
Talmannen.
Jag överlämnar ordet till Maes för en ordningsfråga.
Maes (Verts/ALE). (NL) Herr talman! Parlamentet har tagit del av en brevväxling. Prodi skickade en skrivelse till Fontaine i hennes funktion som parlamentets talman och i den kritiserar han kraftigt det sätt på vilket vårt budgetkontrollutskott sköter sitt jobb. Vi känner för ögonblicket inte till något svar från Fontaine men ni förstår - och ert ordförandeskap känner antagligen på samma sätt - att vi förundrat oss väldigt mycket över den här skrivelsen, för att uttrycka det eufemistiskt.
Prodi skickade också en skrivelse till Söderman, i vilken han kritiserade det sätt som Söderman anser att han skall utöva sitt ämbete på. Söderman svarade på detta. Det brevet har vi tagit del av. Vi skulle alltså gärna vilja veta vad ordförandeskapet gjort med denna brevväxling.

Talmannen
Fru Maes, den fråga ni har tagit upp kommer omedelbart att undersökas av ordförandeskapet och talmanskonferensen.

50-årsdagen för Genèvekonventionen - Mänskliga rättigheter (humanitär rätt)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av rådet om Genèvekonventionen 50-årsjubileum - Mänskliga rättigheter

Seixas da Costa
Herr talman, mina damer och herrar! För några månader sedan firade vi 50-årsdagen av Genèvekonventionen om skydd för människor i situationer av väpnade konflikter. För 50 år sedan skrev 63 länder under de fyra konventioner och två protokoll som ännu i dag utgör grunden för de internationella mänskliga rättigheterna. Det är värt att påminna om att dessa rättsliga internationella instrument fastställdes vid en tidpunkt strax efter andra världskriget och gav uttryck för det internationella samvetets stora oro som ännu inte hade hämtat sig från konfliktens ödeläggande effekter. Det som har hänt därefter har gett alla dem rätt som ansåg att det var viktigt att stärka rättigheterna för dem som befinner sig i krigszoner, både civila och militärer som inte är direkt berörda av konflikten.
En ny uppförandeetik kom således att krävas av de krigförande parterna för att stärka livets värde, vilket successivt befästes i det internationella regelverket på flera andra områden.
Tyvärr har verkligheten visat att konventionernas bindande karaktär och dess metoder att genomföra dem långt ifrån motsvarar de krav som ställs för de situationer som de avsåg att beskydda. Vi fortsätter i dag att åse krigssituationer som präglas av barbari, av ett totalt förnekande av rättigheterna för de civila eller militära medborgarna som inte är indragna i striden, och många länder eller krigsstyrkor har uppvisat ett beteende som inte följer några principer utan bara präglas av sina mål. Inte sällan ser man att civilbefolkningen är specialmål för militära operationer, antingen som terrorism eller som ett sätt att utöva politiska påtryckningar.
Å andra sidan tycks den återkommande utbrotten av vissa konflikter, främst de som gestaltar sig som inbördeskrig, tjäna som ursäkt för de allvarligaste brotten, vilka oftast skett i skydd av en bristande information utåt och ett slags brända jordens taktik genom vilken man försöker erövra segrar till vilket pris som helst, även genom folkmord. I detta fall är det särskilt allvarligt och ännu mer chockerande med alla händelser som riktas mot de svagare sociala grupperna, vilkas försvarslöshet avslöjar den omänskliga behandling som barn och gamla får utstå, vilka i dag förekommer som främsta offer i vissa typer av konflikter, och som ibland tycks väljas som exempel.
Här kommer också frågan upp om de humanitära organisationerna, vars arbete ofta påverkas på ett oacceptabelt sätt genom krigsparternas agerande, vilka cyniskt försöker vinna tid för att ta hem sina segrar eller sätta i gång repressaliehandlingar mot de hotade befolkningarna. Det är viktigt att fortsätta stärka dessa organisationers möjlighet att arbeta fritt, och att försvara biståndsarbetarna. Jag skulle särskilt vilja uppmärksamma fallet med Röda korsets internationella kommitté, som för övrigt redan har tagit upp en specifik åtgärd i sina rapporter vad gäller behovet av att förbättra tillämpningsramen för Genèvekonventionen. Och vore det inte för massmedia och den nya roll som massmedia spelar i dag i spridningen av information om konflikterna - och den chockerande natur i vissa av dem som får en mobiliserande effekt på det internationella samfundet - skulle den situation vi har i dag i vissa krigsområden vara ännu värre och strafflösheten skulle vara ännu större.
Herr talman! Europeiska unionen som förespråkar och praktiserar en värdeordning och stolt går i spetsen i det internationella samfundet, har understrukit den stora betydelse som övervakningen av Genèvekonventionen har. Unionen främjar, i de externa förbindelserna, dessa värden och ger ständigt uttryck för dem i sitt politiska agerande. Vi är därför uppmärksamma på allt som bryter mot de principer som förenar oss på detta område, och vi har inte underlåtit att inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken kritisera alla kränkningar som har skett. Vi försöker i dessa fall använda oss av de instrument vi har för att utöva sådana påtryckningar som kan vara effektiva i tid och i resultat. Ofta har vi inte nått ända fram - och vi är medvetna om detta -, men det är vår fasta avsikt att fortsätta även i framtiden med samma beslutsamhet.
Herr talman! Trots de allvarliga och vanliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna som Genèvekonventionen och dess protokoll är till för att skydda mot, anser jag ändå att det nya årtusendet innehåller vissa hoppingivande tecken. Denna hoppfullhet ligger främst i den successiva stabiliseringen av en internationell värdeordning som redan börjar få svårt att undkomma bakom föråldrade kriterier, såsom kulturella skillnader och nationella särdrag. Även om det går långsamt är vi i dag, utan några tvivel, på väg mot den nya internationella värdeordning som globaliseringen av informationen främjar och hjälper till att så ett kollektivt medvetande i alla våra samhällen. Det är nödvändigt att detta arbete förankras hos våra medborgare, så att det skapar en automatisk reaktion inför handlingar som innebär förakt för de grundläggande principer som i dag måste betraktas som gemensamma.
När vi skapar internationella domstolar, som de som i dag används i fråga om före detta Jugoslavien eller Rwanda, måste vi ta ett steg framåt för att göra livet svårare för dem som stöder handlingar som kränker värdena i Genèvekonventionen. Det är nödvändigt att dessa figurer börjar inse att världen har blivit en plats där strafflösheten inte längre råder. Om detta budskap går fram, kommer vi säkerligen att bidra till att stärka de mänskliga rättigheterna och den nödvändiga trovärdigheten för och genomförandet av de principer Genèvekonventionen och dess protokoll avser att beskydda.

Martínez Martínez
Jag vill som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp av nationella skäl gratulera talmannen och göra ett inlägg i debatten till följd av det - i vårt tycke - tillfredsställande uttalandet av rådet angående Genèvekonventionen. Till att börja med vill jag motivera varför min grupp lade fram ett resolutionsförslag i samma fråga på parlamentets sista sammanträde 1999, ett förslag som inte kom att diskuteras av skäl som inte hör hit.
Vi anser att vi i Europaparlamentet bör uttala oss om bestämmelser som har berikat mänsklighetens juridiska arv, och att man bör nyttja varje tillfälle att påminna om och stärka dessa instruments giltighet med tanke på det skydd de ger och de rättigheter de garanterar.
Ett annat argument för att anta en resolution som den vi föreslog grundar sig på att mycket av det de europeiska institutionerna uträttar sker i en strävan mot jämvikt och rättvisa, och dessa koncept är litet eller överhuvudtaget inte förenliga med situationer där en väpnad konflikt råder. De som i huvudsak blir offer för konflikterna - barn, kvinnor, civilbefolkningen i största allmänhet - är den första grupp som utsätts för hot och drabbas av lidande, och vi måste därför inbegripa skyddet av denna grupp i de främsta målen för vår aktion.
Ju starkare vi agerar mot kränkningarna av den internationella humanitära rätten, ju mer vi genom att utnyttja alla våra utrikesförbindelser påminner staterna om nödvändigheten att ratificera och respektera Genèvekonventionen, desto mer gör vi för denna utsatta grupp. Och ju mer lidande vi kan undvika, desto mindre omfattande blir de åtgärder som måste vidtas för att täcka de stora defekter som kriget ger upphov till.
Vad mer kan göras för att öka den internationella humanitära rättens efterlevnad och på det viset begränsa de drabbades lidande? Till exempel genom att sprida kunskapen om denna, framför allt i samhället, till ungdomar, till folkorganisationer och även till de väpnade styrkorna och säkerhetsstyrkorna. Dessutom är det nödvändigt att med hjälp av utbildning väcka ett brinnande intresse för fred hos våra medborgare. Europeiska unionen bör i det avseendet vara ett fredsombud av första rang, men även en viktig gynnare av de insatser som görs av de organisationer som det internationella samfundet har ålagt ansvaret att skydda konfliktens offer och att försvara deras rättigheter. Bland dessa organisationer bör Internationella rödakorskommittén (IRKK) lyftas fram. Europeiska unionens samtliga institutioner bör ge ett starkt stöd till IRKK:s arbete, för dess funktion är minst sagt oumbärlig.
Slutligen finner jag det oacceptabelt att som kommissionen i sitt svar till mig för ett par månader sedan säga att man saknar befogenheter och resurser till åtgärder i syfte att främja den internationella humanitära rätten, som innebär en i grunden byråkratisk framställning som visar en brist på inlevelse som skiljer sig avsevärt från den inlevelse rådet visade i sitt svar på en annan fråga där jag tog upp ett liknande problem, och den skiljer sig även från den inlevelse rådet visar i sitt anförande i dag.
I den här frågan har Europeiska unionens institutioner - givetvis även kommissionen - generellt ett ansvar, för det gäller att sprida och stödja grundläggande värden som dessutom är desamma som de värden som gett inspiration till vårt europeiska projekt.
Därför, herr talman, kära kolleger, ber jag er stödja den framlagda resolutionen där det viktigaste sammanfattas i det förslag som vi i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp lade fram i slutet av förra året.

Watson
Herr talman! Den 12 augusti 1949 är en dag som de gamla romarna skulle ha sagt bör markeras med en röd sten. Dagen innebar ett stort steg framåt för mänskligheten, men ändå har under dessa femtio år, även om vår egen halvkontinent har levt i fred, fler människor dött i väpnade konflikter än vad som dog under hela andra världskriget.
Vi har misslyckats med att sprida de läxor och värderingar som vi lärde från den konflikten. Allt för ofta har våra egna medlemsstater varit parter i konflikter, antingen genom produktion och försäljning av vapen, genom produktion och spridning av landminor eller genom frestelsen - för att använda orden av en stor viktoriansk statsman i mitt land - att föredra att deras krig utkämpas på distans, och när så är möjligt i Guds namn. Vi har misslyckats med att utbilda mot glorifieringen av krig i våra egna samhällen. Vi har misslyckats med att utbilda mot problemen och gisslet med rasism och främlingsfientlighet.
Ändå, tack vare globala kommunikationsmedel, får vi nu en ständig påminnelse i våra TV-rutor om de hemska följderna av mäns grymhet mot män, och naturligtvis mot kvinnor och barn. Vi har nyligen i före detta Jugoslavien och nu i Tjetjenien sett de hemska följderna av väpnade konflikter, och vi ser dessutom följderna av regeringars ansträngningar att undertrycka oberoende mediakommentarer om sådana konflikter och utvecklingen mot totalitära styrelsesätt.
Om Europeiska unionen skall bli en gemenskap av värderingar - om vi skall spela en verklig roll i den nya globala ledningen -, måste vi sprida Genèvekonventionernas värderingar inte bara till våra egna soldater och säkerhetsstyrkor, utan även till människorna i våra civila samhällen. Vi måste arbeta för att en permanent internationell brottmålsdomstol inrättas och uppmana våra egna medlemsstater att underteckna och ratificera konventionen. Vi måste arbeta hårt för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet.
De liberala demokraterna i denna kammare är stolta över att tre av författarna till dagens betänkanden - Malmström, Haarder och baronessan Ludford - har brottats med dessa frågor och gett kammaren dessa betänkanden i dag. Vi lever i förhoppningen att det tjugonde århundradet, som Europa dränkte i blod, kan lämna plats åt ett tjugoförsta århundrade i vilket mänsklighetens kraft, genialitet och entusiasm kan användas för att bygga en rättvisare, fredligare och mer hållbar värld.

Wuori
Herr talman! Jag kan varmt instämma i vad som sagts i de föregående inläggen. I går talade vi om en stadga om grundläggande rättigheter, i dag talar vi om mänskliga rättigheter. I går konstaterades det i ett utmärkt inlägg att det är en moralisk nödvändighet att försvara och utveckla demokratin och de mänskliga rättigheterna. Det verkliga måttet på hur vi lever upp till detta moraliska krav och våra ansträngningar och förbindelser är dock det som händer i den krassa verkligheten med krig och väpnade konflikter. Karaktären på dessa ändrades i grunden under det förra seklet. Humanitär rätt är den måttstock vi kan använda för att visa om det moraliska imperativet bara är någonting som livar upp oss retoriskt eller om det verkligen leder till handling och verksamhet. Vi kommer i dag att få höra om fallet Albin Kurti från Kosovo. Genèvekonventionen är en mycket viktig del av denna miniminivå. Vi måste också se till att vi säkerställer ratificeringen av Ottawakonventionen angående förbudet mot personminor och stadgan för en internationell brottmålsdomstol.

Segni
Herr talman! Under en radiointervju den 20 januari sade Rysslands ambassadör i Paris som svar på en av de frågor som ställdes: "Det vi gör i Tjetjenien är att bekämpa terrorister och även Europa och världen i övrigt kommer att tacka oss senare, när de har förstått." Personligen tycker jag inte att Europaparlamentet har anledning att tacka Ryssland. I stället måste detta parlament kraftfullt fördöma det som sker i Tjetjenien, betydligt kraftfullare och tydligare än vad som hittills har skett och därvid inte bara engagera gemenskapens institutioner, utan också de enskilda regeringarna. För ett par dagar sedan kunde jag med sorg och bitterhet bevittna hur en person som är mycket respekterad världen över, Tony Blair, reste på ett officiellt besök till Moskva och, efter en mycket svag och knappast övertygande protest mot det som sker i Tjetjenien, hjärtligt omfamnade Putin och gav honom sitt stöd. När vi nu firar 50-årsdagen av Genèvekonventionen, denna viktiga händelse när det gäller mänskliga rättigheter och humanitär rätt, så kan vi inte blunda inför det faktum att inte långt från Europas gränser bryter man mot andan och bokstaven i samtliga artiklar i Genèvekonventionen, trots de ryska påståendena att det som pågår i Tjetjenien inte är ett krig, utan en intern nödsituation.
Herr talman! För ett par dagar sedan kunde en delegation från Europeiska rådet som återvände från Tjetjenien rapportera om fruktansvärda händelser. Om vi verkligen vill att vårt engagemang skall få effekt, så måste vi se till att även en delegation från Europaparlamentet kan resa till Tjetjenien och att regeringarna verkligen anstränger sig för att respektera artikel 6 i den resolution som vi eventuellt kommer att godkänna inom kort och som innebär att Europaparlamentet uppmanar rådet att se till att rapporter om de mänskliga rättigheterna blir ett villkor för samarbetet med tredje land. Vi måste kräva ett minimum av sammanhållning från samtliga europeiska länder, om vi verkligen vill få världen att inse att vi på allvar är beredda att kämpa för de mänskliga rättigheterna.

Maij-Weggen
Herr talman! Jag vill börja med att be om ursäkt för Lord Bethell, vår första talare. Han har antagligen råkat ut för något, vanligtvis är han nämligen mycket samvetsgrann. Han var dock inte här i morse och därför tar jag egentligen över hans uppgift som förste talare.
Herr talman! Jag vill tacka för uttalandet från det portugisiska ordförandeskapet och jag vill även tacka för uttalandet från kommissionen. Jag vill också gratulera det portugisiska ordförandeskapet för att det även den här veckan visar sig att de är närvarande vid i stort sett alla viktiga debatter. Det gäller inte alla ordförandeskap men portugiserna gör det och det tycker jag att vi kan gratulera dem för.
(Applåder)
Herr talman! Genèvekonventionen är aktuellare än någonsin. Särskilt när vi ser vad vi konfronterats med de senaste åren. I Kosovo fördrevs hundratusentals människor från sina hem eftersom de inte hade rätt etnisk tillhörighet. Samma sak har sedan början av nittiotalet hänt i hela före detta Jugoslavien. Serber fördrevs från Kroatien, kroater från Serbien, serber och kroater från delar av Bosnien och i Bosnien drevs den muslimska befolkningen på flykten och allt detta med hjälp av militär från de berörda delstaterna. Det här står ännu tydligt inristat på näthinnan hos var och en av oss eftersom det hände i Europa. Desto tydligare eftersom det påminner oss om de svåra tiderna under trettiotalet och det förskräckliga krig som följde därefter. Det får aldrig hända igen. Det föresatte man sig genom efterkrigspolitiken i Europa. På det sättet uppstod det europeiska samarbetet och så kom också Genèvekonventionen till stånd. Länge trodde vi att Europa skulle besparas den här typen av katastrofer och att vi hade tillräckliga instrument för att kunna förebygga den här sortens våldsamma katastrofer. Det visade sig inte vara sant. Jugoslavien bevisade att Europa fortsätter att vara sårbart så länge unionen inskränker sig till Västeuropa. Europeiska unionens uppdrag är att utvidga det system vi skapat till hela Europa och det i första hand för att bevara freden.
Lika viktigt är det att titta på världen runt om oss: på Tjetjenien, där befolkningen är offer i en strid mellan den ryska armén och terrorister. På Asien, där särskilt i Burma hela befolkningsgrupper skickas bort från sina traditionella områden med militärt våld. På Indonesien, på Timor, men även på Moluckerna, där hundratusentals människor drivits bort från sina hem med aktivt stöd och med aktiv inblandning av, återigen, militären. På Sudan, där befolkningen i den södra delen sedan flera år är på flykt undan makthavarna i norr och där inga krigslagar upprätthålls. På områdena kring de stora sjöarna i Afrika, där striderna mellan Hutu och Tutsi, ett praktexempel på ett etniskt krig, driver miljoner människor på flykt. De hotas mer av den nationella armén än de skyddas av den. Sedan även gränsområdena mellan Etiopien och Eritrea, ett slags bortglömt krig där regeringar slåss om en exakt gräns och där nu nästan hundra tusen etiopier fördrivits från Eritrea och eritreaner från Etiopien. Ingen verkar lägga märke till det problemet.
Det är bara en begränsad bild av de problem som Genèvekonventionen skrevs för. I Europa och utanför Europa. Genèvekonventionens femtioårsdag har egentligen skrivits med blod om vi räknar med dessa katastrofala fakta. Samtidigt är Genèvekonventionen också ett positivt stöd eftersom vi behöver ett fördrag för att fördöma saker, och eftersom det även finns positiva saker att berätta. Det positiva är Europeiska unionen själv, där - för att citera Mitterrand när han talade här - det efter 400 år av krig nu ändå varit fred i drygt 40 år. Det har stora politiker, även ur våra egna led, och kanske framför allt ur våra egna led, medverkat till. Det finns alltså en lösning på alla de folkrättsliga problem som Genèvekonventionen stöter på och den lösningen är vi varje dag med och beslutar om här i Europaparlamentet, där 15 olika nationaliteter samarbetar under fredliga former. Vi får inte blunda för lidandet runt om oss men vi får samtidigt vara tacksamma för att vi här i Västeuropa kan leva i fred och välfärd, i förhoppning om att den freden och välfärden och ett slut på våldet skall nå alla människor i hela världen: i Östeuropa, i Sydosteuropa, i Asien, i Afrika och överallt där det behövs så väl.

Karamanou
I dag när jag talar om femtioårsjubileet för Genèvekonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna i krig och efter krig, gör det mig mycket ledsen att behöva säga att denna konvention har förödmjukats på själva den europeiska kontinenten.
Det som har skett under de senaste åren på Balkan, där man "utan förbarmande, utan hänsyn", som en mycket känd grekisk poet skrev, har försökt bekämpa ett ont med ännu mer ont, har förvandlat denna konvention till ett välskrivet litterärt dokument utan status.
Vi har nyligen upplevt en enorm humanitär katastrof, till följd av ett så kallat humanitärt ingripande. Vi har bevittnat en enorm flyktingvåg, och samtidigt har vi sett sjukhus och ambassader bombas men även obeväpnade civila bli militära mål, och Balkanhalvön kommer under många år framåt att lida av resultatet och de smärtsamma följderna av den ekologiska katastrof som bombningarna orsakade.
Och beträffande konventionens andra kapitel, och särskilt artiklarna 13 och 14, som handlar om skydd från krigets följder för skadade, sjuka, gamla, barn och gravida, är det verkligen värt att vi stannar upp vid Kosovo och vid allt det som avslöjas i den hithörande FN-rapporten. Nästan 50 procent av de spädbarn som föds för tidigt dör. Alla barn som föds uppvisar en utveckling under den normala till följd av undernäring. Missfallen ökar enormt. Många kvinnor dör på grund av brist på grundläggande läkarvård på kliniker som inte har vare sig elektricitet, värme eller vatten.
Det bästa sättet för oss att fira Genèvekonventionens femtioårsjubileum är att stärka unionens demokratiska och politiska karaktär, så att den kan spela en mer avgörande roll på den internationella scenen när det gäller att lösa alla slags tvister, med fredliga medel, respekt för de mänskliga rättigheterna och, framför allt, respekt för allt det som föreskrivs i den helt enastående Genèvekonventionen.

Nicholson of Winterbourne
Herr talman! Röda kors-/Röda halvmåneverksamhetens symbol bringar hopp till slagfälten runtom i världen. Kanske tillåter ni att jag firar dessa konventioner av en särskild anledning, eftersom det var en släkting till mig som grundade den brittiska Röda korsverksamheten.
Enligt artikel 1 b i den aktuella konventionen är gisslantagande förbjudet. I artikel 23 i Allmänna islamiska förklaringen om mänskliga rättigheter föreskrivs att ingen skall tvingas att lämna sitt hemland eller bli godtyckligt bortförd därifrån. Miljontals människor lider runtom i världen. Talare i dag, från Graham Watson och framåt, har sagt detta tidigare. Men låt oss tänka på bara ett begränsat antal människor, för att göra skräcken och lidandet mer begripligt.
Vi kommer ihåg att Irak invaderade Kuwait den 20 augusti 1990 i en ensidig aggressionshandling som blev allmänt fördömd. Nio år senare vägrar Irak fortfarande att släppa eller redovisa för fler än 600 krigsfångar. Irak är en fruktansvärd fiende. UNSCOM har förstört 38 000 kemiska vapen, 690 ton medel till kemiska vapen, 3 000 ton moderkemikalier, 48 Scudmissiler och en fabrik för biologiska vapen, avsedd för framställning av upp till 50 000 liter anthrax, botulismtoxin och andra medel. Landets styrka och förmåga till onda handlingar motsvaras bara av dess beslutsamhet att inte finna de saknade fångarna. Efter nio år har landet bara lämnat information som har räckt till att avsluta tre fall.
Denna eftermiddag, när vi debatterar Irak, glöm inte de saknade kuwaitiska krigsfångarna. Upphäv inte de ekonomiska sanktionerna så länge deras öde förblir ovisst.

Staes
Herr talman, kolleger, ärade kommissionsledamöter, herr rådsordförande! Rådets närvaro vid den här debatten kan jag endast välkomna. Jag håller fullständigt med om de uppmuntrande ord som rådets ordförande nyss uttalat. Jag måste dock säga, och kanske vet rådets ordförande inte att det här inte är enda gången som vi diskuterar mänskliga rättigheter i parlamentet, varje torsdagseftermiddag har vi dock en aktuell och brådskande debatt som tyvärr sällan gästas av rådet. Det beklagar jag verkligen.
I dag vill jag dock ta tillfället i akt att ännu en gång fästa er uppmärksamhet på de Kosovoalbaner som sitter fängslade i serbiska fängelser, herr rådsordförande! Parlamentet har hittills tre gånger, sedan vårt tillträde i juli, fäst allmänhetens uppmärksamhet på dessa fångars öde och även uppmanat rådet att agera i frågan. Situationen i Kosovo försämras avsevärt, delvis på grund av albanernas oro över deras landsmäns öde i serbiska fängelser. Vansinnet i Serbien ökar. Förra måndagen dömdes den albanska studentledaren Albin Kurti till femton års fängelse, helt enkelt för att han organiserat kurser i första hjälpen efter bombningarna. Det skulle vara hjälp till UCK! Det är väl ändå vansinnigt!
Under tiden är befolkningen mycket orolig över hur det går för dem som sitter i fängelse. Det förekommer tortyr där, det har vi fått uppgifter om. Under tiden ökar också Milosevicregimens förtryck mot den egna serbiska oppositionen. Herr rådsordförande! Får jag ännu en gång be er att reagera på de resolutioner som parlamentet antagit tre gånger nu och får jag fråga vad ni tänker göra åt den här saken?

Brok
Herr talman, kolleger! De mänskliga rättigheterna är individuella rättigheter vilka i form av icke statliga och oförytterliga rättigheter eller normer har vunnit insteg i nationella författningar och folkrättsliga avtal. De omfattar personliga och politiska friheter liksom sociala och ekonomiska rättigheter. Idén med mänskliga rättigheter är en av de mest upphöjda idéerna som mänskligheten någonsin frambringat och uppstod ur erfarenheterna från koncentrationsläger och Gulag under förra århundradet. De mänskliga rättigheterna angår människan som en varelse med känslor och gör henne medveten om hennes värdighet, unika natur, hennes frihet och jämlikhet med alla andra människor. Utbredningen av denna idé visar på denna människobilds starka strålkraft, omsorgen om människans värdighet är kärnan i varje politik som rör mänskliga rättigheter.
Femtio år efter den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna befinner sig anspråken och verkligheten fortfarande långt ifrån varandra. Förvisso lever fler människor än någonsin i demokratiska system och medvetandet om de mänskliga rättigheterna har blivit större, dock i stort är genomförandet och iakttagandet av dem över hela världen inte alls tillfredsställande. Att de mänskliga rättigheterna iakttas är inte bara av stor vikt av moraliska skäl, utan också av politiska. Politiska fångar, kränkning av de mest grundläggande rättigheterna för kvinnor, barnsoldater, det alltför stora antalet fattiga som tvingas leva under existensminimum, ekonomisk exploatering, miljöförstöring som leder till att många människors försörjning faller bort, massakrer mot civila i väpnade konflikter är bara några exempel.
Vi befinner oss i en ond cirkel. Ekonomisk framgång kan inte på sikt upprätthållas utan respekt för de mänskliga rättigheterna och utan garantier för en rätts- och författningsstat. Där man bryter mot de mänskliga rättigheterna hotar inte bara ofred, utan även ekonomiskt och socialt förfall. På de ställen där utvecklingsspiralen går utför minskar också respekten för de mänskliga rättigheterna. Att värna de mänskliga rättigheterna är av grundläggande betydelse för att förebygga konflikter och stärka freden. Den som i dag sparkar på de mänskliga rättigheterna lägger grunden till nya konflikter i morgon.
Regeringar underkastade en demokratisk kontroll sörjer i regel bättre för folkets väl än andra. I dessa länder är främjandet av demokratin det översta rättesnöret; förbundet därmed är principerna om tolerans och pluralism, men väl att märka ej en helt värderingsfri pluralism utan en pluralism som orienterar sig mot dessa mänskliga rättigheter. Därvid gör det heller inte någon skillnad om människorna förgörs i namn av en ras eller en klass. Det finns inget motiv för att förtrycka människor, vare sig ur ett höger- eller vänsterextremistiskt perspektiv.
I en globaliserad värld är frågan om de mänskliga rättigheterna inte längre någon inre angelägenhet. Därför måste ett allmänt erkännande av globaliseringen av de mänskliga rättigheterna stärkas ytterligare. Mänskliga rättigheter kan inte delas. Universaliteten hos de mänskliga rättigheterna visar att deras förverkligande har blivit till en värdemätare på framsteg inom både de civila och kulturella aspekterna av samhälle och politik. Europeiska unionen måste såsom global aktör i ökad utsträckning ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna genom att betona politiken för mänskliga rättigheter, både inom unionens gränser och utanför. Unionen måste framträda som en värdegemenskap. Den skall agera i förebyggande syfte på det utrikes- och säkerhetspolitiska området samt i utvecklingspolitiken; den skall också agera i efterhand med hjälp av sanktioner som exempelvis inställande av hjälp. En global politik för mänskliga rättigheter är framför allt i ökande grad en central fråga för utrikespolitiken.
Dock en ansvarsfullare politik för mänskliga rättigheter måste börja här hemma. Demokraterna, vilka orienterar sig kring de mänskliga rättigheterna och skall bära upp och förverkliga de grundläggande fri- och rättigheterna i sina författningar måste i den politiska kampen visa beredskap att inskrida mot höger- och vänsterextremism; inte på några grunder kan några kränkningar av de mänskliga rättigheterna tillåtas ske; här måste vi, tror jag, göra det klart åt alla håll att dessa mänskliga rättigheter ej kan användas för att i högre eller lägre grad ge rättfärdigande åt ett visst politiskt system, utan att det här handlar om människans individuella rättigheter, om människans värdighet och att av detta skäl inga politiska motiv som på något sätt eller i någon utvecklingsfas kränker de mänskliga rättigheterna kan accepteras. Detta innebär alltså en sammanhållning av alla demokrater i en dylik grundläggande övertygelse gentemot varje form av extremism, inte bara åt höger utan också åt vänster.
(Applåder)

Cushnahan
Herr talman, herr rådsordförande! Jag välkomnar rådets uttalande denna förmiddag, och samtidigt som jag stöder de åsikter som ordföranden uttryckte, bör vi ställa frågan: Vad gör EU och dess medlemsstater för att ge uttryck åt dessa lovvärda principer? Jag instämmer med Martínez när han betonar vikten av att erbjuda lämpligt skydd och stöd för offren. Vi måste emellertid även vidta åtgärder för att se till att det blir färre offer i framtiden. Det enda säkra sättet att uppnå detta är att sända ett tydligt budskap till de som har gjort sig skyldiga till brott mot mänskligheten om att de kommer att ställas inför rätta för sina onda gärningar.
Med de tribunaler i vilka de personer som har gjort sig skyldiga till grymheter på Balkan för närvarande sitter som anklagade sänds ett tydligt budskap. Dessutom, även om det slutade i ett slags fiasko, bidrog Pinochetfallet i Storbritannien med positiva aspekter. Överhusets banbrytande utslag är ett exempel på ett sätt på vilket berörda länder kan visa dem som begår brott mot mänskligheten att det inte kommer att finnas något gömställe för dem.
Hur välkomna vissa av dessa framsteg än är, måste mer göras. Vi måste bygga vidare på dem, och inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen var ett betydande framsteg på människorättsområdet. Den kommer dock att symbolisera litet mer en ett uttalande av plattityder och tom retorik, såvida inte dess stadga träder i kraft. För detta krävs ratificering av 60 medlemsstater, och av de sju som har ratificerat stadgan, måste jag tyvärr säga att bara en kommer från EU, nämligen Italien.
Jag skulle till rådet och till ordförandeskapet denna förmiddag vilja säga följande: Om ni vill se till att de som kränker humanitär lag ställs inför rätta, om ni vill sända ett tydligt budskap, om ni vill förhindra fler offer i framtiden, bör ni utnyttja ert ordförandeskap för att starta en kampanj mellan åtminstone EU:s medlemsstater. De måste ratificera Romstadgan, och ni bör använda allt ert inflytande på andra platser i världen för att nå det magiska mål på 60 som krävs för att den internationella brottmålsdomstolens stadga skall träda i kraft.

Nielson
 - (DA) Herr talman! Jag ställer mig helt bakom rådets uttalande om att Genèvekonventionen har inneburit en mycket viktig etapp i utvecklingen av lagstiftningen på det humanitära området. Jag håller också med om att konventionen är lika oumbärlig i dag som den var för 50 år sedan. Låt mig ta tillfället i akt och uttrycka mitt erkännande av de omfattande humanitära insatser som det internationella Röda korset och andra organisationer gör, både genom att sprida kunskap om de humanitära principerna som de kommer till uttryck i Genèvekonventionen, och genom att hjälpa krigsoffer i hela världen. Enligt min uppfattning är det i dag huvudsakligen två problem som har samband med Genèvekonventionen. För det första finns det en klyfta mellan principerna och efterlevnaden av dessa, och för det andra finns det viktiga omständigheter som inte täcks av konventionen. Låt mig få illustrera den ständigt ökande klyftan mellan de principer som konventionen innehåller och efterlevnaden av dessa, genom att nämna att tio gånger fler civila än soldater har dödats i olika konflikter under de senaste tio åren. Förhållandet var i princip det omvända under första världskriget. Den ökande klyftan mellan principerna och deras efterlevnad anser jag beror på att krigens karaktär har förändrats de senaste 50 åren. Allt fler krig utkämpas på anarkistiska villkor där stabila strukturer saknas och där de krigsdrabbade områdena inte kontrolleras av någon regering.
Världen har också blivit vittne till ett växande antal krig, där vapnen medvetet har riktats mot civila, och där syftet med kriget har varit att utplåna vissa samhällsgrupper. I sådana situationer välkomnas naturligtvis inte humanitärt bistånd till offren, och världen ställs inför ett fruktansvärt dilemma. Det andra problemet är att Genèvekonventionen inte i tillräcklig utsträckning tar upp de humanitära aktörernas verksamhet. Även om Genèvekonventionen innehåller bestämmelser om rätten att ge humanitärt bistånd i krissituationer har det fastställts att denna rätt förutsätter ett samtycke från regeringen i landet i fråga. Det gäller i synnerhet då det rör sig om interna konflikter. Principen om tillträde av humanitära skäl eller det internationella samfundets rätt att bistå och skydda de nödställda, om en stat saknar förmåga - eller inte är villig - att själv göra detta, har därför inte en universell tillämpning. Det innebär en grov kränkning av den humanitära principen och kan vara en ödesdiger brist med många krigsoffer på sitt samvete. Frågan om tillträdet för humanitära organisationer var det främsta syftet med mitt besök i Tjetjenien i början av februari.
En viktig fråga är enligt min uppfattning i dag, i vilken utsträckning förhållandena kräver en granskning av Genèvekonventionen och på vilket sätt. Jag anser att det finns två möjligheter som inte behöver utesluta varandra. Den första innebär en ändring av konventionen, så att den kan möta nutidens kriser på ett bättre sätt, till exempel genom att rätten att lämna humanitärt bistånd till nödställda fastslås. Den andra möjligheten är att säkerställa att de humanitära principer som fastslås i Genèvekonventionen efterlevs i praktiken, till exempel genom att mekanismerna för handhavandet av dessa förbättras. Det första alternativet, att ta upp konventionens innehåll till förnyad prövning för att täppa till alla luckor, är ett komplicerat och riskfyllt alternativ. Komplicerat för att krigföringen ständigt ändrar karaktär och riskabelt, för om konventionen blir föremål för nya förhandlingar kan det inte uteslutas att det innebär att man inte uppnår någon ny enighet. Men låt mig tydligt få påpeka att jag helhjärtat stöder fastslåendet av principen om tillträde av humanitära skäl i alla situationer och ett stärkande av de nödlidandes rätt att ta emot humanitärt bistånd. Vad det andra alternativet beträffar, att säkerställa en bättre efterlevnad av de redan befintliga principerna, anser jag att en rättslig förföljelse av lagöverträdarna är en av de mest löftesrika möjligheterna som därför bör fullföljas. Staternas skyldighet att rättsligen förfölja krigsförbrytare har fastslagits i Genèvekonventionen, men det räcker uppenbarligen inte med det. Jag ställer mig därför helhjärtat bakom kravet på en snabb ratificering av stadgan för ICC, den internationella brottmålsdomstolen. Ett sådant har också framförts under dagens debatt. Jag som företrädare för kommissionen stöder tanken på ett samarbete för att kunna lösa den uppgiften och förvandla detta till en rättslig realitet.

Talmannen
Tack så mycket, herr Nielson.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 erhållit fyra förslag till resolution.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.

Mänskliga rättigheter, rasism, främlingsfientlighet och antisemitism
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om:
årligt betänkande (A5-0060/2000) av Malmström för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om internationella mänskliga rättigheter och Europeiska unionens politik för de mänskliga rättigheterna 1999 (11350/1999 - C5-0265/1999 - 1999/2002(INI)),
årligt betänkande (A5-0050/2000) av Haarder för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen (1998-1999) (11350/1999 - C5-0265/1999 - 1999/2001(INI)),
betänkande (A5-0049/2000) av Ludford för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om bekämpning av rasism och främlingsfientlighet i Europeiska unionen (KOM(1999) 268 C5-0310/1999 + C5-0015/2000 -1999/2205(COS)),
betänkande (A5-0055/2000) av Belder för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen om att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och antisemitism i kandidatländerna (KOM(1999) 256 C5-0094/1999 -1999/2099(COS)).

Malmström
. Herr talman! Det har nu gått 50 år sedan vi antog den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Efter andra världskrigets fasor kände nog många ett starkt hopp om en bättre värld och en mer humanistisk framtid. Tyvärr har förhoppningarna i många avseenden grusats. Fortfarande lever en stor del av jordens medborgare under förtryck, berövade många av sina grundläggande rättigheter. Dagligen läser vi rapporter om grova kränkningar på grund av kön, religion, ursprung, politisk åsikt, sexuell läggning osv.
Europeiska gemenskapen bildades för att förhindra att andra världskrigets vidrigheter skulle upprepas. EG blev inte bara en ekonomisk förening, utan också en viktig värdegemenskap som bygger på just respekten för mänskliga rättigheter. På denna grund vilar både det interna arbetet och utrikespolitiken. Europaparlamentet har alltid betraktat främjandet av dessa rättigheter som en av sina viktigaste uppgifter. Detta arbete har blivit viktigare under årens lopp. Ingen kan missta sig på det engagemang som finns bl.a. i denna kammare.
EU har en, i många avseenden, bra politik inom området mänskliga rättigheter, men tyvärr är den alltför "spretig" och osammanhängande. EU är därför i akut behov av en samordnad, strategisk och konsekvent politik inom detta område. Ett första bra steg var rådets rapport som kom i oktober förra året. Det var en välkommen rapport som parlamentet hade väntat på i många år, och som vi hoppas blir återkommande. Den är viktig, men den innehåller flera brister och måste kompletteras. Jag menar att en del av dessa brister är kopplade till strukturella hinder och avsaknaden av just en gemensam strategi inom EU på området mänskliga rättigheter. Vi behöver en ökad samordning, inte bara mellan EU:s institutioner utan också mellan EU och medlemsländerna.
Mänskliga rättigheter måste på ett naturligt sätt integreras i EU:s verksamhet: i bistånd, i handel, i ekonomiskt, kulturellt och politiskt samarbete. Vi behöver en konsekvent politik som är trovärdig och förutsägbar. EU måste tala med en mun och ge samma signaler till de länder som kränker mänskliga rättigheter. Det får inte råda någon tveksamhet om vad EU står för. Vissa grundläggande rättigheter är universella. Kränkningar kan därför aldrig ursäktas med hänvisning till religion, kultur eller tradition. Allvarliga kränkningar, som specificeras i internationella konventioner, kan inte - får inte - räknas som en intern angelägenhet. Därför vill jag uppmana rådet att utarbeta en strategi för hur arbetet kan bli bättre, skarpare och förhoppningsvis mer framgångsrikt. Några förslag som kan finnas med i en sådan strategi är till exempel att rådet bör ta fram egna indikatorer om mänskliga rättigheter som kan användas i samband med handelsavtal. Dessa klausuler kan användas konstruktivt, men de behöver preciseras vad gäller tillämpning, implementering och sanktioner.
Vi kan vidare bilda en rådgivande grupp med representanter från EU-institutionerna. De skulle kunna träffas regelbundet och diskutera främjandet av mänskliga rättigheter på kort och lång sikt. Det bör finnas experter vid EU:s delegationer i tredje land. Vi måste arbeta mer systematiskt med att samla in data, information, bakgrundsmaterial samt med utvärdering. Vi behöver ett system för tidig varning för brott mot mänskliga rättigheter. Vi behöver dessutom en webbsida där arbetet kring mänskliga rättigheter presenteras, t.ex. vem som gör vad, vilka resultat som finns. Denna sida kan dessutom ha länkar till olika organisationer.
Jag skulle också vilja säga några ord om kvinnors rättigheter, en fråga som jag har valt som ett särskilt tema i betänkandet. År 1999 utropade kommissionen till året för kamp mot våld mot kvinnor. Det var ett lovvärt initiativ, men kampanjen var minst sagt diskret. Vi behöver ett långsiktigt arbete, inte tillfälliga kampanjer. Kvinnors rättigheter kränks systematiskt världen över. Det kommer rapporter om våld i hemmet, våldtäkter, rituellt våld och övergrepp i fängelse. Under 90-talet användes våldtäkt systematiskt som krigshandling i flera väpnade konflikter. Detta kan nu bli föremål för granskning i den internationella brottmålsdomstolen. Våldtäkt är numera världens vanligaste våldsbrott.
Från FN kommer uppgifter om att det varje år är fler kvinnor som dör av effekterna av våld i hemmet än som sammantaget dör av trafikolyckor, malaria, krig och cancer. Handeln med kvinnor och barn ökar i en alarmerande hastighet. I vissa länder bedriver regimen rena apartheidpolitiken mot kvinnor. Tusentals unga flickor könsstympas varje dag.
Våld mot kvinnor är en global fråga som måste högt upp på den internationella dagordningen, och som måste bli föremål för en central roll i EU:s politik, inte minst i relationer med länder som bryter mot detta. Frågan måste finnas med i diplomatiska relationer och väckas i utvidgningsförhandlingarna med kandidatländer.
EU:s länder måste snarast ratificera protokollet från den internationella brottmålsdomstolen, så att den kan börja arbeta. EU kan spela en viktig roll när det gäller att uppmana länder att ratificera olika internationella konventioner till skydd för mänskliga rättigheter.
Låt mig avsluta med att säga att av de betänkanden som kommer att diskuteras efter mitt framgår det att det förekommer brott mot mänskliga rättigheter också inom EU. Givetvis måste vi ta itu med detta. Om vi vill vara trovärdiga internt, måste vi också ha en bra politik externt.

Haarder
Herr talman! De mänskliga rättigheterna är inte tagna ur luften och vi har inte hämtat dem ur något partiprogram. De är universella, det vill säga gemensamma över lands- och partigränserna. Rättigheterna gäller inte åsikter, utan handlingar, de skyddar mot övergrepp och diskriminering. De skall vara tydliga och begripliga, inte bestå av tomt prat. Vi måste utgå från en stabil grund när vi talar om de mänskliga rättigheterna, och därför bör vi i synnerhet utgå från de konventioner som länderna har anslutit sig till och den rättspraxis som Europarådets domstol för mänskliga rättigheter så väl har utvecklat sedan andra världskriget. EU behöver inte ändra på det eller uppfinna det på nytt. EU måste i stället ha status som en juridisk person och ansluta sig till konventionerna om de mänskliga rättigheterna och även säkra respekten för de mänskliga rättigheterna på de områden där EU är beslutsfattande.
Den rättspraxis som nämns är inte statisk. Det sker lyckligtvis en ständig utveckling av denna, se den senaste domen om likställighet för homosexuella, som har fått Storbritannien att ändra lagstiftningen, och förhoppningsvis kommer detta även att ske i Österrike. Jag hoppas också att det snart kommer en dom som garanterar medborgarnas rätt, inte bara att bilda fackföreningar, utan även att slippa tillhöra sådana. Även konventionerna får ständigt nya tillägg. Det har kommit konventioner om bioetik, om skydd av personupplysningar och privatliv, men jag vill i dag särskilt peka på två nya konventioner från 1995 och 1998 om nationella minoriteter. Jag tror att Bosnien och Kosovo har lärt oss att nationella minoriteter är den största kruttunnan i framtidens Europa. Vi måste av de nya medlemsländerna och Turkiet kräva att de, om de vill vara med i gemenskapen, garanterar att de nationella minoriteterna kan leva ett liv i fred och tala det språk som alltid har talats i området i fråga. De nya länderna skall inte bara leva upp till dessa krav för stunden, utan även garantera att de kommer att göra det i framtiden, och därför skall de underteckna och ratificera, något de också kommer att göra, om de inte redan har gjort det. Men då måste även våra nuvarande medlemsländer göra det samma. Låt oss därför enträget uppmana de länder som inte har ratificerat dessa konventioner om nationella minoriteter att äntligen göra det. Två medlemsländer har ännu efter fem år inte skrivit under konventionen om skydd av nationella minoriteter, och det är Belgien och Frankrike, som annars visar ett sådant brinnande intresse för förhållandena i andra länder. Nu anser jag att de bör reda upp situationen i sina egna länder och se till att dessa konventioner undertecknas.
De krav vi ställer på andra måste vi även ställa på oss själva. Vi måste säga följande till att femton regeringar: Åk hem och skriv under och ratificera konventionerna. Tänk på fördraget om minoritetsspråk och regionala språk och tänk på konventionen om den en internationell krigsförbrytartribunal som endast Italien har ratificerat. Den bör vi alla ratificera, för enda sättet att bryta den onda cirkeln med hämnd och självtäkt är att krigsförbrytare ställs inför rätta och blir dömda. Jag vill även nämna tortyrkonventionen som Irland inte har ratificerat, och varken Belgien, Irland eller Storbritannien har godkänt ännu att FN:s tortyrkommitté skall få behandla klagomål från enskilda. Jag skulle även kunna tala länge om situationen för de asylsökande i våra medlemsländer. Om bara hälften av det som står i rapporterna från Amnesty International och Human Rights Watch stämmer, så är situationen ohållbar, när det gäller behandlingen av de asylsökande. Jag skulle också kunna ta upp barnens rättigheter, som är ett enormt problem, även i en rad kandidatländer. Jag kan nämna den fortsatta diskrimineringen av funktionshindrade, och jag kan som en förlängning av Cecilia Malmströms inlägg poängtera att det fortfarande finns brister beträffande kvinnornas lika ställning, även i unionens medlemsländer. Slutligen vill jag säga att vi möjligen kan behöva en del nya instrument för att ta ställning till de mänskliga rättigheterna, och jag kan nämna att det kanske vore en tanke beträffande de nationella minoriteterna att vi i anslutning till det europeiska övervakningscentret för rasism och främlingsfientlighet i Wien även fick en övervakning av hur nationella minoriteter skyddas, och där kan jag nämna mitt förslag om att införa en kontrollinstans för skydd av personupplysningar och privatliv. Tekniken går ständigt framåt och det måste därför även instrumenten för de mänskliga rättigheterna göra.
(Applåder)

Ludford
. (EN) Herr talman! Detta betänkande bygger på utmärkta tidigare arbeten i Europaparlamentet och andra EU-institutioner. Betänkandets utgångspunkt är Europaåret mot rasism 1997, men sammanhanget har förändrats betydligt. Jag välkomnar verkligen att kampen mot rasdiskriminering tydligt sätts in i ett människorättsligt sammanhang, genom att ämnet placeras i denna gemensamma debatt, för det är i mångt och mycket synsättet i betänkandet.
Det första temat som blir belyst är att vi under det senaste året har fastställt två faktum i lag och i praktiken. Det första är Europeiska unionens lagliga behörighet att bekämpa rasism. Det andra är det faktum att rasdiskriminering är ett brott mot en grundläggande rättighet och mot Europeiska unionens lagstiftning. Detta avspeglas i bekräftelsen under anslutningsprocessen - inte minst i det meddelande från kommissionen som Belder har behandlat, och jag gratulerar honom - att respekt för jämlikhet mellan folkslag och minoriteters rättigheter faller inom Köpenhamnskriterierna. Tillåt mig att som en sidoreplik säga att ELDR-gruppens ändringsförslag till Belders betänkande utvecklar snarare än strider mot betänkandet och att de lades fram på grund av att man i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik oturligt nog inte röstade om yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Det andra temat som betonas i mitt betänkande är att vi uttryckligen bör välkomna mångfald som en källa till social livskraft, ekonomiskt välstånd och internationellt inflytande. Den europeiska identiteten är inte en homogen vit kultur, och den kan - och måste - utvidgas och omfatta minoritetsgruppers erfarenheter och kultur.
För det tredje konstateras i mitt betänkande att rasfördomar och rasdiskriminering förgiftar hela vårt samhälle, även för vita människor. Undersökningar visar att rasismen har ökat, och det har skett en ökning av det rasistiskt motiverade våldet och av stödet till extremistpartier. Å andra sidan görs det också framsteg, låt vara trevande, och vissa regioner och städer i Europa börjar vänja sig vid en mångrasig och mångkulturell vardag. Jag skulle vilja anföra London, som jag företräder, som Europas mångkulturella huvudstad. Jag anser verkligen att vi måste tala mycket om rasism och mångfald och identitet, inte åsidosätta frågorna eller tala i koder. Somliga kan tycka att språket i mitt betänkande är rättframt, och det är också avsett att vara klart och otvetydigt. I betänkandet framhålls ett rättighetsbaserat synsätt, och särskilt välkomnas utsikten till en antidiskrimineringslagstiftning, baserad på artikel 13, liksom andra rättsliga åtgärder, som till exempel utvidgade rättigheter för medborgare från tredje land. Men det kan inte räcka med det, och åtgärder har föreslagits på områdena för utbildning, media och politiska strategier samt rättvisa i polis-, invandrings- och asylpolitik som skulle vara avsedda att stödja tillämpningen av lagstiftningen.
Tillåt mig att ta upp tre aspekter som jag förstår har orsakat vissa svårigheter för vissa ledamöter i PPE-DE-gruppen. Den första gäller omnämnandet av Österrike och Haiders partis inträde i regeringen, och med parlamentets beslut i februari i bakhuvudet, måste jag säga att det skulle vara underligt att diskutera Europeiska unionens utökade reaktion mot rasismen utan att ta upp den senaste tidens utveckling, som har utgjort en milstolpe i fråga om att fastställa att Europeiska unionen är en gemenskap av värderingar som är baserad på respekt för de mänskliga rättigheterna. Det andra området på vilket det uppenbarligen finns tveksamheter i PPE-DE-gruppen gäller utökade rättigheter för lagligen bosatta tredjelandsmedborgare, av vilka det finns omkring 20 miljoner i unionen. Som jag förstår det finns det ingenting i detta betänkande som PPE-DE inte har kunnat godta tidigare. Det tredje området som jag förstår skapar problem för PPE-DE-gruppen är åsikten att betänkandet bryter mot subsidiaritetsprincipen, i och med att områden som utbildning och polisarbete tas upp. Men som jag sade inledningsvis, kombinationen av artiklarna 6 och 7, artikel 13 och 29 i fördragen har fastställt att kampen mot rasdiskriminering är ett mål för Europeiska unionen och att unionen är behörig, även på polisområdet.
Det finns några av PPE-DE-gruppens ändringsförslag som jag kan godta, även om det kanske är beklagligt att de inte kom med fler förslag och idéer i utskottsarbetet. Jag skulle vilja be ledamöterna i denna grupp att ta upp de punkter som de inte instämmer i genom att avge röstförklaringar. Jag tror att detta betänkande kommer att få majoritetsstöd här i plenum. Det antogs av en stor majoritet i utskottet, och några av de konservativa och kristdemokratiska anhängarna kanske inte uppskattar att de inte var en del av den majoriteten.
Tillåt mig att avslutningsvis säga att jag kan godta vissa av ändringsförslagen från Gruppen De gröna och GUE, särskilt det som avser att ersätta termen "förintelsen" med "shoah", något som jag välkomnar. Det tycks råda en viss förvirring i GUE-gruppen om syftet med etnisk övervakning, som helt enkelt går ut på att samla in statistik om etniska minoriteters utveckling som skall utgöra grund för den framtida politiken. Det är inte för att identifiera diskriminering, och jag hoppas att de kommer att förstå om jag avvisar deras ändringsförslag om detta.
Jag hoppas verkligen att betänkandet kommer att få en stor majoritet när vi röstar om det senare.

Belder
. (NL) Herr talman! Rasism, främlingsfientlighet och antisemitism är något fullständigt oförenligt med de politiska grundprinciperna i Europeiska unionen. Tillåt mig ett direkt tillägg. Dessa ondskefulla och skadliga mänskliga företeelser är lika fullständigt oförenliga med Bibeln. Guds ord talar ju vid upprepade tillfällen och med eftertryck om fördragsamhet och barmhärtighet mot främlingar och verklig människokärlek som konsekvens av kärleken till Gud, vår Skapare.
Under tiden gör vardagsrealiteten oss besvikna. Rasism, främlingsfientlighet och antisemitism är en realitet i Öst - och Västeuropa. Den här situationen får dock inte leda till förlamande ömsesidiga beskyllningar eller misstänkliggöranden. För en gemensam samhällsfara behövs det tvärtom gemensamma politiska insatser.
Därav det opportunistiska i kommissionens meddelande i maj förra året och det här betänkandet av utskottet för utrikesfrågor. Betänkande och yttranden visar att Europaparlamentet fäster stor vikt vid bekämpning av rasism, främlingsfientlighet och antisemitism i kandidatländerna. Denna uppmärksamhet kräver samtidigt självgranskning. Det visar betänkandet av Ludford. Europeiska unionens normer för nykomlingar gäller ju även för medlemsstaterna själva.
När det gäller uttryck för rasism, främlingsfientlighet och antisemitism så går de senare långt ifrån fria. Ännu värre, högerextremistiska rörelser i Västeuropa söker kontakt med likasinnade i Central- och Östeuropa och underblåser den oheliga elden där. En eld som ibland tänts av de tidigare kommunistregimernas hemliga underrättelsetjänst. I det sammanhanget märks framför allt problematiken kring den romerska befolkningen i Central- och Östeuropa och det i dubbel bemärkelse. Kvantitativt, eftersom det berör flera miljoner människor och kvalitativt eftersom den här mycket differentierade befolkningsgruppens hela existens är i fara.
Härmed har vi dock endast flyktigt rört vid frågan om romerna. Hur skall till exempel samhällsisoleringen brytas och hur skall den nästan allmänna diskrimineringen av romer kombineras med bevarandet av romernas identitet? Hur skall romerna själva mobiliseras för socialt deltagande och påverkas för att genomgå en nödvändig mentalitetsändring?
Glädjande nog finner sådana inträngande frågor officiellt och inofficiellt gehör i kandidatländerna. Resultatet är väl genomtänkta, hoppfulla inhemska initiativ och projekt. För dem behövs dock väldigt mycket pengar. En direkt uppmaning alltså, till EU-medlemsstaternas solidaritet med sina kommande medlemsstater. Eller håller kanske ändå den knivskarpa kritiken från den västeuropeiska vetenskapsmannen mot Europeiska unionen angående den avvisande inställningen till romerska asylsökare? Citat: "Å ena sidan ställs de Central- och Östeuropeiska länderna vid skampålen på grund av deras strukturella diskrimineringspolitik och så vidare, å andra sidan utvisar de flesta EU-länder romerna kollektivt som ekonomiska asylsökare."
När det talas om rasism, främlingsfientlighet och antisemitism i kandidatländerna så får det senare absolut inte glömmas bort. Sedan förintelsen, sedan det målmedvetna miljonfaldiga massmordet på den judiska gemenskapen i Europa har antisemitismen inte försvunnit från Central- och Östeuropa. Yttersta vänstern och yttersta högern väjde och väjer inte för att använda sig av detta föraktliga och fördärvliga politiska stridsmedel.
Antisemitism verkar sannerligen inte alls bero på mängden judar. Demagoger pekar ju gärna på deras hatade politiska rivalers judiska bakgrund, förment eller inte. Det trycktes till exempel ständigt nya upplagor av de notoriskt antisemitiska protokollen från en judisk sekt, vilka var en förfalskning av tsarens underrättelsetjänst år 1897 och i vilka det talades om det judiska gripandet efter världsherravälde i hela området. Ännu otroligare låter sammansvärjningsidéerna från ultranationalistiskt håll, där de så kallade traditionella fienderna, underförstått de nationella minoriteterna i diverse kandidatländer, systematiskt sätts i samband med judarna. I det synsättet är i Rumänien judar och ungrare landsförrädare. Samma sak gäller för judar och tyskar, respektive judar och tjecker i Tjeckoslovakien samt judar och tyskar i Polen och judar och turkar i Bulgarien.
Det är mot denna bakgrund som punkt 32 i förslaget till resolution skall ses. Europaparlamentet uppmanar till ständig politisk och samhällelig vaksamhet mot detta och till strängare rättsliga följder för de ständigt förekommande uttrycken för antisemitism i de olika kandidatländerna, också med beaktande av den relativt omfattande spridningen av latenta antisemitiska känslor och tankar.
Tack vare den fruktsamma och djupgående diskussionen i utskottet för utrikesfrågor och, inte att förglömma, yttrandena från föredragandena från de övriga utskotten ser det här betänkandet ut som det gör. Ändringsförslagen har noga gåtts igenom i utskottet för utrikesfrågor. Många av dem har godtagits. För att undvika dubbleringar kommer jag endast delvis att stödja de nya ändringsförslagen. Sammantaget krävs det som jag ser det en reglerad fortsättning på det här betänkandet, en fortsatt uppföljning. Om denna önskan uppfylls blir er föredragande mycket nöjd.

Moraes
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja välkomna den glöd med vilken Belder har presenterat sitt betänkande om romerna och situationen i Östeuropa. Det är de mest extrema varianterna av rasism vid Europas gränser som vi har att göra med. När debatten om Österrike - som har många beståndsdelar, många komplikationer - rullades upp, insåg vi att det vid Österrikes gränser fanns viktiga kandidatländer som på samma gång som de gjorde ekonomiska och sociala framsteg utgjorde ett verkligt problem med avseende på deras behandling av minoriteter. I Slovakien, Tjeckiska republiken och Ungern finns det betydande problem med behandlingen av romerna. Vad vi måste inse är att vi, när vi utvidgar Europa, har ett stort ansvar för att se till att varje land som önskar gå med i Europeiska unionen även måste reformera sitt sätt att behandla minoriteter och sitt sätt att behandla hela frågan om rasdiskriminering.
Jag skulle vilja ta upp två eller tre andra mycket enkla punkter. Vad romernas situation visar, vad Belders betänkande visar är att en extrem variant av diskriminering utan tvekan existerar runtom i Europeiska unionen, annars skulle vi inte diskutera denna fråga. Det finns många frågor som vi måste diskutera: Hur hårt skall vi driva frågan om artikel 13? Vill vi verkligen ha ett skydd mot rasdiskriminering i hela Europeiska unionen? Svaret är ja. Vi måste ha det snabbt, och vi måste ha en omfattande lagstiftning. Om vi ser oss omkring i de europeiska institutionerna och parlamentet, inser vi att det finns mycket få ansikten från etniska minoriteter. Denna situation håller på att förbättras, men det finns när allt kommer omkring institutioner helt utan representation av etniska minoriteter. Det är representation och andra liknande frågor som vi nu måste ta itu med. Rasism är en komplex fråga. Vi har börjat angripa den på ett lämpligt sätt, men vi har en mycket lång väg att gå.

Van Hecke
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera kollegan Malmström till hennes mycket balanserade och riktningsangivande betänkande. Av debatten om det i utskottet har det framgått att det i parlamentet finns en stor enighet om principerna för de mänskliga rättigheterna och det kan jag bara vara glad för. Jag stöder också föredragandens val att omfattande gå in på temat om kvinnors rättigheter. Med sharias framsteg i olika delar av världen är det temat aktuellare än någonsin. Situationen är fortfarande mycket oroväckande i Afghanistan där kvinnor sedan Talibanregeringen tillträdde inte längre får arbeta utanför hemmet, pryglas offentligt för skamlig klädsel och knappast har någon tillgång till sjukvård överhuvudtaget. Enligt uppgifter som nådde mig de senaste dagarna så har antalet självmord bland kvinnliga intellektuella ökat dramatiskt de senaste veckorna.
Exemplet Afghanistan visar att diskrimineringen av kvinnor inte är en kulturell utan en politisk fråga. Afghanistan är förresten inte det enda land där kvinnans rättigheter kränks på ett omfattande sätt. Miljoner kvinnor runt om i världen omskärs fortfarande eller gifts bort. I många länder i Afrika får kvinnor inte ha några egendomar eller öppna ett bankkonto utan mannens tillstånd. Andra praktiker som till exempel polygami eller ärvande av änkor har i den här aidstidsåldern blivit ohållbara. Det är inte underligt att fler kvinnor än män smittats med aidsviruset i Afrika. Vi måste fördöma alla tillämpningar som leder till stympning av kvinnor eller till deras död. I Europeiska unionen måste omskärelse av kvinnor göras straffbart. Det här är inte en fråga om tradition eller kultur, det är en fråga om grundläggande mänskliga rättigheter. Hemskheterna i resten av världen får dock inte göra oss blinda för hemskheterna i våra egna länder. Våld i hemmet är fortfarande ett stort problem i Europeiska unionen. Det måste vi våga bekämpa med kraft. Även med rättsliga medel. Lika allvarligt är handeln med kvinnor och flickor för sexuellt utnyttjande: 500 000 per år, bara till Västeuropa. En handel som UNDP uppskattar till sju miljarder dollar. Kraftiga och samordnade åtgärder i alla medlemsstater behövs för att bekämpa denna skamliga form av människohandel.
Herr talman! Det här betänkandet är en kraftig signal till rådet och kommissionen. Jag uppmanar med eftertryck båda instanserna att göra något påtagligt, något konkret, något konstruktivt med det. Vi kommer i alla fall att bedöma båda instanserna efter deras handlingar, inte efter deras ord.

Fava
Herr talman! Som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag uttrycka min uppskattning för Malmströms förslag till resolution. De mänskliga rättigheterna är ett område som lämpar sig för billiga och svepande generaliseringar, något som ofta riskerar att uppfattas som bekväma och praktiska allmosor. I denna resolution återges i stället de mänskliga rättigheternas föränderlighet, behovet av att kontinuerligt anpassa våra skyddsmekanismer och vår förmåga att uppröras över risker, nödsituationer och behov som kanske många gånger är helt nya.
En annan stark punkt i denna resolution är att den diskuterar, värderar och bekräftar de mänskliga rättigheterna som ett centralt inslag i Europeiska unionens identitet, en union som måste vara en värdegemenskap och där de mänskliga rättigheterna skall vara grundbulten i alla våra ansträngningar och alla våra resonemang. Antingen bygger Europeiska unionen på mänskliga rättigheter, eller så kommer den inte att finnas kvar: antingen har vi förmågan att kräva respekt för de mänskliga rättigheterna av alla de tredje länder som Europeiska unionen har ekonomiska och politiska relationer med, eller så kommer de femton nationernas Europa att vara dömt att för evigt förbli enbart ett ekonomiskt samarbete.
Herr talman! Låt mig i korthet understryka två avsnitt, som utgår från medvetandet om att västvärlden många gånger inte endast är aktör, utan också kan spela en huvudroll när det gäller kränkningen av de mänskliga rättigheterna. Av den anledningen anser vi det vara konstruktivt att i resolutionen införa en uppmaning till Europeiska unionens medlemsstater att avskriva de skulder som länderna i tredje världen har. Vi anser att rätten till utveckling är en global prioritet och en oundviklig förutsättning för att en politik med inriktning mot mänskliga rättigheter i de här länderna skall bli tillämpbar i praktiken.
Det är också nödvändigt att vi inte blir okänsliga inför de nya kränkningar som globaliseringen ger upphov till och som sker inför våra ögon. Jag tänker på de ekonomiska och sociala rättigheterna, där vi måste undvika en framtid där ett fåtal privilegierade stillar sina samveten med de, som det heter, ädla och storstilade kampanjerna mot, till exempel, dödsstraffet och glömmer bort alla dem som dömts till döden på grund av ekonomisk utstötthet och marginalisering.
Vi måste också ägna särskild uppmärksamhet - detta kommer att bli föremål för ett ändringsförslag som vi kommer att presentera i plenarsammanträdet i morgon - åt rätten till personlig integritet. Vi är män, kvinnor, medborgare, och inte bara siffror. Vi vill bevara rätten att skydda tankar och känslor mot Storebrors tekniska invasion, något man kommer att tänka på apropå den nyligen uppkomna frågan om Echelon, som parlamentet inom kort kommer att ägna sig åt.
Låt mig slutligen ta tillfället i akt att påminna mina kolleger om att vi har samlat in över hundra underskrifter från europeiska parlamentariker till stöd för att nominera Madres de la Plaza de Mayo som kandidater till Nobels fredspris. Detta är viktigt, inte bara på ett symboliskt plan, utan också för att det bekräftar rätten till minnet som en absolut okränkbar rättighet: vår rätt, och samtidigt vår skyldighet, att inte glömma. Vi ber detta parlament, utifrån den politiska humanism som det vilar på och vars värderingar det delar, att hjälpa mänskligheten att alltid bevara minnet av alla obestraffade våldshandlingar, alla kränkta rättigheter, från Plaza de Mayo till Himmelska fridens torg.

Thors
Herr talman, ärade kommissionärer! Jag vill på det hjärtligaste gratulera föredragandena Malmström och Haarder till utmärkta, systematiska och innovativa betänkanden. De ger kommissionen och rådet, men även parlamentet, många uppslag till aktiviteter för att verkligen förbättra och garantera mänskliga rättigheter. Ta till exempel Malmströms förslag om en särskild representant för att skydda mänskorättskämpar. Det är också en skyldighet för parlamentet att systematiskt se över mänskliga rättigheter i kandidatländerna. Vi har nämligen goda kunskaper, men vi måste koordinera dem och se till att de används så att vi kan påverka utvidgningen på ett sätt som respekterar de mänskliga rättigheterna.
Jag är också särskilt glad över att Haarder tog fram minoriteternas rättigheter. Det är ett historiskt ögonblick, om vi antar Haarders betänkande och pekar på de brott och den bristande respekt mot minoriteters rättigheter som finns inom EU. Det är dags att sätta stopp för de dubbla budskap som vi har gett uttryck för i detta avseende, och som inneburit att vi krävt mer av kandidatländerna än av oss själva. Jag vill faktiskt inte tveka att säga att det är ett historiskt ögonblick när vi antar Haarders skrivningar - det hade inte gått att göra det tidigare.
Till slut vill jag nämna en annan sak som ligger nära mitt hjärta, nämligen det stöd för kommissionens arbete för barnens rättigheter som uttalas i Cecilia Malmströms betänkande. Det stödet behöver kommissionen. Vi bör också ge stöd när det gäller att avsätta budgetmedel till arbete för barnens rättigheter. På detta område tror jag att vi också måste se upp med att barnen inte får vara en handelsvara. Det råder även brist på respekt för Haagkonventionens regler. Vad gäller det har vi väldigt, väldigt allvarliga problem också i kandidatländerna.

Wuori
Herr talman! Vi håller nu i våra händer ett osedvanligt högklassigt betänkande om de mänskliga rättigheterna, och jag talar nu uttryckligen om Malmströms betänkande, där det även är glädjande att man vid förberedelsearbetet haft ett intimt samarbete med icke-statliga medborgarorganisationer. Utan medborgarsamhället befinner vi oss i ett vakuum. Vi kan inte andas om vi inte får impulser utifrån, från gräsrotsnivå.
Betänkandet innehåller ett flertal utmärkta och genomtänkta förslag. Här vill jag bara fästa uppmärksamheten på tre av dem, där min egen grupp aktivt medverkat. Behovet av att bekämpa angrepp mot oberoende journalister, av att skydda vapenvägrare och desertörer samt av att utveckla intelligenta sanktioner, smart sanctions, som inte utarmar villkoren för allmänheten utan riktas mot politiska tyranner som tillskansat sig förmögenheter. Detta är ett precisionsvapen som måste användas i större utsträckning än hittills.
I mera allmänna ordalag kan jag, liksom Malmström också själv sade, konstatera att vi måste utveckla ett strategiskt tillvägagångssätt för att lösa alla de problem som vi talar om i dag. Det måste vara dynamiskt, det måste också tränga igenom alla nivåer i vardagen. Vi kan inte med retoriska vändningar låta de skriande brister som måste avhjälpas bero. Den finske författaren Samuli Paronen skrev: "Stora brott kräver många gärningsmän, miljoner - alla de som inte gör någonting".

Sylla
Herr talman, kära kolleger! De betänkanden som vi har uppmärksammat denna förmiddag tror jag är talande. Rasismen och främlingsfientligheten har utvecklats i Europeiska unionen och utanför den. Det första att göra är att inte ge upp samt att kritisera situationen offentligt.
Ludfords betänkande deltar genom sin klarsynthet i denna strid. Att kritisera rasismen, inbegripet rasistiskt tal, är inte att belägga yttrandefriheten med censur, vilket vissa försöker få det till, för rasismen är inte en åsikt, utan ett brott, eftersom den kränker den mänskliga värdigheten. Rasismen är ett asocialt beteende som går så långt som till att kränka individers fysiska integritet. Det såg vi i Elejido i Spanien helt nyligen, och för några år sedan då ett antal turkiska arbetares bostadshus attackerades i Rostock, och då den unge Ibrahim Ali dödades i Marseille av personer som klistrade upp affischer för Nationella fronten 1995. Vid varje tillfälle har man utrustat folk ideologiskt för att de skall gå till handling.
Och sedan finns en annan rasism, den vardagliga mobbningen och förödmjukelsen. Man märker den genom den diskriminering som utövas i samband med tillgång till bostäder, fritidsnöjen, arbetstillfällen. Ni känner alla till följande exempel - som den franska pressen nyligen redogjorde för - om den unge mannen från Strasbourg som skickade två helt identiska curriculum vitæ till samma företag. I en av dem fanns ett namn med utländsk anknytning, och i den andra ett typiskt franskt namn, Jag överlåter till er att gissa vem av " kandidaterna " som fick komma på intervju.
På samma sätt får vi i dag inte nöja oss med att försvara dem som har betecknats som minoriteter; vi måste komma ur detta andra getto. Det finns ingen minoritet att skydda utan ett europeiskt medborgarskap att bygga upp, ett medborgarskap som förutsätter gemensamma värderingar, en majoritet för ett gemensamt öde, en majoritet för att bygga upp ett samhälle där var och en kan utvecklas, en majoritet för att förkasta alla ansatser att få oss att försjunka i barbari.
Genom sin historia har Europa varit förmögen till det bästa såväl som det värsta. Det bästa är den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, Genèvekonventionen, men bland det värsta finns kolonialismen, shoah, stalinismen, nazismen. Vi måste lära våra barn allt detta. Vi måste definitivt välja det som styrker och förkasta det som försvagar Europa, och på samma gång sända ett tydligt budskap om vilken typ av samhälle vi vill bygga. Jag säger det utan omsvep: de som tror att man kan finna sig i en allians med extremister för att vinna ett val kommer att undanskuffas och definitivt hamna i historiens soptunna - att alliera sig med en Haider eller en Le Pen är som att äta med djävulen: man måste ha en lång sked, men för att äta med dem kan skeden aldrig bli lång nog. Och jag vill påminna dem som förespråkar ett etniskt nationsbegrepp om vad Clémenceau sade: "Patriotism är kärlek till sitt eget land, nationalism är att hata andra". De har helt enkelt valt sida.
Allt detta måste nu ta sig uttryck i konkreta åtgärder, lagstiftning. Det krävs en harmonisering av lagstiftningen mot rasism och att vi förser orden med en innebörd. Lika möjligheter, det är att ge alla barn som är födda på europeiskt territorium tillträde till europeiskt medborgarskap och att de redan vid födseln får åtnjuta hemvistprincipen. Lika rättigheter är att få rösträtt, att bekämpa alla former av diskriminering, vare sig de är rumsliga, geografiska, sociala eller rasistiska. På det här sättet kommer vi äntligen att kunna ge ett kraftfullt svar om de värderingar vi strider för.

Speroni
Herr talman! Som jag underströk redan igår, så tycker jag det är viktigt att frågan om mänskliga rättigheter behandlas just här på fransk mark som, tillsammans med Nordamerika, utgör vaggan för de principerna. Men jag tycker också det verkar som om vi ibland glömmer bort vilka dessa principer egentligen är, att vi inför eller vill införa rättigheter som inte nämns i konventionerna, i de internationella fördragen. Det finns till exempel ingen rätt till invandring. Visserligen har invandrarna, de som kommer från ett land utanför unionen, möjlighet att utnyttja sina rättigheter, men det faktum att man inför begränsningar, att man reglerar invandringen, kan inte klassas som främlingsfientlighet, just därför att man inte i någon text nämner rätten att invandra. Det är för övrigt otänkbart med en fullständigt oreglerad invandring, om inte annat så av siffermässiga skäl, av territoriella skäl. Och dessutom måste man, tillsammans med rättigheterna, även då och då påminna om skyldigheterna.
För att ta ett exempel: vi har nämnt romerna. Och naturligtvis har romerna sina rättigheter, de skall inte diskrimineras, men många av dem - jag säger inte att det är de flesta, men många, vilket visas av statistiken - försörjer sig inte med legala medel. Många av dem lever på att utnyttja sina kvinnor och, framför allt, sina barn. Det är lätt att hitta barn som är illa behandlade, illa klädda och detta bara för att de skall väcka de förbipasserandes medlidande och på så vis erhålla en allmosa. Men dessvärre blundar myndigheterna med ena ögat, på samma sätt som de blundar med ena ögat, eller kanske till och med på båda, när det gäller annan illegal verksamhet som utövas av vissa individer, som ytterst sällan visar sig betala några skatter eller till fullo vara en del av vårt samhälle.
Inom ramen för våra samhällen verkar det dessutom finnas frizoner när det gäller vissa kränkningar av de mänskliga rättigheterna: jag tänker till exempel på vissa typer av sexuell stympning som ofta kan tillämpas utan att bekämpas tillräckligt kraftfullt.
Det är rätt att invandraren skall ha sina rättigheter, men det är också rätt att han eller hon respekterar lagarna i de länder där vederbörande befinner sig, för vi får inte glömma bort att den europeiska civilisationen - den kristna civilisationen, upplysningskulturen - har sina rötter och att vi inte accepterar att den rycks upp med rötterna, även om den är gästfri, även om den är öppen inför andra kulturer; vi måste undvika att själva bli minoriteter och att, i vår tur, bli diskriminerade, i vårt eget Europa.

Blokland
Herr talman! Det årliga betänkandet om respekten för de mänskliga rättigheterna i EU år 1998-1999 går ett bra stycke utanför de egna gränserna. Alldeles för mycket uppmärksamhet ägnas åt utvidgandet av de europeiska befogenheterna på människorättsområdet, vilket tydligen ger mycket höga förväntningar. Asylpolitiken behandlas mycket ingående, liksom även levnadssätt och relationsformer. I det avseendet ägnas förhållandevis mycket uppmärksamhet åt de homosexuellas rättigheter och ställs diverse krav på medlemsstaterna. Påtaglig är den öronbedövande tystnaden när det gäller rättigheterna för de verkligt svaga bland oss: äldre, spädbarn, funktionshindrade. Var är rätten till liv? Var är skyddet av familjen?
Ett betänkande med goda intentioner alltså, vilket dock fastnar i en för individualistisk inställning till människa och samhälle och inte är tillräckligt rättvist mot själva livets rätt till skydd.
Rasism, främlingsfientlighet och antisemitism måste bekämpas med kraft. Det ställningstagandet i Ludfordbetänkandet håller jag verkligen med om. I motsats till det som sägs i betänkandet så är dock den ensidigt positiva inställningen till ett mångkulturellt samhälle som "källa till social livskraft" ingen lösning för att förebygga rasism och främlingsfientlighet. Den tanken vittnar om en naiv slags intellektualism. Nederländerna har fört en liknande politik de senaste åren, inriktad på att åstadkomma ett mångkulturellt samhälle. Utan framgång, visar det faktum att man nu talar om det "mångkulturella dramat". Många invandrare har genom den politiken hamnat i en underklass i samhället, med alla konsekvenser som det innebär.
I stället för relativisering av den egna kulturen kan ett bra, realistiskt medvetandegörande av den egna kulturen, både de positiva och de negativa sidorna av den, leda till ett bättre umgänge med varandra och ett accepterande av de kulturella skillnaderna på båda sidor.
Slutligen så är rasism, främlingsfientlighet och antisemitism tyvärr något som alltid förekommit och överallt. Låt oss med beaktande av det tänka på det urgamla budet i Bibeln "älska din nästa såsom dig själv".

Hager
Herr talman, bestört över den på förhand verkställda fördömelsen av Österrike från 14 medlemsstater noterar jag Haarders betänkande med tillfredsställelse; det visar nämligen att Österrike är ett utmärkt exempel i jämförelse med andra medlemsstater vad gäller läget för de mänskliga rättigheterna. Vilket, menar jag, är en självklarhet för detta land i hjärtat av Europa. Betänkandet ger mig därför stöd för mitt påstående att aktionen från dessa 14 länder saknar en saklig grund, herr Schulz.
I betänkandet finns bland annat kritik mot att Österrike ännu inte ratificerat den europeiska stadgan från 1998 om minoritetsspråk. Därför vill jag framhålla att just ratificering av nämnda stadga om minoritetsspråk är en del av regeringsprogrammet. Koalitionen har åtagit sig att framlägga detta för nationalrådet till i januari 2001, och den så häftigt kritiserade regeringen polerar därmed ytterligare upp den annars utmärkta bilden av Österrike beträffande mänskliga rättigheter.
(Applåder från höger)

Cornillet
Herr talman! Det är i egenskap av fiktiv föredragande för PPE-gruppen som jag tar ordet om betänkandet om de mänskliga rättigheterna, vilken kommer att gå till omröstning i kammaren. Syftet är helt enkelt att erinra om gruppens principer, och analysen av dem.
Vi har flera enkla principer.
Den första har varit att inte gå utanför betänkandets tidsramar, dvs. åren 1998 och 1999, och därmed att undvika konjunkturbetingade synpunkter mot bakgrund av den aktuella politiken.
Den andra består i att undvika, så långt det går, att detta betänkande inte blir en säck för förvaring av målsättningar, fromma önskningar eller bevisningsfel, som faktiskt inte skulle bli rättigheter som är möjliga avgöras rättsligt, dvs. konkreta, kontrollerbara och möjliga att genomföra effektivt i unionens länder.
Den tredje vägledande principen för vår inställning ligger i linje med PPE-gruppens ständiga övertygelser, vilket innebär att även om vi varken betraktar oss som mindre generösa eller mindre öppna gentemot andra än de övriga grupperna, vill vi att man verkligen skall etablera rättigheter som är möjliga att avgöra rättsligt, vilket ibland har fått oss att rösta mot ett antal rättigheter som vi i övrigt anser vara helt legitima och som bör stödjas, men som inte har sin plats i en rapport om de mänskliga rättigheterna i unionen.
Vi har också velat undvika, så långt det är möjligt, att länder nämns eller pekas ut, eftersom det här årets rättighetsbetänkande inte innehåller en systematisk analys land för land.
Dessutom har vi alltid velat ställa allt detta i förhållande till subsidiariteten, och därigenom påminna om att det är medlemsstaternas sak att tillämpa skyddet av de mänskliga rättigheterna och de nationella domstolarnas uppgift att sanktionera eventuella övertramp.
Slutligen skulle vi önska att man i nästa års betänkande tar hänsyn till stadgan om de grundläggande rättigheterna, så att vi redan nästa år förfogar över ett betänkande som överensstämmer med verkligheten och som gör det möjligt - tack vare att stadgan om de grundläggande rättigheterna utarbetas parallellt - att göra en analys land för land, lag för lag. Vi hoppas att nästa betänkande som kommer att röstas igenom emotses med en än större fruktan, och att det verkligen visar hur stort intresse unionen har för de mänskliga rättigheterna inom gemenskap territorium.

Titley
Herr talman! Det är förvånande hur sällan vi i denna uttömmande debatt om mänskliga rättigheter hör barn nämnas - de människor som minst kan skydda sig själva när det gäller mänskliga rättigheter. Barnen är i själva verket osynliga i EU-fördragen. Djuren har rättigheter, barnen inte. Ändå berörs barnen av de lagar som EU antar och av den inre marknaden. Den elektroniska revolutionen tycks ha gett större frihet till utsugare, pedofiler och personer inom pornografibranschen än till industrimän.
I det tjugoförsta århundradet, när vi ser på oss själva som civiliserade, pågår fortfarande en slavhandel där barn köps och säljs för sexuellt utnyttjande runtom i världen. Det finns problem i ansökarländerna. Just nu nystas en skandal upp i Lettland, som efter vad som påstås når ända in i hjärtat av regeringen. Nästan varje dag ser vi på våra TV-apparater bilder av barnsoldater som slåss i konflikter runtom i världen. Och vi hör naturligtvis de välkända historierna om barnarbete.
Vi måste vidta kraftigare åtgärder. Vi måste föra upp barnen på dagordningen. Det betyder inte att EU borde börja ansvara för barnpolitiken, men vi kunde börja med att se till att EU:s lagar är "barnsäkra". Vi borde se till att de åtgärder som utarbetas av kommissionen har en särskild barndimension. Vi borde se till att det finns någon i kommissionen med ansvar för barnfrågor.
1998 utnämnde min egen regering en barnrättsexpert från Rädda barnen till utrikesdepartementet för att utveckla åtgärdsprogram och praktiska projekt om barns rättigheter. Varför kan inte vi göra samma sak?
I Storbritannien har vi också ett särskilt barnutskott, som kan undersöka övergrepp mot barn och förhöra expertvittnen. Varför kan inte vi göra samma sak? Kan vi se till att det i stadgan om de grundläggande rättigheterna finns ett avsnitt som handlar om barn? Jag vet att vi har förbindelser. Vi har handlingsplaner och konventioner, men vad vi vill se är handling, inte goda avsikter.

Van den Bos
Herr talman! Varför hamnar de mänskliga rättigheterna så på efterkälken vid människans framsteg? Vetenskap, teknik och kommunikation, människan vet allt mer och kan allt mer. Ändå plågas dock världen fortfarande av omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Huvudorsaker är krig, fattigdom och maktmissbruk. Det är alltså det vi måste rikta våra insatser mot.
Även kulturella värdemönster ligger till grund för sådana kränkningar. Därför gör Malmström rätt som i sitt utmärkta betänkande skänker extra uppmärksamhet åt kvinnans situation. I väldigt många samhällen är hon fortfarande utsatt för institutionaliserat och ibland även legaliserat maktmissbruk av personer av mitt eget kön. Inte kollektiva sedvänjor, utan följderna för enskilda personer måste vara utslagsgivande i vår bedömning. Det gör till exempel att vi inte bör respektera omskärelsen av kvinnor som en gammal tradition utan i stället bekämpa det med alla civiliserade medel. Europeisk utrikespolitik låter sig för ensidigt påverkas av rent ekonomiska intressen. Det börjar bli hög tid att de mänskliga rättigheterna får den prioritet de förtjänar, inte bara i teorin utan även i praktiken. På det sättet kan Europa ge ett viktigt bidrag till utvecklingen, civilisationens utveckling.

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! Eftersom vi diskuterar betänkanden som handlar om de mänskliga rättigheterna inom och utom Europeiska unionen, utgör det ett bra tillfälle att fundera över den korsbefruktningen mellan "innanför" och "utanför".
Unionens bästa medel för att sprida sin modell om de mänskliga rättigheterna är helt klart invandrarnas erfarenhet. Och våra största brister i fråga om de mänskliga rättigheterna rör just dem.
Två exempel för att illustrera detta påstående. För det första kan vi inte annat än oroas över formen på olika avtal om återtagande, som utgör ett direkt hot mot grundläggande rättigheter, såsom asylrätten eller rätten att leva med sin familj. Unionen bekräftar återigen sitt åtagande om Genève- och Dublinkonventionerna, som instiftar principen om icke-avvisning. Det är oacceptabelt att avtalen om återtagande gör att man kan skicka tillbaka en medborgare från tredje land till dennes ursprungsland, i vetskap om att det alltför ofta i detta land saknas någon som helst garanti för en respekt av de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna. Det är lika oacceptabelt att se splittrade familjer, ibland till och med minderåriga som är hänvisade till sig själva på grund av att deras föräldrar har utvisats, barn som inte har något uppehållstillstånd samtidigt som vissa av dem har bott och arbetat i Europa i nästan tio år.
Vilken syn på de mänskliga rättigheterna tror ni att de tar med sig till sina länder efter att ha genomlevt diskutabla levnadsförhållanden, förödmjukande kroppsvisiteringar, förolämpningar, registreringar och förhör på polisstationer, isoleringscentra eller häkten? Det slutar med att vi skickar dem tillbaka till de länder som de med rätta försöker fly ifrån, ofta av såväl politiska och ekonomiska som humanitära skäl.
Dessa avtal om återtagande är farliga, såväl för de asylsökande som för spridningen av de mänskliga rättigheterna i världen och Europeiska unionens internationella pondus.
Om unionen vill tas på allvar i fråga om de mänskliga rättigheterna, måste man snarast sätta stopp för den här typen av utvisningar, legalisera förhållandena för alla de kvinnor och män som är berövade alla rättigheter, bland annat rätten att leva med sin familj och rätten att röra sig fritt, och som i dag officiellt hålls kvar i en hemlig tillvaro.
En annan iögonfallande kränkning av de mänskliga rättigheterna rör återigen utländska personer och medborgarskap. Hur kan man begära att invånare som kommer från tredje land skall integreras och att deras barn skall respektera lagen, att tro på de demokratiska rättigheterna, samtidigt som man inte tillåter dem att utöva dessa rättigheter?
Vid en tidpunkt då unionen ägnar sig åt att fastställa en stadga om de grundläggande rättigheterna, kan man undra i kraft av vad vi skapar en andra rangens medborgare? Här handlar det verkligen om grundläggande rättigheter. Hur kan man acceptera att somliga utesluts? Hur skall dessa personer kunna tro på att förklaringen om de mänskliga rättigheterna är verklig? När det gäller de mänskliga rättigheterna skulle unionen kunna vara stolt över att vara den första i historien att ha definierat medborgarskapet enligt en hemvistprincip, i stället för att instifta en diskriminering med utgångspunkt i nationalitet.

Marset Campos
Herr talman! Denna debatt utspelar sig i ett för vårt parlament viktigt ögonblick. De utmärkta betänkandena från Malmström, Haarder, Ludford och Belder ger oss européer möjlighet till analyser och framför allt till självkritik.
Det här året är i synnerhet ett viktigt år. Ett år efter ett krig mot Jugoslavien i de mänskliga rättigheternas namn, stöder vi utan att lyfta på ögonbrynen ännu allvarligare kränkningar av samma rättigheter från Rysslands sida i Tjetjenien. För två veckor sedan lät Spanien och Storbritannien, med stöd av Förenta staterna, Pinochet undslippa sitt ansvar inför domstolen för de mycket allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som han har begått. I år har vi även fått se hur ett rasistiskt och främlingsfientligt parti har kommit in i regeringen i Österrike, och en rasistiskt våldsexplosion i El Ejido i Spanien. Vi kan nu efter valet konstatera att borgmästaren i El Ejido fick 75 procent av rösterna. Det här är också året då den katolska kyrkan har uttalat en mea culpa över de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som har begåtts under historiens lopp.
Därför bör vi i Europeiska unionen kunna utveckla en mer konstruktiv attityd. Jag vill därför föreslå fem punkter som utgör Gruppen Europeiska enade vänstern och Nordisk grön vänsters bidrag till de olika rapporterna.
Punkt ett, att vi överger allt hyckleri och tillämpar samma måttstock för alla länder, punkt två, att vi åtar oss att överallt till varje pris försvara de mänskliga rättigheterna, även på det ekonomiska området och i fabrikerna, punkt tre, att vi visar engagemang för de mänskliga rättigheterna i hela världen, i Latinamerika (Mexiko, Argentina, Peru) osv., punkt fyra, att vi utan förbehåll accepterar frågan om kvinnornas mänskliga rättigheter; och slutligen punkt fem, att vi rekommenderar ratificeringen av stadgan för den internationella brottmålsdomstolen.

Krarup
Jag är tvungen att förstöra den goda stämningen här i salen, för mina erfarenheter, efter 25 års dryftande och analyserande av de mänskliga rättigheterna, visar att goda avsikter i kombination med en enorm okunnighet om verkligheten leder till förskräckliga resultat, eller som man i Danmark brukar säga: "Alla pratar om vädret, men ingen gör något åt det." Det handlar inte så mycket om vad man säger, för ju längre man talar om de mänskliga rättigheterna, desto kraftigare blir kränkningarna. Jag vill ta upp tre olika punkter. För det första håller jag helt med min landsman Haarder, föredragande av betänkandet, då han säger att vi måste ställa samma krav på oss själva om minoritetsskydd som på kandidatländerna. Det borde EU:s institutioner ha tänkt på 1991-1992, då man i strid mot rådande bestämmelser om minoritetsskydd godkände först Slovenien och sedan Kroatien och därigenom gav bränsle åt den eld som senare förde till Balkankatastrofen. Den andra punkten hör samman med gårdagens debatt. Om man insisterar på att stadgan om de mänskliga rättigheterna skall skrivas in i EU:s författning - i EU:s fördrag - skulle det inte bara leda till enorma och oöverstigliga problem ur författningssynpunkt, i synnerhet i ett land som Danmark, utan även omvandla EU:s fördrag till en riktig författning med grundläggande rättigheter. Man brukar säga att ju fler rättigheter vi har, desto bättre, men rättigheterna är en del av ett komplicerat spel. Resultatet av en EU-stadga skulle bli ett oändligt komplicerat juridiskt och författningsrättsligt moras. Vilken är den beslutande instansen? Är rättigheterna enligt konventionen om de mänskliga rättigheterna viktigare än EU:s stadga? Är den i sin tur viktigare än de nationella författningarna? Det är en fråga som är meningslös att ställa. Den tredje punkten slutligen är en komplimang till föredragande Haarder. Det är med tillfredsställelse och stort intresse jag kan konstatera att den kollektiva rätten till fackföreningar har lyfts fram i punkt 61. Däremot har Haarders gamla käpphäst om den enskildes rätt att stå utanför fackföreningar inte tagits upp som en rekommendation. Jag gratulerar Haarder till den nya politiska insikt som kommer till uttryck här.

Sichrovsky
Herr talman, betänkandet innehåller viktiga förutsättningar för de framtida anslutningsländerna; därmed läggs problemen med mänskliga rättigheter upp på samma nivå som de ekonomiska förutsättningarna. Vi välkomnar i synnerhet att man omnämnt problemet religionsfrihet, i samband med vilken man i några länder, däribland Tjeckiska republiken, redan har utfärdat mycket restriktiva lagar mot religiösa minoriteter. Vad som också är intressant är passusen angående situationen för de mänskliga rättigheterna inom EU, som ingalunda ger anledning till någon skolmästaraktig attityd gentemot nya anslutningsländer.
Vi österrikare befinner oss för närvarande - enligt uppgift för att värna de mänskliga rättigheterna - i en situation där man inte vet om man skall skratta eller gråta. För några veckor sedan vägrade taxiförarna i Bryssel acceptera österrikare som passagerare. Österrikare har avvisats på hotell och restauranger i Belgien och Frankrike. Våra assistenters fransklärare har förklarat att de inte längre vill undervisa några nazister och utbytesprogram för elever har ställts in. Österrikare som arbetar i utlandet har fått sina bilar utsatta för skadegörelse, det har kastats sten mot deras hus, deras barn har blivit hotade i skolan. I dag har det blivit känt att inbjudan till en österrikisk deltagare i en ridtävling i Grenoble har blivit tillbakakallad. Kommunfullmäktige i Grenoble har en längre tid diskuterat om hästen skulle bjudas in, men till slut bjöds inte heller den in, eftersom den inte explicit hade tagit avstånd från den österrikiska regeringen.
Kanske stryker man snart också Mozart från de internationella operascenerna. Vem vet var detta skall sluta? Vem som än tar det politiska ansvaret för denna antifascistiska kasperteater här i kammaren och i de aktuella EU-länderna kan verkligen vara stolt över sitt agerande. Jag kan också lugna föregående talare, som betecknade mig som djävulens följeslagare, att det inte döljer sig någon bockfot bakom talarstolen här. Om ett irrationellt kollektivt hat mot ett helt folk är så enkelt att beställa i EU, då är vi verkligen långt ifrån en situation där vi kan dela ut föreskrifter till andra länder.
Om bara alla goda människor som talar här hade levt för sextio år eller mer, vad kunde inte ha besparats Europa?

Coûteaux
Herr talman, mina damer och herrar! Det finns något löjeväckande över vår envishet att förknippa de mänskliga rättigheterna med det europeiska projektet. Enligt vår uppfattning är det ett projekt vars logik ifrågasätter dessa rättigheter, och till och med hotar dem.
För oss är ingen mänsklig rättighet möjlig utanför det politiska samhället, och särskilt inte utanför den högst stående formen av ett fredligt politiskt samhälle, dvs. nationen, såväl när det gäller den civila freden som jämvikten mellan nationer, därmed den internationella freden. Men Europa gör anspråk på att utvecklas i strid med denna grund och förstöra dess två grundpelare, dels res publica och dels suveräniteten.
Det är inte av en slump som förklaringen om de mänskliga rättigheterna i Frankrike sammanföll med hävdandet av den nationella suveräniteten. De Gaulle sade med rätta att den främsta mänskliga rättigheten är den nationella suveräniteten, av det enkla skälet att det knappast finns någon rätt utanför ett fritt politiskt samhälle i förhållande till feodalsystem å ena sidan och imperier å andra sidan, dvs. folkets suveränitet och nationens suveränitet, som det europeiska projektet långsamt men säkert förstör.
På samma sätt anser vi det vara omöjligt att kämpa mot rasism, antisemitism och främlingsfientlighet utan att göra människor till medborgare, utan att frigöra dem från deras egen tillhörighet - åtminstone i den politiska ordningen - dvs. deras etniska grupp eller det man i dag kallar minoriteter, något som framträder, inte bara i olika betänkanden från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, utan också, vilket för oss framstår som särskilt farligt, i vår egen politik, såsom den vi förde i Kosovo.
Genom att återupprätta etniska grupper och minoriteter, öppnar vi farliga vägar till de särskilda tillhörigheter som strider mot den politiska tillhörighet som den nationella tillhörigheten är, och då dröjer det inte länge innan denna Pandoras ask sätter eld på vår kontinent. Därför anser vi det vara synnerligen löjeväckande att excellera om de mänskliga rättigheterna i en församling som förr eller senare kommer att utsätta oss för de allra värsta bakslag.

Buttiglione
Herr talman, kära kolleger! Det var med stort intresse jag läste Ludfords betänkande och jag vill gratulera föredraganden för hennes synpunkter om läget i Österrike. Men låt mig understryka att dessa synpunkter inte hör hemma i ett betänkande om mänskliga rättigheter. När vi genomför en debatt om Österrike, när vi utarbetar ett dokument om situationen i Österrike - naturligtvis under förutsättning att Europaparlamentet anser det vara lämpligt - så kan vi också ge Ludford i uppdrag att sammanställa ett dokument som vi alla kan diskutera. Dessa synpunkter hör inte hemma i dokumentet om mänskliga rättigheter, på samma sätt som de inte hör hemma i det tidsutrymme som tilldelats baronessan Ludfords betänkande, och av den anledningen ger de en smak av politisk manipulation åt en fråga som är så allvarlig som denna fråga om de mänskliga rättigheterna.
Ett annat påpekande som jag gärna vill göra i samband med detta betänkande gäller européernas rätt till en egen identitet. Ingenstans i hela dokumentet nämns den europeiska identiteten, de europeiska nationerna, i positiva ordalag, inte en enda gång: alltid som en tänkbar orsak till främlingsrädsla och rasism. Jag är en religiös människa, övertygad om min religion: är det då en orsak till att misstänka mig för främlingsfientlighet? Låt oss snarare säga att en degenerering av den religiösa känslan kan leda till främlingsskräck; religionen som sådan gör alla människor till bröder och systrar. Jag är en övertygad italiensk patriot: enligt skäl O i detta dokument kan jag misstänkas för främlingsfientlighet. Jag tycker att detta avslöjar en inställning när det gäller kulturer som uppmanar till främlingsrädsla, för det uppmuntrar till rädsla inför globaliseringen, det får många lokala samhällen att sluta sig inåt och att vägra föra en dialog, en dialog som bygger på identitet.
Vi måste bejaka att det existerar en europeisk kulturell identitet, som bygger på det grekiska arvet, det judisk-kristna arvet och på upplysningen, en identitet som fritt kan föra en dialog med andra identiteter. Ett mångkulturellt Europa där den europeiska kulturen skulle saknas, skulle vara början på en katastrof och förintelsen av en kultur. Det handlar inte om en vit kultur: kulturen har ingen färg; kulturen handlar om värderingar, inte om färger.
Det finns många frågor i samband med främlingsfientlighet och rasism, men de skall avgöras på lokal nivå. Det är inte vi som skall införa kvoter på arbetsmarknaden för poliser, det är inte vi som skall införa kvoter på andra arbetsmarknader. Detta är en inriktning som inte främjar integrationen, utan som hindrar den.
Ett sista påpekande: är vi verkligen övertygade om att alla de som inte är positiva till en fullständigt oreglerad invandring verkligen är rasister? Och är vi övertygade om att alla våra konstitutioner är rasistiska när de har andra kriterier för medborgarskap än de som förs fram av baronessan Ludford? Detta är saker som vi måste tänka igenom noga och mycket av detta måste ändras, annars kommer det att bli svårt att finna ett enhälligt stöd för detta betänkande i denna kammare.

Soares
 Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att gratulera Cecilia Malmström till hennes betänkande och alla de som har bidragit till det. Det är ett ganska komplett betänkande och med några mycket skarpa punkter. Jag vill uppmärksamma kammaren på tre viktiga punkter för mina tankar om de mänskliga rättigheterna i detta ögonblick.
En av dessa handlar om vattenfrågan: i Haag kommer inom kort, i slutet av denna vecka, ett forum om vattnet att genomföras. Under detta forum betraktas vatten som en ekonomisk tillgång, en knapp tillgång. Detta är allvarligt, för om det är riktigt att vattnet blir en allt viktigare ekonomisk tillgång är det också sant att rätten till vatten utgör en mänsklig och social rättighet för alla befolkningar. Därför skulle jag vilja uppmärksamma denna kammare på just frågan om vattnet, vilken kommer att vara en av de punkter som kommer att diskuteras hela detta år. Situationen är alltmer akut, men rätten till vatten måste också ses som en mänsklig rättighet.
Den andra punkt som jag vill ta upp mycket kort här är frågan om Angola. I betänkandet sägs att angreppen på de mänskliga rättigheterna i Angola har hanterats med överdriven diplomatisk diskretion. Jag anser att detta är exakt vad som har skett, det har legat en tyst slöja över det som händer i Angola, ett land som sedan 40 år befinner sig i ständigt krig och sedan 20 i inbördeskrig. Vi hade behövt en mer kunnig och klargörande vision om vad som händer i Angola, som jag sade här när vi diskuterade de mänskliga rättigheterna för de angripna journalisterna.
Men det som oroar mig mest och som oroar mig mest i Angola är barnens rättigheter, vilka tvingas in i kriget på båda sidor, och kvinnornas rättigheter, vilka är de som drabbas hårdast av detta grymma krig.

Di Pietro
Herr talman, ärade kolleger! Jag tar till orda för att förklara skälen till att jag röstat emot och för att uttrycka min förvåning inför två frågor som införts i resolutionen på begäran av vissa parlamentsledamöter som enligt mitt förmenande tar tillfället i akt att utnyttja Europaparlamentets trovärdighet för att föra fram partsintressen som strider mot vad gemenskapen i stort anser och framför allt mot vad som är den allmänna uppfattningen i Italien. Jag tänker, herr talman, på punkt 38 och på punkterna 41 och 42 i Haarderbetänkandet. Med punkt 38, som för övrigt återges i försämrad form i ändringsförslag 22, och som lagts fram i kammaren i dag, så vill man, i syfte att garantera domarens opartiskhet, tvinga Italien - vem vet varför just bara Italien - att tillämpa, inte den åtskillnad mellan dömande och politisk makt som vi lärt av Montesquieu, utan en åtskillnad inom rättssystemets ram mellan den undersökande och den dömande makten. Slutsatsen av detta absurda resonemang är att den som, i dag, så som sker i Italien, är en del av den rättskipande makten i egenskap av undersökande myndighet, i framtiden kommer att bli helt beroende av den verkställande myndigheten, med den reella risken - detta är sant - att undersökningar om korruption, om missbruk av den politiska makten, inte kommer att kunna genomföras på ett seriöst vis.
I anslutning till punkterna 41 och 42 vill jag uttrycka min uppskattning av tanken att ingen medborgare, inte ens de manliga arvingarna till före detta regenter, kan berövas rätten att återvända till sitt eget land, men jag är förvånad över att detta bara skall gälla Italien och Österrike: det finns andra stater inom gemenskapen som har regenter och barn till regenter som befinner sig i utlandet. Att bestämma en period på högst sex månader inom vilken sanktioner skall införas verkar, framför allt när det gäller Italien, stå i strid med den italienska konstitutionen, enligt vilken det krävs just en konstitutionell lösning.

Ceyhun
Herr talman! Det årliga betänkandet om ämnena mänskliga rättigheter, rasism och främlingsfientlighet utgör det bästa tillfället för ett kritiskt eller rättare sagt självkritiskt förhållningssätt för vår kammare gentemot länderna inom Europeiska unionen. Av detta kan egentligen ansökarländerna och deras ledamöter - särskilt tänker jag här på vissa ledamöter i det turkiska parlamentet - lära sig en hel del, hur oberoende till exempel företrädarna för folket agerar och måste agera när det gäller mänskliga rättigheter i det egna landet. Vi måste emellertid medge att det fortfarande finns saker att göra här hemma. Det räcker inte att utöva självkritik. Det hedrar oss, men är inte i sig tillräckligt.
När vi i våra betänkanden fördömer tortyrfall och grym behandling av gripna och fängslade personer av ordningsmakten eller fängelsepersonal måste vi tillstå att det intill i dag från ansvarigt håll har vidtagits relativt begränsade ansträngningar. Det gäller även behandlingen i en del fall av flyktingar i vissa unionsländer. Hur länge kommer vi att fortsätta med att debattera omständigheterna i många fängelser såsom ett välkänt men intill i dag oreglerat problem? Handlar det om att vi skall vinna människorna som befinner sig i fängelserna för vårt samhälle, så måste vi medge att de europeiska fängelserna för närvarande i allmänhet inte är särskilt väl ägnade för denna uppgift.
Vi kritiserar med rätta kränkningarna av människor samt diskriminering i ansökarländerna, t.ex. i Turkiet och vissa östeuropeiska länder, när det gäller romer och andra minoriteter, men just därför måste vi själva agera förebildligt vad gäller kränkningar av människor i Europeiska unionen. Därmed säger jag tack för mig.

Krivine
Herr talman! De betänkanden som vi nu har uppmärksammat går i rätt riktning, men man kan inte skriva under på de skäl som uttrycker en självbelåtenhet över de nuvarande fördragen.
För att vara effektiv kräver kampen mot diskriminering mer omfattande och framför allt mer konkreta åtgärder. Därför måste man avskaffa alla restriktioner som hänger samman med nationalitet i fråga om tillträde till offentliga ämbeten. Gemenskapens institutioner och staterna bör föregå med gott exempel. Ett fullvärdigt medborgarskap förutsätter även rösträtt för de invånare i unionen som kommer från tredje land, och det vid samtliga val. Så länge invånarna från tredje land inte får inneha politiska rättigheter, kommer de att utgöra en målgrupp för demagogiska tal och diskriminerande åtgärder. Om de i egenskap av skattebetalare är berättigade till denna rätt, varför då begränsa den till lokala val och val till Europaparlamentet?
Det krävs slutligen legaliserade förhållanden för alla dem som lever illegalt i Europa. Det skulle göra det möjligt att bekämpa den illegala handeln med arbetskraft och det främlingshat som till exempel bröt ut i Spanien nyligen. Detta förutsätter att vi bryter med bestämmelserna i Schengen-, Amsterdam- och Dublinfördragen, som är riktiga förolämpningar mot asylrätten.
Till sist anser vi att kampen mot rasismen i grund och botten inte är beroende av ett rikt förråd av lagar, hur bra de än är, utan av konkreta åtgärder för att göra slut på arbetslösheten och utslagningen, och det är på dessa områden som man väntar på oss.

Andrews
Herr talman! Vi kan skriva hur mycket vi vill om mänskliga rättigheter, och vi kan rapportera om och diskutera frågan, men såvida vi inte fullföljer våra avsikter och rapporter, är de meningslösa. De samlar damm på kommissionens hyllor och på välmenande människors och regeringars kontor. Vi måste visa ledarskap, och det måste även medierna, utbildningsinstitutionerna och kyrkorna göra; de har inte visat ett sådant ledarskap i det förflutna. Vi borde skämmas för att vi har ignorerat Moçambique så länge och för att vi gör för litet för sent. Vi är en kontinent som sänder vapen värda två miljarder dollar till det drogdrabbade Etiopien, och vi kan inte få fram ett par helikoptrar att snabbt sända för att rädda människor som drunknar i Moçambique. Vi och de andra europeiska institutionerna borde verkligen skämmas för att vi inte kan svara på denna slags katastrofer. Vi borde skämmas för att vi låter Iraks barn dö med en takt av 5 000 i månaden. En halv miljon har dött sedan sanktionerna infördes. Ett barbariskt krig fortsätter i Irak. Bombningarna fortsätter skoningslöst och utan att rapporteras. Det är ett krig mot landets barn och oskyldiga medborgare.
Vi borde ingripa i säkerhetsrådet individuellt och kollektivt för att se till att mediciner levereras till människorna. Vi borde skämmas för att vi tillåter vapenförsäljning till regionen kring de stora sjöarna. Vi i Europeiska unionen borde skämmas för att vi inte utrotar rasism och främlingsfientlighet, som är ett endemiskt problem i mitt land och i EU i allmänhet. Rasism är ett brott - ett brott som inte förföljs i unionen, en överträdelse av en lag som inte tillämpas i unionen. Det är en sak som vi har ett stort ansvar för att göra någonting åt. Vi gör inte någonting som helst åt det.
Medborgarna i denna union är vår domare och vår jury. Såvida vi inte visar dem ledarskap och ett mål, en riktning, kommer de att fälla sina domar under de kommande åren. Vi kommer att ha svikit dem, såvida vi inte tar itu med rasismen och främlingsfientligheten i Europeiska unionen. Jag vill säga till min regering att vi måste göra detsamma hemma i Irland.

Oostlander
Herr talman! Jag skulle gärna vilja gratulera kollegan Belder till hans gedigna betänkande om bekämpandet av rasism, främlingsfientlighet och antisemitism i kandidatländerna. Det handlar här om vilken filosofi om människa och samhälle som man inspireras av och i det avseendet är Belder mycket tydlig. Betänkandet utgår från mänsklighetens enhet, ett kristet uttryck som utgör ett kraftigt hinder mot urspårningar av rasistiskt slag. Man skulle kunna tala om människan som Guds avbild. Det gör det alldeles omöjligt att se en medmänniska som ett hot eller angripa dennes värdighet. Belder utgår med tydlighet inte från ideologin, av vissa kallad konservativ, angående försvaret av gemenskapens identitet gentemot kulturellt inflytande utifrån. En sådan ideologi som överskattar gemenskapstänkandet, en sådan filosofi innehåller för få hinder mot tendenser till diskriminering. En sådan konservativ ideologi förkastar jag.
I kandidatländerna förväntar man sig att Europeiska unionen är en rättsgemenskap som grundar sig på ett gemensamt accepterande av värde som genomgående är av judisk-kristet ursprung. Det är logiskt att vi håller på att dessa värden efterlevs. Det överensstämmer inte alltid med deras och med våra primära reaktioner men det är ju faktiskt kännetecknet för goda principer. De är inte alltid till vår fördel. Människor måste kunna komma över sin rädsla och sina kortsiktiga intressen. Vi måste i det avseendet hjälpa kandidatländerna på ett kritiskt uppbyggande sätt och inte undvika att berätta hela historien. Belderbetänkandet ger en del konkreta anvisningar för det. Särskilt kyrkor, fackförbund, kvinnoorganisationer, yrkesutbildningar och andra utbildningsinstitutioner har en avgörande roll i det sammanhanget. Min partigrupp hade ingen anledning att lägga fram några ändringsförslag.
När det gäller betänkandet av Ludford så hör jag till den minoritet i min grupp som inte tycker att betänkandet är tillräckligt allvarligt för att rösta emot det. Förslag om rösträtt för utländska medborgare passar visserligen inte alls i ett betänkande om främlingsfientlighet men vi går i och för sig med på en rekommendation på den punkten. I Nederländerna har jag i cirka 25 år nu, börjande med den sydmoluckiska befolkningen, bidragit till det. Med avseende på erbjudande av arbetstillfällen i offentlig tjänst har jag inga problem alls. Det är visserligen ingen ideologisk punkt för mig men om jag tittar runt i EU:s representationer i utlandet så ser jag att det vimlar av utlänningar i EU-tjänst, till och med på känsliga poster. Myndigheterna gör klokt i att till exempel se till att etniska minoriteter finns synligt företrädda inom polisen. Begränsningar i möjligheterna att göra det tycker jag är mycket opraktiska, men jag vill inte göra något krav av det. Vilka intressen skulle tjäna på det? Om Ludfordbetänkandet inte ändras i negativ riktning genom antagna ändringsförslag så kommer den minoritet som jag nu företräder rösta för.

Schulz
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill göra två korta kommentarer med anledning av föregående talare. Det är positivt att denne vill godkänna Ludfordbetänkandet; mindre bra är hans påstående - som jag vill rätta till direkt - att Europeiska unionen skulle vara en kristen värdegemenskap. Kristendomen bidrar till Europeiska unionens värdeuppsättning, men det finns även andra rörelser som har kommit att ingå i Europeiska unionens uppsättning av värden. Det är mycket viktigt att vi slår fast detta en gång för alla.
(Applåder)
När vi nu talar om betänkandena av Ludford och Haarder, låt mig för min grupps räkning göra några anmärkningar av teknisk natur. Kollegan Haarder har presenterat ett enastående förslag till betänkande i utskottet. Till detta lades 170 ändringsförslag och 22 kompromissförslag i utskottet. Sammanlagt blir det 192 ändringsförsök. Utskottet arbetade under dagar med dessa och utfärdade därpå i relativ enighet ett förändrat betänkande, men nu möter vi här i plenumet ytterligare 69 ändringsförslag. Sett för sig är detta ingenting märkligt, men uppemot hälften av ändringsförslagen härrör från den grupp som kallar sig Tekniska gruppen för oberoende ledamöter.
Denna grupp är en blandning av Bonino och Le Pen, vilket taget för sig är en sensationell blandning, men klubben deltar aldrig i överläggningarna i sakbehandlingen. I utskottet är dessa damer och herrar aldrig närvarande. I detaljberedningen av problemen deltar de aldrig. Varför då alltid komma med dessa ändringsförslag i plenumet? Det kan man höra i deras anföranden, som vi också i dag har fått äran att njuta av. De vill alltså utnyttja detta forum till att från talarstolen sätta sina plattityder till världen inför så många människor som möjligt. Sakligt arbete, nej tack. Schablonfyllt hetsande, ja tack. Det är den politiska strategi extremhögern har i denna kammare.
Den andra punkten som jag ville ta upp här är följande: När vi talar om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionens inre talar vi, som kollegan Ceyhun helt riktigt beskrivit det, om ett navelskådande som vi måste utföra om vi själva vill kunna diskutera kränkningar av de mänskliga rättigheterna i andra delar av världen; och även om vi vill kunna säga till kandidatländerna att vi förhåller oss självkritiskt till oss själva och vårt sätt att lägga måttstocken i fråga om respekten för de mänskliga rättigheterna hos oss själva. Detta är mycket viktigt därför att endast den som förhåller sig kritiskt till sig själv också har rätten att kritisera andra.
Av den anledningen är dessa betänkanden - såväl antirasismbetänkandet av kollegan Ludford som betänkandet om mänskliga rättigheter av Haarder - riktgivande betänkanden. Den årliga debatten om dessa ämnen är riktgivande för den grundläggande politiska kursen i Europeiska unionen. När jag då upplever att dessa betänkanden missbrukas för platta inrikespolitiska överväganden menar jag att de som gör sig skyldiga till missbruket faktiskt har hamnat fel. Jag avser punkt 38 i Haarders betänkande, som handlar om att dela upp befordringsgången för domare och åklagare och där den närvarande kollegan Cornillet lämnar in ett ändringsförslag som enbart handlar om befordringsgången för domare och åklagare i Italien. Jag frågar mig vad det har med mänskliga rättigheter att göra. Den som missbrukar ett betänkande om mänskliga rättigheter för att bedriva nationell inrikespolitik har fullständigt missuppfattat vad det handlar om!
Vad de savojardiska prinsarna som inom kort skall resa in i Italien har att göra i artiklarna 41 och 42, som ju handlar om mänskliga rättigheter, kan jag inte förstå. Jag menar att den som seriöst vill diskutera kränkningar av de mänskliga rättigheterna i EU också bör tala om mänskliga rättigheter och inte försöka att använda dessa värdefulla och välutformade betänkanden för missbruk i form av taktiska inrikespolitiska drag.
(Applåder)

Malmström
Herr talman! Debatten är ju inte slut ännu, men jag vill ändå passa på att tacka för kollegornas kommentarer och stöd samt för det goda samarbete vi har haft i utrikesutskottet, när vi arbetat med detta betänkande.
Herr kommissionär, herr rådsordförande! Det bör efter denna debatt vara fullkomligt kristallklart att mänskliga rättigheter inte är någonting som man bara talar om på söndagarna i finkostym. Mänskliga rättigheter måste integreras i allt politiskt samarbete som EU har. Det krävs konsekvens, tålmodighet och en genomtänkt strategi för hur vackra ord också kan bli konkret handling som leder till resultat.
Jag hoppas att budskapet har gått fram, och att vi snart i denna kammare kan få konkreta förslag från rådet på hur vi kan gå vidare tillsammans i detta arbete.

Knörr Borràs
Herr talman! Trots det goda ledarskapet är livet ingen dans på rosor.
I vissa stater respekteras exempelvis inte den grundläggande rätten till utbildning och bruket av det egna språket. I Baskien där vi, trots alla problem, kan välja undervisningsspråk åt våra barn, har den spanska högsta domstolen fastslagit att det är olagligt för kommunerna att slå sig samman för att främja språkets utveckling, ett tydligt exempel på hur man våldför sig på lagtolkningarna med politiska intentioner och att inte alla rättigheter respekteras i dag i Europeiska unionen.
Och vad kan sägas angående tendensen att tala om mänskliga rättigheter tusentals kilometer bort, medan man på hemmaplan agerar på motsatt vis eller graderar ståndpunkterna utifrån politiska eller kommersiella intressen?
Chirac talar om rättigheterna för inuiter i Quebec, men blundar för de lingvistiska rättigheterna i Frankrike. Man anklagar Jospin för att kalla Hisbollah vid dess rätta namn, samtidigt som man uttalar sig dogmatiskt om andra typer av organisationer och skryter om ett antiterroristsamarbete med Spanien. Den spanske presidenten talar om Tjetjenien som om det vore en inrikesfråga, och blir därigenom en objektiv allierad till utrotningen av det tjetjenska folket.
Vi kan inte i något avseende hålla med om detta sätt att betrakta politiken, som slås ut av ett oförfalskat och kallt hyckleri.
Slutligen gäller, för de baskiska medborgarna som jag företräder, inga ursäkter om inrikesfrågor eller politiska möjligheter. För oss finns det, här och utanför unionen, personer, medborgare med omistliga rättigheter som vi vill grunda vår samlevnad på.

Cossutta
Den italienska konstitutionen föreskriver högtidligt att inresa i och vistelse på italienskt territorium är förbjudet för de före detta kungligheterna av huset Savoyen, för deras makar och manliga arvingar. Den italienska konstitutionen är resultatet av den stora historiska överenskommelsen mellan alla de demokratiska krafter som deltog i kampen mot fascismen och i det nationella befrielsekriget. Det är oacceptabelt att Europaparlamentet kan uppmana till en kränkning av denna konstitution, som är en av de mest demokratiska och avancerade konstitutionerna i världen.
I sammanhanget kan det vara på sin plats att påpeka att medlemmarna i huset Savoyen inte bara stödde den fascistiska diktaturens framväxt, stödde den fascistiska aggressionen mot det demokratiska Spanien och det imperialistiska, fascistiska kriget mot Etiopien, utan de godkände alliansen med Hitlers rasistiska regim och tillämpade till och med de skamliga raslagarna mot de italienska judarna. Efter att ha hjälpt till att föra Italien och hela Europa in i ett katastrofalt världskrig flydde de från Rom och lämnade på ett skamligt sätt de italienska trupperna åt sitt öde, utan vara sig order eller ledning i samband med vapenvilan med de allierade. Huset Savoyen har dessutom aldrig velat erkänna republikens suveränitet och det faktum att valet av en republikansk statsform är definitivt och sanktionerat av konstitutionen. Det får inte råda någon tvekan, herr talman och kära kolleger, eller osäkerhet när det gäller att tillbakavisa den begäran som så oväntat formulerats här om att kränka den italienska republikens konstitution. Det får med andra ord inte råda någon tvekan om att det inte finns någon plats för ättlingarna till den italienska kungafamiljen i mitt land.

Varaut
Herr talman! Dessa två betänkanden av Ludford och Haarder avslöjar sannerligen hur lidelsefullt somliga tycks försöka efterapa ­Förenta staterna i fråga om det som är minst värdefullt för vår samhällsutveckling.
Jag har noterat tre särskilt betecknande punkter. Vi uppmanas att diversifiera vår personal etniskt, vilket i första hand innebär att vi skall göra en etnisk indelning av personalen. Jag som till exempel tillhör den parisiska etniska gruppen, oroar mig för hur vi skall få tillräckligt många företrädare i unionens instanser och hur man på ett bra sätt skall kunna skapa etniska register, så att man skall kunna vaka över denna etniska diversifiering. Vi skall upprätta kontrollerade och sanktionerade register, med andra ord föra en rasbaserad diskrimineringspolitik enligt den masochistiska version av rasism som kallas positiv diskriminering.
Vi uppmanas också att erkänna alla nya religiösa samfund och självklart ge dem samma rättigheter och tillerkänna dem samma ställning som de religioner vilka grundas på bibeln. Detta är ett obehagligt eko av det beslut som fattades i går i Europeiska gemenskapernas domstol i Luxemburg, vilket ger Scientologikyrkan nöjet att behandlas precis som alla europeiska religioner.
Slutligen föreslår man att homosexuella par skall ges samma rättigheter som familjer. Men då glömmer man det faktum att familjen har erhållit sina rättigheter från staten och nationerna, eftersom de uppenbart möjliggör statens och nationernas fortsatta existens och därmed har ett allmänintresse.

Gollnisch
Herr talman! Precis som varje vår, mellan plommon- och körsbärsträdens blomning, får vi nu se den moraliska och intellektuella smakfullhetens modeuppvisning, vilken åberopar sig på en kamp mot Satan, hans meniga och hans verk, eller snarare - enligt det helgade uttrycket - mot främlingsfientlighet, rasism och antisemitism.
Eftersom jag är en universitetslärare som undervisar i Fjärran Österns språk och civilisationer, vilka jag tillägnade mitt liv innan jag gick in i politiken, och en f.d. dekanus vid en fakultet där man undervisar i 28 utländska språk och civilisationer, anser jag mig inte vara främlingsfientlig. Men jag kan bara säga att alla dessa förment antirasistiska pratsjukdomar uppvisar gemensamma drag, varav den främsta av alla är intellektuell inkompetens och den andra en frihetsberövande funktion.
Intellektuell inkompetens: de termer som används är inte ens definierade. Vad är rasism? Vad är främlingsfientlighet? Vad är nationalism? Vad är extremism? Vad täcker dessa begrepp? Vilka är deras filosofiska ursprung? Vilka doktriner bär på dem? De som anklagas för detta, förtjänar de denna förödmjukelse? Ingen vet eller vill veta. För om man tydliggjorde deras konturer skulle man försvaga deras verkliga användbarhet: att med själ och hjärta delta i ett slaganfall genom att, likt en besvärjelse, upprepa samma förväxlingar och hota de orättfärdiga med att ställa dem på djävulens sida.
Vad det i realiteten handlar om, är att på ett bedrägligt sätt likställa patriotiska känslor med expansionistisk nationalism, en legitim protest mot emigrationspolitiken med främlingsfientlighet, nationernas önskan att bevara sin identitet med rasism. Allt detta är absurt. Rasism är en vilja att befästa en ras överlägsenhet över en annan. Vem är rasistisk i Europa i dag? Främlingsfientlighet är att förkasta en utländsk närvaro. Ni kan bedöma den som moraliskt förkastlig, men politiskt sett borde ni reflektera över det faktum att främlingsfientlighet i dess bokstavliga bemärkelse ligger till grund för alla de nationella frihetsrörelser som vi har visat vår uppskattning för i andra tider.
Vad beträffar antisemitismen, som tycks vara på väg att återuppstå i Europa, varför äntligen inte ställa oss de verkliga frågorna? Det förslag som vänsterfilosofen Jean-Paul Sartre utvecklade i en bok, enligt vilken juden i allt väsentligt är en antisemitens artificiella skapelse, är uppenbart falsk, liksom denne filosofs övriga tänkande, men skulle inte motsatt tes kunna stämma, dvs. att vissa judiska kretsar har ett behov av antisemitismen för att existera, för att trygga deras identitet och även för att grunda deras moraliska, politiska och till och med finansiella makt?
Det är i alla fall vad intellektuellt ärliga och modiga judar menar, och de går så långt som till att beklaga det snedvridna i att endast använda sig av judeförföljelsen under andra världskriget, vilken allmänt sett benämns med den vaga och religiösa termen "shoah", en ständig, besatt och ibland sinnesförvirrad erinran för politiska och finansiella ändamål som inte längre har något att göra med att tillbe de döda och hedra minnet av dem.
Men problemet med den påstådda antirasismen är inte sanningssökandet, och inte heller stödet... Herr Schulz! Min familj har aldrig accepterat någon tysk kapo, det är inte med er den kommer att börja göra det!... som sagt, inte heller stödet till invandrarna. Nej, det handlar om att den kväver all den tveksamhet som nationerna skulle kunna hysa inför förstörelsen av deras identitet. Den antirasistiska religionen har sina dogmer, sina präster, sina inkvisitorer, sina häxprocesser. Historien kommer att utdela en hård dom mot dem som förespråkar denna infama ideologi, som vi är stolta över att ständigt bekämpa.

Tannock
Den engelske filosofen John Locke sade en gång att ett land utan lag är ett land utan frihet. Femtio år efter undertecknandet av Europakonventionen om mänskliga rättigheter, tjugo år efter slutakten i Helsingfors, tio år efter Berlinmurens fall och ett år efter Amsterdamfördragets ikraftträdande, finns det fortfarande konstitutionella bestämmelser i hjärtat av Europa som hör till medeltiden - bestämmelser som inte har en plats i ett modernt Europa.
Till exempel tvingades Victor Emmanuel av Italien att lämna sitt hemland som ett oförstående nioårigt barn, och han har under 53 år inte kunnat återvända. Om han seglar från sitt hem på Korsika i riktning mot den italienska territorialvattengränsen, mobiliseras med hjälp av modern satellitteknik kustbevakningen, som med hjälp av högtalare beordrar honom att vända tillbaka. Hans tjugoåttaårige son har bara varit i Italien en gång, då hans plan omdirigerades till Milanoflygplatsen på grund av dåligt väder. Planet omringades av polis, och han fick order att inte lämna planet. Vad har han att göra med vad hans farfarsfar gjorde under fascisteran? I en opinionsundersökning nyligen ansåg 80 procent av italienarna att dessa människor borde tillåtas återvända utan förbehåll. Ingen av dem utgör något tänkbart hot mot den italienska staten. Detta är inte, som vissa har försökt göra gällande, en fråga som berör bara några få människor; den berör själva hjärtat av Europeiska unionens åtagande att respektera konventionen om mänskliga rättigheter, de egna fördragen och rättsstatsprincipen.
Det talas mycket om en stadga för grundläggande rättigheter. Sådant tal kommer att ljuda väldigt ihåligt, om detta parlament inte först gör allt det kan för att ta itu med nuvarande kränkningar av fördragen. Jag talar som en person med en djup och varaktig kärlek för Italien och dess folk, men jag säger här i dag till er, och till Italiens president Ciampi, att Italien varken hade den moraliska eller den lagliga rättigheten att underteckna Amsterdamfördraget innan landet hade avlägsnat denna den mest påfallande kränkningen av konventionen från den egna konstitutionen.
Detta gäller även för Österrike, där man krävde att Otto von Habsburg skulle förneka sin egen identitet och avsäga sig rättigheter som han och medlemmarna hade rätt till för att han skulle få komma in i Österrike. Rättigheterna i fördraget är i mina ögon inte villkorliga. I fördraget diskrimineras inte enskilda familjer, och fördraget kränks därmed. Rättigheten att komma in i, leva och dö i sitt eget land är en grundläggande, okränkbar rättighet, och jag hoppas att detta parlament kommer att värna den. Jag rekommenderar därför kammaren punkterna 41 och 42.

Swiebel
Herr talman! Respekt för de mänskliga rättigheterna ligger till grund för Europeiska unionen. Det står så i fördragen och så säger vi oss också ständigt att det är. Därför är det bra att Europaparlamentet varje år lägger fram en rapport om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen själv. Fastän jag bara varit ledamot av parlamentet sedan förra året så vet jag att behandlingen av detta årliga betänkande om mänskliga rättigheter de senaste åren alltid hängt samman med mycket politisk uppståndelse och förvirring. Den uppståndelsen är också berättigad med tanke på ämnet men inte förvirringen. Därför gläder jag mig också åt att årets betänkande är mycket balanserat och sakligt, förutom då ett enda olycksfall i arbetet, som kollega Schulz redan tagit upp och som vi här då och då måste lyssna till föraktliga manifestationer från. Lyckligtvis kan vi genom knackningar i bordet ge till känna att vi inte accepterar det. Förutom det vill jag tacka föredraganden, Bertel Haarder, så mycket för hans insatser och för det konstruktiva samarbete som jag haft med honom som skuggföredragande för den socialdemokratiska gruppen. Diskussionerna med honom har fördjupat mina insikter i ämnets komplexitet och jag vill framför allt här och offentligt hylla honom för hans öppna inställning.
När det gäller innehållet i betänkandet så vill jag ta upp några punkter. Är det inte mer än ironiskt att just asyl- och migrationsfrågor, en av toppfrågorna på den politiska dagordningen i Europa, fått en så tydlig återklang i det här betänkandet? Borde inte den europeiska inställningen till asyl och migration egentligen leda till färre kränkningar av de mänskliga rättigheterna på det här området? Att ställa den frågan är att besvara den. Det är viktigt att vara vaksam även med avseende på respekten för Europas stora minoriteters mänskliga rättigheter. Personer ur de här grupperna, ofta ekonomiskt sårbara, löper stor risk att råka ut för diskriminering. Verkligheten är den att miljoner människor i vårt rika och privilegierade Europa lever i fattigdom. I betänkandet beskrivs problematiken runt fattigdom och eftersatthet med rätta i människorättstermer och det tycker jag är ett steg i rätt riktning i den här diskussionen.
I betänkandet ägnas också mer uppmärksamhet än tidigare år åt frågan om jämlik behandling av kvinnor och män och lika behandling av olika relationsformer och levnadssätt. Fria val som människor gör i sitt privatliv och som inte skadar någon annan borde respekteras och garanteras i enlighet med principen om jämlik behandling. Kampen är i det här avseendet långt ifrån avgjord, vilket framgår av vissa ändringsförslag.
Herr talman! Det finns fortfarande många, även här i kammaren som det framgår av debatten, som vill privilegiera äktenskap och familj och på det sättet även öppet förolämpa och diskriminera var och en som gör ett annat val i sitt privatliv. Min partigrupp däremot värderar jämlikhetsprincipen högt. Mänskliga rättigheter är nämligen till för alla.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag tackar för den breda uppslutning bakom de huvudsakliga dragen i detta betänkande. De mänskliga rättigheterna handlar ju om något vi har gemensamt över parti- och landsgränserna, och därför är det viktigt att vi i parlamentet uppnår en bred enighet i denna fråga, för en rättighet kan inte betraktas som universell om halva parlamentet är emot den. Jag vill särskilt tacka Swiebel, både för hennes vänliga ord i dag, men även för det intensiva samarbete vi har haft och som givetvis har gett henne ett avsevärt inflytande. Jag kan tala om för henne att jag också ser fram emot att rösta för de ytterligare ändringsförslag som hon har lagt fram och som vi skall rösta om i morgon. Samtidigt vill jag tacka Pirker och Palacio. Jag tackar för den breda uppslutningen bakom detta betänkande. Det är bra, anser jag, just i år när de mänskliga rättigheterna har hamnat så högt uppe på dagordningen i Europeiska unionen. Slutligen vill jag tala om för Krarup att han får lov att hålla tillbaka sina glädjeyttringar över ändringen i punkt 61, för där finns det ett fel. Tio ord har ramlat bort ur den danska versionen. Om han läser den engelska versionen får han ta del av den egentliga ordalydelsen.

Gahrton
Herr talman! Kina utsätts för kritik i föreliggande betänkanden. Jag instämmer i denna kritik, trots att jag därmed som ordförande i delegationen för förbindelserna med Kina tar risken att få ännu ett protestbrev från Beijing, där man frågar om Europaparlamentet driver en fientlig kampanj mot Kina. Med stöd i Malmströms och Haarders betänkanden kan jag med kraft svara: " Nej, vi driver ingen kampanj mot Kina, utan för mänskliga rättigheter - överallt."
Betänkandena riktar kritik mot ett tjugotal länder utanför Europa samt mot nästan alla EU-länder och kandidatländer. Jag tänker faktiskt översända betänkandena till den nationella folkkongressen i Beijing, till deras EU-kommitté, och tipsa dem om att göra något liknande. Varför inte en självkritisk rapport från den nationella folkkongressen om mänskliga rättigheter i Kina, och en rapport om mänskliga rättigheter i världen och i EU, sett med kinesiska ögon? Det är ju faktiskt en dialog om mänskliga rättigheter som vi skall föra med kineserna. Då måste ju kineserna "dialogera" och inte bara protestera.

Korakas
Herr talman! Vi oroas särskilt av den skenheliga, selektiva tillämpningen av de mänskliga rättigheterna i utövandet av Europeiska unionens utrikespolitik, framför allt när de används som förevändning för att berättiga olika typer av inblandning, även militär.
Samtidigt blundar Europeiska unionen för grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna - naturligtvis för att främja sina imperialistiska intressen. Ett påfallande exempel är unionens hållning gentemot den turkiska regimen. Invasionen nyligen av Kosovo, som fortsätter, som ägde rum med minoriteternas rättigheter som förevändning, liksom de osannolika kraven som ställs på Jugoslavien, utgör typiska exempel på hur den militära inblandningen har upphöjts till allmän princip för den internationella rätten, på bekostnad av principen om nationell suveränitet.
Dessutom kränker i själva verket Europeiska unionens inrikespolitik en rad grundläggande mänskliga rättigheter. De politiska och sociala rättigheterna drabbas, individens rättigheter och de demokratiska friheterna trampas ned.
Resultaten av denna politik syns redan i det faktum att de extrema rasistiska fascistkrafterna förstärks - och inte bara i Österrike. Av betänkandet om bekämpning av rasismen framgår dock att man inte har dragit de nödvändiga slutsatserna.
Vi uppmanar folken att intensifiera sin kamp mot den nedmontering av deras genom hård kamp och stora uppoffringar uppnådda rättigheter som deras självutnämnda frälsare genomför och att vända den nuvarande utvecklingen, som bara deras utsugare tjänar på.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Eftertanke, måttlighet och varsamhet är de tre ord som kännetecknar det utmärkta arbetet av Haarder som jag framför mina gratulationer till. I synnerhet jag, som har fått äran att arbeta med honom i samband med årliga betänkanden om mänskliga rättigheter, vet hur svårt det är. Jag önskar att han får det han ber om, nämligen ett brett stöd från parlamentet och jag hoppas att han lyckas uppnå detta. Det förtjänar han verkligen.
Herr talman, Haarder sade i början av sitt första anförande, att det inte är Europa som har uppfunnit de mänskliga rättigheterna, och det är sant. Men det som är kännetecknande för Europa är att man genom att överföra de mänskliga rättigheterna från den privata till den offentliga sfären och gett dem ett berättigande har förvandlat dem till den flagga, det identitetsmärke som kännetecknar oss som européer.
Det har talats om försvaret av de mänskliga rättigheterna och jag vill i dag poängtera tanken att den naturliga följden av erkännandet av de mänskliga rättigheterna är erkännandet av möjligheten att utöva dessa. Och till alla de aspekter som har tagits upp i den här frågan, och som jag stöder, vill jag lägga ytterligare en: om dem som inte kan utöva sina rättigheter för att de är utsatta för påtryckningar från vissa makter, från vissa organisationer.
För att nämna endast ett exempel, nyligen hade vi medlemmarna i forumet från Ermua här och jag kan påminna om att dessa finns på hela den politiska skalan, från vänster till höger; det är intellektuella, det är män och kvinnor som lever i Baskien och inte kan utöva sina rättigheter, inte kan göra bruk av yttrandefriheten, för att de ständigt är utsatta för påtryckningar från ETA:s politiska gren, det vill säga från Herri Batasuna.
Som exempel kan nämnas skrämselpropagandan förra söndagen i syfte att avskräcka baskerna från att rösta. Som tur är visade det baskiska samhället prov på mod - man måste själv uppleva detta för att förstå vilket mod som krävs - och slöt enade upp framför valurnorna.
Herr talman, jag slutar där jag började: vi måste i den här församlingen högt och ljudligt uttala att den främsta konsekvensen beträffande de mänskliga rättigheterna är försvaret av deras utövande - ett fullt försvar av deras utövande - gentemot allt och i synnerhet mot de makter och organisationer som hindrar yttrandefriheten.

Evans, Robert
Herr talman! Jag vill tala en kort stund om Ludfords betänkande om bekämpning av rasism i Europeiska unionen. Det är ett mycket viktigt ämne. Det är av avgörande betydelse för byggandet av ett Europa i fred och harmoni, ett Europa som är enat i sina målsättningar och tillfreds med sig själv och sina medborgare. Det är sannerligen vad vi, på denna sidan kammaren, anser. Det är syftet med detta betänkande. Men det verkar som om PPE-DE, liksom andra på den motsatta sidan, absolut inte vill det. Vi hörde för en liten stund sedan ett skandalöst tal av Gollnisch på hans partis vägnar. Palacio, som just är på väg att lämna kammaren, har sagt att mänskliga rättigheter behövs både på det allmänna och det privata planet. Men ändå försöker de, med sina ändringsförslag till Ludfords betänkande, dela upp Europa och göra miljoner av våra bröder och systrar från de etniska minoriteterna till andra klassens medborgare. Det är det tydliga syftet med de ändringsförslag som har lagts fram i Hernandez Mollars och hans kollegers namn, och det är någonting genomgående i alla ändringsförslagen från PPE-DE - det så kallade Europeiska folkpartiet, som med sina ändringsförslag i själva verket avslöjar sig som ett parti för vissa människor men inte för alla.
Med PPE-DE:s ändringsförslag försöker man dela familjer. I ändringsförslagen finns invändningar mot familjeåterförening. Med deras ändringsförslag 12 försöker de ta bort formuleringen om behovet av familjeåterförening i Europa. Det verkar som om PPE-DE inte erkänner att de etniska minoriteterna känner sig utanför valprocessen. De anser inte att Europas mångfaldiga etniska natur skall avspeglas i Europaparlamentet och i de nationella parlamenten. Det är syftet med ändringsförslag 13. Med ändringsförslaget tas detta bort från betänkandet. De är emot etnisk mångfald, och de erkänner inte de bidrag som ges till vårt samhälle från alla människor som lever i det. De erkänner inte att alla har en roll att spela i valprocessen.
Vi kan inte klaga på vad som sker i ansökarländerna, så länge ändringsförslag som detta läggs fram i Europeiska unionen. Inte heller, verkar det, tycks man i PPE-DE anse att etniska minoriteter bör uppmuntras till att rösta. Med deras ändringsförslag 21 tas uppmaningen om att uppmuntra de etniska minoriteterna att delta i valen, att rösta eller ställa upp som kandidater, bort. Är det vad vi vill? Jag tror inte det. Vi, på denna sidan kammaren, förkastar den ståndpunkten helt och hållet. Vi kommer att offentliggöra PPE-DE-gruppens ståndpunkt och deras ändringsförslag, oavsett om dessa antas eller inte. Vi beklagar djupt den linje som Hernandez Mollar och hans kolleger har lagt fram. Vi uppmanar den liberala gruppen att ta avstånd från sina kopplingar till PPE-DE i ändringsförslagen, eftersom det har visat sig att det finns rasistiska tendenser i partiet.
Om ändringsförslagen från PPE-DE till detta betänkande skulle antas, kommer vi att motsätta oss hela betänkandet. PPE-DE:s ändringsförslag försvagar betänkandet och skulle göra parlamentets ståndpunkt sämre än vad den är för närvarande. De skulle göra betänkandet så svagt att vi inte skulle kunna stödja det. Det skulle vara ett steg tillbaka. Så, jag uppmanar alla kolleger att förkasta de ändringsförslag som har lagts fram av Europeiska folkpartiet och deras kolleger långt till höger.

Ludford
Herr talman! Jag tackar alla dem som har talat om mitt betänkande. Jag skulle bara vilja klara upp ett par missförstånd.
För det första sägs det inte på något ställe i betänkandet att bekämpning av rasism betyder att det inte skall finnas några kontroller av invandringen. I betänkandet sägs att sådana kontroller inte bör vara rasdiskriminerande och att de bör undvika att ge bränsle åt främlingsfientliga attityder eller fientlighet mot etniska minoriteter. Hänvisningen till ökade rättigheter för tredjelandsmedborgare avser, naturligtvis, rättigheterna för dem som är lagligen bosatta.
För det andra, angående religion och identitet, har det hävdats att det inte finns någon exklusivitet. Jag instämmer med Schulz. Kristendomen har varit en viktig bidragsgivare till de europeiska värderingarna, men den har inget monopol på dem.
För det tredje har det talats om kvoter. Inte på något ställe i detta betänkande nämns kvoter. Som liberal, är jag mot kvoter.
För det fjärde, angående Österrike, har det sagts att vi inte bör ta upp Österrike med tanke på betänkandets tidsram. Detta betänkande är den årliga debatten om rasism år 2000. Det behandlar situationen i dag.
Jag välkomnar Oostlanders kommentarer, och jag välkomnar hans stöd för betänkandet. Som ett välvillig gest kommer jag att godta fem små ändringsförslag från PPE-DE, tillfälligtvis dock inget av de som Evans nämnde. Jag hoppas innerligt att fler ledamöter i PPE-DE-gruppen kommer att stödja detta betänkande.

Wyn
Herr talman! Något som i mina ögon inte har betonats tillräckligt hittills i debatten är demokrati och subsidiaritet. Många av de grymheter på Balkan som vi talade om tidigare och mycket av rasismen och antisemitismen grundar sig i att samhällen överallt inte har getts möjlighet att, i linje med subsidiaritetsprincipen, inom de egna samhällena utveckla den demokrati som människor överallt behöver om de inom de egna regionerna och nationerna skall kunna utveckla och skapa sociala rättigheter, rättvisa, respekt för minoriteter, samlevnad mellan olika folkslag och respekt för alla raser och folkslag.
I enlighet med artikel 3 b i Maastrichtfördraget, herr talman, är subsidiariteten fortfarande begränsad till förhållandet mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna. Regioner och statslösa nationer ignoreras. Människor inom de egna samhällena drabbas därför. De är oförmögna att upprätta de strukturer som behövs för att de mänskliga rättigheterna skall kunna blomstra och rasismplågan för alltid kunna avlägsnas.
I min egen nation, Wales, till exempel, har vi inget bemyndigande att fastställa våra egna lagar för att bemöta rasismen och försvara de mänskliga rättigheterna. Principerna om sammanhållning och ansträngningarna för att begränsa fattigdomen och depraveringen i våra samhällen är ett väletablerat koncept i Europeiska unionen. Det måste emellertid omfatta respekt för minoriteter överallt, om det skall inspirera världen i dess ansträngningar för att utrota rasismen och försvara de mänskliga rättigheterna.

Morgantini
Ett varmt tack till föredragandena för det arbete de har utfört. Det blir allt viktigare att låta våra ord följas av handling. Bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna, rasism, främlingsfientlighet och antisemitism finns inte bara på andra kontinenter, det finns också här, i våra liv och i våra institutioner. Rasistiska och främlingsfientliga åsikter uttalas även i detta parlament. Vi måste utgå från oss själva om vi skall kunna skapa en värld där alla kan hjälpas åt. Våra ingripanden i de länder som förnekar förekomsten av mänskliga och sociala rättigheter - för kurderna, palestinierna, tjetjenerna eller för de afghanska kvinnorna - får bättre kraft om det inte finns något hyckleri i vårt agerande.
Det finns många Haider i Europa. Haider är man - och jag ger bara ett litet exempel - om man, vilket skedde i Rom i förra veckan, med borgmästarens tillstånd utan åtskillnad deporterar bosniska romer och jagar iväg dem utan hjälp till konflikthärdar, skiljer barn från sina mödrar, bröder från systrar - de jagades i väg utan att ens få tid att ta med sig något - om man skiljer barn från sina skolor, barn som fötts i Italien, som nu är integrerade och som är omtyckta av sina klasskamrater. Man är en Haider när man, som högeroppositionen och även den nya centern har gjort i Rom, uppviglar befolkningen till hat och förhindrar kommunen att ge romerna en skyddad fristad med vatten och belysning. Detta säger jag utan att ett ögonblick försöka urskulda det olagliga beteendet hos många romer eller hos många invandrare.
Jag vill med alla kunna dela känslan av att i våra länder är ingen en främling. Därför stöder jag särskilt de förslag som ingår i resolutionerna: för att ge styrka och stöd åt alla de goda krafter som tillämpar en kultur av samlevnad och medborgarskap.

Gahler
Herr talman! Jag vill framför allt koncentrera mig på enskilda aspekter i Belderbetänkandet, som är en bra analys av den aktuella situationen i anslutningskandidatländerna. Vad beträffar dessa kandidatländer bör vi, vilket har nämnts tidigare, undvika att ge intryck av att vi från deras sida kräver högre standarder än vad vi själva uppfyller. Vi får inte jämföra de verkliga förhållandena där med våra perfekta rättstexter, utan med realiteterna i våra länder; eljest kommer kandidatländerna att få en negativ utveckling.
Det är säkert oomtvistat att de anslutningsvilliga länder som för kort tid sedan återfick t.ex. sin självständighet, som Estland, Lettland och Litauen har rätt att börja med att definiera och diskutera sin egen nationella identitet. På grund av att den kommunistiska diktaturen av naturliga skäl inte främjat någon pluralistisk diskussionskultur förefaller oss vissa former av uttryck för nationell identitet som överdrivna eller indirekt rentav som riktade mot minoriteterna i det egna landet eller i något grannland.
Vi bör inte på förhand utan vidare fördöma dessa fenomen från en hög moralisk ståndpunkt så länge det är fråga om temporära uttryck på vägen mot en självförståelse. Emellertid bör vi ge dessa länder den konkreta hjälp som är nödvändig på deras väg in i EU, så att detta nödvändiga finnande av sig själva inte i första hand baseras på en negativ avgränsning från minoriteter eller grannar.
Jag vill anföra läget i Estland och Lettland som exempel på en utveckling i relationerna mellan två folkgrupper som ingalunda är någon självklart positiv utveckling. Inte självklar med hänsyn till den historiska belastningen i form av rättsvidrig ockupation och deportationer, en målmedvetet bedriven befolkningsomflyttningspolitik i dessa länder samt undertryckande av uttrycket för nationellt självbestämmande fram till slutet av 1980-talet. Att det på de ryska stridsvagnarna som drog sig ur 1994 mycket ofta stod "Vi kommer tillbaka!" var inte heller ett bidrag till främjande av förståelsen mellan balter och ryssar. Trots dessa belastningar har det sedan den åter uppnådda självständigheten inte kommit till ett endaste fall av våldsamma sammandrabbningar mellan befolkningsmajoriteten och -minoriteten. Vi bör därför ge esterna och letterna vårt tydliga erkännande för att de trots allt hållit huvudet kallt och varit öppna för våra argument, vad gäller anpassning av den relevanta lagstiftningen till de europeiska standarderna.
Jag anser därför att den uttryckliga uppmaningen i punkt 14 i Belderbetänkandet inte behövs, en punkt som uppmanar till fortsatta åtgärder för integration av den ryska minoriteten. Just detta äger redan rum. Genom att uttryckligt nämna det väcks i stället det oriktiga intrycket att så icke är fallet.

Karamanou
Herr talman! Det är ett faktum att det under de senaste åren, parallellt med de ökande invandringsströmmarna, har utvecklats ett klimat präglat av fördomar och att det rasistiska våldet har blivit allt mer frekvent, och det till och med har växt fram politiska partier som har den rasistiska ideologin som grund. Det håller alltså på att skapas ett samhällsklimat, vilket visade sig denna morgon på en sida i vårt parlament, som låter förstå att vi ännu inte fullständigt har uppnått skydd för den mänskliga värdigheten, respekt för det avvikande, demokratiska värderingar och social solidaritet.
Av den anledningen måste våra ansträngningar att öka respekten för de mänskliga rättigheterna och att skapa ett rättvis samhälle där människor lever i en kreativ samexistens införlivas i ett brett spektrum politiska strategier och åtgärder som skall ha som mål att förbättra de ekonomiska och sociala förhållandena för alla samt att bekämpa arbetslöshet, fattigdom och social utslagning. Den nya mångkulturella verkligheten i Europa måste åtföljas av en politik som säkerställer att invandrare och olika sociala grupper och minoriteter integreras i det sociala, politiska och sociala livet i de nationella samhällena. Naturligtvis behöver vi en gemensam europeisk asyl- och invandringspolitik, men den måste grunda sig på europeiska humanitära värderingar.
Även utbildningssektorn är naturligtvis viktig, och utbildningen för invandrarnas och zigenarnas barn måste förbättras avsevärt. Samtidigt uppmanar vi medierna att hjälpa till att bekämpa fördomarna, genom att visa upp skönheten hos dagens multietniska och mångkulturella samhällen. Självfallet måste inom denna ram även de människor som av samvetsskäl vill avstå till exempel från att göra militärtjänst respekteras. Jag skulle också vilja ta tillfället i akt att försäkra Europaparlamentet om att det problem som tidigare fanns i Grekland inte längre existerar, efter antagandet av en ny lagstiftning, som tillämpas sedan den 1 januari 1998. Det som togs upp i fråga om detta i Haarders i övrigt enastående betänkande saknar i dag följaktligen grund.

Cauquil
Jag vill uttrycka min upprördhet inför det faktum att Förenta staterna, det land som är mäktigast i världen och som gör anspråk på att förkroppsliga civilisationens avantgarde, tillämpar dödsstraffet i en nästan industriell skala. Bortsett från risken för rättsliga misstag - vad skall man tänka om ett samhälle som för att hämnas låga och barbariska handlingar begångna av individer ställer upp ett helt juridiskt materiellt maskineri för att avsiktligt och kallblodigt begå en lika barbarisk handling, om inte att detta samhälle antar ett beteende värre än det som det fördömer? Att kräva att dödsstraffet avskaffas överallt är ett minimum då man gör anspråk på att försvara de mänskliga rättigheterna.
De som dömts till döden väntar ofta under många år i de amerikanska fängelserna på att domen skall verkställas. Jag skulle mera särskilt vilja protestera mot det hot om avrättning som vilar över Leonard Peltier och Moumia Abou Djamal, båda två offer för en komplott från en polis och en rättsapparat som är sönderruttnade av rasism, och båda två har i realiteten dömts till döden för sina politiska idéer. Efter att ha genomlidit 26 respektive 18 år med den tortyr som denna väntan i dödskorridorerna är, måste de omedelbart friges.

Talmannen
Eftersom vi nu har kommit fram till omröstningen avbryts debatten som återupptas kl. 15.00.

OMRÖSTNING
Lannoye
. (FR) Fru talman! Jag skulle helt enkelt vilja vara noggrann och tydlig angående de framlagda ändringsförslagen: det finns 29 stycken plus ett förslag om att förkasta den gemensamma ståndpunkten. Det säger sig självt att jag som föredragande stöder ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. I övrigt vill jag säga att jag också stöder alla de ändringsförslag som syftar till att återupprätta den ståndpunkt som Europaparlamentet antog vid första behandlingen.
Däremot, och här uttrycker jag mig i egenskap av föredragande, vill jag att det skall stå klart att jag inte kan stödja de ändringsförslag som avviker alltför mycket från den ståndpunkt som antogs vid första behandlingen. Detta gäller särskilt ändringsförslagen 17, 16 och 19. Självklart kan jag inte heller stödja förslaget om ett förkastande, vilket Europeiska enade vänstern har ingivit, och då avser jag ändringsförslag 8.

Talmannen
Tack, herr Lannoye. Dessa klargöranden var mycket tydliga.
Efter omröstningen:

Jackson
Fru talman! Kan kommissionen bekräfta att den har godtagit ändringsförslag 1 från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor? Det skulle betyda att direktivet kan antas med en kvalificerad majoritet, och vi skulle sedan kunna lägga direktivet till vila. Belgare och fransmän skulle därefter kunna njuta lika mycket av brittisk choklad som britterna har njutit av fransk och belgisk choklad.
(Applåder)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0054/2000) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke (10656/2/1999 - C5-0223/1999 - 1996/0312(COD)) (föredragande: Horst Schnellhardt)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0056/2000) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om förbränning av avfall (11472/1/1999 - C5-0274/1999 - 1998/0289(COD)) (föredragande: Hans Blokland)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0062/2000) av Davies för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ozon i luften (KOM(1999) 125 - C5-0048/1999 - 1999/0068(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0063/2000) av Myller för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar (KOM(1999) 125 - C5-0047/1999 - 1999/0067(COD))

Myller
. (FI) Fru talman! Jag vill göra er uppmärksamma på ett översättningsfel i ändringsförslag 18 och 30. De ansvariga tjänsteenheterna har informerats om detta, och man har också nämnt detta i den omröstningslista som delats ut till oss, men jag skulle vilja påminna om det så att man observerar det vid omröstningen.

Talmannen
Det stämmer, fru Myller. Man meddelar mig att språktjänsterna redan har underrättats om dessa misstag. Vi kommer således att kunna påpeka det när det blir dags.
Före omröstningen om ändringsförslag 18

Myller
I båda, såväl i ändringsförslag 18 som i 30, skall det stå "inte överskrida de kritiska belastningarna". I stället för ordet överskrida står det uppnå, vilket är en helt annan sak.

Talmannen
Mycket bra, alla har nu förstått.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Gemensamt resolutionsförslag om Europeiska rådets extra möte den 23 och 24 mars 2000
(Parlamentet antog resolutionen.)


Poettering
Fru talman! Ärade kolleger! Jag vore mycket tacksam om vi kunde fatta beslut om resolutionen från kollegan Caroline Jackson i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, det klarar vi på tre-fyra minuter. Jag vore mycket tacksam om vi kunde göra det nu.

Talmannen
Jag tror inte att vi bör förlora mer tid i den här frågan. Jag skall rådgöra med kammaren.

Lienemann
Fru talman! Jag vill ber er notera att de franska socialister som är närvarande inte kommer att delta i omröstningen. De anser inte att den framlagda begäran är rättvis. De önskar att miljödirektiven tillämpas och integreras i EU:s politikområden, men det skall ske utan urskiljning, dvs. inte endast direktiven om Natura 2000 och flyttfåglar. De anser också att tillämpningen av direktiven sorterar under lagen, rättvisan, kommissionen och EG-domstolen. De vill därför inte delta i denna omröstning, som de anser vara partisk.

Talmannen
I vilket fall som helst vet vi ännu inte om vi kommer att rösta nu på förmiddagen, eftersom jag skall rådgöra med kammaren om den frågan.

Barón Crespo
Fru talman! Jag vill påminna er om att ni sade att den senaste omröstningen skulle vara den sista, och jag vill även påpeka att denna resolution, som är resultatet av en olycklig sammanslagning av två muntliga frågor där man vänder sig emot parlamentets arbetsordning och vanor, har orsakat stora problem i alla grupper och jag tror inte att det här är bästa sättet att åtgärda dessa.

Talmannen
Kära kolleger! Jag tror att vi måste se klart på saker och ting. I början av omröstningen sade jag att vi skall gå så långt som till Europeiska rådets möte i Lissabon. Det sade jag klart och tydligt. Jag sade att vi kommer att avsluta kl. 13.15 och vi har respekterat denna timing. Jag tror att vi måste hålla oss till det som har beslutats.

Poettering
Fru talman! Jag är ej införstådd med beslutet. Det står kammaren fritt att besluta om vi skall rösta härom nu eller ej, och därför ber jag om omröstning om vi skall rösta.
(Talmannen rådgjorde med kammaren, som beslutade att avbryta omröstningarna.)

Banotti
Fru talman! Jag ville inte avbryta omröstningen när jag kom en aning sent. Är det möjligt att begära att klockorna ringer litet tidigare? Folk på tolfte våningen hade det väldigt svårt att hinna i tid till omröstningen, eftersom hissen stannade på varenda våning, och vi kunde inte komma hit snabbare. Hissen var full av vice talmän, kvestorer och alla möjliga slags människor på väg ned från tolfte våningen.

Talmannen
Just precis, fru Banotti. Vi noterar det.
Röstförklaringar
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0047/2000) av Lannoye

Maes
Fru talman! Genom att lägga fram ändringsförslag har vi försökt ge ett bättre skydd till de konsumenter som vill veta om de erbjuds äkta choklad eller en produkt som i stället för kakaosmör även innehåller fett av annat ursprung. De här ändringsförslagen antogs tyvärr inte. Vi är därför fortsatt bekymrade över kakaoproducenterna i tredje världen. Vi förutspår att, trots möjliga förbättringar för producenter av andra vegetabiliska fetter, det globala bokslutet för tredje världen i varje fall kommer att ge ett negativt resultat. Det är beklagansvärt att undersökningen av det nya direktivets konsekvenser för de sydliga länderna inte genomfördes i förväg. I fortsättningen är choklad inte längre en produkt som helt består av kakaosmör. I vissa delar av unionen använde man namnet choklad redan när det var fråga om ersättningsprodukter. Vi beklagar att enhetliggörandet skedde till nackdel för konsumenten, för kakaoproducenterna och dikterades av vinstbegär.

Montfort
Fru talman! "Ett livsmedelsämne framställt av rostade eller malda kakaobönor tillsammans med socker, vanilj och andra aromater", detta är den traditionella definitionen av choklad som ni i dag kan finna i ordböckerna. Men nu framträder en annan: "en äldre beteckning för en autentisk, hälsosam kvalitetsprodukt, som tidigare framställdes enligt en uråldrig tradition och som fortfarande är förknippade med ett antal förtjusande gammalmodiga nostalgier. Används i dag för att beteckna en produkt av svart, brun, vit eller någon annan färg, med vegetabiliskt eller industriellt fett, eller något annat, under förutsättning att slutresultatet finner en marknad, företrädesvis internationell".
Så ser i själva verket det nya direktiv ut som läggs fram till oss i dag, vilket tillämpas till det yttersta, och som mycket väl skulle kunna ersätta den definition på choklad som vi känner till, men det är ju sant att ersättningsprodukterna är en specialitet för en industriell lobbygrupp som tycks ha inspirerats av detta förbluffande direktiv.
Ännu en gång verkar det som om lagen om alltings kommersialisering, med andra ord djungelns lag, har föredragits framför försvaret av konsumenterna, de små och medelstora företagen och våra traditionella...
(Talmannen avbröt talaren.)

Isler Béguin
Herr talman! Jag vill här ta ordet efter den katastrofomröstning som ägde rum för en stund sedan, och jag är inte särskilt stolt över det vi har röstat igenom. Jag tror man måste erinra om att Europaparlamentet har tagit på sig ansvaret att ändra chokladens själva innehåll genom att godta andra vegetabiliska oljor och fett än kakaosmör.
Jag skulle vilja säga att Europaparlamentet absolut inte är i fas med den allmänna opinionen, av ett antal skäl. För det första är parlamentet inte konsekvent i förhållande till konsumenternas efterfrågan på en tydlig märkning. Vi har inte gett dem en sådan märkning när det gäller choklad. Parlamentet är inte heller i fas med den alltmer betänksamma opinionen mot genetiskt modifierade organismer (GMO). Med tre röster när har vi just sagt nej till att förbjuda GMO i choklad.
Dessutom har vi struntat i försiktighetsprincipen genom att säga nej till föregående konsekvensstudier om vilken inverkan detta direktiv kommer att få för producentländerna, etc. Ingenting har gått igenom. Frågan man kan ställa sig är vem som verkligen gagnas av manipulationen och...
(Talmannen avbröt talaren.)

Titley
Herr talman! I vår omröstning i dag känner jag smaken av segerns sötma för de brittiska chokladproducenterna i deras kamp för att få god brittisk choklad erkänd runtom i Europa som den utsökta, högkvalitativa produkt den är. Segrare är inte bara de brittiska chokladtillverkarna, utan även chokladkonsumenterna runtom i Europa, som nu kommer att vara fria att vältra sig i och njuta av Dairy Milk, Galaxy och Milky Way efter egen smak. Tydlig märkning kommer att göra det möjligt för konsumenterna att välja och njuta av den choklad som de föredrar. Deras smaklökar kommer inte längre att förfördelas av Europas chokladpolitik.
Även utvecklingsländerna är segrare. Denna lagstiftning tar hänsyn till de behov som världens fattigaste odlare har. De tillåtna vegetabiliska fetterna kommer att vara av tropiskt ursprung, och det kommer även att genomföras en granskning av direktivets effekter efter tre år. Bäst av allt är att direktivet kommer att leda till en ökad total chokladförsäljning, och därigenom öka marknaden för utvecklingsländernas exportprodukter. Alla "chocoholics" kan nu mumsa i sig med gott samvete, med vetskapen att de gör sitt för tredje världen.
Jag är övertygad om att ni håller med om att EU, i det förflutna, har lyckats ställa till med en riktig Twix i denna fråga. Vissa regeringar har nästan slagit knut på sina Snickers i försöken att skydda de egna chokladindustrierna. För dessa har emellertid en riktigt Crunchie tid inletts, och de kan slicka i sig av den Creme Egg som de nu får sig serverad. Det är hög tid att Europaparlamentet visar chokladsnobbarna två Cadbury's Fingers.

Banotti
. (EN) Det är nu sexton år sedan chokladdebatten startade i Europaparlamentet.
Jag anser att vi inte överhuvudtaget borde ha blivit inblandade i detta direktiv.
Debatter om nationella smaker och produkter erbjuder alltför stort utrymme för löjeväckande diskussioner.
Konsumenterna väljer utan hänsyn till vad EU gör, och det är inte mer än rätt.
Nationell chauvinism har alltför ofta visat sig i chokladdebatten.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Brysselkommissionens direktiv om att låta choklad innehålla ett antal vegetabiliska fetter, som inte är lika dyra som kakaosmör, tjänar uppenbarligen intressena hos de fem multinationella bolag som delar på tre fjärdedelar av den europeiska marknaden.
I den mån produkten som oegentligt kallas choklad inte ens kommer att vara billigare, vinner konsumenten inte i pris vad den förlorar i information om chokladens beskaffenhet.
Även om vi inte delar den protektionistiska oro som döljer sig bakom försvaret av "riktig choklad", ser vi inga skäl att rösta för direktivet från Bryssel.

Carlotti
. (FR) Efter mer än två års velande antog rådet i oktober 1999 en gemensam ståndpunkt om direktivet om kakao- och chokladprodukter.
I föreliggande version skyddar texten varken konsumenternas, de traditionella chokladtillverkarnas eller kakaoproducenternas intressen, och garanterar inte heller kvaliteten på choklad. I själva verket banaliseras bruket av andra vegetabiliska fetter än kakaosmör; man föreskriver inte en rigorös konsumentinformation och bryr sig inte särskilt mycket om att det saknas tillförlitliga analys- och mätmetoder vad gäller de fetter som ingår i choklad. Förslaget tillmötesgår således inte på något sätt de farhågor som uttrycktes av Europaparlamentets ledamöter i samband med omröstningen vid första behandlingen den 23 oktober 1998.
Denna text lämnar fältet fritt för industriell produktion av motsvarigheter till kakaosmör baserade på palmolja, vilka kostar långt mindre än kakao. Antas denna text orsakas ett dramatiskt inkomstbortfall för de elva miljoner människor som försörjer sig på kakao i Västafrika och för samtliga producentregioner.
För att lättare få oss att svälja denna bittra mixtur har man ansträngt sig för att ge texten en social bismak, genom att påstå att det nu blir möjligt att försvara intressena för de fattigaste länder som producerar bassiasmör, såsom Mali och Burkina Faso.
Men det finns inga garantier när det gäller chokladindustrins bruk av illipeolja, som under alla omständigheter endast kan ersätta kakaosmöret med högst 50 procent.
Det här handlar om en i hög grad artificiell motsättning mellan kakao- och bassiasmörproducenter, mellan fattiga och ännu fattigare länder. Detta förslag till direktiv ger framför allt uttryck för de multinationella chokladföretagens ståndpunkter, och när allt kommer omkring är det endast deras intressen som med säkerhet kommer att försvaras. Jag kan således inte vara nöjd med det.
Därför stöder jag fullt ut de ändringsförslag som prioriterar de traditionella chokladtillverkarnas farhågor, konsumenternas intressen och framtiden för de miljoner bönder som producerar kakao.

Caudron
. (FR) Jag vill först gratulera föredraganden till den uthållighet han har gett prov på i detta "chokladärende".
Jag skall kort erinra om de stora dragen i den här frågan. 1996 föreslog Europeiska kommissionen en ändring av direktivet från 1973, som beviljade Förenade kungariket, Irland och Danmark ett undantag från den gällande normen, vilket innebar att de kunde ersätta en del av kakaosmöret med andra vegetabiliska fetter, upp till 5 procent av den totala vikten. I samband med att fler länder anslöt sig till unionen har de stater som tillåter andra vegetabiliska fetter än kakaosmör blivit sju, med Finland (som tillåter 10 procent), Österrike, Portugal och Sverige. De åtta andra förbjuder det (Belgien, Frankrike, Grekland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Spanien, Tyskland). Förslaget i fråga syftar således till att ge medlemsstaterna i allmänhet möjlighet att tillåta andra vegetabiliska fetter än kakaosmör i chokladprodukter, med max 5 procent av den slutliga produktens totala vikt.
Detta väckte givetvis stundtals stormiga debatter, och framför allt återupplivades konsumenternas berättigade oro. Konsumenterna, som för några år sedan kände sig särskilt hotade av detta, då Europa försökte påtvinga oss "europrodukter" med hjälp av harmoniseringsdirektiv, har nu visat sin vilja att försvara sina kulinariska traditioner. En räddningsaktion har tagit form, med syftet att främja såväl kvalitet som mångfald på livsmedelsområdet.
I det här ärendet kan man inte bestrida att de medlemsstater som använder vegetabiliska fetter i stället för kakao har rätt att saluföra sina produkter, det som återstår att ta reda på är om det är legitimt att saluföra dem under beteckningen "choklad". Det faktum att andra vegetabiliska fetter ersätter kakaosmör väcker frågan om att skydda chokladens beskaffenhet. Vi måste därför styra denna marknad med tillräckliga garantier, givetvis för konsumenterna, men också för kakaoproducenterna. Vi måste kräva:
en analysmetod som gör det möjligt att fastställa den exakta mängden andra vegetabiliska fetter än kakaosmör, vilket Europeiska kommissionen inte hade föreskrivit. Detta krav har tyvärr inte införlivats i rådets gemensamma ståndpunkt, men jag anser fortfarande att det är en nödvändig förutsättning för att regeln om 5 procent skall respekteras.
en mycket tydlig märkning för konsumenternas del, så att de kan göra sina inköp med full sakkännedom,
att beteckningen "kvalitetschoklad " skall begränsas till de produkter som innehåller kakaosmör,
att de vegetabiliska ersättningsfetterna skall begränsas till tropiska fetter som inte utvinns genom bruk av enzymiska framställningsprocesser och som inte är ett resultat av genetisk ingenjörskonst,
en bedömning av vilka konsekvenser denna åtgärd får för utvecklingsländernas kakaoexport.
Jag skriver helt och hållet under på de ändringsförslag som föredraganden har ingivit. Jag är faktiskt en konsument som är mån om den traditionella chokladens kvalitet och smak. Jag anser för övrigt att konsumentskyddspolitiken, som upphöjts till ett politikområde inom gemenskapen, inte kan sammanfattas med livsmedelssäkerhet och hälsoskydd. Den måste syfta till att främja livsmedel med kvalitet, vilket ingår i en mer allmän filosofi, nämligen livskvalitet!

Darras
. (FR) Detta förslag till direktiv från 1996 går inom ramen för genomförandet av den inre marknaden, och kommissionen ger därmed medlemsstaterna rätten att tillåta annat vegetabiliskt fett än kakaosmör i chokladvaror, med max 5 procent av den slutliga produktens totala vikt. Förslaget föreskriver också att de chokladvaror som innehåller vegetabiliska fetter skall kunna saluföras i alla medlemsstater, under förutsättning att produkten förses med en innehållsförteckning.
I likhet med föredraganden anser jag att vi bör återgå till parlamentets första behandling från 1997 och inte tillåta denna tillsats och saluföring. Jag anser fortfarande att man måste begränsa beteckningen "kvalitetschoklad" till de chokladvaror som inte innehåller vegetabiliska ersättningsfetter och att man bör förorda en studie om konsekvenserna för utvecklingsländernas kakaoexport, och slutligen önskar jag fortfarande en tydlig och noggrann märkning för konsumenterna.
Detta är en principiell ståndpunkt som är svår att förhandla om, eftersom det handlar om försvaret av kvalitetsprodukter och de konsumenter som vi alla är. Därför uppmanar jag kammaren att rösta för föredragandens ändringsförslag, och därigenom uttala sig mot ståndpunkten från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentpolitik.

Lang
. (FR) Det här är upp- och nedvända världen. I ett Europa som skriker ut sin vilja att skydda konsumenten och som talar om kvalitets- och äkthetsmärken, har vi nu framför oss en gemensam ståndpunkt från rådet som hellre förvanskar en hittills kvalitativ produkt - choklad - än stöter sig med de multinationella livsmedelsföretagen.
Borde man förresten bli förvånad, eftersom samma Europa producerar galna kor, får med scrapie, dioxinförgiftade höns, importerar hormonbehandlat kött och genmodifierade spannmål?
Visserligen "informerar" man konsumenten om att den produkt som inhandlas är förvanskad. Men vilket hyckleri! Vilken information! Med mycket små bokstäver och ett obegripligt språkbruk på förpackningens baksida.
Ni har för vana att göra vad som helst i era dogmers namn; fri rörlighet, fri konkurrens och frihandel. Men för Guds skull, gör inte längre vad som helst med våra gastronomiska traditioner, våra kvalitetsprodukter och regionala varor. Spela inte längre med livsmedel. Det skulle vara ett verkligt framsteg.
Ni har säkert förstått det: mina kolleger i den samordnade europeiska högern och jag själv kommer att rösta för "nollalternativet", inga andra vegetabiliska fetter än kakaosmör i choklad.

Lulling
. (FR) Hade ni trott det? Mer än 25 år efter Europaparlamentets första debatt om choklad är jag återigen inblandad i en diskussion om den stora frågan som består i att ta reda på om en produkt kan kallas choklad om den inte uteslutande har framställts av kakaosmör.
I dag liksom för 25 år sedan splittrar frågan parlamentet i den utsträckning att min grupp inte har upprättat en omröstningslista och gruppdisciplinen inte gäller, vilket jag under liknande omständigheter tycker är mycket bra. Jag kunde således uttala mig fritt för den lösning som jag tyckte verkade bäst för dem som tillverkar riktig choklad, den choklad som tillfredsställer gourméer, som anser att en katt skall kallas katt och choklad choklad, så länge den faktiskt tillverkas av kakaosmör.
Jag beklagar verkligen att man inte har kunnat komma överens om den lösning som för mig föreföll mest rimlig, nämligen att beteckningen "choklad" förbehålls de produkter som innehåller 100 procent vegetabiliska fetter utvunna av kakao, och att andra tillsatta vegetabiliska fetter skall vara tydligt angivna på den aktuella produktens förpackning, för att informera och inte vilseleda konsumenten, givetvis under förutsättning att man garanterar att dessa produkter får saluföras på den inre marknaden.
När det gäller choklad såväl som andra områden, finns det olika kulturer och traditioner, det vet vi. Alla smaker finns i naturen. Vid sidan av aspekten "produktens smak och kvalitet", finns självklart aspekten "utvecklingspolitik". De associerade länderna, AVS-länderna, fruktar inkomstförluster på ungefär 160 miljoner dollar om våra stora industriella tillverkare skulle komma att använda andra vegetabiliska fetter upp till 5 procent, en siffra som har slagits fast men som inte går att kontrollera.
Eftersom saker och ting ser ut som de gör, hade jag föredragit att den gemensamma ståndpunkten förkastades, på samma sätt som jag föredrar en god traditionell choklad framför en industriellt tillverkad produkt som inte går att kontrollera. Tyvärr har en liten majoritet inom parlamentet inte uttalat sig på ett sådant sätt att konsumenterna skall kunna njuta av god och äkta choklad.

Miranda
. (PT) Vi avvisar på förhand principen om en allmän tillåtlighet för alla medlemsstater, av chokladframställning med en annan fetthalt än kakaosmörets. Detta av skäl som handlar om skyddet för de kakaoproducerande ländernas legitima intressen och även försvaret för konsumenterna.
Det är klart att en sådan åtgärd oundvikligen får negativa konsekvenser för de kakaoproducerande länderna, till vilket kan läggas, som avgörande skäl för vår ståndpunkt, att man inte ens överväger en studie om åtgärdens konsekvenser för de kakaoproducerande utvecklingsländerna.
Emellertid utgör fastställandet av en gräns på fem procent för andra vegetabiliska fetter - ej kakaosmör - av chokladtillverkning av ännu en prejudicerande fara då det på sikt kan leda till, inte bara ett användande högre procent än vad som nu har beslutats, utan kan också öppna portarna i framtiden för en tillverkning av choklad med andra fettyper, inklusive, och inom gränsen, genetiskt modifierade fetter.
Det är alltså klart att vi måste fastställa en analysmetod som gör det möjligt att fastställa en effektiv och rigorös kvantitet av dessa fetter i chokladtillverkningen, förutom att kontrollera den icke obligatoriska märkningen som åtminstone på ett tydligt sätt skulle kunna skilja den genuina chokladen, som bara innehåller kakaosmör, från den som innehåller andra fetter.

Roure
. (FR) Detta direktiv förändrar själva definitionen av choklad, som vi anser bör tillverkas av kakaobönor och -smör.
Vi har inte rätt att vilseleda konsumenten genom att använda beteckningen choklad för produkter som inte behöver ha tillverkats av kakao.
Konsumenterna kräver en klar och tydlig information. De står inte längre ut med att bli bedragna. Dagens omröstning sträcker sig mycket längre än till problemet med choklad. Det är medborgarnas förtroende som står på spel.
Därför har jag röstat för samtliga ändringsförslag som syftar till att förbättra detta direktiv, vilka presenterades av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.

Rovsing
. (DA) Grunden för välfärden i EU är konkurrensen. Och syftet med att anta ett nytt direktiv om kakao och chokladvaror är just att förbättra konkurrensen i EU. Vi måste vara mycket försiktiga när det gäller livsmedelspolitik och konsumentskydd. Men här är det inte tal om hälsa eller miljöskydd. Här är det enbart tal om huruvida vi skall tillåta att det utan några hälsorisker skall få råda fri konkurrens i chokladbranschen, så att alla chokladproducenter kan sälja sin choklad i samtliga EU-länder, inte bara i de sju länder som tills vidare tillåter de omdiskuterade vegetabiliska fettämnena. Från konsumenternas sida är det enbart en smakfråga. Det kan därför inte vara riktigt att politikerna skall få avgöra vad konsumenterna skall ha rätt att välja mellan. Varorna skall erbjudas, och det skall framgå vad de innehåller, och i övrigt får vi förlita oss på konsumenternas egen bedömningsförmåga. Något annat kan vi absolut inte göra. Konsumenterna kan säkert själva avgöra vad som smakar bäst!
När vi som i dag noterar ett betydande motstånd mot förslaget här i parlamentet, kan det inte uppfattas som annat än ett försök att bromsa konkurrensen från vissa chokladproducenters sida. Om man ser varifrån motståndet kommer är det nämligen uppenbart att det tvärs över alla partigränser kommer främst från de länder som redan på förhand skyddar sin chokladindustri utifrån rådande bestämmelser.

Savary
. (FR) Trots Paul Lannoyes lovvärda insatser har jag personligen inte röstat för den text vi nu behandlar, vilken syftar till att tillåta 5 procent vegetabiliska fetter i choklad, eftersom detta är urtypen för en europeisk förordning som möter oförståelse från medborgarnas sida och banar vägen för europeisk skepticism.
Trots att en förpliktelse om en klar och otvetydig märkning hade varit tillräckligt för att alla typer av choklad som finns i Europa skall kunna saluföras, föreslår man oss en av dessa groteska kompromisser, som vi känner till hemligheten med: det kommer inte att bli 0 procent vegetabiliska fetter som i åtta av länderna och det kommer inte att bli 10 procent som i de andra, nej, man har huggit av vid 5 procent överallt i Europa! 5 procent vegetabiliska fetter, vilket givetvis är omöjligt att kontrollera. Detta är en stor fördel för industrin, som snart kommer att översvämma marknaden med en billig efterbildning av choklad och för övrigt framkalla en prishöjning på äkta choklad, som kommer att ha upphöjts till en lyxprodukt för privilegierade konsumenter.
Kommer man i framtiden att harmonisera innehållet i ketchup, senap, charkuterier, ostar, öl eller pizza i den inre marknadens namn, i syfte att främja en enhetlig smak enkom för att underlätta livsmedelsbranschens "business"?
Även om det med omsorg om folkhälsan är berättigat att utfärda lagar om produkters tillverkningsmetoder och spårbarhet, är det inte motiverat att påtvinga hela Europa en gastronomisk "maokostym" och därigenom endast ta hänsyn till storindustrins intressen.
Trots att uppbyggnaden av den inre marknaden är ett sätt att stärka Europa i den internationella konkurrensen, får den inte upphöjas till en totalitär dogm och tränga in i vårt privatlivs alla dimensioner.
Särskilt gastronomins och de Europeiska matvanornas mångfald är en del av vårt arv och vår kultur, om det så beror på lokala specialiteter som står utanför den inre marknaden.
Européerna vill inte ha ett Europa med en standardiserad konsument som utfordras fritt på en stor likriktad inre marknad. De förväntar sig stora politiska ambitioner av Europa, snarare än småaktiga och oviktiga förordningar.

Souchet
. (FR) Det nya "chokladdirektivets" missöden illustrerar framför allt gemenskapens extremt tröga och långsamma lagstiftningsprocess. Vid Europeiska rådets möte i Edinburgh 1992 lanserades idén om en "förenkling" av direktivet från 1973, men det var först 1996 som det ledde fram till ett förslag från kommissionen och först 1997 som parlamentet behandlade det för första gången. Och det krävdes ytterligare nästan två och ett halvt år för rådet att fastställa en gemensam ståndpunkt, som vi i dag behandlar.
Ledde en så lång utarbetning åtminstone till en användbar text? Svaret är klart negativt. Det nya direktivet uppfyller inte någon nödvändighet. Direktivet från 1973 definierade klart och tydligt, utan några som helst tvetydigheter, vad choklad är för något: en produkt som består av socker och kakao. För att ta hänsyn till matvanorna i vissa länder i norr, föreskrevs ett antal undantag. Situationen var således tillfredsställande. Varför ändra på den? Varför tar man i realiteten itu med att omstörta direktivet från 1973, med förevändningen att "förenkla" det? Skulle gemenskapens regelverk därmed inte längre vara okränkbart?
I själva verket ändrar man på direktivets innehåll under påtryckningar från fem multinationella bolag (Nestlé, Suchard, Mars, Cadbury och Ferrero), som redan delar på 70 procent av den europeiska marknaden, men för vilka den nuvarande dubbla lagstiftningen fortfarande utgör ett hinder för produktionen. En fabrik som har uppförts i Frankrike kan till exempel inte tillverka choklad som inte uppfyller de franska normerna, dvs. att choklad inte får innehålla andra vegetabiliska fetter än kakaosmör. Men för dessa multinationella bolag handlar det framför allt om att minimera kostnaderna för sina råvaror. Om det så sker till priset av att chokladens innehåll förvanskas. Kakaosmöret står för 8 till 9 procent av det totala priset för choklad. Bassiasmöret är värt en tredjedel av priset för kakaosmör, och palmolja kostar tio gånger mindre.
Genom att anta en lista över ersättningar för kakaosmör och föreskriva en procentsats, öppnar det nya direktivet ett kryphål, och det är det centrala. I framtiden räcker det med att öka denna procentenhet och exempelvis lägga till soja till de vegetabiliska fetter som föreslås i dag. Bassiasmöret kommer då att ha spelat ut sin roll som alibi och de som producerar bassiasmör kommer att få känna av de effekter som kommer att drabba kakaoproducenterna i form av prissänkningar, på grund av ett direktiv där man helt försummar konsekvenserna i fråga om utveckling och cyniskt nog skjuter upp en konsekvensstudie på obestämd tid.
För att nå sina mål - att till ett lägre pris tillverka och sälja en falsk choklad under beteckningen choklad i hela unionen - har dessa multinationella bolag inte gett upp förrän undantagen från 1973 har blivit regel, med förakt för de mindre chokladtillverkarnas och kakaoproducenternas intressen.
Den gemensamma ståndpunkten uppfyller till fullo deras krav med förslaget att upphöja undantaget till en enhetlig och obligatorisk regel för samtliga 15 medlemsstater, ett undantag som motsvarade en livsmedelssed begränsad till vissa länder. Höjer man på det sättet åtminstone krav- och kvalitetsnivån för samtliga medlemsstater? Knappast. Snarare motsatsen. Anpassningen sker som vanligt efter den minsta gemensamma nämnaren. Det som generaliseras är en lägre grad av kvalitet för att man slutligen skall kunna införa en standardiserad europeisk smak, till nackdel för kvaliteten på smaken. Och ansvaret för kvalitetsbeviset åligger paradoxalt nog den traditionelle chokladtillverkaren som - om han nu blir trygg av detta - inte är förbjuden att ange att han inte har tillsatt andra vegetabiliska fetter än kakaosmör!!!
Gör den nya texten åtminstone det möjligt för konsumenten att med lätthet skilja på äkta och falsk choklad? Nej, direktivets text är en oärlig text, eftersom det föreskriver möjligheten att i framställningen av choklad tillsätta en ytterst precis andel (5 procent) andra vegetabiliska fetter än kakaosmör, samtidigt som var och en vet att vi inte förfogar över någon tillförlitlig analysmetod för att kontrollera detta. Kommissionen fastställer således en procentenhet som den vet är omöjlig att kontrollera. Detta kallas bedrägeri.
Texten innehåller också oärliga bestämmelser i fråga om märkning. Vid första behandlingen antog parlamentet lämpligt nog, på Paul Lannoyes initiativ, ett ändringsförslag som föreskrev en skyldighet att på produktens framsida klart och läsbart ange att varan innehåller andra vegetabiliska fetter än kakaosmör. Rådet godtog inte detta ändringsförslag och konsumenten kommer därför inte att få korrekt information. I alla länder och för alla konsumenter som månar om äkta choklad, kommer choklad numera att kunna täcka, och det fullt lagligt, en fullständigt förvanskad produkt.
Till fördel för en mekanism inom gemenskapen som ständigt leder till att var och ens ansvar urvattnas, ändrar man på detta sätt definitionen på en grundläggande livsmedelsprodukt, med det enda syftet att låta ett antal multinationella bolag maximera sina vinster! Chokladälskare, skänk era påskägg en andäktig njutning! Det blir sista gången som ni kan vara försäkrade om att de har tillverkats av riktig och äkta choklad, chokladen innan den stora harmoniseringen. Och efter chokladen, vems tur är det sedan?

Thomas-Mauro
 - (FR) Märkning, när du håller oss...
Här har vi ett distinkt märke på europeisk nivå som vi önskar ge ny kraft. Precis som det franska märket NF Environnement tillämpas det frivilligt, dvs. det är tillverkarnas uppgift att begära om det. Det grundas på principen om en övergripande strategi, som tar hänsyn till produktens hela livscykel.
Alla nationella märken bör emellertid inte ställas i bakgrunden. Konsumenter och köpare har sina egna koder och har fått ett förtroende för de logotyper som de känner till. Viljan att tränga undan nationella logotyper skulle än en gång förvirra medborgaren som bor i Europeiska unionen och som är förlorad bland innehållsförteckningar, kvalitetsmärken, logotyper, referenser till regioner... en skog av anvisningar. Man tror sig nästan ha en chokladkaka framför sig...
Eftersom vi är måna om att försvara de små och medelstora företagen när det gäller att få tillgång till gemenskapens miljömärke, vilket bör införas, ger vi vårt stöd till föredraganden.

Titley
. (EN) Fru talman! Jag stöder helhjärtat Europas ansträngningar för att bli en ekovänlig kontinent. Denna åtgärd är ytterligare ett bevis på EU:s åtagande att göra sin framtoning litet grönare.
Sedan 1992 har Euroblomman varit ett kännemärke för miljövänliga produkter, för allt från tvättmaskiner till skrivpapper. Industrin ligger emellertid en bit efter konsumenterna i fråga om entusiasm för gröna varor. Åtgärderna som ingår i denna treåriga strategi bör dock förhoppningsvis göra även tillverkarna intresserade.
I kampen för att rena vår planet har den brittiska labourregeringen, naturligtvis, gått i främsta ledet. I Kyoto, till exempel, fick vice premiärminister John Prescott mot alla odds till stånd ett avtal om minskning av de globala utsläppen. Storbritannien är redan på god väg att nå sitt mål att minska koldioxidutsläppen med 20 procent till år 2010. Utan att nöja sig med det, har regeringen nyligen höjt målet till 60-70 procent till år 2050.
Denna kammare borde sporra andra medlemsstater att försöka följa Storbritanniens exempel. De kommer att få en chans att anta utmaningen vid det kommande uppföljningskonferensen efter Kyoto i Haag i november.
Att skydda planeten innebär naturligtvis mycket mer än att bara rena atmosfären. Det innebär att skydda den naturliga miljön även på marken. Återigen går den brittiska labourregeringen i täten. Till exempel kommer dess proposition nyligen om vilda djur att erbjuda ett bättre skydd för utrotningshotade arter än någonsin tidigare. Dessutom kommer en "allemans"lagstiftning att ge den brittiska allmänheten friheten att njuta av och uppskatta vårt vackra landskap.
Fru talman! Samstämmiga åtgärder måste omedelbart vidtas på lokal, nationell och europeisk nivå för att rena våra marker, våra vatten och vår luft. Euroblomman är bara en beståndsdel i den bredare miljöstrategi som är nödvändig för att rädda vår planet. Våra medborgare vill se konkreta åtgärder. De vill inte höra tomma ord från politikerna. Genom att utnyttja potentialen i Euroblomman, kan vi alla bidra till en renare, grönare värld.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0056/2000) av Blokland

Banotti
. (EN) Blokland tar med rätta upp allvarliga frågor beträffande avfallshanteringen, inklusive förbränningen.
Då jag kommer från ett land där man gräver ned över 90 procent av avfallet, drar jag slutsatsen att en lämpligt kontrollerad förbränning både är nödvändig och ofrånkomlig.
Den irländska regeringens engagemang för en seriös återanvändning och sortering av avfallet är långt ifrån påtagligt. Avfallssortering, inbegripet användning av organiskt avfall till kompostering, måste prioriteras i varje avfallsstrategi.

Caudron
. (FR) Frågan om avfall är en mycket komplex uppgift och lobbyismen är betydande. Därför har Europeiska unionen antagit en övergripande strategi för att bemöta denna stora utmaning på miljö- och hälsoområdet.
Det direktiv vi debatterar i dag går inom ramen för den frågan, eftersom det syftar till att reglera värmebehandling av farligt och icke-farligt avfall. Jag måste personligen säga att jag alltid har oroats av att se förbränning av farligt och icke-farligt avfall behandlas i samma lagstiftning. Jag gav uttryck för mina farhågor redan vid första behandlingen.
En majoritet har beslutat om samförbränning, vilket inte tillfredsställer mig. Därför kämpar jag i dag för att man skall vidta åtgärder för att garantera att utsläppsnormerna för farligt avfall inte försämras.
Alla vet att volymen avfall som skall förbrännas kommer att öka inom Europeiska unionen. 1990 förbrändes 31 miljoner ton kommunalt avfall, och siffran kommer att ligga över 56 miljoner det här året. Det finns flera skäl till det, vilka har att göra med att volymen producerat avfall har ökat och att kvantiteten avfall som transporteras till soptippar har minskat.
Men man vet att avfallsförbränning förorsakar utsläpp av ämnen som allvarligt förorenar luften, jorden och vattnet, och som därmed är hälsovådliga. De förorenande ämnen som släpps ut är både beroende av vilka avfall som behandlas och av vilken teknik som används för att behandla dem. Därför är vi särskilt oroade över utsläpp av tungmetaller, dioxiner och furaner.
Debatten har särskilt tagit form kring samförbränningsanläggningar. Jag vill erinra om att dessa anläggningar använder farligt avfall som bränsle för energialstring och tillverkning av materiella produkter. Visserligen anger de tillämpliga bestämmelserna i direktivet att användningen av farligt avfall skall begränsas till maximalt 40 procent av de bränslen som används. Denna procentenhet är alltför hög! Man bör tillämpa särskilt strikta kontrollnormer för den här typen av anläggningar och dessa normer bör vara lika strikta som dem som gäller för förbränningsugnar.
För övrigt vill jag insistera på det faktum att ett utbrett utnyttjande av farligt avfall inte bör få oss att finna oss i produktionen av den typen av avfall.
Det finns faktiskt en synnerligen stor risk för att vi i morgon får höra att man har investerat i samförbränningsanläggningar och att man nu måste få dem att förränta sig! Jag vänder mig redan nu med bestämdhet mot de argument som kommer att leda till en ökad volym transporter av farligt avfall, med alla de risker som det innebär för miljön och säkerheten.
Samtidigt som jag sammanfattningsvis vill erinra om att man måste bestraffa överträdelser och att man måste hjälpa de myndigheter vilkas förbränningsugnar uppfyller normerna, måste man insistera på det faktum att vår prioritet är och bör förbli att förebygga produktion av avfall, vare sig det är farligt eller inte.

Collins
. (EN) Europeiska unionen har under de senaste åren gått i främsta ledet i fråga om att utarbeta nya strategier för avfallshantering. Målet med det direktiv som vi diskuterar här i dag är faktiskt att minska förbränningens negativa effekter på miljön och på människors hälsa genom att betydligt minska utsläppsnivåerna för flera av de värsta luftföroreningarna. Med direktivet eftersträvar man även att kontrollera avfallsdumpningen i våra vattensystem.
Detta betänkande ligger nu framför oss i den andra behandlingen. Jag noterar att en av rekommendationerna från Europeiska rådet är att om en anläggningsoperatör som bränner icke-farligt avfall avser att börja bränna farligt avfall, måste han först erhålla ett integrerat tillstånd för förebyggande och kontroll av föroreningar. Jag tycker att detta är ett särskilt förnuftigt förslag.
Det är mycket viktigt att Europeiska unionen är mycket aktiv i fråga om att få nya förslag om avfallshantering på plats. I Europa genereras ett kilo avfall per person och dag. Två miljarder ton avfall genereras varje år inom EU. Europeiska unionen är på det klara med en aspekt av vårt avfallshanteringsproblem. Framtiden för avfallshanteringen ligger inte i att lokala myndigheter runt om i landet söker efter nya platser för jordtäckta soptippar. Det finns en allmänt växande medvetenhet om de jordtäckta soptipparnas miljöpåverkan. Det kommer inte att räcka med mindre än en övergripande omsvängning från användning av jordtäckta soptippar till mer helhetliga avfallshanteringsstrategier.
Europeiska unionen stöder fullständigt de stränga, ambitiösa men uppnåeliga mål för återvinning och återanvändning som den irländska regeringen har fastställt. Dessa mål, som skall nås under de kommande femton åren, inbegriper följande:
· Att 50 procent av den totala mängd hushållsavfall skall tas om hand på annat sätt än genom deponering.
· Att den mängd biologiskt nedbrytbart avfall som i dag läggs i jordtäckta soptippar skall minskas med minst 65 procent.
· Att avfallshanteringsanläggningar med miljövänlig teknik som kan ta hand om upp till 300 000 ton biologiskt nedbrytbart avfall årligen skall utvecklas.
Alla dessa åtgärder speglar en ändrad allmän opinion i frågan om avfallshantering. De jordtäckta soptipparnas tid närmar sig sitt slut, och de måste ersättas av mer miljövänliga tekniker. Det finns ett enhälligt stöd för denna syn i Europeiska unionens alla femton medlemsstater.

Montfort
. (FR) Den imponerande mängden avfall som genereras av våra industrialiserade urbana samhällen utgör otvivelaktigt en av de stora utmaningar som Europeiska unionen måste anta under det 21:a århundradet: planeten drunknar gradvis och omärkligt och varje år är det inte mindre än 2 000 miljoner ton avfall som produceras av medlemsstaterna i vår gemenskap.
Under dessa omständigheter är det otänkbart att se på avfallshantering enligt lagen om minsta möjliga direktkostnader: den blomstrande industri (tiotusentals arbetstillfällen, miljarder euro) som faktiskt breder ut sig utifrån detta växandebehov kommer utan tvivel att behöva uppfinna mycket för att fullgöra sitt uppdrag på ett korrekt sätt, bland annat genom att undvika att i sin tur förorena med upparbetning som täckmantel: förbränningen släpper ut partiklar av tungmetaller och dioxiner i luften, reningen genererar icke-önskvärda restprodukter och vissa återanvända material har inte funnit sin marknad.
Det bästa möjliga skyddet för miljön och hälsan förutsätter således viktiga framsteg som bör förverkligas genom lagstiftning om avfallshantering, men denna lagstiftning är fortfarande långtifrån införlivad, enligt en färsk rapport från kommissionen.
Det finns därför anledning att driva medlemsstaterna och deras industrier till att snabbt göra de anpassningar som krävs - för staternas del att anpassa den nationella lagstiftningen till försiktighetsprincipen och miljöskyddet, och för industriernas del att anpassa deras tekniker för att bli av med och inte förflytta föroreningsproblemet - men samtidigt vore det klokt om Europaparlamentet skisserade realistiska vägar mot mål som kan uppnås, i stället för att låta sig ryckas med av lyriska böjelser och idealistiska formuleringar till förfång för dess trovärdighet: när det gäller miljö är det genom att gå via det direkt möjliga som man behåller möjligheten att nå det hållbart önskvärda.
Därför har UEN-gruppen inte stött de ändringsförslag som är omöjliga att tillämpa i våra stater och vilkas förutsägbara ekonomiska konsekvenser skulle visa sig vara mycket ödesdigra.
I övrigt hoppas jag, även i egenskap av lokal förtroendevald, att en sammanslagning och förenkling av gemenskapens direktiv skall lätta upp och tydliggöra den regelordning som regionala planer för avfallshantering skall förhålla sig till.

Moreira da Silva
Antagandet av detta direktiv om avfallsförbränning, som kommer att tillämpas från år 2005, förbättrar på ett avsevärt sätt den nuvarande ramen för avfallshantering i Europa och främjar mycket viktiga kriterier som folkhälsan och försvaret för medborgarnas rättigheter.
Om detta direktiv trädde i kraft omedelbart, vilket tyvärr sker först år 2005, skulle det göra praktiskt taget omöjliggöra för den portugisiska regeringen att fortsätta sin samförbränningsstrategi. I vilket fall som helst, då det är ett direktiv som sätter upp höga tekniska, juridiska och processuella restriktioner för alla förbränningsprocesser och samförbränningsprocesser i Europa, kommer det att visa tydligare att den strategi Portugal följer är djupt felaktig.
Så att även om det vore min önskan att vi hade kunnat införa ännu hårdare restriktioner för förbrännings- och samförbränningsprocesserna kan jag inte låta bli att gratulera till de uppnådda resultaten, eftersom detta direktiv:
1 - Fastställer hårdare gränsvärden för utsläpp, främst av koloxider och stoft.
2 - Jämför, förbränningsanläggningar och samförbränningsanläggningar på gränsvärdesnivå,, och avslutar undantagen som de senare hade.
3 - Anger, utan någon mån av tvivel att förbränning och samförbränning bara får användas som sista utväg, efter att alla andra tekniska möjligheter har uttömts.
4 - Fastställer mycket stränga villkor för den allmänna avfallshanteringen, för förbrännings- och samförbränningsanläggningarnas placering och storlek, som skall uppfyllas innan tillstånd ges för någon anläggning.
5 - Utökar befogenheterna för behöriga myndigheter att ingripa om anläggningarna inte skulle uppfylla gränsvärdena.
6 - Minskar drastiskt möjligheten att använda avfall från samförbränning och förbränning främst i civilt byggnadsmaterial.
7 - Inför kontinuerliga obligatoriska dioxinmätningar för förbrännings- och samförbränningsprocesser.
8 - Utökar medborgarnas medverkan i beslutsprocessen angående anläggningarnas placering.
9 - Inför en obligatorisk publicering av årliga miljörapporter med redovisning av resultat angående uppfyllande av gränsvärdena.
10 - Begränsar påtagligt befintliga dispenser för anläggningar i cementugnar.
11 - Fastställer, för första gången, ett gränsvärde för ammoniakutsläpp (NH)3), med tanke på den försurning detta kemiska ämne leder till i atmosfären.

Ries
. (FR) Förslaget till direktiv om avfallsförbränning är ett komplext och tekniskt ärende, vars såväl miljörelaterade och ekonomiska konsekvenser noggrant måste avvägas.
Efter första behandlingen satte Europaparlamentet i hög grad sin prägel på debatterna genom att föreslå en sammanslagning av de två direktiven om förbränning av hushållsavfall och förbränning av farligt avfall.
I dag anser jag att den gemensamma ståndpunkt som rådet har presenterat för oss är en bra kompromiss, som jag kan skriva under på. Jag skulle ändå vilja ta upp en särskild punkt, nämligen samförbränning i cementugnar, och därmed motivera min negativa röst till två ändringsförslag.
Å ena sidan första delen av ändringsförslag 25 i bilaga II, där man fastställer utsläppsgränsvärden för cementindustrin, särskilt värdet på 15 mg/m3 för stoft. De flesta medlemsstater har i dag gränsvärden på 50 mg/m3. I en nyligen genomförd analys av kostnader och vinster har kommissionen kommit fram till att värden på 30 mg/m3 är den bästa kompromissen. Att införa normer på 15 mg/m3 skulle medföra en orimlig miljökostnad och skulle inte vara lönsam.
Och å andra sidan ändringsförslag 14 om definitionen av kommunalt avfall, där man återinför en definition av blandat kommunalt avfall, samtidigt som en sådan redan finns i artikel 3.3. En dålig tolkning av denna artikel skulle kunna leda till att man inte använder sig av kommunalt avfall i cementugnar. Men just den här typen av behandling föreskrivs i flera offentliga myndigheters avfallsplaner.
Denna omröstning fjärmar mig inte från min miljöhänsyn, eftersom samförbränning i cementugnar inte är särskilt miljöskadligt: cementugnar är i själva verket underställda strikta utsläppsregler. Dessutom är samförbränningen ibland en viktig del av vissa staters eller regioners avfallspolitik som har acceptabla ekonomiska och miljömässiga villkor.

Sacrédeus och Wijkman
. Att skärpa reglerna för förbränningsanläggningar är i hög grad önskvärt. Det är dock tveksamt om man bör uppställa samma typ av regler för anläggningar ämnade för osorterat avfall som för anläggningar som endast är avsedda att hantera vissa avfallsfraktioner, dvs. avfall som är sorterat.
Anläggningar för osorterat avfall kräver mer avancerad utrustning. När dylika krav uppställs för alla typer av förbränningsanläggningar, kan effekten bli att sopsortering motverkas och att återvinning och återanvändning försvåras, inklusive kompostering av det organiska avfallet.
Vi svenska kristdemokrater vill därför uppmana kommissionen att noga beakta dessa synpunkter under det fortsatta arbetet med sop- och avfallsfrågor.

Souchet
. (FR) Det är i egenskap av borgmästare som jag har studerat detta betänkande, eftersom kommissionens förslag huvudsakligen avser en förstärkning av den gällande lagstiftningen om förbränning av kommunalt avfall, något som i förbigående visar hur nyttigt det är för en ledamot i Europaparlamentet att kunna utöva det mycket komplementära mandatet som borgmästare, en möjlighet som den nuvarande franska regeringen har för avsikt att förbjuda oss på ett såväl orättmätigt som absurt sätt, för det ligger inte i någons intresse att koppla bort parlamentsledamöterna från samhället i övrigt.
Direktivets mål är lovvärt: det gäller att förhindra och minska de negativa effekterna av förbränning och samförbränning av avfall.
Men vi kan inte stödja det förslag som syftar till att samtliga anläggningar skall lyda under samma normer. Det är inte på det sättet som vi kommer att kunna behandla frågan om förbränningsanläggningarnas överkapacitet i Europa. Föredraganden medger detta: vissa typer av avfall är lättare att behandla inom en samförbränningsanläggning. Vi anser att vissa av de ändringar som föreslås i den gemensamma ståndpunkten i realiteten riskerar att störa moderniseringen av befintliga anläggningar och att bestraffa samförbränning av farligt avfall i cementugnar, vilket i huvudsak rör Frankrike och Belgien.
I fråga om kommunalt avfall vill jag formulera flera synpunkter. För det första är det inte lämpligt att skapa förvirring när det gäller definitionen av "blandat kommunalt avfall" i samband med samförbränning. Att sammanblanda "delvis separerat avfall" med "obehandlat blandat kommunalt avfall", som i ändringsförslag 14, riskerar att påverka avfallssorteringen, som vi försöker utveckla och som ger upphov till restprodukter eller fraktioner som kan samförbrännas.
Om man å andra sidan ändrade artikel 7.4 och tog bort beteckningen "obehandlat" från kommunalt avfall, skulle det innebära att man förbjöd samförbränning av fraktioner sorterat kommunalt avfall (papper, kartonger...) som inte skulle kunna återanvändas om de inte samlades in separat.
Vi kan slutligen inte acceptera sänkningen av tröskeln på sex ton per timme - befintliga förbränningsanläggningar ovan denna tröskel skall underställas ett gränsvärde för utsläpp i luften med 200 mg/m3 för NOx - eftersom de lokala myndigheternas planering för att anpassa befintlig utrustning genomförs enligt denna tröskel (se bilaga V a).
Även om vi vet att förbränning inte är en perfekt lösning, utgör det ett viktigt framsteg för många kommuner, som för övrigt har gått med på att göra stora investeringar för att utveckla en modern kommunal serviceförvaltning i fråga om hushållsavfall och sammanpressat avfall. Det måste man ta hänsyn till även om man givetvis måste fortsätta att reflektera och forska. Avfallshanteringsindustrin kommer utan tvivel att behöva genomföra stora förändringar i framtiden för att undvika att i sin tur orsaka föroreningar. Vi måste följaktligen utveckla bredare strategier för avfallshantering och aktivt gynna forskning och utveckling inom detta ytterst viktiga område för våra lokala myndigheters liv och framtid.

Titley
. (EN) Det är i mina ögon obegripligt, med tanke på hans UKIP-allierades anti-Brysselhysteri, att Blokland har lyckats framställa ett sådant överreglerat monster till betänkande. Men dessa förslag kommer åtminstone att göra det möjligt att bli av med det antieuropeiska avfall som Blokland och UKIP torgför på ett miljövänligt sätt.
Målet med dessa förslag är att förbättra luftkvaliteten och skydda människors hälsa. Förbränning är ofta den effektivaste och säkraste metoden att ta hand om avfallet. Ibland kan emellertid farliga kemikalier, som till exempel dioxiner, frigöras vid förbränningen. Det är därför absolut nödvändigt att dessa biprodukter övervakas och hindras från att komma ut i miljön.
Tekniken för att rena gaser från förbränningsanläggningar finns redan. Vi måste bara se till att den används. De förnuftiga åtgärder som kommissionen har föreslagit bör uppmuntra användningen av denna teknik.
Jag tycker att UKIP:s skenhelighet är häpnadsväckande. Jag uppmanar UKIP att förklara för sina egna anhängare hur de kan vara allierade med en sådan uppenbar anhängare av EU-styrd överreglering. Medan de ger sig ut för att vara motståndare till eurokrati, är det utan tvekan i själva verket anhängare till eurokrati.
Jag fruktar att det kommer att vara en enkel match att städa upp miljön jämfört med uppgiften att övertala UKIP att städa upp i sitt eget hus. Förlorarna kommer tyvärr att vara våra medborgare.

Thomas-Mauro
. (FR) Att döma av de gamla romarnas texter skapade avfallselimineringen problem redan i det antika Rom, även om deras avfall senare har gjort generationer arkeologer lyckliga. På den tiden var de flesta avfallen biologiskt nedbrytbara, vilket är långt ifrån fallet i dag.
Vi har talat om choklad. Här har vi således ett konkret sätt att illustrera följande fråga; en chokladförpacknings väg från soptunnan på förbränningsfabriken till upptäckten att det produceras giftiga gaser vid förbränningen av aluminiumfolien.
När det gäller avfallshantering konfronteras vi med en mycket viktig utmaning. Trots det tror jag att vissa länder inte är förberedda för detta, varken materiellt eller intellektuellt. I dag ansvarar 300 förbränningsanläggningar för en tredjedel av de hushållsavfall och sammanpressat avfall som behandlas av den franska parken med elimineringsanläggningar. Förbränningen genererar förorenande utsläpp: stoff, metaller och dioxiner som det är nödvändigt att kontrollera, vilket sker tack vare ett rökgassystem. Bestämmelserna om utsläppsbegränsning har gradvis stärkts. Självklart krävs det åtgärder för att regler skall respekteras, eftersom man måste skydda hälsa och miljö, men när det gäller samförbränning vill vi inte att tillämpningsområdet och definitionen av samförbränningsanläggningar ändras.
Vi måste akta oss för att befästa vissa av dessa bestämmelser och göra andra för invecklade, och därigenom väcka misstro gentemot den europeiska miljölagstiftningen, som förespråkar en sak och sedan en annan, vilket försätter vissa yrkesgrupper och industrier i osäkerhet. Genom att förändra den lagstiftning som tillämpas på samförbränning eller specifik behandling av farligt avfall, riskerar man å andra sidan att skapa snedvridna kostnader, kanske till och med en omotiverad "avfallsturism".
Det föreligger en verklig risk för att en sektor gynnas framför andra på grund av dåligt anpassade gränsvärden, samtidigt som vi behöver fyra förbränningssektorer: den som är specialiserad på farligt avfall, icke-farligt avfall, samförbränning respektive förbränning i anpassade förbränningsanläggningar.
Jag vill fästa mina kollegers uppmärksamhet på en annan punkt, som visserligen är sekundär. Men enligt min mening krävs det informationsinsatser till följd av sammanslagningen av dessa direktiv. Folk har faktiskt intrycket att specialavfall, farligt avfall, icke-farligt avfall, kommunalt avfall; allt blandas och behandlas gemensamt i samma ugn på samma anläggning. För dem framstår avfallssortering därför som något onödigt. Det krävs således ett verkligt informations- och förklaringsarbete.
Betänkande (A5-0062/2000) av Davies

Caudron
. (FR) I denna debatt om luftkvalitet diskuterar vi, med utgångspunkt i Daviesbetänkandet, problemet med ozon i luften.
Alla specialister är överens: det är absolut nödvändigt att höja normerna för luftkvalitet för att medborgare i hela Europeiska unionen skall skyddas effektivt mot de risker som ozon i luften medför för hälsan. Ozonens effekter för hälsan är varierande: irritation i ögon, näsa och hals, problem i luftvägarna, hosta och huvudvärk. Ozonet förorsakar även astmaanfall, nedsatt lungfunktion och ökade reaktioner i bronkerna. På lång sikt kan det till och med orsaka ett för tidigt åldrande i lungorna.
Detta konstaterande är minst sagt skrämmande, och det är därför jag med största tillfredsställelse välkomnar detta förslag till direktiv! Det syftar till att ändra den befintliga gemenskapslagstiftningen om ozon, i enlighet med kraven i rådets direktiv 96/62/EG om bedömning och förvaltning av luftkvaliteten.
Detta direktiv fastställer långsiktiga mål såväl som delmålvärden. Det introducerar också en regelram som syftar till att skydda människors hälsa och miljön. Slutligen uppmanas medlemsstaterna att övervaka ozonkoncentrationen liksom att meddela resultaten till allmänheten. Direktivet kommer således att bli ett referensinstrument för ozonnivån i luften.
För att fastställa långsiktiga mål föreslår kommissionen att man skall använda de riktlinjer för luftkvalitet som antogs av Världshälsoorganisationen 1997. Det främsta målet är att förhindra att dessa tak överskrids och därmed att undvika skadliga effekter för människors hälsa och miljö. Men i kommissionens förslag finns inget datum då dessa tak skall förverkligas. Det måste beklagas.
I första hand etableras målvärden. Målet består i att så långt det är möjligt uppnå dem till år 2010. Dessa värden grundas också på WTO:s riktlinjer, men man går med på att de kan överskridas ett visst antal dagar per år. Det bör understrykas att kommissionens förslag inte beaktar de förändringar som skulle kunna bli följden av gemenskapens åtaganden i fråga om klimatförändringar. Dessa föreskriver en minskning på 8 procent för växthusgaser. Och skall dessa åtaganden respekteras, måste medlemsstaterna vara mer ambitiösa då det gäller målvärdena för minskade ozonnivåer.
Sammanfattningsvis är jag relativt nöjd med texten i detta förslag till direktiv, eftersom den utgör en viktig etapp för att förverkliga det huvudsakliga mål som har fastställts inom ramen för det femte handlingsprogrammet för miljön: att aldrig överskrida de kritiska nivåerna på ozon i luften.
Betänkande (A5-0063/2000) av Myller

Caudron
. (FR) I dag debatterar vi ett lagstiftningsförslag som rör oss alla direkt, eftersom det syftar till att förbättra luftkvaliteten. Det gäller ett förslag till direktiv om nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar (ett direktiv som lyder under ramdirektivet om luftkvalitet). Det går inom ramen för gemenskapens femte åtgärdsprogram för miljön.
Det främsta målet är att begränsa försurning, eutrofiering och bildandet av ozon för att bättre skydda miljön och människors hälsa mot de skadliga effekter som förorsakas av försurning, markeutrofiering och ozon i troposfären. De tak som anges i denna text måste respekteras senast år 2010.
Med det perspektivet måste medlemsstaterna utarbeta program för att gradvis minska sina årliga nationella utsläpp och redovisa om detta för kommissionen före slutet av år 2002. Programmen måste revideras och uppdateras år 2006. De är också skyldiga att till år 2010 förbereda och regelbundet uppdatera förteckningar över utsläpp och nationella utsläppsprognoser för SO2, NOx, COV och NH3. Dessa förteckningar och prognoser måste årligen överlämnas till kommissionen.
Föredraganden har lagt fram ändringsförslag som syftar till att stärka förslaget. Hon föreslår bland annat att man bör fastställa striktare normer för utsläpp av de fyra förorenande ämnena i fråga. Principiellt sett kan jag inte annat än ansluta mig till dessa förslag. När det handlar om hälsa och miljö måste man visa sig ambitiös om man vill göra anspråk på att förbättra situationen. Men att placera ribban för högt kan visa sig vara kontraproduktivt. Det är därför jag för närvarande anser att det är bättre att hålla sig till de mål som har etablerats i internationella konventioner, i vetskap om att man kommer att kunna se över taken mot bakgrund av förverkligade mål. För övrigt riktar betänkandet en begäran till kommissionen om att föreslå nya ändringsförslag till direktivet före år 2004. På så sätt kan kommissionen se över de tak som fastställts i denna text, delmiljömålen och de nya åtgärder som vidtagits för att garantera att taken respekteras. Dessa eventuella ändringar gör det möjligt att anta direktivet om tekniska och vetenskapliga framsteg samt att eventuellt nå målen år 2010. Det är enligt min mening en bra kompromiss.
Föredraganden föreslår även att man bör fastställa måldatum då de fastslagna målen skall nås; det förefaller nödvändigt. För utan en tidsfrist blir texterna alltför ofta avsiktsförklaringar som inte följs upp. På samma sätt bör man snarast inrätta en regel om sanktioner att tillgripa för brott mot direktivets bestämmelser.

Malmström, Olsson, Paulsen och Olle Schmidt
Vi är för att EU genom ramlagstiftning skapar fasta gränsvärden inom miljöområdet, då de flesta miljöproblem är generella och gränsöverskridande. Medlemsländerna har olika traditioner och förutsättningar, varför de själva skall ansvara för genomförandet så att de gemensamma målen kan uppnås på ett fullgott sätt.
Vi har valt att rösta emot ändringsförslagen 16 och 17, eftersom dessa förslag på ett alltför generellt och onyanserat sätt befriar små medlemsländer från att behöva uppnå de fastlagda miljömålen.
Resolutionsförslag angående Europeiska rådet i Lissabon

Ainardi
. (FR) Ambitionen om full sysselsättning, ett begrepp som åter kommer upp på dagordningen i takt med att en viss tillväxt har kommit tillbaka, är förvisso en lovvärd avsikt, men det kommer att bli svårt att uppnå utan att angripa arbetslöshetens verkliga orsaker.
Vi vet alla att det trots tillväxten inte skapas tillräckligt med arbetstillfällen i Europa. De som skapas präglas också av osäkerhet, i synnerhet när de avser kvinnor och ungdomar. Vi måste gå längre än till avsiktsförklaringar, hur positiva de än är. Inför ytterst starka sociala förväntningar är det brådskande att fastställa mätbara och kontrollerbara mål.
Jag skulle verkligen önska att man åtar sig en förpliktelse mot bakgrund av de förslag som min grupp har formulerat i resolutionen, till exempel genom:
att lansera en process för en arbetstidsförkortning, utan vare sig lönesänkningar eller flexibilitet,
att revidera direktiven om europeiska företagsråd och kollektiva uppsägningar, i syfte att stärka arbetstagarnas och deras fackliga organisationers rättigheter och befogenheter, bland annat i händelse av företagsfusioner och omstruktureringar,
att på gemenskapsnivå inrätta en skatt på spekulativa kapitalrörelser och en förstärkt bekämpning av bedrägerier och skatteflykt.
Jag beklagar verkligen att man inte engagerar sig för en ny typ av hållbar utveckling, som grundas på en mer rättvis fördelning av rikedomar, en ökad köpkraft för hushållen och en stimulans av offentliga och sociala investeringar.
Av alla dessa skäl kommer vi inte att rösta för den gemensamma resolutionen.

Caudron
. (FR) Portugal, Europeiska unionens ordförandeland under första halvåret 2000, har beslutat att i slutet av denna månad anordna ett extra möte för Europeiska rådet i Lissabon, vilket skall koncentreras på följande problematik: "Sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning - mot ett innovationens och kunskapens Europa".
Jag kan inte annat än att glädja mig åt ett sådant initiativ! Arbetslösheten, fattigdomen och den sociala utslagning som följer därav är plågor som vi måste ta livtag på! För det ändamålet förefaller det nödvändigt att utarbeta en konsekvent och framför allt samordnad strategi i alla medlemsstater! Vi måste först och främst förse oss med ambitiösa mål. De som räknas upp i det portugisiska ordförandeskapets dokument är: att återgå till full sysselsättning; en stabil tillväxt; en genuin social sammanhållning; lika möjligheter; att bekämpa fattigdomen.
Precis som rådets ordförande Guterres betonade, har vi haft förmågan att samordna vår ekonomiska politik för att ombesörja eurons införande. Europeiska unionen måste nu anta utmaningen och gå tillväga på samma sätt genom att föreslå riktlinjer i sysselsättningspolitikens och den sociala integreringens tjänst!
Jag gläder mig också åt idén att slå fast kvantitativa mål och måttstockar att uppnå, bland annat för en årlig genomsnittlig tillväxt på EU-nivå (3 procent) och för sysselsättningsgraden (70 procent). Som ett komplement anser jag det nödvändigt att inrätta ett öppet system för justering av resultaten, i syfte att bedöma medlemsstaternas förverkligade framsteg i förhållande till dessa mål, med hjälp av en öppen metod för inbördes utvärdering och samordning.
I ordförandeskapets dokument insisteras också på att det krävs en förstärkning av den sociala konvergensen och en modernisering av våra sociala trygghetssystem. Den nödvändiga förutsättningen är givetvis en garanti om en hög sysselsättningsgrad. Det förutsätter att det skapas arbetstillfällen, särskilt inom tjänstesektorn, men inte vilka arbeten som helst, utan arbeten med kvalitet. Detta förutsätter också att sysselsättningen upprätthålls i Europa, samtidigt som den senaste tidens tendens har varit massiva och systematiska uppsägningar. Det förutsätter att arbetskraften anpassar sig till den nya informationstekniken.
Jag skriver således till stor del under på det här programmet. Jag hoppas att dessa mål kommer att ta sig uttryck i konkreta och ambitiösa mål vid toppmötet i Lissabon, mål som kan tillmötesgå de europeiska medborgarnas legitima förväntningar!

Theonas
. (EL) Ytterligare ett toppmöte, denna gång på initiativ av det portugisiska ordförandeskapet, ger, i namn av att "främja" förslag och åtgärder som stöder sysselsättningen och bekämpar arbetslösheten, sitt bidrag till intensifieringen och förstärkningen av den nyliberala och monetaristiska politik som är skyldig till dagens beklagliga situation, som går stick i stäv med varje social- och sysselsättningspolitik värd namnet och som leder till en dramatisk ökning av arbetslösheten, arbetsotryggheten olika former av diskriminering, den sociala utslagningen och fattigdomsutbredningen. Det är en motsägelse, en ironi, en skenhelighet, det är en förolämpning för arbetstagarna att sänkta arbetskostnader, en fullständig avreglering och anpassning av arbetsmarknaden, en ökningen av de informella anställningsformerna - allt för att öka företagens konkurrenskraft - föreslås som åtgärder för att bemöta arbetslösheten.
Den fortsatta tron på och förstärkningen av stabilitetspakten, den prioritering som ges till de monetära konvergenskriterierna och socialpolitikens totala anpassning efter finansiella kriterier och krav är exakt de saker som först borde ändras och undanröjas, om vi skulle vilja tala om en verklig sysselsättningspolitik.
Beskattningen av de spekulativa kapitalrörelserna, avvecklingen av skatteparadisen, bekämpningen av bedrägerier och skatteflykt, omfördelningen av förmögenheter och löneinkomster, kontrollen av företagsstödet och ett omedelbart stopp för de åtgärder som underlättar omstruktureringar, sammanslagningar och företagsflyttar som leder till massavskedanden, utvecklandet av ett socialskydd som grundar sig på solidaritet och som är oberoende av kommersiella och ekonomiska intressen, skulle ha högsta prioritet om sysselsättningen verkligen befann sig i centrum för EU:s uppmärksamhet, i stället för, som nu, frågan hur man skall "sockra det beska pillret", för att vilseleda arbetstagarna och begränsa de sociala reaktionerna mot unionens arbetarfientliga och människofientliga ekonomiska och sociala politik.
Om målet var att höja arbetstagarnas levnadsstandard, att öka deras köpkraft och att få fram fasta anställningsplatser, skulle man öka de offentliga och sociala investeringarna, arbeta hårdare för lika möjligheter och bekämpa varje form av diskriminering som existerar i samband med tillträdet till sysselsättning och förhållandet mellan arbetsmarknadens parter, man skulle sätta stopp för den politik som grundar sig på privatiseringar, låga löner och brist på socialt skydd, flexibla och tillfälliga anställningsformer och en fortsatt utestängning av kvinnor, unga och handikappade från arbetsmarknaden.
Vad man vill uppnå med riktlinjerna för den ekonomiska och sociala politiken, vad som i själva verket eftersträvas för arbetstagarna, är emellertid en lägsta fattigdomsnivå och inte en lägsta välståndsnivå. Välståndet är avsett för storkapitalet, som ser guld och gröna skogar öppna sig, vilket leder till att det blir ännu mer otyglat, att arbetsmarknaden, i namn av att man vill öka produktiviteten och konkurrenskraften, skakas om ytterligare, att grundläggande landvinningar och sociala rättigheter angrips allt hårdare och att uppfattningen att dagens (anti­)sociala stat bara måste tillhandahålla folket det allra nödvändigaste, på barmhärtighetsnivå, förs fram.
De över 60 miljoner människorna som är offer för långtidsarbetslöshet och social utslagning, men även de europeiska arbetstagarna i övrigt, har inte för avsikt att visa sig, som ni förtvivlat försöker övertala dem, "anpassningsbara", "solidariska", "fogliga" och "samarbetsvilliga" inför sådana alternativ. Ni kommer att möte dem - olydiga, omedgörliga och orubbliga - när de kämpar för och begär heltidssysselsättning och fast sysselsättning, ett socialpolitikssystem som omfattar trygghet, hälsa, pension, skydd för de arbetslösa, reella lika möjligheter, högkvalitativ utbildningen och en verklig yrkesutbildning, ni kommer att möta dem när de kämpar för ett socialt, demokratiskt och solidariskt Europa, ett arbetstagarnas, ett människornas Europa. Där kommer ni att möta även oss, när vi kämpar tillsammans med dem.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Mänskliga rättigheter, rasism, främlingsfientlighet och antisemitism (fortsättning)
Talmannen
 Kära kolleger! Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om de fyra betänkanden som rör de mänskliga rättigheterna, rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.

Brie
Fru talman, jag vill uttryckligen tacka Belder för hans betänkande. Rasism, främlingsfientlighet och antisemitism är ett betungande problem även inom Europeiska unionen. Att bekämpa dem hör till de gemensamma målen för nästan samtliga politiska grupper i detta parlament. Parlamentet är villigt att på många olika områden förhålla sig diplomatiskt tillbakadraget, dock inte i denna fråga! Det är också bra så. Belder vet att utskottet och jag hade önskat att de specifika problemen i ansökarländerna hade nämnts uttryckligen. I några ändringsförslag av Ludford försöker man rätta till detta. Jag kommer därför att ställa mig bakom dessa förslag.
Behandlingen av de sociala orsakerna till rasism i ansökarländerna samt av de ytterst betydelsefulla sociala och sysselsättningspolitiska följderna av en konsekvent antirasistisk politik tycks mig vara av alltför allmänt slag. Att Belder var villig att tydligt ta upp frågan om antisemitism hör till de viktigaste resultaten av diskussionsprocessen. Tack också för det, herr Belder.
Tittar man igenom de skilda yttrandena från kommissionen, parlamentet, Europarådet och granskningsmyndigheten i Wien så blir man varse att antisemitismen återfinns som en viss och särskilt farlig form av rasism i många rubriker, dock enbart i rubrikerna. Det saknas nästan helt och hållet analyser och särskilda program för att bekämpa den. Vad gäller kommissionens program i ansökarländerna, herr kommissionär, måste man rentav helt utelämna "nästan". Jag anser det vara en försummelse som inte kan accepteras och vänder mig speciellt till er i denna fråga. Antisemitismen är tveklöst vida utbredd, den existerar ofta latent - ett förhållande som försvårar att man tar itu med den. I förmiddags tvingades vi här i parlamentet uppleva en av dess vedervärdigaste former, när det urgamla påståendet att judarna själva vore skyldiga till antisemitismen upprepades. Att ta itu med detta borde för oss och för kommissionen vara en särskild och mycket, mycket angelägen uppgift!

Cushnahan
Fru talman! Rådets presentation av EU:s första årsrapport om mänskliga rättigheter var ett välkommet bidrag till den pågående debatten. Jag välkomnar särskilt den information som rapporten innehåller om dialogen mellan EU och Kina om mänskliga rättigheter. Samtidigt som denna dialog kan spela och spelar en roll för att förändra synen på människorättsliga frågor i Kina, kommer den bara att bära frukt om Europeiska unionen talar och handlar som en enhet. Allt för ofta i det förflutna har EU-medlemsstater tillåt Kina att utöva utpressning mot dem.
Vid tidigare möten i FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève, när somliga medlemsstater har tagit upp den skrämmande människorättsliga situationen i Kina, har de dragit sig tillbaka en efter en på grund av hot om handelssanktioner från Kinas sida.
Att kapitulera för Kina var både omoraliskt och fegt. Det var omoraliskt att prioritera handelsintressen högre än de mänskliga rättigheterna, och det står i skarp kontrast mot vårt tillvägagångssätt när det gäller de bilaterala avtal som vi har med utvecklingsländer. Det var dessutom fegt. Historien har genomgående visat oss att det rätta är att stå upp mot översittare. Försök att kompromissa tolkas alltid som svaghetstecken av översittare, och Kina är en sådan översittare.
Vi ser det i Kinas reaktion på den berättigade internationella oron över den människorättsliga situationen i landet. Kina behandlar omvärldens åsikter med förakt. Vi såg det återigen under Nationella folkkongressens möte i Beijing i förra veckan. Landets krigiska ton mot Taiwan är oacceptabel och en direkt inblandning i Taiwans presidentval. Dess arroganta behandling av Falun gong-anhängare och oliktänkande kan inte heller tolereras.
I Genève, liksom på andra platser, borde EU ta varje chans att på ett gemensamt sätt uttrycka sitt missnöje. På samma gång som jag starkt stöder Kinas anslutning till Världshandelsorganisationen, borde vi låta Kina smaka på sin egen medicin. Vi borde använda dessa förhandlingar som ett maktmedel, för att säkerställa att Kina inte bara lyssnar till EU:s oro över landets fortsatta kränkningar av de mänskliga rättigheterna, utan att det även vidtar åtgärder för att förbättra situationen.

Roure
Fru talman, mina kära kolleger! För att stärka skyddet av de mänskliga rättigheterna i unionen, är det viktigt att vi framför allt bryr oss om de svagaste, dvs. i första hand de fattigaste.
Den främsta kränkningen av de mänskliga rättigheterna är att inte låta var och en leva ett värdigt liv. Vi bör vägledas aven respekt för individen och denna respekt bör innebära att individer och familjer inte får brytas ned av misär, att barn inte rycks från sina föräldrar på grund av misär, att den grundläggande föreningsrätten inte förvägras dem som inte ens har rätt till ett arbete.
Målet är att skapa livsvillkor som passar alla medborgare. Var och en måste skyddas från fattigdom och utslagning. Var och en har rätt till utbildning, kultur och hälsa. Var och en har rätt till en värdig bostad och en inkomst som medger en skälig levnadsstandard.
Vi måste hävda att vi inte accepterar misären. Vi måste hävda att var och en har rätt till fysisk och mental integritet och att denna integritet förutsätter en rätt till ett värdigt liv.
Skulle broderskapstanken kunna bli det 21:a århundradets nyckelbegrepp? Behovet av drömmar är levande i varje mänsklig varelse, och det är broderskapet som i dag uttrycker kärnan i våra förväntningar för de fattigastes skull. Det är broderskapet som ger solidariteten en mening, vilken förkastar utslagning och ensamhet och möjliggör en respekt för skillnader. Det är broderskapet som bör genomsyra de fattigastes rättigheter.
Vårt sekel kommer att bli framstegens sekel, ett sekel då de allra galnaste utopier kommer att förverkligas. Broderskapet ingår i dessa utopier, och det är tillsammans, mina kära kolleger, som vi kommer att förverkliga dem.

Coelho
Fru talman, ärade ledamöter! Vi skall än en gång ägna en del av vår tid i kammaren åt ett av de ädlaste ämnena i vårt parlamentariska arbete, försvaret för de mänskliga rättigheterna, vilket uttryck de än tar sig och var i världen det än handlar om.
Jag vill gratulera ordförandeskapet till beslutet att diskutera dessa fyra betänkanden gemensamt. Det är riktigt att vi inte har tid att ägna varje betänkande vederbörlig tid, men faktum är att vi inte, när vi diskuterar de mänskliga rättigheterna utanför - i övriga världen -, utesluter en seriös analys av vad som bör göras hos oss själva, på Europeiska unionens område. Det är lyckligtvis sant att vi inte inom EU finner de grova orättvisa kränkningarna som vi bekymrar oss för i andra länder, men det är också så att vi även i våra medlemsstaterna måste förbättra respekten för dessa rättigheter, ekonomiska och sociala rättigheter, civila och politiska rättigheter, med särskild betoning på respekt för privatlivet och skydd av personuppgifter samt barns, kvinnors och invandrares rättigheter. När det gäller polisvåld, våld i fängelserna och kampen mot rasism och främlingsfientlighet, återstår ännu mycket att göra.
När det gäller respekten för tredje land är det viktigt och angeläget att Europeiska unionen har en gemensam strategi som bör utarbetas av rådet med deltagande från detta parlament, och vilken konsekvent bör prägla Europeiska unionens alla politikområden, framför allt utvecklingssamarbetet. Det är inte meningsfullt, att vi i realpolitikens namn, är mer krävande i en riktning än en annan, att vi bemöter vissa länder mer tillmötesgående än andra, och att vi fortsätter en samarbetspolitik med länder som inte respekterar människors grundläggande rättigheter, där rättsstaten inte fungerar och där allvarliga oegentligheter passerar utan straff. Om vi fortsätter att politiskt och ekonomiskt stödja länder där detta sker, är vi medbrottslingar till regimer som inte respekterar de mänskliga rättigheterna och där vi verkligen kan fråga oss om gemenskapsstödet når den befolkning vars utveckling vi vill stödja, eller om det bara går till några av deras ledares flärd, rikedom och hemliga konton.

Paciotti
Fru talman! Mitt inlägg avser betänkandet från Haarder, som jag vill gratulera: det är ett betänkande som är utförligt, balanserat, välinformerat och uttömmande. Tyvärr har det fläckats av olämpliga tillskott, oönskade från föredragandens sida, i detaljfrågor, avseende nationella debatter som inte har mycket att göra med de mänskliga rättigheternas europeiska dimension. Om detta har redan Di Pietro, Schulz och Cossutta talat. Frågan om det före detta italienska kungahusets återvändande till Italien behandlas av det italienska parlamentet. Det är förvånande att subsidiaritetsprincipens mest hängivna förespråkare, vilket Cornillet påpekat, är desamma som vill se ett europeiskt ingripande för att slita tvister som hör till den nationella politiken.
Det är häpnadsväckande att man vill göra en omtvistad fråga som gäller rättsordningen till en fråga om respekt för de mänskliga rättigheterna. Man vill införa en uppdelning av domarkarriären och skydda de politiska företrädarna från att bedömas av de domare som ingår i de yrkessammanslutningar som erkänts och godkänts som parter av Europarådet. Man kräver att ingen av dem som har varit åklagare skall kunna tjänstgöra som domare. I Frankrike och i Italien gäller regeln som motsätter sig en renodlad karriär, på andra håll inte, men resultatet är detsamma. Så har till exempel Bruener, som vi just enhälligt har utnämnt till direktör för OLAF, varit tysk domare: han har först arbetat som domare, sedan som åklagare, därefter som domare och därefter återigen som åklagare, utan att någon har blivit upprörd, utan att några mänskliga rättigheter har kränkts. Frågan kommer nu i Italien att bli föremål för en folkomröstning men det har verkligen inget att göra med Haarders berömvärda betänkande, som under alla omständigheter förtjänar vår uppskattning, utan att förringas av detta diskreta försök att i otillbörliga syften utnyttja en fråga som förtjänar att uppmärksammas på ett betydligt mer seriöst och värdigt vis, vilket de flesta av inläggen i dag har visat prov på.

Nassauer
Fru talman! Mina damer och herrar! Behåller man en smula fördomsfritt betraktande kan man konstatera att det i den breda huvudfåran med säkerhet inte finns det minsta spår av rasism i parlamentet. Om man ändå tvistar om ett rasismbetänkande i detta parlament, så beror det inte på parlamentet utan snarare på betänkandet.
I betänkandet framförs t.ex. inte bara berömvärda saker om kampen mot rasismen, utan vissa ämnen tas upp som rösträtten för medborgare i tredje land i vissa länder eller rätten att bli tjänsteman - tillträdet till offentlig tjänst - frågor där man kan tycka vad man vill, något som dock inte har det minsta med rasism att göra. Och just på dessa punkter blir detta betänkande också till ett ohederligt lappverk - det vill jag tydligt understryka. Här tar man kampen mot rasismen, som vi alla är förpliktade att utkämpa, och gör den till ett smutsigt politiskt mynt som slumpas bort och missbrukas. Därför kan vi inte bifalla betänkandet i dess nuvarande form.
Jag är bestämt emot att man på detta sätt bagatelliserar rasismen, när man som sagt på detta sätt gör den till föremål för politiska dispyter. Det är vår allvarliga kritik mot detta betänkande. Alla är vi emot rasism. Alla lämnar vi vårt bidrag till kampen mot den. Det borde finnas en bred majoritet för detta i parlamentet. Det går ju inte an att en sida i kammaren ockuperar detta begrepp och för en politisk kamp därmed; i stället måste vi hålla fast vid att ett ämne som detta skall utformas så att alla kan godkänna det, vilket inte är fallet här.

Ford
Fru talman! Jag gratulerar de fyra föredragandena till deras arbete, framför allt baronessan Ludford, för att hon går vidare med arbete som jag, bland andra, hjälpte till att påbörja för nästan ett och ett halvt decennium sedan med den första undersökningskommittén om rasism och fascism i Europa, vars föredragande, faktiskt, var en framstående medlem i den kristdemokratiska gruppen och i Nea Dimokratia, Dimitrios Evregenis, om vars arbete Le Pen har sagt att han kommer att ta till alla till buds stående medel för att förhindra att det omsätts i handling.
Jag vill göra två kommentarer om betänkandena som vi har framför oss; en om Belders betänkande, som innehåller en version av ett ändringsförslag som jag har lagt fram angående behandlingen av de rysktalande minoriteterna i Estland och Lettland. Jag anser att det hör hemma här. Vad som hände för 15 år sedan i Österrike vara att Haider i själva verket förföljde den slovensktalande minoriteten där. Väldigt få av oss ville stå upp och säga någonting då. Vi måste tala om för esterna och letterna att om de fortsätter denna behandling, kommer deras utsikter att gå med i Europeiska unionen att minska avsevärt.
För det andra finns det till Ludfords betänkande en serie ändringsförslag som har lagts fram av kristdemokraterna och som hotar en serie punkter som ursprungligen fanns i Evregenis betänkande för 15 år sedan - och som då godkändes av kristdemokraterna - om ändringen av tjänsteföreskrifterna, för att göra det möjligt för medlemmar av etniska minoriteter att ingå i Europeiska gemenskapernas personal. Vad jag inte förstår när det gäller rösträtt, när det gäller val av kandidater från etniska minoriteter, är om de inte har något institutionellt minne eller om, en mer beklaglig utveckling, deras politiska ståndpunkt har ändrats.

Pirker
Fru talman! Jag liksom min grupp stöder med entusiasm Haarders betänkande om mänskliga rättigheter, eftersom vi där har funnit en mycket bra linje till vilket det finns många goda skäl.
Min grupp och jag har dock stora förbehåll mot Ludfordbetänkandet, därför att det under etiketten kamp mot rasism och främlingsfientlighet diskuteras åtskilliga politiska åtgärder som inte har någonting att göra med en analys och som inte har något att göra i detta betänkande; naturligtvis finns det där också många andra åtgärder vilka vi absolut ställer oss bakom. Jag säger er också vilka punkter vi inte kan acceptera och varför. Det är de punkter som ligger utanför den angivna tidsperioden för betänkandet 1997/98. Och när Sarah Ludford menade att betänkandet skulle befatta sig med år 2000 måste hon ju ha kvaliteter som fjärrskådare, för det året ligger ju fortfarande framför oss.
För det andra vänder vi oss mot alla punkter som argumenterar mot den grundläggande principen om solidaritet. Kollegan Nassauer har redan hänvisat till att man här kräver ingrepp i tjänstemannarätten. Här måste man fråga författaren om hon har försökt att etablera sig som tjänsteman i t.ex. Marocko. Sättet på vilket man antar tjänstemän i ett medlemsland är uteslutande en sak för det medlemslandet, och på samma sätt är det med polisen.
För det tredje tar man upp frågor som inte hör hemma i detta betänkande som t.ex. rösträtten för medborgare i tredje land vid Europaval eller kommunalval.
Denna senaste punkt är väldigt viktig för mig. Jag som österrikare kan inte acceptera ett betänkande som på ett mycket okvalificerat sätt och högst orättfärdigt vänder sig mot mitt land, Österrike, och som uttryckligen välkomnar och stöder en partipolitiskt motiverad aktion och orättfärdiga bojkottåtgärder från de fjortons sida. Det är åtgärder som i slutändan slår mot ungdomarna, näringslivet, sporten och befolkningen i mitt land Österrike. Sådant har ingenting att göra i betänkandet. Betänkandet håller inte vad rubriken utlovar!

Thorning-Schmidt
Fru talman! Tack herr Haarder för ett i grunden mycket fint arbete. På en punkt måste jag däremot få säga att jag inte håller med föredraganden. När jag läste den danska versionen av Haarders betänkande, trodde jag för ett ögonblick att Haarder hade blivit klokare med åren, och jag hade även noterat att det numera föreligger en dom från den danska högsta domstolen, som fastslår att så kallade "exklusiva avtal" inte strider mot de mänskliga rättigheterna. Jag trodde och hoppades att jag skulle vara överens med Haarder i poängterandet av den enskildes rätt till medlemskap i fackliga föreningar. Men när man läser betänkandet på andra språk, inser man att Haarder inte har blivit klokare, annars döljer han det väl. I vissa otydliga formuleringar verkar det som att föredraganden fortsätter sitt korståg mot den danska modellen, som innebär att arbetstagaren och arbetsgivaren kan avtala att endast medlemmar i en viss fackförening får anställas inom en viss verksamhet. Ingen berövas rätten till arbete, ingen berövas rätten att bli medlem i en fackförening, men enskilda individer kan inte dra nytta av omfattande arbetsmarknadsavtal utan att själva vara medlem i den fackförening som har ingått avtalen. Haarder går längre än så i sitt angrepp, för han försöker indirekt stärka de fackföreningar som inte godkänner de kollektiva kampåtgärder som har bidragit till att skapa den välfärd och de mänskliga rättigheter som vi har ägnat hela dagen åt att debattera.

Vidal-Quadras Roca
Fru talman! Ni har inte ropat upp Hernández Mollar, som hade bett mig hålla anförandet i hans namn. Därför ber jag, fru talman, att ni ger mig Hernández Mollars två minuter, så att jag kan framföra hans bidrag och i anslutning till det de fyra minuter som jag har rätt till, om ni inte har något emot det.
Då övergår jag alltså till att framföra Hernández Mollars inlägg.
Ärade ledamöter, fru talman! En debatt om främlingsfientlighet och rasism är alltid en debatt med djupgående politiska och sociala konsekvenser.
Ludfords betänkande innehåller punkter som är högst godtagbara och som vilken demokrat som helst kan och bör ratificera, men det rymmer även andra punkter som sträcker sig bortom den politiska och även den juridiska stringensen. Europeiskt medborgarskap är ett abstrakt begrepp som saknar juridisk potential. Medlemsstaterna avgör medborgarnas politiska rättigheter i enlighet med sina egna demokratiska lagar, på samma sätt som sker i många av ursprungsländerna för de medborgare som emigrerar till europeiska länder.
Att kräva en politisk medverkan i de lokala, nationella och europeiska valen, eller till och med tillgången till offentliga poster för utländska medborgare i medlemsstaterna utan att ens föreslå principen om reciprocitet, är att passera gränsen för den politiska realismen och juridiska stringensen.
Ett förslag i det avseendet kan omöjligen godtas och därför ber jag Ludford dra tillbaka detta, så att vi kan rösta för hennes betänkande.
Främlingsfientlighet och rasism bekämpas genom utbildning, integrering på arbetsmarknaden och i samhället, genom att faktorer som boendemiljö, hälsa och samhällsservice uppmärksammas, men låt oss inte tillämpa en simpel demagogi i en fråga som i synnerhet kräver allvar och stringens.
Så långt Hernández Mollars inlägg.
Nu påbörjar jag mitt anförande, fru talman.
Förekomsten av en arsenal med grundläggande civila, ekonomiska, sociala och politiska rättigheter, som alla garanteras i författningen och av den offentliga makten, är en av de främsta faktorerna i den moderna västerländska civilisationen.
De olika stadgar och förklaringar om rättigheter som har stakat ut den europeiska amerikanska politiska historien till att börja med och sedan världshistorien är milstolpar som har förädlat mänsklighetens kollektiva tillvaro och med kristna värderingar och ljuset från upplysningstiden fört den framåt till dagens demokratiska ideal.
Europeiska unionen har alltid betraktat respekten för de mänskliga rättigheterna som en av grundtankarna som givit inspiration och man har snidat in dessa i titelbladet till de fördrag som upprättar gemenskapen. Utan denna oåterkalleliga komponent för vår moraliska uppfattning av samhällsorganisationen skulle unionens existens vara utan betydelse, för bortsett från att bilda ett vidsträckt område med ekonomisk frihet, vill de femton medlemsländernas medborgare mer än något annat ge den övriga världen ett exempel på ett samvetsgrant iakttagande av dessa rättigheter.
Men denna bestämda och entydiga vilja bör utövas inom juridikens och i synnerhet förnuftets ramar. De medborgare från stater som inte är medlemmar i unionen och som har sin lagliga hemvist i våra länder skall behandlas på samma villkor som medborgarna i medlemsstaterna, vad beträffar möjligheten till utbildning, hälsa och samhällsskydd. Och detta med full respekt för deras religiösa övertygelse och kulturella särdrag. Minsta antydan till rasism, intolerans eller främlingsfientlighet måste redan från början hejdas oavsett i vilken medlemsstat den uppstår.
En sak är de fast bosattas villkor i administrativ bemärkelse, en annan är medborgarnas politiska villkor. Unionens medborgare är i politiskt avseende medborgare i vissa av medlemsstaterna, vilket ger dem rätt att engagera sig politiskt och i synnerhet att rösta i valen, att tillsättas på representativa poster genom val eller att få fast anställning inom den offentliga förvaltningen.
Det artificiella skapandet av ett europeiskt medborgarskap där de tidigare och oumbärliga villkoren för medborgaren i en medlemsstat ignoreras, skapandet av ett europeiskt medborgarskap som flyter ovanpå författningarna i de länder som utgör unionen, utan varken rättslig eller politisk grund, ett medborgarskap som förhastat tilldelas passinnehavare från tredje land, även om de skulle vara fast bosatta, orsakar förvirring och innebär en risk för kränkningar av rättigheterna för de femton medlemsstaternas inhemska befolkning.
Europeiska unionen måste vara ett område med ett generöst mottagande, ett område som är öppet för alla som kommer för att med sina insatser och sitt arbete bidra till det allmänna välståndet eller som söker asyl eller skydd till följd av förtryck eller förföljelse. Men det politiska fulla medborgarskapet måste erhållas i enlighet med det som fastställs i lagstiftningen i respektive medlemsstat.
I sin berömda föreläsning i Sorbonne "Vad är en nation", varskoddes vi av Ernest Renan: "Låt oss inte överge den grundläggande principen om människan som ett förnuftigt och moraliskt väsen framför hennes anknytning till det ena eller andra språket, hennes tillhörighet till den ena eller andra rasen, hennes delaktighet i den ena eller andra kulturen". Många av de europeiska tragedierna under 1900-talet bottnar i att man har glömt bort detta kloka råd.
Låt oss därför friska upp minnet och tänka på den väg som Renan pekar ut, men utan förnuftsvidriga överdrifter med tvivelaktig moral.

Wiersma
Fru talman! Jag vill gärna uttrycka min uppskattning för betänkandet av kollega Belder. Det vill jag gärna ta upp i dag.
I betänkandet tas flera relevanta punkter upp. De är verkligen många för frågan om rasism och diskriminering i kandidatländerna kräver stor uppmärksamhet. Jag hoppas att kandidatländerna i EU gör något av de rekommendationer som tagits upp i betänkandet. Jag hoppas att våra framtida partner, utvidgningsländerna, snabbt kommer att ansluta sig till det gemensamma åtgärdsprogrammet mot diskriminering som inom kort kommer att behandlas här i parlamentet.
Jag vill dock inrikta mitt bidrag på situationen för romerna, eller zigenarna som de också kallas. Många romer i kandidatländerna lever under mycket miserabla förhållanden. De har flera gånger om utsatts för olika slag av diskriminering. Under den kommunistiska regimen underkastades de en assimileringspolitik, därefter, efter 1989, överlämnades de mer eller mindre åt sitt öde. Under lång tid ägnades inte heller mycket uppmärksamhet åt deras öde, men lyckligtvis ringde Europarådet som första instans i varningsklockan. Nu har även kommissionen, i ljuset av utvidgningen, börjat prioritera deras problem.
I de berörda kandidatländerna har också flera regeringar börjat agera när det gäller den här punkten. Den plötsliga tillströmningen av zigenargrupper i några medlemsstater har också flera av oss lagt märke till. Parlamentet vill gärna få mer insikt i och översikt över alla åtgärder och föresatser från Europeiska unionens och kommissionens sida och ber därför kommissionen om ett sammanhängande program, utifrån en förstärkt samordning, med målsättningar och med tidtabeller. Vi vill att Europeiska unionen mer direkt engagerar sig för att göra något åt romernas problem. Inte bara Europeiska kommissionen utan även parlamentet borde ägna det mycket mer uppmärksamhet.
I första hand utifrån ett bredare handlingssätt. Det handlar inte bara om att bekämpa diskrimineringen och förändra människornas inställning. Orsakerna till diskrimineringen måste också åtgärdas. Regional utveckling och en bra socialpolitik är oumbärligt för det ändamålet. Romerna bor ofta i områden där alla har det svårt. Vi vill ha en angreppspunkt utifrån ett lokalt perspektiv.
Nyckelrollen för att lösa romernas problem ligger hos lokala samhällen och lokala myndigheter. På den nivån måste förbättringsprogrammen åstadkommas, organiseras inom områdena utbildning, bostäder och arbete på ett sådant sätt att hela befolkningen drar nytta av det. Lokalt samarbete är därmed också ett bra vapen mot fördomar och diskriminering. Det är endast på lokal nivå som den negativa kedjan av eftersatthet och diskriminering kan brytas.
En annan viktig sak är romernas egna bidrag. Det är också ett nyckelord, tycker jag. Romerna måste kunna satsa mer själva. De måste bli direkt engagerade och göras medansvariga för att förbättra sina förhållanden. Ett officiellt erkännande av romerna som minoritet kan, enligt min åsikt, bidra till en större politisk självständighet.
Det behövs också fler specialåtgärder inriktade på en mentalitetsförändring. Benägenheten att diskriminera sitter ofta djupt, även i myndighetsapparaten. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt det förhållandet. Jag yrkar också för ett starkare samarbete mellan Europeiska unionen och Europarådet. Vi måste på ett bättre sätt utnyttja den expertis som utvecklats där.
Slutligen skulle jag vilja betona att det främst också behövs snabba och synliga resultat. Många åtgärder dras igång med mycket god vilja, även Europeiska unionen är mycket aktiv. Det är i sig beundransvärt. Samtidigt skulle jag dock vilja be kommissionen att sträva mot snabba och synliga resultat med sikte på den första utvidgningen av Europeiska unionen, så att vi kan visa våra egna medborgare att vi gjort något åt det. Vissa investeringar tar mycket tid i anspråk och det dröjer länge innan de får effekt men andra saker som till exempel bostäder och sysselsättningsåtgärder kan snabbare ge synliga resultat.
Romernas problem måste nu åtgärdas i kandidatländerna själva, det är ju där de här människorna bor. Och det så snabbt som möjligt, också för att förhindra att det blir vårt problem om några år.

Fiori
Herr talman! Mänskliga rättigheter, grundläggande friheter och rättsstaten är utgångspunkt och slutmål för all politik. Vi anser att de är självklara, men i det så civiliserade Europa verkar det inte som om det skulle vara så. Haarder har beskrivit situationen i de femtom medlemsstaterna och resultatet är att det verkligen återstår mycket att göra. Låt mig nämna ett par exempel. Det är inte godtagbart, närmast oroande, att vissa länder fortfarande fördöms av Amnesty International på grund av bristande respekt för de mest grundläggande mänskliga rättigheterna. Det är absurt att vissa medlemsstater, bland vilka dessvärre återfinns mitt eget land, döms av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna på grund av de alltför utdragna rättsprocesserna. Det är också oförenligt med alla principer för mänskliga rättigheter att vissa medlemsstater fortfarande har och tillämpar landsförvisning som straff.
Om Europeiska unionen vill bli större och utvecklas till ett enhetligt referenssystem för det internationella samfundet så är det, det är sant, nödvändigt med en stark och samordnad reaktion från de europeiska institutionerna, men det är också nödvändigt att var och en av oss ser längre än till sina nationella politiska intressen och ser till hela unionens bästa och röstar på ett sätt som visar att vi tar ett både politiskt och, framför allt, medmänskligt ansvar i de här frågorna. Vi vet alla att det här betänkandet inte kommer att bli bindande för våra regeringar; så länge som stadgan om mänskliga rättigheter inte är färdig och så länge som den inte införs bland fördragstexterna, kan våra slutsatser inte bli annat än en uppmaning till medlemsstaterna. Vårt politiska ansvar bör emellertid göra det möjligt att överkomma det hindret.
Nu när unionen försöker inrätta en självständig militär styrka som kan sättas in på platser där rättsstatens principer ifrågasätts och när Köpenhamnskriterierna ingår som en integrerad del i det gemensamma regelverk som kandidatländerna måste införa, så kan vi inte acceptera att situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna inom de femton medlemsstaterna fortfarande är så olika. Vi måste gå längre och stimulera våra regeringar att verkligen bli européer fullt ut. Många som har talat före mig har redan sagt: Europeiska unionen är inte, kan inte vara och får inte vara enbart en ekonomisk union. Europeiska unionen är något betydligt mer djupgående, den har gemensamma rötter och en gemensam dröm som vi måste kämpa för, framför allt när det gäller medborgerliga fri- och rättigheter.

Souladakis
Herr talman! Vi skulle kunna kalla dagens sammanträde en hyllning till de mänskliga rättigheterna. Vissa människor med baktankar skulle kunna säga att Europa botar sina skuldkänslor. Jag anser att Europa blåser nytt liv i sina förhoppningar och i sina framtidsutsikter.
Frågorna om de mänskliga rättigheterna utgör det viktigaste kapitlet och fundamentet i den europeiska utvecklingen. Och från någonting sådant får vi inte under några omständigheter göra avsteg. Vi begär av ansökarländerna, och av andra länder runt om i världen, att de skall uppfylla olika kriterier. Till exempel när det gäller dödsstraffet. Men ändå finns det en allierad, Amerika - jag säger det som en internationell sarkasm ­, i vilket dödsstraffet både existerar och tillämpas. Jag säger detta för om vi vill bygga ett Europa som stöder sig på humanismens principer, får Europa aldrig göra eftergifter i frågor av politisk egennytta, dock med ett moget sätt i framtiden.
Alla de fyra betänkanden som vi skall rösta om är bra. Det behövs vissa förbättringar, och jag tror att hela parlamentet kommer att bidra utan egoistiska hänsyn och utan baktankar. Särskilt Belders betänkande, i vilket ansökarländerna behandlas, är ett mycket bra betänkande, och jag hoppas att det i slutändan kommer att bli ännu bättre.
Och kvalitetens frestelse leder mig, både för att jag deltar och för att jag instämmer, att läsa två förslag om två ansökarländer.
Om Cypern: Denna kandidat uppfyller Köpenhamnskriterierna. I förbigående kan sägas att man inte gjort några framsteg beträffande att övervinna landets politiska delning.
Om Turkiet: Vad gäller Turkiet meddelas i rapporten inga framsteg beträffande den principiellt viktiga kurdiska frågan. Landet uppfyller kort sagt alltså ännu inte Köpenhamnskriterierna.
Vi vill se Turkiet anslutas till Europeiska unionen. Men vi kan inte göra avsteg från våra principer för någon.

Swoboda
Fru talman, herr rådsordförande, mina herrar kommissionärer! Angående Belderbetänkandet vill jag framför allt säga en sak: Betänkandet är utmärkt, mycket allvarligt och mycket viktigt. Jag vill helt och hållet stödja det. Det ställer sig på en bas av europeiska grundvärden och riktar dem mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism. Jag tror att den som ställer sig på basis av dessa grundläggande värden inom Europeiska unionen också får rikta kritik utåt där dessa grundläggande värden utsätts för kränkningar. Därför tror jag att debatten som förs i samband med den österrikiska regeringen, om den förs på ett allvarligt sätt, är så betydelsefull därför att den handlar om just detta, om kampen för dessa grundläggande värden och om att företräda dem inåt och utåt.
Det finns olika grupperingar i ansökarländerna, i kandidatländerna, vilka i en särskilt hög grad förtjänar vårt hänsynstagande, vår uppmärksamhet. De första jag vill omnämna, vilket för övrigt redan skett, är frågan om romerna och sinti, en mycket stor befolkningsgrupp, där vi måste allvarligt överväga hur vi skall kunna integrera dem i samhällena på ett förnuftigt sätt. Därvid måste man också medge att det finns problem, eftersom romerna och sinti själva har olika föreställningar om hur en sådan integration kan fungera. Men vi måste hjälpa dem i utbildningsfrågan. Vi måste hjälpa dem att finna arbeten, och vi måste åstadkomma en stor mängd upplysningsarbete för att det som nyligen hänt ej skall upprepas - det var en i ordets sannaste bemärkelse instängning och avskiljning av romer och sinti från den övriga befolkningen i en kommun.
Den andra gruppen jag vill nämna är kurderna. Turkiet - ett kandidatland, även om vi ännu inte bedriver förhandlingar med det - erkänner inga minoriteter, och i synnerhet inte den kurdiska minoriteten. Jag anser att denna tanke är felaktig och en motsägelse mot Europarådets förklaringar. Men till och med om man inte erkänner kurderna som en minoritet och om man inte är beredd att ge dem kollektiva rättigheter, så måste Turkiet erkänna att landet kränker den kurdiska befolkningens individuella rättigheter och även den kulturella friheten, yttrandefriheten samt de ekonomiska fri- och rättigheterna. Därför anser jag det vara en mycket viktig aspekt att vi ger kurderna hjälp så att de på ett förnuftigt och fredligt sätt kan komma till sin rätt. Också detta utsägs entydigt i Belders betänkande.
En tredje grupp som jag särskilt vill erinra om befinner sig framför allt i Estland och Lettland, det är de ryskspråkiga minoriteterna. Jag kan förstå många av argumenten jag hört i de baltiska länderna, att det nämligen är svårt att utan vidare ge de minoriteter som inte är inhemska utan kommit med en ockupationsmakt en jämlik behandling och acceptera dem. Det finns många känslomässiga hinder för att göra det, men det är ändå viktigt att dessa steg tas, och delvis har det ju redan skett. Dessa måste emellertid fortsätta, liksom det förflutna inklusive det som minoriteterna blivit utsatta för till följd av ockupationsmakten också måste övervinnas, så att det kan uppstå en ny gemensam framtid som inkluderar de ryskspråkiga befolkningen i de baltiska länderna.
Den 7 april invigs Europeiska övervakningscentrumet mot främlingsfientlighet och rasism i Wien. Själv har jag för min grupps räkning bett talmannen i kammaren att beakta detta datum, eftersom jag rent objektivt anser det vara ett mycket viktigt datum, oberoende av den aktuella situationen i Österrike. Det är min förhoppning att centret får stöd och mycket publicitet och uppmärksamhet, inte bara på själva invigningsdagen utan att parlamentet liksom rådet och kommissionen med kraft kommer att understödja centret under kommande år.

Martelli
Herr talman, kära kolleger! Jag är positiv till Haarderbetänkandet i dess helhet, inklusive punkt 38. Jag har med andra ord en avvikande åsikt jämfört med den socialistiska arbetsgruppen, som jag trots allt tillhör, eftersom jag anser att de fyra punkter som tas upp under punkt 38 - de alltför långa häktningstiderna, de alltför utdragna processerna, frånvaron av en åtskillnad mellan åklagar- och domarkarriärerna, risken att politiskt styrda domare i sina undersökningar ägnar sig åt politik - allt detta är faktorer som bör få oss att tänka efter och leda till att vi röstar för betänkandet.
För övrigt inledde jag denna kamp redan när jag var justitieminister i Italien och i den kampen hade jag vid min sida den viktigaste, den mest berömda, den främste bland italienska domare, Giovanni Falcone, som, i likhet med mig själv och i likhet med er, hävdade nödvändigheten av att hålla domarkarriären åtskild, inte för att straffa dem - vilket är uppenbart - men för att passa de skilda uppgifterna för den som är undersökande, och därmed anklagande part, och den som i stället skall döma, och som därmed måste kunna vara en garant för balans och opartiskhet. Att Europaparlamentet ingriper i denna fråga är för mig vare sig ett missbruk eller en överdrift; jag tycker snarare att det motsvarar uppfattningen och visionen om en europeisk rättvisa - balanserad och garanterad framför allt vad gäller de offentliga myndigheternas goda funktion.

Seixas da Costa
Fru talman, ärade ledamöter! Jag skall försöka att inte bli så lång i detta inlägg. Jag anser att debatten i dag varit av största betydelse och att de olika ståndpunkter som har uttryckts i behandlingen av de olika betänkandena bidrar med några intressanta frågor, en del av dem är ganska polemiska, andra betonar motsägelsefulla aspekter, en del har ibland varit överens om formen, men troligen inte med innehållet. Hur som helst anser jag att de fyra betänkandena som i sin helhet är av största betydelse och tar upp problem som är mycket aktuella för oss alla, speciellt i en tid då Europeiska unionen, både på inrikes- och utrikesnivå, är inriktad på att ge innehåll åt och understryka en samling grundläggande värden som i grunden är ingredienser som kan ligga till grund för unionens egen politik. Vi anser att det är omöjligt att fördjupa frågan i Europeiska unionen om vi inte är beredda, även hos oss, att ge en gemensam modell av principer och se till att dessa principer också blir den viktiga grunden i vår egen utrikes projektion.
Jag sade utrikes projektion och jag sade intern dimension. Vi har talat mycket här i dag, direkt eller indirekt, om den hållning som intagits gentemot Österrike, och detta har emellanåt skett relativt känslomässigt, jag skulle till och med vilja säga på ett förståeligt känslomässigt sätt, från personer från detta land. Då det portugisiska ordförandeskapet, Portugals premiärminister, å Europeiska unionens 14 länders vägnar uttryckt dess ståndpunkt för de bilaterala förbindelserna med Österrike, skulle jag vilja att följande står helt klart: vi har ingen negativ kritik mot hur Österrike har skött sig på det internationella planet och särskilt inte av hur det har uppfyllt sina plikter och skyldigheter inom ramen för Europeiska unionen. Denna punkt är obestridlig: Österrike är ett land som har uppfyllt sina åtaganden i Europeiska unionen.
Men vi måste förstå en sak, och det är avgörande för hur vi skall se på den europeiska situationen: vi är alla österrikiska medborgare. I dag, i Europeiska unionen, är medborgarskapet ett europeiskt medborgarskap. Den österrikiska medborgaren är portugisisk medborgare. En portugisisk medborgare är österrikisk medborgare. Det finns inga frågor som är det egna landets när vissa ideologiska och vissa politiska krafter propagerar för och förespråkar en viss typ av ideologi, även om de sedan eventuellt, av taktiska skäl, kan backa vad gäller vissa åsikter. Man kan inte anse detta vara likgiltigt för de övriga länderna.
I dag arbetar vi på ett europeiskt område, ett gemensamt område som också försöker följa en samling grundprinciper varav många understryks i de betänkanden vi debatterar här. Vi måste ha ett europeiskt perspektiv på dessa frågor och vi kan inte systematiskt fly undan med subsidiariteten som alibi, och säga oss att dessa frågor är av nationell karaktär, och att det handlar om inblandning i ett visst lands inre angelägenheter. Det är inte sant. Som jag sade, de österrikiska inrikesfrågorna är Europeiska unionens inrikesfrågor. När vi säger att agerandet på den österrikiska politikens område måste följa de grunder och principer som Europeiska unionen försvarar, och Österrike också har lovat försvara i Europeiska unionen, anser vi inte att vi blandar oss i de inre angelägenheterna. Oberoende av de känslomässiga frågorna och givetvis de effekter denna typ av situationer kan få, anser vi att det är nödvändigt att göra en djup reflektion om vad denna åtgärd innebär, en åtgärd som fått en bilateral dimension - det är lämpligt att säga det -, och som är en åtgärd, låt oss vara tydliga, för en förebyggande politik. Vi tror att den förebyggande politiken kanske är den bästa formen för att i framtiden undvika dessa sjukdomar, och särskilt att gamla andar återuppstår i Europa.
När det gäller yttre förbindelser, fru talman, ärade ledamöter, anser vi att Europeiska unionen i dag har en ram som redan är fylld med de värden som en fördjupning, framför allt genom dessa betänkanden, helt visst kommer att garantera och förbättra. Här finns flera frågor som är uppenbart kontroversiella. Det finns flera områden som har fått olika tolkningar. När vi talar om rasism och att vi alla är emot rasism, en mening som är enhälligt accepterad av alla i denna kammare, vet jag inte om vi verkligen är eniga, om vi alla är för konkreta åtgärder för att bekämpa rasismen. När vi alla säger oss vara emot främlingsfientlighet vet jag inte om vi alla accepterar aktiva integrationsåtgärder för utländska medborgare i Europeiska unionen och skyddsåtgärder för dessa medborgarna på unionens område. Vi kommer för övrigt att få se ett intressant prov. Detta prov kommer att vara stadgan om grundläggande rättigheter för unionens medborgare.
Om det inom unionen finns en vilja att denna stadga skall utvidgas till att omfatta utlänningar som bor i unionen ger vi en signal om att vårt agerande mot främlingsfientligheten börjar redan i vår eget hus och inleds redan genom de åtgärder som vi själva beslutar att tillämpa på inrikespolitisk nivå. Jag skulle dessutom vilja säga att när det gäller icke-diskriminering, och de olika former av diskriminering som de olika betänkandena tar upp, finns det uppenbart en uppsjö olika åtgärder. Vi vet att det även i våra länders egna lagstiftningar finns stora skillnader i hanteringen av vissa av dessa frågor. Men jag tror också att det sätt dessa frågor tas upp på i denna kammare, det sätt som betänkandena hjälper oss att diskutera dessa problem, ruskar om det kollektiva medvetandet och utgör en viktig faktor för att vi skall kunna fortsätta att fördjupa diskussionerna om denna typ av frågor. Ett arbete som inte bara ligger på regeringarna, ett arbete som ligger lika mycket på icke-statliga organisationer, sociala och politiska lobbygrupper. Frågan bör ligga kvar på vår dagordning och det är skälet till och det viktiga med denna debatt.
Slutligen, och för att avsluta mitt inlägg, skulle jag vilja peka på den åtgärdssamling som redan det förra europeiska rådet tog fram i denna fråga, de olika gemensamma åtgärderna som genomfördes. Bland annat togs en samling initiativ fram i samband med Europaåret mot rasism 1997; och jag skulle vilja betona en mycket viktig faktor, och som vi nog ännu inte har redovisat helt: vad Amsterdamfördraget innehåller i denna fråga. Det var inte lätt att enas: när vi förhandlade om Amsterdamfördraget, och jag deltog i dessa förhandlingar, var det svårt att enas kring att ta med den åtgärdssamling som i dag finns med i artiklarna 6 och 7. Troligen är det, i enlighet med nuvarande erfarenhet, lämpligt att förbättra den som finns där, det vore lämpligt att förbättra denna uppställning. Vi får se om vi under regeringskonferensen kan finna en enhällighet som innebär framsteg i denna fråga.
Men jag skulle också vilja peka på vikten av en händelse - som symboliskt nog kommer att äga rum i Wien den 8 april - vilket är invigningen av Europeiska övervakningscentrumet för rasism och främlingsfientlighet. Detta centrum kommer att bli mycket viktigt, och jag tror att det också kommer att vara mycket viktigt för att få till ett samarbete mellan alla för att främja en effektiv kamp mot rasism och främlingsfientlighet inom Europeiska unionen, och är i grunden en utveckling av det vi kan kalla unionens "etiska pelare". Detta är en union med principer, detta är en union vi måste fördjupa, och det kommer inte att finnas någon framtida politik om vi inte kan se till att dessa principer delas av den stora majoriteten i gemenskapsområdet.

Patten
. (EN) Fru talman! I slutet av denna ytterst intressanta debatt bör jag kanske förklara uppdelningen, fördelningen av arbetet från kommissionens sida. Jag har för avsikt att i första hand behandla Malmströms och Belders betänkanden, och min kollega, kommissionär Vitorino, kommer att behandla de två andra viktiga betänkandena, även om vi självklart kommer att överlappa varandra på vissa punkter. Tillåt mig att börja med Malmströms betänkande.
Jag tycker att det första årliga betänkandet från det nya Europaparlamentet är grundligt och lägligt. Läglig eftersom jag hoppas att den likaledes nya kommissionen före sommaruppehållet kommer att anta ett meddelande om mänskliga rättigheter i den externa politiken. Det kommer att omfatta många av områdena i betänkandet, och alla Europaparlamentets rekommendationer utgör ett oerhört betydelsefullt bidrag till vårt arbete. Jag kan inte svara på alla punkter i betänkandet i detta skede. I stället kommer jag att arbeta vidare med dem, inbegripet diskussioner med Europaparlamentet, under de kommande månaderna, så att vi får meddelandet såsom vi vill ha det och så att det speglar de viktiga argumenten i detta betänkande.
Jag skall inledningsvis koncentrera mig på kvinnors och barns rättigheter, eftersom föredraganden har valt att rikta in sig på dessa viktiga frågor. Det är ett lägligt val, med tanke på handlingsplattformen fem år efter Beijingkonferensen i år i FN:s Generalförsamling i New York. I Beijing bekräftades att kvinnors rättigheter är allmänna mänskliga rättigheter och att kvinnor har en central roll att spela när det gäller att bygga demokratiska och rättvisa samhällen. Detta avspeglas i det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Kvinnor inkluderas uttryckligen som en målgrupp för stöd. Åtgärderna omfattar en lång rad av frågor, från kvinnors deltagande i beslutsfattande på Balkan till stöd för kvinnliga hemarbetare i Elfenbenskusten. Frågor som till exempel våld mot kvinnor har med rätta beskrivits som frågor om mänskliga rättigheter. Som sådana bör de ges ett kraftigt stöd som en väsentlig del av vår utrikespolitik och vårt utvecklingsbistånd. I Malmströms betänkande tas en del av den nakna sanningen om det våld som begås mot kvinnor i många former och på många nivåer i samhället upp. Från våldtäktens fasor till könsstympning, från hemmet till fängelsecellen.
Våra program Daphne och Stop utgör stöttepelarna i kommissionens svar. Med Daphne har vi stött informations- och erfarenhetsutbyte mellan icke-statliga organisationer och medlemsstater genom fler än 100 transnationella projekt. Ett nytt Daphne-program för 2000-2003 antogs i december 1999 med en budget på 5 miljoner euro per år. Som svar på en resolution från Europaparlamentet 1997 har kommissionen genomfört en kampanj för ökad medvetenhet om våld i hemmen i medlemsstaterna. Vi bör använda vad vi lär oss under sådana kampanjer och dela den kunskapen med ansökarländerna, kanske inom ramen för Daphne.
Jag noterar det som sägs i betänkandet om det förfärliga bruket av könsstympning och om bristen på information om denna sedvänja. Vi kommer i kommissionen att undersöka sätt på vilka vi kan bidra till att finna en lösning.
Kommissionen arbetar också tillsammans med andra för att stoppa den avskyvärda kvinnohandeln, som har tilltagit under de senaste åren. 1998 utarbetade vi ett meddelande om detta. Tyngdpunkten då lades på förebyggande, forskning, upprätthållande av lag och ordning, kraftiga domar mot handlare samt stöd till offer. Vi arbetar med detta, som de ärade medlemmarna känner till, tillsammans med icke-statliga organisationer, OSSE och kandidatländerna.
Vad beträffar barns rättigheter, har vi genom Stop-programmet medfinansierat 67 projekt som hör samman med handel och sexuellt utnyttjande av barn, och programmet har en budget på 6,5 miljoner euro för de första fem åren. Ett nytt Stop-program är planerat att starta från och med i år, och det kommer att vara öppet för ansökarländer.
Om jag går vidare till mer allmänna frågor, nämnde jag det kommande meddelandet om mänskliga rättigheter och yttre förbindelser. Mitt mål är att införa ett effektivare och mer sammanhängande synsätt på strategier och utgifter samt, i synnerhet, att förbättra förvaltningen av våra program på detta område.
Projekt som avser mänskliga rättigheter skiljer sig väldigt mycket från projekt som är avsedda för att bygga broar eller förbättra den grundläggande undervisningen. Icke-statliga organisationer och partner i det civila samhället är nödvändiga för deras genomförande. Projekten genomförs ofta under känsliga eller farliga förhållanden på fältet. De som genomför projekten kan till och med få se sina egna rättigheter hotas, vilket utan tvekan är anledningen till att icke-statliga organisationer ofta känner sig en smula sårade av att de måste ge kommissionen en skolåda full med kvitton så snart de återvänder till kontoret.
Europeiska unionens budgetförfaranden, inklusive budgetförordningen, är, milt uttryckt, inte särskilt vänliga mot icke-statliga organisationer, vilket gör att frågan dyker upp: Bör vi sluta med att ge pengar till icke-statliga organisationer, eller bör vi ändra våra förfaranden? Det förstnämnda är helt klart lika omöjligt som det skulle vara fullständigt oönskat. Vi skulle inte kunna arbeta utan icke-statliga organisationer. Att reformera våra förfaranden, av vilka många fastställdes av medlemsstaterna i en tid när icke-statliga organisationer nätt och jämnt existerade, kommer att ta tid, men vi arbetar på det, inte minst som en del av det övergripande reformpaketet. Vi kommer tyvärr inte att få se en ändring över natten.
Detta leder in mig på budgeten och parlamentets förslag till en gemensam förklaring om årliga ökningar av utgifterna för mänskliga rättigheter.
Budgetens storlek kan inte skiljas från frågan om vår förmåga att förvalta den. Annars kommer vi att ge allt för många löften som vi helt enkelt inte kan uppfylla; och när det gäller stöd till icke-statliga organisationer rör man sig ofta med små marginaler. Brutna löften kan snabbt leda till konkurs. Vi har ett antal eftersläpande projekt att slutföra, och vi har i det förflutna inte använt hela budgeten för mänskliga rättigheter, så jag skulle få det mycket svårt att försvara en ökning av utgifterna innan vi har fått ordning på detta. Men jag vill klargöra en sak: Jag skulle så snart som möjligt vilja se att vi använder varje penny, vilket skulle göra det möjligt för oss att försvara att vi använder ännu mer.
Möjligheten att inrätta en byrå för mänskliga rättigheter, i enlighet med vad som förutsades i Wien och Köln, skulle kunna hjälpa oss här. Jag anser att en sådan byrå bör vara operativ, inte rådgivande. Jag kommer att utforska detta i meddelandet. Potentialen för en byrå bör dessutom beaktas inom ramen för mer omfattande reformer av vårt externa bistånd och utåtriktningen som helhet.
Jag går nu över till de frågor som togs upp i Belders betänkande, som är ett svar på kommissionens meddelande om bekämpning av rasism, främlingsfientlighet och antisemitism i kandidatländerna. Jag svarar på detta för egen räkning och för min kollega, kommissionär Verheugens, räkning. Jag skulle vilja gratulera författarna till detta uttömmande betänkande. Förvisso kritiseras i betänkandet bristen på konkreta förslag i kommissionens meddelande, men jag skulle vilja påpeka att meddelandet antogs efter kollegiets avgång i mars 1999, när kommissionen, milt uttryckt, inte hade särskilt goda förutsättningar att utarbeta nya förslag. Jag hoppas att mitt svar kommer att ge en fingervisning om framtiden.
Kampen mot rasismen är en väsentlig del av unionens politik för mänskliga rättigheter och av föranslutningsstrategin. Denna har två huvuddelar: kandidatländernas antagande och genomförande av gemenskapens acquis, inbegripet 1996 års Gemensamma aktion mot rasism och främlingsfientlighet, 1951 års Genèvekonvention och 1967 års New York-protokoll om asylsökande och flyktingar, samt en effektiv användning av våra samarbetsprogram.
Lagstiftningens förenlighet med avseende på minoriteter tas upp under granskningsförfarandet och under bilaterala diskussioner, liksom i associeringskommittéer. Vi har till exempel sett närmare på språklagar i Litauen, Estland och Slovakien, ett ämne som har tagits upp under debatterna, samt på lagstiftning om romerna i Republiken Tjeckien och i Slovakien. Dessa diskussioner har lett till konkreta resultat.
I den andra delen, våra samarbetsprogram, inbegrips de nationella Phare-programmen, Phares demokratiprogram och Meda-programmet. I Phare har reformen av polis-, brottmåls- och asylsystemen getts hög prioritet, i linje med föredragandens förslag. Denna reform hjälper till att få till stånd de nödvändiga attitydförändringarna inom olika institutioner.
Även målet att öka polisernas medvetenhet om rasism och främlingsfientlighet har inbegripits inom ramen för den europeiska läroplanen för utbildning av poliser i Central- och Östeuropa.
Vi kommer att fortsätta med sådana åtgärder. Vi håller också dörren öppen för att utöka dem, om tillfälle ges. Ett centralt mål som är gemensamt för Malmströms och Belders betänkanden är behovet att bygga vidare på våra förbindelser med icke-statliga organisationer i kandidatländerna. Målet med det nya Access-programmet, som ersätter Lien- och partnerskapsprogrammen, är att stärka det civila samhället.
Avslutningsvis, angående romerna, vars situation har tagits upp av flera talare, strävar kommissionen efter att göra sitt stöd till romerska grupper mer sammanhängande. Vi har för avsikt att delta i det möte som det europeiska övervakningscentrumet skall anordna, till vilket Europaparlamentets företrädare är inbjudna - ett möte som hålls för att stimulera idéer som skall förbättra Europeiska unionens hjälp till romerska grupper.
Dessa betänkanden omfattar oerhört viktiga frågor. Det rör sig om frågor av allt större intresse för Europeiska unionens medborgare, eftersom de i medierna dagligen blir överösta med mängder av kränkningar av de mänskliga rättigheterna, som kan äga rum i Kaukasus, i Colombia, på Balkan, i Sierra Leone, i Kina och så vidare. Jag ser fram mot att Europeiska unionen tar upp dessa kränkningar i FN:s kommission om mänskliga rättigheter i Genève, vars möte jag kommer att närvara vid den 27 mars.
Jag är tacksam mot parlamentet för dess lägliga bidrag. Kommissionen och parlamentet har goda förutsättningar att arbeta tillsammans när det gäller mänskliga rättigheter. Vi har goda förutsättningar att visa vägen för andra. Jag ser särskilt fram mot att arbeta tillsammans med ledamöter från detta parlament för att se till att det meddelande som vi utarbetar senare i år blir en intellektuell och politisk ledstjärna i denna fråga och att det lyser upp vägen för diskussioner om dessa grundläggande frågor för icke-statliga organisationer, parlamentariker och andra.

Haarder
. (DA) Fru talman! Jag uppfattade min gode vän Seixas da Costas kommentarer som ett försvar av sanktionerna mot Österrike, och därför vill jag för ordningens skull fråga honom om han lade fram sitt förslag i egenskap av rådets ordförande, det vill säga å rådets vägnar, eller om det var å de fjorton regeringarnas vägnar.

Pirker
Fru talman! För det första ville jag också fråga i vilken funktion hon har avgivit denna förklaring. För det andra hänsyftade jag, när jag talade om subsidiaritet, till vissa ställen i betänkandet vilka berör de ingrepp som skall göras i nationalstaternas rättigheter, rättigheter som enligt fördraget entydigt hör till dessa staters uppgifter. Min tredje anmärkning vill jag rikta till er, herr minister da Costa: Det som sker i ett av länderna i Europeiska unionen är av intresse också för de andra länderna, det är helt klart. Det är ju inte minst av den anledningen som man blir medlem av Europeiska unionen, dessutom bör det understödjas att man inhämtar upplysningar och visar sig intresserad. Dock att visa intresse innebär för mig också att man informerar sig på ett objektivt sätt om ett land och riktar kritik mot de ställen där det är berättigat samt tillgriper åtgärder när det verkligen har skett överträdelser och ej i förebyggande syfte eller rentav efter politiska synpunkter.
Herr förbundsminister, jag skulle gärna för min österrikiska delegations räkning erbjuda er att själv på plats inhämta dessa upplysningar, vilka ni och sannolikt åtskilliga andra - förmodligen alla 14 - inte har. Om ni vill veta vilka det är som har valt detta parti vilket också har plats i regeringen, nämligen Österrikiska liberala partiet, så måste man konstatera att 50 procent av arbetarna som tidigare röstade på socialismen nu har röstat för detta parti, att hälften av ungdomarna har röstat på detta parti. Det var inga högerextremister, sådana har vi säkert också i Österrike, kanske 3-5 procent, som tyvärr är fallet också i andra länder. Men motiven skiljer sig åt, väljarna har i hög utsträckning helt enkelt röstat bort den gamla regeringen och socialismen och därför letat efter ett alternativ.
Om ni här kommer att uttrycka värdeomdömen så ber jag er att verkligen först informera er och rikta er kritik mot de ställen där det verkligen är motiverat och inte beror på förmodanden eller misstankar.

Schulz
Fru talman! Kollegan Pirker har inte sagt någonting om arbetsordningen, utan - smart som han är - hållit ett litet anförande på två och en halv minut under täckmanteln av ett förslag gällande arbetsordningen; detta måste man ha överseende med eftersom han är österrikare som därtill kommer från Kärnten. Beträffande arbetsordningen vill jag säga att vad Pirker gjort ej hör till arbetsordningen. Jag vädjar till rådets ordförande för min grupps räkning: Förbli, oavsett i vilken funktion, lika uppmärksam och kritisk mot rasism och främlingsfientlighet som ni har varit här hittills.

Seixas da Costa
Fru talman! Jag tackar för detta tillfälle att än en gång klargöra på vilken grund jag gjorde dessa observationer. Det är uppenbart att ståndpunkten från ordföranden för Europeiska rådet tillika Portugals premiärminister togs för Europeiska unionens fjorton länder, Österrike borträknat.
Den togs på en nivå som från början - jag fick tillfälle att klargöra den, den 2 februari, i det anförande jag gjorde inför Europaparlamentet - inte hade några effekter för gemenskapsapparatens arbete. Därför har de tre reaktionsnivåerna från de 14 länderna gentemot Österrike en bilateral omfattning. Omständigheten att rådets ordförande tar upp den är en fråga om ren samordning av de olika ländernas gemensamma ståndpunkt. Jag upprepar och understryker på nytt det jag sade om Österrikes agerande på gemenskapsnivå hittills: jag anser att jag var tillräckligt klar när jag sade att Österrike har varit en lojal partner inom Europeiska unionen och att Österrikes agerande inte ifrågasatts, inte heller handlar det om någon typ av överträdelse från Österrikes sida av det som sägs i artiklarna 6 och 7 i Amsterdamfördraget.
Därför är de bilaterala sanktionerna av rent bilateral natur och ligger berör inte gemenskapens verksamhet. Inget formellt område i Europeiska unionens verksamhet har påverkats av den österrikiska situationen under detta ordförandeskap. Det finns informella områden som kan ha berörts, men på formell nivå deltar Österrike just nu i rådets arbetsgrupper, på ministernivå och när det gäller Europeiska rådet som snart skall äga rum.
När det gäller den politiska fråga som ledamoten tar upp och när det gäller medlemsstaternas ståndpunkt innan den österrikiska regeringen började arbeta, skulle jag vilja understryka en sak som ibland inte tillräckligt har betonats när det gäller denna österrikiska fråga: det är att inte heller för Österrike, inte heller för det österrikiska politiska livet är den nuvarande situation en business as usual. Det är ingen tillfällighet att det näst största partiet i de österrikiska valen inte inbjöds att bilda regering. Det är ingen tillfällighet att det största partiet inbjöds att bilda regering och att man därefter gick till det tredje största partiet. Det är ingen tillfällighet att Österrikes president tvingar de båda parterna i regeringskoalitionen att göra ett uttalande om att ta ansvar för en grundläggande samling principer. Det är ingen tillfällighet! Det är för att den nuvarande situationen i det politiska livet inte heller i Österrike nödvändigtvis är business as usual och detta är orsaken till att, på samma sätt som österrikarna står tvivlande inför denna situation, vi har all rätt att hysa samma tvivel och uttrycka dem på ett bilateralt plan.
När det gäller Österrikes roll på gemenskapsnivå, om landet beter som en fullvärdig medlemsstat, så som det har gjort hittills, kommer ingenting att på gemenskapsnivå gå emot Österrike. Den saken är klar. Men på bilateral nivå måste vi ta ansvaret, rätten och skyldigheten att hålla ögonen på det vi anser vara ett åsidosättande av en förtroendefull miljö från vissa personer, en miljö de, på grund av påståenden de har gjort tidigare, på grund av de politiska förslag de har lagt fram, inte är någon garanti för. Detta är en politisk punkt, ett politiskt ställningstagande, som vi har tagit konsekvenserna av på ett bilateralt plan, en nivå där ingen kan neka oss rätten att dra våra egna slutsatser om våra förbindelser med Österrike.
Vi beklagar att det måste bli så här och hoppas att en utvecklingen av situationen i Österrike gör det möjligt att agera på ett annat sätt.

Vitorino
. (FR) Fru talman! Som min kollega Chris Patten tydligt påpekade, är det min uppgift att framföra kommissionens ståndpunkt om de två andra betänkanden som behandlas denna eftermiddag: betänkandet Haarder och betänkandet Ludford.
Först och främst skulle jag vilja säga att kommissionen delar Europaparlamentets ståndpunkt, dvs. att den nya rättsliga situation som har uppkommit i och med Amsterdamfördraget ger unionen ökade befogenheter och ansvar i fråga om de mänskliga rättigheterna.
I det sammanhanget gläder sig kommissionen åt Europeiska rådets initiativ att utarbeta en stadga om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen, vilken kommer att göra dessa rättigheter mer synliga, och även skapa, hoppas jag, en större rättssäkerhet, åtminstone om - vilket parlamentet önskar och, som jag redan nämnt, kommissionen - denna stadga blir ett bindande juridiskt instrument under rättsväsendets överinseende.
Mot den bakgrunden och i egenskap av kommissionsordförandens personlige företrädare inom det konvent som har i uppdrag att utarbeta denna stadga, ämnar jag försvara ståndpunkten att stadgan också skall omfatta medborgare från tredje land som lagligen bor på medlemsstaternas territorium.
Kommissionen konstaterar för övrigt med tillfredsställelse att våra och Europaparlamentets ståndpunkter i fråga om stadgans karaktär och innehåll ligger mycket nära varandra. Det gäller den debatt vi hade i går om betänkandet Duff och Voggenhuber och det gäller också slutsatserna i betänkandet Haarder, som jag vill ge mina varma gratulationer.
Kommissionen delar angelägenheten om att man bör handla och inte endast ägna sig åt retorik, att man ger de normer som tillämpas i fråga om mänskliga rättigheter en viss samstämmighet, såväl av nationella domstolar som av domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg eller Europeiska gemenskapernas domstol.
I det avseendet är det vår uppfattning att Europeiska unionens anslutning till den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna med säkerhet kan tydliggöra den rättsliga hierarkin och ge en extern överinsyn av gemenskapsrätten, vilket för övrigt redan gäller för medlemsstaternas rättsordning. I våra ögon, jag upprepar det, är denna anslutning inte oförenlig med en bindande stadga om de grundläggande rättigheterna.
När det gäller innehållet i betänkandet av Haarder kommer jag framför allt att koncentrera mitt bidrag till debatten om de sektorer som direkt lyder under mitt ansvarsområde inom kommissionen.
Jag tror att slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors erbjuder en mycket tydlig politisk ram för Europeiska unionens politik i fråga om respekt för och främjande av invandrares rättigheter i bred bemärkelse. Stats- och regeringscheferna betonade att den politik inom området för invandring och asyl som gemenskapen skall utveckla med Amsterdamfördraget som grund, bör vila på principer som är tydliga för medborgarna och som erbjuder garantier för dem som söker skydd i Europeiska unionen eller ber om att få tillträde till dess territorium.
I ordförandeskapets slutsatser definieras dessutom de fyra pelare som skall ligga till grund för den framtida gemensamma europeiska politiken i asyl- och invandringsfrågor: ett partnerskap med ursprungsländerna, en gemensam europeisk asylordning, en rättvis behandling av medborgare från tredje land och en mer effektiv förvaltning av invandringsströmmarna.
Jag skulle framför allt vilja betona Europeiska unionens behov av att anta en övergripande invandringsstrategi i vilken man tar itu med de politiska aspekterna, de mänskliga rättigheterna och utvecklingsfrågor i ursprungs- och transitländer och -regioner; och av att bekämpa fattigdomen, förbättra livsvillkor och sysselsättningsmöjligheter, förebygga konflikter, befästa demokratiska stater och respekten för de mänskliga rättigheterna, inbegripet minoriteters rättigheter.
Jag vill åter bekräfta att unionen och medlemsstaterna fäster stor vikt vid den obetingade rätten att begära asyl på grundval av en fullständig och övergripande tillämpning av Genèvekonventionen. Jag vill också framhålla ambitionen att utveckla en handlingskraftig politik för en integrering av de medborgare från tredje land som bor lagligt på unionens medlemsstaters territorium. Slutligen måste man erkänna att dessa åtgärder krävs för att garantera den sociala freden i medlemsstaterna, men att det också fordras en stärkt bekämpning av den illegala invandringen och ett garanterat rättsskydd för dem som faller offer för de kriminella nätverk som organiserar denna typ av invandring, och då särskilt uppmärksamma kvinnors och barns rättigheter.
Jag delar således föredragandens angelägenheter och, hoppas jag, parlamentets. För att bemöta era och våra angelägenheter och Tammerforsmandatets krav, vill kommissionen uppmärksamma er på det faktum att vi under år 2000 ämnar lägga fram alla viktigare instrument för asylpolitiken för parlamentet och rådet: gemensamma förfaranden, en revidering av Dublinkonventionen samt det slutliga Eurodac-instrumentet. Samtidigt har kommissionen för avsikt att i höst presentera ett meddelande om invandringspolitiken i Europeiska unionen för parlamentet. Vi tror att man måste gå tillbaka till meddelandet från 1994 och aktualisera strategin för de frågor som hänger samman med unionens invandringspolitik, mot bakgrund av rådets slutsatser från Tammerfors.
Ärade ledamöter! När det gäller de rättsliga tjänsternas otillräcklighet, vilket har betonats under debatten, räknar kommissionen inte med att ta itu med vissa av dessa teoretiska och praktiska frågor, som för övrigt är mycket intressanta, såsom strukturen på karriärvägarna inom nationella rättsliga myndigheter eller rättsprocessernas längd i vissa medlemsstater, eftersom jag tror att man framför allt måste respektera subsidiaritetsprincipen i den här frågan och erkänna att det är varje medlemsstats sak att välja mellan centrala alternativ.
Kommissionen vill i det avseendet betona att en grönbok om rättshjälp utgör ett bra bidrag till kravet på att fastställa gemensamma regler för skydd av åtalade, garantin om tolknings- och översättningshjälp i gränsöverskridande processer samt upprättandet av ett mer övergripande program för ett ömsesidigt erkännande av juridiska beslut.
När det gäller civilrätt anser vi att en överföring av flera civilrättsliga instrument till gemenskapspelaren vore ett effektivt sätt att garantera att de mänskliga rättigheterna verkligen skall kunna avgöras rättsligt. Kommissionen har redan föreslagit att alla befintliga och icke gällande konventioner skall överföras till gemenskapspelaren, bland annat de som rör vidarebefordran av dokument, Brysselkonventionen II samt konventionen om konkurser. Vi har också föreslagit att den mycket viktiga Brysselkonventionen från 1968, om civil- och handelsrättsliga besluts behörighet, erkännande och verkställande, skall göras om till en förordning. Alla dessa instrument granskas för närvarande av rådet. Även Förenade kungariket och Irland har beslutat att ansluta sig till medlemsstaterna, och Danmark, som inte har samma möjlighet att delta i det civilrättsliga samarbetet, söker också efter lösningar som nu studeras.
När det slutligen gäller de kapitel som avser barns och kvinnors rättigheter, tror jag mig kunna erinra kammaren om att kommissionen och jag själv har åtagit oss att till årets slut presentera ett åtgärdspaket om de här frågorna, även om de framför allt är ämnen som faller under medlemsstaternas behörighet. Syftet med dessa åtgärder är att gå längre än vad den gemensamma aktionen från 1997 gjorde. De kommer att avse definitioner, anklagelser och sanktioner som rör kampen mot människohandel för sexuellt utnyttjande och mot sexuellt utnyttjande av barn.
För att övergå till Ludfords betänkande, välkomnar jag verkligen detta tillfälle att svara på parlamentets betänkande om rasism och främlingsfientlighet. Unionens åtagande att stödja grundläggande rättigheter och att bekämpa diskriminering klargjordes tydligt i Amsterdamfördraget, och detta utgör, för mig, en avgörande utveckling för det europeiska budskapet.
Med artikel 7 i Fördraget om Europeiska unionen införs nya befogenheter att agera i händelse av allvarliga och ihållande brott mot grundläggande rättigheter av en medlemsstat. I artikel 13 i EG-fördraget föreskrivs åtgärder för att bekämpa diskriminering på grundval av kön, religion eller övertygelse, handikapp, ålder, sexuell läggning och - vilket är av störst betydelse för oss i dag i denna debatt - ras eller etniskt ursprung, där vi (för att klargöra den fråga som Brie ställde) inbegriper kampen mot antisemitism.
Många krafter samverkade för att nå en överenskommelse om artikel 13 vid den senaste regeringskonferensen, vilket rådets företrädare redan har påmint oss om, och kommissionen är fast besluten att hedra åtagandet i fördraget om ett samhälle fritt från diskriminering. Det var anledningen till att vi lade fram vårt förslagspaket om bekämpning av diskriminering bara två månader efter det att vi tillträdde vårt ämbete förra året.
Mitt budskap i dag, i uppföljningen av Ludfords betänkande, är att vi fortfarande hoppas att parlamentet kommer att prioritera att lämna sina synpunkter på detta paket, så att vi kan anta de två direktiven och åtgärdsplanen i slutet att innevarande år. Men jag tror dessutom att det på många håll finns en växande insikt om behovet av europeiska åtgärder mot rasism. Jag tror att det är därför vi i artikel 13-förslagen kan gå framåt med större steg när det gäller rasdiskriminering än när det gäller de andra frågorna. Vi kände att det var politiskt möjligt. Vi hoppas uppriktigt att verkligheten inte kommer att krossa våra förhoppningar.
Som ni känner till består det förslagspaket som kommissionen har lagt fram av två direktiv och ett åtgärdsprogram. De två förslagen till direktiv erbjuder en rättslig ram för lagligt tillämpliga rättigheter, inbegripet bestämmelser om ett antal nyckelfrågor, som till exempel skydd mot trakasserier, utrymme för positiva åtgärder, lämplig ersättning och genomförandeåtgärder. De föreslagna direktiven kompletteras av ett förslag till åtgärdsprogram. Vi vet att det, för att bekämpa diskriminering, krävs praktiska åtgärder för att nå ut till folk och bidra till att förändra diskriminerande attityder och diskriminerande uppträdande på fältet. Att få medlemsstaterna att anta paketet mot diskriminering är nu vår högsta prioritet.
Även om det är viktigt, är artikel 13-paketet bara en del av en fortgående process för att utveckla nya metoder att bemöta rasdiskriminering. Unionen är fast besluten att strömlinjeforma kampen mot diskriminering på grundval av ras eller etniskt ursprung, och vi anordnade nyligen en stor konferens om denna fråga. Vi har för avsikt att även i fortsättningen driva processen framåt, med hjälp av strukturfonderna, ramprogrammet för forskning, den europeiska sysselsättningsstrategin, det nya Equal-initiativet och det nya sociala åtgärdsprogrammet, som vi hoppas anta i sommar. Vår avsikt är att använda alla dessa instrument för att bekämpa diskriminering, och som ni känner till har även arbetet med den europeiska stadgan om grundläggande rättigheter påbörjats.
Parlamentet spelar en nyckelroll i detta hänseende. Det är av högsta vikt för kommissionen att parlamentet bidrar till den ökande aktivitet som omger dessa förslag genom att lämna sina åsikter om paketet så snart som möjligt och genom att delta fullt ut i arbetet med att utforma stadgan om grundläggande rättigheter.
Jag skall avsluta som jag startade: Stadgan kommer att vara ett uttryck för den höga prioritet som unionen som helhet ger kampen mot rasism och diskriminering samt skyddet av mänskliga rättigheter. Jag hoppas uppriktigt att vi, under vår debatt om denna fråga nästa år, kommer att gratulera oss själva till att med stadgan ha fått ett nytt verktyg med vilket vi kan bekämpa rasism och främlingsfientlighet i unionen.

Flemming
Fru talman, låt mig göra ett kort tillrättaläggande av det som rådets ordförande sade. Två av regeringscheferna, herr rådsordförande, har redan blivit uppläxade av sina parlament för de åtgärder de tagit initiativ till mot Österrike. De hade alltså inte rätten att föra talan för sina länder, utan har helt uppenbart uttalat sig i egenskap av socialistiska partiledare. I bästa fall, ärade herr rådsordförande, kan ni således tala för tolv staters räkning.

Talmannen
Fru Flemming! Jag föreslår att vi inte tar upp debatten om Österrike igen, den har redan varit föremål för diskussioner. Jag skall ge ordet till Schulz, som ville göra en hänvisning till arbetsordningen på grund av att han personligen ifrågasattes under debatten i går.

Schulz
Fru talman! Jag använder sällan detta instrument men tvingas göra det på grund av nödvändigheten av protokollföring. Gollnisch, en ledamot för den franska extremhögern, angrep mig personligen under debatten. Jag vill därför ha följande fört till protokollet: Det finns ingenting att ta tillbaka av min utsaga att extremhögern missbrukar denna församling för sina hetstirader. Gollnisch talade under sina utläggningar med adress till mig om att hans familj aldrig skulle acceptera någon fascism. Det tycks skilja Gollnisch från hans familj på ett uppenbart sätt. För själv accepterar han fascism, eller rättare sagt, han är fascist. För det tredje vill jag ha till protokollet att jag är bestört över att man kan hålla sådana anföranden, vilket jag dock också tvingats konstatera på de starka applåderna för Caudillos Le Pen, att denne fortfarande tillåts sitta i denna församling trots att han egentligen såsom prisboxare redan förlorat sin möjlighet att bli vald i den franska valkampen.

Talmannen
Herr Schulz! Vi har noterat ert uttalande.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Eurodac
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam diskussion om:
de muntliga frågorna med debatt till rådet från Terrón I Cusi för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp (B5-0013/2000), från Ceyhun och Boumediene-Thiery för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen (B5-0017/2000) och från Pirker för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater (B5-0019/2000), samtliga om Eurodac.

Terrón i Cusí
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag vill börja med att tacka rådets tjänstgörande ordförandeskap för dess närvaro på hög nivå här i parlamentet och för att man har ställt sig till förfogande.
Parlamentet rådfrågades förra året vid två tillfällen om antagandet av ett system för jämförelse av fingeravtryck. Detta system innebär i princip en korrekt tillämpning av Dublinkonventionen. Parlamentet avslog den 13 april 1999 rådets förslag om att utvidga Eurodac-systemet till de illegala invandrarna genom ett protokoll. Sedan rådfrågades parlamentet igen beträffande bestämmelserna i Amsterdamfördraget. Rådet vidhöll att de ville utveckla systemet för en korrekt tillämpning av Dublinkonventionen.
Jag anser att det är bra, med de begränsningar som parlamentet lade fram i sitt senaste betänkande, som innebar ändringar om alltifrån vårt förbehåll mot att de som är yngre än 14 år skulle inbegripas i systemet till vår uppmaning att endast tillämpa Eurodac-systemet på Dublinkonventionen.
Mot bakgrund av att vi fått veta att inga av våra förslag kommer att godtas, vill jag fråga rådet om man är beredd att föra en riktig dialog med parlamentet. Detta är ingen banal fråga. Vi har börjat skapa, upprätta instrument för en spridning av gemenskapen till rättvisans, säkerhetens och frihetens område, och det vi utan att förtröttas kommer att säga här är att det inte kan ske utan de nationella parlamenten och utan Europaparlamentet, eftersom dessa frågor är så pass angelägna för medborgarna att man måste räkna med en stark enighet i samhället.
Den andra fråga som jag vill ställa till rådet är om rådet håller med om att detta system bör skötas av kommissionen och därför förses med personal och tillräckliga medel.
För att återgå till innehållet i betänkandet, innebär rådets ovilja att godta parlamentets ändringsförslag och dubbeltydigheten i en del av bestämmelserna, liksom vissa uppgifter som jag har fått, att jag än en gång frågar er vilka rådets egentliga avsikter är för Eurodac-systemets område och funktioner; varför det även skall gälla andra utlänningar; och jag vill i synnerhet fråga er, herr tjänstgörande rådsordförande, om rådet har för avsikt att utöka tillämpningen av Eurodac-systemet även utanför ramarna för Dublinkonventionen.
Jag ser fram emot ert svar på denna fråga och jag tackar än en gång för att ni har kommit för att besvara denna muntliga fråga före debatten om den nya förordningen om Eurodac som jag också hoppas parlamentet skall få ta del av.

Ceyhun
Herr talman, vad beträffar rådsordförandeskapet så är jag verkligt entusiastisk över att vi för tillfället har en god kontakt av mycket positiv art - just vad rör samarbetet på det inrikespolitiska området. Vi har alla lyckats mycket väl med att bedriva ett riktigt gott samarbete med er - och det gäller förstås även kommissionär Vitorino. Dock i fråga om Eurodac har vi ett problem.
Vi i parlamentet har fattat ett beslut och klargjort varför vi inte kan godta Eurodac, något rådet och kommissionen gärna vill göra. Vi har också angivit skälen därtill. Det är av humanitära skäl, i fråga om barn är det skäl rörande åldern, att vi t.ex. inte kan acceptera en åldersgräns på 14 år. Alla dessa problem har vi klargjort genom en resolution från parlamentet. Därför är det naturligtvis mycket viktigt för oss, för min grupp, hur pass seriöst ni förhåller er till oss i parlamentet, hur ni hanterar våra förslag och till slut hoppas vi att vi framdeles stolta och lyckliga kan rapportera om att vårt samarbete fungerar utomordentligt. Frågan är om ni vill lyssna på oss när vi har en önskan i detta betänkande och är angelägna om ert stöd.

Pirker
Herr talman, ärade kommissionärer, herr rådsordförande! Diskussionen om Eurodac och genomförandet av detta system är något av en never ending story. Det hela inleddes faktiskt med Dublinmötet 1990. I november 1999 inbillade vi i parlamentet oss att det äntligen skulle bli möjligt att genomföra Eurodac - jag antar att ni också gjorde det, herr kommissionär. Flera gånger har målsättningar förekommit, vilket vi på det hela taget ställt oss positiva till; också jag gladde mig - vilket inte sker ofta - åt att ni menade att ni i anslutning till omröstningen i parlamentet inte skulle godkänna de förslag som parlamentet med majoritet fattat beslut om, och det mot vår röst. Detta var att bedömas som positivt.
Sammantaget skulle jag ha glatt mig åt detta systems etablering av det enkla skälet att Dublin först därmed skulle bli möjligt att genomföra; detta därför att man därmed skulle kunna slå fast vilken medlemsstat som är ansvarig för asylförfarandet, något som indirekt skulle leda till en viss utjämning av bördorna. Därtill kommer att vi i och med detta kan förhindra att det kommer till upprepade asylansökningar och därmed även till missbruk av asylrätten och, om ni så vill, indirekt även till bekämpande av illegalitet. Det betyder att det sammantaget är ett system som måste betraktas som mycket positivt och absolut nödvändigt mot bakgrund av asyl- och migrationspolitiken liksom medlemsstaternas ansvar.
Något som gjort mig bestört är att rådet på sitt sammanträde den 2 december har satt ett streck i räkningen för oss genom att inte ha godtagit att den verkställande befogenheten stannar kvar hos kommissionen, dvs. att den behöriga föreskrivande kommittén kan agera under kommissionens ordförandeskap. Konsekvensen av detta blir att vi i slutändan ej uppnår det vi ville uppnå, nämligen att systemet blir ett gemenskapssystem, utan att rådet har satt ett streck i räkningen för oss så till vida att det så att säga återigen har anmält sina ägandeanspråk. Följden är att det inte är kommissionen som kontrollerar detta instrument i gemenskapens intresse, utan att rådet åter överlämnas åt sig självt, vilket medför att kommissionen utestängs och i slutändan också parlamentet utestängs. Vi vare sig vill eller kan acceptera detta så som det är, därför att vissa konsekvenser följer med det, konsekvenser vilka är så långtgående att en kontroll över systemets effektivitet i slutändan omöjliggörs, att det inte längre blir möjligt att genomföra statistiska undersökningar inkluderande analys och bedömning av nödvändiga konsekvenser, och att vi i vart fall kommer att få en försening som inte alls kan accepteras, för vi behöver detta system.
Min fråga till er lyder: När kan vi i praktiken räkna med att Eurodac-systemet, som vi redan väntat så länge på, blir funktionsdugligt? Hur kommer detta system att se ut rent konkret? Kommer det att motsvara reglerna och våra önskemål om att kommissionen i full utsträckning skall betros med genomförandet av det? I så fall skulle nämligen vårt egentliga mål vara uppnått; detta mål måste vi uppnå och vi skulle då ånyo ha europeiserat en bestämd del då det faktiskt är förnuftigt att i praktiken genomföra denna överföring av makt till gemenskapen.

Seixas da Costa
Herr talman, ärade ledamöter! När det gäller de frågor som har ställts tänker jag svara mycket direkt, för att undvika att några tvivel uppstår angående rådets ståndpunkt, och jag tycker att det är viktigt att detta står klart.
Beträffande tillämpningsområdet för Eurodac-systemet vill jag erinra om att artikel 1 i förslaget till förordning om skapandet av detta system är mycket tydligt, och jag skall läsa texten: "Ett system, kallat "Eurodac", skapas, vars syfte skall vara att bistå med att fastställa vilken medlemsstat som enligt Dublinkonventionen, som enligt Dublinkonventionen", jag upprepar det "är ansvarig för prövning av en ansökan om som inges i en medlemsstat och att i andra aspekter underlätta tillämpningen av Dublinkonventionen enligt denna förordning". Detta är det enda och exklusiva syftet med denna förordning, vilken är en förordning i form av ett instrument för Dublinkonventionen och går inte längre än detta syfte.
När det gäller Europeiska kommissionens roll, fastställer artikel 3 i förslaget tydligt skapandet av en central enhet vid kommissionen. Kommissionen har för övrigt, enligt vad vi erfar, redan börjat arbeta med detta, och förberedelserna för en central enhet pågår.
Beträffande Europaparlamentets roll skulle jag vilja klargöra vad som bara kan vara en missuppfattning, och jag vill klart slå fast att rådet inte under några omständigheter har motsatt sig alla parlamentets ändringsförslag, eller begärt att kommissionen skulle lägga fram nya förslag. I själva verket har några av parlamentets ändringsförslag tagits med i texten till förslaget till förordning, något som bör understrykas. Jag tillåter mig också att erinra om att alla förslag från rådet (rättsliga och inrikes frågor) har lagts fram för bedömning i detta parlament, vilket för övrigt vid tre tillfällen har uttalat sig i frågan: den 15 januari 1998, den 18 mars 1999 och den 11 november 1999.
Vi har ännu inte kunnat uppnå enhällighet i rådet, vilket ni känner till och av skäl som går litet utanför detta ämne och som handlar om andra omständigheter av politisk natur, angående det nya förslag som skall läggas fram för behandling i detta parlament. Vi hoppas att detta kan ske snart, kanske under just det portugisiska ordförandeskapet.
När det gäller andra frågor som har tagits upp här så gäller den första frågan om minimiålder för att ta fingeravtryck, vilken har fastställts till 14 år. Vi inser att det finns en oro i denna fråga, men jag skulle vilja säga att detta kommer ur en praxis som medlemsstaterna följer vilken i vissa fall gör det möjligt att ta fingeravtryck på barn som är yngre än 14 år. Jag skulle också vilja betona en viktig aspekt som troligen inte har beaktats när vi talar om denna åldersgräns: det är att det är ett alltmer ökande antal asylsökningar kommer från minderåriga, varför dessa situationer behöver övervakas, och de måste övervakas under detta beskydd av teknisk natur.
Angående frågan om övervakning från parlamentets och domstolarnas sida, anser jag att det som står i avdelning IV i Amsterdamfördraget är tillräckligt belysande angående vad detta beskydd från parlamentets sida innebär och vad som tillkommer domstolen angående detta problem.
Beträffande skyddet av privatlivet, anser jag att det är tillräckligt garanterat genom bestämmelserna i artikel 18 i förslaget till förordning, och jag skulle vilja peka på att den för övrigt också hänvisar till de rättigheter som redan är fastställda i direktiv 95/46. Dessutom och som resultat av artikel 1 i förslaget till förordning - det är också mycket viktigt att det sägs och upprepas här -, är det uppenbart att tillämpningen av Eurodac hela tiden skall vägledas av de principer som är fastställda i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och i FN:s konvention om barns rättigheter. Jag anser att dessa faktorer gör att vi kan slå fast att det handlar om ett säkert system, om ett system som inte innehåller faktorer som hotar medborgarnas rättigheter. Men vi måste förstå att skapandet av ett antal mekanismer i Europeiska unionen för att reglera dessa frågor angående asylsökningar måste vara föremål för en strängt teknisk hantering utan att detta kan tolkas som att det samtidigt skulle innebära en förlust av medborgerliga rättigheter.

Schulz
Herr talman, ärade kolleger! Rådsordförandens utläggningar tar sikte på kärnan i den problematik det här handlar om. Den socialdemokratiska gruppen är ej enig - det vill jag inte försöka dölja här - om hur vi skall hantera problematiken med personer under 18 år i registreringen av fingeravtryck. Det finns kolleger som säger att man inte får registrera ungdomar mellan 14 och 18 år. Själv är jag av en annan uppfattning. Man kan inte ha ambitionen att sänka rösträttsåldern till 16, samtidigt som man säger att man inte får registrera en artonårings fingeravtryck. Det är inte helt logiskt.
Det handlar emellertid om ett rättsstatligt betraktelsesätt av detta system. Om dessa kolleger kan garantera oss att rådet inte har något emot att den verkställande befogenheten definitivt ligger kvar hos kommissionen och vi som parlament därmed får tillträde till kontrollfunktion så är det ett avsevärt framsteg - åtminstone på det område där kommissionen är ansvarig. Hittills har rådet emellertid ej låtit förstå detta i denna form. Jag har därför med belåtenhet lyssnat till vad ni haft att säga. Jag vill rikta er uppmärksamhet på följande punkt: Om vi på europeisk nivå skapar system som kan medföra ingrepp i människornas naturliga grundläggande fri- och rättigheter - och en antropometrisk behandling av människor, en tvingande behandling av en människa är ett ingrepp i hennes individuella rättigheter - om vi alltså skapar sådana organ med dessa rättigheter på europeisk nivå, så måste den verkställande enheten underkastas parlamentarisk kontroll och de människor som drabbas av åtgärden måste ha tillgång till rättslig prövning. I nästan alla system som vi bygger upp inom ramen för den inre säkerheten i Europeiska unionen är de båda stora bristerna dessa: bristande parlamentarisk kontroll samt avsaknad av tydliga garantier inom rättsväsendet. Förvisso föreligger allt detta i princip, dock det finns aldrig någon detaljerad beskrivning av det. Samma sak gäller också för den parlamentariska kontrollen.
Av den anledningen säger vi: Om de verkställande befogenheterna stannar kvar hos kommissionen, om föreskrivande kommittén inrättas under kommissionens ordförandeskap, så är vi införstådda. Om ej så måste vi meddela rådet att det inte går an att rådet fråntar kommissionen de verkställande befogenheterna samtidigt som man vill att systemet skall finansieras ur gemenskapsbudgeten. I så fall måste vi nämligen tänka igenom detta här i parlamentet om budgeten och finansieringen av systemet skall lyftas ur gemenskapsbudgeten. Var så säkra på att vi kommer att göra det!

Ludford
Syftet med Dublinkonventionen och Eurodac är att en enda medlemsstat skall ges ansvaret för att granska en asylansökan, och motiveringen bakom den föreslagna förordningen är att det finns ett behov av att utvidga bruket att ta fingertryck till vissa grupper av illegala invandrare, med det angivna skälet att ett betydande antal av dessa med stor sannolikhet har begärt asyl tidigare eller har för avsikt att göra det. Problemet är att vissa inte har gjort det och inte heller kommer att göra det, så det betyder att man med den föreslagna förordningen går längre än de strikta formuleringarna i Dublin, genom att man gissar eller räknar med att en asylansökan kommer att existera i framtiden. Dublinkonventionen utgör följaktligen, för att citera den särskilda kommittén om Europeiska gemenskaperna i Storbritanniens överhus, en ostadig grund för att bygga ett system för insamling och utbyte av fingeravtrycksinformation om personer som ännu inte har lämnat in och som kanske inte kommer att lämna in någon asylansökan. Det är en rättsligt osäker grund för lagstiftning, och det gör mig bedrövad.
Dessutom är definitionen av de illegala invandrare som förordningen kommer att gälla för otydlig. Det begärs att medlemsstaterna skall ta fingeravtryck på alla tredjelandsmedborgare över 14 år som grips i samband med att personen i fråga på ett oriktigt sätt passerar landets gräns - det är inte särskilt exakt. Att tvingas lämna fingeravtryck innebär ett allvarligt intrång i privatlivet, och sådana kravs förenlighet med Europakonventionen om mänskliga rättigheter måste noggrant undersökas. Jag är inte säker på att så verkligen har skett.
Det finns också oro i fråga om dataskyddet, vilket är anledningen till att parlamentet ville utvidga bestämmelserna om borttagande av information att gälla även för exempelvis de personer som beviljas någon slags rättslig status att stanna kvar i en medlemsstat, även om det inte är full flyktingstatus. Det gläder mig att se att parlamentets krav på att informationen skall tas bort när en person har fått en subsidiär eller temporär form av skydd finns med i det ändrade förslaget, men jag skulle vilja fråga om detta skulle omfatta till exempel - i det system som jag känner bäst - Storbritanniens ovanliga tills vidaremodell.
Avslutningsvis, herr talman, oavsett vilket motiveringen är för att utvidga användningen av fingeravtryckssystemet Eurodac till vissa grupper av illegala invandrare, är jag personligen inte övertygad om att detta förslag är juridiskt vattentätt. Är rådet och kommissionen så totalt övertygade?

Nassauer
Herr talman! Mina damer och herrar! Vi är i färd med att etablera gemenskapens asyl- och invandringsrätt i Europa. Det innebär att vi måste ha de instrument som behövs för att kunna utöva den nödvändiga kontrollen. En gemenskapsinvandringsrätt betyder att vi inte längre har några inre gränser men i gengäld tar ansvar för vilka som tar sig in i Europeiska unionen vid de yttre gränserna.
Det står helt klart att det exempelvis i samband med asylansökningsförfarandet förekommer missbruk. I samtliga europeiska stater är antalet personer som ansöker om asyl av andra skäl än politisk förföljelse långt större än antalet personer som erkänns som politiskt förföljda. Missbruket i det här sammanhanget består ej blott i ansökan om asyl som ej existerar, utan även i att samma personer ansöker om asyl i flera olika stater. Detta missbruk kan endast bemästras om fingeravtryckssystemet Eurodac äntligen blir verklighet, något vi har väntat länge på, och om rådet slutligen bestämmer sig för att låta systemet träda i kraft.
Detta system har redan visat sig vara verksamt på många ställen och är en förutsättning för att asyl skall bli accepterat. Vi arbetar därför beslutsamt för att rådet skall träffa sina avgöranden, varefter Eurodac - ett system som tillåter europeiska jämförelser av fingeravtryck - verkligen blir verklighet. Det är detta som rådet nu måste göra.

Boumediene-Thiery
Kära kolleger! Som rådets företrädare kunde berätta, har de ändringsförslag som antagits av parlamentet och integrerats i texten gjort det möjligt, eller gör det möjligt, att förbättra förslaget till förordning. Men detta förslag till förordning förblir ändå oacceptabelt för oss, i den bemärkelsen att den brännmärker medborgare från tredje land och tenderar att kriminalisera dem. I dag, när vi talar om en stadga om de grundläggande rättigheterna, när vi talar, liksom i går för övrigt, om en rapport om de mänskliga rättigheterna, kan vi då leva skyddat i Fästning Europa, samtidigt som dessa rättigheter kränks på andra sidan muren, och till och med innanför den?
Dessutom besvärar detta förslag till förordning oss helt enkelt på grund av att man får intrycket att det inte borde komma i dag. Intrycket är att man börjar i galen ända. Man använder och inrättar instrument, innan man ens funderar över en verkligt harmoniserad politik för rätten att röra sig fritt, rätten att leva med sin familj och rätten att söka asyl. Låt oss börja med att harmonisera den politiken, sedan kan vi titta på instrument för genomförande och kontroll.
Slutligen finns det en tredje punkt som besvärar oss särskilt, och det är bristen på respekt för parlamentets ståndpunkt. Det här handlar om en viktig fråga, nämligen det demokratiska inflytande som man anförtror Europaparlamentets ledamöter. Det är trots allt synd att vi i dag har intrycket att vi inte tjänar någonting till. Man talar med oss om frånvaron, men det är egentligen inte så konstigt, eftersom ledamöternas ståndpunkter inte beaktas.
Jag skulle vilja avsluta med ett ord: att förverkliga området för frihet, säkerhet och rättvisa kräver instrument, men säkerhet kan endast inrättas om det finns en verklig rättvisa, och frihet kan endast förverkligas om det finns rättigheter som respekteras.

Frahm
Herr talman, kära kolleger! Vi har ägnat en hel dag här i Europaparlamentet åt att diskutera de mänskliga rättigheterna och höga ideal, och därför är det pinsamt att saker och ting ser så annorlunda ut när unionen väl skall agera i praktiken. Jag anser att kommissionen och rådet går för långt med Eurodac i sin önskan att kontrollera asylsökande och tredjelandsmedborgare som korsar gränsen till Fästning Europa. Utspelet med Eurodac innebär en rad orimligheter och en rad kränkningar. För det första genom att man vill spara fingeravtryck från minderåriga - ända ned till 14-åringar - som inte har begått något brott, i strid mot FN:s barnkonvention som uppmanar oss att beskydda barnen, uppmanar oss att respektera en minimiålder på 18 år för barn, om vi inte själva i lag har fastställt en annan ålder, och det har unionen så vitt jag vet inte gjort. Att spara fingeravtrycken i uppåt tio år, även om personen ifråga inte har gjort något olagligt, även om personen till råga på allt kan ha fått uppehållstillstånd på unionens område, utgör en kränkning av respekten för privatlivet som fastställs i den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. Att förväxla asylsökande med illegala invandrare strider mot flyktingkonventionen. De mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter som man talar så mycket om, saknar värde om vi inte har förmåga att säkra dem i praktiken, även för de människor som skall släppas in i Fästning Europa. Den bild av "området för frihet, säkerhet och rättvisa" som dessa människor tar med sig hem, eller får medan de är här, avspeglar inte de värden som i festliga sammanhang kallas globala och universella. Därför riktar jag följande uppmaning till kommissionen och till rådet: Kära vänner, låt Eurodac få gå den död till mötes som Eurodac förtjänar.

Camre
Herr talman! Jag vill som företrädare för Gruppen Unionen för nationernas Europa uttala vår förtroende för rådets sätt att behandla denna fråga, och jag vill i likhet med andra uppmana rådet att fatta beslutet om att inrätta Eurodac. Vi talar om att bygga upp ett område som gör anspråk på en hög grad av rättssäkerhet, och jag finner det märkligt att vi redan i nästa mening uttalar vår brist på förtroende för att en ansvarsfull förvaltning av denna ordning skall kunna ske. Syftet är som jag ser det att säkra rättigheterna för de asylberättigade, och det är inte tal om någon kränkning av rättigheterna för de människor som av berättigade skäl och på hederligt vis kommer och ansöker om asyl. Jag kan inte föreställa mig att varken rådet eller kommissionen vill bygga upp systemet på ett sådant sätt att det skulle innebära någon form av frihetsinskränkningar för laglydiga medborgare. Detta sker i överensstämmelse med skapandet av ett område för frihet och rättvisa, och det stöder vi.

Karamanou
Herr talman! Vacklandet i samband med upprättandet av Eurodac-systemet har skapat många och berättigade frågetecken, såväl om ändamålsenligheten som om effektiviteten hos detta system för jämförande av asylsökandes och flyktingars fingeravtryck, som är avsett som ett komplement till Dublinkonventionen.
Personligen hör jag till dem som är mycket reserverade inför systemet. Redan nu finns det ganska många delar i systemet som förstärker vår oro för eventuella överträdelser av Europakonventionen om mänskliga rättigheter och skydd för privatlivet, liksom av FN:s konvention om barns rättigheter, eftersom det begärs att man skall få ta fingeravtryck även på fjortonåriga barn.
Därutöver skapar detta omfattande system för fingeravtryck negativa associationer, och det refererar till brottsutredningar av polismyndigheterna och till lagöverträdelser. Utvidgningen av systemet till asylsökande sätter alltså automatiskt ett likhetstecken mellan alla flyktingar och invandrare som grupp och brottslighet och olaglighet, någonting som jag anser vara helt felaktigt och bortom varje föreställning om internationell rätt och respekt för de mänskliga rättigheterna, såsom dessa föreskrivs i Genèvekonventionen, vars 50-årsjubileum vi har hyllat i dag på förmiddagen med en förlängd diskussion här i Europaparlamentet.
Dessutom garanterar inte genomförandet av systemet att en identitet kan fastställas med 100 procents säkerhet, vilket vi har sett många exempel på i brottmål, och det kan av den anledningen inte anses att dess genomförande kommer att underlätta tillämpningen av Dublinkonventionen och leda till att missbruk av asylrätten undviks.
Under alla omständigheter kräver Europaparlamentet att det skall ges möjlighet att utöva parlamentarisk kontroll när rådet och kommissionen slutligen fattar beslut i frågan. Jag tror emellertid att det bästa Europeiska kommissionen och rådet kan göra är att gå vidare mot att upprätta en gemensam asyl- och flyktingpolitik, som ovillkorligen måste grunda sig på de europeiska humanitära och demokratiska värderingarna och på respekt för de mänskliga rättigheterna.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Kommissionen skulle först av allt vilja välkomna det mycket tydliga uttalandet av rådets representant om att Eurodac-systemet är ett system som är utarbetat enbart för att genomföra Dublinkonventionen. Jag skulle också vilja bekräfta att det, vilket rådets företrädare redan har talat om, finns ett problem beträffande den territoriella tillämpningen av Eurodac-förordningen. Jag kan dessutom bekräfta att rådet inte har bett kommissionen att lägga fram ett omarbetat förslag. Detta är icke desto mindre en mycket känslig fråga, vilket redan har framgått av debatten, och ett av de få fall där de tre institutionerna inte har samma ståndpunkt, något som jag mycket tydligt klargjorde inför parlamentet. Kommissionen har i detta fall en annorlunda ståndpunkt än både rådet och parlamentet. Det var anledningen till att vi, utan att ha ombetts att lägga fram ett nytt förslag, beslutade att vi för att klargöra de politiska alternativ som finns för handen, borde göra detta extraarbete och lägga fram ett omarbetat förslag för rådet.
I sitt omarbetade förslag tar kommissionen med den lösning som parlamentet har föreslagit om att informationen bör tas bort från databasen så snart en person erkänns som flykting. Å andra sidan har vi inte anslutit oss till parlamentets uppfattning i fråga om minimiålder för de personer som man skall kunna ta fingeravtryck på. Vi har ansett att 14 år är en tillfredsställande lösning. Det beror kanske på att jag kommer från ett land - för övrigt samma land som rådets företrädare kommer ifrån - där våra barn, när de är tio år gamla, för att få sitt första identitetskort, måste lämna fingeravtryck. Det är för mig omöjligt att begripa att mitt land skulle vara ett land som kriminaliserar alla barn som är tio år gamla bara för att dessa måste lämna fingeravtryck för att få sitt första identitetskort. Jag kommer fortfarande ihåg att det var en stor händelse i min ungdom att få mitt eget identitetskort.
Icke desto mindre inser jag att detta är en mycket känslig fråga. Kommissionen anser följaktligen att den bör klargöra två mycket bestämda och tydliga uppfattningar för parlamentet. För det första bör vi inte förvänta oss att Eurodac skall ge svar som Eurodac inte kan ge. Det är av den anledningen vi anser att vissa av de frågor som baronessan Ludford ställde, liksom vissa att de frågor som ställdes av Boumediene-Thiery - som är mycket viktiga - måste sättas in i sammanhanget med den förordning om temporärt skydd och subsidiärt skydd som kommissionen är i full färd med att utarbeta. Vi kommer att lämna förslag till parlamentet och rådet under de närmaste månaderna.
Vi har precis, denna vecka, färdigställt ett arbetsdokument om utvärdering av själva Dublinkonventionen. Vi vill inte bara starta en debatt om de tekniska frågor som hör samman med Eurodac, utan även om de nödvändiga lösningarna för den nuvarande Dublinkonventionen. Vi vill inte förlora tid. Vi vill ha en så bred bild som möjligt av alla instrument som berör asylpolitiken.
Var skiljer sig kommissionens och rådets åsikter? Rådet har naturligtvis varit generöst i den meningen att det har överlåtit skötseln och det tekniska handhavandet av systemet till kommissionen. Men det finns en punkt där kommissionen inte håller med rådet. Vi håller inte med om att rådet bör reservera genomförandebefogenheterna för systemet för sig själv. I enlighet med överenskommelsen om kommittéförfarandena finns det inte tillräckliga skäl för rådet att förbehålla genomförandebefogenheterna för sig själv, i stället för att delegera dessa till kommissionen. Kommissionens förslag är att de verkställande befogenheterna, genomförandebefogenheterna, för systemet bör delegeras till kommissionen, som skall samarbeta med en kommitté som består av företrädare från alla medlemsstaterna. Enligt vår mening kommer detta att vara ett mer sammanhängande och öppet sätt att sköta systemet, och det kommer att öka parlamentets förmåga att granska kommissionens sätt att sköta och utveckla Eurodac-systemet.
Kanske kommer denna balanserade lösning att göra det möjligt att på ett mer avslappnat och förtroendefullt sätt ta itu med några av de reservationer och politiska tvivel som flera parlamentsledamöter har gett uttryck för under debatten. Kanske är jag envis, men detta är verkligen vad jag tror.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.

Djurhälsoproblem som påverkar handeln med   nötkreatur och svin
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0044/2000) av Graefe zu Baringdorf för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till Europaparlamentets och rådets direkt om ändring av direktiv 64/432/EEG om djurhälsoproblem som påverkar handeln med nötkreatur och svin inom gemenskapen (KOM(1999) 456 - C5-0239/1999 - 1999/0217(COD)).

Graefe zu Baringdorf
. (DE) Herr talman! I föreliggande betänkande rör det sig om att låta en redan gällande bestämmelse, vilken trädde i kraft den 1 juli 1999, gå tillbaka till förhållandet före den 1 juli 1999. Till detta ger kommissionen följande motivering: Medlemsstaterna har ej uppfyllt sina förpliktelser för att bygga upp ett kontrollsystem, varför vi tills vidare måste återställa det tidigare förhållandet.
Vi ger kommissionen vårt stöd i denna implicita kritik av medlemsstaterna vilka ej har gjort sina läxor; men vi beklagar djupt att vi återigen befinner oss i en situation i vilken vi inte kan genomföra redan antagna och egentligen ikraftträdda ändringar och förbättringar av ett kontrollsystem, eftersom medlemsländerna inte har uppfyllt sina förpliktelser. Trots detta stöder vi kommissionens projekt därför vi anser att också de gamla reglerna erbjuder en tillräcklig grad av säkerhet, i synnerhet som kommissionen endast begärt ett års förlängning.
Kommissionen har visserligen lämnat en bakdörr öppen för sig i det att den i enlighet med överenskommelsen med rådet, rådets kommittébeslut den 28 juni 1999, vill ha en ytterligare övergångsfrist på tre år, vilket vi i parlamentet anser vara något märkligt. Ni, herr kommissionär Byrne, borde direkt ha begärt fyra år om den här saken skall vara i fyra år, särskilt som ni i och med detta ger en signal till medlemsstaterna. Om kommissionen håller bakdörren öppen för en fördröjning på tre år, varför måste då vi uppfylla våra uppgifter?
Dock även här har vi sagt att vi vill vara med och ta ansvar för detta. Vi har lämnat in ett ändringsförslag som syftar till att förkorta denna tid till två år, och under samtal med kommissionen har det blivit klart att också den vill stödja ändringsförslaget. Vi har sedan som en särskild sak konstaterat att ni lagt fram redogörelser för detta kommittébeslut i omfångsrika prosatexter, fastän ni redan tidigare kommit överens med rådet om att hänvisningarna till artiklarna skulle göras i kortare form.
Därför har vi följt denna uppmaning samt seden i kontakterna med rådet och vi har i vår tur med ett i mitt namn inlämnat ändringsförslag pläderat för att överta de nya reglerna. Med den egenheten dock att ni, då det här rör sig om den rättsliga grunden i artikel 37 och artikel 152, lagt fram inte bara artikel 17 utan även artikel 17a, med argumentet att det här handlar om dels ett samrådsförfarande och dels ett medbeslutandeförfarande. I medbeslutandeförfarandet gäller i enlighet med kommittébeslutet artikel 8, vilket det inte gör enligt artikel 37.
Vi är av uppfattningen att dessa båda delade förslag inte behövs och vi har endast lagt fram ett enda ändringsförslag, som jag nu tänker meddela er. Vi pläderar för att artikel 17a skall strykas. Ändringsförslaget bör lyda som följer: "Refereras till denna artikel finner regleringsförfarandet tillämpning enligt artikel 5 i överensstämmelse med artikel 7, och i förekommande fall vid medbeslutande enligt artikel 251 i fördraget och artikel 8 i beslutet av 99/468/EG".
Jag hoppas att kommissionen kan godta denna ändring. Vi befinner oss i ett medbeslutandeförfarande. Om kommission och råd kan godkänna våra ändringar kan vi få ett förkortat förfarande, vilket torde vara vettigt med hänsyn till det faktum att vi sedan den 1 juli 1999 befinner oss i ett något osäkert rättsrum. Också tidigare har vi ju fört intensiva samtal. Jag är spänd på resultatet av deras ställningstagande. Jag hoppas att de kommer att följa våra överväganden vilka vi ju också har presenterat i samtalen, i synnerhet som vi ju har samma åsikt i sakfrågan.

Stevenson
Herr talman! Vi talar om ändringsförslag till ett direktiv som gäller handeln med nötkreatur och svin inom gemenskapen. Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden till hans betänkande och med kraft instämma i de anmärkningar som han just har gjort. Jag lade fram ett enda ändringsförslag under debattens utskottsskede, vilket godtogs av utskottet, om nödvändigheten av att medlemsstaterna upprättar ett lämpligt system för stickprov, inspektioner och kontroller, så att det säkerställs att dessa bestämmelser tillämpas effektivt. I mitt ändringsförslag uppmanas kommissionen att övervaka medlemsstaterna och se till att de genomför de nödvändiga inspektioner som föreskrivs i bestämmelserna, för om vi skall få till stånd en framgångsrik kampanj för att begränsa och utrota tuberkulos och brucellos, är det av avgörande betydelse att dessa bestämmelser tillämpas på ett korrekt sätt.
Tillåt mig också att säga att dessa bestämmelser för närvarande tyvärr till stor del får ses som rent teoretiska när det gäller min egen medlemsstat; naturligtvis på grund av att det har varit förbjudet att exportera levande nötkreatur från Storbritannien under de senaste fyra åren. Även exporten av döda nötkreatur blockeras faktiskt fortfarande av vissa länder, för även om förbjudet mot export av nötkött från Storbritannien hävdes den 1 augusti 1999, och som vi alla vet behåller Frankrike och Tyskland fortfarande olagligen detta förbud i dag.
Även när det gäller svinsektorn har exporten drabbats, på grund av att svinindustrin under de senaste två åren har ställts inför stora svårigheter. I Skottland, mitt eget land, har vi faktiskt fått se de inhemska besättningarna minska med 25 procent under de senaste tolv månaderna. Såvida inte den brittiska regeringen vidtar omedelbara åtgärder, kommer ytterligare 25 procent att försvinna under de närmaste månaderna. Denna skrämmande situation beror på en kombination av faktorer, bland annat på det brittiska pundets förstärkning, dyrbara anpassningar till hårdare normer avseende djurskydd och hygien, vilka har ålagts industrin av den brittiska regeringen, samt de extra kostnader som hör samman med BSE-krisen. Dessa faktorer slår hårt mot grisuppfödarna i Storbritannien, samtidigt som återförsäljare och snabbköp i Storbritannien tar in mer och mer billigt importerat kött.
Nu sipprar det fram att situationen kan förvärras ytterligare, i och med att EU:s ansökarländer i Central- och Östeuropa planerar att öka sin nettoexport av fläskkött med nära 300 procent fram till år 2006. På samma gång kommer de att söka undantag från EU, vilket skulle göra det möjligt för dem att producera fläskkött under djurskydds- och hygiennormer som skulle anses vara olagliga under nuvarande gemenskapslagstiftning.
Om Storbritannien åter skall få i gång en dynamisk handel med nötkreatur och svin inom gemenskapen, behövs det omedelbar hjälp för att lindra den katastrofala situation som landsbygden i Storbritannien och vår svin- och nötsektor i synnerhet befinner sig i. Jag hoppas att detta budskap går fram till den brittiske finansministern.

Pesälä
Herr talman! Jag delar också föredragandens åsikt om dessa grundläggande frågor och kan med nöje instämma i ändringsförslaget om att övergångsperioden bara borde vara i två år. Det här handlar ju om medlemsstaternas försummelser när det gäller att genomföra bestämmelserna och systemet. Det är fråga om allvarliga djursjukdomar, och jag anser att den mest centrala frågan i den här debatten är att vi snabbt måste greppa tag i systemet för att undvika att man till och med ett par gånger skjuter upp bestämmelser som borde träda i kraft så snart som möjligt.
Stevenson sade att exporten från Östeuropa håller på att öka; kära vänner, vi håller ju på att utvidga EU och skall ansluta östeuropeiska länder till EU. Om våra egna system inte är i sin ordning, hur kan vi förutsätta att de nya medlemsstaterna skall vara i sådant skick att de kan integreras och ansluta sig till vårt jordbrukspolitiska system? Vi framhåller att vi som utgångspunkt och framtidsvision behöver en livsmedelssäkerhet och en europeisk jordbruksmodell, men i medlemsstaterna försummar vi grundläggande frågor när det gäller att kontrollera systemen så att de är på det viset. Därför måste vi i fortsättningen fästa mycket seriös uppmärksamhet på att medlemsstaterna verkligen genomför de system som vi här gemensamt beslutar om. Om det inte förhåller sig på det sättet måste det finnas något slags sanktion som man kan tillgripa för att få ordentlig ordning på dessa frågor.

Hyland
Herr talman! Jag skulle vilja instämma med tidigare talare och gratulera föredraganden. Han har närmat sig denna fråga med sin vanliga övertygelse och med stor entusiasm. Det gladde mig mycket att höra honom säga att det inte finns någon egentlig konflikt mellan principerna och målen i det föreslagna direktivet. Jag tvivlar inte på att kommissionären kommer att bidra till att en tillfredsställande lösning nås, eftersom både parlamentet och kommissionen har ett gemensamt mål på detta mycket viktiga och mycket centrala område.
Direktivet om handeln med nötkreatur inom gemenskapen är centralt för boskapsuppfödarnas ekonomiska överlevnad, särskilt i mitt eget land, Irland, där vi exporterar upp till 90 procent av hela vår boskapssproduktion - av vilken en mycket stor andel utgör export av levande djur till det kontinentala Europa och till länder längre bort. I detta hänseende stöder jag förslagen om en ytterligare uppdatering av 1997 års direktiv, med förbehållet att det måste ske på ett förnuftigt sätt. Vi måste eliminera onödig byråkrati och på samma gång möjliggöra en fullständig spårbarhet när det gäller boskapsförflyttningar, liksom vi måste se till att folkhälsan skyddas.

Titford
Herr talman! Med detta direktiv införs en förlängning av ett nuvarande undantag till direktiv 64/432 tillämpligt för den spanska regeringen. Utan detta undantag skulle den vara tvungen att tillämpa ett system med veterinärkontroller för tuberkulos och brucellos varje gång ett nötkreatur exporterades från regionen. Dessa kontroller genomförs naturligtvis redan i många andra stater.
Undantaget har betydande följder för mitt land. På samma gång som Spanien beviljas ett undantag, drabbas den brittiska köttindustrin hårt på grund av tillämpningen av ett gemenskapsdirektiv enligt vilket det krävs en oerhört kostsam veterinärövervakning i våra slakthus. Så hårda är kraven på veterinärövervakning att det inte finns tillräckligt många brittiska veterinärer för att utföra arbetet. Men i stället för att ge oss mer tid, har kommissionen inlett en process om fördragsbrott.
För att undvika att hamna i EG-domstolen har min regering varit tvungen att rekrytera ett stort antal veterinärer från andra EU-länder, däribland 300 från Spanien. Om Spanien har ett så stort överskott på veterinärer att landet har råd att skicka så många till mitt land, varför är det då så svårt för dem att tillämpa det system med veterinärkontroller som begärs i detta direktiv? Det är i mina ögon inte rätt att de brittiska slakthusen drabbas till följd av kommissionens åtgärder samtidigt som Spanien tillåts att inte fullgöra sina skyldigheter.
Varför är kommissionen så snäll mot Spanien? Borde den inte fråga hur det kommer sig att Spanien kan sända så många veterinärer till Storbritannien för att tillämpa ett direktiv på detta område och kanske insistera på att några av dessa tjänstemän hölls kvar i sitt hemland för att tillämpa gemenskapslagstiftningen i det egna landet?
Mot denna bakgrund anser jag att det föreslagna direktivet är felaktigt, och jag kommer att rösta emot det.

Doyle
Irlands intresse i detta ändrande direktiv kretsar kring en begäran från vårt land att tillåta att tbc-tester före export görs vid uppsamlingscentraler, i stället för enbart vid ursprungsgårdarna, som praxis nu är i Irland; jag har förstått att vi har omkring två år på oss att diskutera de eventuella svårigheter som vi kan ha beträffande detta med kommissionen, och det gläder mig att se kommissionären här i dag.
I enlighet med EU:s handelsregler och för att främja livsmedelssäkerheten och konsumenternas förtroende för djurens hälsostatus, krävs det årliga tester för att våra kreatursbesättningar skall behålla sin officiella status som tbc-fria. Med ett kreatursbestånd i Irland på mellan sju och åtta miljoner djur under de senaste åren, har omkring 10,5 miljoner tbc-tester genomförts årligen i omkring 138 000 besättningar. Sedan 1954, när vår tbc-plan introducerades, har vi i Irland - ett litet land - lagt ned 2,54 miljarder euro på tbc-tester och senare brucellostester. Jag tror att det utgör ett bra bevis på vår beslutsamhet att skydda de irländska kreatursbesättningarnas hälsostatus.
Efter det att en reaktion har upptäckts, genomförs faktiskt ett särskilt testprogram för djurbesättningar i närheten av drabbade djurbesättningar. Analyser av testresultat genomförs på löpande basis av en särskild enhet för tbc-undersökningar. Rutinmässiga obduktioner av alla djur som slaktas genomförs av veterinärer som är anställda av departementet. Djur som reagerar positivt på tbc-testet slaktas. Ända sedan de tidigaste stadierna i programmet för utrotning av tbc bland nötkreatur har jordbruksdepartementet erkänt fördelarna med tester före transport, och vi ber om att vårt särskilda ändringsförslag till det ändrande direktivet skall betraktas välvilligt.
En sak som jag skulle vilja be kommissionären att beakta särskilt är det faktum att det enda test som sörjs för i EU och enligt irländsk lagstiftning är det enkla intradermala jämförande testet såsom det anges i EU:s direktiv 64/432. Jag förstår att ett betydande arbete har lagts ned på laboratoriebaserade blodprov för tbc. Gamma-interferontestet är det mest lovande av dessa, och det används i praktiska fältförhållanden som ett komplement till tuberkulintester i djurbesättningar. Jag skulle vilja be kommissionären att ange i vilket stadium detta befinner sig och hur snabbt vi kommer att kunna få fram ett blodprov som godtas av EU. Det tbc-test som vi använder för närvarande är besättningsspecifikt - inte djurspecifikt. Vi måste komma till det stadium där blodprov för enskilda djur används.

Keppelhoff-Wiechert
Herr talman, herr kommissionär! Betydelsen av djurskyddsrättsliga frågor är inte bara ekonomiskt utan även konsumentpolitiskt en fråga av avgörande betydelse. Därtill dras vi ständigt med enorma ekonomiska förluster till följd av djursmitta. Direktivet anger, för säkerhetens och öppenhetens skull, en särskild målsättning att skapa elektroniska databaser, ur vilka uppgifter om nötboskap och svin liksom om hur djuren hålls kan begäras.
Dessa databaser som skall skapas är samtidigt en del av systemet för märkning och registrering av nötboskap i enlighet med förordningen. Eftersom det emellertid i samband med genomförandet av detta direktiv samt i samband med att medbeslutandeförfarandet dragit ut på tiden tillstött svårigheter har kommissionen kommit till slutsatsen att övergångsåtgärder skall utfärdas i syfte att undvika problem i handeln med levande nötboskap och svin.
Jag vill instämma i föredragandens ord att det är så att medlemsstaterna alltid endast med stort motstånd genomför oangenäma gemenskapsföreskrifter vid långa övergångsbestämmelser. Därför bör vi diskutera om detta spelutrymme på 3 år verkligen är meningsfullt. Jag tror att Dauls ändringsförslag, som tar sikte på två år, vore en bra kompromiss. I detta sammanhang vill jag också hänvisa till att vi ej bör ytterligare plantera fler artiklar i artikeldjungeln och undantagsdjungeln, utan att vi i stället snarare bör gallra bort en del.
Det måste absolut tas hänsyn till yttrandet från Ekonomiska och sociala kommittén vad gäller den strikta inskränkningen av undantagsreglerna och harmoniseringen av veterinärföreskrifterna. Jag kan således ej begripa att det finns vissa länder som gör sina läxor medan andra i stället alltid kommer med ursäkter och släpar efter. Detta leder till snedvridningar i konkurrensen och såtillvida är jag för att vi inom kort gör reglerna gällande för alla.

Costa, Raffaele
Herr talman! Jag skall försöka vara så kortfattad som möjligt och jag kommer inte ens att använda all den tid som står till mitt förfogande. Jag nöjer mig i själva verket med att göra en deklaration, och det är följande: i morse sade en kollega som talade i denna kammare att utan regler finns det ingen frihet. Men när det finns för många regler så tror jag att frihet blir det samma som förvirring. Enligt min åsikt är denna förordning just ett exempel på detta överflöd av regler. Vi har på detta område haft en serie olika normer som har avlöst varandra sedan 1964: normer som i vissa fall har tillämpats, i många fall inte; normer som delvis har återkallats; normer som har anpassats av de olika nationalstaterna.
Med största sannolikhet borde man anse att vissa nationalstater har betett sig klandervärt när de inte har anpassat sig efter vissa direktiv; men man måste fråga sig hur detta kan ske så ofta och beröra så många medlemsstater. Med all sannolikhet sker detta eftersom det är svårt att tillämpa direktiven. Med all sannolikhet är anpassningen av den nationella lagstiftningen försenad eftersom anpassningen är dyrbar, detaljerad och ofta även improduktiv. Det budskap som jag vill framför är därför följande: när reglerna blir för många - i det här aktuella fallet har reglerna återgivits utförligt i de förberedande arbetena till den text som lagts fram och som i stort kan accepteras - när texternas mångfald gör en tillämpning svår, så remitteras frågan och man riskerar att skapa ett tomrum som inte bara är av lagstiftningskaraktär, utan även av praktisk art: av lagstiftningskaraktär på grund av dubbleringen av kompetenser och på grund av den förvirrande mångfalden av regler; av praktisk art eftersom det inom många sektorer finns risk för en bristande kontroll, varför även konsumentpolitiken riskerar att inte vara till fyllest.

Byrne
. (EN) Herr talman! Tillåt mig först av allt att tacka er för det intresse som ni har visat för kommissionens förslag om ändring av direktiv 64/432 om djurhälsoproblem som påverkar handeln med nötkreatur och svin inom gemenskapen. Jag är särskilt tacksam mot Graefe zu Baringdorf för hans betänkande om detta förslag och mot ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för deras stöd till de flesta av de ändringar som har föreslagits av kommissionen och för de ändringsförslag som inbegreps i utskottets ursprungliga betänkande.
Medlemsstaterna stötte på svåra handelsproblem vid genomförandet av de uppdaterade djurhälsoregler för handel inom gemenskapen som fastställdes i direktiv 64/432 och som trädde i kraft den 1 juli förra året. För att underlätta övergången till de nya reglerna, föreslog kommissionen på grundval av artiklarna 37 och 152 i fördraget ändringar av direktivet, vilka inbegriper övergångsåtgärder för att lösa de mest akuta handelsproblemen, mindre rättelser och klargöranden i tilläggen samt ett allmänt bemyndigande för kommissionen att fastställa övergångsåtgärder i enlighet med det nya kommittéförfarande som anges i förslaget.
Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling enades om två ändringsförslag framlagda av Graefe zu Baringdorf till kommissionens förslag. I det första ändringsförslaget begärs att medlemsstaterna skall se till att direktivet tillämpas fullt ut samt att medlemsstaterna och kommissionen skall kontrollera tillämpningen. Med det andra ändringsförslaget strävar man efter att begränsa tillämpningsperioden för övergångsåtgärder till två år. Kommissionen kan gå med på dessa ändringsförslag 1 och 2 och måste därför motsätta sig Aurois ändringsförslag, i vilket det begärs att alla övergångsåtgärdernas skall tas bort.
Jag beklagar emellertid att jag inte kan godta det skriftliga ändringsförslaget 3, som Graefe zu Baringdorf lade fram i förra veckan. Med detta vill man ändra kommittéförfarandet, genom att föreslå att det för genomförandeåtgärder som hänför sig till artikel 37 skall införas ett förvaltningsförfarande med granskningsrätt. Detta strider klart och tydligt mot artikel 2 i rådets beslut 99/468 om kommittéförfaranden, som föreskriver föreskrivande kommittéer i djurhälsofrågor, och det verkar som om det kanske inte godtas av Graefe zu Baringdorf, efter ingående diskussioner med mitt kabinett, att detta är ståndpunkten. Men det är inte omöjligt att Graefe zu Baringdorf har misstolkat kommittéförfarandet och att han har för avsikt att ändra det igen under detta plenum.
Låt mig uttrycka min förvåning och oro över detta. Jag beklagar att jag inte kan godta ert nya ändringsförslag, med vilket artikel 17 och 17 a ersätts med en enda ny artikel som omfattar hela kommittéförfarandet. Med ändringsförslaget införs en föreskrivande kommitté med granskningsrätt för parlamentet, och jag citerar från det brev som han skickade mig: "När det rör sig om ett medbeslutandeförfarande baserat på artikel 251, artikel 8 därav" - det vill säga artikel 8 i rådets beslut 99/468 om kommittéförfarande.
Jag kan försäkra er om den betydelse som jag tillskriver parlamentets roll i lagstiftningsprocessen, särskilt när det gäller kommittéförfaranden i medbeslutandeförfarandet. Det övergripande målet är att nå snabba och effektiva resultat för att omvandla politik till rättsakter. Ramen för kommittéförfaranden fastställs klart och tydligt i det ovannämnda rådsbeslutet. Granskningsrätt för parlamentet föreskrivs för områden som hänför sig till medbeslutande, det vill säga till artikel 8. Det ändrade direktivet 64/432 baseras på artiklarna 37 och 152 i fördraget. Den nya bestämmelsen om genomförandebefogenheterna för kommissionen att fastställa övergångsåtgärder kan ha en direkt effekt på folkhälsan.
Detta är anledningen till att kommissionen, i det här fallet, föreslår artikel 17 a, som hänvisar till en föreskrivande kommitté med granskningsrätt för parlamentet. Jag hänvisar er till artikel 3 i det aktuella direktivet, som ändrar artikel 16 i originalet, där det står följande: "Om det är nödvändigt att underlätta övergången till den nya ordningen enligt detta direktiv, får kommissionen, i enlighet med förfarandet i artikel 17A, besluta om övergångsåtgärder som kan tillämpas under en period på högst tre år.". Det här är, och jag har fått råd av den juridiska enheten, det bästa sättet att handskas med saken.
I varje situation då man i en grundläggande rättsbestämmelse föreslår en ändring med ett kommittéförfarande, måste i den grundläggande bestämmelsen det aktuella kommittéförfarandet anges. Det är anledningen till att förfarandet måste fastställas ganska tydligt i varje enskild bestämmelse i vilken en sådan ändring föreslås. I den befogenhet som ges till kommissionen att ytterligare förlänga tidsperioden i artikel 3 fastställs därför tydligt artikel 17 a som lämplig artikel för detta, vilket omfattar artikel 8 i rådets beslut från i juni förra året och därigenom ger parlamentet fulla granskningsbefogenheter när det rör sig om sådana förslag.
När man i den nuvarande versionen av 64/432 hänvisar till artikel 17, åsyftas genomförandeåtgärder som avser djurhälsa, det vill säga genomförandeåtgärder som baseras på artikel 37 och som inte är av intresse för, eller som i ett fåtal fall är av mycket litet intresse för, folkhälsan. Av den anledningen bör dessa åtgärder inte vara föremål för parlamentets granskningsrätt. Sådana åtgärder avser till exempel godkännande av förfaranden vid och platser för rengöring och desinficering, utformning av sjukdomsrapportering, godkännande av uppsamlingscentraler, definition av tilläggsgarantier för medlemsstater som är fria från sjukdomar som inte är överförbara till människor, som till exempel smittsam rinotrakeit hos nötdjur eller överförbara gastroenteriska sjukdomar hos grisar.
Jag skall säga några saker om följderna av det föreslagna ändringsförslaget för den institutionella balansen. Kommissionens genomförandebefogenheter fastställs i artikel 202, punkt 3, i EG-fördraget i samverkan med rådets beslut 99/468, som jag tidigare hänvisade till och som är det rådsbeslut som fastställer lämpliga kommittéförfaranden. Detta system är tydligt avsett att exakt definiera respektive roll för den verkställande och den lagstiftande makten i det grundläggande lagstiftningsinstrumentet. Följaktligen måste det i den grundläggande rättsakten redan från början klargöras vilka genomförandeåtgärder som baseras på medbeslutandeförfaranden, det vill säga på artikel 152, och vilka bestämmelser som inte har som direkt syfte att skydda folkhälsan och som därför inte skall vara föremål för parlamentets granskningsrätt.
Förfarandet måste klargöras i den grundläggande rättsbestämmelse som skall ändras med kommittéförfarande. Varje formulering som lämnar utrymme för förhandlingar från fall till fall skulle äventyra den delikata institutionella balansen och dessutom allvarligt undergräva öppenheten. Den formulering som föreslås i det nya ändringsförslaget, om det föreskrivande förfarandet med granskningsrätt, och jag citerar, "när det rör sig om medbeslutandeförfarandet baserat på artikel 251, artikel 8 därav" leder till juridisk osäkerhet och ligger inte i linje med den överenskomna tillämpningen av rådets beslut om kommittéförfaranden.
Jag citerar från det dokument som Graefe zu Baringdorf har cirkulerat denna eftermiddag, i vilket han signalerar sin avsikt att lägga fram ändringsförslaget i detta skede. Han säger: "Jag anser det inte vara nödvändigt att inbegripa två nästan identiska hänvisningar till kommittéförfarandet bara för att säkerställa att Europaparlamentet inte begär rättigheter som det inte har." Tillåt mig att försäkra er om att det inte är min avsikt, när jag åberopar dessa två förfaranden - artiklarna 17 och 17 a -, att säkerställa att Europaparlamentet inte ber om rättigheter som det inte har.
Jag är helt och hållet positiv till medbeslutandeförfarandet, och jag är helt och hållet positiv till kommittéförfarandena. Jag är helt och hållet positiv till uppfattningen att parlamentet skall ha full rätt att granska kommissionens förslag när Europeiska unionens rättsliga strukturer, det vill säga fördraget och direktivet, tillåter detta. Att avvika från det är att riskera en process i EG-domstolen, någonting som jag måste undvika. Dessutom måste jag svara Graefe zu Baringdorf och säga att de två, som han beskriver dem, nästan identiska hänvisningarna till kommittéförfarande i själva verket inte är identiska. De är ganska olika och måste behandlas var för sig. Det är dock i alla institutionernas intresse att förfarandena är tydligt definierade och fullständigt öppna för insyn.
Dessutom, om vi antar ändringsförslaget, skulle det innebära att lagstiftningsförfarandet fördröjs ytterligare; detta skulle annars kunna avslutas efter denna första behandling.
För att sammanfatta vill jag bekräfta att jag godtar Graefe zu Baringdorfs ändringsförslag 1 och 2, men inte det ändringsförslag om kommittéförfarande som han har lagt fram denna eftermiddag. Följaktligen kan jag inte godta Aurois ändringsförslag heller.
Jag skall övergå till att svara på de enskilda frågor som har tagits upp av talare denna eftermiddag. Till att börja med, angående de saker som Graefe zu Baringdorf tog upp och som jag ännu inte har behandlat, tar han upp den långa prosatexten och att det finns en överenskommelse med rådet om att den skall vara kortare. Ni har naturligtvis helt rätt i fråga om detta. Överenskommelsen med rådet nåddes emellertid efter det att den ursprungliga versionen av denna dokument hade utarbetats. Det är av den anledningen det har getts denna form. Det föregår överenskommelsen. Det kommer att ändras automatiskt på det sätt som förutses i överenskommelsen med rådet. Den oro som ni hyser beträffande detta kommer att skingras automatiskt i överensstämmelse med överenskommelsen.
Ni menade också att förfarandet kommer att förkortas om kommissionen samtycker till ert förslag. Som svar på det skulle jag vilja säga att om detta ändringsförslag dras tillbaka av Graefe zu Baringdorf, mot bakgrund av vad jag har sagt här denna eftermiddag, är det också sant att säga att förfarandet kommer att förkortas och att frågan kan klaras av i första behandlingen. Det finns en betydande risk att saken går till andra behandling, om frågan drivs vidare på detta sätt och om rådet röstar i enlighet med det förslag som har lagts fram av kommissionen, vilket skulle innebära ytterligare förseningar.
Det har kommit till min kännedom så sent som i dag, vid överläggningar med ledamöter i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, att det finns en oro som jag inte kände till: en oro över interaktionen mellan artiklarna 37 och 152. Jag har klargjort att jag är beredd att svara snabbt på varje inbjudan som utskottet kan tänkas vilja ge mig om att diskutera den viktiga konstitutionella frågan om interaktionen mellan artikel 37 och artikel 152. Jag säger det samtidigt som jag uppmanar Graefe zu Baringdorf att noga överväga, i ljuset av vad jag just har sagt, att dra tillbaka detta ändringsförslag, med hänsyn till de stora juridiska svårigheter som är förknippade med det.
Som svar till Hyland och Doyle, som båda bekymrar sig om testfrågan, vill jag säga att jag har noterat vad de båda har sagt beträffande detta och att jag kommer att undersöka saken på lämpligt sätt.

Graefe zu Baringdorf
. (DE) Herr talman! Tillåt mig att ställa ytterligare en fråga till kommissionär Byrne. Vi är nu ställda inför situationen att ni lägger fram en text för oss, vilken ej motsvarar de normala förfaringssätten med rådet. Det är vi medvetna om. Med anledning av detta kommer vi att utforma våra ändringsförslag, som ni ju också rent principiellt och vad gäller förfaringssättet anser vara riktiga. Ni gör sedan en distinktion mellan bakgrunden till ett betänkande, som ni bara presenterar oss enligt artikel 152, och denna, som ni presenterar efter 37 och 152, och ni säger att vi därför behöver en delad hänvisning till kommittésystemet.
Naturligtvis har vi även varit i kontakt med vår rättstjänst, och i den text jag föredragit för er muntligen, finns just denna hänvisning till kommittésystemet. Den juridiska texten bekräftas härmed. I detta fall handlar det om en okänslighet hos kommissionen som går ut på att nej, vi skall behålla vårt förslag såsom vi tidigare gjort på liknande sätt i detta parlament. Därför, herr Byrne, om ni säger att jag skall fundera på att dra tillbaka det vill jag be er att fundera på om ni inte skall godkänna det, i synnerhet som det överensstämmer med beslutet om kommittésystemet. Då har vi det förenklade förfarandet. Storsintheten borde ligga hos kommissionen och inte hos föredraganden!

Talmannen
Det är ingen idé att fortsätta debatten. Jag ber att herr kommissionären besvarar frågorna i så korta ordalag som möjligt.

Byrne
. (EN) Jag är rädd att det som Graefe zu Baringdorf har sagt avslöjar ett missförstånd i frågan. För det första, den överenskommelse som nåddes med rådet beträffande nedkortningen av prosatexten är en sak som kommer att behandlas automatiskt i enlighet med denna överenskommelse, som jag nyss redogjorde för.
För det andra, angående frågan om kommittéförfarande, kan jag bara upprepa vad jag har sagt, vilket är att det i varje grundläggande lagstiftningstext som bemyndigar kommissionen att ändra den texten med ett kommittéförfarande, måste det i själva texten fastställas vilket förfarande som skall användas. Vad Graefe zu Baringdorf föreslår i sitt ändringsförslag är att ge en valmöjlighet att behandla saken i varje enskilt fall från fall till fall, vilket innebär att den text som skall ändras kommer att hänvisa till artikel 17, men att det i artikel 17 kommer att finnas en möjlighet att välja om artikel 7 eller artikel 8 i beslut 1999/468 skall gälla; detta innebär att någon - det vill säga kommissionen - i dessa fall måste bestämma vilken av de två artiklarna som är den lämpliga, beroende på om det rör sig om medbeslutande eller inte.
Jag vill påstå att detta är olämpligt, för det tilldelar i själva verket kommissionen en befogenhet att besluta om saken som om den var på dess bord, i stället för att göra det möjligt för läsaren att rådfråga texten - den grundläggande texten - i alla de fall då kommissionen är bemyndigad att ändra en bestämmelse med ett kommittéförfarande och att hänvisa till denna grundläggande text. Av denna text kommer det tydligt att framgå vilket kommittéförfarande som är lämpligt att använda: om det är artikel 17 i den version som föreslås av kommissionen, som gäller för alla omständigheter i detta direktiv, eller artikel 17 a, som inbegriper kommittéförfarandets granskningsförfarande och som är lämpligt för de omständigheter som föreskrivs i artikel 3 - det vill säga vid en ytterligare förlängning av tidsfristen efter den 31 december 2000 och när kommissionen kan förlänga den för en ytterligare period, i enlighet med vad vi har diskuterat. Det klargör situationen. Det gör att varken kommissionen eller någon annan ställs inför några valmöjligheter. Det gör det klart för alla som läser texten vilket förfarande som är lämpligt för att styra just den aktuella situationen.
Jag beklagar att jag inte kan göra det tydligare, och jag beklagar att jag inte kan gå med på er begäran: Jag skulle vilja be er igen, i ljuset av vad jag har sagt om att ställa mig själv till förfogande för ert utskott, att diskutera interaktionen mellan 152 och 37 och att allvarligt överväga att själva dra tillbaka ändringsförslaget.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär. Denna fråga kommer att bli föremål för fortsatta diskussioner i det behöriga utskottet.
Härmed förklarar jag debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet(B5-0201/2000).
Vi har i dag med oss rådets tjänstgörande ordförande Seixas da Costa. Han är tvungen att lämna plenisalen kl. 19.00, och därför får vi försöka vara mycket snabba och göra gemensamma ansträngningar så att vi hinner med de flesta av frågorna.

Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, vilken har övertagits av Avilés Perea
Fråga nr 1 från (H-0141/00):
Angående: Mänskliga rättigheter för kvinnor i Europa Den 19 januari 2000 sammanträdde FN:s ekonomiska kommission för Europa för att förbereda FN:s generalförsamlings särskilda konferens den 5-9 juni 2000 i New York. Vid denna konferens skall man göra en bedömning av kvinnornas situation fem år efter FN:s kvinnokonferens i Beijing, där ett handlingsprogram för att på global nivå ta itu med kvinnors problem antogs.
Under detta sammanträde sade Schweiz minister för inrikesfrågor, Ruth Dreifuss, att trehundratusen (300 000) kvinnor i Europa är utsatta för människohandel.
Håller rådet med om detta? Anser rådet att de åtgärder som det vidtar är tillräckliga för att de europeiska kvinnornas trygghet och värdighet skall kunna skyddas mot risken för att utsättas för människohandel? Vilka ytterligare åtgärder har rådet för avsikt att vidta för att hantera denna situation, som troligen kommer att förvärras efter utvidgningen med tanke på att majoriteten av de kvinnor som utsätts för människohandel kommer från vissa av kandidatländerna?

Seixas da Costa
. (PT) Herr talman, ärade ledamöter! Först av allt vill jag erinra om att Europeiska unionens medlemsstater spelade en mycket viktig roll under Beijingkonferensen 1995 och i utarbetandet av handlingsplattformen. Efter antagandet av denna handlingsplattform har de europeiska institutionerna och medlemsstaterna aktivt arbetat med att tillämpa den på både nationell nivå och i Europeiska unionen.
När det gäller den specifika frågan om handel med kvinnor, som behandlas i kapitlet om våld mot kvinnor, är målen mycket tydliga. De åtgärder som regeringarna i länderna för de regionala och internationella ursprungs-, transit- och mottagarorganisationerna, måste vidta är flera, och ledamoten pekar mycket rättmätigt på kränkandet av kvinnors säkerhet och värdighet i Europa genom hotet från denna handel. Ni kan vara förvissad om att de övriga institutionerna arbetar mycket seriöst med denna fråga och att vissa åtgärder redan har vidtagits för att bekämpa denna handel, och jag skulle vilja ta upp dessa så kortfattat som möjligt.
För det första måste vi peka på att i november 1993 antog rådet för justitie- och inrikesministrarna en rad rekommendationer om människohandel till prostitution, vilka är ägnade att bekämpa denna handel. Två år senare gjorde parlamentet detta till sin angelägenhet: förutom att ha antagit vissa resolutioner, har man också tagit fram ett betänkande och en specifik resolution om just människohandeln.
Kommissionen lade i sin tur fram sitt första meddelande om frågan om handel med kvinnor, och lanserade det så kallade Stop-programmet med ett årligt anslag på 6,5 miljoner euro 1996, det vill säga ett år direkt efter antagandet av Beijingplattformen. Jag tycker det är viktigt att detta program inte underskattas, eftersom det bidrar till att finansiera många projekt och det har visat sig vara verkligen effektivt.
För det tredje organiserade kommissionen och internationella migrationsorganisationen i Wien redan 1996, en konferens med tvärvetenskaplig inriktning, där man samlade deltagare från medlemsstaterna, institutionerna, Europeiska unionen, den akademiska världen och från flera icke-statliga organisationer. Det finns en rad slutsatser från detta arbete.
Slutligen antog rådet, också 1996, en gemensam åtgärd för att bekämpa människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Under 1997 antog ministerkonferensen i Haag ministerförklaringen från Haag om de europeiska riktlinjerna angående effektiva åtgärder för att förebygga och bekämpa kvinnohandeln för sexuell exploatering. Slutligen gjorde kommissionen 1998 ett nytt meddelande om nya åtgärder för att bekämpa kvinnohandeln.
Jag skulle också vilja påpeka att denna fråga behandlas regelbundet inom ramen för den transatlantiska dialogen, eftersom fenomenet likaledes berör länder som Kanada och Europeiska unionen, och begränsar sig inte till Europeiska unionens omedelbara närhet. Vi anser att det är allt viktigare med åsiktsutbyte med andra mottagarländer, för att kunna göra en jämförelse eller utvärdering av fenomenet och gå över till en samling harmoniserade former för att kontrollera det.
Denna fråga har naturligtvis stått på den regelbundna dagordningen i kontakterna med länderna i Central- och Östeuropa, vilka är transitländer och till och med ursprungsländer för en stor del av denna handel. På detta område bedrivs kampanjer som finansieras av Phare-programmet, några av dem med hjälp av internationella migrationsorganisationen.
Rådet önskar inte - jag vill att det står klart - kommentera siffran på 300 000 kvinnor som är offer för handeln i Europa, vilken har förts fram av den schweiziska utrikesministern. Det finns inga så precisa statistiska uppgifter om denna fråga, för vi har att arbeta med siffror som är mycket svåra att få tag i, eftersom det gäller illegal invandring å ena sidan, och om svart arbete å den andra, och det är uppenbart att vi i utgångsläget anser denna siffra ganska tilltagen. Vi tycker att det är nödvändigt att anstränga oss för att få en riktigare uppskattning av denna siffra, och vi får trots allt inte fastna för en uppskattning av detta slag som vi inte anser är välgrundad.
Hur som helst måste vi ta itu med problemet mycket seriöst, inte bara på grund av det antal personer det handlar om, utan också för att kvinnohandeln är en organiserad brottslighet som ökar kraftigt i hela världen, eftersom den skapar höga vinster med relativt små risker för handlarna. En del av denna handel är av liten omfattning, men det finns stora företag och internationella nätverk som bedriver en sofistikerad och välorganiserad industri med politiskt stöd och ekonomiska resurser i ursprungs-, transit- och mottagarländerna. Detta är skälet till att denna fråga måste angripas på högsta nivå, nämligen tillsammans med Förenta nationerna.
Ledamoten vet säkert att ett förslag till protokoll diskuteras nu, som är inriktat på att förebygga, stoppa och bestraffa handeln med människor, främst kvinnor och barn, vilket kommer att komplettera Förenta nationernas konvention mot den organiserade brottsligheten. Därför antog rådet nyligen ett beslut som beviljar just kommissionen att förhandla fram detta protokoll.
Europeiska unionens medlemsstater spelar också en mycket aktiv roll i mötet med FN:s kommission om kvinnors status, som förbereder FN:s generalförsamlings specialmöte om kvinnor.
För att avsluta skulle jag vilja upprepa den betydelse rådet fortsätter att ge frågan om handel med barn och kvinnor och jag hoppas med det jag har sagt, ha lyckats lugna ledamoten litet mer, åtminstone när det gäller hur rådet arbetar med denna fråga.

Avilés Perea
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag är uppriktigt tacksam för det fullständiga svar ni har gett på frågan, där ni påminner oss om och hänvisar till de program som har genomdrivits.
Men det poängteras i frågan att det rör sig om ett problem som har förvärrats på sistone, just på grund av de mindre stränga gränskontrollerna; att det handlar om en handel som huvudsakligen har sina rötter i kandidatländerna i öst; att det i de flesta fall rör sig om kvinnor i en illegal situation; att det handlar om invandring under de sämsta förutsättningar och att dessa kvinnor befinner sig i ett utsatt läge och är offer för olika typer av diskriminering och problem.
Jag vet att insatser har gjorts de senaste åren, men jag vidhåller att man bör ägna frågan särskild uppmärksamhet och agera förebyggande med tanke på framtiden, eftersom det går att förutse att det här problemet kommer att förvärras.

Seixas da Costa
Herr talman! Jag skulle bara vilja tillägga att jag är helt överens med vad ledamoten har sagt och att det är angelägenhet för unionen när det gäller utvidgningsförhandlingarna och särskilt inom ramen för yttre förbindelser i de rättsliga och inrikes frågorna, att föra en mycket specifik dialog med kandidatländerna om alla de frågor som handlar om den fria rörligheten för personer, och särskilt den illegala invandringen.
Vi anser att vi, utan att ifrågasätta Europeiska unionens behov av en tolerant politik i invandringsfrågan och en mottagningspolitik gentemot ekonomiska flyktingar, måste försöka undvika att därigenom skapa mekanismer som underlättar exploateringen, främst av kvinnor, och möjligheterna för brottsligheten att finna vägar via just den fria rörligheten för personer. Vi tror att det arbete som har gjorts och det medvetande som finns i kandidatländerna om vikten av att man under perioden före anslutningen, tillsammans med Europeiska unionen, fördjupar kontrollmekanismen och gemensamt arbetar med denna fråga, kan ge konkreta resultat. Jag tycker att kommissionen lägger en särskild tyngdpunkt på denna fråga och jag tror att den omständighet att man, just under det portugisiska ordförandeskapet, kommer att inleda flera kapitel med kandidatländerna i den så kallade Luxemburgprocessen, som handlar om dessa frågor, framför allt rättsliga och inrikes frågor och fri rörlighet, hjälper till att redan nu skapa en gemensam kultur som är den som i grunden, kandidatländerna senare kommer att vara en del av vad gäller att respektera gemenskapens regelverk.

Martin, David
Samtidigt som jag tackar rådet för det tidigare svaret, skulle jag vilja pressa rådet i en närbesläktad fråga. BBC lade nyligen fram bevis på att "sköten", som de formulerade det, fanns till salu i Rumänien - att kvinnor betalades för att föda barn för export till medlemsstater i Europeiska unionen. Vidare gjorde BBC gällande att detta skedde med de rumänska myndigheternas tysta medgivande, eftersom det fick in hårdvaluta i landet. Kommer rådet att ta upp detta i sin dialog med Rumänien om Rumäniens ansökan om medlemskap i gemenskapen?

Seixas da Costa
Jag tackar för ledamotens fråga vilken jag utnyttjar för att göra att förklara en mycket aktuell åtgärd som genomförts av det portugisiska ordförandeskapet i Rumänien. Jag hade tillfälle att, för mindre än tio dagar sedan, utbyta intryck i denna fråga med de rumänska myndigheterna, inte bara om handeln med barn, utan också om problemen för den zigenska befolkningen. Det är frågor som de rumänska myndigheterna säger sig arbeta med på största allvar, enligt vad jag kunde få reda på, anser de härrör från en kulturell situation och rör vissa sektorer i befolkningen.
Vi tyckte att beslutsamheten hos de rumänska myndigheterna i den här frågan verkade äkta, särskilt som de vet att den har konkreta följder för hur dess kandidatur till Europeiska unionen kommer att bedömas av de femton medlemsstaterna. Jag tycker mig ha kunnat se att de rumänska myndigheterna lägger ner mycket arbete på att gå så långt som möjligt i bekämpandet av denna typ av situationer.

Talmannen


Olivier Dupuis, vilken har övertagits av Casaca
Fråga nr 2 från (H-0148/00):
Angående: Artiklarna 6 och 7 i EU-fördraget Den 2 februari 2000 förklarade rådet att det avser att övervaka Österrike i enlighet med artiklarna 6 och 7 i EU-fördraget till följd av att FPÖ inträtt i regeringen.
I sin resolution av den 3 februari 2000 uppmanade Europaparlamentet rådet och kommissionen att vara förberedda ifall det förekommer att en medlemsstat allvarligt och ihållande åsidosätter de principer som anges i artikel 6.1 i EU-fördraget; att vidta åtgärder enligt artikel 7 i fördraget...
Som svar på fråga H-0826/99 - vilken avsåg omständigheten att Italien är den stat som oftast fälls av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna på grund av långsamhet och funktionsfel i sitt rättsväsende och att rättegångar i Belgien som hör samman med pedofili fortskrider långsamt och med avbrott på ett sätt som är oroväckande - har kommissionen för sin del uppgivit att det inte är dess uppgift att ingripa i medlemsstaternas rättsskipning, att den har inrättat en administrativ struktur som i förekommande fall skall ges i uppdrag att granska om en medlemsstat allvarligt och ihållande åsidosätter grundläggande rättigheter med tillämpning av kriterier och principer som Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och EG-domstolen har utarbetat och att det för tillfället inte pågår någon prövning av huruvida en medlemsstat allvarligt och ihållande åsidosätter de mänskliga rättigheterna.
Kan rådet utesluta att de ovan angivna omständigheterna utgör allvarliga och ihållande åsidosättanden av de grundläggande rättigheter som definieras i artikel 6 i EU-fördraget och, om så är fallet, av vilka skäl? Om så inte är fallet, avser rådet att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 7?

Seixas da Costa
Denna fråga herr talman, har redan tagits upp mer än en gång i dag. Vi måste förstå att särskilt frågan om Österrike, och frågan om Italien och Belgien, som nämns i frågan, skiljer sig från det som sägs i artiklarna 6 och 7 i Amsterdamfördraget. Artikel 6 i Amsterdamfördraget - och detta är en mycket viktig punkt att nämna eftersom den handlar om nya frågor när det gäller fördragens innehåll - slår fast att unionen bygger på principer om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och för de grundläggande friheterna, liksom för rättsstaten. Även om vi alla vet att Europeiska unionen inte har skrivit under Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, säger denna artikel att unionen respekterar de grundläggande rättigheterna, liksom Europarådets konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
När det gäller artikel 7, som för övrigt är ett portugisiskt förslag som jag hade tillfälle att lägga fram i reflexionsgruppen vid den förra regeringskonferensen, så skapade den en speciell mekanism, och det är denna punkt som frågan handlar om, om sanktioner mot en medlemsstat som på ett allvarligt och permanent sätt kränker några av de principer som nämns i artikeln som föregår den, artikel 6. Dessa sanktioner kan också leda till att medlemsstatens rättigheter som medlem av unionen upphävs. Mekanismen härrör från något som redan föreslogs i Spinelliprojektet 1984, och gällde behovet att förebygga mot kränkning av de demokratiska principerna inom en medlemsstat, och särskilt mot sådana former som kan hota rättstatens principer.
De faktorer som Olivier Dupuis hänvisar till i sin fråga gäller inte - och det är viktigt att säga det - en kränkning av vilka principer som helst i fördragets artikel 6. Artikeln får inte användas för inblandning i medlemsstaternas förvaltning av inrikes frågor, främst på det rättsliga området. En kränkning av en princip i artikel 6 måste vara verifierad - och detta är också en viktig punkt, det är också skälet till att ingen mekanism har utlösts - av rådet efter ett förslag från en tredjedel av medlemsstaterna, eller på initiativ av Europeiska kommissionen efter ett positivt yttrande från parlamentet. Detta förfarande utlöstes inte av någon av enheterna med initiativrätt, och enligt vår mening är inte situationen av sådan art att den går under artikel 7.
När det gäller rådets uttalande den 2 mars, upprepar jag, eftersom det var jag själv som föredrog uttalandet här i parlamentet, att det gjordes av ordförandeskapet, men för de 14 medlemsstaternas räkning, och naturligtvis är effekterna av detta uttalande och de beståndsdelar det innehåller angående relationerna med Österrike bara bilateralt knutna till varje medlemsstat. Det binder inte rådet och det påverkar inte en fri och normal verksamhet i gemenskapsinstitutionerna i vilka alltså Österrike fortsätter att delta på ett fullvärdigt sätt.

Casaca
Ärade statssekreterare! Jag tycker att ni har klargjort den tekniska frågan om artiklarna 6 och 7 på ett exakt och uttömmande sätt. Om det finns inget mer att säga. Det som är viktigt att tänka på här är följande: vi har ett Europa som har gått oerhört långt när det gäller ekonomiska frågor, på den inre marknaden, med den gemensamma valutan, men inget eller mycket litet har hänt i säkerhetsfrågorna och på det rättsliga området. Vi står fortfarande med en ram för säkerhet och rättsliga frågor som är nästan fullständigt nationell inför en verklighet som är tydligt transnationell. Och vi konfronteras ständigt med denna motsägelse, framför allt när det gäller barns rättigheter, ett område där det finns fall där mer än ett land är inblandat och där offren inte underrättas av landet där rättegång sker, och inte heller får någon rättshjälp.

Rübig
Herr rådsordförande! Jag vill uttryckligen tacka er för att ni under den senaste frågestunden konstaterade att inga kränkningar av artikel 6 och 7 har konstaterats och att det i fallet Österrike handlar om ett förebyggande fördömande. Min fråga gäller premiärministrarnas ad hoc-beslut. Det är här fråga om bilaterala sanktioner vilka beslutats under uteslutande av regeringarnas och parlamentens utrikesministrar i de europeiska staterna. Likaså har samtliga EU-institutioner hoppats över och ställts inför fullbordat faktum.
Därför har jag en fråga: Hur skall detta utveckla sig i framtiden, om vi nu bortser från fallet Österrike? Kommer de nationella premiärministrarna också framdeles att uttala fördömanden mot olika länder i Europa? Räcker det här med en majoritet av åtta röster eller behövs det andra typer av majoritetsbeslut? På vilket sätt förlorar härigenom Europeiska rådet och de europeiska institutionerna i makt och handlingsmöjligheter? Kommer det att uppstå en ny sorts konkurrens mellan europeiska institutioner och nationalstater?

Seixas da Costa
Herr ledamot Paulo Casaca! Jag skulle vilja svara att jag, trots allt, inte är så pessimistisk angående det sätt Europeiska unionen har utvecklats i riktning mot en etisk dimension, och särskilt mot rättsliga mekanismer som gör det möjligt att möte nya situationer, främst de som ni nämnde. Jag tror att det är viktigt att vara medvetna om att vi, inom ramen för Amsterdamfördragets utveckling, har överfört befogenheter och vi kommer att ha en överföringsprocess av befogenheter under de fem närmaste åren från det som var den tidigare tredje pelaren, till unionens första pelare, framför allt när det gäller viseringsfrågor, rättsligt samarbete på det civila området och tullsamarbete. Vi behåller fortfarande frågor om rättsligt samarbete, vad gäller straffrätt och frågor om polisiärt samarbete, i den tredje pelaren men vi arbetar just nu på att skapa ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa, och vi hoppas att kommissionen kommer med ett svar genom presentationen av en resultattavla som kommer att ge oss en katalog av ad hoc-åtgärder.
Jag skulle också vilja understryka att den europeiska stadgan om grundläggande rättigheter, som är under debatt, mycket väl kan bli en faktor som stärker dessa nya dimensioner, och den kommer säkert att bidra till att ge Europeiska unionen en mer solid utformning med principer som kan vara rättsligt giltiga, så som vissa av oss - och särskilt rådet - önskar.
När det gäller frågan om Österrike upprepar jag det jag har sagt angående Österrikes uppfyllandet av artikel 6 och 7 hittills. Det var bra att få höra ledamoten använda uttrycket "ad hoc-beslut": det är uppenbart att det var ett ad hoc-beslut, och det var ett ad hoc-beslut som togs av de 14 medlemsstaterna angående deras förhållanden med regeringen, dess beteende har inte ifrågasatts, däremot dess politiska utformning. Jag sade i en tidigare debatt att vi i Europeiska unionen i dag är österrikare allihopa. Och jag säger det en gång till.
Vi är alla österrikare eftersom unionens område är ett enda när det gäller rättigheter och medborgarskap och jag vill ha samma rättigheter i Österrike som de österrikiska medborgarna skall ha i mitt land. Jag har alltså inte lust att leva under beskydd av ett parti som beter sig rasistiskt och fäller rasistiska och främlingsfientliga uttalanden, inför vilka det är befogat att hysa vissa betänkligheter. Dessa betänkligheter får i detta ögonblick sitt uttryck på en bilateral nivå, de uttrycks inte på Europeiska unionens nivå eftersom vi där bara kan fatta sådana beslut om det förekommer kränkningar av artiklarna 6 och 7 i Amsterdamfördraget. Därför måste vi i framtiden, herr ledamot, utvärdera i vilken mån FPÖ:s agerade bryter med sin tidigare ideologiska modell, för detta är den grundläggande faktorn. Det är viktigt att FPÖ klargör om man fortfarande håller fast vid de principer som dess tidigare uttalanden har knutit dem till, alltså till de personer som stod för denna typ av uttalanden, för om man inte klargör detta ser jag ingen annan utväg än att de övriga medlemsstaterna fortsätter med samma typ av restriktivitet mot den österrikiska regeringen, med de följder detta får. Och som jag sade, enbart på ett bilateralt plan. Österrikarna har all rätt att välja vilken regering de önskar. Vi har också all rätt att ha vår åsikt angående den österrikiska regeringen.

Kauppi
Herr rådsordförande! Ni sade att det vid makten i Österrike finns ett parti som offentligt fällt rasistiska kommentarer. Hos oss här i Europaparlamentet är det människor som talar, inte partier. I ert svar på Dupuis fråga hänvisade ni till att de sanktioner som gemensamt godkänts av fjorton staters stats- och regeringschefer är bilaterala till sin karaktär. Kan man således också avstå från sanktionerna bilateralt, dvs. kan en enskild medlemsstat besluta om att häva sanktionerna och återgå till den normala dagordningen? Om det är på det sättet, när kommer rådet officiellt att befria de österrikiska medborgarna från denna kränkning av deras demokratiska rättigheter; måste varje medlemsstat en efter en avstå från sanktionerna innan rådet tar sitt förnuft till fånga och häver detta beslut?

Seixas da Costa
Ledamoten måste ha hört dåligt vad jag sade eller så har det blivit en misstolkning. Jag sade aldrig att den österrikiska regeringen är en rasistisk regering. Låt detta stå klart. Jag känner personer i denna österrikiska regering, vilka jag har arbetat tillsammans med och som jag hoppas kunna fortsätta att arbeta med i framtiden, och dessa kan långtifrån knytas till någon rasistisk ideologi. Det jag tydligt säger är att denna regering har ett parti i vilket några ledare inte bara har fällt extremt allvarliga yttranden när det gäller frågor om rasism och främlingsfientlighet, och har även lagt fram lagförslag (på ett inrikes plan) som är tydligt präglade av en rasistisk ideologi. Och vi har ännu inte, från FPÖ:s sida, sett något uttalande som tar avstånd helt och hållet från denna typ av ideologier.
När det gäller er andra fråga är svaret ja. Varje land kan gå ifrån det åtagande som gjorts mellan de 14 länderna. Det handlar om 14 fria länder. De har helt fritt fattat beslutet att ur bilateral synvinkel visa Österrike sitt missnöje med den valda regeringsbildningen, men vilket som helst av dessa länder kan när de så önskar lämna denna solidaritet. Samma frihet som förde dem samman kan i morgon skilja dem vad gäller detta beslut om de gör en annorlunda tolkning av utvecklingen i Österrike.
Ledamoten frågar också när rådet kommer att låta det österrikiska folket slipa undan detta tryck. För det första finns det inget beslut om det i rådet. Som jag har sagt så gäller det de 14 länderna. Denna fråga ligger inte inom ramen för Europeiska unionen. Jag skulle önska att detta stod klart, att när det gäller allt som rör Europeiska unionens formella verksamhet i institutionerna har Österrike deltagit helt och hållet och kommer att fortsätta göra det. Man kan inte kräva, fru ledamot, att medlemmar i Europeiska unionens regeringar skall känna sig tillfredsställda över att slå sig ner sida vid sida med personer de anser vara anhängare till ideologier som tydligt påminner om ett annat, ett historiskt förflutet och som väcker upp gamla europeiska andar. Det är ett problem som gäller var och ens känsla. Jag tycker inte om att sitta sida vid sida med fascister.

Talmannen


Alexandros Alavanos, vilken har övertagits av Korakas
Fråga nr 3 från (H-0151/00):
Angående: "Energi för demokrati" Jugoslavien Vintern som pågår är en av de senaste decenniernas hårdaste vintrar, vilket ganska många europeiska länder verkligen har fått känna av. Bland dem som drabbats hårdast är Jugoslavien som därutöver också är föremål för ett bränsleembargo, vilket innebär att sjukhus och skolor inte kan värmas upp och därför antingen nödgats att tillfälligt lägga ner eller att begränsa sin verksamhet. I några fall har avsaknaden av bränsle till och med kostat människoliv. Jag vill, mot bakgrund av att såväl embargot som den hårda vintern fortfarande är i full gång, fråga rådet om det har planer på att vidta några åtgärder för att så snart som möjligt utvidga programmet "Energi för demokrati" till att täcka sjukhusens och skolornas behov?

Seixas da Costa
Som bekant, herr talman, beslutades inom ramen för sanktionerna på energiområdet som tillämpas på Förbundsrepubliken Jugoslavien beslutades, genom ett förslag som diskuterades i rådet, att främja några undantagsåtgärder när det gäller kommer som styrdes av demokratiska krafter. Det var en åtgärd inriktad på att skicka ett budskap om stöd till demokratiska krafter och det skulle fungera som en stimulans för just de som i Jugoslavien framhärdar i att trots alla besvärliga förutsättningar, agera och inta en hållning mer i linje med försvaret för demokratiska rättigheter och med positioner som det jugoslaviska folket är mer intresserat av. Detta program inleddes med två självständiga kommuner, ledda av oppositionen. Senare beslutade Europeiska unionen att, på förslag av flera medlemsstater, utvidga detta system till fem andra kommuner. Det handlar om en komplex process, en process som för med sig allvarliga och dryga budgetkostnader, och kommissionen har i denna plan gjort en mycket stor ansträngning för att försöka finna medel till dessa utökade åtgärder. Vi hoppas att de demokratiska krafterna i Serbien förstår denna signal som Europeiska unionen ger. Vi beklagar djupt att energisanktionerna mot Jugoslavien måste vidhållas, men de utgör en del i en rad åtgärder som fastställts som en form av påtryckning på regimen och särskilt som en påtryckning mot det sätt som Milosevic styr landet. Detta drabbar givetvis civilbefolkningen. Vi är medvetna om det. Men vi måste inse att Jugoslaviens politiska situation och Milosevics fortsatta agerande på internationell nivå, enligt rådets hittills enhälliga åsikt, motiverar att sanktionerna vidhålls.

Korakas
Vi bevittnar de febrila, skulle jag säga, förberedelserna för en ny runda av det smutsiga kriget mot Jugoslavien, mot dess folk, och allt det som pågår utanför Kosovo dessa dagar bevisar det.
Å andra sidan utgör, vilket vi har hört även i dag, det välkända programmet "Energi för demokrati" ingenting annat än ett barbariskt utpressningsförsök från Natos och Europeiska unionens sida mot det jugoslaviska folket, för att tvinga på det deras nya ordning och säkerställa dess totala underkastelse.
Frågan som dyker upp är om ett folk har rätt att bestämma över sin situation, att välja sin regering. Och i Jugoslavien har folket beslutat i demokratisk ordning, det har sin regering och sin president. Så är det, oavsett vi gillar det eller inte!
Hur kan vi förklara logiken som säger att vi för att straffa ett folks förmente förtryckare skall straffa dennes förmenta offer? Herr talman! Det var vad de barbariska bombningarna innebar, det är vad bränsleembargot mot Jugoslavien innebär. Det handlar om att bedriva en folkmordspolitik mot ett folk som inte godtar de alternativ som USA, Nato och Europeiska unionen vill tvinga på dem.
Frågan som dyker upp är: "Eftersom det redan, på grund av kölden, har dött ett stort antal människor, kommer bränsleembargot att hävas, och kommer det jugoslaviska folket att ges frihet att bestämma över sin situation?"

Seixas da Costa
Herr talman! Jag medger att jag tycker användningen av ordet folkmord för en åtgärd riktad mot den jugoslaviska regeringen låter underlig, en regering som genomförde flera handlingar i Kosovo som utgör just en modell för en sådan beteckning. Jag kan inte heller låta bli att påminna om att samma regering var anstiftaren till oerhört många destabiliseringssituationer i Bosnien och Hercegovina samt i Kroatien, och den har varit en systematisk destabiliseringsfaktor i hela regionen.
Jag förstår er perfekt, herr ledamot, när ni tar upp behovet för varje befolkning att själva besluta om sitt öde, vi vill inte annat än det. Men vi vill att detta skall innebära tillgång till massmedia, total yttrandefrihet för de oppositionella medierna, fullständigt åtnjutande av rättigheter, frihet och individuell säkerhet samt av en rättsstat och totalt öppna institutioner. Om ledamoten anser att detta är läget i Serbien, så är vi klara över er inställning.

Talmannen


Rosa M. Díez González
Fråga nr 4 från (H-0155/00):
Angående: Information om EU-medborgare som dömts till döden Rådet har inte besvarat fråga P-2697/99 inom den tidsfrist som fastställs i Europaparlamentets arbetsordning.
Kan rådet lämna information om antal, identitet, rättslig situation, fängelseförhållanden och personlig samt familjemässig situation när det gäller EU-medborgare som dömts till döden på andra ställen i världen? Finns det någon förteckning över dessa personer, och kan rådet i så fall översända denna till mig och till Europaparlamentet? Om en sådan förteckning inte finns, anser inte rådet att det är nödvändigt att vidta åtgärder för att utföra en systematisk kontroll av dessa fall? Vilka åtgärder anser rådet att man bör vidta för att avhjälpa denna brist på information?

Seixas da Costa
 Frågan som ledamoten ställer är viktig, men jag måste medge att rådet inte har den information ni begär angående antalet unionsmedborgare dömda till dödsstraff i tredje land. Det finns emellertid - jag vill vara tydlig på denna punkt - ett arbete som pågår just nu och gäller konsulatssamarbete mellan medlemsstater, för att kunna följa och skydda varje medlemsstats medborgares intressen och rättigheter i tredje land, främst när de kan komma att dömas till döden.
Med detta specifika mål och när det gäller en medborgare från en medlemsstat som hotas av dödsstraff i ett tredje land, finns nu en samordningsmekanism som gör det möjligt för Europeiska unionens beskickningar i dessa länder att genomföra démarches tillsammans med regeringarna i dessa länder, på ett gemensamt och samordnat sätt. Detta samarbete mellan medlemsstaternas beskickningar kommer också att innefatta informationsutbyte om medborgare som hotas av dödsstraff. Jag tror alltså att vi på sikt kommer att kunna ge konkreta svar på denna fråga och särskilt att få en konkret och aktuell information, men det beror givetvis på hur konsulatssamarbetet utvecklas som Europeiska unionen försöker skapa.

Díez González
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag är tacksam för ert svar men inte för innehållet i detta. Det jag menar är att jag uppskattar ert engagemang men inte - jag upprepar - den information ni lämnar. Och det har inget med tidsbrist att göra, för parlamentsledamoten ställde den här frågan till rådet redan för tre månader sedan, men rådet har inte besvarat den skriftligen. Rådet svarade inte inom den fastställda tidsfristen och svarar nu muntligen, med två månaders försening.
Tror ni inte, herr rådsordförande, att en förteckning över de europeiska medborgare i världen som har dömts till döden skulle vara ett mycket användbart instrument för att försvara rätten till livet, för att de politiska institutionerna i Europeiska unionen skall försvara rätten till livet?
Tror ni inte att det är ganska svårt att acceptera att en ekonomisk och politisk maktfaktor som Europa, där man har förmåga att bygga satelliter, skicka människor till månen, skapa en gemensam valuta - kort sagt - en viktig maktfaktor, skulle sakna förmåga att ta reda på hur många europeiska medborgare i världen som har dömts till döden? Tror ni inte att det kommer att vara ganska svårt för de europeiska medborgarna att begripa det?
Jag vet att detta kräver ett åtagande från medlemsstaternas sida, men tror ni inte att det som huvudsakligen krävs är en politisk vilja som jag hittills inte har sett någonstans?

Seixas da Costa
Fru ledamot! Ni har ställt två frågor: den första handlar om rådets svar och tiden för svaret. Denna fråga är, som ni vet, en fråga om förfarande som handlar om de tidsfrister som ensidigt har beslutats av Europaparlamentet. Rådet har inte deltagit i beslutet och har aldrig accepterat tidsfristerna, och därför är rådets hållning att systematiskt hänvisa till denna punkt.
När det gäller den punkt ni tar upp, vill jag säga att jag medger att ni har helt rätt och att detta är en av de frågor som säkerligen snabbt måste ingå i arbetsplanen för detta område. Det ni säger är mycket viktigt. Det är faktiskt viktigt att Europeiska unionen som är en makt, som ni säger, som skapar flera instrument och mekanismer för att stärka sig själv, också kan skydda sina medborgare på lämpligt sätt i utlandet. Ni får också förstå att konsulatssamarbetet inom ramen för Europeiska unionen är en ganska ny företeelse. De systematiska modellerna för ett enhetligt konsulatssamarbete och de gemensamma samordningsformerna för konsulatens agerande har utvecklats de senaste åren. Jag förmodar att de är försenad. Jag tror att ni i själva verket har helt rätt, och att påtryckningar på rådet i denna fråga är välkommet, enligt mitt sätt att se det.

Talmannen
Jag tar mig friheten att tillägga att jag delar Rosa Díez ståndpunkt och även kan hålla med om att Europeiska unionen har förmåga att placera en människa på månen, men det har man fortfarande inte bevisat.
Det är en utmaning som ännu inte har antagits, men jag förstår innebörden av detta påstående.

Talmannen


Claude Turmes
Fråga nr 5 från (H-0158/00):
Angående: Parlamentet och Euratom Kommer rådet att rikta en generell begäran till parlamentet om att det skall yttra sig om internationella avtal som sluts inom ramen för Euratomfördraget, som ett led i "Kedoförfarandet", som parlamentet och kommissionen fattade en överenskommelse om 1998? Om så inte är fallet, kommer rådet vid varje tillfälle att begära ett yttrande och kommer rådet under alla omständigheter att begära ett yttrande om det avtal med Ukraina som för närvarande har förelagts parlamentet och det avtal mellan USA och Euratom om kärnkraft som utarbetas för närvarande? Är rådet berett att formalisera Kedoförfarandet genom att införa en ändring i Euratomfördraget i samband med regeringskonferensen, eller åtminstone genom att införa ett interinstitutionellt avtal för de tre institutionerna om Euratom för att kompensera Euratomfördragets demokratiska brister? Håller rådet med om att parlamentet, i egenskap av budgetmyndighetens andra gren, borde höras i förväg om det planerade lånet till Ukraina för k2/r4, särskilt med tanke på de incidenter som inträffat nyligen vid både Khmelnitsky och Rivne, den betydande minskningen av energiproduktionen och energikonsumtionen och den avbrutna reformen av energimarknaden, vilket ger upphov till ytterligare tvivel kring möjligheterna att ge ett lån och återbetalningsförmågan?

Seixas da Costa
Herr talman! Artikel 101 i Euratomfördraget är den rättsliga grunden för internationella avtal på kärnkraftsområdet, såsom i fallet med anslutningsavtalet Euratom-Koreahalvöns organisation för energiutveckling, KEDO.
Denna artikel säger att avtalen eller konventionerna med tredje land skall förhandlas fram av kommissionen, enligt rådets direktiv, och slutas av kommissionen med godkännande från rådet, vilket beslutas med kvalificerad majoritet. Rådet skall respektera och tillämpa bestämmelserna för Euratomfördraget, vilket inte innehåller - denna sak handlar om fördragen - någon rådfrågning av parlamentet.
Kom ihåg att rådet som institution inte har befogenhet att göra några ändringar av fördragen, vilket är naturligt, varför vanligtvis en fråga av detta slag bara kan väckas på regeringskonferensen. Jag skall i min roll som ordförande för den förberedande gruppen ta hänsyn till denna begäran när det gäller regeringskonferensen.
När det gäller de frågor som refereras till angående kärnkraftsanläggningarna, vars namn jag svårligen kan läsa - Khmelnitsky och Rivne - i Ukraina, vill jag påminna om att det åligger kommissionen att göra tekniska utvärderingar av kärnkraftsanläggningarna, för att avgöra om de skall de skall underhållas eller stängas. Rådet tog i mars 1994 ett beslut som beviljar kommissionen att ta Euratomlån upp till 1 100 miljoner euro, avsedda att finansiellt stödja den verksamhet som syftar till att förbättra effektiviteten och säkerheten i kärnkraftsanläggningar i vissa tredje länder.
Men hittills har inget tredje land använt denna möjlighet. Detta förfarande hade för övrigt Euratomfördraget som grund och förutsätter inte någon rådfrågning av Europaparlamentet. Sammanfattningsvis utgör de presenterade frågorna ett vanskligt problem vilket under senare år har väckts i denna kammare, som vi vet, för att få mer befogenhet, och parlamentet har använt sitt eget budgetansvar som ett legitimt påtryckningsinstrument.
När det gäller det konkreta fallet KEDO, vill jag erinra om att parlamentet 1998 blockerade fonderna för det året, och det var bara möjligt att komma förbi situationen genom en kompromiss med kommissionen, i vilken denna institution föresätter sig att informera parlamentet i inledningen av varje år, angående Euratomavtal som man förhandlar om så att detta kan analysera dem.

Turmes
Tack, herr minister. För att fortsätta på frågan om regeringskonferensen, kommer parlamentet förmodligen att begära, när det gäller institutionella reformer och särskilt kapitlet om förfaranden för beslutsfattande, att ha samtycke när det rör sig om internationella avtal och medbeslutande i andra frågor. Har ni någon uppfattning om hur dessa frågor kan utvecklas på regeringskonferensen?

Seixas da Costa
Herr ledamot! Utvidgningen av medbeslutandet i lagstiftningsfrågor är en fråga som har diskuterats inom ramen för regeringskonferensen och det finns, som ni känner till, en traditionellt radikalare inställning, vilken dessutom stöds av många medlemsstater, enligt vilken alla lagstiftningsbeslut som antas genom kvalificerad majoritet i rådet skall underställas medbeslutande i Europaparlamentet.
Detta är en ståndpunkt som har fått ett uttrycksfullt mottagande inom ramen för regeringskonferensen, även om vissa medlemsstater anser att man skall göra en bedömning från fall till fall när det gäller att underställa dem ett medbeslutandeförfarande, även på lagstiftningsområdet. När det gäller ratificeringen av de internationella avtalen har jag redan tagit upp frågan inom ramen för regeringskonferensen, och i det första behandlingen fick inte Europaparlamentets traditionella krav och inställning något positivt mottagande från medlemsstaterna, ett skäl till att denna fråga inte avförts från dagordningen, och då alla dessa frågor finns kvar på dagordningen till slutet av konferensen, tror vi inte att vi i denna fas kan göra några betydande framsteg. Vi kommer trots det att fortsätta att föra en dialog med Europaparlamentet om denna sak. På tisdag har jag ett möte med utskottet för ekonomi och valutafrågor, där jag kommer att diskutera denna fråga och förklara litet mer i detalj hur den förberedande gruppen för regeringskonferensen hanterar denna typ av frågor, och särskilt Europaparlamentets lista över krav och förslag, vilken vi hoppas berikas av den resolution som tas upp omröstning den 23.

Talmannen


Efstratios Korakas
Fråga nr 6 från (H-0160/00):
Angående: Ersättning till offren för det fascistiska kriget Grekiska domstolar har genom många beslut bestyrkt att de grekiska medborgare som föll offer för nazistregimen har rätt till ersättningar men utbetalningarna av dessa låter fortfarande vänta på sig, liksom också det krigsskadestånd som Tyskland är skyldigt att betala Grekland. Detsamma gäller också återbetalningen av det tvångslån som Tyskland lyfte från Greklands bank under ockupationen 1943.
Har rådet för avsikt att ta initiativ till en utbetalning av de ersättningar som offren för det fascistiska kriget har laglig rätt till, samt till en återbetalning av lånen från ockupationstiden - detta mot bakgrund av den överenskommelsen som nyligen slöts genom vilken Tyskland förband sig att ersätta alla dem som hölls i tvångsarbete vid tyska fabriker för ett sammanlagt belopp av 10 miljarder tyska mark, och med beaktande av att det formella skäl som Tyskland tidigare angivit som orsak för sin underlåtenhet att tillmötesgå ovannämnda lagliga och rättmätiga krav, inte nu längre, efter Tysklands enande, kan anses ha någon giltighet?

Seixas da Costa
Herr ledamot, det är väldigt enkelt att besvara er fråga: frågan ligger inte inom rådets behörighetsområde utan hör till de bilaterala relationerna mellan Grekland och Tyskland. Således kan inte rådet vidta några åtgärder vad gäller ledamotens rekommendationer.

Korakas
Herr talman! Tillåt mig att betrakta rådsordförandens svar som ett svar av Pontius Pilatus. Låt oss se på bakgrunden. Under ockupationsåren tvingade den tyska ockupationsregeringen den grekiska ockupationsregeringen att bevilja den ett lån, vilket i dag, med ränta och inflation, uppgår till omkring 25 miljarder dollar. Det är ett undertecknat lån, det är en förbindelse. Det rör sig alltså, för att vi skall få grepp på denna fråga, om transaktioner mellan två länder som är medlemmar i Europeiska unionen, och rådet kan inte blunda inför det faktum att Tyskland, uppenbarligen på grund av sitt inflytande, vägrar att fullgöra sina förbindelser. Tyskland själv ser till att få in de lån som man ger till sista marken.
Det andra är den enorma förstörelse som Tyskland med sina ockupationsstyrkor orsakade i Grekland. Värdet av denna uppgår till omkring 40 miljarder dollar. Andra länder har Tyskland betalt. Grekland betalar man inte. Varför? Naturligtvis bär även de grekiska myndigheterna ett ansvar, men någon gång måste detta granskas. Till och från har Tyskland erkänt denna sin skyldighet. Men under olika förevändningar har landet låtit bli att betala. Nu har även ursäkterna sinat, och Tyskland är följaktligen skyldigt att betala, och rådet kan inte låta bli att engagera sig i denna fråga. Jag anser att rådsordförandens svar är oacceptabelt.

Seixas da Costa
Jag skulle vilja förklara för ledamoten att rådet är helt tillgängligt för att ta itu med denna fråga, om ni bara kan förklara enligt vilken rättslig grund i fördragen vi skall göra detta.

Talmannen


Ewa Hedkvist Petersen
Fråga nr 7 från (H-0162/00):
Angående: Europeiskt filmstöd De europeiska filmerna är mycket viktiga för ländernas, men också för Europas, kulturella mångfald och kulturarv. I Sverige är dock mellan 80 och 90 procent av de filmer som visas amerikanska. Idag accepteras i EU upp till 50 procent statligt stöd till en filmproduktion. Enligt uppgift pågår en diskussion i kommissionen om att sänka gränsen för statligt stöd, dvs att undanröja undantaget för kulturstöd till högst 30 procent. Detta skulle hota den europeiska filmproduktionen, då det är dyrt och förenat med stora kommersiella risker att producera film, särskilt i de små länderna.
Instämmer rådet i att statsstöden är viktiga för att främja europeisk kultur? Anser rådet att det är viktigt att främja en mångsidig europeisk filmproduktion?

Seixas da Costa
Herr talman! När det gäller den fråga som ledamoten ställer, och som är av största vikt, har vi inte fått någon information om att kommissionen avser att minska statsstöden på detta område. Dessutom är rådet medvetet om att kommissionen inom ramen för sitt arbete debatterar detta ämne med medlemsstaterna.
Jag skulle vilja klargöra att denna typ av stöd faller inom ramen för de nationella åtgärderna och är medlemsstaternas befogenhet och ansvar med vissa rättsliga begränsningar enligt fördragen. Å andra sidan finns det planer på att det befintliga Media II-programmet och det framtida Media Plusprogrammet skall innehålla åtgärder i form av ekonomiskt tilläggsstöd för att stärka den europeiska filmens närvaro. Detta är en viktig handlingslinje som Europeiska unionen har följt för att bevara och skydda sin kulturella mångfald; en linje som för övrigt utgör en del av de riktlinjer som framfördes i unionens ståndpunkter i WTO-förhandlingarna, huvudsakligen för det audiovisuella området.

Hedkvist Petersen
Jag vill tacka rådets företrädare för svaret. Först vill jag säga att det är en väldig skillnad mellan att producera exempelvis bilar eller lastbilar och att producera film. Vi vet att filmproduktion är beroende av stöd, eftersom det är en blandning av kultur och kommersiell produktion. Vi vet också att den europeiska filmen, speciellt den som produceras på de små språken, har svårt att upprätthålla en så stor filmproduktion som man skulle önska. Därför är både det nationella och europeiska filmstödet väldigt viktigt samt möjligheterna att även i fortsättningen ha som praxis att upp till 50 procent statsstöd till filmproduktion accepteras.
Jag skulle ändå vilja fråga rådets företrädare om han inte anser att det är viktigt att på detta sätt med hjälp av denna praxis kunna ge ett upp till 50-procentigt stöd till produktionen av europeisk film på de små språken.

Seixas da Costa
Fru ledamot! Med tanke på den situation ni tar upp, vad gäller de mindre staterna i unionen, kan jag förstå att den är speciellt känslig. Det är en fråga som vi också är angelägna om. Det är uppenbart att alla medlemsstater i unionen tidigare har varit berättigade till specifika filmstöd, just mot bakgrund av den kulturella mångfalden i Europeiska unionen och behovet av att garantera att denna skall vara mer än en rent ekonomisk tolkning av filmindustrin,. Vi hoppas att dessa stöd kan bibehållas och vi hoppas även att de kommer att vara helt förenliga med de nya reglerna i Världshandelsorganisationen, när det gäller den nya period som vi hoppas skall inledas förr eller senare.
Just nu ligger det ekonomiska stödet på 50 procent som en gräns för gemenskapens stöd till de allmänna kostnaderna för varje projekt, men denna procentsats kan också uppgå till 60 procent i fall som är uttryckligt förutsedda i programmet. Vi har inte just nu någon indikation på att kommissionen överlägger någon minskning, och ännu mindre till sådana belopp och procent som ledamoten talade om.

Talmannen


Jens-Peter Bonde
Fråga nr 8 från (H-0166/00):
Angående: Information till medborgarna Ämnar rådet utarbeta en förteckning över godkända partier som väljarna tryggt kan rösta på utan att riskera att deras land får stå i skamvrån?

Seixas da Costa
Det ligger givetvis inte på unionen, herr talman, att lägga sig i medlemsstaternas konstitutionella organisation, liksom det inte är unionens sak att fastställa en lista man bör rösta på. Om vi skulle ge oss in på det skulle vi i praktiken hamna på farlig mark. Det betyder inte att det som ligger i frågan inte har någon politisk mening: som i flera länder, till exempel mitt, har inte ett nazistiskt eller fascistiskt parti rätt att registrera sig i en författningsdomstol. Det kan alltså inte räknas som ett legitimt parti i det demokratiska livet. Andra länder har annorlunda system och dessa är lika respektabla som vårt. Vad vi måste se till, när vi går in i ett utvidgat Europa, är att ingen situation för de demokratiska rättigheterna i ett land är likgiltiga för de övriga länderna och deras medborgare. Vi är alla europeiska medborgare och vi är medborgare i ett Europa som vägleds politiskt av ett antal grundläggande principer. Om dessa principer påverkas har vi rätten och plikten att höja varningsflagg. Beträffande önskvärda eller icke önskvärda partier hoppas vi att detta aldrig skall existera i Europeiska unionen.

Bonde
Ja, men problemet är ju att det är det, det handlar om här. Bara för att Österrike har en borgmästare i Klagenfurt som har uttalat sig på ett sätt som ni och jag avskyr lika mycket, har man straffat ett land genom sanktioner, och ni straffar ett folk genom sanktioner, även dem som måste ha röstat mot partiet i fråga, utan att ange vad brottet består i. Hittills har ni bara bestraffat åsikter och inte handlingar. Om det vore tal om handlingar är det kanske snarare Danmark som borde straffas för ett förbud mot invandrare som FPÖ inte har lyckats driva igenom. Det är åsikter ni har bestraffat, och inte handlingar. Jag vill därför innan jag röstar nästa gång veta om Portugal och andra länder - utanför rådet - kommer att föreslå sanktioner mot mitt land, till exempel om den nuvarande regeringen släpper in ministrar från det danska socialistiska folkpartiet eller enhetslistan som båda är emot Ekonomiska och monetära unionen, eller om man vill hindra valet av en regering med Fogh Rasmussen från vänstern, om denne utgår från uppbackning från det danska folkpartiet som i många tidningar beskrivs som ett parti som påminner om FPÖ i Österrike. Det skulle vara en värdefull konsumentupplysning. Men det kan ju hända att man kommer att beklaga de fjorton statsministrarnas agerande.

Seixas da Costa
Ledamoten är inte obekant med vad som har sagts i de tidigare svaren: i fallet Österrike, som jag förstod låg implicit i er fråga, agerar vi inte inom gemenskapsramen, vi agerar på ett bilateralt plan. Den hållning några medlemsstater har intagit gentemot den österrikiska regeringen handlar om en negativ syn på den nya österrikiska regeringen, vilket inte påverkar gemenskapsramen. Vi agerar inte inom rådet, Europeiska unionen har inte vidtagit några diskriminerande åtgärder gentemot Österrike. De 14 medlemsstaterna har i full frihet beslutat visa de österrikiska myndigheterna sitt missnöje med deras regeringsbildning och speciellt på grund av att regeringen innehåller ett parti, som försvarar, eller har försvarat - det går inte riktigt att förstå gränserna mellan det förflutna och nutiden i FPÖ:s uttalanden -, en särskild ideologi och ett särskilt sätt att tolka de europeiska värdena. Men ledamoten får inte blanda ihop Ekonomiska och monetära unionen med den nazistiska regimen, det är en viss skillnad på dem. Alla partier har naturligtvis rätt att vara emot Ekonomiska och monetära unionen, eller mot Schengenavtalet eller något annat, till och med mot det europeiska unionen. Som ni vet finns det partier som är emot Europeiska unionen, men det är ändå partier som hör till det demokratiska systemet. Det vi här har att göra med här, och det vet ledamoten lika väl som jag, är partier som förespråkar ideologier som ifrågasätter själva systemet och alla väsentliga värden i Europeiska unionen, vilka till och med ligger till grund för själva skapandet av Europeiska unionen. Det är alltså naturligt, herr ledamot, att vissa regeringar känner ett visst obehag. Detta obehag får konsekvenser enbart i de bilaterala förbindelserna. Vi blandar inte ihop gemenskapsnivån med de bilaterala förbindelserna.

Talmannen


William Francis Newton Dunn
Fråga nr 9 från (H-0169/00):
Angående: Sekretessen vad gäller rådets lagstiftningsverksamhet Under frågestunden i januari besvarade rådets tjänstgörande ordförande min fråga med att säga att samtliga upplysningar om rådets lagstiftande sammanträden, som detaljerade redogörelser för omröstningarna, protokollet och det kortfattade protokollet var tillgängliga för allmänheten.
Jag gav uttryck för mina tvivel, men efter ytterligare frågor åtog sig rådets tjänstgörande ordförande att före frågestunden i februari skriva till mig och meddela mig exakt var och hur dessa informationer fanns tillgängliga för allmänheten.
Jag har inte erhållit något brev från rådets tjänstgörande ordförande, vilket bekräftar mina värsta farhågor om rådets överdrivna hemlighetsmakeri.
Kommer rådets tjänstgörande ordförande att nu slutligen meddela mig var dessa upplysningar, vem som röstat och på vad, protokollet och det kortfattade protokollet, finns tillgängliga för allmänheten, såsom man hävdade under frågestunden i januari?

Seixas da Costa
Herr talman! Rådets verksamhet kan följas av allmänheten i en månatlig sammanfattning av rådets rättsakter och andra akter, antagna efter januari 1999, vilken utarbetas av generalsekretariatet - och offentliggörs på rådets webbplats på Internet, och den innehåller även röstresultat, röstförklaringar och uttalanden till protokollet när rådet agerar som lagstiftare.
När det gäller rättsakter som är definitivt godkända av rådet, nämns i sammanfattningarna, om det är aktuellt, omröstningsresultat, liksom uttalanden till protokollet från rådet, kommissionen och medlemsstaterna. Emellertid är det naturligtvis bara de definitivt antagna protokollen vars utdrag offentliggörs av rådets generalsekretariat på Internet på webbplatsen Eudor, skapad av Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer under rubriken "Insyn i rådets lagstiftande verksamhet". Detta är för övrigt en av erövringarna från det så föraktade Amsterdamfördraget vilket jag anser är värt att systematiskt betona.
Efter varje rådsmöte offentliggörs ett pressmeddelande som innehåller information om beslut som har fattats och anger de beslut för vilka uttalanden till protokollet har offentliggjorts och kan erhållas från presstjänsten. Det finns också möjlighet att få information om insynen i rådets lagstiftande verksamhet genom elektronisk post.
Frågan om allmänhetens rätt till tillgång till rådets handlingar är upptagen i artikel 255 i fördraget om Europeiska unionen, som fastställer en tidsfrist på två år, räknat från Amsterdamfördragets ikraftträdande, för rådet att fastställa allmänna principer och gränser för denna rätt. Vi måste tänka på att denna bestämmelse i Amsterdamfördraget ger de olika institutionerna möjlighet att reglera tillgången till sina egna handlingar - och vi måste förstå detta, med tanke på den särskilt känsliga naturen i vissa frågor, där stora känsliga områden står på spel, som den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och rättsliga och inrikes frågor. Det är nödvändigt att denna reglering återspeglar en rad angelägenheter, utan att påverka reglerna för insyn, så att inte insynen blir ett instrument som gör allt arbete i rådet totalt ineffektivt. Som jag alltså sade fastställer denna artikel regler för Europaparlamentet, rådet och kommissionen när det gäller specifika bestämmelser för tillgången till deras dokument. Denna fråga inryms i de allmänna regler om insyn i de europeiska institutionerna vilka dessutom definierades i slutsatserna från det senaste Europeiska rådet i Helsingfors som, och jag citerar: "en viktig beståndsdel för att närma unionen till medborgarna och öka dess effektivitet".
Under det finländska ordförandeskapet har viktiga framsteg gjorts när det gäller tillgång till dokument via modern informationsteknik, nämligen Internet. Ett beslut togs också i rådet om att förbättra informationen om den lagstiftande verksamheten och det offentliga registret av rådets handlingar. Detta beslut innebär också att, och jag citerar igen: "Rådets generalsekretariat skall ge allmänheten tillgång till en lista på de punkter på de preliminära dagordningarna för rådets sammanträden och för sammanträden i dess förberedande organ som hänför sig till de fall där rådet uppträder som lagstiftare". Denna praxis har följts av det nuvarande ordförandeskapet.
När det gäller det offentliga registret över rådets handlingar, säger beslutet att det även skall finnas hänvisningar till dokumentnummer och ärende för sekretessbelagda dokument med undantag för de fall då ett utlämnande kan undergräva skyddet för det allmänna samhällsintresset, den enskilde och privatlivet, skyddet för företagshemligheter, skyddet för gemenskapens ekonomiska intressen och/eller skyddet för sekretess som begärts av den fysiska eller juridiska person som tillhandahållit någon del av informationen i handlingen, eller som krävs enligt lagstiftningen i den medlemsstat som tillhandahållit någon del av den informationen.
Det portugisiska ordförandeskapet visade från början sin strävan att inleda arbetena inför debatten om allmänhetens tillgång till dokument, liksom sin avsikt att ge uppföljningen av detta ärende till en grupp "vänner till ordförandeskapet" efter att kommissionen hade lagt fram förslaget till förordning om offentlig tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar. Detta förslag lades fram av kommissionen, i kommissionärskollegiet, den 26 januari och innebär en strävan efter att uppfylla målen om förstärkt insyn, främst genom viktiga ändringsförslag till uppförandekoden från 1999. Ordförandeskapet inledde genast diskussionen om förslaget, då detta hade lagts fram på Coreper-mötet den 2 februari och behandlats under två tidigare möten. Det handlar alltså, herr talman, om en rad uppgifter som har utvecklats i rådet utifrån kommissionens förslag vilka jag anser utgör en verklig vilja att öka insynen i dessa arbeten.

Newton Dunn
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för ett mycket långt, detaljerat och seriöst svar. Eftersom jag inte talar portugisiska skall jag studera svaret före nästa frågestund och återkomma till er om saken i april. För stunden skulle jag vilja be er om att ge mig ett mycket enkelt svar på en mycket enkel principfråga.
Godtar ni, när det är fråga om lagstiftning i en demokratisk miljö, som vi i Europeiska unionen befinner oss i, att allmänheten, som berörs av lagarna, bör kunna se och höra vad deras valda företrädare gör för att anta lagarna? Jag tycker inte, när det gäller rådet, att allmänheten faktiskt kan se och höra allt det som deras företrädare säger och gör när de antar lagar. Kan ni godta den principen?

Seixas da Costa
Herr ledamot! Detta är en komplex fråga som naturligtvis handlar om den typ av lagstiftningsförfarande man har och framför allt om likheten mellan lagstiftningsförfarandena i Europeiska unionen och i medlemsstaterna. I medlemsstaterna finns det lagstiftningsbefogenheter som är knutna till parlamenten, där debatten sker öppet och inför allmänheten, och det finns lagstiftningsbefogenheter som ligger regeringarna, antingen genom att parlamentet delegerar dem eller genom den själv har den rätten. Diskussionen i de regeringar som lägger lagstiftningsförslag är inte offentliga, resultatet av lagstiftningsförslagen är däremot offentliga och kan antingen tas upp i parlamentet eller inte. På Europeiska unionens nivå tror jag inte att man gå längre än det som redan gäller, det vill säga, möjligheten att tillkännage resultaten av debatterna i rådet, och att tillkännage röstresultaten och uttalandena om denna omröstning. Jag tror att detta är tillräckligt i denna fråga, men som sagt, detta är min egen inställning, då det handlar om den filosofiska naturen av förfarandet för unionens lagstiftningsprocess.

Seppänen
Herr talman! Under det finländska ordförandeskapet hann man under dessa frågestunder gå igenom tjugo frågor. Förra gången, när Portugal var ordförande, gick man igenom tolv. Det verkar som om man inte heller i dag hinner gå igenom flera.
Men min egentliga fråga handlar om det brev som Europeiska kommissionens ordförande Prodi skickat till Europaparlamentet där han anklagar ombudsmannen Jacob Söderman för att han deltagit i en offentlig debatt och velat ge omfattande offentlighet åt olika slags handlingar, för att han framfört sin egen åsikt att man borde öka offentligheten inom Europeiska unionen. Jag frågar rådets företrädare, anser rådets företrädare att kommissionens ordförande handlat rätt och motiverat, och vill även rådet inskränka ombudsmannens användning av yttrandefriheten när denne säger att han vill öka offentligheten?

Seixas da Costa
Två punkter, herr ledamot. För det första, om parlamentet skulle anse det, skulle vi också kunna ge, inte tjugo, utan trettio svar på de frågor ledamöterna ställer. Men jag skall svara på femton sekunder och utan de detaljer som jag anser hör ihop med ordförandeskapets vilja att fördjupa frågorna och gå så långt som möjligt för att ge ett konkret svar på ledamöternas oro. Men vi kan också välja att ge byråkratiska, officiella, snabba, sammanfattade och troligen inte tillfredsställande svar. Vi kan då uppnå en kvantitativ framgång vad gäller svaren i parlamentet.
Jag har varit här sedan nio i morse och jag tycker inte att rådet kan anklagas för att inte ha gjort ett seriöst arbete för att svara på ledamöternas frågor. Beträffande er fråga om motsättningarna mellan parlamentet och kommissionen, är naturligtvis rådet den sista institutionen att blanda sig i denna motsättning och kommer att låta de båda institutionerna själva lösa sina meningsskiljaktigheter.

Nicholson
Bara för att anknyta till Newton Dunns fråga om de hemliga besluten i rådet, skulle ministern möjligtvis kunna ange de lagstiftande församlingar i världen, som han hänvisade till, där besluten fattas i hemlighet?

Seixas da Costa
Herr ledamot! Jag vore tacksam om ni kunde ställa er fråga igen, för jag förstod inte. Jag ber om ursäkt, men jag vore tacksam om ni upprepade frågan.

Nicholson
Ni sade att rådet inte är ensamt om att vara en lagstiftande församling som fattar sina beslut i hemlighet. Jag undrade helt enkelt om nu skulle kunna ge oss exempel på andra liknande organisationer med regeringsmakt som fattar besluten på samma sätt.

Seixas da Costa
Herr ledamot! Antingen misstar jag mig väldigt mycket, eller så är inte regeringarnas sammanträden när de utövar sin lagstiftande kapacitet offentliga. Regeringarnas lagstiftande kapacitet utövas normalt på strikta och slutna sammanträden i de flesta länder i världen. Jag tror inte det finns regeringar som bedriver lagstiftningsarbete under offentliga möten, det är knappt att parlamenten gör det, och eftersom det finns lagstiftande kapacitet både i parlamenten och i regeringarna, finns det två olika sätt att arbeta med lagstiftningen. I de flesta länder i världen, enligt vad jag tror mig veta, arbetar alltså regeringarna i slutna sammanträden och utan att vara öppna för allmänheten.

Talmannen
Seixas da Costa hade meddelat oss att han måste dra sig tillbaka kl. 19.00. Han har även påpekat att han har arbetat med oss ända sedan kl. 9.00 i morse. Jag tycker att han i dag har gjort sig förtjänt av sin lön som minister och som tjänstgörande rådsordförande. Därför avslutar vi frågestunden med att tacka honom för hans deltagande.
Frågorna 10 till 38 kommer att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.00.)

