfrågan som i slutändan frambringar en tillgång, även om denna inte alls fanns från början. Vi måste därför vara ytterst försiktiga och finkänsliga när vi handskas med denna fråga. Jag är säker på att ni håller med mig.
Detta problem är inte en fråga som enbart ligger inom de tjeckiska myndigheternas kompetensområde och inte berör oss; det är ett problem som faller under det rättsliga och polisiära samarbetet och – det är min fasta övertygelse – som även hör till respekten för de mänskliga rättigheterna. Kommissionen har upprepade gånger uppmanat de tjeckiska myndigheterna att vidtaga nödvändiga åtgärder i ljuset av detta.
I 2002 års lägesrapport konstaterar kommissionen att den tjeckiska regeringen har vidtagit viktiga åtgärder för att bekämpa människohandeln. Bland dessa åtgärder märks särskilt en förbättring av ramarna på det rättsliga området med ett tillägg till strafflagen 2002. Denna lagändring vidgade definitionen av handel och utsträcktes till att även gälla barn. Ett snabbt antaget tillägg till lagen om rutinerna vid brottmål har också skapat garantier för att rättegångsförfarandet i fall som rör utnyttjande av barn förenklas och påskyndas. År 2000 antog den tjeckiska regeringen en nationell plan för att bekämpa sexhandel med barn och 2003 antogs en långtgående nationell plan för att bekämpa människohandel som syftar till sexuellt utnyttjande. Genomförandet av dessa planer är satt under ständig granskning.
Kommissionen har kommit fram till att situationen i Tjeckien, särskilt längs gränserna mellan Tjeckien och Tyskland och mellan Tjeckien och Österrike, fortsätter att ge anledning till oro. I ljuset av de färskaste rapporterna från icke-statliga organisationer uppmanar kommissionen de tjeckiska myndigheterna att vidta ytterligare åtgärder. De tjeckiska myndigheterna har ett ansvar att vidta alla nödvändiga åtgärder för att förhindra människohandel och barnprostitution.
Enligt min uppfattning är det viktigaste nu att genomföra en effektiv övervakning för att kunna överblicka den verkliga situationen. Detta skulle också göra det lättare att fånga in och åtala brottslingar. Detta kräver ett mycket nära samarbete mellan respektive polisstyrkor, både inom landet och över gränserna. Jag måste särskilt framhålla den gränsöverskridande aspekten, eftersom, som ni säkert vet, ärade parlamentsledamot, kunderna inte kommer från Tjeckien. Kunderna kommer från grannländer som länge har varit medlemmar i Europeiska unionen.
Kommissionen står i nära kontakt med både de tjeckiska, de tyska och de österrikiska myndigheterna för att få exakta uppgifter om läget på plats och kunna reagera på den senaste utvecklingen. Tyvärr tillåter inte de regler för finansiering som vi måste underkasta oss att direkt hjälp ges till offren för människohandel som syftar till sexuellt utnyttjande. Men kommissionen ställer ändå genom Phareprogrammet ansenliga summor till förfogande för att bekämpa organiserad brottslighet och människohandel. Tjeckien har mottagit 5,5 miljoner euro för detta ändamål under de senaste fyra åren. Ytterligare hjälp kommer att garanteras för detta ändamål när vi får tillgång till den finansiella hjälp som innebär lättnader under en övergångsperiod. Dessutom har tjeckiska icke-statliga organisationer sedan 2000 deltagit i fem projekt inom ramen för gemenskapens Daphneprogram med målet att förhindra våld mot barn, ungdomar och kvinnor, inbegripet våld i form av sexuellt utnyttjande. Icke-statliga organisationer från Tjeckien kommer också att kunna ansöka om liknande medel från Daphneprogrammet för åren 2004 – 2008. 
Hedkvist Petersen (PSE ).
    Herr talman! Tack, herr kommissionsledamot, för svaret! Precis som frivilligorganisationerna säger måste man hysa en stark oro för handeln med kvinnor och barn i gränsområdet mellan Tyskland och Tjeckien, men också i andra delar av Europa. Detta är ett stort och vanligt problem som också finns i gränsområdena till de andra länder som gränsar till det nuvarande och det utvidgade EU, men som inte är medlemmar i EU. Jag bor i norra Sverige och vi har problemet på Barentsområdet.
Till skillnad från kommissionsledamoten så tror jag inte att mediarapporterna gör att handeln ökar, utan jag anser att det handlar om fattigdom och om kvinnors underordning. Detta främjar handeln med kvinnor och barn. Vi måste arbeta väldigt brett. Jag anser också att legal prostitution främjar handeln med kvinnor och barn. Därför vill jag att sexköparna skall kriminaliseras. Jag tycker det är en bra väg.
Jag hör att kommissionen och kommissionsledamoten tar denna fråga på mycket stort allvar, och det tycker jag är viktigt. Jag vill också betona Daphneprogrammet. Anser kommissionsledamoten att polisen i EU-länderna och i kandidatländerna samarbetar på ett tillräckligt bra sätt för att komma till rätta med detta stora problem? Sker det framsteg när det gäller polissamarbetet? 
Verheugen,
   . – Två korta kommentarer, ärade parlamentsledamot. Jag tycker inte vi skall missförstå varandra. Jag sade inte att medierna överdriver situationen. Vad jag sade var att i det speciella fall som rör informationen om situationen i de tjeckiska gränsområdena har sensationell rapportering resulterat i att efterfrågan på barnprostitution har blivit mycket tydlig. Det var ämnat som en vädjan till medierna att iaktta en viss återhållsamhet i rapporteringen. Jag håller fullständigt med er om att det i grunden är ett problem som har att göra med den fattigdom som blottläggs vid övergången till EU och att detta problem på intet sätt är begränsat till Tjeckien utan att det finns områden i Europa där situationen är mycket värre. Jag var i Moldavien för några dagar sedan, och där är problemet i sin omfattning mycket mer upprörande och helt uppenbart en konsekvens av den stora fattigdom som befolkningen där lever i, så vår strategi att öka möjligheterna till ekonomiskt välstånd i de blivande medlemsländerna är helt säkert rätt. Ett annat sätt är bättre samarbete på de rättsliga och polisiära områdena.
Vad det speciella problemet i Tjeckien beträffar, kan jag utifrån mina kontakter med de tyska och österrikiska regeringarna och även utifrån direkta kontakter på plats med t.ex. polisstationer i Bayern berätta att vår bedömning är att samarbetet med den tjeckiska polisen och de tjeckiska domstolarna nu tillfredsställer behoven. Det har funnits tider när detta samarbete inte var tillräckligt utvecklat. 
Martin, David (PSE ).
   – Min fråga nr 54 som är uppsatt för behandling senare – jag misstänker dock att vi inte kommer att hinna med den – har en nära anknytning till detta. I Förenade kungariket har organisationen ”the National Society for the Prevention of Cruelty to Children” presenterat övertygande bevis för att pedofiler flyttar från en medlemsstat i Europeiska unionen till annan för att utnyttja skillnader i lagstiftningen. I Förenade kungariket finns exempelvis ett register över förbrytare som dömts för sexualbrott mot barn. Vi kan konstatera att personer som inte skulle kunna arbeta med barn i Förenade kungariket flyttar till andra medlemsstater i unionen för att dra fördel av det faktum att det där inte finns något sådant register.
Skulle kommissionen, mot bakgrund av vad kommissionsledamoten har anfört om behovet av mer omfattande rättsligt och polisiärt samarbete, kunna tänka sig att ta initiativet till att skapa ett europatäckande register över sexualförbrytare så att dessa personer kan övervakas? 
Verheugen,
   . – Jag vet inte, ärade parlamentsledamot. Jag vet inte, eftersom detta är en fråga som definitivt inte ligger inom mitt kompetensområde och jag inte vill föregripa svaret från min kollega, som har kompetensen i detta ärende och som är beredd att svara på denna fråga senare under denna frågestund. Ni måste förstå att jag inte har kompetens att besvara er fråga. 
Talmannen.
Är kommissionen medveten om det fortsatta bruket av sängburar i fyra anslutningsländer, nämligen Tjeckien, Ungern, Slovakien och Slovenien? I detta bruk ingår att äldre människor med demens och människor i alla åldrar med psykiska problem och beteendestörningar låses in i inhägnade sängar, ibland i veckor och månader i sträck. Det betraktas allmänt, både internationellt och i de berörda länderna, som en kränkning av de mänskliga rättigheterna och som en föråldrad metod för kontroll och tvång. Den används inte i något av EU:s medlemsländer eller i något annat anslutningsland.
Kommer kommissionen att välkomna åtgärder i de fyra länderna för att se över och minska användningen av sängburar och tillsammans med dem komma överens om en tidtabell för när alla sådana sängar skall tas ur bruk? 
Verheugen,
   . – Får jag även i denna fråga inleda med ett kort politiskt påpekande? Jag blir ibland lite förvånad över att kommissionen får frågor som ger ett intryck av att vi är ansvariga för alla möjliga förhållanden i de blivande medlemsstaterna, som om vi hade befogenheter på områden där gemenskapen definitivt inte har någon kompetens.
Vi har här att göra med en fråga där vi inte ens vet hur läget är i medlemsstaterna. Trots detta har vi kunnat göra någonting, eftersom Köpenhamnskriterierna även gäller för de blivande medlemsstaterna och hjälper oss att agera i sådana frågor. Men då måste vi alltid behandla dem som frågor om mänskliga rättigheter. Jag var tvungen att säga detta först.
Vad problemet med sängburar beträffar, som ni tar upp i er fråga, lade en internationell organisation som främjar och försvarar rättigheterna för människor med psykiska funktionshinder, fram en rapport för Europaparlamentet den 17 juni. Det vet ni naturligtvis. I denna rapport påpekas att sängburar fortfarande används för att spärra in människor med psykiska funktionshinder i fyra anslutningsländer, nämligen Tjeckien, Ungern, Slovakien och Slovenien. På grund av vad som framkom i denna rapport kontaktade kommissionen omedelbart de berörda länderna för att exakt undersöka det aktuella läget och uppmanade myndigheterna i de berörda länderna att informera kommissionen om de rådande förhållandena.
Kommissionen fick då de upplysningar den begärt och det verkar som om situationen redan har förbättrats jämfört med rapporten, helt enkelt som ett resultat av kommissionens förfrågan. De slovenska myndigheterna har informerat oss om att sängburar inte längre används i Slovenien. I Slovakien, Tjeckien och Ungern används de fortfarande i mycket få undantagsfall, där stränga riktlinjer måste följas. De berörda länderna har emellertid medgivit att ansträngningarna att införa modernare metoder i den psykiatriska vården för närvarande kan hämmas på grund av otillräckliga personella resurser.
Kommissionen har fått information om att den slovakiska regeringen har vidtagit erforderliga åtgärder och för närvarande arbetar med att gradvis avveckla användningen av sängburar. Den tjeckiska regeringen har försäkrat kommissionen att den undersöker frågan i detalj för att kunna förse oss med mer exakta upplysningar om den sporadiska användningen av sängburar. I Ungern har antalet sängburar redan minskat rejält. De mycket få inrättningar där sådana sängar används kontrolleras regelbundet och man söker vägar som gör det möjligt att avskaffa dessa hemska sängar.
Om jag får göra en kort bedömning tror jag att vi här står inför ett fenomen som ger oss en glimt av psykiatrins ibland fasansfulla förgångna och att vi verkligen måste vara upprörda över vad vi ser. Vi är säkert överens om att sådana metoder inte har någon plats i modern psykiatri. Kommissionen vill därför använda alla till buds stående medel för att även i fortsättningen bevaka denna fråga, och vi kommer inte att ge oss förrän den sista sängburen har försvunnit från vart och ett av dessa länder. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar helhjärtat kommissionsledamotens avslutande uttalande. Detta är helt och hållet riktigt. Sängburar och liknande hör inte hemma inom den moderna psykiatrin.
Jag blev förbryllad över hans inledande politiska uttalande. För det fall han inte skulle känna till det kan jag berätta för honom att sängburar inte används i någon av de nuvarande medlemsstaterna. Sängburar förekommer inte i något annat av anslutningsländerna än de fyra omnämnda. Sängburarna är ett arv från dubbelmonarkin Österrike–Ungern, så det enda land därutöver som kunde ha haft dem förr i tiden var Österrike, och detta är inte längre fallet.
Nyligen talade jag vid en konferens i senaten i Prag där denna fråga var föremål för diskussion. En av talarna var en ung man vid namn Michael – en 29-åring som hade hållits inspärrad i en sådan sängbur i en vecka utan någon möjlighet att ta sig ut. Föga förvånande blev hans hälsa lidande. Burarna på dessa sängar består av järngaller eller nät. Att detta är förenat med konsekvenser för säkerheten är fastställt eftersom människor har dött i dessa sängar. Som kommissionsledamoten har anfört handlar denna fråga om mänskliga rättigheter. Därför är det en fråga som är relevant inför anslutningen. Detta är också anledningen till att vi, när vi i vår rapport som kom för två år sedan utvärderade Slovenien, hade med en fråga om landets nya lagstiftning om den psykiatriska vården. Därför välkomnar jag starkt de påtryckningar kommissionsledamoten utövar på dessa länder. Ungern har redan agerat. Slovenien agerar nu. Tjeckien har ännu inte gjort det. Vad beträffar Slovakien får vi vänta och se. 
Verheugen,
    – Herr Dunn, jag medger gladeligen att kommissionen inte kan veta allt. Tyvärr finns det inget regelverk som tillåter oss att samla in rättvisande information från de nuvarande medlemsstaterna. Jag vill emellertid gärna följa upp era kommentarer. Vad mera är, jag tror att våra bedömningar stämmer överens. Om ni får information om enstaka eller upprepade fall av detta slag skall ni inte tveka att ta direkt kontakt med mig personligen. Det är inget problem för mig att lyfta telefonluren i sådana fall och kontakta vederbörande regeringschef för att förklara vad vi väntar oss av honom och hans land.
Beträffande Tjeckien hade jag tillfälle att tala med de ansvariga regeringsmedlemmarna för bara några dagar sedan under en vistelse i Prag. Jag väntar svar från Prag mycket snart, och detta kommer att föra ärendet framåt. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Jag instämmer med John Bowis. Detta är en fråga om mänskliga rättigheter, och Europeiska unionen har vissa möjligheter att angripa den. Det finns bestämmelser i Nicefördraget som innebär att de berörda länderna så fort de blivit fullvärdiga medlemmar i EU kan de bli föremål för sanktioner. Så bestraffades Österrike av Europeiska unionen trots att landet egentligen inte hade åsidosatt de mänskliga rättigheterna. Ett politiskt parti vars åsikter de flesta av oss inte delar hade valts in.
Anslutningsländerna måste således förvarnas om de möjliga sanktioner som kan drabba dem om de fortsätter att åsidosätta mänskliga rättigheter. Detta skulle påskynda processen med att avhjälpa denna otillfredsställande situation. 
Talmannen.
   –Ärade parlamentsledamöter! Jag vill påminna er om att detta är en frågestund och inte ett tillfälle till meningsyttringar eller klargöranden. Jag säger naturligtvis detta till alla, för att ni skall tänka på det. 
Verheugen,
   . – Som jag förstår saken innehåller Patricia McKennas politiska påstående en fråga om vad jag anser. Det är en fråga som jag gärna svarar på. Jag håller med er, fru McKenna, jag håller med er utom på en punkt: Europeiska unionen har aldrig genomfört sanktioner mot Österrike. Detta måste bli fullständigt klart. Det var medlemsstaterna som i egenskap av självständiga stater införde restriktioner i de bilaterala relationerna. Själva EU tillgrep aldrig några sanktioner mot Österrike. Liksom ni anser jag att vi inte kan tillåta någon dubbelmoral i fråga om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen. Det betyder att om vi behandlar ett ämne som en fråga om mänskliga rättigheter, kommer den att behandlas så överallt. Därför måste vi, om vi identifierar kränkningar av de mänskliga rättigheterna inom den psykiatriska vården, undersöka detta i alla medlemsstater, både nya och gamla. Det är klart att detta kan göras även efter anslutningen, eftersom hithörande avtalsbestämmelser – de bestämmelser som hänvisar till kravet att lyda och respektera de grundläggande värderingar som Europeiska unionen bygger på – fortfarande kommer att gälla. Det råder inget tvivel om att dessa värderingar inbegriper respekt för de mänskliga rättigheterna. 
Talmannen.
Det är bekant att kommissionen nära följer utvecklingen på Cypern med särskild uppmärksamhet riktad mot de ”val” som utlysts till den 14 december. Tidigare denna månad fastslog kommissionen att även om en lösning av Cypernfrågan nu inte är något formellt villkor för att man skall inleda förhandlingar om anslutning med Turkiet, så utgör problemet ändå ett allvarligt hinder.
Hur bedömer kommissionen utgången av ”valen” på norra Cypern? Vilka åtgärder planerar kommissionen att vidta härnäst för att erbjuda en lösning av Cypernfrågan under nuvarande omständigheter? Hur påverkar den senaste utvecklingen på Cypern frågan om Turkiets ansökan om anslutning? 
Verheugen,
   . – Fru Zorba, låt mig börja med att säga att ingen stat i världen förutom Turkiet erkänner Nordcyperns turkiska republik, och jag har inga planer på att ändra på detta. Det val som hölls i söndags måste därför ses som ett politiskt drag som kommer att få återverkningar som säkert kan vara viktiga för oss. Kommissionens omedelbara reaktion är att det tre dagar efter valet fortfarande finns möjligheter att åstadkomma en rättvis, bestående och livskraftig lösning av konflikten på Cypern till den 1 maj 2004. Kommissionen fortsätter att uppmana alla parter att utgå från Annanplanen och försöka nå en allsidig lösning på Cypernfrågan.
När det gäller frågan om hur detta påverkar Turkiets ansökan om medlemskap klargjorde kommissionen i det strategidokument som offentliggjordes i början av november att man faktiskt ser ett politiskt samband. Kommissionen framhöll också att ett misslyckande i ansträngningarna att finna en lösning kan utgöra ett allvarligt hinder i Turkiets strävan att komma med i EU.
Under det senaste veckoslutet reagerade Europeiska rådet positivt på kommissionens förslag att de två frågorna skall sammankopplas politiskt. Till skillnad från kommissionen valde emellertid inte rådet att utforma frågan som en varning utan snarare som en belöning, där man påpekar att en lösning på Cypernfrågan avsevärt skulle underlätta Turkiets ansträngningar att komma med i Europeiska unionen. Det bakomliggande budskapet förblir naturligtvis detsamma och visar den turkiska regeringen att inte bara kommissionen utan även alla 15 medlemsstater tillsammans med de 10 blivande medlemsstaterna ser en politisk koppling mellan de två frågorna utan att man önskar skapa något nytt villkor eller krav.
I fråga om de närmast följande åtgärderna är kommissionen villig att göra vad den kan för att bidra till att en snabb uppgörelse kan nås och att förbereda de åtgärder som behövs för att gemenskapens lagar skall antas på norra delen av ön.
Låt mig påminna er om följande. Om man hittar en lösning har kommissionen erbjudit sig att anordna en internationell givarkonferens för att finna internationella medel för att hjälpa till att utjämna den ekonomiska och sociala obalansen på norra delen av ön.
Jag vill också betona att vi i Europeiska unionen är villiga att anpassa villkoren till gemenskapens lagar och att unionen redan har öronmärkt 206 miljoner euro för bistånd till norra Cypern att använda när en uppgörelse har nåtts.
Låt mig avslutningsvis säga att jag innerligt hoppas att den turkiska regeringen i Ankara skall förstå att det ligger i deras eget intresse och är till deras fördel att stödja de initiativ som pågår för att återuppta diskussionerna om Cypern och att ta tillfället i akt medan chansen ännu finns. Denna möjlighet är begränsad, men den finns fortfarande. Hur man än ser på saken vore det bättre om Cyperns anslutning den 1 maj hade en politisk lösning av konflikten som grund. 
Zorba (PSE ).
   – Herr kommissionär! Jag håller fullständigt med er om att detta är politiska processer och jag skulle vilja ställa en fråga om Giuls senaste uttalande om att Turkiet och den turkcypriotiska sidan förbereder en kompromiss om ön som kommer att offentliggöras nästa vecka. Detta är nya uttalanden från i går eller i dag. Jag vill därför fråga om ni vet något mer om den kompromiss som han syftar på, och jag vill också ställa en fråga om Erdogans uttalande om att ingen kan blunda för folkets vilja och att väljarna har visat att de vill vända blad. Detta är vad han sade om resultatet. Innebär detta enligt er uppfattning ett erkännande av oppositionens seger på norra Cypern, och tror ni att detta visar på en förändring i Ankaras inställning?
Slutligen skulle jag vilja ta upp en annan fråga: det fanns en grupp observatörer från den juridiska fakulteten vid Oslo universitet på plats, vilka i dag har meddelat att vad de såg var att väljare skapades för att öka stödet för regeringspartierna i det senaste valet. Jag vill be er att kommentera denna fråga. 
Verheugen,
   . – Fru Zorba, Turkiets utrikesminister var i Bryssel för några dagar sedan. Jag hade ett långt samtal med honom. Han berättade inte för mig vad som kan ligga i den kompromiss som hans regering för närvarande försöker nå med turkcyprioterna. Efter att ha talat med honom hade jag emellertid det intrycket – och han fortsatte med att säga detta offentligt, vilket även premiärminister Erdogan gjorde – att tiden, efter valen på norra Cypern, kan vara mogen för att återuppta diskussionerna med utgångspunkt från Annanplanen. Jag hoppas att de fortsätter att tänka i dessa banor.
Jag betraktar premiärminister Erdogans uttalande, som ni också citerade, som en positiv signal. Jag kan stödja detta uttalande och säga att detta val tydligt och klart visar vad de äkta turkcyprioterna vill, det vill säga de som faktiskt bor på Cypern. Det visar att de både önskar en lösning på konflikten i linje med FN:s plan och ansluta sig till Europeiska unionen. Det skulle vara klokt och rätt att respektera en majoritet av befolkningens tydliga vilja.
För det tredje kan jag i fråga om valobservatörerna och vad de upptäckte berätta att jag redan före valet fick regelbundna rapporter från dem om vad de såg. Vid flera tillfällen före valet belyste jag offentligt manipulationen av röstlängder och jag bad även den turkiska regeringen att garantera att detta rättades till. Jag betvivlar inte att antalet väljare i detta val i själva verket ökades på konstgjord väg i syfte att manipulera resultatet. 
Talmannen.
   –Tack så mycket för er medverkan i eftermiddag, herr Verheugen.
Vi har en ordningsfråga. Jag ber er att försäkra er om att det är en ordningsfråga, herr Posselt, eftersom vi inte kan diskutera politiska frågor under frågestunden. 
Posselt (PPE-DE ).
   – I går hände något som inte hör hemma i protokollet, där det bara skulle vara malplacerat, utan snarare i det fullständiga förhandlingsreferatet. I går riktade jag en fråga till den italienske rådsordföranden och fick ett svar. Jag ställde då en följdfråga. Av det fullständiga förhandlingsreferatet framgår, som ni torde komma ihåg, att jag frågade om han sade ja eller nej, och hans svar var nej. Detta ”nej” finns inte med i det fullständiga förhandlingsreferatet, fastän jag själv spelade in det på band. Vad mera är, det fullständiga förhandlingsreferatet upprepar andra delen av hans skriftliga svar och förvränger på så sätt andemeningen i frågestunden. Eftersom jag är säker på att ni fortfarande minns hela denna historia med ja och nej ber jag om rättelse i referatet. 
Talmannen.
   –Ni har helt rätt, herr Posselt.
Jag minns frågan mycket väl, och svaret var ett definitivt ”nej”.
Jag skall vidta de åtgärder som krävs för att detta skall komma med, för protokollet måste återge vad som händer i kammaren och inga andra svar som skulle ha givits om detta inte hade gjorts. Jag håller med er och skall vidta de nödvändiga åtgärderna.
Talmannen.
Under den debatt och strid som pågår rörande frågan om huruvida det är rätt att inom EU:s ramprogram bevilja medel till embryonal stamcellsforskning undrar jag vilken slags budget kommissionen förutser för medel till embryonal stamcellsforskning?
Hur många embryon kan förstöras i denna process? I vilka medlemsstater finns dessa embryon?
Varför stöder kommissionen embryonal stamcellsforskning när det har bevisats att adulta stamceller är ett bra vetenskapligt alternativ? 
Liikanen,
   . – Besluten om det femte och det sjätte ramprogrammet för gemenskapens forskning och deras respektive specifika program innehåller inga bestämmelser om särskilda anslag till embryonal stamcellsforskning.
Beträffande det femte ramprogrammet finns det två forskningsprojekt som inbegriper aktiviteter med planer på att använda mänskliga embryonala stamceller. När det gäller det sjätte ramprogrammet har å ena sidan till dagens datum inget projekt tilldelats medel för denna typ av forskning, och å andra sidan finns det efter en första begäran om förslag bara ett projekt som eventuellt kan tilldelas medel, där forskning på en typ av mänskliga embryonala stamceller kan bli aktuell. Alla stamcellslinjer som kan komma i fråga är redan befintliga linjer som har skapats utan hjälp av medel från gemenskapen och utanför Europeiska unionen.
Kommissionen har inga andra upplysningar, särskilt inte beträffande det antal mänskliga embryon som kan tänkas användas i medlemsstaterna för framställning av stamceller. De medlemsstater som tillåter och reglerar användningen av mänskliga embryon för framställning av stamceller är för närvarande Belgien, Danmark, Spanien, Finland, Frankrike, Grekland, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket.
Beslut har fattats som tillåter att forskning på stamceller oberoende av ursprung finansieras med medel från det femte och det sjätte ramprogrammet och deras specifika program.
Europaparlamentet godkänner i sin resolution av den 19 november i år att gemenskapen tillskjuter medel både för forskning där embryonala stamceller används och för forskning där adulta stamceller används. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Så fort beslut fattas om denna budget skulle det vara värdefullt att göra en indelning på det sätt jag begärt. Det är mycket viktigt med tanke på att embryonal stamcellsforskning är förbjuden i en del medlemsstater, och eftersom några av dessa länder – exempelvis Tyskland – trots detta kommer att vara de huvudsakliga finansiärerna för sådan forskning. För insynens och öppenhetens skull borde det finnas en klar indelning där det tydligt framgår hur mycket som använts till vad samt vilka resultat som uppnåtts. 
Liikanen,
   .  Jag är helt övertygad om att Philippe Busquin skulle kunna besvara frågan mer i detalj, men jag kommer att allmänt redogöra för hur gemenskapens forskningsbudget fungerar. Vi fastställer inte den sortens frågor på förhand: upphandling sker, tematiska prioriteringar sätts upp, utlåtanden från självständiga sakkunniga inhämtas. På grundval av denna granskning väljs sedan projekten ut. En sådan indelning som ni nämner tillämpas normalt sett inte på gemenskapens forskningsprojekt, men jag kan vidarebefordra era synpunkter till kommissionsledamot Philippe Busquin. 
Talmannen.
   –Flera ledamöter har begärt ordet för kompletterande frågor, och alla sitter dessutom tillsammans.
De två första att begära ordet var John Purvis och Paul Rübig. Bernd Posselt hade också begärt ordet, men ni torde vara medveten om att bara två får tala.
Jag kommer att gå efter kronologisk ordning; det finns inget annat sätt. Om någon av er är villig att avstå från att ställa en fråga får de båda andra göra det. 
Purvis (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten om han kan bekräfta att det moratorium som gällt för embryonal stamcellsforskning är på väg att hävas och att kommissionen, med stöd av parlamentets resolution av den 19 november 2003 som kommissionsledamoten hänvisar till, kommer att vara beredd att beakta och eventuellt också ge ekonomiskt stöd till ansökningar som avser forskning där embryonala stamceller används? 
Liikanen,
   .  Detta är ett extremt känsligt ärende som min kollega Philippe Busquin har hanterat med stort omdöme och sakkunskap så jag kommer att vara mycket försiktig i mina svar. Enligt det förberedda svaret finns här två delar. Jag fortsätter nu på franska. 
Liikanen,
   . – I enlighet med detta moratorium tillåts forskning endast på mänskliga embryonala stamceller som har lagrats i banker eller isolerats i form av odlingar. Detta moratorium är likvärdigt med en politisk överenskommelse mellan rådet och kommissionen och har inte något rättsligt värde. Det upphör den 31 december 2003 och efter det är kommissionen, i avsaknad av en ny lagtext, rättsligt förpliktad att genomföra det sjätte ramprogrammet, vilket godkänner denna sorts forskning. Den kommer att göra det, i synnerhet sedan den har fått en mycket stark politisk signal från parlamentet, som är för denna typ av forskning. 
Posselt, (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär! Det är inte bara parlamentet som är splittrat i denna fråga, utan även rådet. Det finns till och med skillnader i de straffrättsliga bestämmelserna i olika medlemsstater. Låt mig därför fråga än en gång: Kan inte kommissionen, med tanke på att rådet inte kan komma överens i denna oerhört viktiga fråga och med tanke på att det finns en blockerande minoritet, besluta att låta frågan vila tills rådet har kommit fram till en överenskommelse? Det är min första fråga. Min andra fråga är om ni vet varför kommissionär Philippe Busquin aldrig deltar i debatter om den här frågan under frågestunden. Det är inte första gången det händer. 
Talmannen.
   –Denna andra fråga bör kanske hur som helst meddelas till Phillippe Busquin, herr Posselt. 
Liikanen,
   .  Philippe Busquin är väldigt starkt närvarande i Europaparlamentet och alla gemenskapsinstitutioner. Jag har personligen bevittnat ett stort antal diskussioner i denna specifika fråga där han själv varit väldigt starkt engagerad. Jag åtar mig att meddela den ärade ledamoten svar på denna fråga längre fram i veckan. Jag vill vara säker på att vi är precisa när vi talar om känsliga rättsliga frågor. 
Talmannen.
   –Tack så mycket för ert samarbete, herr Liikanen.
Talmannen.
Belgiens federala transportminister förespråkade i början av november 2003 ett förbud på gemenskapsnivå för nattflygningar. Han vill inte ha ett ensidigt belgiskt förbud för nattflygningar, då detta genom eventuella omlokaliseringar kan få svåra följder för sysselsättningen i Belgien. Vid ett gemenskapsförbud mot nattflygningar skulle dessa följder bli mindre allvarliga.
Är kommissionen beredd att utarbeta och inför rådet och parlamentet för diskussion lägga fram ett förslag till förordning eller direktiv som syftar till ett totalförbud för nattflygningar inom unionen och som därigenom skulle värna hundratusentals européers nattsömn? Om man inte är beredd till detta, vilka argument grundar man då sitt beslut på? 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen har, av flera skäl, inte för avsikt att lägga fram ett förslag om förbud mot nattflygningar inom unionen.
För det första är situationen inte densamma för alla europeiska flygplatser när det gäller bullerstörningar. En del måste ta itu med de negativa effekterna av buller – eftersom de ligger i bostadsområden och på grund av trafikens intensitet – medan andra flygplatser inte besväras av dessa omständigheter eller bara i mindre utsträckning.
Med tanke på att ett förbud mot nattflygningar skulle få återverkningar på ekonomin och sysselsättningen måste vi omsorgsfullt väga de olika elementen mot varandra och göra en individuell kostnads-nyttoanalys för varje flygplats innan ett sådant förbud införs.
För det andra kan ensidiga åtgärder isolera Europa från det internationella flygnätet. Om alla flygplatser i Europeiska unionen hålls stängda nattetid skulle det kunna utgöra ett allvarligt hinder för det internationella nätverkets möjligheter att fungera normalt. Olika internationella tidszoner och olika sorters last gör att det många gånger är oundvikligt att flygningar äger rum på natten, i synnerhet interkontinentala flygningar.
Kommissionen övervakar emellertid bullerproblemen och deras effekter på medborgare som bor i närheten av flygplatser. Därför har kommissionen, inom ramen för det internationella sammanhang som utgörs av Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO), metodiskt insisterat på att beslut bör fattas som gör det möjligt för oss att ta fram lösningar på unionens specifika problem när det gäller buller vid flygplatser.
Kommissionen lade fram ett förslag till direktiv på grundval av det beslut som antogs vid det 33:e mötet i ICAO:s generalförsamling 2001, vilket inrättar en ram för att införa restriktioner, inklusive för nattflygningar. Direktivet antogs i mars 2002. Detta direktiv gör det möjligt att införa förbud mot nattflygningar på de flygplatser i gemenskapen där det är berättigat i enlighet med objektiva kriterier, genom en preliminär analys och samrådsförfarande. 
Staes, (Verts/ALE ).
   – Fru kommissionär! Jag undrar var ni bor när ni är i Bryssel; troligen inte i den norra delen av staden. Jag antar att ni bor på ett ställe där nattflygningarna är få och glesa, för annars skulle ni ha svarat annorlunda. Inser ni att avsaknaden av ett förbud på gemenskapsnivå mot nattflygningar kommer att leda till konkurrens mellan flygplatser och till konkurrens med en nedåtgående verkan, där accepterande av buller kommer att bytas mot arbetstillfällen? Inser ni att ni på det viset bidrar till en ekonomi där mängden arbete och arbetstakten hela tiden ökar, till förfång för livskvaliteten? Världshälsoorganisationens normer är kristallklara: buller nattetid leder till större irritabilitet och till depressioner. Får jag be er ompröva ert inlägg och får jag bjuda in er att tillbringa en kväll eller en natt tillsammans med mig i den norra delen av Bryssel, så att ni själv kan uppleva vad dessa människor måste stå ut med dag och natt? 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr Staes, jag bor i ett område i Bryssel som är mycket trevligt – liksom hela staden – och förtjusande, nära en underbar park, och jag har ett järnvägsspår som går förbi mitt hem, och därför passerar en mängd tåg varje natt. Därför vill jag fråga er om vi skall förbjuda tågen att passera därför att de väsnas och väcker mig? I mitt fall måste jag säga att jag emellanåt hör ett tåg och det har hänt att de har väckt mig därför att jag inte alltid sover tillräckligt djupt. Jag måste även berätta för er, herr Staes, att det redan fanns järnvägsspår där när jag köpte huset.
För det andra är vi, som jag har sagt, medvetna om problemet med buller, och internationella bestämmelser om att ta fram analyser och studier har överenskommits med Internationella civila luftfartsorganisationen för att överväga vilka lösningar som är möjliga för att minska bullerstörningar i bebodda områden i närheten av flygplatser och för att lösa dem. Det är sant att en av möjligheterna är att ställa in nattflygningar. Den möjligheten finns och flera flygplatser i Europa använder sig av den möjligheten.
För det tredje, vad ni begär, herr Staes, är att vi förutom att ställa in flygningar även skall stänga flygplatser för att kunna leva i lugn och ro. Men det finns flygplatser där man inte har dessa problem, därför att det inte bor någon i närheten, därför att de är mer isolerade och därför att de har andra flygrutter. Ni begär till exempel att de skall stänga i norra Finland för att inte ställa till med problem för arbetstagare i Bryssel.
Herr Staes, jag kommer inte att föreslå detta. Bland annat därför att det skulle vara en komparativ fördel om jag gjorde det. Och konkurrens i Europa bygger på en serie värden, och detta är ett av dem. Och detta är inte illojal konkurrens. Det handlar helt enkelt om olika situationer. Och om Bryssel har problem, så måste Bryssel anpassa sig till dessa situationer och, eventuellt, ställa in nattflygningar, men ni kan inte begära att de skall ställa in nattflygningarna i Aten därför att det finns problem i Bryssel. Kanske UPS flyger till Aten. Och vad kan jag göra åt saken om det är så?
Jag skulle kunna ge åtskilliga exempel på komparativa fördelar av annat slag. Och det är så konkurrensen fungerar. Jag beklagar, herr Staes, men det kommer inte att vara jag som lägger fram det förslaget. 
Talmannen.
   –Jag måste informera er om att flera ledamöter har begärt ordet.
De två första som begärde ordet var otvivelaktigt Alexandros Alavanos och Paul Rübig. Dessutom förordar arbetsordningen att ledamöter från en annan politisk grupp och nationalitet än frågeställaren får ordet. 
Alavanos, (GUE/NGL ).
   – Fru kommissionär! Uppenbarligen väntade ni er min fråga och nämnde Atens flygplats. Jag har lyssnat till er principiella åsikt om nattflygningar och jag instämmer, och till er åsikt om järnvägslinjer, som verkligen inte kan flyttas.
Men vad händer när flygplan flyger över bostadsområden för att spara några minuters flygtid eller några liter bränsle och stör bostadsområden med hundratusentals invånare, i stället för att flyga in från havet, vilket är precis vad som händer på Atens internationella flygplats?
Såvitt jag vet bör Europeiska kommissionen redan ha tagit emot ett klagomål i denna fråga om Atens internationella flygplats, och jag vill fråga er vad som händer i det här fallet. 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr Alavanos! Ni har helt rätt.
Detta är dock en annan sak. Det är en fråga om att söka rutter som ger mindre påverkan och, om nödvändigt, att införa förpliktelser för flygbolagen för att reducera effekterna. Om det är nödvändigt måste det gå så långt som till att förbjuda flygningar. Jag säger inte att flygningar inte kan förbjudas och jag vet inte heller om det kommer att vara nödvändigt att förbjuda nattflygningar i Aten.
Befolkning, möjliga lösningar, bullernivåer och andra frågor avgör om nattflygningar måste förbjudas eller inte, men inte det faktum att de måste förbjudas i Bryssel. Med andra ord kan vi inte förbjuda dem i Aten därför att de måste förbjudas i Bryssel. Det är det som kommissionen inte är beredd att stödja.
Men vad ni sade är dock fullständigt riktigt. Rutter och flygleder är oerhört viktiga, liksom hur man startar, och som ni så riktigt sade stämmer det ibland att mycket mera buller skapas när man försöker spara bränsle än vad som är nödvändigt under normala förhållanden. Detta faller under flygplatsernas ansvar. 
Rübig, (PPE-DE ).
   – Fru kommissionär! Låt mig börja med att säga att jag sover väldigt bra i Bryssel – jag är inte säker på varför det förhåller sig på det viset. Jag vill dock tala som medlem av delegationen för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Schweiz, och vi har ett problem med begränsningar för nattflygningar och Zürich flygplats. Vad anser ni om det sätt på vilket flygningar mellan södra Tyskland och Zürich har utvecklats och hur kommer den rättsliga situationen att utvecklas under de kommande åren? Faktum är att det finns talrika klagomål, i vilka man å ena sidan menar att flygplan inte skall flyga in över Zürich, samtidigt som tyskarna inte heller vill ha dem. Resultatet är att det just nu råder förbud mot inflygningsrutter över södra Tyskland, vilket i sin tur har lett ett ökat antal inflygningar över staden Zürich. Jag vill därför gärna höra hur Europeiska unionen, och i synnerhet kommissionen, förväntar sig att detta problem kommer att utvecklas i framtiden. 
De Palacio, Loyola,
   . – Vi besvarade denna begäran om att införa vissa begränsningar som gjorts av den tyska regeringen i förra veckan. Det rör sig om begränsningar för nattflygningar till Zürich och de står helt enkelt i överensstämmelse med de befintliga avtalen mellan Schweiz och Europeiska unionen på området för transporter och flygtransporter och med ICAO:s och andras bestämmelser, de är korrekta och förenliga. Det var vad vi svarade för några dagar sedan. 
Talmannen.
Genomförandet av kolplanen 1998 har inneburit att gruv- och stålbolaget Ponferrada S.A. (MSP) erhållit flera miljoner euro i stöd avsett att skapa arbetstillfällen och alternativa industrier. Under de fem gångna åren har emellertid antalet arbetstillfällen minskat oroväckande (mer än 1 500 arbetstillfällen har försvunnit), och det har inte skapats några alternativ som kan kompensera denna minskning. Det stöd som MSP erhållit borde göra det möjligt för företaget att stå emot konkurrensen på marknaden omkring 2005 och bredda näringslivet i regionen. Men detta stöd har i stället fördelats till företag som inte tillför den lokala ekonomin någonting alls. Praktiskt taget samtliga företag som ägnade sig åt underjordisk gruvdrift har upphört, och den största delen av produktionen sker i dagbrotten Fonfría och Feixolín. Dessa båda dagbrott, de som är nedlagda och de som man har för avsikt att exploatera kommer att innebära att området kring Valle de Laciana (klassificerat som biosfärreservat och som särskilt skyddsområde för fåglar och område av gemenskapsintresse) blir förstört. Om det är fråga om att behålla en strategisk reserv för försörjningen av kol vid en nödsituation, anser då inte kommissionen att det vore rimligt att inte exploatera de fyndigheter som är lättåtkomliga och där exploateringen kan ske snabbt, alltså dagbrotten, och upprätthålla den underjordiska gruvdrift som är nödvändig för att täcka det nuvarande behovet och som dessutom genererar arbetstillfällen? 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman! Kommissionen har fått brett stöd för förslagen i grönboken ”Mot en europeisk strategi för trygg energiförsörjning” när det gäller att bevara åtkomst till gemenskapens reserver av mjukt kol och att i detta syfte bevara en grundläggande produktionsnivå. I enlighet med denna avsikt har kommissionen föreslagit och rådet godkänt – med förhandsyttrande från Europaparlamentet – rådets förordning (EG) nr 1407/2002 av den 23 juli 2002 om statsstöd till kolindustrin.
De mål som ingår i denna förordning skiljer sig från de som den ärade ledamoten nämnde i förhållande till företaget . Kolföretag som erhåller statligt stöd har alltid varit förpliktade att sträva efter lönsamhet. Vidare är en viktig nyhet i rådets nya förordning att det inhemska kolets bidrag till energisäkerheten måste göras inom ramen för hållbar utveckling. Kommissionen anser därför att både dagbrott och underjordsgruvor kan respektera principerna om hållbar utveckling i den mån som de överensstämmer med gemenskapslagstiftningen. 
Turmes, (Verts/ALE ).
   – Fru de Palacio! Under flera månader har jag ibland haft svårt att följa er argumentering och det är fortfarande fallet när det gäller ert svar i kolfrågan. Ni säger att vi skall fortsätta med dagbrott i Europa därför att det finns problem med tillgången. Det finns ingen brist på den globala kolmarknaden. Det har inte förekommit några prisfluktuationer på årtionden och det har aldrig varit några påfrestningar för Europa, som inte har några svårigheter att få tag i kol. Detta visar att ni inte har några objektiva kriterier. Kriteriet ”importens procentsats” kan inte betraktas som ett hot mot vår försörjningstrygghet. Datorvirus utgör ett mycket större hot.
För att återgå till just detta spanska fall, har vi ett intryck av att Victorino Alonso, som är chef för olika företag i den berörda regionen, missbrukar de pengar han får av Europeiska unionen, därför att han använder pengarna för att förbättra sina företags konkurrenskraft, under det att pengarna borde användas för att bevara arbetstillfällen i regionen. 
Talmannen.
   –Herr Turmes, jag uppmanar er att ställa följdfrågor. Jag har redan sagt detta i dag. Arbetsordningen erbjuder andra möjligheter till uttalanden och debatter. 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror att Claude Turmes talar om något annat, i annat fall förstår jag inte. Stödet för kol är inte ett EU-stöd, för Europeiska unionen ger inte någonting till , utan det är stöd från den spanska regeringen, inte från Europeiska unionen.
Kommissionen och Europeiska unionen finansierar inte stöd till kolsektorn på gemenskapsnivå. Claude Turmes måste tala om statligt stöd som detta företag har erhållit inom ramen för den omstruktureringsplan för kol som Spanien har lagt fram. Jag vill även säga till Claude Turmes att kommissionen inte har några dokument om det ni talar om. 
Talmannen.
Vilka är planerna för genomförandet av sträckan för höghastighetståg mellan Galicien och Portugal, från Ferrol till Lissabon? Vilket år beräknas arbetena vara slutförda? 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! De linjer som nämns i den muntliga frågan ingår i det prioriterade projekt nr 8, den multimodala länken mellan Portugal/Spanien och övriga Europa, vilket inkluderas i kommissionens beslut från 1996 om gemenskapens riktlinjer för utbyggnad av det transeuropeiska transportnätet.
I tillväxtinitiativet har man även tagit hänsyn till att den gränsöverskridande linjen Vigo–Oporto uppfyllde kraven för att tas med på den så kallade förteckningen över snabbstartsprojekt. Som de ärade ledamöterna är medvetna om krävs det att dessa projekt, förutom att de skall vara en del av de transeuropeiska näten, också skall ha en gränsöverskridande komponent, och arbetet på dem måste påbörjas omgående, det vill säga under de kommande tre åren (2004–2006).
Under perioden 2000–2006 finansierar Sammanhållningsfonden Miño-linjen, till norr om Oporto. Besluten att bevilja ett sammanlagt stöd för linjerna Nine–Braga–Lousada–Nine på 87 miljoner euro kommer att fattas under de närmaste dagarna. Sedan 1987 har undersökningar om järnvägslinjen mellan Ferrol på Galiciens Atlantkust och den portugisiska gränsen erhållit gemenskapsstöd, som under 2003 uppgick till sammanlagt nästan 6 miljoner euro. Under perioden 2004–2006 avser man att anslå ytterligare 5 miljoner euro till undersökningar om denna järnvägslinje som svar på en ny begäran från de spanska myndigheterna. När det gäller den spanska järnvägslinjen mellan Ferrol och den portugisiska gränsen, har flera tekniska undersökningar genomförts och fler håller fortfarande på att framställas.
Arbetet har redan påbörjats upp till norr om Vigo. Enligt uppgifter från de nationella – portugisiska och spanska – myndigheterna förväntas linjen Vigo–La Coruña tas i drift under 2007 och länken Vigo–Oporto under 2009. Linjen La Coruña–Ferrol, som fullbordar den del av linjen som byggs på spansk mark, beräknas var klar och i drift från 2010. 
Talmannen.
I sin talan om Greklands tillämpning av förordning (EEG) 3577/92(1) i synnerhet av artikel 3.2, anger kommissionen att värdstatens rätt att reglera bemanningen på kustfartyg är begränsad till däcks- och maskinpersonal. I svaret på min fråga nr P-3616/97(2) gav emellertid kommissionen uttryck för en rakt motsatt uppfattning: ”Artikel 3 i förordning (EEG) 3577/92, som handlar om bemanningen, omfattar alla besättningsaspekter. /…/ När exempelvis antalet arbetsplatser inom passagerar- och färjetrafiken samt kryssningsverksamhet bedöms, har både hyttpersonal och serveringspersonal räknats med som del av besättningen.”
Varför och genom vilket förfarande har kommissionen ändrat inställning så att hytt- och serveringspersonal nu undantas från den besättning som omfattas av artikel 3.2 i förordningen? Ignorerar kommissionen de säkerhetsproblem som kommer att skapas på grund av att det finns blandade besättningar på passagerar- och fordonsfartyg, i synnerhet efter alla de tragiska olyckor som inträffat inom Europeiska unionen? Är kommissionen villig att ta på sig detta an svar ? Har kommissionen för avsikt att, i synnerhet i fråga om kryssningslinjefartyg, stödja principen om värdstat (”host state”)? 
De Palacio, Loyola,
   . – Kommissionen inser att den ärade ledamoten hänvisar till en fråga som skall behandlas av domstolen och som bland annat gäller de villkor för besättningen som anges i den grekiska lagstiftningen för fartyg i kustfart.
I sin begäran avseende denna fråga gjorde kommissionen inte någon skillnad mellan de bestämmelser som gäller för däckspersonal och de som gäller för maskinpersonal. Bemanningsbestämmelserna är tillämpliga för fartygets besättning som helhet.
Det som kommissionen klandrar den grekiska staten för när det gäller denna fråga är att värdstatens bestämmelser tillämpas för kryssningsfartyg för vilka förordning (EEG) nr 3577/92 föreskriver att flaggstatens bestämmelser skall tillämpas.
Det är endast meningen att värdstatens bemanningsbestämmelser för kustfart mellan öar skall tillämpas för regelbundna transporttjänster. Dessutom skall de tillämpliga nationella bestämmelserna i detta fall inte strida mot principen om frihet att tillhandahålla tjänster. Således får eventuella krav med avseende på bemanningen som införs genom nationell lagstiftning inte införa inskränkningar, om inte dessa är motiverade av brådskande skäl av allmänt intresse, och inskränkningarna måste motsvara en fastställd målsättning. I detta sammanhang vill kommissionen framhålla att SOLAS- och STCW-konventionerna – som har ratificerats av unionens samtliga medlemsstater – innehåller bestämmelser för fartygsbesättningar som just syftar till att upprätthålla sjösäkerhet.
Med avseende på bestämmelserna på området säkerhet och utbildning anser kommissionen, som den påpekade i sitt meddelande om tolkningen av förordning (EEG) nr 3577/92, att varje villkor som går längre än bestämmelserna i dessa konventioner skulle utgöra en oproportionerlig inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag anser att kommissionen är inkonsekvent i sina ställningstaganden och jag skall ställa en fråga så att kommissionsledamoten kan skingra mina tvivel. Bortsett från frågan om kryssningsfartyg skulle jag vilja fråga kommissionsledamoten om hon anser att värdstaten, när det gäller andra passagerarfartyg, kan reglera bemanningen av fartyg i kustfart inte bara när det gäller däcks- och maskinpersonal utan även när det gäller hyttpersonal och serveringspersonal. Med andra ord, har värdstaten samma rättigheter när det gäller hyttpersonal och serveringspersonal som när det gäller däcks- och maskinpersonal? 
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman! Denna fråga behandlas av domstolen och situationen är den att den särskilda övergångsperiod med tillämpningen av det gällande direktivet som beviljats Grekland också tar slut den 1 januari. Således kommer det inte att vara möjligt att diskriminera på något sätt.
Vidare, herr Alavanos, talar vi om besättningen som helhet. Domstolen kommer hur som helst att upplysa oss om alla faktorer och skingra våra tvivel, om vi har några. 
Talmannen.
   –Tack så mycket för ert samarbete med parlamentet i kväll, fru de Palacio.
Eftersom tiden för frågor till kommissionen är slut kommer frågorna 37 till 72 att besvaras skriftligt.(3)
Frågestunden med frågor till kommissionen är avslutad.

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0457/2003) av Norbert Glante för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om främjande av kraftvärme på grundval av efterfrågan på nyttiggjord värme på den inre marknaden för energi och om ändring av direktiv 92/42/EEG (10345/2/2003 – C5-0444/2003 – 2002/0185(COD)). 
Glante (PSE ),
   . – Fru kommissionär, jag önskar er god kväll. Jag var på plats i god tid innan starten. Kvällens debatt, som vi håller i en trevlig krets av initierade, handlar om en teknik – kraftvärme – som är ett erkänt miljöverktyg. Kraftvärme kan användas på många olika sätt, från fjärrvärme, huvudsakligen i Nordeuropa, till produktionsanläggningar såsom keramik- och pappersindustrier i andra länder.
Kraftvärme innebär samtidig framställning av elenergi och värmeenergi i vad som vanligtvis är en energisparande process. Detta direktiv fokuserar huvudsakligen på högeffektiv kraftvärme, det vill säga på processer som erbjuder energibesparingar på åtminstone 10 procent. Detta är en av de viktigaste anledningarna till att kraftvärme används för att öka energieffektiviteten och att det bidrar till förbättrad försörjningstrygghet. Förra månadens strömavbrott visade att något måste göras för att förbättra försörjningstryggheten.
Jag vill börja med att kommentera det sätt på vilket rådet behandlar parlamentet. Detta direktiv har diskuterats sedan september 2002 – i nästan 18 månader. Den första behandlingen i parlamentet var mycket kontroversiell. Den andra behandlingen var mycket mer inriktad på samförstånd. Tyvärr accepterade rådets gemensamma ståndpunkt mycket få av de ändringsförslag som kammaren föreslagit. Under den andra behandlingen visade rådet återigen bristande flexibilitet och öppenhet inför våra krav. Som jag ser det intog rådet redan från början hållningen att ”det duger med ett nej” och vi fick upprepade gånger höra att det inte fanns utrymme för att gå längre än den gemensamma ståndpunkten. Jag anser att det fanns tillfällen då förhandlingarna fördes på ett sätt som ligger närmare ett samrådsförfarande än medbeslutande. Till sist antogs kompromisslösningarna. Inte därför att jag som föredragande var fullständigt nöjd med resultatet, utan snarare därför att rådet utövade påtryckningar på parlamentet – och därför att det inte längre fanns tillräckligt med tid för ett förlikningsförfarande om rådet skulle hålla tidsplanen. Fler påtryckningar utövades genom de uttalanden som gjordes av ett antal delegationer i rådet, vilka ifrågasatte behovet av ett direktiv som främjade kraftvärme och klargjorde att direktivet skulle blockeras om parlamentet begärde något utöver detta stöd.
Låt mig nu tala om för er vad jag anser vara lovvärt i detta direktiv. Syftet med detta direktiv är att främja kraftvärmeteknik, vilket kan bidra till att förbättra energieffektivitet och försörjningstrygghet. Kraftvärme finns nu med på Europeiska unionens energipolitiska agenda. Direktivet innebär att unionen nu har en politik för kraftvärme. Europa har en harmoniserad definition av kraftvärme, vilket innebär att det nu finns en gemensam förståelse av vad kraftvärme är. Klassificering som högeffektiv kraftvärme avgörs i en tvåstegsprocess enligt definitionerna i bilagorna II och III till direktivet.
För det första skall kraftvärmeproducerad el beräknas med Protermo-metoden, enligt beskrivningen i bilaga II. Kommissionen skall utforma en harmoniserad beräkningsmetod för kraftvärmeproducerad el och nödvändiga riktlinjer för dess användning på grundval av denna metod och med hänsyn till resultaten av en pågående konferens med CEN/Cenelec.
För det andra måste processen, för att kvalificera sig som högeffektiv kraftvärme, ge energibesparingar på åtminstone 10 procent, enligt föreskrifterna i bilaga III. Kommissionen skall fastställa harmoniserade referensvärden för beräkning av energibesparingarna. Detta var ett viktigt steg framåt och ett viktigt krav för parlamentet. Den ordning i vilken bilagorna II och III skall tillämpas har inte harmoniserats. De alternativa beräkningsmetoderna kommer därför att förbli giltiga och de kommer, om nödvändigt, att harmoniseras i kommissionens nya förslag till direktiv. Ett standardförfarande för utfärdande av ursprungsintyg har redan utarbetats, vilket är viktigt för gränsöverskridande handel och således för den inre marknaden.
Medlemsstaterna har uppmanats att sammanställa statistik om den nationella produktionen av el och värme med hjälp av kraftvärme. Medlemsstaterna skall även bedöma potentialen för att använda kraftvärme och underrätta kommissionen om sina slutsatser. Det åligger kommissionen att utvärdera dessa rapporter och om nödvändigt lägga fram en handlingsplan för utbyggnaden av kraftvärme i EU. Nationella avtal och ekonomiskt stöd bör fokusera på primärenergibesparingar. Rättsliga och andra hinder skall avskaffas. Direktivet fastställer en definition av mikrokraftvärme och ger det en särskild ställning. Enligt detta direktiv avses med mikrokraftvärme anläggningar med en högsta kapacitet på 50 kWe. För mikrokraftvärmepannor kan beräkningen baseras på certifierade värden, vilket skulle minska den administrativa bördan. Medlemsstaterna kan underlätta tillgången till nätet för små anläggningar och mikrokraftvärmepannor. Det är uppenbart att vi hade velat se mer i den här frågan.
Så vad är det som inte finns med i direktivet, som vi hade velat ha med? Inga mål har satts upp för EU eller enskilda medlemsstater, inget särskilt stöd och otillräckligt stöd för mikrokraftvärmepannor, vilket tyvärr innebär att det saknas stöd för att öka marknadspenetrationen under de närmaste åren. Det saknas praktiska åtgärder som syftar till att öka kraftvärmens andel av den totala elproduktionen i Europa, och tillgången till nätet för kraftvärmeproducerad el är inte reglerad på ett tillfredsställande sätt när det gäller stödåtgärder. Befintliga beräkningsmetoder har inte harmoniserats, utan alternativa metoder förblir faktiskt giltiga till 2010. Kraftvärme som framställts med kärnenergi har inte undantagits från direktivets tillämpningsområde. Europaparlamentet hade otvivelaktigt önskat ett mera ambitiöst direktiv. Men detta direktiv fastställer åtminstone en gemensam förståelse av kraftvärme och lägger en grund för främjandet av kraftvärme i Europa. Kursen har lagts fast för harmoniserade beräkningsmetoder för kraftvärmeproducerad el och primärenergibesparingar. Eftersom medlemsstaterna måste utvärdera den nationella produktionsförmågan och potentialen och därefter rapportera till kommissionen, kommer de att vara tvungna att ta tekniken i beaktande. Kommissionen måste lägga fram en handlingsplan för utbyggnaden av kraftvärme om inte användningen av kraftvärme ökar.
Detta för upp kraftvärme på den politiska agendan på EU-nivå, vilket är en stor framgång för Europeiska unionen. Låt mig avsluta med att uppmana medlemsstaterna att rapportera om den nationella potentialen för utbyggnad av kraftvärme så snart som möjligt, att använda denna potential och att avskaffa alla hinder för att öka kraftvärmens andel. Jag säger även till kommissionen att vi behöver ett nytt direktiv om europeiska stödprogram och fullständig harmonisering av energimarknaden så snart som möjligt.
Låt mig avslutningsvis tacka mina medföredragande, skuggföredragandena, alla kolleger som har bidragit och även kommissionen. Jag anser att vi har arbetat bra tillsammans. I våra diskussioner framhöll jag gång på gång min uppfattning att en kompromiss är en lösning som är lite smärtsam för alla sidor. Jag hoppas att alla har lidit lika mycket och jag hoppas att vi kommer att få ett rimligt direktiv när vi antar kompromissändringsförslagen i morgon.
De Palacio, Loyola,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill för det första säga att det är en stor tillfredsställelse för mig att tänka på att vi är i färd med att anta direktivet om främjande av kraftvärme. I detta sammanhang vill jag i synnerhet tacka föredraganden, Norbert Glante, och även skuggföredragandena och andra ansvariga Europaparlamentariker. De har arbetat intensivt på detta direktiv som är så viktigt för Europas energipolitik och samtidigt så tekniskt komplicerat i många avseenden.
Direktivet om främjande av kraftvärme är ett steg framåt för att lösa de problem som energisektorn i Europa står inför, som till exempel behovet att spara energi och minska utsläppen av växthusgaser. Högeffektiv kraftvärme innebär större effektivitet, eftersom det förutsätter energibesparingar och följaktligen minskade utsläpp. Vi överväger även kraftvärme med förnybara energikällor, i en tid då detta hjälper oss att öka försörjningstryggheten och minska den sårbarhet som är förknippad med överföring av el, ibland över långa avstånd; kraftvärme innebär vanligtvis större närhet mellan produktionen av el och efterfrågan på den och för därför produktionen närmare konsumtionen. Det ger även större flexibilitet i energiförsörjningen, eftersom kraftvärme, det hävdar jag bestämt, kan produceras med alla slags bränslen, inklusive förnybara energikällor
Det europeiska näringslivet kräver sedan länge en reglering av det här slaget, det följer vårt arbete mycket ingående och jag tror att alla anser att det vi kan uppnå i dag och i morgon, vid omröstningen, är en bra överenskommelse. Norbert Glante sade tidigare att ”det är lite smärtsamt för alla sidor”, kanske är det en del av förklaringen till att det är en så bra överenskommelse.
Det finns en ytterst viktig punkt, som Norbert Glante har påpekat, och det är att det finns olika uppfattningar om vad kraftvärme är och att dessa skillnader är fördolda därför att de används i olika länder. Tack vare denna diskussion sammanför vi dessa olika uppfattningar, vilket för oss fram till något som förefaller vara grundläggande: att kraftvärme är samtidig produktion av el och värme och innebär en förbättring av den verkliga globala energibalansen.
En av de grundläggande frågorna i debatten mellan rådet och parlamentet har gällt fastställandet av mål för främjande av kraftvärme. Jag anser att det är ett mycket viktigt steg framåt att se till att medlemsstaterna är beredda att beräkna och rapportera sin potential, och att det är rätt steg att ta. Dessa rapporter kommer att offentliggöras och granskas av alla berörda parter, och jag tvivlar inte på att praktiskt användbara potentialer kommer att följas av nödvändiga åtgärder för att förverkliga och använda potentialen för kraftvärme med större energieffektivitet.
Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentets ändringsförslag innebär en tydlig förbättring, inte bara av det ursprungliga direktivet, som vi lade fram för parlamentet och rådet, utan även av den gemensamma ståndpunkten och, i synnerhet när det gäller mikrokraftvärme, en ny och lovande teknik, som föredraganden talade om. Det gläder mig att parlamentet har framhärdat i denna fråga och utarbetat ändringar som kan infogas direkt i vårt direktiv.
Parlamentet har även bidrag till andra förbättringar av den gemensamma ståndpunkten, som till exempel godkännandet av den kommitté som svarat för de komplicerade tekniska detaljerna och för att anta tröskelvärden för teknisk utveckling. Jag vill tacka dem än en gång för det arbete som de har uträttat, vilket än en gång har visat med vilket allvar och skicklighet detta parlament agerar, till och med när vi behandlar och diskuterar oerhört tekniska frågor, som i detta fall. Jag gratulerar er till den fantastiskt höga kvaliteten på ert arbete.
Jag vill än en gång tacka föredraganden, Norbert Glante, alla skuggföredragandena och övriga deltagare i dessa debatter för deras bidrag. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Låt mig börja med att tacka er för era uppskattande ord om parlamentets ansträngningar. Vi vet att det inte bara är ingenjörer som sitter i parlamentet, utan även duktiga, valda politiker som försöker göra det bästa möjliga av varje förslag. Jag vill särskilt tacka Norbert Glante och även Alejo Vidal-Quadras Roca, som har engagerat sig mycket i denna diskussion. Jag anser att vi har lärt oss en hel del om tekniken i fråga under de gångna månaderna och till slut kommit fram till att detta, när allt kommer omkring, fortfarande är ett politiskt beslut. Jag vill även uttrycka mitt tack för kompromisslösningen, som har fått ett betydande stöd från våra kolleger. Med tanke på komplexiteten i de frågor som de var tvungna att sätta sig in i anser jag att våra kollegers arbete är en ännu större prestation.
Resultatet av omröstningen i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi tyder på att detta direktiv kommer att godkännas i morgon. Jag anser att det är bra att vi har undvikit ett förlikningsförfarande. Det är möjligt att vi hade kunnat få med ytterligare några saker på det sättet, men jag anser att de viktigaste punkterna i vår allmänna inriktning redan är med. Vi ville ta det säkra före det osäkra och se till att vi får ett direktiv, eftersom direktivet kommer att vara mycket viktigt för att redan från första början skapa lika villkor för alla aktörer på marknaden, i synnerhet nästa år när den inre marknaden kommer att ligga utanför budgeten. Det är även anledningen till att de relevanta definitionerna var så viktiga. Vårt syfte är att förbättra säkerheten i vår energiförsörjning. Självklart kan vi ha användning för mikrokraftvärme till att börja med. Vi vill se mängder av marknadsaktörer, som kommer att förbättra energiförsörjningens säkerhet men även att öka energieffektiviteten och framför allt – och jag tror att detta var den verkligt avgörande faktorn – att förbättra elnätets säkerhet. Strömavbrotten har lärt oss alla att det ofta är stor skillnad mellan den el som handlas och den som faktiskt levereras och att vi således behöver många punkter i nätet för att kunna erbjuda nätstabilitet. Privatkunder kan få tillbaka en del av sina energikostnader i form av el. Mikrokraftvärme ger hushållen möjlighet att få effektivare och billigare energi samtidigt som de som privatkunder får större energisäkerhet från energisektorn. Detta är till fördel både för den offentliga sektorn och för privatkonsumenterna, och vi är här för att arbeta för våra medborgares bästa. Jag är övertygad om att lägre energikostnader kommer att leda till sundare banksaldon för alla medborgare.
Det är viktigt att vi får en standarddefinition av kraftvärme. Jag anser att den viktigaste punkten faktiskt är vår förklaring att vi kommer att acceptera olika beräkningsmetoder, särskilt förslaget från CEN, vilket vi emotser med stort intresse. Vi har Protermo som utgångspunkt, men kommissionen bör även noggrant granska vårt förslag för beräkning av nettoproduktionen av el. Det anger en standard som i framtiden kommer att vara mycket viktig för alla. Ett annat särskilt viktigt element är att producenternas egen förbrukning av kraftvärmeproducerad el jämställs med den el som tillförs elnätet, vilket således även gäller mekaniska och övriga anläggningar som inte levererar el till elnätet. Energi är mycket viktigt i detta stödsystem.
Jag anser vi har uppnått det bästa möjliga resultatet. Ingen får allt, men jag anser att denna optimala lösning även kommer att göra det möjligt för oss att visa hur viktig Europeiska unionen är, även i valet nästa år. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar föredraganden Norbert Glante, som har utfört denna beaktansvärda uppgift. Ökad användning av kraftvärme är ett av de bästa sätten att förbättra energiekonomins effektivitet och minska utsläppen av de växthusgaser som denna produktion ger upphov till. Låt oss bekämpa utsläppen med vetenskap, effektivitet och besinning.
Vi i Finland har en hel del att säga om kraftvärme. Vi är pionjärer området. Kraftvärme svarar nu för en tredjedel av den el som produceras i Finland. Jag stöder direktivet, eftersom det kommer att driva på en ökad användning av denna typ av elproduktion i hela Europa. Unionen måste verkligen föregå med gott exempel på det här området.
Förhoppningsvis kommer även våra nya grannar att så snart som möjligt anta initiativ av det här slaget, så att produktionen på så vis även kan ökas i unionens angränsande regioner. I vår nationella strategi har vi nästan kommit till slutet på denna väg och fjärrvärmeanläggningar och industriella anläggningar använder i stort sett redan kraftvärme. Vår energiekonomi är mycket diversifierad, mångsidig och effektiv.
Elpriset bör sänkas och på den punkten håller jag med föregående talare. Vi inser att det är viktigt att frågan om vilka medel som används för att uppnå gemensamma mål även framdeles faller under medlemsstaternas behörighet. I detta avseende är vi i otakt med varandra i unionen.
Jag skulle vilja nämna en detalj. Jag är för rådets stöd för det ändringsförslag i betänkandet som säger att det skulle vara kommissionens uppgift att bedöma effekterna av en harmoniserad beräkningsmetod och att föreslå ytterligare åtgärder för att främja harmoniseringen. Jag stöder detta tillvägagångssätt, eftersom målet på lång sikt måste vara att harmonisera definitioner som används i nationella mål. 
Pohjamo (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär! På mitt partis vägnar vill jag också tacka Norbert Glante, som har utarbetat ett mycket förtjänstfullt betänkande. Han har arbetat hårt för att verka för denna idé, lyssnat till de olika parterna och lyckats nå ett bra slutresultat. Jag stöder kraftvärme med entusiasm, eftersom det är ett miljö- och energipolitiskt instrument för ökad energieffektivitet och tryggad energiförsörjning. Som Reino Paasilinna sade nyss, har vi i Finland bara gott att säga om kraftvärme.
Att utarbeta ett direktiv som skall genomföras i hela unionen är en besvärlig process, eftersom direktivet är tekniskt krävande och det finns stora skillnader i omständigheter och metoder mellan medlemsstaterna. Vår grupp stöder de kompromisser som utarbetats av föredraganden och hoppas att direktivet nu skyndsamt kommer att föras vidare. Jag anser att det är viktigt att denna fråga förs framåt, om än ett steg i taget.
EU är starkt beroende av importerad energi. Detta skapar osäkerhet och stigande importandelar ökar risken för avbrott i leveranserna. Det är nödvändigt att öka kraftvärmens andel. Detta direktiv kan skapa en ram för ökad användning av kraftvärme. Medlemsstaterna måste gemensamt godkänna de definierade kriterier varmed bindande mål kan uppnås. Erfarenheten visar att det går trögt att nå framsteg om målen inte är bindande för medlemsstaterna.
Potentialen för kraftvärme kan optimeras om de olika aktörerna är medvetna om de möjligheter som finns att utnyttja tekniken och få tag i kompatibla system. Följaktligen är det särskilt viktigt att det finns samarbete mellan olika aktörer och att de kan utbyta information om bra metoder. 
Vidal-Quadras Roca (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär. Vi har lagt till ännu en våning i uppbyggnaden av unionens energipolitik, vilket kommissionen – och i synnerhet vice ordförande Loyola de Palacio – har arbetat för ända sedan början av denna mandatperiod.
De välkända hörnstenarna i denna energipolitik är försörjningstrygghet, sänkta energikostnader och bevarad miljö. Kraftvärme är ett mycket värdefullt instrument för att förverkliga dessa mål, och detta direktiv var därför både lägligt och nödvändigt.
Under diskussionen om och utarbetandet av detta viktiga initiativ till lagstiftning har vi tydligt kunnat se att det ibland finns en tydlig konflikt mellan två intressen, två sektorer. I detta fall gällde det intressena hos de som producerar värme och de som använder värme i en industriprocess som måste bringas i samklang. Dessa två motstridiga intressen representerades på ett märkligt sätt av två fysiska parametrar: anläggningens energieffektivitet och besparingarna av primärenergi. Det vi har gjort genom vårt arbete har varit att försöka att fullt ut skapa en balanserad strategi som lägger grunden för främjandet av kraftvärme genom att hantera alla de olika intressen som är involverade i denna betydelsefulla verksamhet på ett objektivt sätt.
Herr talman, jag anser att vi har lyckats med detta tack vare det utomordentliga arbete som uträttats av föredraganden, Norbert Glante, och de ledamöter som har bidragit till att förverkliga detta mål. Till sist har vi visat att det inte är sant att samförstånd alltid fördärvar saken, utan att det finns tillfällen då samförstånd faktiskt gör det möjligt att nå ett resultat som vi alla kan lovorda i dag.
Herr talman, låt mig därför avsluta med att uttrycka min tillfredsställelse med denna prestation. Vi har otvivelaktigt fört denna energipolitik som vi alla har del i ett steg framåt, och låt oss hoppas att detta direktiv snart kommer att resultera i en harmoniserad metod och en enhetlig modell för främjande av kraftvärme som gör det möjligt för oss att nå de mål som vi alla strävar efter. 
Glante (PSE ).
   – Herr talman! För fullständighetens skull vill jag nämna att rådet har skickat en skrivelse till sekretariatet och till mig, så formaliteterna har respekterats. Rådet har erkänt vår kompromiss. I går hade jag tillfälle att tala om betänkandet av Chichester. Vid den tidpunkten hade vi ännu inte fått någon skrivelse. Så en del framsteg har vi gjort. Jag vill nu förvissa mig om att alla berörda förstår vad CHP verkligen betyder. Det betyder . Jag anser att vi alla förtjänar en klapp på axeln och önskar er en god jul.
Matikainen-Kallström (PPE-DE ).
   – Herr talman! Denna fråga har diskuterats i många olika forum och jag tackar föredraganden för hans betydande insats i samband med denna fråga, som väsentligen har att göra med den inre marknadens sätt att fungera och kraftvärme och som förhoppningsvis nu kommer att slutföras.
Med de senaste kompromissförslagen har direktivet verkligen gjort framsteg i rätt riktning. Det är bra att det inte anger några nationella mål. Det är en positiv och uppmuntrande strategi. Kraftvärme bör främjas eftersom det är ett effektivt och naturligt sätt att producera el och värme. Det är också viktigt att ekonomiskt stöd för kraftvärme inte begränsas till kraftverk som framställer mindre än 50 megawatt. Vi bör motsätta oss det föreslagna ekonomiska stödet för småskalig kraftvärme, till exempel genom att erbjuda fri anslutning till elnätet och garanterade priser. Detta skulle snedvrida konkurrensen på den öppna elmarknad som vi just nu försöker skapa inom EU. Småskalig kraftvärme bör stödjas på andra, frivilliga sätt, som inte snedvrider konkurrensen, och där kraftvärme är en kostnadseffektiv teknik.
Biomassa bör bli ett vanligare bränslealternativ för kraftvärme. Det skulle kunna vara ett sätt att främja förverkligandet av mål som har med användning av förnybara energikällor och minskade utsläpp att göra. Förhandlingar om handel med utsläppsrätter kan leda till att särskilt ekonomiskt stöd för kraftvärme visar sig vara överflödigt. Handel med utsläppsrätter förväntas i vilket fall som helst resultera i ökade energipriser, vilket leder till påfrestningar för användarna på marknaden.
Det är viktigt att främja kraftvärme, eftersom det är en bra lösning både ekonomiskt och för miljön. De överenskomna kompromissförslagen är ett steg framåt i denna fråga. 
De Palacio, Loyola,
   . – Mina damer och herrar! Jag tackar er alla för era inlägg. Jag skulle vilja framhålla att vi, som Alejo Vidal-Quadras med rätta har påpekat, genom denna definition har lyckats kombinera de två slagen av kraftvärme och dessutom lyckats inkludera dem i begreppet kraftvärme. Vanligtvis är dessa två slag dessutom uppdelade enligt Europas geografi; det ena strävar efter energieffektivitet i en industriprocess och det andra strävar efter det på värmeproduktionens område, vilket i huvudsak förknippas med uppgiften att leverera värme till bostadsområden.
Till slut har vi utarbetat denna globala definition, vi har en positiv energibalans, vilket innebär att dessa resultat, genom kraftvärme, uppnås med mindre energiförbrukning än vad som hade krävts om de hade producerats var för sig. Det är det vi strävar efter: större energieffektivitet totalt sett.
Vid detta tillfälle ger samförstånd – som den ärade ledamoten sade för en stund sedan – positiva resultat. Jag anser att samförstånd snarare handlar om att förena och att övervinna än om att vattna ur eller försvaga, ända till dess att vi, som i detta fall, kan bygga upp och stärka stödet för denna serie av åtgärder som tillsammans har utgjort en europeisk energipolitik under denna tid.
Paketet för kärnkraftssäkerhet återstår möjligen som en olöst fråga och jag hoppas att parlamentet snart skall inkomma med sitt yttrande. Då kommer vi att ha det paket som rådet lade fram häromdagen, det nya energipaketet, vilket kommer att vara det tredje paketet efter gas- och elpaketen för att garantera större säkerhet i denna försörjning på en avreglerad marknad och för att hantera utvidgningen.
Detta är den sista plenarsessionen för i år och det sista nyåret för denna parlamentsperiod. Det kommer en ny parlamentsperiod och jag hoppas att ni alla kommer att sitta här – om ni vill det – men jag anser att det är viktigt att analysera vad vi har åstadkommit.
Vi har gått från förklaringar om energieffektivitet, kraftvärme, användning av förnybara energikällor – som ofta har varit strålande och fyllda av god vilja, men ändå inte mer än förklaringar – till att vidta åtgärder med konkreta mål för att främja energieffektivitet, kraftvärme och användning av förnybara energikällor på olika områden och i olika tillämpningar.
Vi har även arbetat på andra områden, som till exempel försörjningstrygghet och en effektivt fungerande marknad, frågor som ger upphov till problem när det gäller denna livsnödvändiga energi, för att inte tala om frågor som säkerhet på kärnkraftsområdet, som jag nämnde för en stund sedan.
Jag vill ta detta tillfälle i akt och tacka alla ärade ledamöter för deras arbete och samarbete under hela denna tid, i synnerhet på detta direktiv. Det är komplicerat men jag är övertygad om att det kommer att leda till mycket positiva resultat, och jag önskar er god jul och lycka till under 2004.
Talmannen.
   Tack, fru kommissionär, och God Jul på er.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 11.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0431/2003) av Jürgen Zimmerling för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om förlängning av giltighetstiden för och ändring av rådets förordning (EG) nr 1659/98 om decentraliserat samarbete (KOM(2003) 413 – C5-0319/2003 – 2003/0156(COD)). 
Nielson,
   .  Herr talman! Jag skulle inledningsvis vilja tacka föredraganden, Jürgen Zimmerling, för hans arbete med denna förordning och särskilt för de ansträngningar han har gjort för att slutföra lagstiftningsförfarandet vid den första behandlingen.
Vårt förslag syftar främst till att förlänga giltigheten av den rättsliga grunden för budgetposten decentraliserat samarbete med ytterligare tre år. Detta skulle garantera kontinuitet inom nämnda budgetpost till utgången av 2006 då den nya budgetplanen skall fastställas. Det skulle också ge tid för en mer grundlig diskussion med samtliga berörda parter om hur budgetposten fungerar och hur dess medel fördelas. Slutsatserna från denna diskussion bör kunna tjäna som grund för en översyn av de strategiska riktlinjerna för decentraliserat samarbete på längre sikt.
I den senaste utvärderingen av hur denna budgetpost har genomförts som parlamentet fick del av i juli betonades det stora mervärde konceptet decentraliserat samarbete för med sig i sin egenskap av kompletterande verktyg till de åtgärder som vidtas inom ramen för nationella vägledande program till förmån för det lokala civila samhället.
De ändringar utskottet för utveckling och samarbete föreslår syftar främst till att tydliggöra vilka krav som bör ställas på aktörer inom det decentraliserade samarbetet för att säkerställa bättre överensstämmelse med gällande kommittéförfarande samt för att förbättra rapporteringen om genomförandet av åtgärder som finansieras inom denna budgetpost.
Kommissionen kan med glädje godta alla dessa ändringsförslag. De avspeglar de fruktbara diskussioner som förts mellan föredraganden, rådsarbetsgruppen och avdelningar inom kommissionen väl. Det enda undantaget skulle vara ändringsförslag 5 om att öka anslagen från 18 miljoner euro till 36 miljoner euro. Jag har förståelse för parlamentets inställning till behovet av att sätta mer fokus – och detta gäller i synnerhet det civila samhället i syd – på att stärka den roll lokala aktörer spelar i utvecklingssamarbetet.
Vi gör omfattande ansträngningar i denna riktning. Däremot är det, som jag förklarat i den skrivelse jag översände till parlamentet för två veckor sedan, inte nödvändigt att söka ytterligare särskilda anslag för decentraliserat samarbete inom ramen för denna budgetrubrik eftersom det av vårt förslag klart framgår att de föreslagna anslagen främst skall användas i situationer där partnerskapen är problematiska. För övriga fall kan de geografiska instrumenten användas.
Jag vill härmed framhärda att kommissionen – med rådets fulla stöd – inte kan godta den föreslagna ökningen av budgeten. 
Zimmerling (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I dag behandlar vi en förordning som upphör att gälla vid årsskiftet. Syftet med detta betänkande är att ombesörja en förlängning. Vi vill fortsätta med de befintliga och värdefulla bestämmelserna under 2004–2006, och för att den rättsliga grunden skall möjliggöra en problemfri övergång vill vi komma fram till ett positivt resultat vid första behandlingen, tillsammans med rådet och kommissionen. Det tycks som att vi hittills har varit framgångsrika, genom att alla de ändringsförslag som läggs fram i dag på det hela taget i hög grad förtjänar vårt stöd. Vi har strävat efter att lägga tyngdpunkten på initiativ och intressenter i det decentraliserade samarbetet i utvecklingsländerna själva snarare än på dem inom Europeiska unionen.
Formuleringen i ändringsförslag 10 är nu resultatet av en kompromiss som föreslagits av Sauquillo Pérez del Arco och mig själv, och där sägs nu bland annat att även oberoende stiftelser omfattas. Vi har använt den formulering som används i skäl 11 om kyrkors och religiösa sammanslutningars eller samfunds ställning i bilagan till Amsterdamfördraget för att garantera att ministrarna skulle kunna acceptera det utan svårigheter.
Kommissionären har redan sagt att det är ändringsförslag 5 som är det verkliga hindret. Allt annat har vi också kommit överens om i utskottet för utveckling och samarbete. Ändringsförslag 5 föreskriver en ökning från 18 miljoner euro till 36 miljoner euro. Även om jag gärna skulle se en sådan ökning så måste jag säga att jag med tanke på den nuvarande situationen inte anser att detta betänkande och den nya förordningen är rätt tillfälle att begära den. Det skulle utan tvivel innebära att det inte går att komma överens om en lösning vid första behandlingen, vilket rådet har uttryckt mycket tydligt. Därför skulle jag föredra att hålla fast vid 18 miljoner euro, enligt förslaget, och sedan sträva efter ett högre belopp i de nya förhandlingarna för 2007 och framåt. 
Sauquillo Pérez del Arco (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill för det första gratulera föredraganden Jürgen Zimmerling till hans arbete, som har gjort det möjligt för oss att nå samförstånd om en bra förordning om decentraliserat samarbete, vilket är nödvändigt för att modernisera gemenskapens utvecklingspolitik. Och detta samförstånd har inte bara uppnåtts i parlamentet, utan på interinstitutionell nivå, vilket innebär att vi så snart som möjligt och för de kommande tre åren kommer att ha en förnyad rättslig grund för att driva denna politik.
Decentraliserat samarbete, det vill säga samarbete med deltagande av icke-statliga aktörer och regionala eller lokala myndigheter – både i EU-länderna och i mottagarländerna – är ett nödvändigt villkor för en utveckling mot ökad delaktighet som svarar mot behoven och initiativen i den befolkning som i sista hand är samarbetets mottagare. Det är en extra faktor i demokratiseringen av samhällen som genomgår utveckling, eftersom samhällsstrukturen stärks genom decentraliserat samarbete och det är även ett beprövat element för ett effektivt bistånd och en faktor för att förverkliga de berörda ländernas och befolkningarnas engagemang i utvecklingsprocesserna.
Utvecklingssamarbete upphörde för en tid sedan att vara uteslutande bilateralt eller multilateralt och statligt eller icke-statligt. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp stöder därför med entusiasm ett ständigt allt bättre decentraliserat samarbete. Låt oss därför acceptera att varken de människor i Europa som anser att denna strategi kan användas för att stimulera rörelser utanför statsmakten eller mottagarländernas myndigheter som är rädda att tappa kontrollen över det bistånd de anser vara deras har rätt – från ett perspektiv inriktat på en hållbar lokal utveckling mot ökad delaktighet.
Decentraliserat samarbete ser mera till aktörerna än till de ekonomiska resurserna eller samarbetets sektorsinnehåll.
När det gäller ekonomiska resurser – som nämndes av föredraganden – har vi av hänsyn till den interinstitutionella överenskommelsen gett upp vårt ursprungliga önskemål om större tilldelning av anslag, men vi har ett åtagande från kommissionen om att vidmakthålla ett tillfredsställande genomförande av programmet, och vi anser dock att budgetposten för decentraliserat samarbete måste fortsätta att öka och inte vara en mindre viktig budgetpost varifrån man kan ta medel för att täcka andra brister.
Just nu har vi 9 miljoner euro för det första året och 6 miljoner euro för de två följande åren i budgetpost B7-6002, utan att det påverkar det faktum att resurser från budgetposter för de geografiska instrumenten kan användas för decentraliserat samarbete. Vi anser inte att detta är tillfredsställande – vi skulle vilja ha mer – men för att nå samförstånd kan vi ansluta oss till denna överenskommelse.
Eftersom vi talar om en sektorsöverskridande budgetpost finns det inte några begränsningar avseende sektorer, och vi i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har försökt att öppna den för största möjliga antal stödmottagare så att den sociala ordningen främjas på ett effektivt sätt. Det sägs uttryckligt att lokala offentliga myndigheter också betraktas som kommunala myndigheter och vi är nöjda med förlängningen av förordningen och de ändringar som har införts, med hänsyn till betänkandena av Gemelli, Carrilho och Howitt, och vi hoppas att kommissionen framdeles kommer att iaktta de tidsperioder för bedömning och rapportering av resultat som fastställts av parlamentet så att vi kan analysera detta instruments effektivitet när det gäller utveckling. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! För De gröna är decentraliserat samarbete en viktig del av samarbets- och utvecklingspolitiken. Det är i själva verket ett av de få inslagen i den politiken som garanterar att medlen verkligen används av folken i syd. Zimmerlingbetänkandet är ett steg i rätt riktning, eftersom det skapar ett verkligt instrument som garanterar att medborgarna i utvecklingsländerna deltar. Howittbetänkandet hade redan öppnat för några intressanta handlingsalternativ och detta nya betänkande förbättrar samarbetet med icke-statliga organisationer ännu mer.
Vi välkomnar utvecklingen av förteckningen över potentiella samarbetspartner. Det är särskilt viktigt för oss att man tar hänsyn till ursprungsbefolkningarnas sammanslutningar. De är i många fall minoriteter och möter motstånd från de offentliga myndigheterna, som i de flesta fall representerar auktoritära makthavare.
Vad de faktiskt involverade beträffar så ger emellertid frågan om kyrkorna upphov till problem. Även om det kan förefalla självklart för alla att välgörenhetsorganisationer, även de som har religiös karaktär, kan vara mottagare av medel för decentraliserat samarbete, tycks det mig å andra sidan obegripligt att Europeiska unionen, under denna utgiftskategori, skulle finansiera själva kyrkorna, eftersom deras syfte per definition är att söka omvända människor. Skall vi finansiera katolska eller protestantiska kyrkor i muslimska länder, eller bygget av moskéer i kristna länder? Vi diskuterade detta med föredraganden, som tycktes förstå problemet. Det faktum att denna ståndpunkt bibehölls före omröstningen i utskottet kan ha sett ut som ett förbiseende. Nu när utskottet för utveckling och samarbete med stor majoritet har avvisat denna skrivning och den har förts in på nytt genom ingripande av rådets ordförandeskap, som har använt en version av Amsterdamfördraget – minus dess filosofiska element – blir jag emellertid något förbryllad över det egentliga syftet med denna text. I avsaknad av ett förtydligande på denna punkt kan vi inte rösta för detta betänkande. Jag vill därför kraftfullt uppmana mina kolleger att gå tillbaka till det ändringsförslag som antogs i utskottet, varigenom förteckningen inskränktes till välgörenhetsorganisationer.
Det är viktigt att så många företrädare för det civila samhället som möjligt kan göra sin mening hörd och få tillgång till finansiering som är oberoende av deras statliga myndigheter för att stärka oberoendet för sociala rörelser som arbetar för hållbar utveckling, för mänskliga rättigheter och för sociala rättigheter, för demokratisering eller för kulturell mångfald. Det är anledningen till att vi begär att den totala finansieringen skall ökas från 18 miljoner euro till 36 miljoner euro. Detta förefaller oss vara av avgörande betydelse för att alla berörda skall kunna delta i debatten. Det räcker med andra ord inte att skapa en bra politik. Det är till och med ännu viktigare att den får tillräckliga ekonomiska resurser. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Det bästa sättet att ge utvecklingsbistånd är att låta den lokala miljön i utvecklingsländerna komma till sin rätt. Det säger sig självt att det krävs samråd med lokala parter. Instrumentet decentraliserat samarbete föranleder emellertid några frågor.
För det första, den särskilda budgetposten; en budgetpost för decentraliserat samarbete är ett experiment från de senaste åren. Den bedömning som kommissionen har låtit göra visar inga tecken på ett effektivt genomförande. Det är därför orimligt att hålla fast vid en särskild budgetpost. Jag kan tyvärr inte se att detta har beaktats i betänkandet. I synnerhet är urvalet av projekt problematiskt.
Det behövs en öppen ram inom vilken delegationerna väljer rätt projekt. Kriterierna för detta urval bör vara sunda och de bör tillämpas med insikt. Men enligt utvärderingsrapporten är urvalsprocessen inte alls öppen för insyn. Därtill kommer att uppföljningen och utvärderingen är bristfälliga. I själva verket är de enligt utvärderingsrapporten obefintliga. Även om kommissionens delegationer uppskattar instrumentets flexibilitet, får bristen på insyn och utvärdering mig att dra slutsatsen att det är alltför flexibelt.
Slutligen har kommissionen föreslagit en ökning av budgeten. Zimmerlingbetänkandet går längre och föreslår en ofantlig ökning, men varken kommissionens dokument eller betänkandet anför övertygande skäl för denna ökning. Det finns kort sagt inte anledning att hysa någon större tilltro till korrektheten i den valda strategin. 
Carrilho (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Decentraliserat samarbete bör ses som en del av hållbar utveckling, som värdesätter de lokala aktörernas roll, ger incitament för att stärka det civila samhället och gynnar samarbetsparter, inte bara skyddslingar.
Vi måste ge vårt fulla stöd till det kommissionsförslag som granskas i betänkandet. Jag måste dock understryka att frågan om decentraliserat samarbete bör behandlas med större konsekvens. Till exempel borde detta förslag ha lagts fram för en tid sedan. Jag måste påpeka att presentationen redan vid tiden för den första förlängningen, när jag blev ombedd att utarbeta ett betänkande, var oerhört sen.
Det är nödvändigt att framhålla frågor som har med den ekonomiska ramen att göra: att förutsäga en ökning skickar utan tvivel ett positivt budskap, kanske det enda möjliga, men det är ändå långt ifrån tillräckligt, huvudsakligen därför att vi inte kan begränsa oss till att enbart ställa medel till förfogande. Vi måste även göra en större insats för att öka förståelsen av denna sorts bistånd så att det inte alltid är samma människor som kommer i åtnjutande av den, till exempel de som på grund av bättre kontakter har bättre förutsättningar att få tillgång till nödvändig information och förklaringar. Huruvida det kommer fram fler kandidater eller inte beror till stor del på oss, på hur vi sprider informationen och på att ansökningsförfarandena görs mindre byråkratiska. Kommissionens delegationer borde kunna ge ett visst stöd när ansökningar lämnas in. Avslutningsvis vill jag gratulera Zimmerling till det arbete han har utfört och stödja de framlagda ändringsförslagen, i synnerhet de som handlar om att vidga kretsen av potentiella stödmottagare – och här vill jag framhäva alla de som jag nämnde – och att stärka nätverk som arbetar på området för mänskliga rättigheter och demokratiseringsprocesser. 
Nielson
   .  Herr talman! Tillåt mig att inleda med att uttrycka min tacksamhet för de politiska impulser som har kommit till uttryck i de olika yttrandena. Jag håller med alla talare som sagt att detta är ett viktigt och intressant verksamhetsområde. Jag uppskattar också den realistiska och konstruktiva inställningen till behovet av att hålla oss inom ramen för fastställd budgetnivå, vilket är nödvändigt för att kunna gå vidare med detta.
Jag vill påtala ytterligare en sak, nämligen det att när vi tittar på omfattningen av denna verksamhet så ligger tyngdpunkten på det ekonomiska stöd till icke-statliga aktörer i AVS-länderna som för närvarande börjar ta fart. I allmänhet uppgår de genomsnittliga tillgängliga medlen till mellan 5 och 10 procent av anslaget för respektive land om vi ser till hela gruppen AVS-länder. Detta omfattar ekonomiskt stöd till lokala icke-statliga organisationer, icke-statliga aktörer och det civila samhället i stort. Tanken är att beslut i dessa fall huvudsakligen skall fattas av ledarna för våra delegationer på plats. Detta är verkligt decentraliserat samarbete. Vad vi har framför oss här är en budgetpost som förvaltas från Bryssel, vilket vi decentraliserat samarbete – en något byråkratisk inställning som återspeglar en tid då vi inte hade Cotonouavtalets nya dimension med direkt ekonomiskt stöd till partner i det civila samhället i dessa 78 länder. Detta innebär inte att denna budgetpost och detta instrument skulle börja förlora sin ändamålsenlighet. Deras räckvidd omfattar ju hela geografin och inte bara AVS-länderna. Emellertid belyser detta det faktum att den faktiska verksamheten sträcker sig bortom det vi här diskuterar. 
Jag ser följaktligen denna budgetpost och förslag till förordning samt parlamentets agerande kring dessa som ett sätt att tydliggöra målsättningarna. Däremot ligger något större – likt ett isberg – under ytan på denna budgetpost, och det är viktigt att ha det i åtanke.
Tillåt mig än en gång att tacka er för parlamentets konstruktiva agerande. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Averoff (PPE-DE )
   ,. – Decentraliserat samarbete är en form av bistånd som kompletterar EU:s utvecklingspolitik. Huvudsyftet är att förbättra biståndets kvalitet och skapa förutsättningar för fler åtgärder och fortsatt samarbete. Därför bör anslagens storlek inte vara det viktigaste kännetecknet. Dessutom tycks utvecklingen av lagstiftningsramen hittills inte ha resulterat i ett större utnyttjande av anslag från denna budgetpost, medan det finansiella referensbeloppet i Europeiska kommissionens förslag för 2004–2006 tillåter ett genomsnittligt årligt belopp som är högre än under den föregående tillämpningsperioden för åtgärden och som enligt min mening motsvarar det uppställda målet. Jag instämmer i målet och behovet att fortsätta åtgärden. Därjämte framtvingar biståndets storlek och dess experimentella karaktär ett flexibelt förfarande för att optimera effektiviteten. Det är emellertid begripligt att åtgärder från dessa organ och deras förvaltning av gemenskapsmedel bör kännetecknas av öppenhet och hederlig ekonomisk förvaltning. Till sist vill jag framhålla den dynamiska karaktären i den här sortens samarbete. Det är viktigt att den årliga utvärderingen av åtgärderna inte begränsas till en kvantitativ presentation av finansierade åtgärder, utan även innehåller en kvalitativ utvärdering av samarbetet som visar på utvecklingstendenser för kommande år. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0447/2003) av Olga Zrihen för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om främjande av jämställdhet mellan könen i utvecklingssamarbetet (KOM(2003) 465 – C5-0367/2003 – 2003/0176(COD)). 
Nielson,
   .  Herr talman! Jag skulle inledningsvis vilja tacka föredraganden, Olga Zrihen, för ett utmärkt samarbete och för hennes ansträngningar för att få till stånd ett antagande vid första behandlingen. Jag hoppas verkligen att detta fortfarande skall vara möjligt.
Vårt förslag till förordning om främjande av jämställdhet mellan könen i utvecklingssamarbetet är mycket betydelsefullt eftersom det sätter upp tydliga politiska mål och framhåller jämställdheten mellan könen som avgörande för utveckling i allmänhet.
Sedan Beijingdeklarationen och handlingsprogrammet från den fjärde kvinnokonferensen 1995 har allmänna förbättringar åstadkommits vad gäller främjande av jämställdhet mellan könen i utvecklingsländerna. I synnerhet har framsteg gjorts när det gäller att ta fram en övergripande strategi för integrering av jämställdhetsperspektivet i gemenskapens utvecklingssamarbete i stort. Och även om processen med att fastställa prioriteringar är i gång återstår mycket att göra för att resultat, i form av exempelvis förbättrade villkor för kvinnor i utvecklingsländer, skall nås inom överskådlig tid.
Därför behövs ett mer övergripande strategiskt tillvägagångssätt för att understödja den nuvarande genomförandestrategin. Framför allt markerar denna förordning en klarare inriktning som skulle göra processen överskådligare och mer tydlig, vilket skulle underlätta genomdrivandet av de ändringar som är nödvändiga för främjande av jämställdhet mellan könen i utvecklingssamarbetet. Därigenom skulle förordningen kunna fungera som en stark länk till strävandena att uppnå FN:s millennieutvecklingsmål.
Vi vet alla att främjande av jämställdhet är en långsiktig process. Det har verkligen tagit lång tid att komma dit där vi befinner oss, och det är ett tråkigt bevis på frågans långsiktiga karaktär. Därför är det av synnerlig vikt att den strategiska roll och den katalysatorfunktion som den nu gällande förordningen har stärks. Denna förordning behövs verkligen för att vi skall kunna finansiera nyskapande åtgärder som är kostnadseffektiva och som kan tjäna som modell också inom andra områden eller vars användningsområde skulle kunna utsträckas med hjälp av andra finansieringskällor. Däri ligger den verkliga nyckeln till förståelse av syftet med den föreslagna förordningen.
Parlamentet föreslog från början att budgeten för den gällande förordningen skulle ökas, men jag anser att detta inte är den lösning vi är ute efter. Som jag förklarat i min skrivelse till ordförandena i budgetutskottet, utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och utskottet för utveckling och samarbete samt till föredraganden, saknar vi täckning för denna relativt obetydliga ökning. Vi saknar helt enkelt resurser. Vi gjorde tidigare i år avsevärda ansträngningar i kampen mot de stora fattigdomsbetingade sjukdomarna och för att främja reproduktiv och sexuell hälsa. Det är helt enkelt inte möjligt att få fram mer pengar. Under alla omständigheter, vilket tydligt framgår av skälen till en av de föreslagna ändringarna, bör gemenskapens utvecklingsstöd generellt bidra till ökad jämställdhet som en övergripande fråga.
Jag är således tvungen att bekräfta för er att kommissionen, med rådets fulla stöd, inte kan godta den föreslagna ökningen av budgeten. Det är också det besked jag hoppas på från parlamentet i kväll.
Jag är övertygad om att stöd från parlamentets sida för föreliggande förslag till förordning skulle ge oss möjlighet att finansiera verksamheter och myndigheter i deras arbete för att nå internationella utvecklingsmål för främjande av jämställdhet mellan könen och ett ökat medinflytande för kvinnor samt till att bidra till fattigdomsminskningen.
Det är mycket ändamålsenligt att vi har den här särskilda budgetposten och förordningen eftersom det är här vi kan hämta vår inspiration och vår drivkraft för att staka ut en riktning för våra integreringsansträngningar, men vi kommer aldrig att kunna göra det som måste göras för jämställdheten genom en särskild budgetpost. Så ser verkligheten ut, och jag är tacksam för den kunskap som finns om proportioner och mekanismer för hanteringen av frågan. Jag hoppas att det kommer att återspeglas i parlamentets reaktion. Jag hoppas att vi kommer att kunna klara detta vid en första behandling. Det skulle vara mycket beklagligt om vi inte skulle lyckas. 
Zrihen (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill framhålla att detta betänkande förefaller mig vara alldeles grundläggande. Det är grundläggande därför att ett av de främsta målen för Europeiska unionens utvecklingspolitik är att bidra till att bekämpa fattigdom i utvecklingsländerna. På samma sätt anser vi att ett stärkande av demokratin och rättsstatsprincipen, liksom respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, är mål som vi bör sträva efter att uppnå.
Det skulle dock vara att lura oss själva om vi tror att det är möjligt att föra kampen mot fattigdom utan hjälp av kvinnorna. Kvinnorna är samhällets stöttepelare, i synnerhet i de samhällen som vi talar om här. På samma gång måste det sägas att de, tillsammans med barnen, tillhör de mest utsatta när det handlar om sjukdom, fattigdom, analfabetism och krig. Därför måste alla de strategier vi genomför och alla de projekt som vi vill utveckla bidra till kvinnors frigörelse och verksamhet på varje område och i varje land. Kvinnor måste delta på ett mycket praktiskt sätt i utvecklingen av sina länder, för varje kvinna är en potentiell kraft för framgång, förändring och utveckling.
Det betänkande som vi diskuterar i dag är, hoppas jag, ett av de grundläggande stegen i denna inriktning för samarbetet, för det föreskriver ett antal åtgärder för att främja, utveckla och stödja praktiska projekt på detta område. Det är viktigt att projekten är praktiska. Vi vill att denna förordning skall vara en katalysator, en drivkraft för jämställdhet mellan könen, som drar fördel av pilotprojekt, fastställer bra metoder och tillhandahåller information om dem.
Den omfattar perioden från 2004 till 2006. Det förefaller oss därför nödvändigt att förordningen kan börja tillämpas i januari så att anbud kan infordras för projekten. Jag är övertygad om att det finns hundratals människor därute som väntar på vårt beslut. Om vi kommer med undanflykter kommer konsekvenserna att vara förödande för alla som är engagerade lokalt. De vill delta och handla praktiskt för att skapa lika möjligheter.
I detta betänkande föreföll det mig avgörande att mer än något annat ta hänsyn till tillgången till alla resurser och tjänster som till exempel hälsa, utbildning och infrastruktur för kvinnor i alla åldrar. Vi bör även lägga märke till att kvinnor stängs ute från deltagande, åtkomst och kontroll på alla områden. Som kvinna, men framför allt som demokrat, hoppas jag kunna stimulera ett sådant deltagande i alla de berörda länderna. Jag hoppas även att de lokala krafter och kvinnoorganisationer som outtröttligt arbetar för att förändra mentaliteten i fråga om jämställdhet kommer att vara de viktigaste mottagarna av vårt stöd.
I allt vi säger och allt vi hoppas på finns emellertid alltid budgetaspekten. För denna förordning har Europeiska kommissionen gett oss 9 miljoner euro. Det är kanske inte så mycket för oss men för aktörerna på fältet är det en veritabel förmögenhet som gör det möjligt för dem att genomföra konkreta projekt. Icke desto mindre hade vi velat begära 11 miljoner euro, för ytterligare 2 miljoner euro förefaller oss inte vara så mycket. Detta tycks dock, som kommissionär Poul Nielson just har förklarat, vara omöjligt. Med stöd av mina kolleger accepterade jag därför betänkandet vid första behandlingen, för att bidra till konkreta åtgärder, med andra ord för att denna förordning skall antas så fort som möjligt, faktiskt i morgon, så att den har trätt i kraft i januari 2004. Detta tycks dock inte vara de andra politiska gruppernas uppfattning. Det verkar därför som att vi måste gå i strid igen, därför att vi kanske kan skrapa ihop ytterligare några ören och det är det som räknas på fältet.
Jag vill dock uppmana alla som skall tala i den debatt som vi kommer att hålla i denna kammare i morgon att betänka det faktum att vi genom att handla så tar på oss ett tydligt och bestämt ansvar för att inleda ett andrabehandlingsförfarande och att vi inte vet hur lång tid det förfarandet kommer att ta. Jag anser också att alla de organisationer som påverkas av vår oförmåga att nå en överenskommelse har rätt att förvänta sig ett moget agerande och en konkret markering av vår önskan att uppnå dessa mål både från oss, från rådet och från kommissionen.
För egen del skulle jag, om jag fortfarande har befogenhet att fatta beslut som föredragande, än en gång förorda att denna text bör träda i kraft i januari 2004. Vad som än händer, om förhandlingarna som vi skall föra i kväll och i morgon gör det nödvändigt för oss att vid någon tidpunkt ta vår ståndpunkt under omprövning, så kan jag bara beklaga det, men i det fallet skall jag omedelbart försöka få till stånd ett möte med rådet och kommissionen så att vi så snart som möjligt kan nå en överenskommelse. 
Sanders-ten Holte (ELDR ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska unionen fäster stor vikt vid jämställdhet och även vid politiken för utvecklingssamarbete. Vi känner alla till de gripande exemplen: den nigerianska kvinnan, Amina Lawal, som skulle stenas medan hennes älskare kom undan ostraffad; kvinnor som inte får lån för att starta en liten rörelse enbart därför att de är kvinnor; flickor som även nu förvägras utbildning därför att de, som kvinnor, ändå inte kommer att behöva det och under tiden kan hjälpa till i hemmet. En hel del återstår att göra.
Vi arbetar in det i varje förordning, men ”papper är tålmodigt” och det är svårt att genomföra det. Det behövs expertkunskaper på detta område, i synnerhet i delegationerna. Jag anser att det är något av en besvikelse att kommissionen, under översynen av förordningen – som upphör att gälla i slutet av 2003 – lade fram ett förslag som bara strävar efter att fungera som en katalysator. I rapporter om resultaten av tidigare åtgärder framkom det att dessa i själva verket inte var särskilt imponerande, samtidigt som den planerade budgeten bara används till en del. Jag vill inte gå in på orsakerna till detta, men jag hoppas att denna nya strategi, som kommissionen stöder, kommer att vara effektivare. Herr kommissionär, budgeten för denna förordning är liten, alltför liten enligt mitt utskott, även om kommissionen vill att målen skall uppnås genom synergieffekter och andra åtgärder och program.
Jag vill därför understryka det faktum att det är nödvändigt att ha experter på fältet. Det kostar pengar. Då borde vi väl kunna få fram de pengarna? Det krävs utbildning och fortbildning, som jag fick höra från Perus delegation så sent som i förra veckan. Men hela tiden framförs krav på en effektivare reglering av dessa frågor även på andra håll. Tre år är inte någon lång tid, men det skulle vara bra om vi kunde säga: ”Titta här, man gör framsteg, fler kvinnor har möjlighet att få något att säga till om på de politiska, sociala och ekonomiska områdena; fler flickor får utbildning och kvinnor har också rätt till god hälsa.” Herr kommissionär, jag vädjar enträget till er. 
Martens (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Artikel 3 i fördraget anger Europeiska gemenskapens önskan att förbjuda alla former av ojämlikhet och främja jämställdhet mellan män och kvinnor. Rådet har talat om jämställdhet som utgångspunkten för utvecklingssamarbete. I Peking antogs ett åtgärdsprogram i 10 punkter om detta som har undertecknats av alla länder. Situationen lämnar fortfarande mycket övrigt att önska, inte minst på utvecklingssamarbetets område. Av de ungefär 1,5 miljarder människor som lever under fattigdomsstrecket är 70 procent kvinnor. De saknar inte bara ekonomiska resurser, utan i de flesta fall även sociala rättigheter, som till exempel rätten till ordentlig mat, bra dricksvatten, utbildning, hälsovård och grundläggande mänskliga rättigheter.
Det är en besvikelse att så lite faktiskt har uträttats sedan rådet slog fast jämställdhetsfrågor som den ledande principen för utvecklingssamarbetet. Det är anledningen till att jag välkomnar åtgärdsprogrammet. Det borde ge en extra injektion åt jämställdhet i utvecklingssamarbetet. I debatter och handlingar i denna kammare har man redan hänvisat till sambandet mellan fattigdom och ojämlikhet mellan könen. De länder som har den största ojämlikheten mellan män och kvinnor är även de fattigaste. Det finns mindre fattigdom i länder där ojämlikheten mellan män och kvinnor inte är så accentuerad. Utvecklingsprojekt på till exempel områdena hälsovård, alfabetiseringsprogram och jordbruk tycks vara mer framgångsrika om kvinnor är involverade. Investeringar i flickor tycks leda till lägre barnadödlighet och lägre dödlighet bland kvinnor, ge högre livsmedelssäkerhet och utgöra ett framsteg i kampen mot fattigdom. Detta är tyvärr inte allmänt bekant och det gladde mig därför att UNICEF den 11 december offentliggjorde forskningsresultat som tydligt understryker detta. Rapporten slår fast att utan åtgärder för att få flickor att gå i skolan kommer det inte att vara möjligt att uppnå millenniemålen. Det är tydligt att fler flickor i utbildning inte bara är till fördel för dem själva, utan även för pojkar och för deras länder. Rapporten skildrar hur könsdiskriminering hejdar utvecklingen redan innan den kommit i gång. Rapporten ger även en bild av hur de industrialiserade länderna och de internationella finansinstituten, med några få undantag, inte har levt upp till sina egna löften.
Därför stöder jag åtgärdsprogrammet som syftar till att främja analys och integration av ett jämställdhetsperspektiv på de prioriterade områdena: gemenskapens utvecklingssamarbete, horisontell integration av jämställdhetsaspekter i projekt och program och kapacitetsuppbyggnad i jämställdhetsfrågor i Europeiska gemenskapen. Detta är tre viktiga punkter, i synnerhet den sista: det krävs en förändrad mentalitet, inte minst i Europeiska unionens organ. Mot bakgrund av det trängande behovet och möjligheterna stöder jag ändringsförslaget att öka budgeten från 9 miljoner euro till 11 miljoner euro. Jag hoppas uppriktigt att kommissionen skall kunna gå med på detta. 
Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   – Herr talman! Det har blivit en vana för oss i denna kammare att tala om jämställdhet mellan män och kvinnor under nattliga sessioner. Det spelar inte någon roll men det är ändå ett minst sagt märkligt faktum. Jag skulle uppskatta om vi även kunde tala om jämställdhet mellan män och kvinnor på en eftermiddag.
Jämställdhetspolitiken är en av de bästa bundsförvanterna till Europeiska unionens åtagande att bekämpa fattigdom. Vi har sagt detta otaliga gånger under dessa nattliga sessioner, och nästan alla av oss som sitter här är övertygade om det. Det gäller att förverkliga det även i budgeten.
Sedan nittiotalet har vi gjort stora framsteg med denna politik, men vi har ännu inte uppnått det önskade resultatet. Det är också något som vi alla vet. Det är, som kommissionens dokument förordar, nödvändigt att undersöka nya vägar och, framför allt, att förverkliga ett effektivt genomförande av de åtgärder som vi godkänner på nationell nivå. Det är där som vi står inför de största svårigheterna.
Medan vi 2001 framhöll i åtgärdsprogrammet att det är nödvändigt att integrera ett jämställdhetsperspektiv, det vill säga att överväga, utforma och utvärdera mål på ett sätt som inkluderar kvinnor, måste vi nu komplettera den strategin genom att skapa en solid grundval för denna politik kopplad till utvecklingsmålen för det nya årtusendet.
Som vi alltid har sagt är det nödvändigt att intensifiera det politiska budskapet om att främja jämställdhet mellan män och kvinnor, både inom unionen och, framför allt, i utvecklingsländerna. Fattigdom, analfabetism, sjukdom, arbetslöshet, brist på självbestämmande, beroende och kränkningar av de grundläggande rättigheter är verklighet för de flesta kvinnor i utvecklingsländerna. Jämställdhetsperspektivet, konkreta politiska insatser, ökad medvetenhet och stöd för offentlig och privat kapacitet i utvecklingsländerna, så att de kan ta initiativ för att främja jämställdhet mellan män och kvinnor, är några av de åtgärder som krävs för att göra framsteg med denna strategi.
Gränsöverskridande och regionalt samarbete, främjande av en kompletterande politik och program med anknytning till exempelvis reproduktiv och sexuell hälsa, som för närvarande allvarligt hotas av religiöst inspirerad konservativ politik, är viktiga förutsättningar för att kunna uppnå våra mål.
Den förordning som vi diskuterar i dag kommer otvivelaktigt att bidra till att förbättra våra insatser. Den har blivit påtagligt bättre under behandlingen i parlamentet, eftersom vi har hållit fast vid nyckelfrågor, som till exempel deltagandet av kvinnoorganisationer på fältet, det är de som är de verkliga huvudpersonerna för de här samhällenas utveckling liksom även kvinnors tillgång till och kontroll av yrkesutbildning och hälsovård och beslutsfattande processer. Det är nödvändigt att framhålla behovet av teknisk assistans, inklusive utvärdering av effekterna på jämställdhet på områden som till exempel utbildning och massmedier.
Att bekämpa aids och våld mot kvinnor och att ge kvinnor makt är ett ansvar som vi fortfarande inte har levt upp till. Det är nödvändigt och trängande att denna förordning antas utan att tidsgränserna förlängs till ytterlighet. Därför är det nödvändigt att nå en kompromiss så att denna förordning kan tillämpas från januari 2004. Det är det jag yrkar på nu. 
Thors (ELDR ).
    Herr talman! Jag vill utnyttja tillfället till att prata om flickors utbildning, för utan flickors utbildning finns det ingen jämlikhet för kvinnor. Även kollegan Martens nämnde att Unicefs rapport ”The State of the World's Children 2004” som offentliggjordes förra veckan egentligen är skrämmande läsning.
Vi ger löfte efter löfte, till exempel i millenniedeklarationen. I samband med FN:s specialsession för barn gick vi in för att minska skillnaden för flickor och pojkar när det gäller analfabetism och att ge flickor god tillgång till utbildning. Vi har haft -initiativen inom Världsbankens utvecklingskommitté, men vad händer? I dag vet vi att mer än 120 miljoner barn är utan skola. 15 procent av alla pojkar och 21 procent av alla flickor kommer inte till någon skola. I Sydostasien och i länderna söder om Sahara är läget särskilt penibelt.
Inom Världsbankens initiativ godkände de utvecklade länderna en finansieringsplan på 326 miljoner dollar förra året, men hittills har bara 207 miljoner dollar getts i anslag. Det innebär ett finansieringsglapp på närmare 118 miljoner på ett och ett halvt år. Vi har inte uppfyllt våra löften. Det är vi i de utvecklade länderna som inte har gjort vår del. Utvecklingsländerna har lagt fram sina planer och gjort vad de borde ha gjort. Av EU-länderna ger Italien bara 0,3 procent och Tyskland 2,1 procent av sitt bistånd till utveckling. Det är egentligen bara Nederländerna som har levt upp till sina löften till världens barn.
Hur skall det bli efter alla deklarationer och speciellt efter FN:s specialsession för barn, där ungdomarna själva var med och krävde att de skulle få rätt till utbildning? Detta gäller ändå småsummor i förhållande till många andra löften. Jag anser att EU och kommissionen tillsammans borde skärpa sig och leva upp till sina löften, till exempel i Världsbanken. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När det gäller främjande av jämställdhet mellan könen i utvecklingsländer är det uppenbarligen så att fattigdom är en av de frågor som vi har att tackla.
Kvinnor och barn är hårdast drabbade av fattigdom, men kvinnor är de som står i främsta ledet och de som verkligen kan göra skillnad. Det är helt ofattbart att höra hur motvillig kommissionen ställer sig här i dag till de ynka 2 miljonerna euro. Kommissionsledamoten talar om att rådet och kommissionen – båda mansdominerade – kommit fram till att de inte kan godkänna de extra 2 miljonerna euro. De hoppas kunna hunsa med detta parlament tills vi går med på vad två mansdominerade institutioner har bestämt. Detta är ofattbart om vi tar i beaktande att till och med 11 miljoner bara är småsmulor i förhållande till hela budgeten. Trots detta vill ni att detta parlament, redan vid första behandlingen, skall ge med sig vad gäller de extra 2 miljonerna. Detta är fullständigt oacceptabelt.
Jag hoppas att parlamentet i morgon, i likhet med vad utskottet redan har gjort, kommer att rösta för en ökning av budgeten från 9 miljoner till 11 miljoner euro. Om vi verkligen vill främja jämställdhet mellan könen måste vi vara beredda att göra den extra ansträngning som krävs för att se till att vi verkligen gör åtaganden. Säger vi att vi är motvilliga till 2 miljoner euro och att vi inte kan hitta 2 miljoner euro i vår budget för att öka denna budgetpost är detta fullständigt oacceptabelt, och jag hoppas att parlamentet kommer att skicka en stark signal till kommissionen och till rådet om att detta inte längre kan godtas.
Vi talar om jämställdhet mellan könen i Europeiska unionen, men vi måste bevisa vår hållning genom att säga att vi är beredda att betala för främjande av jämställdhet i utvecklingsländerna, att betala för att stödja kvinnor i utvecklingsländer vilka ofta blir föremål för förföljelse och vilka är de som har tryckt på för att främja jämställdhet mellan könen och dessutom också minska fattigdom. Dessa pengar skulle vara välförtjänta, och ni får inte knorra över de 2 miljonerna euro. 
Claeys, (NI ).
   – Herr talman! Utvecklingsbiståndets effektivitet fortsätter att vara ett problem.
Det är dessutom ett faktum att missriktade skuldkänslor över vårt koloniala förflutna har gjort diskussioner av detta problem tabubelagda, ett tabu som, till all lycka, har börjat knaka i fogarna.
Bland observatörer och de som är involverade på fältet är det allt fler som är kritiska till hur utvecklingsbiståndet i allmänhet är organiserat. De använda resurserna kommer ofta inte fram till de avsedda mottagarna.
Att bara skänka pengar är dessutom inte alltid en lösning. Snarare tvärtom, framgång beror på andra faktorer. Jag tänker till exempel på om det finns en fri marknadsekonomi och om det kort sagt finns frihet.
Jämställdhet, ämnet för detta betänkande, spelar en mycket viktig roll i detta. Det sägs, med goda skäl, att diskriminering mot kvinnor utgör ett hinder för hållbar och effektiv utveckling.
Så vi bör verkligen koncentrera våra insatser på bättre utbildning och deltagande, både ekonomiskt och politiskt. I detta avseende erbjuder kommissionen bland annat ”stöd till analys och förbättring av statistik uppdelat efter kön och ålder och utveckling och spridning av metoder, riktlinjer, konsekvensanalyser ur ett jämställdhetsperspektiv, tematiska undersökningar, indikatorer och andra operativa instrument”.
Allt detta är otvivelaktigt både bra och nödvändigt, men vi bör se till att vi inte förlorar ett antal viktiga fakta ur sikte. Många utvecklingsländer lider av ålderdomliga kulturella mönster som har ett direkt orsakssamband med kvinnors eftersatta ställning. I det avseendet är det förvånande att vare sig betänkandet av Zrihen eller kommissionens egen rapport inte på något sätt hänvisar till Islam. I den islamiska världen betraktas kvinnor så att säga som strukturellt mindervärdiga, och det är ingen mening att smyga på tå kring detta obehagliga faktum. Så länge som människor vägrar att acceptera detta kommer denna förordning i bästa fall att ge arbetsmöjligheter för jämställdhetsexperter och andra biståndsarbetare från Europa, men inte mer än det. 
Bastos (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Huvudsyftet med Europeiska unionens politik för utvecklingssamarbete är som alla vet att bekämpa och i sista hand att utrota fattigdomen. De konkreta åtgärder som avser att främja jämställdhet mellan män och kvinnor, kvinnors oberoende och deras roll inom ekonomi, samhälle och miljö är följaktligen både viktiga bidrag och en fråga om rättvisa. Detta beror på att det vanligtvis är kvinnor och barn som är offer för fattigdom.
De framsteg som redan har gjorts som ett resultat av den globala strategin att föra in jämställdhetsperspektivet i utvecklingssamarbetet bör erkännas och framhållas, men mycket återstår att göra. Det finns aspekter som är avgörande för jämställdhet och kvinnors oberoende och det är de som måste ägnas särskild uppmärksamhet, med bestämd tonvikt på områden som till exempel hälsa, utbildning, tillgång till ekonomiska och sociala aktiviteter och även tillgång till sysselsättning och infrastruktur och deltagande i beslutsfattande processer.
Projekten måste stå i överensstämmelse med verkligheten och därför behöver vi data och statistik som är könsfördelade, vilket kommer att göra det möjligt för oss att utvärdera åtgärder innan de väljs ut och så snart de har inletts. Vi måste framhäva den avgörande roll som spelas av de organisationer som arbetar på fältet, och ta hänsyn till deras direkta och rika kunskaper om de verkliga behoven och om de medel som erfordras för att genomföra åtgärder.
En annan punkt som jag vill framhålla är nödvändigheten att skapa partnerskap. Nyckelaktörerna, de regionala myndigheterna inräknade, bör bilda nätverk för att utbyta erfarenheter och bästa praxis så att vi kan utarbeta bättre åtgärder och nå ett större deltagande i genomförandet av dem. Avslutningsvis vill jag understryka att främjandet av jämställdhet i utvecklingssamarbetet för perioden 2004–2006 måste få en budget som svarar mot behoven. Jag förstår de skäl som har framförts i denna debatt av kommissionen och föredraganden, som jag gratulerar, men med hänsyn till de åtgärder som fortfarande måste genomföras och de ansträngningar som fortfarande måste göras, måste den motsvarande budgetposten ökas till 11 miljoner euro. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka föredraganden, som har utarbetat detta betänkande.
Europeiska unionen har förklarat att jämställdhet är ett av dess viktigaste mål, och jag anser att det är oerhört viktigt att denna prioritet kommer med i utvecklingssamarbetet. Det är fortfarande i första hand kvinnor och flickor som inte kan vare sig läsa eller skriva och som blir diskriminerade i utbildningen. Men utbildning är nyckeln för att bryta den onda cirkeln av fattigdom och sjukdom. Den som inte kan läsa och skriva har inte en chans i vår dator- och Internet-dominerade värld. Vad som än händer måste vi se till att vårt främjande av lika möjligheter kommer alla kvinnor till del, oavsett ålder.
Betänkandet är i första hand koncentrerat på att stärka befintliga lokala organisationer, för det är de som har experter på fältet, experter som känner de djupare liggande strukturerna och som vet vad som verkligen behövs där. Kvinnor är oumbärliga i alla landsbygdsområden och de behövs för fortsatt utveckling i regionerna. Som föregående talare redan har påpekat, tilldelas kvinnor i utvecklingsländer ofta en passiv roll i projekt och planeringsprocesser. Detta innebär att de inte är tillräckligt delaktiga i projekten, och följaktligen ägnas kvinnors behov mindre uppmärksamhet. Därför måste kvinnor dras med som aktiva deltagare i lokala planeringsprocesser, så att de aktivt kan forma sin miljö och så att de kan möta nya utmaningar med ett hundraprocentigt engagemang.
För att kunna introducera effektiva åtgärder som får effekt även efter genomförandet måste den ekonomiska ramen för genomförandet av denna förordning, som redan har sagts, rymma 11 miljoner euro. Jag ber därför parlamentet att godkänna dessa 11 miljoner euro i morgon. Det är möjligt att jämställdhetsperspektiv är en term som används alltför ofta och ibland förefaller lite sliten, men det är fortfarande ett grundläggande begrepp som måste tillämpas på alla politikområden. 
Nielson
   .  Herr talman! Jag beklagar snarare än gläds åt att behöva inleda med att säga att Patricia McKennas ordval var en besvikelse. Jag kan inte hålla med om att kommissionen skulle vara mansdominerad. Hennes uttalande ligger utanför vårt sedvanliga sätt att arbeta. Det är både otrevligt och inte heller korrekt rent sakligt.
Vissa av våra åtgärder på detta område utgörs normalt sett inte av – eller klassificeras i vart fall inte alltid som – verksamhet i genusfrågor. Vi arbetar i många länder med frågor som handlar om landreformer och lagändringar utan att detta klassificeras som åtgärder i genusfrågor. Emellertid är det ytterst betydelsefullt att det tas fram modern lagstiftning som fastställer lika villkor för markägande, och beträffande länder som Kenya, där man i ett enda stort steg bestämde sig för att satsa på gratis grundskola, också säkerställer att det finns budgetanslag som möjliggör för flickor att dra fördel av sådana nya möjligheter. Det budgetanslag på 50 miljoner euro som avsattes för Kenya klassificerades inte som stöd till genusfrågor, men rent faktiskt gick det till hårdnackade, ekonomiskt betydelsefulla könsrollsrelaterade politikområden. Detta är vad integrering handlar om.
Jag vill betona att det är just detta det stora slaget handlar om. Jag skulle kunna ha förståelse för den pågående diskussionen om det rörde sig om mellanskillnaden mellan 9 och 200 miljoner euro, och inte om mellanskillnaden mellan 9 och 11 miljoner euro. Då skulle jag kunna se någon slags logik i det som har sagts här i kväll. Men budgetposten som inbegriper det ifrågavarande verksamhetsområdet fungerar som katalysator för att föra fram bra nya idéer, innovativa tillvägagångssätt osv. för att inspirera det mer allmänna arbetet med integrering. Detta är anledningen till att det vore ett misstag att höja eller sänka nivån på anslaget som sådant. Jag skulle verkligen beklaga om parlamentet inte agerade i denna fråga på ett sätt som skulle leda till att vi fick fram ett smidigt och snabbt beslutsförfarande. Det är ett misstag att tro att inställningen till och ärligheten i kampen för jämställdhet mellan könen skulle vara beroende av valet mellan 9 och 11 miljoner euro. Vi måste bedömas på grundval av det allmänna arbete vi gör, och där bör vi vara ganska säkra på omdömet. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Inget personligt menat mot kommissionsledamoten – bland de manliga kommissionsledamöterna är han troligen en av de mer framåtsträvande vad beträffar jämställdhet mellan könen. Men sanningen är den att både kommissionen och rådet domineras av män. Ser vi till siffrorna domineras båda rent generellt av män. Om förhållandena var mer jämlika i både kommissionen och i rådet vad gäller andelen kvinnor, skulle saker se lite annorlunda ut.
Detta är inget personligt angrepp på er, herr kommissionär. När det gäller kvinnofrågor är ni att föredra framför en del av våra andra kommissionsledamöter, däribland Pádraig Flynn, som satt här för några år sedan! Sanningen är icke desto mindre den att kommissionen och rådet är mansdominerade. 
Talmannen.
   Vi tolkar detta som en utsträckt hand till försoning.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0465/2003) av Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om samexistens mellan genetiskt modifierade och konventionella och organiska grödor (2003/2098(INI)). 
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Detta är ett initiativbetänkande som har lagts fram av parlamentet på begäran av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Det är således inte ett svar på ett lagstiftningsförslag från kommissionen. Det är snarare så att vi anser att det fordras handling i denna fråga och det är därför vi har gjort oss omaket att utarbeta detta betänkande. Betänkandet utgör en kompromiss som har uppnåtts tack vare att alla grupper har samarbetat och den har antagits med överväldigande stöd av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag vill tacka var och en av mina medföredragande: Schierhuber, Scheele, Olsson och Garot. Vi har alla strävat efter att låta sakligheten få sista ordet när vi har arbetat med denna parlamentariska arbetsuppgift.
Låt mig än en gång understryka att detta betänkande inte handlar om huruvida genmodifiering bör tillåtas eller ej. Det fokuserar på samexistens. Det har redan fattats beslut, i samråd med denna kammare, om att genetiskt modifierade organismer kommer att finnas och kommer att sättas ut. Den fråga som vi behandlar här gäller hur det skall kunna finnas samarbete, samlevnad, och valfrihet för både jordbrukare och konsumenter, för om vi sätter ut genetiskt modifierade organismer i växter eller djur så är detta vad frågan kommer att handla om. Naturen strävar ofta efter utbyte – den kommer inte att göra några undantag för genetiskt modifierade organismer. Så i stället för att koncentrera oss på det faktum att det mycket snart kommer att förekomma utsättning av genetiskt modifierade växter och djur, måste vi nu säkerställa att det finns GMO-fria växter och djur för att ha valfrihet. Det är det som detta betänkande handlar om. Vi måste se till att alla förfaranden klarläggs innan de tillämpas. Kommissionen har inte lagt fram något lagstiftningsförslag i detta syfte – i stället har man föreslagit riktlinjer. Som nämns i betänkandet försöker vi nu tillämpa de riktlinjerna.
Vi uppmanar kommissionen att undersöka de tekniska kraven, att samråda med vetenskapliga experter och även att ta itu med frågan om potentiellt ansvar. Även om näringslivet är i sin fulla rätt att tjäna pengar så kan det faktiskt inte tillåtas att göra det om det leder till att jordbrukare stämmer varandra längre ned i produktionskedjan. Det måste finnas klarhet. Reaktionerna på denna lagstiftning tyder på att vissa regioner vill förklara sig GMO-fria, därför att de är oroliga för möjligheten av kontamination mellan små jordbitar – detta gäller artikel 26 direktivet om utsättning, som infördes till följd av parlamentets ansträngningar, där det sägs att jordbrukare måste ha rätt att etablera en GMO-fri region förutsatt att de har fastställt att mat och utsäde med en kontamination över 0,9 procent kommer att märkas som genetiskt modifierade.
Alla som vill verka på marknaden – inte enbart ekologiska jordbruksföretag, som enligt lag är förpliktade att vara GMO-fria, utan även stora delar av det konventionella jordbruket – betraktar detta som en del av deras marknad. De är i sin fulla rätt att göra det. Var och en måste göra sitt eget val i denna fråga och vi måste se till att de kan göra det.
Det är anledningen till att vi nu föreslår en förordning om ansvar. Jag hoppas att en stor majoritet i denna kammare kommer att godkänna detta betänkande i morgon, att kommissionen därefter kommer att motsvara våra förväntningar och att dessa frågor om samexistens kommer att hanteras med medbeslutandeförfarandet, liksom lagstiftningen om genmodifiering. Detta kommer att göra det möjligt för oss att vara med och att använda våra expertkunskaper – som tydligt framgår av detta betänkande – för att lägga fram en förnuftig lagstiftning som inte innebär att samexistens kan bli en trojansk häst. Vi vill inte sitta här om några år och sörja över att vår strategi inte har fungerat. Vi måste garantera samexistens och valfrihet för jordbrukare och konsumenter på lång sikt.
Jag hoppas att kommissionen kommer att ta vårt arbete på allvar och att vi snart kan diskutera ett förslag till rättsakt i denna fråga i kammaren.
En sista tanke: en nyckelfaktor på detta område är huruvida icke genetiskt modifierade utsäden förblir fria från genetiskt modifierade organismer. Det råder ingen tvekan om att det kommer att finnas genetiskt modifierade utsäden. Vi har lagstiftning om det. Vi måste dock se till att det även finns utsäde som är fritt från genetiskt modifierade organismer. Detta är alltså den springande punkten för samexistensen. Vårt betänkande lägger stor vikt vid denna punkt.
Nielson,
   .  Herr talman! Jag vill inleda med att be om ursäkt eftersom jag ser i tidsschemat att jag har fått mig två och en halv minut tilldelat, men jag har faktiskt förberett ett uttalande som är något utförligare. Då jag inte kände till detta i förväg känner jag mig tvungen att gå efter innehåll i stället för efter tidfördelning.
För det första vill jag tacka föredraganden, Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf, och parlamentets ledamöter som har bidragit till initiativbetänkandet. Kommissionen välkomnar betänkandet som ett bidrag i rätt tid till diskussionen om samexistens. Jag delar fullständigt åsikten om att samexistens är en synnerligen viktig fråga som kräver att bli behandlad på ett öppet och fördomsfritt sätt.
Med det nya tillståndsförfarandet för genetiskt modifierade organismer (GMO) och lagstiftningen för spårbarhet och märkning har EU skapat ett omfattande regelverk som borde bana vägen för införandet av GMO i jordbruket. Genom att etablera villkoren för samexistens måste vi garantera att lantbrukare som vill använda konventionella och organiska jordbruksmetoder skall kunna göra det.
Betänkandet kommer vid en tidpunkt då flera medlemsstater arbetar med att förbereda de första nationella och regionala stegen för samexistens. Det kommer också vid en tidpunkt då kommissionen strävar efter att ytterligare klargöra hur den på bästa sätt, tillsammans med medlemsstaterna, i enlighet med kommissionens riktlinjer för samexistens utgivna i juli, kan stödja denna process.
Medan kommissionen välkomnar initiativbetänkandet som ett värdefullt och övergripande bidrag till diskussionen när det gäller de personliga uttalanden och rekommendationer som lagts fram, är det bara ett fåtal som vi helhjärtat kan stödja. Jag skall kortfattat kommentera några av dem.
Angående gränsvärde för utsäde, skulle vi hålla med om att det är nödvändigt att informera om förekomsten av GMO i utsäde för att tillämpa lagstiftningen för GMO på ett korrekt sätt, i synnerhet gällande märkning och spårbarhet. Emellertid tillämpas gränsvärdena endast på tillfälliga spår av godkända GMO som har genomgått omfattande miljö- och hälsoriskbedömningar. De är inte avsedda att vara ett riskhanteringsverktyg.
Vi inser också vikten av och brådskan med att fastställa gränsvärden för tillfällig förekomst av GMO i utsädespartier av icke-GMO-sorter, och vi arbetar för närvarande på ett förslag. I det arbetet baserar vi oss på goda vetenskapliga rekommendationer som bygger på det förberedande arbete som har genomförts under de två senaste åren.
Det gläder mig att se att betänkandet har ersatt ett tidigare textförlag som rekommenderade ett gränsvärde på 0,1 procent för utsäde. I den nya texten beaktas vetenskapliga bedömningen av vad som kan tillämpas i praktiken. Kommissionen har alltid varit av den åsikten att gränsvärdena skall vara möjliga och praktiskt genomförbara i en GMO-miljö. Den har alltid insisterat på det faktum att det behövdes goda vetenskapliga rekommendationer för att sätta gränsvärden.
När det gäller begäran om enhetliga och bindande regler för samexistens på gemenskapsnivå är vi inte övertygade om att detta skulle vara en genomförbar lösning. Med tanke på den mångfald som karaktäriserar EU:s jordbruk anser vi att det är omöjligt att etablera enhetliga regler som kan tillämpas generellt. Det är inte rimligt att använda en metod som stöper alla i samma form.
Forskare har upprepade gånger stått bakom den subsidiaritetsbaserade metoden, även vid den inledande utfrågning om samexistens som organiserades i september 2003. Medlemsstaterna ser också alltmer detta som det lämpliga sättet att gå framåt. Dessutom har medlemsstater, i och med införandet av en artikel om samexistens i direktiv 2001/18/EG på begäran av parlamentet, nu möjligheten att vidta åtgärder för samexistens. Med klausulen om nationella åtgärder för samexistens på plats och med riktlinjerna från kommissionen tillgängliga anser vi att ramen för nationella lösningar för samexistens är tillräckligt utarbetad. Samexistens får inte vara en orsak till att ytterligare fördröja godkännandet av nya GMO.
Jag delar inte den åsikt som uttrycks i betänkandet om att medlemsstaterna skall tvingas att anta lagstiftning för att garantera samexistens. Tvärtom bör vi överlåta till dem att undersöka vilka olika politiska instrument som kan användas, däribland frivilliga avtal och ansatser till icke-bindande lagstiftning. Mot bakgrund av deras specifika förhållanden väljer de vilken kombination av instrument och bredd av reglering som passar dem bäst.
Vi är helt överens om frågan om vem skall bära ansvaret för att genomföra de nödvändiga åtgärderna. Faktum är att kommissionens riktlinjer anger att de jordbrukare som introducerar en ny produktionsform skall ta ansvaret för den. Principen är ömsesidig, även om den till en början huvudsakligen gäller jordbrukare som vill odla GMO.
Beträffande ansvar, har jag svårt att förstå varför det skall vara nödvändigt med ett civilrättsligt ansvar inom hela gemenskapen. Frågan om ansvar kan inte behandlas enskilt. Ansvaret beror på medlemsstatens övergripande ansats till samexistens. Det bör därför tas upp som en integrerad del av åtgärdspaketet för samexistens.
En generell avgift på genetiskt modifierat utsäde och foder, för att täcka både administrativa kostnader och kostnader för provning och övervakning i samband med lagstiftning för GMO, är inte förenlig med principen om den gemensamma marknaden. Som en generell princip bör inte marknadsföringen av produkter som är godkända under gemenskapens lagstiftning och ansedda som säkra för mänsklig hälsa och miljö begränsas eller hindras av medlemsstaterna. Naturligtvis är beskattningen här för att stanna. Vi beskattar mycket i termer av ekonomisk aktivitet som helhet, och därför vill jag säga att denna diskussion, logiskt sett, inte är så konstig.
I betänkandet ombeds kommissionen att fastställa rättsligt bindande definitioner av termerna ”tillfällig” och ”tekniskt oundviklig”. Vår lagstiftning är tydlig här. Aktörerna måste ha möjlighet att visa att de har försökt att undvika förekomsten av GMO.
Angående frågan om gränsöverskridande effekter, skulle kommissionen kunna hålla med om att denna behöver undersökas ytterligare. Vi kommer att fundera över hur detta kan göras och vad kommissionen kan bidra med. Vi kan även fastställa om det skulle vara användbart att lägga upp ett offentligt register över nationella strategier och bästa praxis med gränsöverskridande inverkan.
Beträffande GMO-fria områden har vi olika åsikter. Vi känner starkt att ett fullständigt förbud mot alla typer av GMO från en region inte är möjligt, såvida det inte efterlevs frivilligt. Den regionala begränsningen av vissa typer av GMO måste vara vetenskapligt berättigad, gröda för gröda, och skall endast vara en sista utväg om förvaltningsåtgärder på jordbruksnivå är otillräckliga. Kommissionen håller med om att det behövs mer forskning om samexistens. Den stöder därför vetenskapliga studier som leds av de gemensamma forskningscentren under det sjätte ramprogrammet för gemenskapsforskning. Dessa studier kommer att omfatta kostnadsanalyser, god jordbrukssed för samexistens och ansvarsfrågor. Emellertid kommer en fullständig rapport, som omfattar alla ekonomiska aspekter av samexistens under de olika kostnadsförhållanden som råder inom EU, endast att kunna möjliggöras när medlemsstaterna har fått mer praktisk erfarenhet.
Kommissionen kommer att garantera en roll som samordnare och underlätta utbytet av information om bästa praxis och konkreta erfarenheter av samexistens mellan medlemsstaterna som innefattar gränsöverskridande aspekter. Baserat på denna informationsinsamling kommer kommissionen att rapportera till parlamentet och rådet om två år. Kommissionen kommer sedan, om det är lämpligt, även att göra en bedömning av tänkbara och nödvändiga åtgärder.
Jag är glad över att jag har haft möjligheten att ge detta utförliga svar. 
Scheele (PSE ),
   .– Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det har gått nästan sex månader sedan frågan om samexistens senast spelade en ledande roll i denna kammare. Då diskuterade vi förordningen om genetiskt modifierad mat och utsäden. Jag var föredragande och vi var tvungna att ta strid med kommissionen och vissa medlemsstater för att trygga flexibiliteten i form av artikel 26 a. Vi var framgångsrika och jag gratulerar Graefe zu Baringdorf, vars initiativbetänkande i frågan skickar ännu en viktig politisk signal från denna kammare.
Jag anser att det är otroligt viktigt att vi nu uppmanar medlemsstaterna att använda sig av denna flexibilitet som vi i parlamentet stred för på deras vägnar och ge den ett innehåll. Jag instämmer dock även med Graefe zu Baringdorf att det kommer att vara nödvändigt att utforma EU-förordningar om samexistens. Jag kan inte förstå hur kommissionen kan säga att den kan godkänna det här centralt och att den har behörighet att göra det när den inte har svar på de frågor som samexistensen ger upphov till.
En annan anledning till att jag anser att initiativbetänkandet av Graefe zu Baringdorf är otroligt viktigt är att det inom kort kommer att hållas en omröstning om direktivet om utsäde i enlighet med kommittéförfarandet, vilket dess värre lämnar parlamentet utanför. Jag anser också att det avsnitt där vi säger att värdet för föroreningar i utsäden skall bestämmas av det närliggande värdet är oerhört viktigt. Vi bör inte anklaga oss själva: det är väldigt svårt att upprätthålla det tröskelvärde på 0,9 procent som vi gick med på, även om vi inte kräver absolut rena utsäden. Därför hoppas jag att denna kammare i morgon skall kunna skicka denna viktiga politiska signal. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka föredraganden Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf för att ha tagit ett gediget initiativ till att utarbeta detta initiativbetänkande om samexistens och för att ha lyckats sammanföra alla synpunkter i ett betänkande. Faktum är att åsikter om samexistens varierar från ett land till ett annat, och inte ens inom min grupp kan vi enas om ämnet.
Låt oss tala klarspråk: nu är det länge sedan frågan handlade om att säga ”ja” eller ”nej” till genteknik. Föredraganden har påpekat detta. Denna fråga är avgjord sedan länge. Vi måste se framåt, och vi diskuterar redan hur genetiskt modifierade och icke genetiskt modifierade grödor kan samexistera, och hur vi kan se till att alla parter verkar sida vid sida utan att någon missgynnas. Samexistens borde garantera jordbrukarna och konsumenterna möjlighet att välja, och tydliga regler måste skapas som är till fördel för alla europeiska jordbrukare, regler som tillåter dem att göra oberoende val om de olika jordbruksmetoder som de vill använda och se till att dessa metoder kan samexistera utan att skapa problem.
Efter intensiva partiöverskridande och interna diskussioner har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling nått en kompromiss och godkänt ett betänkande som innehåller särskilda och tydliga krav. I vårt initiativbetänkande kräver vi heltäckande bestämmelser på gemenskapsnivå, eftersom de riktlinjer som kommissionen har föreslagit är en samling icke-bindande rekommendationer. Vi förväntar oss därför att kommissionen tillhandahåller en gemensam rättslig ram i de fall där politiken beslutas på gemenskapsnivå, som när det gäller jordbrukspolitik.
En annan viktig del i vårt betänkande är uppmaningen till kommissionen att lägga fram ett förslag om civilrättsligt ansvar och försäkring inom hela gemenskapen. Bestämmelser som innefattar risken för tillfällig kontamination måste fastställas på förhand, snarare än att bara låta jordbrukarna reda ut detta sinsemellan, och låta var och en rädda sitt eget skinn. Det kan inte under några omständigheter bli fråga om att jordbrukarna skall behöva lösa ansvarsfrågan själva.
Dessutom måste GMO-kontamination i utsäde fastställas till ett tekniskt mätbart och tillförlitligt gränsvärde, för att jordbruksproduktionen skall kunna garantera det gällande gränsvärdet på 0,9 procent vid märkning av livsmedel. Karin Scheele har redan tagit upp denna fråga.
Ett initiativbetänkande är ett sätt för parlamentet att sända ut ett tydligt politiskt budskap. Om vi nu mildrar de krav och kommentarer som utskottet för jordbruk har framfört och löser upp det befintliga paketet kommer våra krav inte att vara tydliga längre. Vi kommer i stället att få ett hopkok av vaga uttalanden utan någon tydlig form. Som parlamentsledamöter måste vi fråga oss själva om vi verkligen vill sända ut en politisk signal som saknar ett faktiskt innehåll.
Jag instämmer därför med föredraganden och hoppas att detta initiativbetänkande kommer att antas i morgon med en riktigt övertygande majoritet, eftersom det redan har fått så mycket stöd i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Olsson (ELDR ).
    Herr talman, herr kommissionsledamot! Detta handlar inte om genetiskt modifierade organismers vara eller icke vara. Jag tillhör dem som tror att varken hela mänskligheten eller bara den europeiska delen av mänskligheten kan undvara denna kunskap och teknik. Det är dock angeläget att vi tillämpar försiktighetsprincipen, att vi tillämpar principen om att förorenaren skall betala och att vi respekterar människors oro inför det nya. Vi måste alltså kunna märka och ge ordentliga besked.
Vi har haft och har fortfarande olika syn på själva sakfrågan, men jag vill ändå gratulera Graefe zu Baringdorf till detta betänkande. Vi har i allt väsentligt kunnat bli överens om en hållning från Europaparlamentet, som jag hoppas skall ge en signal till kommissionen och till rådet.
Jag tycker det är mycket välbalanserat, men jag har några kommentarer. Jag blir besviken när jag hör kommissionsledamoten så tvärsäkert uttala sig emot punkt 3 om gemensamma bestämmelser. Vinden blåser ju faktiskt även över nationsgränserna. Det är inte rimligt att man har en regel på den ena sidan om en nationsgräns och en annan regel på den andra sidan. Detta handlar om livet och livets innehåll. Om vi vill åstadkomma någonting med detta måste vi ha gemensamma bestämmelser. Tänk över det här i kommissionen innan ni fattar några förhastade beslut.
Jag kan dock hålla med kommissionen litet när det gäller punkt 9. Jag tror att det vore farligt att fortsätta med ett moratorium om vi inte får som vi vill. Jag tycker egentligen att punkt 9 är riktig, men jag anser att det kanske är att gå litet för långt. Jag är inte beredd att rösta för den punkten. Det är den enda punkt i betänkandet som jag har en avvikande uppfattning om.
När det gäller det regionala avståendet säger kommissionsledamoten att det bara kan bli aktuellt om det är frivilligt. Jag hade i min enfald inbillat mig att demokratiska beslut alltid är frivilliga. Då kan det väl inte vara några bekymmer? Jag anser att det är en rättighet för en region eller ett land att säga ”vi vill inte ha det här”. Vi kan inte tvinga på människor att använda en teknik om de inte vill, även om jag tycker att tekniken är bra.
Det är mycket angeläget att vi får fram denna signal och att vi kan vara relativt eniga i morgon när vi skall fatta beslut. Vi har visserligen olika uppfattningar om genetiskt modifierade organismers vara eller icke vara, men vi vill vara försiktiga. Vi vill nu komma fram med ett förslag till hur vi skall kunna ordna samexistensen så att vi blir trovärdiga hos alla de människor som skall leva på de livsmedel som produceras, antingen på det ena eller det andra sättet. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den grundläggande frågan som vi behandlar här är om samexistens mellan genetiskt modifierade och konventionella och organiska grödor verkligen är möjlig. Om vi inte finner ett praktiskt och exakt svar på denna fråga kan det inte finnas grund för den så lovprisade valfriheten. Jordbrukare som producerar konventionella och organiska grödor kommer inte att ha en valmöjlighet om genetiskt modifierade grödor påverkar konventionella och organiska grödor. Vi får inte låta oss tvingas till en kraftfull lobbyverksamhet som består av en alltmer begränsad grupp av enorma multinationella företag som saluför genetiskt modifierade grödor och försöker kontrollera jordbruk och livsmedelsproduktion mot de europeiska jordbrukarnas och konsumenternas vilja, vilka i oräkneliga opinionsundersökningar redan har uttryckt sina reservationer och till och med fruktan för genetiskt modifierade organismer.
Jag välkomnar därför parlamentets initiativbetänkande, som blir alltmer viktigt eftersom kommissionen själv sköt upp denna debatt. Betänkandet banar också väg för att upphäva det moratorium som i praktiken har funnits sedan 1998. Detta är i själva verket ett krav som jag själv ställde i en resolution på gemensamt initiativ tillsammans med ledamöter i min grupp i mars 2003. Alla känner till de inneboende riskerna för kontamination från utsläpp av genetiskt modifierade organismer i miljön. Vetenskapliga studier om korspollinering och spridning av genetiskt modifierade organismer är fortfarande alltför begränsade för att vi skall få en exakt och tillförlitlig utvärdering av alla följder. Under hela denna debatt tvingas vi dock, samtidigt som vi har de åsikter som presenterades vid parlamentsutfrågningen i åtanke, dra slutsatsen att kontamination inte helt kan undvikas med tanke på att genetiskt modifierade grödor förekommer i så stor skala, vilket får konsekvenser som sträcker sig från förlust av biologisk mångfald till ekonomisk skada på konventionellt och organiskt jordbruk.
Följaktligen går det inte att hantera dem på ett effektivt och genomförbart sätt, trots risken för spridning som varierar med typen av genetiskt modifierad gröda. En gård som väljer genetiskt modifierade grödor kan sedan inte återgå till konventionellt eller organiskt jordbruk. Vår erfarenhet av djursjukdomar, särskilt BSE och mul- och klövsjukan, borde fungera som varningssignaler för de tillförlitlighetsproblem och kostnader som kommer att uppstå när övervakningssystemen införs. Som föredraganden påpekar i sitt betänkande – som jag gratulerar honom till – är det mest effektiva och ekonomiska sättet för att garantera samexistens följaktligen att avstå från GMO-odling, antingen det sker på frivillig basis eller begränsas på regional nivå.
Vidare får inte de fastställda gemenskapsbestämmelserna äventyra varje medlemsstats rättighet att förbjuda genetiskt modifierade grödor inom hela sitt territorium eller geografiskt begränsade områden. Det som är uppenbart i hela denna process, om samexistens inte är möjlig, är att moratoriet bör finnas kvar för att följa försiktighetsprincipen. Vi bör följaktligen stödja åtminstone punkt 9 i detta betänkande, och jag personligen hoppas att detta parlament kommer att anta betänkandet i sin helhet i morgon. 
Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Jag har lagt till två ändringsförslag till betänkandet. Dessa skulle innebära att medlemsstaterna beordras (punkt 7 a [ny]) eller rekommenderas (punkt 7 b [ny]) att införa en pålaga på GMO-utsäde och GMO-foder. Inkomsten skulle täcka den löpande administreringen och undersökningen av jordbrukarnas organiskt odlade och konventionella icke-GMO mark. Inkomsten skulle också ersätta de skador som GMO-föroreningar orsakar, som inträffar trots korrekt praktisk tillämpning från GMO-jordbrukarnas sida. Jag skulle vilja betona att den skada som sker trots korrekt praktisk tillämpning även måste betalas av förorenaren och inte av offentliga myndigheter genom skatter som oskyldiga medborgare betalar. Det måste dock vara möjligt att undanta en medlemsstat om ett beslut med den innebörden fattas vid ett offentligt nationellt parlamentssammanträde i den berörda medlemsstaten och läggs fram av regeringschefen vid ett av europeiska rådets sammanträden. På detta sätt skulle medlemsstaternas suveränitet garanteras, samtidigt som det är möjligt för en miljökampanj på gräsrotsnivå att nå gränsöverskridande resultat. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman! Frågan om samexistens mellan GMO-produktion och icke-GMO-produktion bör betraktas som en långsiktig fråga och inte som en tillfällig situation som vi skall hantera i väntan på att GMO-produktionen skall hävda sig själv som den dominerande, eller till och med uteslutande, jordbruksmetoden för grödor. Detta görs genom att ta hänsyn till omfattningen av de olika problem som genetiskt modifierade organismer skapar, problem till vilka det inte finns några självklara och övertygande vetenskapliga slutsatser.
Det är konventionellt och organiskt jordbruk som är regeln, och GMO-produktion är undantaget som skall iakttas, inte tvärtom. Vi måste ställa frågor, inte om icke-GMO-produktionens livsduglighet, utan om de åtgärder som måste vidtas för att skydda produktionen från GMO-kontamination. Föredraganden gör rätt som betonar att våra kunskaper har uppvisat brister på en rad avgörande områden, vilket obestridligen borde uppmuntra oss att fortsätta forskningen, men även att uppträda med stor försiktighet. Vi har här att göra med korspollinering (korsningar), övervintring av utsäde, jordkoncentration, motståndskraft, utbredning och spridning. Vi måste vara oerhört vaksamma för att undvika en situation där antagna bestämmelser om godkännande, spårbarhet och märkning kringgås genom andra bestämmelser, om samexistens, vilka är alltför vaga, osäkra och otydliga, och som därmed skapar ett fullbordat faktum som skulle kunna svepa iväg alla dessa försiktighetsbestämmelser.
Låt oss vara försiktiga så att vi inte försätter våra jordbrukare i sitsen som trollkarlens lärling, något som den allmänna opinionen utan tvivel skulle tillskriva de negativa konsekvenserna av all generaliserad GMO-spridning. De har redan offrat mycket, med animaliskt mjöl och Gaucho insekticid. Låt oss därför se till att vi inte komplicerar det fortsatta bruket av traditionella jordbruksmetoder för grödor så mycket att jordbrukare tvingas överge dem till förmån för GMO-produktion. Det är upp till den person som införde en högriskgröda att ta på sig ansvaret för den risken och alla dess konsekvenser. Det är den person som tar risken för eventuell kontamination som måste bära kostnaderna för att förhindra och hantera denna risk för andra grödor och för användare av dessa grödor, och som ensam måste axla ansvaret för att ha tagit denna risk.
Denna fråga om hur man skall hantera de olika jordbruksmetodernas samexistens kommer att bli en livsviktig fråga vid regional planering. Det måste bli möjligt att ha särskilda riktlinjer för valfrihet på nationell eller regional nivå. Om valda företrädare, jordbrukare och andra som är inblandade på regional nivå i ett särskilt område till exempel vill att detta område blir GMO-fritt, då måste de kunna besluta detta i full frihet, utan att kommissionen lägger hinder i deras väg på grund av Gud vet vilken slags snedvridning av konkurrens som kan vara mer eller mindre inbillad. Därför, herr talman, tänker vi rösta för detta initiativbetänkande, i vilket det ställs några berättigade frågor om ett ämne som är livsviktigt för vårt samhälle. 
Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag gratulera föredraganden till att ha utformat ett utmärkt betänkande genom gott samarbete, ett viktigt behov vilket tydliggörs av kommissionsledamotens reaktion. Han noterade visserligen att det är ett aktuellt ämne, men samtidigt försöker han i allt högre grad flytta ansvaret från kommissionen. Ansvaret sägs ligga på medlemsstaterna och andra. Men detta ämne om något bör åtgärdas på gemenskapsnivå. Herr kommissionsledamot, parlamentet står på er sida, och även i debatten om den europeiska konstitutionen skulle det vara mycket fördelaktigt om kommissionen och parlamentet kunde nå ordentliga överenskommelser genom gott samarbete.
Graefe zu Baringdorfs gedigna betänkande skulle jag vilja be kommissionen att som viktig europeisk institution ta tag i denna uppgift med förnyad kraft och lägga fram grundliga förslag efter ingående undersökningar, för att få en riktigt förnuftig lagstiftning. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Dagens debatt visar på ett tydligt sätt att påtryckningarna från Bush i somras har gett resultat. Inte bara för den fria rörligheten för genetiskt modifierade organismer, utan också för att de skall få odlas fritt i Europeiska unionen. Inledningsvis skulle jag vilja uttrycka vårt kategoriska motstånd mot att odla genetiskt modifierade produkter och för femtioelfte gången peka på kommissionens hyckleri, som vid en tidpunkt när den genomför reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, då man förväntas tillämpa grundprincipen om att öka jordbruksproduktionens kvalitet för att garantera hälsosam och säker mat, miljöskydd och så vidare, samtidigt främjar odling av modifierade produkter. Det mest typiska exemplet på detta hyckleri är tobaken, där man med skyddet för folkhälsan och en hållbar utveckling som förevändning skär ned stöden i ett försök att definitivt avskaffa skörden.
Nyligen gjorde Michael Meacher, miljöminister i Blairs första regering, ett uttalande som publicerades i den brittiska tidningen , där han sade att han inte kunde förstå hur Blairs regering på ett ansvarsfullt sätt skulle kunna bevilja tillstånd för genmodifierade grödor. Alla forskningsbevis har varit negativa och Meachers inställning är särskilt betydelsefull eftersom han 1999, när han var minister, inledde ett omfattande försök med odling av genetiskt modifierade plantor. Av de 210 odlade fälten var hälften genmodifierade och hälften konventionella. Resultatet av forskningen är särskilt avslöjande när det gäller möjliga risker för miljö och konsumenthälsa. Till och med grundargumenten från de multinationella företag som producerar genetiskt modifierade frön, framför allt i USA, har visat sig vara slitna. Under försökens gång, vilka pågick under flera år, minskade inte behovet av bekämpningsmedel, och de speciella bekämpningsmedel som krävs för de genetiskt modifierade grödorna visade sig vara skadligare än de som krävs för konventionella grödor.
Forskningen har visat att genmodifierad raps, majs och sockerbetor skadar floran och faunan betydligt mer än konventionellt odlade grödor. Nobelpristagaren och professorn Sherwood Rowland har betecknande nog anmärkt att så fort genmodifierade organismer har släppts ut i miljön och det har fastställts att de skadar miljön, är det omöjligt att få stopp på deras skadliga effekter. Genmodifierade organismer, vilka blir allt fler, kommer hela tiden att fortsätta att anställa förödelse som miljöns egna massförstörelsevapen.
Syftet med Europaparlamentets betänkande är främst att driva igenom idén om att genetiskt modifierade organismer kan samexistera med konventionella och ekologiska produkter, och det väcker vissa frågor om villkoren och arrangemangen för samexistens, trots att vi mycket väl vet att ett stort antal studier pekar på att det är oerhört svårt, omöjligt om man så vill, att skydda mot kontaminering där dessa grödor samexisterar. När det gäller det hycklande omnämnandet av principen om att förorenaren betalar så förstår jag å ena sidan inte vilka beräkningar som skall kunna användas för att utvärdera de eventuella miljökostnaderna och skador på konsumenthälsan eftersom jag å andra sidan är rädd att man till slut indirekt, om inte direkt, kommer att lägga skulden på producenterna själva.
Slutligen, herr talman, har Europaparlamentet bara en skyldighet gentemot de europeiska jordbrukarna, konsumenterna och miljön, och det är att säga ett kategoriskt och allmänt ”nej” till odling av genmodifierade grödor. Bara på det sättet kan det spela sin roll fullt ut, genom att inte lyssna till USA:s påtryckningar, vars mål är att tjäna de multinationella bolagens intressen, så att de samlar vinster på bekostnad av människors hälsa och miljö. 
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi gratulerar er till ert hårda arbete i denna fråga. Som ni har hört, håller vi inte med er, men om ni redan hade delat vår syn skulle vi inte ha behövt utarbeta detta betänkande. Debatten har bara börjat, och jag hoppas att vi kommer att få se ett verkligt positivt förfarande mellan kommissionen och parlamentet. Var snäll och vidarebefordra detta till de kolleger som arbetar på detta område.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0459/2003) av Struan Stevenson för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett avtal i form av skriftväxling om förlängning av protokollet om fastställande för perioden 1.7.2003-30.6.2004 av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Elfenbenskusten avseende fiske utanför Elfenbenskustens kust (KOM(2003) 556 – C5-0458/2003 – 2003/0219(CNS)). 
Nielson,
   .  Herr talman! Jag vill tacka de ärade ledamöterna för detta betänkande om förlängningen på ett år av fiskeprotokollet till avtalet mellan gemenskapen och Elfenbenskusten. Det gläder mig att notera att ni stöder andan i detta förslag eftersom kommissionen, på grund av politiska och sociala orsaker, har varit tvungen att gå vidare med en förlängning i stället för ett förnyande av protokollet.
Tyvärr var det inte möjligt att gå vidare med förhandlingarna under hösten 2002 och våren 2003 på grund av den svåra politiska situationen. Protokollet är viktigt för EU:s fiskeindustri som fiskar och använder Abidjans hamn för att landa sin fångst från hela regionen, och inte bara den från ivorianska vatten. Detta i sin tur är en fördel för Elfenbenskusten. Protokollet stöder även vetenskaplig forskning som är nödvändig för att garantera upprätthållandet av fisket och för att bygga upp kapacitet att administrera detta i landet.
På grund av det tidigare protokollet har europeiskt näringsliv gjort investeringar i Elfenbenskusten. Det finns nu tre konservfabriker för tonfisk i Abidjans hamn som förädlar tonfisk för den europeiska marknaden. De skapar mer än 30 000 lokala arbetstillfällen. Den ettåriga förlängningen av protokollet sörjer för fiskemöjligheter för 71 tonfiskefartyg och även för en del bottenfiske. De riktade åtgärderna förblir desamma och representerar 71 procent av de finansiella bidragen av ett totalt bidrag, som också behålls på den tidigare nivån, på 957 500 euro.
Med tanke på den goda nivån av nyttjande av tonfisket å ena sidan och ministeriets användning av riktade åtgärder, anser kommissionen att förlängningen ger god valuta för pengarna. Detta gäller för båda sidor.
Uppenbarligen kan man inte vara helt nöjd med det faktum att förlängningen, som har varit i kraft sedan den 1 juli 2003, lades fram för detta parlament först den 23 september. En anledning till denna försening var att skrivelsen om förlängning undertecknades av den ivorianske fiskeministern först den 16 maj 2003. Emellertid vill jag, uppriktigt sagt och i rättvisans namn, tillägga att dessa förseningar aldrig beror på endast en av parterna. Jag beklagar förseningen. Om jag var ledamot av parlamentet skulle jag se på detta med en viss skepsis.
Emellertid gläder det mig att veta att ni den 24 november fick en utvärderingsrapport om tillämpningen av protokollet som svarar på en del av era frågor om framtida förhandlingar av förnyandet av protokollet. Rapporten som lades fram är en studie som utvärderar fiskebeståndet och tillämpningen av protokollet fram till augusti 2003.
Angående de två första ändringsförslagen delar kommissionen fullständigt intresset av att hålla parlamentet informerat om olika aspekter av genomförandet av protokollet. Kommissionen förmedlar emellertid redan den här typen av information enligt de gällande interinstitutionella överenskommelserna, och i synnerhet enligt ramavtalet mellan kommissionen och parlamentet av den 5 juli 2000. Därför anser kommissionen att dessa två ändringsförslag inte är nödvändiga.
Angående det tredje ändringsförslaget skall avtalet, enligt dess artikel 13, kunna förnyas för tilläggsperioder på tre år, såvida inte skriftligt meddelande om uppsägning givits av någon av parterna. Emellertid är protokollet, som lägger fram fiskemöjligheterna och det finansiella bidraget, endast giltigt under tre år och måste därefter förnyas. Om ändringsförslaget hänvisar till förnyandet av protokollet, och inte till avtalet som sådant, strider ändringsförslaget mot grundreglerna för protokoll för fiskeavtal. Då protokollen är bilagor till ramavtalen behövs det inte något nytt förhandlingsdirektiv för att periodiskt förnya dem.
Beträffande ändringsförslag 4 skulle det vara en katastrof för Elfenbenskusten om avtalet inte förlängdes med tanke på fiskeavtalets betydelse för landet. Detta gäller de 30 000 arbetstillfällen som skapats av EU:s konservfabriker i Abidjan och det faktum att det finansiella bidraget huvudsakligen går till vetenskaplig forskning, kontroll och övervakning. Det skulle också innebära ett allvarligt problem för EU:s fiskare och de investeringar som gjorts i Elfenbenskusten. Att misslyckas med att förnya avtalet skulle innebära att isolera Elfenbenskusten. Detta är inte den signal som EU vill sända till ett land som kämpar med att hitta en väg tillbaka till fred. 
Stevenson (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för hans mycket utförliga presentation. Ett av de stora nöjena med att vara ordförande i fiskeriutskottet är att behöva komma hit sent på kvällen och tala inför en tom kammare om internationella fiskeavtal med jordens avlägsna hörn. Detta är inget undantag. 
Kvällens diskussion om Elfenbenskusten har emellertid inte drivits fram av de vanliga anledningarna i samband med fiskeavtal med tredje land. Den har drivits fram av Verts/ALE- och ELDR-grupperna som har uttryckt en ganska befogad oro över det rådande inbördeskriget i landet, och sin fruktan över att gemenskapens medel skall sändas till ett konfliktområde för att på så sätt underblåsa konflikten.
Som parlamentet vet undertecknade den största rebellarmén i Elfenbenskusten, som kallar sig New Forces, i januari en fredsuppgörelse med premiärministern Seydou Diarra med medlingsbistånd av Frankrike. Tråkigt nog förföll detta fredsfördrag delvis i september, när rebellerna från New Forces lämnade regeringen och anklagade president Laurent Gbagbo för att befästa sin makt och vägra att fullfölja villkoren i fredsfördraget. Under tiden har presidenten meddelat sin avsikt att befria rebellkontrollerade områden i de norra och västra delarna av landet i fall rebellerna från New Forces skulle vägra att lägga ned sina vapen. Detta är läget i Elfenbenskusten i dag.
Det är mot denna ganska ofördelaktiga bakgrund som jag i mitt betänkande om kommissionens förslag strävar efter att förlänga det nuvarande fiskeavtalet mellan gemenskapen och Elfenbenskusten för ytterligare ett år, trots att förlängningen, som kommissionär Poul Nielson påpekade, egentligen påbörjades i juli, innan parlamentet ens hade rådfrågats. Kommissionären sade att parlamentets ledamöter skulle finna detta obehagligt, och så är verkligen fallet. Att gång på gång kastas in i dessa av kommissionen är synnerligen obehagligt. Det är faktiskt så i detta fall att betalningen till Elfenbenskusten förfaller den 31 december 2003. Därför är det synnerligen angeläget att snabbt lösa denna fråga. Det är beklagansvärt att fiskeriutskottet återigen tvingades in i detta läge. Jag sätter emellertid min tilltro till att kommissionen uppskattar de ansträngningar som vi har lagt ned för att påskynda förloppet, så att detta avtal kan uppfyllas i tid.
Detta avtal kommer att bli det sjätte protokollet i följd mellan EU och Elfenbenskusten. Första gången vi ingick ett partnerskap för fiske med Elfenbenskusten var 1990, och vi har fortsatt på en vänskaplig grund ända sedan dess. Emellertid var det, som kommissionär Poul Nielson sade, oundvikligt att den politiska situationen i regionen resulterade i att vi var oförmögna att fortsätta med de möjligheter till bottenfiske som vi hade förhandlat fram under 2002. Men då situationen stabiliserades var det möjligt att återuppta detta fiske igen.
Tonfisket, som är den andra stora resursen som omfattas av detta avtal, påverkades aldrig av inbördeskriget. När det gäller upptagandet av möjligheterna som förhandlades i avtalet har vi fortsatt på en nivå runt 85 procent. Som kommissionär Poul Nielson påpekade finns det 71 licenser tillgängliga för tonfiskefartyg, även om 70 procent av den finansiella kompensationen i dessa partnerskapsavtal alltid går till riktade åtgärder som skall garantera bibehållandet av ett bärkraftigt fiske och stödja bevarandeåtgärder, vetenskaplig forskning, kontroll och övervakning. Dessa medel övervakas noga av kommissionen för att garantera att protokollets mål efterlevs. I avsaknad av detta avtal skulle vi inte kunna garantera att ett bärkraftigt fiske kan fortsätta. Vi kunde faktiskt se ett fullständigt regellöst IUU-fiske (illegalt, oreglerat och orapporterat fiske), som orsakade en total plundring av beståndet och en kollaps av fisket.
Det är viktigt för de som motsätter sig förnyandet av detta avtal att de inser följderna av sitt motstånd. Kommissionär Poul Nielson betonade att det finns tre stora konservfabriker för tonfisk i Abidjan som finansieras av investeringar från EU. Abidjan är verkligen centrum för en stor del av landningen av tonfisk i Västafrika, och om vi skulle dra oss ur detta avtal, vilket Verts/ALE- och ELDR-grupperna föreslår, skulle 5 000 direkta och upp till 30 000 indirekta arbetstillfällen försvinna. Ett sådant resultat skulle få katastrofala följder för den sociala situationen i Elfenbenskusten, och det skulle allvarligt destabilisera landet och störta det i djupare konflikt. Så jag vädjar till Verts/ALE- och ELDR-grupperna att tänka en gång till, och ta tillbaka sina ändringsförslag som endast skulle göra en dålig situation sämre. 
Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Liksom ordföranden för fiskeriutskottet har också jag privilegiet att tala sent i kväll, och jag har det speciella privilegiet att tala för min samordnare Varela Suanzes-Carpegnas räkning. Jag skulle vilja instämma i vad fiskeriutskottets ordförande sade, också när det gäller den mycket svåra fråga vi debatterar här. Om man beaktar situationen för de kustremsor med mycket inre oro och krig återstår det att se i vilken utsträckning vi också kan använda fiskeripolitiken för att förbättra situationen i själva landet när situationen väl har förbättrats. Om de pengar vi investerar i fiskeavtalen används väl, kan Europa spela en större roll även på den punkten.
Vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna är besvikna på de ändringsförslag som den liberala gruppen har lagt fram i denna fråga. Jag skulle ha föredragit att se lite mer sociala aspekter i dem, och jag stöder allt som kan förbättra de afrikanska ländernas situation i förhållande till fiskeavtalen. Det är dock viktigt att alla aspekter diskuteras på djupet. Jag vill dock än en gång instämma i vad fiskeriutskottets ordförandes sade. Jag har också noterat att det finns ett brett stöd för hans ord, och jag skulle å ena sidan vilja be kommissionen att anstränga sig till det yttersta för de afrikanska länderna, bland annat genom en förnuftig plan för hur pengarna från fiskeavtalen skall användas, men å andra sidan anser vi att det är viktigt att de sociala aspekterna också beaktas. Jag ser därför fram emot både kommissionens och parlamentets reaktion. 
Miguélez Ramos (PSE ).
    Herr talman! Vi har i dag antagit en resolution här i parlamentet om unionens roll för att förebygga konflikter i Afrika, och särskilt vad gäller tillämpningen av Linas-Marcoussis-avtalet i Elfenbenskusten. I denna resolution uppmanar Europaparlamentet de stridande parterna att strikt följa Linas-Marcoussis-avtalet.
Europeiska unionen har ett ansvar för att förebygga konflikter, och dess olika politikområden för att främja handelsförbindelser mellan Europa och utvecklingsländerna utgör en form för att förebygga denna typ av konflikter. Handelsförbindelser och mänskliga kontakter för människor närmare samman och bidrar till att de utvecklas och att deras olika ekonomiska sektorer utvecklas. Min grupp stöder därför fiskeavtalet eftersom handelsavtal och förbindelser mellan folken främjar fred och, när det gäller fiskeavtalen, även utvecklingen av utvecklingsländernas fiskerisektor.
Vi stöder därför betänkandet av Struan Stevenson till förmån för en ettårig förlängning av det befintliga protokollet, med de ändringsförslag som fiskeriutskottet har godkänt.
Elfenbenskusten är ett land i inbördeskrig som vi måste hjälpa så att det kan skapa fred och ekonomisk tillväxt. Vi socialister anser därför att det är en positiv signal vi ger genom att förlänga dessa fiskeavtal.
Kriget är inget skäl att stoppa ett fiskeavtal. Det vore absurt att göra detta och det skulle öka landets lidande. Samma sätt att tänka skulle få oss att sluta importera landets produkter, såsom kaffe, kakao eller palmolja, upphöra med oljeutvinnande verksamhet och sluta köpa deras diamanter, mangan, järn, kobolt, bauxit och koppar.
Varför trycker man så hårt på att stoppa de handelsmässiga fiskeavtalen som knyter Europeiska unionen närmare utvecklingsländerna för att sedan främja exporten av till exempel jordbruksprodukter och även mineraler, olja och gas från dessa länder? Trots kriget har genomförandet av kvoterna i avtalet, som när det gäller tonfisk, varit gott och fångstnivån av bottenlevande arter har förbättrats.
Vi i den socialistiska gruppen anser att detta avtal är till stor fördel för Abidjans hamn, som är den största basen för tonfiske i Västafrika, där fångsterna är råmaterialet i en stor lokal processindustri som är en nyckelfaktor i Elfenbenskustens utveckling.
Jag anser att det är ett bra avtal som visar att fiskeavtal med ett land som har allvarliga svårigheter kan fungera väl för båda parter, både för Europeiska unionen och för det utvecklingsland som ingår avtalet med oss. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det har varit intressant att se att sedan jag först tog upp denna fråga har tillvägagångssättet när det gäller sättet att uttrycka sig hos parlamentets ledamöter och kommissionen faktiskt förändrats. Kommissionen kom till fiskeriutskottet och sade ”Vi har ingen möjlighet att förhandla fram ett nytt kontrakt, så vi förlänger det bara ytterligare ett år”. Ledamöterna pekade på att syftet med detta var att tillåta EU:s fiskefartyg att fortsätta fiska, konflikten till trots. 
I själva verket försöker ni nu att ge intrycket av att detta på något sätt handlar om att hjälpa folket i Elfenbenskusten. Verkligheten är den att detta handlar om att hjälpa oss själva. Detta är ett land som praktiskt taget befinner sig i inbördeskrig. Det är omöjligt för regeringen att garantera kontroll och övervakning. Faktum är att kontrollen och övervakningen inte var tillfredsställande ens i fredstid.
Vad som nu händer är att EU:s flotta kan göra vad den vill utan någon som helst övervakning. Kommissionen lovade faktiskt ett annorlunda tillvägagångssätt för avtal med tredje land, och detta bådar inte gott. Beträffande Elfenbenskusten har kommissionen själv noterat att landet står inför allvarliga problem gällande kontroll och övervakning av sina farvatten. Övervakningssituationen beskrivs som ett mycket stort hinder.
Kommissionen noterade också att man egentligen inte fick någon information om fångsten från fartygen för fiske med flytlinor och frysutrustade trålare. Kommissionen har också konstaterat att med de nuvarande villkoren i deras avtal med tredje land, inräknat det med Elfenbenskusten, är det omöjligt att veta huruvida de medel som är avsedda för så kallade riktade åtgärder, som till exempel kontroll och övervakning, faktiskt används på ett lämpligt sätt.
Vi har sagt att dessa medel borde placeras i en separat budget. När det gäller konservfabrikerna för tonfisk, titta på vart huvuddelen av vinsterna går. Här råder totalt hyckleri. Detta är ett land i inbördeskrig, och det ser ut som om EU:s tillvägagångssätt är att tillåta vår flotta att fortsätta ostört, trots det faktum att det pågår en konflikt.
Detta är det värsta exemplet någonsin på ett fiskeavtal. Kommissionen måste leva upp till sina åtaganden och sitt löfte att anta ett annorlunda tillvägagångssätt för fiskeavtal som tillvaratar tredje lands intressen snarare än de intressen som rör EU:s överkapacitet. 
Nielson,
   .  Herr talman! Jag håller inte med om påståendet att detta är det värsta fiskeavtalet som vi har. Faktum är, tyvärr, att det finns flera avtal som är sämre än detta. Vi arbetar med att förnya och modernisera dessa avtal, göra dem mer relevanta och öka inriktningen på social utveckling. Den tidigare framställningen av dessa avtal förtjänar emellertid en svart prick, och det är sålunda ytterst viktigt att förändra denna situation. Detta sker land för land.
Den rådande konflikten i Elfenbenskusten är inte precis en bra bakgrund för att stoppa detta avtal. Vi bör vara försiktiga med att göra frågan till föremål för politisk behandling, genom att använda avtalet till att sätta press på regeringen för att nå fred och försoning. Det är mycket svårt att sätta press på oppositionen på det här sättet.
Angående kontrollen och förvaltningen av havets tillgångar, så tycker jag att det är ganska konstlat att sätta problemen i landet i samband med förlängningen av detta avtal. Denna konflikt har inte precis skett till havs. Vi försöker att göra meningsfulla saker i Elfenbenskusten, och samtidigt sätter vi press på alla parter för att nå en kompromiss.
Om vi börjar göra denna aktivitet till föremål för politisk behandling kommer vi att sända felaktiga signaler till de inblandade. Jag vill följaktligen uppmana parlamentet att stoppa detta. Men Patricia McKenna hade några mycket relevanta synpunkter. En metod för att öka fokuseringen på utveckling i dessa fiskeavtal håller på att tas fram. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(1) 

