Skydd för minderåriga och mänsklig värdighet
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0037/2002) av Beazley för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kommissionens utvärderingsrapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av rådets rekommendation av den 24 september 1998 om skydd för minderåriga och mänsklig värdighet (KOM(2001) 106 - C5-0191/2001 - 2001/2087(COS)).

Beazley (PPE-DE)
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att berömma min kollega Heaton-Harris för det inledande arbete som han utförde i utarbetandet av detta betänkande, innan han övergick till ett annat utskott.
Den snabba utvecklingen inom audiovisuella medier har medfört många verkliga fördelar när det gäller utbildning, och spridit en större medvetenhet om frågor av allmänt intresse över hela världen, och inte minst inom nöjesområdet.
Med tanke på det faktum att barn i allmänhet blir allt vanare vid att använda audiovisuella hjälpmedel, finns det utöver de obestridliga fördelarna dock också farhågor om att det inom vissa områden finns en risk för att barn skall få tillgång till opassande eller skadligt material. Detta är som tydligast när det gäller öppet sexuellt material och meningslöst våld.
De principer som har styrt detta betänkande skall uppmuntra till en större allmän medvetenhet om dessa frågor, och stödja föräldrars ansvar och utveckla ett samarbete mellan innehållsleverantörer, konsumentorganisationer och de respektive myndigheterna, på både nationell och europeisk nivå. Självreglering anses vara det viktigaste instrumentet, med stöd av rättsliga krav där det är nödvändigt.
Betänkandet, i vilket kommissionens utvärderingsrapport granskas, är främst inriktat på Internet och videospel, eftersom det ansågs viktigt att inte föregå en möjlig framtida översyn av direktivet Television utan gränser. I betänkandet kräver man lättanvända filtreringssystem för att göra det möjligt för föräldrar att på förhand avgöra vilken typ av innehåll som de anser vara olämpligt för deras barn att se, och i detta hänseende välkomnar jag innerligt det faktum att Internet Content Rating Association (ICRA), efter att betänkandet först hade utarbetats, har lanserat ett gratis filtreringssystem, vilket är ett initiativ som kommissionen stöder.
Vi krävde också en större allmän medvetenhet, att utbildningskampanjer och telejourer skulle inrättas, vilket redan finns för TV-sändningar, så att konsumenter, och särskilt föräldrar, kan lämna in klagomål angående olagligt eller skadligt innehåll.
Vi anser att så kallade chatrum borde underställas en mer omfattande övervakning, både när det gäller reglerna för deras inrättande och deras användning. När det gäller videospel uppmanar vi medlemsstaterna att fortsätta att verka för en klassificering av videospel, återigen genom självreglering, men om detta i vissa fall anses otillräckligt, borde det kompletteras med införandet av avtalade miniminormer för innehåll och säljfrämjande. Man hoppas också att medlemsstaterna kommer att fortsätta att utbyta bästa praxis inom detta område, och samordna åtgärder som vidtas i samarbete med industrin och innehållsleverantörer.
Betänkandet syftar inte till att skapa sensation kring eller överdriva uppfattade risker, utan utgör en användbar ram för att öka den allmänna medvetenheten om de risker som finns och för att lägga fram praktiska lösningar. Parlamentet kräver slutligen att kommissionen, helst före slutet av innevarande år, skall utarbeta ytterligare en rapport om genomförandet av rekommendationen med särskild hänvisning till genomförandet i varje medlemsstat. Jag rekommenderar betänkandet till kammaren.
(Applåder)

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Skydd för minderåriga och mänsklig värdighet är en fråga som ligger oss alla varmt om hjärtat. Därför är det mycket bra att kommissionen har kommit med denna utvärderingsrapport om de framsteg som vi har gjort på detta område i fråga om audiovisuella medier och Internet. Beazley har i likhet med Heaton-Harris före honom skrivit ett förträffligt betänkande om detta.
Jag skulle ändå vilja ta tillfället i akt att ännu en gång påpeka att tekniska medel och reglering från högre ort inte är tillräckligt för att garantera detta skydd. Det finns alltid smarta och mindre smarta sätt att kringgå detta, och i synnerhet barn är mycket uppfinningsrika när det gäller detta. Den självreglering som nu tillämpas i stor skala visar sig vara ett mycket behändigt instrument. Men jag vill här än en gång påpeka att medvetandegörande av de minderåriga själva och deras föräldrar och fostrare är och förblir det bästa sättet. Och detta är å ena sidan möjligt genom att ägna stor uppmärksamhet åt medieutbildning i skolorna, där ungdomarna lär sig att själva känna igen skadligt innehåll, och å andra sidan genom att sätta ett redskap som det nederländska klassificeringssystemet ?kijkwijzer? i händerna på fostrarna. Vi hade en mycket intressant utfrågning om detta i går. Jag är engagerad i detta även i Nederländerna. Det är ett väl genomtänkt system som också verkligen fungerar och som gör det möjligt för dem att hantera audiovisuella medieprodukter på ett medvetet sätt. Det finns en ålderskategori som skall tillämpas i sammanhanget: MG6, vilket betyder: 6 år, i sällskap med förälder, och på det sättet uppmärksammas föräldrar ytterligare på sitt ansvar, därför att ointresserade föräldrar resulterar i sårbara barn. Jag uppmanar därför medlemsstaterna och kommissionen att ha detta klassificeringssystem i åtanke i samband med sökandet efter goda lösningar, och att vid utarbetandet av kursplaner för skolan även lämna plats för medieundervisning.

Echerer (Verts/ALE)
Herr talman, värderade kolleger, ärade kommissionär! Jag skulle först vilja lyckönska Beazley till hans betänkande och även tacka för det goda samarbetet. Detta ämne ligger oss alla varmt om hjärtat vilket den föregående talaren just har intygat. Det finns många frågor som vi är överens om, till exempel att förtroende är en bättre grundförutsättning för detta samarbete än en överdriven reglering eller till och med censur, som inte vore någon riktig grund för ett gott samarbete.
Vi är också överens om att vi med ökad styrka måste propagera för heta linjer, så att de verkligen används fullt ut på europeisk nivå på ett sätt som vi skulle önska, och så att vi kan fastställa var behovet av skydd finns. Vi är också överens om att vi för att kunna stödja föräldrarna i deras bedömning av programmen måste förse dem med de riktiga instrumenten, så att de gemensamt med sina barn kan bedöma vilka TV-program, datorspel, biograffilmer som är de rätta för barnen. Här håller jag med den föregående talaren. En tillnärmning på europeisk nivå i riktning mot en enhetlig klassificering på hela det audiovisuella området vore här synnerligen nödvändig, för det är ett instrument som innebär självreglering för föräldrarna, självreglering för ungdomarna, och som även kunde fungera på förtroendebasis och inte användas till överdriven reglering eller rentav censur.
Nu kommer jag till den i min mening för närvarande viktigaste punkten i samband med detta ?paket?: Detta Internet tycks vara en magisk låda för många, och många står framför den och är helt enkelt överväldigade av allt som kommer fram ur den och glömmer då vilket inflytande detta kan ha på människorna, framför allt på barn och ungdomar, om vi inte medvetet iakttar det som här kommer över oss. Jag betonar trefalt, fyrfalt, tiofalt: mediekompetens. Mediekompetens, vi kan inte börja tidigt nog med att skärpa vårt medvetande på detta område och låta det följa med i utvecklingen. Därtill behöver vi inte heller enbart en politisk beredskap, därtill behöver vi även fler program. Därtill behöver vi också pengar. Kanske kan här ett samarbete komma till stånd med alla aktörer på europeisk nivå, vilket när allt kommer omkring ligger i allas intresse.
(Applåder)

Papayannakis (GUE/NGL). -
Herr talman, värderade kolleger! För varje dag som går, får vi allt rikare erfarenheter av de stora framstegen på massmedias, i synnerhet televisionens, område. Ni ser nog alla i era länder, liksom i alla fall jag ser i mitt hemland, framväxten av dessa ytterst smaklösa program, som bygger på att man med människors samtycke stänger in dem, ja man skulle kunna säga att man håller dem fångna, på en viss plats, och sedan uppmanas TV-publiken att titta genom nyckelhålet och väntar sig att få se någonting som kittlar deras fantasi, vanligtvis någon sexscen, vi får inte låta lura oss, eller också sitter de och väntar på något oväntat, som kan bli intressant. Men samtidigt, och framför allt i de känsligaste åldrarna, visar man som förebild fram en person som spelar ett slags lotteri, en person som satsar både kropp och själ på att vinna en viss summa pengar på de övrigas bekostnad.
Jag anser att detta är fullständigt oacceptabelt och vansinnigt, och man kan ju inte bekämpa det genom lagstiftning eller genom administrativa ingripanden. Jag tror inte att man kan få bukt med detta genom tekniska regler - vilket också har framförts av andra kolleger - inte ens genom att informera och undervisa barnen, därför att ett förbud innebär naturligtvis en hemlig lockelse. Jag tror därför inte att allt detta räcker, fru kommissionär, i synnerhet inte som dessa ämnen och dessa program i dag eller i morgon kommer att vara tillgängliga över hela världen tack vare Internet. Jag anser att det krävs något slags europeisk lagstiftning eller något slags regler, som är strängare än de vi har i dag. Jag tror inte särskilt mycket på självsanering, för konkurrensen har sina hårda regler. Däremot är det nog lämpligt att tänka sig ett slags etisk kod, som är mera tvingande än i dag. Vi borde ge föräldrar och konsumenter rätt att sätta åt dem som producerar dessa usla program. Detta kan kanske tjäna som motvikt mot konkurrensen. Vi måste naturligtvis också tänka på de mera tekniska frågorna om sändningstider för detta slags program, så att sändningen av dessa program inte går ut över barnens sysselsättning, deras sömn osv.
Trots detta är jag fortfarande pessimistisk, herr talman, i fråga om dessa programs fortsatta utveckling, såvida vi inte kan komma på något annat med större originalitet och med större fantasi.

Blokland (EDD).
Herr talman! Internet och television har förändrat världen. Kunskap och information finns tillgängligt 24 timmar om dygnet och i stora mängder. Som jag redan nämnt i tidigare inlägg utgör Internet och television emellertid en avspegling av samhället. Kommissionens utvärderingsrapport och föredragande Beazleys betänkande bekräftar detta. Båda medierna används också för brottsliga och människofientliga ändamål. Jag gläder mig åt kommissionens utvärderingsrapport och föredragandens betänkande. Det är bra att kommissionen kan konstatera att det pågår arbete i många medlemsstater för att hitta möjligheter att motverka spridning av barnpornografi. Detta gäller även för andra människoovärdiga och olagliga aktiviteter. Man påpekar med rätta att det är nödvändigt att kommissionen fortsätter att insistera på att medlemsstaterna förverkligar bestämmelserna i rekommendationen.
Föredraganden betonar också i sitt betänkande med rätta föräldrarnas ansvar i första hand, men även det ansvar som ligger hos myndigheterna och tillhandahållarna av Internetprodukter. De måste gemensamt se till att människan värderas som en unik varelse och inte som instrument för personliga behov. Just barn förtjänar skydd i detta sammanhang, så att de kan utveckla en sund bild av människan. Här handlar det inte bara om barnpornografi. Det handlar även om rasism, hat och andra former av människoovärdiga utväxter som kan spridas så lätt via Internet och television.
Med tanke på att Internet och television har en global räckvidd kräver detta en internationell strategi.
Medlemsstaternas önskan att underkasta de nationella lagstiftningsramarna miniminormer på gemenskapsnivå, och kanske global nivå, har mitt samtycke. Jag anser att kombinationen av nationella ramar och internationella miniminormer är meningsfull. Detta gör rättvisa åt det globala problemet och den kulturella mångfalden. Dessutom ger bibehållandet av en nationell lagstiftningsram ingen möjlighet för medlemsstaterna att gömma sig bakom internationell lagstiftning.
Förslaget att rådgöra med alla berörda parter vid utarbetandet av uppförandekoder och andra möjligheter att motverka spridning av pornografi och rasistiskt material är meningsfullt. Jag vill ändå i sammanhanget tillägga att polis och rättsväsen är de behöriga myndigheterna i rättsligt avseende när det gäller att censurera och ta itu med olagligt material.
Till sist, herr talman, vill jag uppmana Europeiska kommissionen att uppmuntra medlemsstaterna till att fortsätta att ägna uppmärksamhet åt missförhållanden som sprids via television, TV-spel och filmer. Det framgår av betänkandet att det har gjorts mindre framsteg på dessa områden än på Internetområdet. Mindre tydliga missförhållanden förblir ändå missförhållanden. Och när det gäller skydd av minderåriga och den mänskliga värdigheten kan vi inte vara nog uppmärksamma.

de La Perriere (NI).
Herr talman! Ledamöterna från MPF (Mouvement pour la France) gläder sig åt Europaparlamentets resolution om kommissionens utvärderingsrapport om skydd för minderåriga och mänsklig värdighet, som de kommer att rösta för.
I den här frågan - som rör själva grunden för mänskligheten - står två viktiga aktörer i centrum: i första hand familjen, som har det fulla ansvaret för sina barns uppfostran, och i andra hand samhället, som skall svara för deras trygghet. Därför är det viktigt, vilket framhålls i den resolution vi diskuterar i dag, att göra allt för att det införs skyddande ramar, särskilt när det gäller sådana medier som nyttjas fritt av unga konsumenter: audiovisuella verk, textmaterial, Internet.
Viktig är också möjligheten för dem som utsatts för övergrepp att vända sig till en ideell myndighet som kan hjälpa dem. Det krävs en utökning av resurserna för den här typen av organ.
Men det är också genom att ändra på vuxna människors beteenden som vi effektivt kan skydda de mest sårbara medborgarna i unionen. Vi får inte vara rädda för att ändra på moralen för att skapa respekt för människan i sin helhet, med risk för att gå mot strömmen. Vi måste kritisera förlustelsens icke-föredömen som alltför ofta upphöjs till hjältar för ungdomen, vars hållpunkter man försöker krossa. Vi måste också bedriva en gedigen undervisning för minderåriga om det vackra, det goda och det sanna, så att de skall kunna skydda sig själva.
För att svara Papayannakis tror jag att en sådan attityd gör att vi kan vara optimister. Jag är inte pessimistisk om vad samhället och varje enskild person kan göra för att verkligen skydda minderåriga.

Zabell (PPE-DE).
Herr talman! För det första vill jag gratulera föredraganden, Beazley. Verkligheten är att de faror som barn och ungdomar är utsatta för nu för tiden är mycket annorlunda jämfört med dem som vi var utsatta för. TV och Internet har utan tvivel bidragit till detta i stor utsträckning, eftersom de där får uppleva alldeles för många situationer som är fullständigt overkliga.
För en kort tid sedan offentliggjordes en undersökning i ett spanskt kommunikationsmedium och man tog upp det faktum att minderåriga som till exempel ser hur en person kastar sig ut från fjärde våningen och springer därifrån helt oskadd eller stoppar en kula med handen utan att få några skador, bidrar till att många ungdomar inte är medvetna om hur farliga dessa situationer i själva verket är. Man anser dessutom att de får för många idéer och att detta tyvärr bidrar till att såväl våld mellan barn som ungdomsvåld ökar.
När detta har sagts vill jag förklara att jag fullständigt stöder föredraganden när han begär att medlemsstaterna skall klassificera videospelen genom självreglerande mekanismer som inrättats av industrin och att de även inrättar avdelningar för att upptäcka missbruk. Jag vill även - naturligtvis - gratulera kommissionen till dess avsikt att genomföra en undersökning om klassificering av biofilmer, filmer för TV, dvd-spelare och video.
Ärade kolleger! Vi måste vara medvetna om att vi inte kan eftersträva en värld utan våld när våra framtida vuxna ser på tecknade figurer, filmer och nyheter varje dag som blir alltmer våldsamma.

Junker (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill koncentrera mig på den uppgift som vi här har att fullgöra som europeisk institution - givetvis inte utan att ta hänsyn till de krav som även skall ställas på medlemsländerna. Jag tror, att i en tidsålder som präglas av digitalisering så kommer den aktuella utvecklingen inom media att leda till en ökning av utbudet på ett område som inte på långa vägar längre inskränker sig enbart till den klassiska televisionen, inte heller till Internet, utan omfattar ett ännu större utbud, och därför är det riktigt och nödvändigt att vi funderar på hur den rättsliga regleringen och skyddet för de unga skall utformas och även skjuter till medel för detta.
Otvivelaktigt måste den rättsliga ramen anpassas till denna nya utveckling. Detta gäller såväl på europeisk som på nationell nivå. Jag betraktar organ för självreglering, och då talar jag för gruppen, som ett viktigt komplement till en rättslig ram. Vi kan inte avstå från att fastställa en rättslig norm. Detta är en tvingande nödvändighet. Även självreglerande organ behöver en rättslig grund, och det betyder: Producenterna, de som svarar för programutbudet, skall inte slippa ifrån sina skyldigheter. Annorlunda uttryckt: Vi kan inte avstå från ett producent- och programansvar. Det är grundförutsättningen. Detta kan genomföras på många olika sätt, och det existerar också många olika sätt för det. I medlemsländerna finns det mycket olikartade bestämmelser, som när allt kommer omkring svarar mot de mediesystem som blivit traditionella, och det handlar inte om att undanröja allt detta.
Jag betonar: Självreglerande organ som komplement kan vi inte vara utan. Även tekniska system kan vara nödvändiga, men inte heller de kan ersätta någons ansvarsskyldighet. Vi vet också att många barn och ungdomar i detta avseende är överlägsna sina föräldrar just i en tidsålder då de vuxna inte har lärt sig att spela på de nya tekniska möjligheterna. Detta kommer att förändras à la longue, men i dag är det nu så, och vi vet alla att barn kan vara mycket uppfinningsrika när det exempelvis handlar om att knäcka en kod av något slag. Därför kan man inte uteslutande förlita sig på tekniska system, utan här måste också en innehållslig reglering äga rum, här måste det finnas innehållsliga begränsningar, och de kan inte enbart gälla för direktanslutna tjänster. På grund av att det finns olika tidszoner är detta ju redan satt ur spel i en region, när man sänder över satellit. Även detta kan alltså bara vara en mycket begränsad metod.
Jag är mycket glad för att man i detta betänkande har tagit upp kravet från min grupp om att hålla fast vid och även utvidga handlingsplanen för säkrare användning av Internet, vilken var tänkt att löpa ut vid slutet av året. Jag anser att detta är absolut nödvändigt. Till sist vill jag säga: Vi måste vidta åtgärder för att förmedla mediekompetens för barn, ungdomar och föräldrar, för en säker urskillningsförmåga kan bara skapas om vi bidrar med våra åtgärder.
(Applåder)

McCarthy (PSE)
Herr talman! Jag skulle vilja rikta in mig på behovet av att ta itu med det växande fenomenet med utnyttjande av barn på Internet. Vi välkomnar initiativen från EU:s medlemsstater om en säkrare Internetanvändning för barn, men vi måste öka våra åtgärder för en mer samordnad kampanj i syfte att bekämpa Internetpedofili. När det gäller Internetrelaterad brottslighet prioriterar medlemsstaterna med rätta kampanjen mot den globala terrorismen, och koncentrerar sig vidare på kreditkortsbedrägerier på Internet, men mer kan och borde göras när det gäller Internetpedofili.
Förra veckan träffade jag Abusive Images Unit (enheten för grova bilder) vid Greater Manchester Police, som är en liten, engagerad grupp som leds av Terry Jones, som är ledande i Förenade kungariket när det gäller sakkunskap i fråga om att spåra och fälla personer som utnyttjar barn på Internet. Denna enhet inrättades 1995, då 12 bilder beslagtogs. 1999 beslagtogs 41 000 bilder, och i en aktuell fällande dom framkom det att en man hade över 50 000 bilder där barn utnyttjas. Detta är inte barnpornografi, utan grovt och otillbörligt sexuellt utnyttjande. Jag har sett bilderna. Bakom varje bild finns det ett verkligt barn som har traumatiserats av vad det har fått uppleva. De poliser som jag träffade gör ett utmärkt arbete, och de får hjälp av den nya mjukvarutekniken som återigen är utformad av ett lokalt företag i min valkrets, Surf Control. Med hjälp av denna mjukvara övervakade de chatkanaler i 16 timmar. De upptäckte 48 lagöverträdare inom hela EU - lagöverträdare på förtroendeposter (lärare och scoutledare, en fosterförälder i Tyskland och en svensk armésergeant), och barn så små som tre månader gamla hade våldtagits analt.
Det rapporteras alldeles för lite om utnyttjande. Vad borde vi då göra inom EU? Vi måste göra mer. Vi behöver telejourer och vi måste göra detta till en prioritet inom EU och medlemsstaterna. Den här veckan har vi röstat för ett EU-nätverk med nationella övervakningscentrum för fotbollshuliganism. Det är en våldsam och synlig form av misshandel, men vi kan göra mer för de barn som lider av rädsla och som utsätts för våldsamt utnyttjande bakom kulisserna. Ja, vi behöver en självreglering och ett partnerskap, men Internetleverantörerna måste prioritera detta. AOL och NTL har ett utmärkt rykte, men andra gör inte sitt jobb. De bemöter inte polisens förfrågningar om att spåra upp de personer som utnyttjar barn, och de börjar till och med att begära att få debitera polismyndigheten för detta. Jag vill se ett närmare samarbete mellan Europol och genomförandet av EU:s lagstiftning. Jag vill ha bättre forskning och finansiering för mjukvara som spårar innehåll på Internet. Vi kan göra mer om vi gör detta till en prioritet, och vi kan skydda våra barn från denna våldsamma och avskyvärda form av utnyttjande.

Hieronymi (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle först än en gång vilja tacka min kollega Beazley alldeles särskilt för detta betänkande, eftersom jag anser att han på ett synnerligen konstruktivt sätt har sammanfattat parlamentets åsikter. Det förstår man då man ser att vi enhälligt har godkänt detta betänkande i utskottet och det här i parlamentet inte heller längre finns några ändringsförslag till detta betänkande, och detta när det gäller ett ämne som ändå innebär väldigt många problem och frågor som fortfarande är öppna. Med tanke på detta, hjärtligt tack! Det är en mycket god grund för vårt fortsatta arbete.
Detta fortsatta arbete är särskilt viktigt av den anledningen att vi genom att medierna växer samman - television, datorer, Internet - i framtiden också måste finna nya vägar för att även framdeles faktiskt garantera skydd för minderåriga och mänsklig värdighet. Därför är förslagen i den form de lagts fram av kommissionen helt riktiga. De behöver med nödvändighet medlemsstaternas stöd. Jag skulle här än en gång vilja nämna de tre enligt min uppfattning viktigaste punkterna.
För det första: Vi behöver nya vidareutvecklade modeller för självreglering, enligt vilka industrin och de ansvariga regeringarna gemensamt kan medverka. För detta ändamål har modellen för samordnad självreglering utvecklats. Den måste vi vidareutveckla.
För det andra: Vi behöver inte harmoniserade normer för hela Europa, men miniminormer som spänner över hela Europa, särskilt för videospel och Internet för att förverkliga ett verkligt skydd för minderåriga.
Och för det tredje: Fostran för medieområdet, inte bara för barnen utan även för föräldrarna. För alla dessa uppgifter behöver vi rådet, och jag vädjar till detta om dess medverkan på detta område.

Wyn (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka föredraganden för hans arbete med detta mycket viktiga betänkande. Den explosionsartade ökningen av sändningstekniker har gjort att många föräldrar har tappat kontrollen över vad deras barn tittar på, och tillväxten inom digital-, kabel- och satellit-TV, likväl som inom hemdatorteknik, innebär att föräldrar blir alltmer maktlösa när det gäller att övervaka sina barns tittarvanor.
Enligt vissa rapporter kände föräldrarna inte till de metoder som kan hjälpa dem att kontrollera vad deras barn tittar på, som exempelvis spärrar för betal-TV och Internetfilter. Föräldrar måste få mer information om hur dessa metoder fungerar och om hur pålitliga de är.
Ansvaret för barns välbefinnande ligger först och främst hos deras vårdnadshavare, men detta fråntar inte leverantörer och distributörer av audiovisuellt innehåll deras ansvar. Båda sidor måste ta sitt fulla ansvar i detta hänseende.
Nivån för självreglering inom TV- och radiosändningar varierar från en medlemsstat till en annan, men vi är alla eniga om att vi måste arbeta mot vissa gemensamma bestämmelser inom detta område, och att självreglering måste få stöd av vissa rättsliga grunder.
Barnpornografi på Internet är slutligen oförlåtligt, och det finns ett stort antal webbplatser med olagligt innehåll utanför Europeiska unionen. Jag rekommenderar betänkandet till kammaren, och tackar återigen föredraganden för hans utmärkta initiativ när det gäller detta betänkande.

Sichrovsky (NI)
Ärade herr talman! Även jag skulle vilja gratulera föredraganden till detta betänkande. Med hänsyn till det ständigt växande utbudet av multimedia är det säkert nödvändigt att med hjälp av jämförbara säkerhetsåtgärder över hela Europa skydda våra barn och ungdomar mot skadligt innehåll och de följder som detta kan åstadkomma.
Det här omnämnda införandet av tekniska hjälpmedel som filtreringssystem och akustiska varningssignaler och även ett direkt ingripande gentemot ett utbud som kränker minderårigas värdighet eller utgör en fara för dem är säkert helt och hållet värda att stödjas och bör förverkligas på samma sätt i alla medlemsstater.
Ändå skulle jag vilja påminna om, vilket också görs i betänkandet, att många säkerhetsåtgärder inte är till för att frånta vårdnadshavarna deras ansvar. Den sista och viktigaste kontrollinstansen måste när allt kommer omkring vara vårdnadshavarna. Annars kommer vi inte att kunna förhindra att minderåriga visserligen inte kan köpa hakkorsflaggor via Internet, men i gengäld på närmaste loppmarknad. Att förhindra detta är en uppgift för uppfostran och inte för censuren.

Hermange (PPE-DE).
Herr talman! Vi tackar självklart föredraganden och kommissionen för detta arbete och denna utvärderingsrapport. Jag skall inte upprepa vad mina kolleger har sagt, men, fru kommissionär, jag skulle vilja berätta för er om tre konkreta omständigheter som jag fick kännedom om nu i veckan.
Först handlar det om mamman till en handikappad tonåring som arbetar. Sedan en tid tillbaka måste hon varje kväll gå ut och leta efter honom, trots att han väntas hem från jobbet kring 17-tiden. Detta händer i en stor stad i Frankrike. Där kan man fritt besöka pornografiska sajter. Hon får för närvarande ingen hjälp från den lokala polisen för att få dessa sajter att läggas ner.
För det andra fick jag i veckan ett brev med uppgifter om en sajt som finansieras gemensamt av hälsovårdsministeriet och ministern för nationell utbildning. På denna webbplats sägs det att de vuxnas roll är att låta ungdomarna prova på allt, att få alla slags erfarenheter. Här har ni - jag skall strax ge er dokumenten - ett antal mycket konkreta exempel på vad som finansieras med offentliga medel och som visar vad våra barn tittar på i dag.
För det tredje skickade ett antal sammanslutningar mot pedofili en cd-rom till mig i förra veckan, med en sammanställning av ett antal uppgifter som finns i omlopp just nu. Denna cd-rom har under mer än ett år skickats till olika myndigheter, t.ex. Europol, men i dag görs det inga framsteg på det här området. Fru kommissionär! Den 8 maj hålls ett internationellt toppmöte om barn. I eftermiddag kommer vi att rösta om en resolution om den frågan. Vår önskan är att ni före detta toppmöte samlar alla behöriga instanser, och sedan talar om för oss vilka konkreta åtgärder ni räknar med att vidta för att bekämpa detta fenomen.
(Applåder)

Reding
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle först vilja tacka parlamentet och föredraganden, Beazley, för att ni lyckades med bedriften att nå en överenskommelse om samtliga punkter som diskuterats. Jag vill tala om för er att kommissionen stöder parlamentet, precis som parlamentet stöder kommissionen.
Vi har en gemensam vision: att skydda våra barn. Vägen dit kan se ut på många olika sätt, vilket de ärade parlamentsledamöterna med all rätt har påpekat. Vi måste alltså förena våra krafter för att nå ända fram. Jag har med stort intresse lyssnat till parlamentsledamöternas konkreta och chockerande exempel. Och det finns tusentals exempel som styrker oss i vår uppfattning att vi inte får nöja oss med ord utan måste handla konkret, och att vi inte kommer att lyckas lösa problemet enbart inom de europeiska instanserna, utan att det krävs samordnade insatser från alla aktörers sida, även från de icke-statliga organisationer som arbetar med skydd av minderåriga och mänsklig värdighet, på EU-nivå liksom på nationell och regional nivå.
Det har redan gjorts framsteg på kort tid, vilket nämns i rapporten. I flertalet medlemsstater har sammanslutningar för Internetoperatörer grundats, och de flesta medlemsstaters Internetleverantörer är medlemmar av det europeiska förbundet Euro-Ispa, som har medverkat till en uppförandekod om leverantörernas ansvar. I den stora majoriteten medlemsstater har man inrättat jourtelefoner där man tar emot klagomål på skadligt eller olagligt innehåll.
Europeiska kommissionen stöder dessa jourtelefoner med sin handlingsplan för att främja en säkrare användning av Internet. Enligt den information som medlemsstaterna har lämnat verkar det som om de flesta Internetsajter som hyllar politisk extremism och sexuellt våld och många pedofil- och porrsajter har installerats utanför Europeiska unionen, varför det är viktigt med inte bara en europeisk, utan även en internationell strategi för det här området.
Samtidigt arbetar branschen också på att utveckla system för klassificering och filtrering, och att installera skyddade utrymmen, (walled gardens), som är portaler där operatörerna garanterar kvaliteten på de sajter som portalen ger tillgång till. Gemenskapens handlingsplan för en säkrare användning av Internet uppmuntrar även den typen av initiativ. Visst finns det också mycket positiva erfarenheter, men också webbplatser som tyvärr är avskyvärda och som det inte går att lägga ner på ett definitivt sätt.
När det gäller radio- och TV-stationers tillämpning av rekommendationen har nu alla medlemsstater ett system som innebär att program som kan vara skadliga för minderåriga föregås av en ljudvarning eller en symbol som visas i rutan under programmets gång. Vi är väl medvetna om att tidpunkter som är ?förbjudna? för barn inte har någon mening längre, eftersom våra barn mycket väl kan höra program som sänds när de håller på att somna. Filtreringssystemen används dessutom endast med digital-TV. Det kommer således att bli enklare att filtrera när digital-TV har genomförts, men detta är för närvarande en utveckling som sker steg för steg.
Under 1999 lät kommissionen genomföra en undersökning om föräldrakontroll av TV-sändningar. I denna undersökning förordade man ett större utrymme för självreglering, samtidigt som alla familjer skall kunna köpa filtreringssystem till ett överkomligt pris. På den punkten ansluter jag mig till alla de parlamentsledamöter som godtar självreglering under förutsättning att den grundas på lagstiftning. Det är i denna riktning vi bör arbeta i framtiden.
Tillåt mig, herr talman, att avsluta genom att besvara några specifika frågor från parlamentsledamöterna.
Först och främst vill jag vända mig till föredraganden: att lägga fram en ny rapport i slutet av 2002 skulle vara för tidigt, men i samband med översynen kommer vi att ta hänsyn till alla synpunkter från parlamentet. Vi kommer att fortsätta vårt arbete, men rapporten blir sannolikt inte klar i slutet av 2002.
För det andra, när det gäller klassificeringssystemet: Mina avdelningar inledde en ny undersökning om klassificeringen i januari. Den bör vara klar i mitten av året. Undersökningen kommer att överlämnas till parlamentet, då vi kommer att diskutera den och ta konsekvenserna av den.
För det tredje, när det gäller medieutbildning: Detta är, som jag har påpekat så många gånger förr, ett av mina prerogativ, ett av mina mål. Våra barn lär sig att läsa, skriva och räkna mer eller mindre bra, men de lär sig aldrig att läsa och kontrollera det bildsamhälle som omger dem. Därför har vi dragit igång de första pilotprojekten för en bildutbildning. Och därför kommer också de kommande Net-Days i november 2002 - som skapar ett nätverk för hundratusentals skolklasser i de flesta medlemsstater och andra regioner i världen - att i år ägnas åt bildutbildning och bildanalys. Vårt sätt att gå till väga är alltså mycket konkret.
För att avsluta vill jag uppmärksamma er på det faktum att en kommissionär, parlamentet eller kommissionen inte kan ägna sig åt alla dessa frågor på egen hand. Därför kommer alla förslag att behandlas tillsammans med alla kommissionärer som ansvarar för områden som berör den här problematiken, och även med andra institutioner som är ansvariga på detta område, till exempel Europol. Det krävs samordnade insatser. Vi kommer att fortsätta med att genomföra dem.

Talmannen. -
Oändligt stort tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0035/2002) av De Sarnez för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om utökat samarbete med tredje land inom högre utbildning (KOM(2001) 385 - C5-0538/2001 - 2001/2217(COS)).

De Sarnez (PPE-DE)
. (FR) Herr talman! Innan jag presenterar mitt betänkande för er skulle jag vilja tacka alla de kolleger som med sina ändringsförslag har bidragit till att förbättra denna text, samt föredraganden av yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, som har utarbetat ett mycket bra yttrande.
Syftet med det betänkande jag lägger fram för er är att granska - med utgångspunkt i kommissionens meddelande - vilka medel som bör utnyttjas för att förbättra medlemsstaternas konkurrenskraft och attraktion på den internationella utbildningsmarknaden.
Vi vet alla att utbildning kommer att vara en central fråga under de kommande åren. Hela världens studenter söker sig i allt större utsträckning tvärs över gränserna till den utbildning som erbjuder bäst möjligheter. Det vi ser är framväxten av en verkligt internationell utbildningsmarknad. Men antalet studenter från tredje land är mindre i Europa än i Förenta staterna, Australien och Kanada, för att ta några exempel. Vi har således en viktig eftersläpning att hämta in, och därför föreslår jag er ett antal förslag i mitt betänkande.
Det första förslaget: Vi måste ha en grundlig inventering av studenternas internationella rörlighet, vilket inte är fallet just nu. Det vore därför bra om Europeiska kommissionen tar Eurostat till hjälp och samarbetar nära med Unesco och OECD för att ge oss en tydlig och exakt bild av situationen för utländska studenter när det gäller rörlighet, och det är enligt min mening äntligen dags att föreslå en harmoniserad definition på statusen som utländsk student.
Det andra förslaget: Vi behöver en harmonisering av kvaliteten på den högre utbildningen och ett erkännande av examensbevis och studier. Europeiska unionen bör kunna erbjuda en kvalitativ undervisning, oavsett universitet eller värdland. Det är mycket viktigt att studenterna skall kunna påbörja en utbildning i en medlemsstat och avsluta denna i en annan, och samtidigt vara garanterade att få sina inhämtade kunskaper godkända genom ett utbildningsbevis som erkänns i alla medlemsstater. Jag föreslår därför att kommissionen skall fortsätta att förbättra och främja systemet för godkännande av universitetsstudier, ett system som är känt under namnet ECTS, och att kommissionen hämtar inspiration därifrån för att utveckla nya program för rörlighet. Man bör också främja inrättandet av gemensamma utbildningar vid universiteten i medlemsstaterna, vilket i så stor utsträckning som möjligt bör leda till en utdelning av gemensamma utbildningsbevis.
Den tredje punkten: Jag föreslår att man utvecklar en europeisk universitetsmärkning, som skulle tilldelas utbildningsmoduler som erbjuds vid högre utbildningsinrättningar och som är erkända för en hög kvalitet på undervisningen och på mottagandet av studenter från tredje land. Denna universitetsmärkning skulle inte avse kvaliteten på universitetet som institution, utan de undervisningsmoduler som erbjuds. Jag är säker på att detta skulle medverka till marknadsföringen av den europeiska högre utbildningen och ge en tydlig signal till utländska studenter.
Den fjärde punkten: Vi måste även främja språkinlärningen. Inlärningen av språk är faktiskt en mycket viktig faktor för röligheten, och därför är det önskvärt att medlemsstaterna systematiskt inrättar kurser i främmande språk inom all högre utbildning, men också att de ser till att utländska studenter får undervisning i värdlandets språk.
Den femte punkten: Vi måste garantera kvaliteten på mottagandet. Universiteten måste koncentrera sina ansträngningar på att garantera en hög kvalitet på mottagandet av utländska studenter. Man bör underlätta de ofrånkomliga administrativa procedurerna för dem och göra det enklare att få en bostad och erhålla stipendier. En hög kvalitet på mottagandet kommer att vara ett av kriterierna för tilldelning av den europeiska universitetsmärkningen.
Det sjätte förslaget slutligen är att stödja befintliga samarbetsprogram som har visat sig vara effektiva, som Alfa-programmet. I de framtida programmen måste man ta hänsyn till hur viktigt det är att utarbeta gemensamma kursplaner, inrätta system för ömsesidigt erkännande av kurser och utbildningsbevis samt att gå in i partnerskap med företag, myndigheter eller multilaterala organisationer.
Syftet med det betänkande jag lägger fram för er är således att vädja till Europeiska unionen och medlemsstaterna om att de skall mobilisera sig för att göra den europeiska högre utbildningen dynamisk, konkurrenskraftig och attraktiv. Den europeiska högre utbildningens konkurrens- och attraktionskraft måste självklart börja ta form i medlemsstaterna i första hand. Medlemsstaternas utbildningsministrar är medvetna om det och påpekar detta vid varje möte i rådet (utbildning). Jag är säker på att både Europeiska kommissionen och parlamentet är beredda att göra allt för att åstadkomma ett attraktivt och konkurrenskraftigt europeiskt kunskapsområde som äntligen skall kunna hävda sig i den internationella konkurrensen.
(Applåder)

Muscardini (UEN)
Herr talman! Numera står det klart att det finns en internationell utbildningsmarknad och det faktum att Europeiska unionen figurerar på denna i en ringa omfattning som inte motsvarar dess kulturella traditioner är en realitet som unionen är medveten om och som kommissionen med rätta har gjort sig till tolk för. Jag anser att föredraganden, Marielle De Sarnez, har gjort ett utmärkt arbete och att bidraget från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik är positivt. Bortsett ifrån de många tekniska frågorna i meddelandet och de många påpekanden och förslag som vi ger kommissionen för att utöka samarbetet om den högre utbildningen finns det en mycket viktig fråga, och det är utbildningens kvalitet.
Resolutionsförslaget innehåller mer än tio stycken som handlar om garantier för den högre utbildningens kvalitet, men med tanke på förslagens tekniska sida kan man uppenbarligen inte gå längre än så. Frågan om utbildningens kvalitet förtjänar att studeras mer ingående, eftersom det handlar om hur de unga generationerna växer som människor. En av förutsättningarna för kulturell och yrkesmässig mognad är att den mänskliga dimensionen växer samt att man har respekt för sitt eget och andras liv. Så länge det finns ungdomar som tar sina liv av uppenbart banala skäl - som i Väst - eller som använder sina kroppar som dödsbringande redskap gentemot andra obeväpnade människor - som i Mellanöstern - måste vi fråga oss vilka orsakerna är till att värdena har förvridits så och vad vi kan göra på utbildningsområdet - också när det gäller mänsklig mognad och medvetande om människans värdighet - för att undvika dessa abnorma beteenden. Det är inte bara ett tekniskt problem utan också ett filosofiskt och pedagogiskt. Vad detta anbelangar undrar jag om inte unionens befogenheter borde börja sträcka sig längre än bara till harmoniserade bestämmelser och finslipning av samarbetsinstrumenten.
Vi är övertygade anhängare av att det skapas centrum för högkvalitativ utbildning med sikte på en europeisk kvalitetsmärkning av universiteten, liksom att unionen skall spela en roll när det gäller att främja en universitetsutbildning med kvalitet. Det är mödan värt att försöka uppamma alla tänkbara krafter och utnyttja all tillgänglig intelligens i syfte att förbättra utbildningens kvalitet, så att kultur och bildning blir stimulerande faktorer som följer människan under hela hennes levnadsbana. Kvalitet som livsintelligens, alltså: detta är det primära målet för utbildningen.

Pack (PPE-DE)
Herr talman, kära fru kommissionär! Jag skulle å vår grupps vägnar å det hjärtligaste vilja tacka vår kollega, De Sarnez, som har lagt fram ett utmärkt betänkande. Jag skulle vilja påminna om att detta kunskapens Europa, vilket vi nu också med tiden kommit att använda som ett gemensamt uttryck, måste återanmäla sig på det internationella planet. Det är en viktig utmaning, och förklaringarna från Lissabon, från Barcelona, men även det som beslutades i Bologna eller i Prag är viktiga yttringar, men om detta bara leder till att allt till sist sker i en så kallad öppen samordning runt parlamentet, då kan vi helt enkelt inte rösta för detta. Vi röstar för vad innehållet beträffar, men vi vill också vara delaktiga.
Utmaningarna är stora. Som sagt, vi måste återanmäla oss, och jag tycker också, som De Sarnez redan har sagt, att vi måste lägga ökad vikt vid att vår utbildning blir bättre konkurrensanpassad, att den blir attraktivare. Något som vi behöver inom Europeiska unionen är en sammanslutning av framstående vetenskapliga sällskap som vi då också verkligen kan åberopa. För det ändamålet behöver vi större rörlighet. De Sarnez har redan sagt det: Rörligheten och kvaliteten hos vår utbildning är det viktigaste och på de områdena måste man naturligtvis göra en del.
Vi måste också sörja för att man undervisar och lär sig mer språk på högskolorna. Vi måste sörja för att det finns fler gemensamma examina. Exemplet med en tysk-fransk högskola i Tyskland, vid vilken man kan skaffa gemensamma examina, skulle ju kunna vara en förebild för många andra europeiska högskolor. Vi borde bli bedömda efter om vi lyckas åstadkomma detta. Universitetsmärkningen som föreslogs av De Sarnez tycker jag är utmärkt, och därför måste vi också arbeta för att den skall bli verklighet.
Vi måste också se till, och det snabbare än hittills, att examina och diplom äntligen blir erkända. Det har vi sagt så länge jag kan minnas och det går verkligen framåt med snigelfart. Därigenom skadar vi våra ungdomar, och jag menar att det här handlar om en utmaning för oss alla som vi bör anta.

Zrihen (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Med detta betänkande - som jag tackar De Sarnez för - är tiden mogen för en diskussion inom Europeiska unionen om hur vi ser på rätten till utbildning, närmare bestämt högre utbildning, och hur EU tänker sig att förverkliga den. Den vägledande principen för det europeiska bygget under 1900-talet var en generell uppslutning kring de mänskliga rättigheterna. Vårt ansvar måste vara att få dessa rättigheter att respekteras och förverkligas i praktiken, eftersom utbildning inte bara är den enskilda personens rättighet, utan också ett ytterst viktigt sätt för att främja freden - en oerhört viktig fråga i dag - och respekten för de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna i allmänhet.
Om utbildningen skall kunna bidra till att en värld i fred blir verklighet måste den generaliseras och stå öppen för alla i lika stor utsträckning. Denna uppgift är oändlig, men vi får inte glömma att det i dagens värld fortfarande finns fler än 800 miljoner vuxna analfabeter och nästan 100 miljoner barn som skulle kunna gå i mellan- eller högstadiet men som ännu inte har fått gå i skolan. Det finns dessutom miljoner människor bland dem som har gått i skolan som inte får en kvalitativ utbildning som uppfyller deras grundläggande behov av utbildning. Det har blivit alltmer brådskande att uppfylla den typen av behov i en värld där omvälvningarna till följd av globaliseringen och den informations- och kommunikationstekniska revolutionen marginaliserar hela befolkningsgrupper, som försänks i extrem fattigdom och blir lättfångade byten för all slags extremism.
Att förverkliga rätten till utbildning är nu mindre en fråga om tillgång till utbildning än om att alla skall få tillgång till lämpliga utbildningsmöjligheter, i syfte att tillfredsställa grundläggande utbildningsbehov. I det sammanhanget kan vi konstatera att rätten till högre utbildning ännu inte är en realitet, särskilt inte för kvinnor. Inom den högre utbildningen - som enligt den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna skall stå öppen i lika mån för alla på grundval av deras duglighet - är antalet studerande i Afrika och Asien mindre än en person av tio i den berörda åldersgruppen, och klyftan fortsätter att vidgas mellan dessa regioner och Europa och Nordamerika. Det råder ingen tvekan om att rätten till högre utbildning har utökats betydligt under de senaste 50 åren i hela världen, men man får inte glömma att denna vision, som är inskriven i artikel 26, inte bara är kvantitativ utan även kvalitativ, eftersom den handlar om utbildningens mål och syften, och därmed dess innehåll.
Eftersom jag lägger mycket stor vikt vid den uppgift som ligger framför oss - och jag vill än en gång tacka De Sarnez för hennes betänkande - anser jag att det är grundläggande att inse att det inte är fråga om en valmöjlighet för de befolkningsgrupper som fortfarande är utestängda från alla former av utbildning, utan att många personer inte ens vet att de har ett val. Om det är värdighet, krav och jämlika och okränkbara rättigheter vi talar om önskar jag från djupet av mitt hjärta att detta betänkande medverkar till att Europaparlamentet försvarar utbildningens plats och inte stannar på halva vägen.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! I Europa är vi sedan lång tid tillbaka bekanta med fenomenet rörlighet för studenter och lärare inom den högre utbildningen. Detta ger ett stort och viktigt bidrag till den ömsesidiga förståelsen i Europa. Det är verkligen det ?verkstadsgolv? där detta äger rum. Kommissionen uppmanar nu till att utvidga och intensifiera denna process i riktning mot tredje länder. Och De Sarnez utgår i sitt gedigna betänkande med rätta från att högre utbildning av hög kvalitet krävs för detta. Det talar för sig självt att Europeiska systemet för erkännande av högre utbildningar måste förbättras och främjas i detta sammanhang. Det gäller likaväl det faktum att man också måste utveckla nya samarbetsprogram inom området för högre utbildning vid ett närmare samarbete med tredje länder. EU har redan samarbetsprogram med Förenta staterna och Kanada, men jag vill gärna slå ett slag för samarbete med utvecklingsländerna på området för högre utbildning.
Enligt kommissionen är en av målsättningarna för samarbetet med tredje länder att utbilda högt kvalificerade människor. Detta är mycket viktigt just för utvecklingsländer. Rörlighet för människor och idéer har en ytterst stimulerande inverkan på alla deltagande institutioner i och utanför Europa. Undervisning i allmänhet är den bästa metoden att göra sig av med fattigdom, och detta gäller definitivt för utvecklingsländer. Strikta utbytesavtal kommer i detta sammanhang att motverka en begåvningsflykt. Jag uppmanar därför kommissionen att ägna extra uppmärksamhet åt detta i sin stimulanspolitik för samarbete på området för högre utbildning.
En andra punkt som jag vill peka på är användandet av e-lärande. För många universitet, framför allt i utvecklingsländer, är det inte alltid ekonomiskt genomförbart att finansiera omfattande utbytesprogram. Just för dem är användningen av e-lärande av ytterst stor vikt, såväl för att nå kunskap som för att sprida sin egen kunskap. Kommissionen borde därför ägna extra uppmärksamhet åt detta i sin politik på utvecklingssamarbetsområdet.

Sichrovsky (NI)
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera föredraganden även till detta intressanta betänkande. Naturligtvis bör samarbetet inom EU förbättras på akademisk och kulturell nivå. Men det är också en del av medlemsländernas nationella identitet att utbildningen inom vissa områden har olika tradition och då även leder till olika resultat. Farligt blir det bara i de fall då utbildningen faller under en bestämd nivå. Så har det tyvärr ofta varit i det förgångna, att till exempel läkare med examen från ett medlemsland på grund av utbildningens nivå inte fått arbeta i andra länder. Också att byta universitet över länders gränser blir omöjligt om inte samma lägsta nivå garanteras.
Särskilt välkommet är förvisso det aviserade samarbetet med framtida kandidatländer på akademisk och kulturell nivå. Vi på gränsen till Östeuropa känner dessa länder mycket väl. En del i denna församling torde med förvåning konstatera att vi inom de båda områdena kultur och utbildning till och med skulle kunna lära oss ett och annat av de framtida kandidatländerna i Östeuropa.

Martens (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst vill jag gärna ge De Sarnez en komplimang för hennes betänkande. Betänkandet ger en bra och klar översikt över den nuvarande situationen på området för högre undervisning, de befintliga programmen och de möjliga formerna av samarbete med tredje länder på området för högre undervisning. Hon har just givit oss en utmärkt sammanfattning.
Herr talman! På 1600-talet var ungefär 40 procent av alla studenter vid universiteten i Nederländerna av utländsk härkomst. I och med nationalstatens ankomst har undervisningen blivit allt mer nationell. Nu ser vi åter en utveckling mot internationalisering, och det är också nödvändigt. Med tanke på utvidgningen och utbyggnaden av Europa behöver vi fler människor med hjärta och känsla för Europa och med kunskap om och känsla för de olika länderna, språken och kulturerna. Men världen är större än Europa och blir i själva verket allt mindre genom ökande rörlighet och ytterligare internationalisering. Inte för inte talar man om en global by. Det digitala kunskapssamhället gör världen till en sammanhängande helhet. Därmed uppstår inte enbart en efterfrågan på medborgare som har tekniska och vetenskapliga kunskaper, utan även medborgare med en känsla för världsmedborgarskap. Och just därför är samarbete med tredje länder på området för högre undervisning viktigt.
Ett samhälle måste bäras av medborgare. Redan grekerna under antiken insåg vikten av uppfostran till medborgarskap. De såg att politik, utbildning och uppfostran till ansvar hör ihop. Undervisning spelar en viktig roll vid integrering. Det är känt att det kan bidra till större förståelse och därigenom till bättre förhållanden. Det är viktigt att EU söker samarbete och fördjupar detta ytterligare. Undervisning är visserligen en nationell befogenhet, men en ökad samordning är möjlig och nödvändig.
Detta betänkande handlar om samarbete med tredje länder. Europa, det har redan nämnts, visar sig inte vara förstahandsvalet för studenter som vill studera en tid i utlandet. Förenta staterna är fortfarande mycket mer tilltalande. Det är delvis ett språkproblem, men det är inte det enda. Kursplanens kvalitet, institutionens rykte liksom erkännandet av utbildningsbevis har stor betydelse. Jag håller med föredraganden om att vi i Europa måste arbeta för en konstant och hög nivå på undervisning, till vilket språkkunskaper är olösligt bundet, internationellt erkännande av examensbevis, ett system för erkännande av högre utbildning, åtminstone på europeisk nivå, och att skapa bättre möjligheter för studenter från tredje länder som studerar i en viss medlemsstat att även studera tillfälligt i ett annat EU-land.
Till sist vill jag även peka på, herr talman, hur viktigt detta är vad avser utvecklingssamarbete. Det är av avgörande betydelse för uppbyggnaden av ett land. Det är ett bra förslag att kritiskt undersöka EU-programmen i detta avseende och att söka efter ytterligare möjligheter.

Sbarbati (ELDR).
Herr talman! Även om kommissionens meddelande kommer litet sent är syftet med det att ta itu med och lösa problemet med det ömtåliga förhållandet mellan Europeiska unionen och den internationella utbildningsmarknaden, vars huvudaktörer i dag är Förenta staterna och somliga europeiska länder som för övrigt konkurrerar med varandra.
Att denna debatt har kommit igång och att De Sarnez utmärkta betänkande har utarbetats tycker vi är mycket viktiga omständigheter inom Europeiska unionen, framför allt när det gäller den högre utbildningen, eftersom det visar på hur svag Europas ställning fortfarande är. Ett tecken på det är blotta det faktum att det finns nationella program för bilateralt utbyte som medlemsstaterna har tagit fram. Jag tycker dock att de två målsättningar som har satts upp för samarbetet mellan EU och tredje länder är speciellt övertygande: för det första utvecklingen av mänskliga resurser med hög kvalitet, som bara är möjlig genom utbildning med kvalitet, och för det andra främjandet av ett viktigt globalt centrum för universitets- och yrkesutbildning och forskning som skall vara placerat i Europa. För min del hade jag gärna sett också en antydan till hänvisning till Cedefop och byrån i Torino, som gör mycket på detta område, framför allt inom forskningen.
Problemet är dock inte bara kursernas och programmens kvalitet, utan också det ömsesidiga erkännandet av examina. Där ligger vi efter, vilket är allvarligt och endast vårt eget fel. Vi måste alltså komma fram till transnationella utbildningsenheter med bevisad och erkänd kvalitet, ge incitament till studentutbyte och språkstudier, förbättra stipendiesystemet så att det även finns stipendier för de studenter från tredje länder som återvänder hem - naturligtvis är de fria att välja var de vill verka och arbeta, men med återvändandestipendier skulle de kanske göra mer nytta genom att återvända till sina länder och bidra till deras utveckling.
Detta är verkligen en viktig utmaning - en utmaning för kulturens och värdenas Europa - som vi måste ta oss an och klara av.

Zabell (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag vill börja med att gratulera vår kollega De Sarnez till det utmärkta arbete hon genomfört om en fråga som är mycket viktig för alla européer.
Jag kommer inte med något nytt när jag säger att utbildningen inte är gemenskapens behörighet, varje gång vi talar om utbildningsfrågor i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott som jag är ledamot av, ägnar en av våra kolleger sig åt att räkna hur många gånger ordet ?subsidiaritet? förekommer i diskussionen. En av de rättigheter som Europeiska unionens medborgare har är emellertid rörelsefrihet för personer, en rättighet som vi förnekar de europeiska medborgarna, eftersom det inte finns bestämmelser om erkännande av utbildningsbevis för att de skall kunna arbeta i ett annat land inom Europeiska unionen.
Det stora antal studenter som studerar inom Erasmus-programmet och som lägger ned ett års studier i en annan medlemsstat förlorar för närvarande detta år i sitt hemland, eftersom de kurser de läst under det år de studerat i den andra medlemsstaten inte erkänns där. Detta förefaller mig vara absolut oacceptabelt, framför allt för att studenterna under dessa omständigheter föredrar att resa till Förenta staterna eller Kanada och studera och lära sig språket under ett år i stället för att resa till ett annat land inom Europeiska unionen. Jag anser att vi måste undvika denna situation genom att förbättra förhållandena inom Europeiska unionen.
Det är mycket viktigt att studenterna har möjligheten att studera ett år utanför sitt land, såväl för den samlevnad och den utbildning som en sådan erfarenhet ger dem, som för den möjlighet de får för att lära sig eller förbättra sina kunskaper i ett annat europeiskt språk, vilket är mycket viktigt för oss som medborgare i unionen.
Av dessa skäl håller jag med föredraganden, De Sarnez, när hon talar för upprättandet av en kvalitetsmärkning av europeiska universitet, förbättring av studenternas rörlighet, främjande av inlärning av flera språk och framför allt harmonisering av den högre utbildningen, vilken utan tvivel måste leda till erkännande av utbildningsbevis.

Reding
. (FR) Först skulle jag vilja - och det är inte bara en tom fras - tacka alla ledamöter och deras föredragande för detta omsorgsfulla arbete, som innebär att parlamentet ställer upp på kommissionens förslag. Det är mycket viktigt att parlamentet och kommissionen arbetar sida vid sida. Det är inte alltid så lätt, vilket har påpekats, att inrätta ett direkt samarbete med parlamentet i de utbildningsfrågor som berör oss, eftersom det saknas lagstiftning. Jag beklagar detta och önskar att det kunde ändras. Vid mina besök i det behöriga parlamentsutskottet har jag redan flera gånger framhållit att jag meddelar utskottet så snart det kommer några nyheter, och jag inbjuder ledamöterna att ta sådana initiativ som gör att kommissionen kan ta hänsyn till parlamentets mycket viktiga förslag på det här området, som vi är så angelägna om.
Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med det meddelande som kommissionen antog i juli förra året var att inleda en debatt om samarbetet med tredje land, med hänsyn till de förhållanden som de ärade ledamöterna redan har framhållit: globaliseringen, den ökade internationella rörligheten, Europas bristande konkurrenskraft på den internationella utbildningsmarknaden, behovet av att uppmuntra den kulturella förståelsen hos våra ungdomar och ungdomar från tredje land.
Kommissionen påpekade att detta samarbete med tredje land grundas på artikel 149 i fördraget. Jag vill också tillägga att detta samarbete är, vid sidan av vad fördraget föreskriver, ett sätt att främja dialogen mellan civilisationer. Med detta som utgångspunkt har kommissionen dragit två slutsatser. För det första: om vi bygger broar mellan universiteten inom Europeiska unionen, vilket vi håller på att göra, måste vi också bygga broar mellan de europeiska universiteten och universiteten på andra kontinenter. Detta är just vad det aktuella betänkandet handlar om.
För det andra: Vi måste se till att våra insatser på området synliggörs, på ett sådant sätt att vi marknadsför Europa som framstående kunskapscentrum och lockar till oss studenter som söker efter en internationell utbildning. Vi har ställt upp två mål. Det första är att vi i partnerländerna och inom gemenskapen skall utbilda högt kvalificerad arbetskraft, tack vare en ömsesidig utveckling av arbetskraften. Vi vill inte medverka till brain drain, utan önskar att de studenter som har utbildats hos oss - inte bara i ett land utan i flera, för det är däri vårt europeiska mervärde ligger - återvänder till sina länder för att som vuxna veta vad det handlar om när de måste fatta beslut inom den privata eller offentliga sfären, i ett globalt sammanhang. Sedan vill vi självklart marknadsföra gemenskapen som ett internationellt framstående centrum för studier. Vi har spetsforskningscentrum, sådana finns. Vi måste sätta dem i förbindelse med varandra och stärka deras konkurrenskraft, så att de blir kända.
Mina damer och herrar! Det är med konkreta insatser som vi gör framsteg. Den första av dessa konkreta insatser är Tempus-programmet, som är avsett för våra Medapartner. Detta initiativ har självklart placerats inom ramen för Barcelonaprocessen, men är också ett svar på begreppet förstärkt utbildningssamarbete, som förekommer i meddelandet.
Föredraganden nämnde Alfa-programmet. Jag kan tala om för henne att vi håller på att utveckla ett Alfa Plus-program för länderna i Central- och Sydamerika. Med Alfa Plus planerar vi att - inom den institutionella ramen för förbindelserna mellan universiteten - att tilldela fler än 3 000 stipendier till studenter som tas emot vid våra universitet. Ni kan således se att vi på ett mycket konkret sätt håller på att utveckla pilotprojekt på andra kontinenter. Vi räknar dessutom med att fortsätta att arbeta i den riktningen. Vi stöder helt och hållet den grundanalys som Europaparlamentet och medlemsstaterna har gjort. För en gångs skull finns det en vacker enhällighet om den fråga vi diskuterar.
Kommissionen har dessutom noterat kraven på ett ramförslag, som ett svar på de analyser som gjorts. Vi arbetar redan på detta, och jag kommer kanske att kunna lägga fram förslaget redan i år. Ni förstår säkert, fru föredragande, mina damer och herrar, att jag inte kan gå in på detaljerna i dag, men vi kommer med all säkerhet att ta hänsyn till de många idéerna i betänkandet av De Sarnez. Jag kommer självklart att hålla det behöriga parlamentsutskottet underrättat.
Herr talman! Om ni så tillåter skulle jag nu vilja svara helt kort på vissa av de förslag som De Sarnez har utarbetat. Jag tror att jag redan har svarat på frågorna om pilotprojekten: Alfa, Tempus, m.fl.
Föredraganden vill att man skall göra en analys av universitetens kvalitet och att man inrättar gemensamma utbildningsprogram med gemensamma utbildningsbevis, med hjälp av ECTS-systemet. Detta är vad vi håller på att göra. Vi arbetar med att utveckla pilotprojekt där tre till fyra universitet från tre till fyra länder samarbetar med utgångspunkt i en gemensam kursplan som skall leda fram till en europeisk master, en europeisk magisterexamen. Planerna är att universitetsrektorerna skall samlas vid en stor konferens i Berlin under 2003, där de skall presentera de pilotprojekt som har startats, vissa redan under det pågående skolåret, men de flesta under 2002-2003. Vi kommer således att analysera de första resultaten i Berlin, och jag hoppas att initiativet kommer att få en snöbollseffekt, och att många universitet går in i det nya systemet när de ser att det är mycket positivt.
När det gäller den grundliga inventeringen av den internationella rörligheten tror jag, fru De Sarnez, att det framför allt är OECD och Unesco som bör göra en sådan analys. Vi för just nu samtal med dessa två organ, som i sitt analysarbete har problem med statistikens jämförbarhet och med statistik som är alltför gammal och därmed inte i fas med nuvarande förhållanden. Men enligt vår mening är det just dessa båda organ som skall göra analysen. Vi kommer att ha ett nära samarbete med dem.
När det gäller kvaliteten på mottagandet, administrativa rutiner, bostadsfrågan och stipendier vill jag påminna om att utbildningsministrarna samlades till ett stort möte på Sorbonne under det franska ordförandeskapet, för att under en hel dag tala om hinder mot rörligheten. Allt detta skrevs ned och undertecknades av våra stats- och regeringschefer vid toppmötet i Nice. Det har fattats ett politiskt beslut på högsta nivå. Vårt problem är att de verkliga förhållandena inte följer med tillräckligt snabbt, eftersom den här typen av frågor måste lösas av de nationella regeringarna. Och då talar jag inte ens om utbildningsministrarna, eftersom det ofta är social- eller inrikesministern som måste hugga i. Vi måste alltså utöva vänskapliga påtryckningar på regeringarna, så att de avvecklar hindren mot rörlighet, som ofta inte är särskilt betydelsefulla. Men vi kan också se framsteg i det här sammanhanget. Jag skall ge er ett exempel: I somliga länder kunde studenterna inte ta med sig sina stipendier för studier i ett annat land, vilket var ett allvarligt hinder mot rörligheten. Nu har flertalet berörda ministrar vidtagit åtgärder för att deras studenter skall kunna fortsätta ta emot sina stipendier även om de fullföljer sina studier i en annan stat.
Den sista punkten: språk. Ni vet att år 2001 var Europeiska året för språk. Detta har faktiskt fått saker och ting att röra på sig. Det säger jag med stor beundran för utbildningsministrarnas snabba reaktion, eftersom de har genomfört skolreformer för att barnen redan i tidig ålder skall börja lära sig ett eller flera främmande språk. Vid toppmötet i Barcelona tog stats- och regeringscheferna till sig vår slogan: modersmålet plus två.
Det går alltså framåt, det framskrider. Inte tillräckligt snabbt, men i rätt riktning. Jag är säker på att vi med parlamentets hjälp kommer att kunna gå snabbare fram för att nå vår gemensamma vision.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om kommissionens uttalande om Förenta nationernas andra världskonferens om åldrande (Madrid, 8-12 april 2002).

Reding
. (FR) Herr talman! Den 18 mars i år antog kommissionen ett meddelande om kommissionens bidrag till den andra världskonferensen om åldrandefrågor, som anordnades av Förenta nationerna och den spanska regeringen i Madrid den 8-12 april 2002. Rubriken på kommissionens meddelande är ?Europas reaktion på åldrandet i världen - Att främja ekonomiska och sociala framsteg i en värld med en allt äldre befolkning?.
I detta meddelande behandlas problemet med åldrandet i Europa mot bakgrund av tendenserna för åldrandet i världen. Europa är en av de regioner i världen som har äldst befolkning, och de europeiska länderna kommer i flera årtionden att fortsätta att vara bland de nationer där befolkningen åldras snabbast.
Men åldrandet är inte längre ett problem som bara finns i industriländerna. I dag är det också - och i allt högre grad - ett bekymmer för utvecklingsländerna. I många av dessa länder kommer befolkningen att åldras mycket snabbare, och detta mot bakgrund av en mycket lägre utvecklingsnivå än i västra Europa. Under 2000-talet kommer åldrandet därför att vara ett problem som fordrar en internationell lösning, inte en europeisk.
Kommissionens strategi utgår från tre punkter.
Den första är att befolkningen åldras i snabb takt. Varken utvidgningen eller invandringen kommer att förändra den situationen, även om de kan ha en viss inverkan på processen. Men den demografiska utvecklingen är inte förutbestämd. Hur politikerna hanterar åldrandefrågan kommer att avgöra vilket inflytande den får på de europeiska samhällena.
För det andra är åldrandet ett resultat av en kombination av flera sociala processer och bör betraktas som en utveckling i samspel med andra fenomen. Lösningen på problemet måste också vara en viktig del av den globala strategi som består av ömsesidigt förstärkande åtgärder.
För det tredje: De villkor och möjligheter som erbjuds de äldre är alltid en viktig fråga, men en lyckad anpassning till åldrandet är en fråga som rör personer i alla åldrar. En strategi som utformas för hela livet kan därför underlätta arbetet med att forma lämpliga politiska åtgärder.
Huvuddelen av meddelandet ägnas åt hur vi bör agera på EU-nivå. Kommissionen har pekat på åldrandet som en av de sex gemensamma utmaningarna för en hållbar utveckling, och medlemsstaterna har vidtagit avgörande åtgärder för att fördjupa samarbetet om åldrandeproblem. Medlemsstaterna har åtagit sig att samordna sina arbeten, och vi börjar se en liknande utveckling i fråga om hälso- och sjukvård.
De viktigaste utmaningarna har fastställts gemensamt: Att planera för ökade utgifter och samtidigt garantera sunda offentliga finanser; att anpassa sig till en allt äldre och minskande arbetskraft; att trygga tillräckliga, hållbara och lämpliga pensioner och att garantera de äldre i Europa långtidssjukvård av hög kvalitet. Förutom den erfarenhet som Europeiska unionen har fått i arbetet med åldrandefrågor tar man i meddelandet hänsyn till problem på internationell nivå, i kandidatländerna och i utvecklingsländerna. Meddelandet kan i sin helhet ses som ett bidrag från kommissionen till den nya internationella handlingsplan för åldrande som kommer att antas. I det sammanhanget är meddelandet tänkt att fungera som ett stöd för medlemsstaternas ansträngningar att nå fram till en enhällig ståndpunkt för unionen på det här området.
I måndags, vid världskonferensen i Madrid, redogjorde min kollega Anna Diamantopoulou för den senaste utvecklingen av Europeiska unionens ståndpunkt om problemet med en åldrande befolkning.

Podestà (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag skulle vilja tacka kommissionär Reding för att hon kom hit i dag och berättade för oss vilka strategier kommissionen har anammat när det gäller åldrandet. Detta är en fråga som jag verkligen tyckte vi skulle föra in i debatten i dag och som måste få oss alla och Europeiska unionen i allmänhet att fundera. Jag anser att unionen måste hantera den med större beslutsamhet och medvetenhet. Under de kommande åren kommer våra institutioner i allt högre utsträckning att avkrävas exakta och verkningsfulla svar på de nya utmaningar som den ökade medellivslängden medför, för att kunna säkerställa en allt högre levnadsstandard för de äldre i hela världen.
Alla länder berörs nämligen av fenomenet med den åldrande befolkningen, både de mer industrialiserade länderna och utvecklingsländerna, även om det finns uppenbara skillnader som - om de beaktas som sig bör - leder till skilda angreppssätt och initiativ. Jag anser då att Europaparlamentet, som är den institution som för medborgarnas talan i Europa, måste inta en officiell ståndpunkt med anledning av Förenta Nationernas andra världskonferens, som avslutas i Madrid i morgon. Detta sker i och med dagens omröstning om förslaget till kompromissresolution.
Det måste finnas så fullgoda garantier som möjligt för att denna del av befolkningen värnas och respekteras och vi måste starta en diskussion om framtiden för de äldre. Detta är egentligen ingen åtskillnad som har med den biologiska åldern att göra utan den hänger snarare samman med de äldres grad av självständighet. Man måste nämligen skilja mellan äldre som fortfarande är fullt aktiva och som har rätt att inte slås ut ifrån det sociala, kulturella, politiska och ekonomiska livet - medborgare som utgör en tillgång för vårt samhälle, inte bara ett problem - och de äldre som inte längre är självständiga, men som ändå har rätt att leva ett värdigt liv med full respekt för deras människovärde. Herr talman! Det är därför jag hoppas att kammaren kommer att ge sitt fulla stöd till den resolution vi skall rösta om i dag.

Andersson (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Tack för ert bidrag. Egentligen är detta kanske inte den bästa tidpunkten för denna diskussion. Det hade varit bättre att anta en resolution före det möte om åldrande som just nu pågår i FN:s regi för att kunna påverka det, eller att möjligen göra det i efterhand, då vi hade kunnat bedöma vad mötet kommit fram till. Det är emellertid positivt att Europaparlamentet är så enat i synen på åldrandet.
Alltför ofta ser vi åldrandet som ett problem. Jag kan inte se det som ett problem att människor lever längre och är allt friskare vid en allt högre ålder. Detta är snarare mycket positivt och en tillgång för våra samhällen. Däremot är vi i EU:s medlemsländer mycket dåliga på att ta till vara den kompetens som den äldre delen av befolkningen har, i synnerhet inom arbetslivet.
I de flesta medlemsländer är den formella pensionsåldern ungefär 65 år. Den verkliga pensionsåldern är mycket, mycket lägre. Människor slås ut ur arbetslivet av olika orsaker. Det beror på diskriminering av äldre, något som ju faktiskt förekommer och måste tas itu med, vilket vi delvis gjort. Det beror också på dåliga arbetsmiljöer som gör att människor slits ut i förväg. Sist men inte minst beror det på att man i vårt kunskapssamhälle, där det blir allt viktigare med kompetensutveckling och livslångt lärande, inte ger äldre den möjligheten. Om de fick den möjligheten skulle också möjligheten att ta till vara deras kompetens bli mycket, mycket större.
Det är viktigt att vi behåller den europeiska sociala modellen, dvs. ett trygghetssystem med en god, utvecklad hälso- och sjukvård. Det är centralt, inte minst för de allra äldsta, därför att behovet av sjukvård och av omsorg blir stort i hög ålder. I framtiden kommer behovet att bli större därför att kvinnorna, som tidigare har tagit hand om en stor del av denna omsorg, nu har trätt in på arbetsmarknaden och kommer att göra det i allt större utsträckning. Det ställer ännu större krav på samhället att bygga upp resurser, så att de äldre får en värdig omsorg när de blir riktigt gamla och har störst behov av det.
Vi måste också ta ett globalt perspektiv, såsom kommissionen gjort. Det är viktigt att vi följer med utvecklingen utanför våra gränser och försöker forma en global strategi för de äldres situation i hela världen.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! En av de huvudsakliga frågorna när det gäller åldrande är, som det har sagts, att hantera själva åldersdiskrimineringen, särskilt på arbetsmarknaden, inom sjukvården och så vidare. Enligt vår åsikt kommer det att krävas mer än uppförandekoder, som inte tycks verka särskilt fort.
Liksom andra har sagt är det också viktigt att vi erkänner de bidrag som äldre människor gör, som redan håller vårt samhälle och vår ekonomi i gång, genom att exempelvis ställa upp och ta hand om barn, så att deras barn kan gå till arbetet, eller genom att ställa upp och utföra ideellt arbete. I ett antal länder skulle det lokala förvaltningssystemet, för att inte tala om det parlamentariska systemet, troligen bryta samman utan deras hjälp.
Huvudfrågan är, liksom andra har sagt, att vi måste upphöra att vidmakthålla bilden av människor, som många av oss i kammaren, som en börda för samhället och dess tjänster, och betrakta oss själva som en tillgång i mycket större utsträckning. I framtiden kommer vi nämligen att allt mer behöva engagera oss fullt ut i våra samhällen.
Vi förväntar oss att våra samhällen och regeringar skall arbeta internationellt för att skapa en hållbar framtid, så att vi kan ändra den fattigdomssituation som många människor befinner sig i.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! I den internationella strategin för FN:s världskonferens förespråkas åtagandet att genomföra ett samhälle för alla åldrar, och anslå politiska och ekonomiska medel för detta. Det är viktigt att Europeiska unionen och dess medlemsstater gör detta åtagande, och för in frågorna om åldrandet i gemenskapspolitiken genom att ta med de äldre i de sociala, ekonomiska programmen och utvecklingsprogrammen och särskilt när det gäller äldre människor som riskerar isolering, samt att man utvecklar principen om ett aktivt åldrande, där man främjar de äldres deltagande i det ekonomiska, sociala och kulturella livet. Och det finns flera olika sätt som vår kollega Lambert har sagt.
Även om frågan om åldrande i allmänhet är knutet till en långsiktig oro, är den just nu en stor utmaning för samhällen och regeringar, med tanke på de djupa effekterna på politiken för social trygghet, sysselsättning, utbildning, hälsa, invandring och familj, och därför är det nödvändigt att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att inkomster och tillgängliga resurser för äldre och pensionerade ligger i nivå med samhällets genomsnittsnivå.
Det är oacceptabelt att oron för de statliga utgifterna och trycket på att uppfylla stabilitetspakten drabbar de äldres livsvillkor, såsom det färska beslutet i Europeiska rådet i Barcelona visar, om att öka pensionsåldern med fem år fram till 2010, något vi anser är oacceptabelt, dels yttrandena från rådets nuvarande ordförande, premiärminister Aznar, vid öppningen av FN:s andra konferens om åldrande, när han förespråkade förändringar av pensionssystemet, arbetstiden och pensionsåldern i den riktningen.
Det är viktigt att föra fram en integrerad social politik, främja solidariteten över generationerna, ägna särskild uppmärksamhet åt frågorna om alla medborgares tillgång till hälsa och kvalitet i de tjänster som utförs och lägga större vikt vid sysselsättning på de äldres fritid. Vi hoppas att kommissionen föreslår ett specifikt handlingsprogram för de äldre som tar hänsyn till alla dessa aspekter i en helhetssyn och efter att ha rådfrågat pensionärs- och äldreorganisationer. Det är också viktigt att Europeiska unionen insisterar mer på tilldelningen av internationellt stöd till utvecklingsländerna så att de kan bedriva en åldringspolitik som främst gynnar kvinnor och kampen mot aids.

Sartori (PPE-DE).
Herr talman! Även jag tackar föredraganden och stöder det arbete hon har gjort i fråga om den åldrande befolkningen i våra länder, på vår kontinent, en fråga som är så oerhört viktig. Jag tror att vi alla på allvar borde se de äldre som ett världsarv: deras visdom, deras kunskaper, den historia de är levande uttolkare av värdesätts och utnyttjas egentligen inte ordentligt. Ärligt talat har man också i våra länder, också i Europa, med all rätt gjort mycket under dessa år för att försöka inrätta system som ger de äldre trygghet och värdighet. Visst har man gjort mer i vissa delar och mindre i andra, och därför tror jag att Europa måste utveckla en politik som säkerställer ett minimum av trygghet och omsorg om de äldre som är lika i alla unionens länder och som kan sättas upp som mål också för kandidatländerna.
Europa har otvivelaktigt utgått ifrån medvetenheten om att det alltid är svårt att befinna sig i ekonomiska svårigheter, att vara fattig, att det är svårt och komplicerat att vara fattig och sjuk och att det är fruktansvärt att vara fattig och sjuk och gammal.
Jag tror att man däremot har gjort mindre för att försöka tillhandahålla också en politisk och institutionell ståndpunkt, för att försöka behålla alla de äldre i aktiv verksamhet så länge som möjligt och för att skapa ett mer successivt utträde från arbetsmarknaden. Jag tror att det är detta som är den stora utmaning vi alla står inför och att den skall bemötas just med en mer flexibel syn på arbetslivet, med ett mer intelligent utnyttjande av de berörda personernas yrkeskunskaper.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Vi måste ta upp den här frågan om vår befolknings åldrande ur aspekten med att ha ett samhälle för alla åldrar, liksom vi anger i vårt förslag. Det finns verkliga risker om vi bara tar upp den här frågan ur ett ekonomiskt perspektiv, och betraktar och värderar medborgarna enbart utifrån det bidrag som de kan göra för ekonomin eller arbetskraften. Som denna kammare vet är samhället ett mycket vidare begrepp än ekonomin, och det måste vara vår utgångspunkt.
Frågan om äldre människors inkomst beror på i vilken utsträckning vi tar till oss den europeiska sociala modellen med bidrag från människor som arbetar till dem som vid olika tidpunkter i sitt liv, antingen beroende på sjukdom eller hög ålder, inte längre kan utgöra en del av arbetskraften. Det är därför oumbärligt att säkerställa ett effektivt och verksamt beskattningssystem och ett effektivt och verksamt socialförsäkringssystem. Mest av allt behöver vi pensionsreservfonder, så att vi får en solidaritet mellan denna generation och inte bara nästa generation, utan också generationen efter den. Det är viktigt att alla medlemsstater tar sig an denna uppgift.
Jag skulle också vilja fästa uppmärksamheten på vad jag anser vara en felaktig åsikt hos Diamantopoulou, som tycks tro att lösningen på vår befolknings åldrande är att vi alla skall bli mer fertila och få fler barn. Det är en undanflykt. Det kommer helt enkelt inte att ske - sannerligen inte inom Europas rikare områden. Vi måste därför gripa oss an hela immigrationsfrågan på allvar. Det räcker inte att tala om behovet av att se till att utvecklingsländerna har tillräckliga resurser för att nära och försörja sina egna folk. Det måste vi naturligtvis göra, men oavsett hur ofta eller hur väl vi gör det, kommer människor fortfarande att behöva förflytta sig in i Europas rikare områden. Jag menar att vi måste sätta stopp för idén att vi kan bygga en fästning Europa, och stänga ute de miljontals och åter miljontals människor som vill komma till Europa. De vill göra en insats i Europa, och det skulle göra oss gott, både ekonomiskt och kulturellt.

Mantovani (PPE-DE). -
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Det spanska ordförandeskapet har organiserat denna andra världskonferens om åldrandet, som genomförs tjugo år efter den första konferensen på samma tema. Den utgör verkligen ett unikt tillfälle - inte bara för industriländerna utan för hela världens befolkning - att koncentrera uppmärksamheten på den oerhört viktiga och högaktuella frågan om befolkningen som åldras till följd av nya demografiska sammanhang och ökad medellivslängd, som i sin tur bland annat beror på medicinska framsteg.
När man tar itu med och fördjupar sig i de ekonomiska, sociala och hälsomässiga konsekvenserna av att medellivslängden ökar och befolkningen åldras hoppas jag att tonvikten läggs inte bara på den roll de äldre skall kunna spela i det moderna samhället i dag, utan också till exempel på den rättighet en gammal människa som förlorar sin självständighet har att även fortsättningsvis förfoga över en tryggad livskvalitet. Det fordras att alla Europeiska unionens länder får en ny och återfunnen medvetenhet om att de bör främja ett aktivt deltagande i det sociala livet och kulturlivet från de äldres sida. Ett sådant förhållningssätt skulle innebära ett värdefullt mål för vårt samhälle, som måste se de äldre inte bara som potentiella vårdkunder, utan som personer som fortfarande är till nytta för hela samhället.
Jag är positiv till det nya gemenskapsprogram som Europeiska kommissionen kommer att lansera - bland annat eftersom kommissionen hittills inte har gjort särskilt mycket i denna fråga - under andra halvåret i år, i syfte att försöka åtgärda en situation som kommissionen själv beskriver som oroande, när det gäller att bibehålla de äldres livskvalitet.
Det fordras alltså kraftfulla och samordnade insatser på europeisk nivå för att ta itu med åldrandet. Det utgör både en utmaning och ett hot som vilar över alla europeiska länders framtid, särskilt mitt land, Italiens, där staden Genua innehar rekordet som den stad som har den äldsta befolkningen i hela unionen.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Förra lördagen i Madrid deltog jag i ett av de många rundabordssamtal som anordnades inom ramen för forumet för de icke-statliga organisationerna som följde på Förenta nationernas andra världskonferens om åldrande.
Där sades det att befolkningens åldrande påverkar såväl nord som syd, trots den ökande dualism och ojämlikhet som utvecklas mellan samhällena i den utvecklade världen och de länder som kämpar för att ta sig ur underutvecklingen. Allra mest intressant är kanske att inse att de äldre har tre särskilda behov, oberoende av var de bor i världen.
Det första behovet är hälsovård i de åldrar där personernas hälsa medför allt högre vårdkostnader, det andra är garanti för ekonomisk trygghet för att de äldre skall kunna fortsätta leva oberoende när de slutar arbeta av åldersskäl och det tredje är samhällets sociala hänsynstagande, respekt och hur samhället värderar äldre, inte bara som ett erkännande av det arbete de har utfört - vilket även måste erkännas - utan även för den roll och den funktion som dessa äldre personer måste finna och inneha i vårt sociala nätverk.
Om dessa behov tillfredsställs får de äldre lyckligtvis möjlighet att leva värdigt under ett antal år, som blir allt fler. I Europeiska unionens medlemsstater har man i allmänhet lyckats bemöta de två första behoven på ett i stort sätt godtagbart sätt: läkarvård och ekonomisk trygghet, även om bidragen ärligt talat fortfarande är otillräckliga och därmed kan förbättras och man måste vara vaksam inför de hot som kan uppstå mot varaktigheten av dessa bidrag. Däremot har man gjort få eller inga framsteg när det gäller det tredje behovet: hänsynstagande och ansvar för de äldre i våra samhällen.
Ur världsperspektiv är utvecklingen ännu sämre, mycket sämre. Där uppfylls inget av de tre kraven ens på minsta sätt och om det uppfylls är det inom det tredje området, respekt och medansvar för de äldre, som man kan finna något positivt.
Inom ramen för de demografiska perspektiv som dagligen ändrar migrationsflödena är dessa ytterligare utmaningar som vi måste ta itu med. Detta är vad man gjort vid Förenta nationernas andra världskonferens om åldrande i Madrid. Där har en ny strategi stakats ut som Europeiska unionen beslutsamt bör stödja, vilket vi gör i parlamentet i dag när vi antar det utmärkta förslag som lagts fram av vår kollega Podestà. Vi måste göra detta för vår framtid och för en framtida värld som måste bli mer solidarisk och därmed även mer rättvis mot de äldre.

Karamanou (PSE). -
Herr talman! Konferensen om åldrande är självfallet viktig, eftersom den förväntas ge riktlinjer för politiken, för att man skall kunna garantera de äldres rättigheter och deras livskvalitet och framför allt för att man skall kunna bekämpa diskrimineringen. Vid mötet i Madrid framhöll kommissionär Anna Diamantopoulou i måndags att människor i dag lever längre och har bättre hälsa, vilket innebär att man i framtiden måste tänka sig en ny livsmodell, ett nytt samhälle, där teknikens och vetenskapens landvinningar kommer att utnyttjas på ett positivt sätt.
Så är det emellertid inte i dag. Tvärtom finns det en mängd spåkvinnor av olika slag som dagligen framför sina dystra profetior, om vår planet som dignar under tyngden av 6 miljarder människor, om naturresurserna som håller på att ta slut, om miljön som förstörs, om världens fattiga som blir allt fler, samtidigt som vi i den högt utvecklade delen av världen både blir färre och åldras, och våra socialförsäkringssystem håller på att bryta samman.
Den lösning som anvisas av den malthusianska teorins anhängare är att födelsetalen måste minska i tredje världens länder men öka i våra egna länder. Detta är den utvecklade världens etik. Min uppfattning är att obalansen i befolkningsfördelningen och den demografiska frågan har ett direkt samband med obalansen i fråga om utveckling och fördelning av planetens resurser, med frågor om social rättvisa, jämställdhet mellan könen, mänskliga rättigheter, utvecklingsmodeller. Vår planets framtid hotas förvisso inte av vare sig de hungrande barnen i tredje världen eller den åldrande befolkningen. Hoten kommer i stället från konsumtionsmönster och livsstil hos den utvecklade tredjedelen av jordens befolkning. Det är där det behövs insatser och en ny demografisk politik.
Men innan vi har den heltäckande politik för hållbar utveckling som också kommissionären nämnde, kan vi följa de goda råden från dem som föreslår att vi skall överge den restriktiva invandringspolitiken och ge invandrarna fullständiga sociala och politiska rättigheter. Befolkningarna och arbetskraften i Sverige och Tyskland skulle ha minskat kraftigt, om man inte hade tillämpat politiken att söka integrera invandrarna och helt och fullt erkänna kvinnornas rättigheter inom arbetslivet. Om man förstärker dessa båda politikområden, kan man åstadkomma lösningar av problemen på kort sikt. De långsiktiga lösningarna, däremot, förutsätter ett rättvist, ett annat system för ekonomisk och social utveckling.

Talmannen. -
Jag har mottagit fem resolutionsförslag

Talmannen. -
Vi går nu vidare till omröstningen.
Förenklat förfarande: 
Förslag till rådets förordning om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder riktade mot vissa med Usama bin Ladin, Al-Quaidanätet och talibanerna associerade personer och enheter och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 467/2001 rörande förbud mot export av vissa varor och tjänster till Afghanistan, skärpning av flygförbudet och förlängning av spärrandet av tillgångar och andra finansiella medel beträffande talibanerna i Afghanistan (KOM(2002) 117 - C5-0132/2002 - 2002/0059(CNS)) från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor 
Före omröstningen:

Reding
. (EN) Herr talman! När det gäller rådets första begäran om ett yttrande från parlamentet om FN:s säkerhetsråds spärrande av tillgångar, skulle jag vilja informera parlamentet om att kommissionen kommer att rikta sin fulla uppmärksamhet på parlamentets ändringsförslag och stödja deras antagande i rådet, i de fall där EU-fördraget, FN-stadgan, och ärendets brådskande natur tillåter det.
För det andra är kommissionen också öppen för vidare diskussion med parlamentet om de konflikter som oundvikligen kommer att uppstå mellan de fortsatta ansträngningarna att avskaffa finansieringen av terrorism och respekten för de medborgerliga friheterna och de mänskliga rättigheterna.

Ayuso González (PPE-DE)
. (ES) Herr talman! Jag har bett om ordet för att jag vill begära att lagstiftningsförslaget återförvisas till utskottet, vilket utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling enhälligt röstade för. Det beror inte på att vi inte instämmer i förslagets innehåll, utan för att syntetiskt etanol inte omfattas och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har inte funnit en rättslig grund för att kunna omfatta den. Därför ber jag att ni röstar emot lagstiftningsförslaget, så att detta återförvisas till utskottet.

Reding
. (EN) Herr talman! Kommissionen kan i det här skedet inte samtycka till parlamentets ståndpunkt om att förkasta förslaget och om kravet på att kommissionen skall dra tillbaka det. Om parlamentet röstar för denna ståndpunkt, vilket kommissionen skulle beklaga, kommer min kollega Fischler att tvingas reflektera över situationen och överlägga med sina kolleger om vilka åtgärder som skall vidtas. Jag tror dock att kommissionär Fischler kommer att diskutera detta problem med parlamentsutskottet.

Talmannen. -
Tack, fru kommissionär! I så fall återförvisas ärendet till utskottet.

Betänkande (A5-0087/2002) av Pere Esteve för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet inför mötet mellan utrikesministrarna i Europa-Medelhavsområdet i Valencia den 22-23 april 2002 (SEK(2002) 159 - C5-0128/2002- 2002/2057(COS)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0076/2002) av Vasco Graça Moura för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen om en EU-strategi för Kina: Genomförande av 1998 års meddelande och framtida steg mot en mer effektiv EU-politik (KOM(2001) 265 - C5-0098/2001 - 2001/2045(COS)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0071/2002) av Carlo Fatuzzo om utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén: Att stödja nationella strategier för trygga och stabila pensioner genom ett integrerat förhållningssätt (KOM(2001) 362 - C5-0012/2002 - 2002/2017(COS))

Fatuzzo (PPE-DE)
Jag skulle vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 16 från Pronk och Lulling, som lyder: ?Parlamentet anser att medlemsstaterna måste axla sitt ansvar för att garantera pensioner som gör det möjligt för varje pensionstagare att leva ett värdigt och självständigt liv och delta i det sociala och kulturella livet?. I detta läge vill jag lägga till orden ?med stöd av Europeiska unionen och med hänsyn till subsidiaritetsprincipen? som muntligt ändringsförslag.
Fatuzzo (PPE-DE)
På sista raden i ändringsförslag 12 av Pronk och Lulling, där man säger: ?uppmanar i synnerhet medlemsstaterna att bibehålla ett välfungerande pensionssystem?, vill jag som ett muntligt ändringsförslag lägga till ordet ?obligatoriskt? före ?pensionssystem?. De två sista raderna skall alltså lyda: ?uppmanar i synnerhet medlemsstaterna att bibehålla ett välfungerande obligatoriskt pensionssystem?.
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
. All terrorbekämpning skall ske på rättssäkerhetens grund. Vi stöder varje förbättring i den riktningen. Rätten för medborgarna att kunna gå till domstol för att få sin sak prövad måste förbättras. Den rättigheten bör även gälla frågor som berör mänskliga rättigheter. Vår röstning ger uttryck för vår vilja att bekämpa terrorismen och inte förbättringar i rättssäkerheten, som vi dock anser borde gå längre och ses över utifrån ett nationellt och europeiskt perspektiv.

Crowley (UEN)
. (EN) Jag stöder förfaranden för att i nödvändiga fall enligt ändringsförslag 2 möjliggöra en omprövning av förteckningen över sanktioner som FN:s sanktionskommitté utarbetat. Förteckningen är omfattande och vi godtar den utan vidare.
Jag skulle ha önskat en större visshet angående EG-domstolens föreslagna roll med hänsyn till domstolarnas roll i medlemsstaterna.
Jag är inte säker på vilka följderna blir av ändringsförslag 9, som handlar om kommissionens förslag om vidarebefordran av information som mottagits av kommissionen till medlemsstaternas behöriga myndigheter. Den vidare överföringen av denna information till parlamentet och dess ?behöriga utskott? och ?enligt relevanta förfaranden? är oklar.
Jag stöder innerligt ändringsförslagen till kommissionens text om att ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna och de humanitära behoven.
Jag deltog inte i omröstningen, eftersom jag anser att detta är en allvarlig fråga. Allt som har att göra med bekämpandet av terrorism är viktigt. Att spärra tillgången till medel för terroristorganisationer och personer och enheter som är associerade med dessa organisationer är ett av de viktigaste verktyg som vi förfogar över i vårt bekämpande av Al-Quaidanätverken. Jag skulle ha velat ha mer tid att granska denna aspekt av förslaget, och om nödvändigt, tid att ytterligare skärpa dessa åtgärder.
(Anförandet kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Di Lello Finuoli (GUE/NGL)
. (IT) Som ännu en bekräftelse på vårt obetingade engagemang mot terrorism av alla slag röstade vi för de ändringsförslag vi lade fram tillsammans med de andra grupperna, eftersom de skulle kunna ge de europeiska medborgarna ett rättsligt skydd i form av överklagande till Europeiska gemenskapernas domstol. Somliga medborgare finns redan nu med i den förteckning som nämns i förordningen, trots att det inte har förebringats några bevis på att de har samröre med terroristorganisationer eller är inblandade i terroristhandlingar.
Däremot röstade vi mot förordningen både av formella skäl - det är fjärde gången som vi röstar om terrorismen med brådskande förfarande, utan betänkande och utan debatt - och av sakskäl, eftersom omröstningen gäller en förteckning över namn som FN har fått av CIA, utan några bevis eller möjligheter att få tillgång till eventuella bevis.
Att man upprättar förteckningar över människor, grupper och enheter enligt artikel 2 i förordningen bryter på ett uppenbart sätt mot de ovillkorliga reglerna om att EU-medborgare har rätt att försvara sig - vilka också slås fast i stadgan med grundläggande rättigheter. Man begränsar dessa människors möjlighet att förfoga över sina ekonomiska tillgångar genom ett beslut som har antagits utan någon möjlighet till demokratisk och/eller rättslig kontroll av de bevis som läggs till grund för att man tas upp på dessa förteckningar.
Det vore därför bra om rådet åtminstone tog de ändringsförslag som parlamentet har antagit i beaktande och gjorde motsvarande ändringar i förslaget till förordning.

Eriksson, Frahm, Schmid, Herman, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL)
. (EN) Europaparlamentet har återigen ombetts att tillämpa det brådskande förfarandet för bekämpandet av internationell terrorism.
Att tillämpa förfarandet till följd av en begäran från rådet är oacceptabelt, eftersom de mycket viktiga frågorna med att ta bort eller att lägga till namn på förteckningen över personer och grupper som misstänks för att vara terrorister inte har lösts, vilket har gjort att det är FN:s sanktionskommitté som ensam måste besluta om förfarandet.
I EU-förordningen hänvisas det vidare kontinuerligt till den resolution som FN:s sanktionskommitté beslutade om efter överenskommelse med FN:s säkerhetsråd, utan att den roll och den uppgift som EU:s medlemsstater och EG-domstolen innehar tydligt anges.
Även om vi välkomnar de ändringsförslag som parlamentets politiska grupper lagt fram, i vilka man försöker förbättra förordningens räckvidd och innehåll, röstade vi emot förordningen rent allmänt på grund av det förfarande som valts, och bristen på alla eventuella möjligheter att ändra innehållet eller förfarandena för upprättandet av förteckningen.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Än en gång, den fjärde gången, har kommissionen bett Europaparlamentet att rösta för begränsningsåtgärder mot vissa personer och enheter för att bekämpa den internationella terrorismen utan någon föregående debatt i frågan, varken i kammaren eller i det specialiserade utskottet. Det är en metod vi förkastar och därför röstar vi emot det.
Vi upprepar vårt totala och otvetydiga fördömande av terroristattentaten i Förenta staterna; liksom vi upprepar behovet av att ge ett substantiellt svar när det gäller kombinationen av internationella styrkor och samarbete, inom ramen för FN och i full respekt för dess stadga, och vi anser att det är oacceptabelt att Europaparlamentet skall godkänna en förteckning över organisationer och personer utan att den är motiverad eller att man lägger fram några som helst bevis, och detta är det andra skälet till att vi röstar emot.
Vi anser också att kampen mot terrorismen inte kan tjäna som förevändning för att påverka viktiga aspekter i Europeiska unionens medlemsstaters självständighet.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Vi har avstått i slutomröstningen angående kommissionens förslag om frysning av tillgångar för personer som misstänks för terrorism. Däremot har vi gett vårt stöd åt ändringsförslagen, vilka samtliga bidrar till att förbättra förordningen.
Kampen mot terrorismen är avgörande och har vårt stöd. Frysning av tillgångar för personer som misstänks för terrorism eller samröre med terrorism är ett viktigt inslag i detta globala arbete. Däremot är det inte acceptabelt med ett förfarande där FN:s säkerhetsråd och sanktionskommitté beslutar om sanktioner mot enskilda människor helt utan att de delges bevisning eller har möjlighet till juridisk prövning. På detta vis riskerar rättssäkerheten att sättas ur spel.
Samtliga personer på FN:s lista måste omedelbart få ta del av bevis och formella anklagelser om misstankar. De bör få möjlighet att få sin sak prövad i domstol. Klara och tydliga kriterier för hur människor förs upp på och tas bort från listan måste läggas fast. EU-länderna i FN:s säkerhetsråd: Storbritannien, Frankrike och Irland, bär ett stort ansvar för att hävda rättssäkerheten och kräva att de mänskliga rättigheterna inte kompromissas bort. Det spanska ordförandeskapet och medlemsstaterna bör agera kraftfullt i FN och gentemot USA för att människors rättigheter skall respekteras.

Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE)
. Vi har i dagens omröstning givit vårt stöd till en ny rådsförordning om internationell terrorism, med viktiga av parlamentet antagna ändringsförslag som ökar rättssäkerheten och främjar respekten för grundläggande mänskliga rättigheter.
Vi beklagar djupt den rättsvidriga situation som uppstått för de tre svenskarna på FN:s sanktionskommittés lista över misstänkta terrorister. Det saknas uppenbarligen juridiskt hållbara bevis mot dessa och handlar i stället om en ?förebyggande? åtgärd. Rättsprocessen till stöd för svenskarna måste därför drivas vidare. Vi välkomnar den uttryckliga hänvisningen i ändringsförslagen till förordningen till att ?[EG-domstolen] skall vara behörig att pröva talan som väcks av de personer som upptas i förteckningen [över misstänkta terrorister]?. I förslaget till förordning står också att ?det bör fastställas ett förfarande inom gemenskapen för att ändra dessa förteckningar?.
Vårt land är folkrättsligt bundet av FN:s säkerhetsråds resolutioner, på vilka rådets förordning bygger och måste respektera den principen, även när ett beslut går oss emot. Målet med resolutionerna, att bekämpa terrorismen, är både legitimt och angeläget, men också att åstadkomma en ändring av tillämpningen. Rådsförordningen är ett steg i rätt riktning, men rättssäkerheten och respekten för grundläggande mänskliga rättigheter kräver fortsatta och intensifierade insatser för att förändra nuvarande sanktionsregler.

Theorin (PSE)
. Grundläggande fri- och rättigheter får aldrig ifrågasättas. I kampen mot terrorism är detta särskilt viktigt. Terrorism kan inte bekämpas genom att demokrati och mänskliga rättigheter inskränks. Enligt FN:s stadga är alla medlemsstater bundna av beslut fattade av FN:s säkerhetsråd. Dessa beslut är bindande, men kan aldrig vara absoluta. Det måste finnas ett manöverutrymme.
Sanktionskommitténs förfarande att oreserverat anamma Förenta staternas förteckning över terroristmisstänkta individer och organisationer är inte godtagbart. Att förteckningen, som inte offentliggörs, godkänns av sanktionskommittén om ingen där protesterar inom 48 timmar, lämnar öppet för icke underbyggda beslut. Grundläggande fri- och rättigheter sätts ur spel av en icke rättslig instans när berörda individer varken meddelas vad de anklagas för eller har möjlighet att överklaga beslutet.
Parlamentets ändringsförslag är centrala för att garantera rättssäkerheten för EU:s medborgare. Jag kan därför stödja rådets förordning endast i en sådan ändrad form.

Turco (NI)
. (IT) De radikala ledamöterna röstade mot detta dokument för att på så sätt rösta mot terrorismen, mot en politik och förfaranden som bygger på brandkårsutryckningar, för demokratin och rättsstaten, för parlamentets och parlamentsledamöternas värdighet.
Vi röstade emot eftersom Europaparlamentet för fjärde gången uppmanades att med ?extraordinära? metoder, så att säga, rösta om ett bristfälligt dokument i syfte att vidta åtgärder mot terrorismen och för andra gången utan debatt och utan betänkande rösta för att individers och företags tillgångar skall frysas på grund av ospecificerad terroristverksamhet.
Vi röstade emot eftersom det numera står klart att det har skapats en praxis som innebär att det brådskande förfarandet omotiverat utnyttjas för olika syften efter 11 september.
Vi röstade emot eftersom vi som ledamöter vägrar att ta över funktioner och ansvar från de organ som ?naturligen? borde sköta detta, nämligen domstolarna och polisen.
Vi röstade emot eftersom vi är emot en åtgärd som faller under polisens befogenheter och som kunde ha debatterats och röstats om inom ramen för det ordinarie förfarandet.
Vi röstade emot i förhoppningen att hela parlamentet skulle kunna ställa sig bakom ett initiativ mot brandkårsförfaranden och brandkårspolitik som tär på de grundläggande principerna för demokratin och rättsstaten, vilket är just vad terroristerna vill.

Caudron (PSE)
. (FR) Jag vill först av allt välkomna det arbete som min kollega Elisa Damião har gjort i denna ytterst viktiga fråga.
Alla minns de långdragna debatterna på 1980-talet, då var och en höll fast vid sin ståndpunkt. Somliga argumenterade för att beläggen för asbestens farlighet kunde motbevisas. Och de personer som hade exponerats ville med all rätt att man skulle tillämpa det som i dag kallas försiktighetsprincipen. Till sist var man tvungen att ta hänsyn till de olika undersökningar där det konstaterades att asbest är ett synnerligen farligt ämne som kan orsaka svåra sjukdomar. Under tiden tog alltför många människor risker, risker som man måste betala för på mer eller mindre lång sikt. Vissa sjukdomar har lång inkubationstid, dvs. den tid det tar för fibrerna att brytas ner efter att de har andats in.
Nu har de flesta medlemsstater förbjudit handel med och användning av produkter som innehåller asbest. Men det finns fortfarande osäkerheter inom vissa sektorer. Jag tänker särskilt på asbestsaneringen och på skötsel och underhåll av byggnader som innehåller asbest.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Darras (PSE)
. (FR) Jag vill framför allt tacka Elisa Maria Damião, föredraganden från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, och hela detta utskott för det arbete som de lägger fram för oss.
Ingen är längre ovetande om de stora risker för svåra sjukdomar som drabbat de personer som har exponerats för asbest, när asbesten tillverkades, givetvis, men också i det nödvändiga arbetet med att avlägsna asbesten.
Det var också brådskande att förstärka direktiv 83/477/EEG om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för asbest i arbetet. Det är mot denna bakgrund som utskottet för sysselsättning och socialfrågor har arbetat, med utgångspunkt i kommissionens förslag. I betänkandet kräver man minskade exponeringsgränser för asbest inom vissa verksamhetsområden, framför allt rivning, underhåll och reparation samt specialistarbeten inom el och vvs.
I betänkandet framhålls också att medlemsstaterna måste fastställa avskräckande påföljder för den som inte följer lagstiftningen om asbestsanering.
Enligt betänkandet bör dessutom utbildning erbjudas de arbetstagare som exponeras för asbest. Detta är en mycket viktig åtgärd och är en effektiv hörnsten i arbetsmiljöpolitiken.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Med förslaget till direktiv som nu diskuteras försöker kommissionen, om än på ett milt sätt, styra om skyddsåtgärderna för de personer som är mest exponerade, se över exponeringsnivåerna och på nytt granska bedömningsmetoden för halten asbestfibrer i luften, kräva förebyggande åtgärder eller minskning av lägsta exponeringsnivån och i bedömningen ta upp riskerna av arbetena avseende vilka exponeringen för asbest sker direkt eller indirekt på arbetsplatsen. Med arbetet i det specialiserade utskottet och i kammaren har vi bidragit till att förbättra betänkandet med förslag som föredraganden Elisa Damião och kammaren har godtagit, nämligen:
behovet att ägna särskild uppmärksamhet åt uppfyllandet av den arbetslagstiftning som har en grundläggande betydelse i denna sektor, främst i kampen mot alltmer osäkra anställningsförhållanden och i uppfyllandet av hälso- och säkerhetsbestämmelserna i arbetet,
behovet för medlemsstaterna att ägna särskild uppmärksamhet åt arbetstagarnas rättigheter, främst när det gäller hälsa, stängningen av gruvor eller produktionsenheter,
avskaffandet av undantagen när det kan visas att de fall som tas upp inte utgör en risk för arbetstagarna.
Vi hoppas nu att kommissionen och rådet godtar Europaparlamentets förslag.

Titley (PSE)
. (EN) Jag stöder helhjärtat alla åtgärder för att öka arbetstagarnas skydd mot hälsorisker vid exponering för asbest. Eftersom antalet människor som påverkas av asbest förväntas stiga avsevärt fram till 2020, måste lagstiftningen moderniseras för att de godtagbara exponeringsnivåerna skall minskas ytterligare. För att EU skall kunna visa att det menar allvar när det gäller icke-genomförande av denna lagstiftning är det mycket viktigt att påföljder vidtas mot oansvariga arbetsgivare. Jag välkomnar också åtgärden med att ge EU-finansiering för utbildning och information om de hälsorisker som är förenade med asbest. Detta betänkande borde framför allt leda till en mer förnuftig och förebyggande - snarare än botande - inställning till asbestförgiftning, och det skulle möjligen kunna leda till ett mycket lägre antal drabbade arbetstagare.

Görlach (PSE)
. (DE) Jag har röstat för betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och därmed mot föreliggande förslag från kommissionen, eftersom detta vida överskrider de anvisningar som ministerrådet för jordbruk föreskrev kommissionen i juli 2000.
I stället för att lägga fram enkla och lätthanterliga rambestämmelser i syfte att övervaka EU:s alkoholmarknad och handelsvägar förutser det förslag som kommissionen faktiskt lämnar i stället skapandet av en ny gemensam organisation av marknaden. Detta innebär bland annat att man efter det att denna börjat gälla på grund av dess oförenlighet med EU-fördragets föreskrifter om konkurrens kommer att vara tvungen att avskaffa beprövade nationella bestämmelser, som innehåller viktiga jordbruks- och socialpolitiska målsättningar såsom skötsel av kulturlandskapet och bevarandet av ängsmark för inhemsk fruktodling och som ger stöd åt småskalig framställning av etanol inom jordbruket, detta trots att de nationella bestämmelserna till dags dato enligt EG-domstolens utslag är förenliga med EU-fördraget och gällande bestämmelser för den inre marknaden.
Skapandet av en ny GOM bör också avvisas av den anledningen att vi lever i en tid då man för allmänna diskussioner om en reform av den gemensamma europeiska jordbrukspolitiken bort från marknadsorganisationer i riktning mot en mångfunktionell ansats för framtiden och då en granskning av Agenda 2000 är omedelbart förestående. Jag kräver därför att kommissionen tar tillbaka sitt förslag om skapandet av en GOM för alkohol som framställs av jordbruksprodukter och lägger fram ett förslag som strikt håller sig till rådets mandat från juli 2000.

Lulling (PPE-DE)
. (DE) Europeiska kommissionen kan ibland verkligen inte låta bli att förse oss med fullkomligt överflödiga, oönskade och kontraproduktiva förslag. Förslaget till en förordning om gemensam organisation av marknaden för etanol som framställs av jordbruksprodukter är ett veritabelt mönsterexempel på ett orimligt regleringsraseri.
Vårt utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling har därför enhälligt gjort det enda rätta genom att avvisa förslaget och uppmana kommissionen att ta tillbaka det. Jag skulle inte ens vilja gå så långt som att uppmana kommissionen att lägga fram ett nytt förslag, för det finns absolut inget behov av att vidta åtgärder inom denna sektor, bortsett från det faktum att man skulle vara tvungen att utfärda gemensamma föreskrifter på grund av att möjligheterna är så stora att växla mellan etanol som framställs av jordbruksprodukter och etanol som framställs på syntetisk väg. Eftersom emellertid en syntetisk produkt inte kan inbegripas i en gemensam marknadsorganisation för en jordbruksprodukt, vilket våra kloka jurister har bekräftat, försvann denna i och för sig förnuftiga möjlighet, som vår föredragande också hade i tankarna. Det är emellertid inte meningsfullt att utfärda bestämmelser enbart för marknaden för etanol som framställs av jordbruksprodukter, eftersom den totala efterfrågan på etanol fördelar sig på vardera 50 procent av de båda slagen.
Det måste emellertid också sägas att marknadskrafterna under tiden har lyckats åstadkomma jämvikt, så att man verkligen inte kan inse varför man uppifrån skall utfärda bestämmelser eller åstadkomma en fastlåsning på ett område som har reglerats av marknaden på bästa sätt.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Vi är kritiska till Ayuso Gonzalez betänkande om en gemensam organisation av marknaden för etanol som framställts av jordbruksprodukter. Enligt vår uppfattning representerar betänkandet en förlegad jordbrukspolitik som inte motsvarar det moderna, globala samhällets villkor och behov. Tvärtom skulle kommissionens förslag om en organisation av marknaden utan interventionsåtgärder vara ett steg i rätt riktning. Mot bakgrund därav, och med hänsyn till den nära förestående allmänna översynen av EU:s jordbrukspolitik, har vi valt att rösta för kommissionens förslag.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin (PSE)
. Vi välkomnar Barcelonaprocessen och stödjer därför betänkandet. Vi är dock emot skapandet av en Europa-Medelhavs-bank, vilket endast skulle duplicera Europeiska investeringsbankens och Afrikanska utvecklingsbankens arbete. Vi stöder däremot förslaget om att skapa ett utlåningsfönster inom EIB som utvärderas efter ett års verksamhet.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Vi försvarar de fördjupade förbindelserna mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen och Medelhavsländerna, och vi anser att de bör utvecklas genom en fördjupning av samarbetet och de ekonomiska och kulturella förbindelserna mellan dessa länder, med hänsyn till allas intressen, för utveckling och förbättring av livsvillkoren hos varje befolkning.
Därför kritiserar vi de förslag som Europeiska kommissionen lagt fram, som stöds av rådet för att använda Barcelonaprocessen för att inom ramen för processen med associeringsavtalen med dessa länder och skapandet av ett frihandelsområde, genomföra en avreglering av tjänster, jordbruket och i allmänhet, de nyliberala inriktningarna som pekas ut på WTO-konferensen i Doha.
Vi är dessutom oroade över målet att sätta upp kampen mot terrorismen som en central politisk prioritering och därigenom försmå det nödvändiga beaktandet av dess djupa orsaker (som till exempel lösningen av konflikten i Mellanöstern eller i Västsahara) eller svaret på de mest grundläggande behov och brister som drabbar många befolkningar, samt garantera den ekonomiska utvecklingen och förbättringen av de sociala villkoren i Medelhavsländerna.

Marques (PPE-DE)
. (PT) Medelhavsregionen, genom sin strategiska dimension, och främst när det gäller östutvidgningen och det nya internationella politiska sammanhanget efter den 11 september, motiverar en allt större ansträngning och fördjupning av förbindelserna mellan Europa och Medelhavsområdet och följaktligen Barcelonaprocessen.
Barcelonaprocessens främsta mål är att utveckla ett Europa-Medelhavsområde i fred och delad välfärd. Det råder därför inga tvivel om vikten och behovet av kontinuitet, vitalisering och fördjupning av de befintliga samarbetsinstrumenten.
Jag ger därför mitt stöd till den handlingsplan som kommissionen föreslagit för ministerkonferensen mellan Europa och Medelhavsområdet i Valencia, vilken jag tycker på ett korrekt sätt återspeglar den nuvarande oron och utmaningarna angående partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet just nu. Jag vill dock avslutningsvis understryka tre punkter i handlingsplanen som jag tycker är viktigast: en förstärkning av samhörighetskänslan och partnerskap mellan Medelhavsländerna genom en omorganisering av dialogstrukturerna och arbetsmetoderna, stöd till den privata sektorn och förstärkta band mellan kulturer och civilisationer.

Mann, Thomas (PPE-DE)
. (DE) Jag har just röstat för betänkandet ?EU-strategi för Kina? av vår kollega Graça Moura och därvid stött diverse ändringsförslag. Fortfarande blir tusentals nunnor och munkar förföljda, satta i häkte och misshandlade. Tibet förvägras kulturell och religiös självständighet. Systematiskt låter man kineser bosätta sig i landet, så att tibetanerna i allt högre grad tvingas leva som en minoritet i sitt eget land.
Med rätta tar betänkandet upp Europaparlamentets upprepade krav att utse ett särskilt EU-sändebud för Tibet. Man erinrar också om resolutionen som antogs för två år sedan, i vilken Europaparlamentet uppmanade EU:s medlemsstater att om situationen i Tibet stagnerade eller försämrades inom tre år erkänna den tibetanska exilregeringen.
Det finns inget alternativ till en fredlig lösning: förhandlingar mellan den kinesiska regeringen och Dalai Lama - utan varje förutbestämt villkor. Som ordförande i kontaktgruppen för Tibet ser jag Tibets fulla självständighet som det centrala målet. En sådan bilateral lösning borde även vara till fördel för kineserna, som bemödar sig om ett internationellt gott anseende. Utgångspunkt för detta är Dalai Lamas fempunktsplan och det tal som han höll vid vårt plenarsammanträde den 24 oktober 2001.
Jag finner EU:s uppträdande synnerligen beklagansvärt. Man förde inte upp Kinas kränkningar av de mänskliga rättigheterna på dagordningen i Genève och föredrog att behandla frågan inom ramen för dialogen mellan EU och Kina - och därmed bakom stängda dörrar.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Som världens folkrikaste land är Kina en militär och ekonomisk makt. Det regerande kommunistiska partiet har inte längre någonting att göra med rebelliska rörelser bestående av arbetare och bönder som tidigare förde en kamp mot exploatering och rättslöshet. Motsatsen sker. Med hjälp av armé, polis, inspärrande av kritiker och tillämpning av dödsstraff försöker de att säkerställa en ekonomisk tillväxt som bara är konstlad. En stark stat vänder sig mot sitt eget folk och skapar allt utrymme för en ny grupp företagare som snabbt blir rika tack vare låga löner och dåliga arbetsvillkor. Det finns inget utrymme för strejk och demonstrationer, lika lite som för föreningsfrihet, religionsfrihet eller fria val. Om Kina hade varit ett litet land skulle det finnas ett brett samförstånd om att sätta det under tryck. Eftersom det är stort och viktigt söker man från vänster till höger vänskap och handelsförbindelser. Jag avvisar fullständigt denna positiva särbehandling av Kina, som tyvärr även förekommer hos en del av mina gruppkolleger. Min nederländske kollega Belder från ChristenUnie/SGP har tidigare i denna debatt på ett träffande sätt sagt att en kritisk dialog inte räcker till som instrument och lugnar samvetet medan vi koncentrerar oss på våra egna ekonomiska intressen. I detta fall kan jag helt och hållet ansluta mig till hans slutsats.

Titley (PSE)
. (EN) Jag ger mitt fulla stöd till denna resolution i vilken man kräver ett ökat samarbete mellan EU och Kina. Jag anser att EU har en viktig roll att spela när det gäller att bidra till att utforma Kinas ekonomiska, sociala och politiska dagordning. Kinas anslutning till WTO skall välkomnas, men EU får inte nöja sig med det: de mänskliga rättigheterna och de FN-konventioner som Kina har ratificerat respekteras fortfarande långt ifrån fullt ut. Jag anser att man i betänkandet uppvisar den korrekta jämvikten mellan ett uppmuntrande av Kinas ekonomiska och sociala reformer, såväl som ett förkastande av dess ständiga missbruk av de mänskliga rättigheterna och rättssäkerheten. Förbindelserna mellan EU och Kina fortsätter att hindras av frågor som förtrycket av falun gong-utövare och fängslandet av munkar i Tibet. Därför är det lika viktigt att EU visar att det är orubbligt när det gäller dessa frågor, och att det är redo att engagera sig i Kina.

Fatuzzo (PPE-DE). -
Herr talman! Först och främst måste jag tacka kollegerna i alla grupper som röstade för eller åtminstone deltog i debatten om detta betänkande, vars syfte är att uppnå trygga pensioner för alla medborgare i Europa. Visst är det sant att vi inte kan göra mirakel, men någonting - mycket, enligt mig - kan Europeiska unionen göra för de medborgare som har arbetat hela sina liv och som har rätt att få ett erkännande för sitt arbete när de blir äldre och har behov av att få tillbaka någonting från samhället. Deras pengar skall användas väl och de skall ha ett långt, långt liv som pensionärer.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade till sist för betänkandet av Fatuzzo, trots att en del av de ändringsförslag som jag och Brok lagt fram på min grupps vägnar förkastades. Det är synd, eftersom de på ett bra sätt förklarade vad som på pensionsområdet är medlemsstaternas ansvar och vad som hör till Europeiska unionens behörighetsområde, dvs. ytterst litet.
I Fatuzzos muntliga ändringsförslag till vårt ändringsförslag 16 talas det om kommissionens stöd för att garantera rätten till en pension. Ordet ?stöd? kan skapa förvirring. Det måste stå klart att kommissionen under inga förhållanden får intervenera finansiellt för att förverkliga de mål som anges i denna punkt, mål som vi alla är överens om. Kommissionen får inte ingripa finansiellt: den får endast stödja en process, vilket den gör inom ramen för den öppna samordningen. I samma punkt gläder vi oss dessutom åt kommissionens initiativ för att trygga säkra och stabila pensioner. Detta hade varit mer än tillräckligt.
Jag har inte förstått varför våra socialistiska kolleger - som trots allt är ganska vaksamma när det gäller social trygghet - i det här fallet har blandat ihop gemenskapens befogenheter och den generella subsidiaritetsprincipen. I går vände sig hela vänstern i parlamentet mot förslaget från Barcelona, där det sägs att det vore intressant och nödvändigt om många fler personer över 50 år arbetade. I den här frågan är vi för subsidiaritet, och våra skäl till detta är mycket starka eftersom det handlar om medlemsstaternas fulla och odelade ansvar för de tre pelarna i våra pensionssystem.

Berthu (NI)
. (FR) Betänkandet av Fatuzzo om stabiliteten i pensionssystemen inom Europeiska unionen visar på ett fascinerande sätt hur Bryssel lyckas lägga beslag på en fråga, som om behörigheten är något som kommer av sig självt, samtidigt som den inte nämns med ett ord i fördragen. Pensionsfrågan är juridiskt sett, och detta är odiskutabelt, en rent nationell befogenhet.
Allt börjar som vanligt med försiktiga meddelanden från kommissionen som skall visa att pensionssystemens stabilitet på ett eller annat sätt påverkar vissa av EU:s befogenheter. Samtidigt smyger man in ?små meningar? i slutsatserna från Europeiska rådets olika toppmöten (Lissabon, Stockholm, Göteborg, Laeken) som legitimerar kommissionens tillvägagångssätt. En dag anses idén tillräckligt inarbetad för att rådet i Barcelona (mars 2002) skall förvåna allmänheten genom att uppmana till en höjning av pensionsåldern med i genomsnitt fem år. Detta är praktiskt taget en ren och skär inblandning från EU:s sida, utan att någon demokratisk debatt har förts.
Innehållsmässigt går de uttryckta idéerna dock i rätt riktning. Men detta är ett ofrånkomligt inslag i knapermetoden: för att överföringen av befogenheter skall ske osynligt och smärtfritt krävs det i ett första skede att den politik som framförs är oomstridd.

Lang (NI)
. (FR) Våra pensionssystem som grundas på omfördelning är i fara, av klart utpekade demografiska och ekonomiska skäl. Alla vet det. I Frankrike kom alarmet med en vitbok för tio år sedan. Men sedan dess har inget eller mycket lite gjorts, bortsett från några rapporter här och var, där slutsatserna i stort sett avspeglar beställarens ideologiska inriktning. Det enda som verkligen förändras är att den aviserade ekonomiska katastrofen rycker närmare.
De som kandiderar till posten som republikens president, Chirac och Jospin, har inte ens lagt fram något gediget förslag för att rädda våra pensioner, vilket gör att de inte skall behöva svika sina löften. Och i Barcelona avstod de i skön endräkt från fransmännens rätt att gå i pension vid 60 års ålder - utan att offentliggöra detta för sina väljare.
Det som denna regering saknar, och som de föregående och troligen också de kommande saknar, är en politisk vilja och ett politiskt mod. Räddningen kommer dock inte från Bryssel. Den kan inte komma från ett frihandelsvänligt och ultraliberalt Europeiska unionen som drömmer om att låta privata försäkringsbolag tjäna miljarder euro på social trygghet, men som ännu inte har lyckats lösa problemen med rätten till en pension ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Vartefter existenstryggheten, välfärdsnivån och de allmännyttiga tjänsterna förbättras och miljön blir renare ökar även människornas medellivslängd. Och därigenom den grupp som är beroende av en pension. Medan pension är oumbärlig för äldre arbetstagare finns det unga människor för vilka detta fortfarande ligger långt fram i tiden och rika människor som inte är i behov av något pensionsavtal. Den som inte tycker att pension är någonting viktigt ser den som en kostnadspost som leder till fler skatter och premier. En del av politiken använder sig skickligt av detta genom att förespråka valfrihet, kommersialisering och att staten skall dra sig tillbaka. Regeringarna letar efter besparingsmöjligheter eller har inte sparat tillräckligt för en hållbar pensionsförsörjning. På grund av detta slöt man i Barcelona avtal om att höja pensionsåldern med i genomsnitt fem år från och med 2010. Samtidigt för arbetstagare en kamp för en sänkning av åldern till 60 eller 55 år. Som här i Strasbourg den 7 februari, då kollektivtrafiken stod still hela dagen av den anledningen. Så länge arbetsbelastningen fortsätter att öka genom att en maximal produktivitet krävs av dem som arbetar får man inte bli förvånad om människor blir utslitna i allt yngre ålder. Därför röstar jag för varianten med en garanterad pension för alla, så att människor kan sluta arbeta vid en rimlig ålder utan att bli dömda till fattigdom.

Nobilia (UEN)
. (IT) Kommissionen skall ha en eloge för att den på ett bra sätt har tagit itu med en fråga som är grundläggande för den sociala sammanhållningen i Europa, med 15 och snart 27 medlemsländer. Den har också heder av att ha gjort detta med ett synsätt och med principer som innebär att man bibehåller subsidiaritetskriterierna samtidigt som det blir möjligt att ta fram och bygga upp gemensamma målsättningar genom den öppna samordningen och de nationella åtgärdsplanerna om pensionerna. Vi tror emellertid att det scenario som kommissionen har målat upp i sitt meddelande, trots att det är omfattande, ändå inte är helt uttömmande när det gäller att beskriva hela problemets omfång och därmed göra en bedömning av det i framtiden.
Fatuzzo har i sitt utmärkta arbete framhållit många speciella aspekter, som till exempel att de framtida indikatorerna måste innehålla både kvantitativa och kvalitativa insatser, även om dessa till följd av rent politiska beslut belastar pensionsmedlen och därmed försäkringsinstituten.
Det finns två andra saker som jag tycker är värda att nämna: den första är frågan om att renodla pensionskostnaderna från skatter och den andra handlar i huvudsak om social sammanhållning inom de enskilda staterna. När det gäller den första frågan vore det ju paradoxalt att, som i vissa stater, räkna med bruttokostnader för pensionerna när vi vet att dessa beskattas, även om nivåerna skiljer sig åt. Avseende den andra frågan, den om sammanhållningen, vill jag säga att det finns inget tvivel om att de eftersatta områdena i medlemsstaterna kan och måste få incitament att utveckla sin lokala ekonomi och därmed öka sysselsättningen.
(Texten kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Patakis (GUE/NGL)
 - (EL) Pensionsrättigheterna hos de breda folklagren behandlas inte som ett behov som staten är skyldig att tillgodose utan som en ?indikator?, en ?kostnad?, som står i motsatsförhållande till stabilitetspaktens mål och storkapitalets strävan efter högre vinster.
Med ?uppfyllandet av de sociala målen? och bevarandet av den ekonomiska livskraften som förevändning driver man fram en politik, som innebär att man raserar arbetstagarnas socialförsäkringsrättigheter i syfte att minska priset på arbetskraft.
Försäkringsreformen som ett led i de kapitalistiska omstruktureringarna syftar till att försämra arbetsrätten och utöka de flexibla anställningsformerna, att kommersialisera vård och omsorg, samtidigt som fondmedlen utsätts för risker genom att placeras på börserna.
Man skyller på att man måste minska de statliga utgifterna och ta itu med konsekvenserna av det demografiska problemet, som ju beror på systemet och den antifolkliga politiken, och så raserar man grundläggande rättigheter. Pensionsåldern höjs, arbetslivet förlängs till att omfatta hela livstiden, pensionerna övergår till att bli socialbidrag, samtidigt som problemet med arbetslöshet och deltidsarbete blir allt allvarligare.
Det är bara hyckleri och demagogi, när man talar om värdighet och ett självständigt liv för de äldre, eftersom 70 procent av pensionärerna lever under fattigdomsgränsen, och likaså när man talar om jämställdhet mellan könen, för man förbereder sig nu för att höja pensionsåldern för kvinnor och avskaffa rättigheterna till förtidspension, moderskapspenning osv.
Vi vill ha ett socialförsäkringssystem som tillfredsställer folkets behov, med offentlig socialförsäkring och offentlig, kostnadsfri hälso- och sjukvård för alla, sänkning av pensionsåldern till 60 för män, till 55 för kvinnor och till 50-55 för tunga yrken som skadar hälsan, minskning av kvalifikationsåren för försäkring samt full och permanent sysselsättning.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag har röstat emot Fatuzzos betänkande om trygga och stabila pensioner. Min huvudkritik är att man i betänkandet vill öppna för en övergång från den öppna samordningsmetoden till en gemenskapsmetod, där alla institutionerna deltar fullt ut.
Jag anser att det vore olyckligt om man på detta sätt frångick den öppna samordningsmetoden genom att öppna för en process som leder till att gemenskapsmetoden tillämpas även på pensionsområdet. Det finns inte heller fördragsstöd för detta. Därför har jag inte kunnat stödja betänkandet.

Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) I betänkandet av Fatuzzo används viljan att ?garantera trygga och stabila pensioner? som en täckmantel, och därmed sällar sig betänkandet till den liberala logiken för angreppen på pensionerna.
I och med detta betänkande har vi fått oss till livs alla gängse banaliteter i frågan, varav den vanligaste är att problemet med pensionerna framför allt är en fråga om demografi.
Jag anser inte att det finns ett ?problem med pensionerna?. Det finns i första hand ett arbetslöshetsproblem, vilket hemsöker hela Europa. I ett samhälle med full sysselsättning skulle det inte ha funnits några problem med pensioner. Jag är därför positiv till en politik för massiv rekrytering av folk till den offentliga sektorn och ett förbud mot kollektiva uppsägningar i företag som går med vinst, och negativ till sänkta arbetsgivaravgifter.
Försvaret av pensionerna hänger samman med försvaret av arbetarvärldens intressen. En höjning av pensionsåldern, vilket förordades vid det senaste toppmötet i Barcelona, kan inte godtas.
Det får inte vara fråga om att använda pensionsfonder för att angripa det pensionssystem som grundas på omfördelning, vilket har föreslagits.
Vi vill att alla arbetstagare i Europa skall betala in till pensionssystemet under lika lång tid, och att ingen pensionär får ha en pension som är lägre än den lagligt fastställda minimilönen, vilket för övrigt noterades ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Detta betänkande ingår i allmänhet i handlingsplanen för finansiella tjänster och integrationen av kapitalmarknaderna, såsom beslutades på Lissabonmötet och som påskyndades vid Stockholmsmötet, med fristen till 2003 för integration av marknader för värdepappersföretag och kreditinstitut och till 2005 för en fullständig integration i finansmarknaderna.
Man utgår ifrån mystifieringen av riskkapitalet som ett sätt att lösa de små och medelstora företagens finansieringsbehov och deras startkapital, som om denna integration skulle vara en lösning på deras problem, och vad de än en gång försöker är att göra ekonomin till en än bredare finansieringsmarknad, genom riskkapitalmarknaden och de små och medelstora företagens deltagande i ombytliga marknader, vars främsta investeringsdel är de stora pensionsfonderna. Därav kommer föredragandens krav på avreglering av pensionsfondernas investeringar i riskkapital, skattebefrielse på mervärdet från de små och medelstora företagens värdevinster, försvaret av gemenskapspatenten och skattevinster för fondinvesteringar i ett riskkapitalsystem.
Av alla dessa skäl röstar vi emot.

Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) I detta betänkande skapar man nya fördelar för kapitalet, som man anstränger sig för att förse med moderna rättfärdiganden. Man åberopar till exempel de förmodade svårigheterna för de ?unga snabbväxarna? (start-up-företagen) att få krediter, och föreslår på ett oansvarigt sätt att pensionsfonderna skall tillåtas ge sig in i mer riskabla operationer, samtidigt som betydande medel har slukats upp av den ?nya ekonomins? chimärer. I betänkandet kräver man att ?skatte- och regleringshinder och administrativa hinder avlägsnas? för nya småföretag, som av betänkandet att döma i praktiken är de enda som kan ?minska kunskapsgapet mellan Europa och Förenta staterna?. I betänkandet insisterar man på det ömsesidiga beroendet mellan kapital/investeringar och börsen, vilket tydligt visar vad det handlar om: Att ytterligare underlätta för kapitalismen genom att använda en innovation som förevändning, nämligen en privilegierad status för småföretag, vilket skulle göra det möjligt för stora företagsgrupper att i än högre grad lägga ut sina verksamhetsområden på underleverantörer, sänka sina skatter och lossa på de få ?tvång? som arbetslagen fortfarande tynger dem med. Av dessa skäl har jag röstat emot detta betänkande.

Titley (PSE)
. (EN) Jag ger mitt fulla stöd till detta betänkande i syfte att skärpa den befintliga lagstiftningen för att skydda minderåriga. Det är vedertaget att ansvaret för ett barns välbefinnande ligger hos deras vårdnadshavare, men barn utsätts för alla typer av möjlig skadlig påverkan i media, och särskilt på Internet. Samtidigt som EU har varit aktivt när det har gällt att skydda barn från skadlig inverkan från media, som till exempel genom 1999 års handlingsplan och rådets rekommendation, är det hög tid att en mer konkret handlingsplan utarbetas, där inte bara de politiska beslutsfattarna är delaktiga, utan även icke-statliga organisationer, konsumentgrupper och frivilligorganisationer. Att kontrollera media är en oändligt stor uppgift och Europeiska unionen måste utnyttja så många sakkunniga som möjligt, för att minska vad som är en ökande skadlig inverkan på barn. Vi får aldrig glömma att de så kallade nya medierna, informationssamhället, är ett tveeggat svärd när det gäller barn: Dessa medier är en värdefull källa till information och lärande, men de kan också utsätta barn för skadlig information.

Ebner (PPE-DE)
Herr talman! Det är lite sorgligt att Europeiska unionen inom området för kultur och bildning inte har de befogenheter som vi skulle önska oss. Av den anledningen är De Sarnez betänkande en liten och anspråkslös början för att ta några steg på den internationella bildningsmarknadens väg. Jag hoppas att detta initiativ följs av många fler.
En av punkterna på listan är en inventering av studenternas rörlighet, vilken naturligtvis blir lidande av att många studerande i dag inte beger sig utomlands, eftersom de då stöter på avsevärda svårigheter när det gäller möjligheten att bli antagen. Detta gäller även min region, som är en tvåspråkig region och hemmahörande såväl inom italienskt som inom tyskt språkområde, men som befinner sig i svårigheter just på grund av brister när det gäller möjligheten att vinna erkännande. Vi hoppas att vi i framtiden kan undvika dessa svårigheter för våra och för många andra ungdomar.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
 - (EL) Under rubriken ?utökat samarbete med tredje land inom högre utbildning? döljer sig ett försök att exportera Europeiska unionens utbildningsmodell till kandidatländerna, till övriga länder på den europeiska kontinenten men också till länderna i tredje världen. Det är betecknande att det betänkande vi diskuterar lägger särskild vikt vid uppbyggandet av ?högre utbildningssystem som är konkurrenskraftiga på internationell nivå?, vilket mycket klart visar att man betraktar utbildning som en handelsvara, som lyder under marknadslagarna och är föremål för avreglering och konkurrens. Ännu förfärligare är det att betänkandet föreslår införande av en europeisk kvalitetsmärkning(!), som om utbildning vore något slags elektrisk apparat eller något slags desinfektionsmedel som man kan hitta på hyllorna i ett varuhus. På den punkten går parlamentsutskottets betänkande t.o.m. längre än kommissionen gör i sin text.
Vidare upprepas i betänkandet de kända ståndpunkterna om rörlighet för studenter och lärare, gemensamma kursplaner och t.o.m. gemensamma utbildningsbevis, erkännande av studiepoäng, kurser och examina, vilket innebär att man framtvingar en nivåsänkande harmonisering av universitetsstudierna och en försämring av utbildningskvaliteten över huvud taget. Betänkandet försummar naturligtvis inte att påminna om Bologna-förklaringarna och Prag-förklaringarna, som är det skarpaste uttrycket för inblandningen i de europeiska ländernas utbildningssystem, vare sig dessa länder är medlemmar i EU eller ej.
KKE kämpar för en generell höjning av den högre utbildningens kvalitet, för ett stärkande av utbildningens offentliga och kostnadsfria karaktär, mot kommersialiseringen och privatiseringen av utbildningsanstalterna. Av dessa skäl har vi parlamentsledamöter från KKE röstat emot betänkandet.

Titley (PSE)
. (EN) Jag ger mitt fulla stöd till detta förslag till resolution i syfte att öka samarbetet med tredje land inom högre utbildning. Utbildningar ändras snabbt för att stämma överens med behoven inom det så kallade kunskapssamhället och den nya ekonomin, och det är allmänt vedertaget att Förenta staterna är konkurrensmässigt överlägset EU inom detta område. Att de bästa och mest begåvade studenterna söker sig till Förenta staterna är ett tråkigt bevis för detta. Om vi koncentrerar oss på att garantera ett ömsesidigt erkännande av kvalifikationer, och investerar i språkutbildning för de studenter som möjligen skulle kunna studera i ett annat europeiskt land, skulle vi i någon mån fylla igen denna klyfta. Utbildning måste betraktas som en huvudsaklig beståndsdel inom Lissabonstrategin, och ingående, fortsatt och noggrann uppmärksamhet måste inriktas på att se till att vår utbildning är tillgänglig för alla, och att den är av lika hög kvalitet som inom det amerikanska systemet. EU måste förvisso dra fördel av det faktum att detta är den ideala platsen för de människor som vill öka sina kunskaper och lära sig språk, att göra det.

Sbarbati (ELDR).
Herr talman! På grund av ett missförstånd fick min grupp inte ordet under debatten, så jag skall begränsa mig till en röstförklaring. Jag gör den mycket gärna eftersom jag har varit föredragande om åldrandet, för ett samhälle för alla åldrar.
Jag anser att den ansträngning som Europaparlamentet har gjort i dag att lägga fram ett betänkande - som alla för övrigt instämmer i - är ytterst positiv, eftersom den innebär en uppgörelse med fördomen att de äldre bara är någonting negativt, en börda, en ballast för samhället och inte får den uppmärksamhet som vi önskar. En gammal människa är en resurs i slutändan, när hon betraktas i positiva termer. Den politik som Europeiska unionen bedriver och den som bedrivs globalt måste närma sig henne och i större utsträckning beakta den mänsklighet och kultur hon är bärare av: En kultur som är en mycket viktig referensram för de unga generationerna, en kultur som kan ta sig yrkesmässiga och verksamhetsmässiga uttryck för de äldre som ännu är aktiva, en kultur som också yttrar sig i termer av allmän och historisk medvetenhet, som mänskligheten måste ta allt större hänsyn till för att undvika de oerhörda misstag som i dag görs framför allt när det gäller global jämvikt och fred.
Jag anser att det finns mycket positiva punkter i denna resolution som gäller Europeiska unionens aktiva politik för de äldre - fritiden och aktiviteterna och rätten till medborgarskap - men framför allt också de insatser de äldre fortfarande kan göra och som hela gemenskapen verkligen kan dra nytta av. Vi instämmer alltså i denna resolution och jag tror att vi kan säga att vi har bidragit till vad som har skett i Spanien och till Förenta nationernas andra världskonferens.

Caudron (PSE)
. (FR) Jag vill ta tillfället i akt i samband med denna debatt och denna omröstning för att upprepa min djupa övertygelse i den viktiga frågan om åldrandet i allmänhet, dvs. en positiv effekt av att den förväntade livslängden har förlängts, och om industrisamhällenas åldrande, som är en mer diskutabel konsekvens av de sjunkande födelsetalen. För våra samhällen måste åldrandet sluta vara en ?handikappande? framtidsvision och i stället bli en ?triumferande? vision ... !!
För att uppnå detta krävs det fler sociala insatser och större solidaritet, anpassade stöd till alla åldrar och garanterade pensionssystem. Men de äldres plats i våra samhällen handlar om mycket mer än så!
Det handlar bl.a. om erfarenhet, vittnesbörd, frivilligarbete och kontakter mellan generationer, som är mycket berikande för de allra yngsta.
Detta för med sig en ?annan syn? på åldrandet!
Det krävs en verklig ?kulturrevolution? om man vill att ett åldrande samhälle inte skall betraktas som ett samhälle som går bakåt ...
På den här punkten skulle de så kallade moderna samhällena med fördel kunna hämta inspiration från de traditionella samhällenas erfarenheter.

Talmannen. -
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.45 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
(B5-0210/2002) av Malmström och Thors för ELDR-gruppen om Moldavien,
(B5-0212/2002) av Sacrédeus, Suominen och Posselt för PPE-DE-gruppen om försvinnandet av en ledamot av Moldaviens parlament,
(B5-0219/2002) av Elisabyh Schroedter, Staes, McCormick och Bouwman för en Verts/ALE-gruppen om den politiska situationen i Moldavien och Vlad Cubreacovs försvinnande,
(B5-0232/2002) av Wiersma för PSE-gruppen om den politiska situationen i Moldavien och Vlad Cubreacovs försvinnande.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman! Det inrikespolitiska läget i Moldavien har snabbt försämrats sedan förra hösten då en delegation från parlamentet besökte Moldavien. Då såg det ut som om den samhälleliga och ekonomiska förnyelseprocessen i Moldavien skulle fortsätta trots många svårigheter och blindskär. Enligt nyheterna från Moldavien har det skett kränkningar av de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprinciperna, medborgarnas demokratiska rätt till åsiktsyttring har brutits och massmedias verksamhet har även begränsats.
Parlamentsledamöterna är särskilt oroade över de moldaviska oppositionsledarnas oroväckande försvinnanden. Vi har anledning att befara att dessa försvinnanden är förknippade med landets politiska problem. Vi hoppas naturligtvis att man gör allt som kan göras för att återfinna de försvunna personerna oskadda och att en opartisk grundlig utredning klarlägger dessa fall.
I förslaget till resolution krävs alldeles riktigt att den moldaviska regeringen bör följa demokratiska regler och förfaranden och att man måste garantera att mänskliga rättigheter och rättsstatsprinciper respekteras. Moldaviens parlament måste också granska varför oppositionsmedlemmarnas parlamentariska immunitet upphävts och upphöra med nya immunitetsupphävningar. Man måste även göra klart för det styrande partiet att det inte får missbruka makten i syfte att splittra oppositionen.
När man studerar problemen i Moldavien måste man komma ihåg att landets ekonomi har rasat efter Sovjetunionens sammanbrott. Fattigdomen och den långsamma reformeringen av samhället ger näring åt kriminalitet och skuggekonomi. Den inrikespolitiska situationen förvärras ytterligare av problemen med Transnistrien. Nödvändiga förutsättningar för att man även skall kunna lösa landets ekonomiska problem är att man återupprättar den samhälleliga och politiska stabiliteten och respekterar mänskliga rättigheter och rättsstatsprinciper.
Jag anser att det är viktigt att Europaparlamentet klart och tydligt meddelar parlamentet och regeringen i Moldavien samt det styrande partiet sin ståndpunkt, såsom man gör i detta förslag till resolution.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! För drygt ett år sedan besökte Vlad Cubreacov mitt kontor i Europaparlamentet i Bryssel. Vi talade om politikens villkor att verka i Europas fattigaste land: Moldavien. Vlad Cubreacov berättade för mig om attentatförsök som han tidigare hade blivit utsatt för. Som svensk och som Europaparlamentariker i Strasbourg och Bryssel kände jag att detta är en modig man. Han är beredd att stå upp för värderingar kring frihet samt för rättsstaten, politisk pluralism och demokrati som kostar så litet i våra länder, men som för honom kostar så mycket.
För ungefär tre veckor sedan blev jag uppringd från Bryssel och fick beskedet att Vlad Cubreacov var försvunnen. Den människa som hade suttit på mitt kontor och som jag fann värme och gemenskap med i ett politiskt samtal, är försvunnen. Vi är djupt oroliga i Europaparlamentet över hans öde. Detta omfattar inte enbart oss kristdemokrater som tillhör hans systerparti. Moldavien behöver en ny framtid. Därför är det djupt bekymmersamt att en av landets främsta oppositionsföreträdare i parlamentet har försvunnit. Djupt allvarligt är det också att den kommunistiska regeringen i Moldavien har upphävt den politiska immuniteten för ett stort antal ledamöter från Kristdemokratiska partiet och att deras politiska arbete där i framtiden kan bli helt förstört.
Moldavien är ett land som söker sin kulturella och politiska identitet. I kampen om huruvida landet skall vara västorienterat eller ryskorienterat får aldrig det politiska arbetet leda till politiska försvinnanden och till att människors liv och hälsa hotas. Vi i Europaparlamentet arbetar alla för ett fritt och demokratiskt Moldavien.

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman, kära kolleger! Jag ger er rätt: I Moldavien utvecklas en allvarlig politisk kris. Jag delar därvid inte den uppfattning som Europarådets rapportör uttrycker, enligt vilken det fortfarande finns en chans att regeringen själv skall finna en lösning på denna politiska kris.
Jag misstänker att de regerande partierna känner sig som segrare, särskilt efter omröstningen om det som jag ser det orättmätiga upphävandet av två oppositionspolitikers immunitet, och att de inte begriper att tre månaders massdemonstrationer betyder att deras förtroende är förverkat, och att de själva som situationen nu är inte längre är i stånd att leda landet ur krisen.
Jag befarar att krisen i det fullständigt utarmade landet inom kort trappas upp och att det därigenom blir omöjligt att regera. Jag anser därför att det är nödvändigt att rådet och kommissionen handlar nu och inte väntar tills barnet åter har fallit i brunnen. Enligt min uppfattning måste följande hända: Man måste bilda en trojka mellan EU, OSSE och Europarådet, vilken inom kort skickar en delegation till landet. Denna delegation måste komma överens med regeringen om vilka åtgärder man måste vidta för att undanröja krisen. Man måste då även tala om sanktionsåtgärder för att regeringen inte skall agera halvhjärtat.
Till de nödvändiga åtgärderna hör enligt min uppfattning straffrihet för fredliga - tidigare och framtida - protestdemonstrationer, återkallande av besluten om det ryska språket och om historieundervisningen, återkallande av alla åtgärder som kan likställas med mediecensur och säkerställande av ramvillkor för en politisk och ekonomisk utveckling.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, kära icke särskilt talrika kolleger! Moldavien är ett land med vilket Europeiska unionen har privilegierade förbindelser. Det är också ett mottagarland för Tacis och det är ett land som visserligen fortfarande tvekar, men som gång på gång överväger att stärka förbindelserna med Europeiska unionen och kanske även en gång bli medlem i denna union.
Utvecklingen i detta land är emellertid ytterst sorglig och ger oss stora bekymmer, men inte bara oss utan även en stor del av befolkningen. Ändå var 80 000 människor den 31 mars ute på gatorna, vilket visar att det inte är få som trots tvång och svårigheter gång på gång går ut på gatorna och demonstrerar.
Bekymrade är vi över regeringens förhållande till oppositionen, som varken är sunt eller demokratiskt eller godtagbart för oss. Bekymrade är vi naturligtvis framför allt över några oppositionspolitikers försvinnande, även mycket framstående partimedlemmar och parlamentsledamöter. De blev delvis hotade och slagna innan de sedan helt och hållet försvann. Detta är, som redan tidigare har sagts, absolut inte förenligt med en demokrati.
Det bekymrar oss också att fler parlamentsledamöter ur oppositionen hotas av att få sin immunitet upphävd. Nu är detta en procedur som man alltid kan råka ut för under normala förhållanden, men som saker och ting ligger till i Moldavien motsvarar detta upphävande av immuniteten inte ett demokratiskt bruk. Med tanke på detta - jag vill här inte upprepa allt det som vår kollega Schroedter redan har sagt - får vi inte längre bara stå och titta på. Vi måste agera gemensamt. Det duger inte, att man mitt i Europa - och Moldavien är en beståndsdel av detta Europa och skall också vara en bra beståndsdel av Europa som respekteras av oss - går till väga som i de värsta tider av diktatur. Det är inte godtagbart för oss.
(Applåder)

Lamy
. (FR) Herr talman! Kommissionen delar er oro för den nuvarande situationen i Moldavien, vilket ni kunde konstatera vid den senaste debatten om aktuella och brådskande frågor, som fördes om den här frågan för en månad sedan, då Franz Fischler deltog för kommissionens räkning.
Vad som mera särskilt oroar oss i dag, och även er, är att Cubreacov, en av oppositionsledarna, har försvunnit. För övrigt den person som besökte er, herr Sacrédeus. Denna incident, som inträffade när påtryckningarna på proteströrelsens organisatörer och deltagare ökade avsevärt, är dessutom oroande med tanke på att det moldaviska parlamentet just har röstat för att häva flera andra oppositionsledamöters immunitet, vilket Swoboda berättade.
Hur agerar vi då under ett möte med den moldaviske utrikesministern, som i februari i år? Min kollega Chris Patten uttalade sig om den politiska situationen i Moldavien, framför allt om den olösta frågan om den separatistiska regionen Transnistrien. Kommissionen kommer att delge sina moldaviska partner oron för det försämrade politiska klimatet i Chisinau varje gång vi får tillfälle till det. Nästa gång är vid samarbetsrådets möte, som äger rum nästa vecka i Luxemburg.
Det faktum att en politiker som är ledare för en oppositionsrörelse kan försvinna utan att lämna ett enda spår efter sig är faktiskt alarmerande. Vi ställer oss bakom den brådskande vädjan i ert resolutionsförslag, som kräver en fullständig och grundlig utredning från myndigheternas sida. Vi vädjar till alla politiska aktörer i Moldavien om att visa återhållsamhet och att inte utnyttja försämringen av den politiska situationen, som redan är ganska spänd.
Vi kommer att vända oss till Moldaviens regering och påpeka att det är ytterst viktigt att undvika en intensifiering av språkliga och etniska intressen och att följa Europarådets och OSSE:s principer, som Schroedter nämnde. Det faktum att den moldaviska regeringen har föreslagit att Europarådet skickar en observatör till Chisinau är en av få uppmuntrande signaler, och vi hoppas att denna åtgärd bidrar till att lugna situationen på det politiska planet.
Samtidigt anser vi att landets djupa fattigdom inte underlättar sökandet efter en jämvikt eller politisk kompromiss. Vi är fortfarande övertygade om att huvudorsaken till fattigdomen och missnöjet är politisk, och att den framför allt ligger i en oförmåga att lösa Transnistrienkonflikten, vilket Franz Fischler framhöll här för en månad sedan.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
(B5-0209/2002) av Maaten för ELDR-gruppen om situationen i Burma/Myanmar,
(B5-0213/2002) av Maij-Weggen, Van Orden och Tannock för PPE-DE-gruppen om Burma/Myanmar,
(B5-0221/2002) av McKenna och Lucas för Verts/ALE-gruppen om Burma/Myanmar,
(B5-0234/2002) av Kinnock för PSE-gruppen om Burma/Myanmar.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Vi påminns återigen om den förfärliga tragedi som fortsätter att drabba Burmas folk. Stor uppmärksamhet har riktats mot det faktum att samtal har pågått mellan den militära regimen och Aung San Suu Kyi sedan oktober 2000. Men i praktiken har litet skett när det gäller verkliga politiska framsteg. Militärregimen fortsätter att frånta National League for Democracy (nationella demokratiförbundet) dess valseger från 1990, och håller dess ledare och 20 av dess parlamentsledamöter arresterade. Dessutom fortsätter militärregimen att på det mest förfärliga sätt överträda sina medborgares grundläggande mänskliga rättigheter.
Samtidigt som det kanske kan verka stötande att fokusera på en enskild individ, när så många lider, vill jag i dag fästa särskild uppmärksamhet på fallet med 74-årige dr Salai Tun Than, som är pensionerad rektor för Yezin-universitetet i övre Burma, som för närvarande hålls fängslad i det ökända Insein-fängelset. Dr Than, som inte är direkt ansluten till någon politisk rörelse, har haft en lång och framstående karriär inom den offentliga förvaltningen, med grundandet av Myanmar Integrated Rural Development Association (förenade sammanslutningen för landsbygdsutveckling i Myanmar) som en av hans många bedrifter. I ett civiliserat land skulle han framhållas som en samhällets stöttepelare. Den 29 november förra året arresterades han i stället för att ha delat ut en skrivelse i vilken han uppmanade till en tillbakagång till civilt styre. I februari i år dömdes han till sju års fängelse. Dr Than har inte fått ta emot besökare sedan han arresterades, förutom Röda korset, som har försett honom med medicin för en kronisk ögonåkomma. Han är bara en av över 1 300 politiska fångar som tynar bort i de burmesiska fängelserna, varav merparten inte är skyldiga till något annat än att ha haft modet att stå upp för sina legitima politiska friheter.
Jag uppmanar de burmesiska myndigheterna att frige dr Salai Tun Than omedelbart. Tiden är nu inne för oss att omgående sända ett tydligt budskap till militärregimen i Burma: Militärregimen måste ta hänsyn till kraven på en tillbakagång till demokratin och den politiska friheten. Först då kan landet hoppas på att bli berättigat till det internationella bistånd som det är i så stort behov av, och som kan göra det möjligt för detta förtvivlade land att sätta stopp för sin förödande ekonomiska nedgång.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! I maj har det gått tolv år sedan valen hölls i vilka Aung San Suu Kyi och hennes National League for Democracy fick 82 procent av parlamentsmandaten. Hon befinner sig fortfarande i husarrest i Burma. Det finns över 1 000 politiska fångar i olika fängelser i Burma. De utsätts dagligen för misshandel och tortyr och nekas tillräckligt med mat och sjukvård.
I november 2001 uttalade FN:s generalförsamling en oro över det faktum att samtalen mellan State Peace and Development Council (statliga freds- och utvecklingsrådet) och National League for Democracy och Aung San Suu Kyi framskred så långsamt.
En delegation från ILO nekades i februari att besöka Aung San Suu Kyi, och FN:s särskilda sändebud kritiserade starkt dialogens långsamma framskridande. Den burmesiska armén begår fortfarande grova mänskliga kränkningar mot etniska medborgargrupper, med misshandel, våldtäkter, förstörande av livsmedel, tvångsförflyttningar, tvångsarbete och utomrättsliga summariska avrättningar och försvinnanden. Det är värt att notera att de europeiska investeringarna i Burma är avsevärda, särskilt inom olje- och gasindustrin. Alla utländska investeringar - det bör vi komma ihåg - sker genom militärt stödda bolag.
Världsinternationalen för kemi-, energi-, gruv- och fabriksarbetare har uppmanat olje- och gasbolagen att upphöra med sina investeringar i Burma så länge som användningen av tvångsarbete fortsätter. Fria fackföreningsinternationalen har krävt ekonomiska sanktioner mot Burma.
Detta parlament måste återigen kräva att Aung San Suu Kyi och alla som är orättfärdigt fängslade släpps fria. Europeiska kommissionen måste se till att det humanitära biståndet till de områden som mest behöver det genomförs utan något politiskt ingripande, och att internationella icke-statliga organisationer görs delaktiga.

Junker (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! Faktiskt, för omkring ett dussin år sedan nådde Nationella demokratiska förbundet en överväldigande valframgång i Burma. Men sedan dess förtrampas folkets vilja - och det gäller alla folkgrupper, det måste betonas. Sedan ett dussin år tillbaka är en vald kvinnlig president satt i arrest, blir misshagliga medborgare kastade i fängelse, missbrukas tvångsarbetare, misshandlas kvinnor och trakasseras etniska minoriteter. Narkotikahandel, människohandel och vapenhandel tillhör dagordningen. Sedan ett dussin år tillbaka kräver den internationella folkgemenskapen hittills tyvärr förgäves en återgång till demokrati.
Men det är ändå riktigt och glädjande att man från EU-trojkans sida signalerar en beredskap till samtal, och att detta förvisso görs utan att man förbinder sig till några eftergifter. Särskilt värda att stödja är de ansträngningar som görs av FN:s särskilda sändebud för att få i gång samtal med den valda presidenten och SPDC, och sondera terrängen för en utgångspunkt till demokratiska förändringar.
Uppskjutandet av Razali Ismails besök, som hade planerats till mars, ger förvisso föga anledning till optimism. De som blir lidande är människorna i det mycket fattiga landet som får det allt sämre och vilkas öde inte får glömmas bort i den demokratiska delen av världen. Detta garanteras också av Europa-Burma-kontoret som stöds med medel från Europeiska unionen och drivs i samarbete med den i utvecklings- och demokratipolitiska frågor erfarna Friedrich Ebert-stiftelsen. Här hoppas vi på nya impulser, genom vilka vi kanske ändå kan komma en bit vidare om vi också bevarar tålamodet.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Burma har sedan sextiotalet isolerat sig självt från omvärlden i stort, på stor bekostnad av dess folk. Burma är fattigt, underutvecklat och dess befolkning kommer allt längre från den socialistiska militärregeringen, som 1990 vägrade att godkänna resultatet av det sista fria valet i landet, och som satte vinnaren av detta val, Aung San Suu Kyi, i husarrest.
Enligt Asiatiska utvecklingsbankens slutsatser, som citeras i rapporten från FN:s egen rapportör, avsätter landet bara 0,17 procent av sin BNP för sjukvård och en jämförbar procentandel för utbildning. Burma är nu världens största heroinproducent, och stora delar av landet kontrolleras av knarkkungar, och jag är bekymrad över Kinas roll i förenklandet av denna process. Det finns över 1 000 politiska fångar i landet, däribland 15 valda parlamentsledamöter och en 74 år gammal professor - som min kollega Van Orden nämnde - dr Salai Tun Than, vars enda brott är att han kräver fria flerpartival. Detta är en man som inte bär på något hat mot sina fångvaktare, utan som på ett slående sätt symboliserar detta lands svåra tillstånd.
Burmas härskare har drivit sig själva och sitt folk in i en återvändsgränd. 
Jag stöder idén med riktade sanktioner, däribland reseförbud för det militära ledarskapet, men jag är skeptisk till följderna av att dessa sanktioner tillämpas utan åtskillnad, eftersom detta bara skulle kunna skada folket självt, i stället för det militära ledarskapet, även om det verkar förnuftigt att göra nya investeringar från fall till fall utifrån de förbättringar som har gjorts med avseende på de mänskliga rättigheterna. Vi medger visserligen att vissa politiska fångar nyligen har släppts fria och att 25 av de kontor som tillhör National League for Democracy i Rangoon nyligen har tillåtits att öppna igen. Detta är ett stort framsteg som vi borde uppmuntra.
Vi måste alltså se till att biståndet förs fram via pålitliga organisationer, och vi måste förse ledarskapet med en reformplan.
Slutligen vill jag säga till de militära ledarna att de genom att fängsla en 74 år gammal man inte visar sin styrka utan sin svaghet. Ett land som tolererar yttrandefriheten är ett starkare land med bättre förhoppningar inför framtiden. Jag uppmanar dem att omedelbart frige dr Than och Aung San Suu Kyi, och alla andra politiska fångar och ge sitt folk ett hopp inför framtiden.

Lamy
. (FR) Herr talman! I slutsatserna från mötet i oktober 2001 begärde rådet (allmänna frågor) att alla som fortfarande är politiska fångar i Burma (Myanmar) skall friges, däribland Aung San Suu Kyi. Kommissionen stödde denna begäran och gör det fortfarande. Vi är övertygade om att en varaktig lösning måste vila på en överenskommelse mellan säkerhetstjänsten, å ena sidan, och, å andra sidan, den demokratiskt valda oppositionen och företrädarna för de etniska minoriteterna. Från unionens sida försöker vi inte tvinga fram ett avtal, utan stödja en lösning som alla parter kan enas om. Trots att händelseutvecklingen under det gångna året har varit något mindre nedslående än tidigare, är det enligt vår bedömning fortfarande långt kvar till ett tydligt åtagande från säkerhetstjänstens sida för att återinföra demokrati och följa internationella normer på området för mänskliga rättigheter.
Det senaste besöket som EU:s trojka gjorde i Burma (Myanmar) - den 13-15 mars - uppmuntrade de pågående förhandlingarna mellan National League for Democracy och säkerhetstjänsten, och förmedlade än en gång vårt hopp om att äntligen få se denna process mynna ut i konkreta resultat. Vid samma tillfälle bekräftade trojkan unionens stöd till det uppdrag som har anförtrotts Förenta nationernas generalsekreterares särskilda sändebud Razali Ismail. Slutsatserna från trojkans besök och unionens förnyade gemensamma ståndpunkt kommer att behandlas gemensamt av kommissionen och medlemsstaterna under de kommande veckorna. Vår gemensamma ståndpunkt - dvs. unionens - skall faktiskt förnyas före den 29 april.
Allmänt sett - och för att svara på de farhågor som uttrycks av resolutionens författare - är det endast klara och entydiga tecken på en utveckling som kan få oss att ändra vår gemensamma ståndpunkt. Vi är - det vill jag upprepa här inför er - beredda att se över denna ståndpunkt i en eller annan riktning om nya positiva eller negativa händelser i landet skulle motivera detta.
För att svara på McKennas fråga om det humanitära biståndet kan jag tala om att det kommer att fortsätta att gå genom de icke-statliga och de internationella organisationerna med belopp i storleksordningen 5 miljoner euro per år. Vi håller dessutom på att utarbeta ett mer specifikt program om aids, som om det antas kommer att förvaltas genom samma kanaler och uppnå en ungefär lika stor årlig omfattning som det nuvarande humanitära biståndet.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Inhemska minoriteter i Vietnam och stängningen av flyktingläger i Kambodja,
(B5-0201/2002) av Belder för EDD-gruppen om situationen för mänskliga rättigheter i Kambodja och Vietnam,
(B5-0208/2002) av Maaten för EDD-gruppen om situationen för mänskliga rättigheter i Kambodja och Vietnam,
(B5-0214/2002) av Nassauer och Posselt för PPE-DE-gruppen om ursprungsfolk i Vietnam och stängningen av flyktingläger i Kambodja,
(B5-0222/2002) av McKenna för Verts/ALE-gruppen om flyktingskrisen i Vietnam och Kambodja,
(B5-0235/2002) av Corbett och Van den Berg för PSE-gruppen om problemet med vietnamesiska flyktingar i Kambodja.
Brott mot mänskliga rättigheter i Nigeria
(B5-0207/2002) av Dybkjær och Malmström för ELDR-gruppen om brott mot mänskliga rättigheter i Nigeria,
(B5-0211/2002) av Collins för UEN-gruppen om situationen för mänskliga rättigheter i Nigeria,
(B5-0215/2002) av Corrie och Maij-Weggen för PPE-DE-gruppen om situationen för mänskliga rättigheter i Nigeria,
(B5-0225/2002) av Maes, Lucas, McKenna och Rod för Verts/ALE-gruppen om brott mot mänskliga rättigheter i Nigeria,
(B5-0227/2002) av González Álvarez och Fraisse för GUE/NGL-gruppen om brott mot mänskliga rättigheter i Nigeria,
(B5-0236/2002) av Karamanou, Gröner, Valenciano Martínez-Orozco, Ghilardotti och Van den Berg för PSE-gruppen om brott mot kvinnors mänskliga rättigheter i Nigeria.
Situationen för mänskliga rättigheter i Guatemala
(B5-0202/2002) av Salafranca Sánchez-Neyra för PPE-DE-gruppen om Guatemala,
(B5-0206/2002) av Malmström, Sanders-ten Holte, Sánchez García och Gasòliba i Böhm för ELDR-gruppen om situationen för mänskliga rättigheter i Guatemala,
(B5-0224/2002) av Mayol i Raynal, Lipietz, Nogueira Román och Frassoni för Verts/ALE-gruppen om situationen för mänskliga rättigheter i Guatemala,
(B5-0228/2002) av González Álvarez, Manisco, Vinci, Sjöstedt, Ilka Schröder, Miranda och Boudjenah för GUE/NGL-gruppen om situationen för mänskliga rättigheter i Guatemala.
Tunneln under Engelska kanalen
(B5-0200/2002) av Van Orden, Foster, Bradbourn, Harbour och Kirkhope för PPE-DE-gruppen om hindrande av järnvägsfrakt genom tunneln under Engelska kanalen,
(B5-0203/2002) av Marchiani för UEN-gruppen om tunneln under Engelska kanalen,
(B5-0205/2002) av Ludford och Sterckx för ELDR-gruppen om hindrande av järnvägsfrakt genom tunneln under Engelska kanalen,
(B5-0223/2002) av Lambert, Boumediene-Thiery, Jonckheer, Rühle och Sörensen för Verts/ALE-gruppen om situationen för flyktingar som försöker ta sig över Engelska kanalen och situationen för dem som anländer till kusterna i unionens Medelhavsområde,
(B5-0229/2002) av Boudjenah och Miranda för GUE/NGL-gruppen om tunneln under Engelska kanalen och flyktingdramat i Sangatte,
(B5-0233/2002) av Berès, Hazan, Roure och Caudron för PSE-gruppen om svårigheter vid infarten till tunneln under Engelska kanalen.
Unionens ståndpunkt vid FN:s generalförsamlings särskilda möte om barn
(B5-0216/2002) av Banotti och Maij-Weggen för PPE-DE-gruppen om Europeiska unionens ståndpunkt vid FN:s generalförsamlings särskilda möte om barn,
(B5-0238/2002) av Kinnock för PSE-gruppen om Europeiska unionens ståndpunkt vid FN:s generalförsamlings särskilda möte om barn.
Inhemska minoriteter i Vietnam och stängningen av flyktingläger i Kambodja
Belder (EDD).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Varför flyr medborgare från de centrala högländerna i Vietnam till grannlandet Kambodja? Den frågan kvarstår trots att det amerikanska erbjudandet om att ta emot dem ger dem en utväg ur eländet. Annars handlar det enbart om behandling av symtomen medan åkomman fortsätter att sprida sig.
Denna åkomma är rent ut sagt liktydig med det flerfaldiga berövandet av rättigheterna till rentav förföljelse av etniska minoriteter, de så kallade bergfolken i den föreliggande resolutionen, från den vietnamesiska statsmaktens sida. Detta berövande av rättigheter är av social, religiös och ekonomisk natur.
Gruppen ?Kinh?, de så kallade äkta vietnameserna, tror sig vara överlägsna de inhemska folkgrupperna från de centrala högländerna. Med stöd av landets kommunistiska makthavare har de som immigranter de senaste femton åren helt enkelt utfört simpelt landrov mot de inhemska folkgrupperna i de centrala högländerna. Därmed har vi gett en antydan om undanhållandet av bergfolkens sociala och ekonomiska rättigheter.
Bland bergfolken finns relativt många kristna, protestanter. Deras kyrkor vägrar att ansluta sig till den protestantiska enhetskyrka som kontrolleras av makthavarna och kallas därför olagliga. Detta gör de protestantiska bergfolken extra misstänkta i myndigheternas ögon, vilka som bekant har en starkt antireligiös inställning.
Lägg därtill inslagen av utländska religiösa kontakter bland bergfolken, liksom deras strävan efter mer självbestämmanderätt, och då står det klart varför den vietnamesiska statsmakten betraktar och behandlar de centrala högländerna som riskområde. Denna kommunistiska statsmakt är nu en gång för alla oförminskat panisk inför varje fri grupp- och opinionsbildning.
En utsiktslös situation alltså för bergfolken? De känner till en alert säkerhetstjänst i deras närhet. Representanter för utländska givare och vietnamesiska icke-statliga organisationer kan inte resa fritt i området där de bor. Det visar sig därför vara ytterst svårt att inrätta lokala utvecklingsprogram. Sammankomster med representanter för inhemska folkgrupper tillåts inte eller kontrolleras av säkerhetstjänsten.
Ändå kan insider, västerländska biståndsarbetare i de centrala högländerna, skönja en ljusglimt. Inom de vietnamesiska offentliga förvaltningsorganen cirkulerar också åsikter som visar en viss förståelse för bergfolkens berättigade religiösa, politiska och sociala önskemål.
Vid kontakterna med de vietnamesiska myndigheterna tillönskar jag rådet och kommissionen mycket vishet och tålamod i deras vandring på vägen ur det intolerabla undanhållandet av de rättigheter som tillkommer de infödda invånarna i de centrala högländerna. Den föreliggande resolutionen, herr talman, bör i detta sammanhang vara ett välkommet stöd för dem!

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Det finns tyvärr även i Europa en lång historia av förtryck av etniska minoriteter och folkgrupper, fördrivande och förföljelse av religions- och trosgemenskaper, men denna europeiska union anser sig ha övervunnit detta och vill vara ett fyrtorn för mänskliga rättigheter, och därför har vi naturligtvis också ett uppdrag över hela världen att som partner och inte som förmyndare sörja för att de mänskliga rättigheterna som har allmän giltighet omsätts i praktiken. Just på grund av att Sydostasien för oss är en ekonomiskt och strategiskt viktig och uppskattad partner, har vi också rätten och skyldigheten att verka för att de allmängiltiga principerna upprätthålls där.
Vi upplever för närvarande att man har hamnat i en ond cirkel. Etniska minoriteter, de olika folken på Vietnams högland, förtrycks, flyr delvis till Kambodja och blir där mottagna i läger. För detta tackar vi kambodjanerna, som själva har haft ett stort problem med flyktingar och människor som fördrivits från sina hem och som är fattiga och här utövar solidaritet - även detta måste man se. Men kambodjanerna skickar så av de mest varierande skäl åter tillbaka människorna till Vietnam, där förföljs och förtrycks de åter och det uppstår åter en flyktingrörelse till Kambodja. En verkligt ond cirkel.
Om vi vill bryta denna onda cirkel, som hotar stabiliteten i hela regionen, måste vi insistera på att, för det första, Kambodja även i fortsättningen, och kanske i ännu högre grad än hittills, iakttar sina internationella skyldigheter. Men för det andra, och det är huvudfrågan, måste vi insistera på att Vietnam äntligen respekterar och skyddar sina etniska minoriteter och folkgrupper som sig bör, att man inte genomför några bosättningsprogram till nackdel för minoriteterna och att religionssamfunden åtnjuter motsvarande skydd. Vi pläderar för alla religionssamfunds rättigheter, helt utan åtskillnad. Men så som muslimerna - och detta ser jag positivt på - så som de arbetar för muslimernas rättigheter i hela världen, så borde vi också med ökat engagemang kämpa för de kristna minoriteterna i hela världen, och inte minst av den anledningen har vi stora skyldigheter.
(Applåder)

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Den fortsatta förföljelsen av inhemska minoriteter från Vietnams centrala högland måste beklagas. Det finns ett stort problem med de kambodjanska myndigheterna, som är motvilliga att bevilja dessa folk politisk asyl. De vill stänga flyktinglägren och tvinga flyktingarna där att söka asyl i tredje land, särskilt Förenta staterna. Vi måste fästa stor uppmärksamhet på de kambodjanska och vietnamesiska regeringarnas beslut att försöka införa repatrieringsavtalet bilateralt, liksom på den vietnamesiska regeringens vägran att tillåta UNHCR:s övervakningsgrupper att besöka de eventuellt hemvändande flyktingarnas byar. UNHCR:s tillbakadragande från trepartsavtalet innebär att asylsökande utsätts för en ännu större risk att påverkas, skrämmas och tvingas att återvända till Vietnam.
Den kambodjanska regeringen måste upprätthålla sina åtaganden som undertecknare av Genèvekonventionen från 1951, särskilt genom att se till att all repatriering sker frivilligt, och genom att garantera att asylsökande som kommer till Kambodja inte nekas sin grundläggande rätt till asyl. Vi måste stoppa den vietnamesiska förföljelsen av ett folk som tycks ha tvingats att återvända mot sin vilja.

Dupuis (NI).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill först tacka Nassauer, ordförande för delegationen för förbindelserna med ASEAN:s medlemsländer, länderna i Sydostasien och Sydkorea samt kollegerna Posselt, van den Berg, Maaten, McKenna och Corbett för att de har tagit detta initiativ. Jag tackar dem särskilt med tanke på att de grupplösas situation påminner något om den för ?pestsmittade?, vilket gör det praktiskt taget omöjligt att lägga fram resolutioner. Därför är initiativ av den här typen särskilt lyckosamma för oss.
Nästa måndag i Genève, vid kommissionen för mänskliga rättigheter, kommer ledaren för montagnardernas fond, Kok Ksor, att ta till orda för att försvara sitt folks rättigheter. Jag anser att situationen är ytterst allvarlig, inte bara för montagnarderna, dvs. höglandsinvånarna, utan för hela den vietnamesiska befolkningen.
Jag har ett antal reservationer när det gäller punkterna 4 och 5 i denna resolution, eftersom jag anser att det är Poul Nielsons hela syn på samarbetet som måste ifrågasättas. Att hjälpa de vietnamesiska myndigheterna att bekämpa fattigdomen har inte gett några resultat, framför allt inte för demokratiseringen i Vietnam. Där finns problemet med montagnarderna, som är mycket allvarligt, men också problemet med religionsfrihet för de kristna minoriteterna och, framför allt, för den buddhistiska majoriteten. Den enade buddhistiska kyrkans patriark, Thich Huyen Quang, sitter fortfarande inspärrad, vilket han har gjort i 20 år, liksom kyrkans andreman, Thich Quang Do, också han inlåst i sin pagod sedan många år.
Så ser situationen i Vietnam ut. Parlamentet har betonat detta många gånger och Poul Nielsons politik har inte lett till några förbättringar i landet, trots kommissionens stora ekonomiska investeringar. Jag tror inte att någon är förvånad över ineffektiviteten med Poul Nielsons politik, men vi måste påminna om detta så fort tillfälle ges.
I regionen finns också ett gammalt samförstånd med den kommunistiska internationalen. Hun Sen, vars förflutna hos de röda khmererna ofta döljs, har uppenbart behållit allierade i Hanoi, vilket förklarar samförståndet i affären om montagnarderna. Enligt min mening måste vi påtala detta.

Lamy
. (FR) Kommissionen delar fullt ut parlamentsledamöternas oro för de vietnamesiska montagnardernas situation.
Vi har hela tiden varit medvetna om att det är invecklade händelser som ligger till grund för den instabila situationen sedan början av 2001 i Vietnams inre högland. Vi har precis som ni med oro följt montagnardernas massflykt från regionen, och stöttat de ansträngningar som FN:s flyktingkommissarie har gjort i samarbete med den vietnamesiska och den kambodjanska regeringen för att garantera lämpliga villkor för de personer som frivilligt återvänder till landet.
Vi beklagar därför att trepartsavtalet har brutits, och har med hänsyn till omständigheterna välkomnat den kambodjanska regeringens positiva beslut att låta de montagnarder som för närvarande bor i flyktingläger i Kambodja, som samordnas av FN:s flyktingkommissarie, att åka till Förenta staterna. Vi anser dock inte att denna åtgärd är en definitiv lösning på de problem som orsakat denna massflykt.
Vi fullföljer således våra insatser för att uppmuntra Kambodja att ta sitt internationella ansvar. Detta land har ett ansvar i enlighet med konventionen från 1951 om flyktingars status och måste därför fortsätta att erbjuda stöd, asyl och tillfälligt skydd för asylsökande. Samtidigt delar vi uppfattningen hos de parlamentsledamöter som uttalar sig i denna resolution, dvs. att Vietnam måste fortsätta att arbeta för att kunna skydda de medborgerliga, politiska och religiösa rättigheterna. Det är uppenbart att den vietnamesiska regeringen inte kan hantera problemen i fråga på lokal nivå, särskilt när det gäller montagnardernas situation. Dessa problem måste hanteras lokalt.
Dessa frågor hänger mera allmänt samman med kravet på ett aktivt reformarbete i landet, som innebär att den vietnamesiska förvaltningen på alla nivåer vänjer sig vid att många olika åsikter framförs och uppskattar fördelarna med en politisk regim som låter olika uppfattningar komma till uttryck, vilket ännu inte alltid är fallet. Vietnam måste också arbeta vidare på sina rättsliga reformer och se till att alla medborgares grundlagsenliga rättigheter tillämpas fullt ut och på lika villkor.
Detta är kommissionens ståndpunkt. Sammanfattningsvis vill jag påpeka för Dupuis att den politik vi för i Vietnamn inte är Poul Nielsons politik, utan kommissionens, ministerrådets och Europaparlamentets politik, med andra ord: Europeiska unionens politik.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Ett antal länder världen över har återinfört sharialagen under de senaste åren, däribland delar av Nigeria. I Sudan har sharia till och med använts mot kristna, vilket strider mot den islamiska läran.
Vi talar nu inte om dödsstraffet som sådant, som fortfarande är lagligt inom den internationella lagstiftningen, och som fortfarande tillämpas i ett antal demokratier, inte bara i Förenta staterna, utan också i Ryssland, Indien, Västindien, Japan och Singapore, för att bara nämna några. I mitt eget parti i Förenade kungariket, förblir frågan om dödsstraffet förvisso en fråga om individuellt samvete, där många, däribland jag själv, stöder en begränsad tillämpning för de mest avskyvärda brotten, som till exempel barnamord och seriemord.
Tiotusentals miljoner europeiska medborgare delar också denna åsikt. I Nigeria har vi dock den fruktansvärda tragedin med kvinnor som avrättas genom en barbariskt långsam och plågsam metod enbart för att ha begått äktenskapsbrott. Det är alltid svårt att lägga sig i andras traditioner, men det är viktigt att vi som parlament omgående vidarebefordrar vår avsky för denna sedvana till den nigerianska regeringen. Vidare hörde jag nyligen att Afghanistan inte har några planer på att upphäva sharia-strafflagstiftningen, som omfattar stening till döds för äktenskapsbrott. Jag är medveten om åsikten att vi, med tanke på att EU är den största bidragsgivaren till återuppbyggandet av detta land, med ett belopp på 1 miljard euro, borde göra vårt bistånd avhängigt av att dessa oacceptabla sedvanor upphör.
Både Nigeria och Afghanistan är medlemmar av världssamfundet och undertecknare av olika internationella konventioner som garanterar de mänskliga rättigheterna. Liksom de flesta ledamöter i denna kammare, anser jag att denna sharia-bestraffning är helt oacceptabel såhär i början av det tjugoförsta århundradet.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Skälet till att två kvinnor, Safiya Hussaini och Hafsatu Abubakar, har lyckats göra sig hörda ända från deras avlägsna nigerianska provins Sokoto och Katsina till vår församling i Strasbourg i dag, är att situationen för dessa två kvinnor har nått höjden för vad som är acceptabelt. De har gjort sig skyldiga till att ha gett liv efter att ha skilt sig, och för detta dömts till den mest avskyvärda död, att stenas till döds. Därmed är Hussaini och Abubakar skyldiga för att de är kvinnor i en region som har sjunkit under gränsen för vad som är människovärdigt, på grund av en traditionalistisk tillämpning av Koranens lag, sharia. Medborgarna i vissa regioner i Nigeria, som har fjättrats och tystats ner av obskyra sedvanor, är offer för en moralisk tillbakagång, ja till och med ett civilisatoriskt förfall. 
Vi har hört offrens röst. Tack vare oss, tack vare hela världssamfundets känslor och mobilisering, har Nigerias nationella myndigheter och domstolar benådat dessa två kvinnor, den religiösa traditionalismens martyrer. Men vem kan anse att dessa insatser är tillräckliga, när landet fortsätter att tillämpa dessa uråldriga föreskrifter som drabbar och dömer miljoner medborgare redan vid födseln? 
Den federala staten Nigeria fördömer, genom sin författning och internationella åtaganden, den här typen av metoder och rättskipning. Nigeria måste visa detta också i praktiken. Genom att bekräfta denna vilja kommer Nigeria att kunna åta sig den roll och vara det föredöme som landets demokratiska status och övergång har gett Nigeria inom det afrikanska och det internationella samfundet. Om Nigeria verkligen återupprättar rättsstaten och visar omedgörlighet inför den etniska, sexistiska och religiösa intoleransen kan landet fortsätta att ta emot stöd från gemenskapen. Om alla nigerianer erkänner de mänskliga rättigheternas överhöghet - som självklart även gäller kvinnorna - framför samtliga religiösa föreskrifter och principer, kommer Europeiska unionen att ge sitt solidariska och fulla stöd till den pågående demokratiska och ekonomiska övergången i Nigeria.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Tack vare den internationella mobiliseringen och parlamentets tidigare resolutioner om de mänskliga rättigheterna i Nigeria har Safiya Husaini, som var dömd att stenas till döds, benådats genom ett beslut att inte väcka åtal.
Detta kan vi inte annat än glädjas åt, men vi måste ändå förbli vaksamma. Andra kvinnor hotas också att dödas genom stening, bl.a. Lawal i delstaten Katsina. Sharians tillämpning drabbar framför allt kvinnor, och särskilt kvinnor som lever under enkla förhållanden.
De godtyckliga rättegångarna och de straff som utdöms för dessa kvinnor strider mot grundläggande rättigheter i internationella konventioner som Nigeria har ratificerat.
Vi måste rikta kritik mot denna selektiva rättvisa, enligt vilken otrohet är ett brott. Männen skonas och kvinnorna döms, även våldtäktsoffer. Parlamentet måste kräva att Nigerias regering förbjuder att dödsstraff verkställs och att den låter författningsdomstolen granska sharians tillämpning. Nigerias regering måste följa de internationella konventioner om mänskliga rättigheter som den har undertecknat, och därmed förverkliga den planerade demokratiseringsprocessen och rättsstaten, med viljan att garantera ekonomisk och social rättvisa och främja dialogen mellan olika samhällsgrupper.
Vi begär att rådet, kommissionen och AVS-ländernas medordförande skall använda alla tillgängliga politiska och kommersiella medel för att få Nigerias regering att tillämpa och följa konventionerna och den afrikanska stadgan om de mänskliga rättigheterna.

Karamanou (PSE). -
Herr talman! När de demokratiska förhållandena återställdes och författningen antogs 1999 i Nigeria, kunde vi inte föreställa oss vad som sedan skulle hända under de följande två-tre åren, dvs. etniska, religiösa och politiska konflikter, som har kostat tusentals människor livet och lett till återinförande av den islamiska lagstiftningen, sharia, i 12 av landets delstater, där muslimerna är i majoritet.
Världsopinionen reagerade nyligen med bestörtning på domen om dödsstraff genom stening mot kvinnor som anklagats för äktenskapsbrott, medan männen däremot, i enlighet med denna mycket rättvisa lag, helt går fria. När kvinnorna i sista stund slapp undan med livet i behåll, kan det ha berott på de intensiva internationella protesterna från Europaparlamentet, från medborgarna och från massmedia, men det råder fortfarande samma situation med kränkningar av kvinnornas rättigheter och upprörande könsdiskriminering. Fallet med Amina Laual, som dömts av den islamiska domstolen i Bakori, har för övrigt fortfarande inte avgjorts.
Förutom de islamiska domstolarna och tolkningen av sharia finns det emellertid en rad andra olösta problem med ojämlik, orättvis och omänsklig behandling av kvinnorna, t.ex. de sexuella stympningarna - man beräknar att ungefär 60 procent av kvinnorna i Nigeria har utsatts för denna fasansfulla sedvänja -, dessutom finns problemet med männens erkända rätt att misshandla sina kvinnor utan att straffas och vidare den organiserade verksamheten med sexuellt utnyttjande av kvinnor.
När det gäller alla dessa frågor, måste vi från den här kammaren i dag sända ett skarpt formulerat budskap till Nigerias federala regering och uppfordra den att skapa garantier för att landets domstolar i sin verksamhet skall följa den internationella rätten om mänskliga rättigheter och deklarationen om de mänskliga rättigheterna, som för övrigt ingår i Nigerias författning. Framför allt bör man klargöra för den nigerianska regeringen, men också för andra länder där man följer sharialagen, att det bästa försvaret mot intolerans är att man stärker statens sekulära karaktär och den lagliga demokratiska ordningen. Vi bör också skicka ett budskap om att ingen religiös eller annan tradition eller sedvänja kan tillåtas stå över respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna och för rättsstatens lagar.
Inför valen i Nigeria 2003 uppmanar jag samtidigt Europeiska kommissionen att, om det behövs, tillhandahålla tekniskt bistånd för att stärka de juridiska och demokratiska strukturerna, liksom också för att utbilda advokater, domare och poliser, inom ramen för Cotonouavtalet men också resolutionerna från organet för samarbete mellan Europeiska unionen och OAU-länderna

Ghilardotti (PSE). -
Herr talman! Nigeria har ratificerat diverse internationella konventioner om mänskliga rättigheter, särskilt Konventionen om civila och politiska rättigheter, som handlar om avskaffande av alla former av diskriminering mot kvinnor liksom den afrikanska stadgan för människans och folkens rättigheter. Trots detta står vi än en gång här och pratar om brott mot kvinnors rättigheter och påminner om att dödsstraffet finns kvar i Nigeria och att rådande praxis och de många bestämmelser som finns i de nya sharialagarna om rättegång i brottmål fortfarande innebär grova brott mot de mänskliga rättigheterna, där dödsdomarna är de grövsta brotten.
Vi har vidtagit åtgärder, vi har mobiliserat, tillsammans med många kvinnor och män i de demokratiska länderna och tack vare det har Safiya och Hafsatu fått leva, men trots denna seger har den islamiska domstolen i Bakori dömt en annan kvinna, Amina Lawal, till döden genom stening. Jag tror inte att vi kan fortsätta att påminna om dessa massakrer - även om det är det vi måste. Vi måste kräva att Nigeria, som snart skall genomföra demokratiska val och därför behöver Europeiska unionens stöd, inte bara befäster en pluralistisk demokrati, social och ekonomisk rättvisa - som framhölls i samband med Cotonouavtalet - utan också att man upphör med dessa brott. Jag tycker inte att vi längre kan tillåta oss att bara påminna om fortsatta övergrepp och vänta på att någonting skall hända. Vi måste ingripa med större beslutsamhet och med alla de instrument vi har till förfogande.

Lamy
. (FR) Herr talman! Som vi alla vet är Europeiska unionen en bestämd och ständig motståndare till dödsstraffet. Vi kräver att de länder som fortfarande har dödsstraff gradvis skall sluta tillämpa det och insisterar på att det tillämpas enligt miniminormer. En gemensam vana för oss alla är numera att utöva påtryckningar för att få till stånd moratorier.
Vi är, unionen och kommissionen är, särskilt oroade över de grymma straff och avrättningar som utförs i ett visst antal länder med sharian som grund. En hängning som verkställdes i januari i år satte punkt för ett faktiskt moratorium för dödsstraffet i Nigeria. I februari i år deltog vi i unionens uppvaktning av de nigerianska myndigheterna i den här frågan. Vi har också vänt oss till flera instanser i fallet Safiya Husaini, framför allt i samband med att ordförande Prodi riktade en direkt vädjan till president Obasanyo.
För närvarande följer vi på nära håll fallet Amina Lawal som nämndes av Ainardi, Karamanou och Ghilardotti, ett fall som nu har överklagats. Vad innebär då allt detta innebär för unionens och Nigerias förbindelser, vars ramar fastställs i Cotonouavtalet. En av de centrala punkterna i detta avtal är respekten för de mänskliga rättigheterna, och där ingår jämställdheten mellan kvinnor och män. Vi gläder oss åt att Nigerias justitieminister officiellt har deklarerat att delstaterna måste ändra sin strafflagstiftning för att utesluta straff som står i strid med de medborgerliga rättigheter som garanteras av den nigerianska författningen. Det verkar också som om den federala regeringen är bekymrad över att den straffrättsliga tillämpningen av sharian inte är förenlig med de internationella konventioner som Nigeria har undertecknat.
Vi har finansierat en nigeriansk undersökning om sharian, som visar att sharians lagar är dåligt utformade och faktiskt står i motsats till andra federala lagar. Dessa tillämpas dessutom på ett ganska osammanhängande sätt, på grund av bristfällig utbildning av domare. Vi anser i nuläget att dialog fortfarande kan leda till en lösning, framför allt för att Nigeria skall iaktta de förpliktelser som landet har åtagit sig inom ramen för Cotonouavtalet.
Ni vet precis som vi att detta avtal anger vilka förfaranden som kan tillämpas i den händelse de mänskliga rättigheterna inte respekteras. Vi måste utvärdera denna punkt tillsammans för att kunna utöva nödvändiga påtryckningar, men också för att undvika att urskillningslöst straffbelägga alla delstater i Nigeria eller äventyra utvecklingen av en förändringsvänlig miljö, eftersom våra påtryckningar och gemensamma ansträngningar skall leda till en förändring.

Pomés Ruiz (PPE-DE).
Europaparlamentet har en odiskutabel huvudroll i den fredsprocess som våra broderländer i Centralamerika genomgår.
Nu talar vi om den situation som råder i Guatemala för närvarande, sex år efter att fredsavtalen slöts år 1996. Det är dags att parlamentet ansluter sig till andra försvarare av mänskliga, fackföreningsmässiga och religiösa rättigheter som arbetar tillsammans med de inhemska befolkningarna för att fredsplanerna skall nå framsteg och inte köra fast. Det är mycket viktigt att Guatemalas regering slutför de lagstiftningsreformer som härrör från fredsavtalen, att de rättsliga myndigheterna befäster sitt oberoende och sin förmåga att väcka åtal mot de personer som är skyldiga till kriget och kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, såväl före som efter undertecknandet av fredsavtalen.
Europaparlamentet sänder därför ett solidaritetsbudskap till Guatemalas folk och regering för att uppmuntra dem att fortsätta kampen för att garantera att de mänskliga rättigheterna respekteras samt rättsstatens och rättsmaktens oberoende. Det är nödvändigt att dessa avtal, som inte bara har nått framgång i Guatemala, utan även i andra länder i Centralamerika, får ett lyckligt slut. Detta innebär att regeringarna måste fortsätta arbeta för att de skyldiga till brotten åtalas och straffas och det enda sättet att göra detta är att se till att rättsmaktens oberoende respekteras och stärks. Detta är innebörden i det budskap som vi vill sända till stöd för Guatemalas folk, till dem som kämpar för sin frihet och sina politiska myndigheter.

Sánchez García (ELDR).
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! Det är tydligt att mänskliga rättigheter alltid är ett aktuellt ämne, även i dag talar vi om situationen i ett kärt broderland i Centralamerika, just i dag när Internationella brottmålsdomstolen blir verklighet.
För några dagar sedan läste jag en artikel av en centralamerikansk liberal, och jag anser att den är relevant för dagens debatt. I artikeln sades det att Centralamerika är ett område som är utsatt för naturkatastrofer, området genomkorsas av en seismisk förkastningsspricka, som med jämna mellanrum river ned städer och begraver hela samhällen. Det förefaller dock som om regionen hotas av en annan slags spricka, en spricka i den moraliska ordningen och den straffrihet som vissa hjärtlösa personer verkar skyddas av.
I en rapport från år 2001 av en tysk icke-statlig organisation som kontrollerar och anmäler regeringskorruption i världen ansåg man att Guatemalas demokratiska system var misskrediterat så till den grad att institutionerna hotades.
I dag fördömer kammaren kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Guatemala, som ökar i allt högre grad, vilket påverkar arbetstagare, journalister, politiker och så vidare, som vår kollega Pomés nyss påpekade. Vi beklagar de övergrepp som begåtts av vissa ekonomiska aktörer som inte tvekar att använda sig av vapenhandel, narkotikahandel, penningtvätt och till och med kidnappningar för att bli rikare.
Kammaren begär att Guatemalas regering skall kontrollera och bestraffa olagliga grupper, att den garanterar medborgarnas säkerhet och öppnar dörrarna för rättvisan genom att undersöka de brott som har begåtts under en tid. Det enda sättet att få slut på straffriheten är genom en oberoende och fri rättsmakt, ökade internationella påtryckningar och globalisering av straff för att brotten inte skall förbli ostraffade och på så vis stärks även demokratin.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! På min grupps vägnar, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, instämmer jag i vad alla kolleger som talat före mig har sagt om att kritisera kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Guatemala, begäran att freds- och försoningsavtalen respekteras, att alla illdåd som fortfarande begås anmäls, särskilt av de grupper som benämns ?olagliga?, vilka mördar, torterar och kränker de mänskliga rättigheterna.
Ärade kolleger! Jag vill särskilt påtala en fråga som jag anser vara mycket speciell för många centralamerikanska länder: Guatemala, Peru, Bolivia, Ecuador och andra länder, där det koloniala systemet fortfarande finns kvar. Det finns en kreolsk minoritet - vit - som fortfarande underkuvar miljoner och åter miljoner personer ur den inhemska befolkningen och ser till att de förblir marginaliserade och trots att dessa personer är i majoritet tar staten absolut ingen hänsyn till dem. Dessa stater kan inte vara demokratiska och för att behålla de traditionella egendomsprivilegierna underkastar och marginaliserar de dessa inhemska minoriteter och om dessa revolterar inrättar de diktatoriska system med tortyr och mord.
På så vis håller sig den vita minoriteten orättmätigt kvar i kontrollen över rättsmakten, marken, politiken och armén. Så länge det inte råder verklig demokrati i dessa latinamerikanska länder - så som skedde i Sydafrika - så länge makten inte går över till de inhemska minoriteterna och dessa verkligen lär sig att själva bygga upp sin egen stat, kan inte problemet med kränkningar av de mänskliga rättigheterna lösas i dessa stater.
Jag jämför ofta länder som finns så nära oss - närmare bestämt nära spanjorerna - med de afrikanska länderna - i dessa länder är förhållandena ofta eländiga och de har diktatoriska system, men en dag kommer de att vara demokratiska stater som styrs av en majoritet som förut var marginaliserad. I Latinamerika är problemet mycket värre och vi måste vara medvetna om detta för att Europa skall kunna bidra till att bygga upp verkligt demokratiska system som styrs av majoriteten.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! Låt mig säga att jag känner något av en trötthet efter den här veckan, efter alla kvällar vi talat om bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna. Jag menar inte att jag är trött på att diskutera den här frågan, jag är trött på att vi trots parlamentets ständiga påtryckningar inte når några resultat.
Det uppstod stora förväntningar i och med undertecknandet av Guatemalas fredsavtal år 1996 och El Salvadors avtal. Nu talar man om behovet av en dialog i Colombia. Problemet är att avtalen inte följs och det är det vi måste tala om här i dag, att detta grusar majoriteten av befolkningens förhoppningar, i det här fallet Guatemalas befolkning som - vilket Camilo Nogueira mycket riktigt påpekade - till stor del utgörs av inhemska folkgrupper.
Jag tror att det bästa sättet att minnas monsignor Gerardi, som var ansvarig och redaktör för det ypperliga historiskt klargörande dokument som i dag bör vara vägledande för de flesta domare i Guatemala som talar om de brott som begicks under inbördeskriget, är att kräva att avtalen följs, att det verkligen genomförs en jordbruksreform, vilket inte har skett, att Guatemalas folk respekteras - vilket inte sker, eftersom de fortfarande lever i extrem fattigdom - att man bromsar det ökande våldet mot befolkningen och dess företrädare, försvarare av de mänskliga rättigheterna, företrädare för jordbrukarna, fackföreningsrepresentanter, religiösa företrädare, personer som står nära majoriteten av befolkningen. Tyvärr har inte de flesta mänskliga rättigheterna i Guatemala respekterats hittills. Därför anser jag att vi måste begära att vi i Europeiska unionen med de medel vi förfogar över utövar vårt inflytande för att det fredsavtal som unionen i hög grad medverkade till respekteras.

Lamy
. (FR) Herr talman! Vi delar den oro som resolutionsförfattarna känner för den påtagligt försämrade situationen i Guatemala på grundläggande områden som skyddet av de mänskliga rättigheterna, rättsförvaltning och ett sunt styrelseskick. I övrigt är vi - liksom ni - mycket bekymrade över de allt mer förekommande hoten i detta land, hot som inte bara riktas mot dem som försvarar de mänskliga rättigheterna, utan också mot företrädare för det civila samhället, politiska ledare och medlemmar av icke-statliga organisationer och prästerskapet.
Kommissionens främsta prioriteringar för förbindelserna med Guatemala är därför de följande: I första hand att stödja tillämpningen av fredsavtalen från 1996, och sedan att uppmuntra en modernisering av staten och att konsolidera ett sundare styrelseskick. Dessa prioriteringar ingår i den allmänna ramen, nämligen ett fullständigt genomförande av rekommendationerna i rapporten från kommissionen för historiska klargöranden, som González Álvarez talade om och som är mycket viktig. I det avseendet har kommissionen - vilket dessutom stämmer överens med resolutionen om de mänskliga rättigheterna i Guatemala, som ni antog i juni förra året - beslutat att vidta kompletterande åtgärder.
För det första: Inom ramen för den politiska dialogen påpekar kommissionen och unionens medlemsstater regelbundet och oförtröttligt för de guatemalanska myndigheterna och lokala offentliga institutionerna hur viktigt det är att motarbeta alla former av våld och systematiskt granska alla hinder för respekten för de mänskliga rättigheterna och rättsstaten.
I en allmän deklaration som offentliggjordes efter ett möte i den rådgivande gruppen för Guatemala - som ägde rum i Washington i februari i år - insisterade kommissionen och medlemsstaterna dessutom på behovet av mycket mer konsekventa framsteg för freden än de vi har sett på sista tiden. Vi uppmanar - och fortsätter att uppmana - Guatemalas regering att vidta regelbundna och konsekventa åtgärder för att följa upp den rådgivande gruppens slutsatser och åtaganden. Detta är den första åtgärden.
Den andra åtgärden är att utöva påtryckningar på regeringen i Guatemala inom ramen för vårt samarbete, för att den skall följa fredsavtalen från 1996, och vi ger som ni vet ekonomiskt stöd till konkreta initiativ på detta område, framför allt åtgärder för en förstärkning och modernisering av den nationella civilpolisen. Syftet med detta program är att uppmuntra de guatemalanska myndigheterna att vidta de åtgärder som krävs för att förhindra brott mot rättsstatens principer och fördubbla ansträngningarna för att landet verkligen skall bli ett mer demokratiskt och rättvisare land. Detta initiativ kommer under de kommande månaderna att ersättas av ett nytt samarbetsprogram till förmån för Guatemalas rättsväsende.
Under perioden 2002-2006, dvs. så länge unionens strategi för samarbetet med Guatemala sträcker sig, kommer vi att förstärka våra insatser på områdena mänskliga rättigheter och bekämpning av hot och straffrihet. Under perioden 2002-2004 är Guatemala, som av en slump, ett av de främsta mottagarländerna för det europeiska initiativet för mänskliga rättigheter. Med detta initiativ intresserar vi oss framför allt för ett sunt styrelseskick, ursprungsbefolkningars rättigheter, dödsstraffet och kampen mot straffrihet, dvs. de punkter som parlamentsledamöterna själva har framhållit sedan en tid tillbaka.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Situationen kring infarten till Engelska kanalen har varit kaotisk under flera månader. Sedan november förra året har godstransporterna på järnväg i Fréthun, nära Calais, allvarligt störts av migranternas olagliga gärningar. Jag har redan tagit upp denna fråga vid två tillfällen i denna kammare, den 4 februari och den 11 mars, och vår brådskande resolution återspeglar det förtvivlade allvaret i den fortsatta krisen.
Den 19 mars besvarade den franska regeringen Europeiska kommissionens ursprungliga frågor, och uppgav att omedelbara åtgärder hade vidtagits för att genomföra nya säkerhetsarbeten i Fréthun, och för att få till stånd en 24-timmars polisövervakning. Den 27 mars besökte jag dock järnvägsterminalen i Fréthun, tillsammans med ungefär 150 parlamentariker, järnvägsoperatörer, tjänstemän, polisen, media och andra, men med den påfallande frånvaron av alla eventuella brittiska eller franska regeringsföreträdare. Vi blev bestörta över att få se att olagliga migranter klängde överallt på tågen i fullt dagsljus rakt framför våra ögon. Situationen var uppenbart ur kontroll och den har inte förbättrats, trots det statliga franska järnvägsbolaget SNCF:s åtgärder för att uppnå normal trafik från den 2 april.
Så sent som i torsdags tog sig 100 migranter ut ur ett godstransporttåg vid Dollands Moor i Folkestone. Detta tåg hade tydligen stått praktiskt taget obevakat i Calais i 24 timmar. Denna situation är oacceptabel. Utöver den mänskliga tragedin i situationen, fruktar jag att brittiska företag och ungefär 8 000 arbeten direkt står på spel till följd av det nuvarande läget, även i mitt eget område i östra England. Det finns också mycket allvarliga miljömässiga och andra konsekvenser. Detta är ett hån mot tanken med fri rörlighet för varor inom Europeiska unionen.
Med tanke på bristen på åtgärder från de brittiska och franska regeringarna i tisdags, tog jag med mig en delegation för att träffa Europeiska kommissionen: Lord Berkeley, ordförande för Rail Freight Group, och Alan Roberts, en av mina väljare från Hertfordshire, vars familjeföretag som är verksamt inom organisation av järnvägstransporter har drabbats mycket hårt av krisen i Fréthun, följde med mig för att träffa kommissionär Bolkestein. Han var mycket deltagande och uttryckte frustration över regeringarnas brist på handling. Jag bönfaller nu kommissionen att brådskande vidta de ytterligare åtgärder som krävs, däribland rättsliga åtgärder mot den franska regeringen.
Företagen kräver ekonomiskt stöd för att kunna fortsätta med sin handel, såväl som kompensation på längre sikt för de förluster som de har drabbats av till följd av bristen på effektiva åtgärder från de franska och brittiska regeringarna.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Den förtvivlade situationen i Fréthun, som jag också har besökt, kräver ett svar på två fronter. Järnvägsoperatörerna och de företag som är beroende av järnvägen vill ha ett svar som är inriktat på det omedelbara och långsiktiga behovet av tillräcklig säkerhet för att se till att transporterna inte stannar upp. Det har de full rätt att kräva. Företagen borde inte utgöra syndabockar för att regeringarna inte har klarat av att handskas med asylsökande. Företagen behöver staket i Fréthun, men det är också nödvändigt för att hindra invandrare från att dö. Detta är SNCF:s och den franska regeringens ansvar. Det chockar mig att den socialdemokratiska gruppen vägrade att skriva in detta i förslaget. Jag uppmanar dem, särskilt de brittiska Labourparlamentsledamöterna, att stödja ändringsförslag 2 som behandlar denna fråga.
Ändringsförslag 6 från den socialdemokratiska gruppen är hopplöst kraftlöst, och låter regeringarna slippa undan. Företag som drabbats negativt behöver också finansiering och omedelbart stöd och kompensation från de två regeringarna. Det skulle också chocka mig om Labourparlamentsledamöterna röstade emot detta.
Ändringsförslag 1 kommer från ELDR-gruppen, och innehåller krav på att kommissionens nuvarande otillräckliga ingripandebefogenheter för att avskaffa hinder för den fria rörligheten för varor skall stärkas. Jag har hört att de konservativa är motvilliga att stödja detta ändringsförslag, men jag hoppas att det inte är sant.
Det andra svar som krävs i Calaisområdet är att man måste ta itu med asylfrågan på ett humant och praktiskt sätt. Min grupp kan inte stödja ändringsförslag 5 från den socialdemokratiska gruppen, eftersom det helt och hållet förklarar situationen i Fréthun med att människor känner sig pressade att fly från sina hemländer. Det är uppenbarligen det stora sammanhanget, och därför står det i en punkt i resolutionen som jag utarbetat att den långsiktiga lösningen måste finnas i en enad europeisk asylpolitik. Behovet av ett utvecklat humanitärt förhållningssätt betonas också.
Närmast måste de brittiska och franska regeringarna enas om en praktisk överenskommelse för att behandla asylansökningar på platsen i Sangattecentrumet, inte nära det - det skulle motverka sitt eget syfte. Men i sitt ändringsförslag ignorerar den socialdemokratiska gruppen troligen medvetet SNCF:s och regeringens ansvar att ta itu med asyltrycket. Detta är oacceptabelt.
Järnvägsoperatörerna står inför ett sammanbrott. Åttatusen arbetstagare kan förlora sitt jobb. Jag manar till stöd för förslaget och för ändringsförslag 1 till 4.

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tar inte ordet som författare, eftersom Gruppen De gröna inte stöder detta kompromissförslag. För vad är det vi egentligen talar om här? Talar vi om svårigheten att komma fram till Eurotunnel, om trafikstörningarna under Engelska kanalen, eller talar vi om det som vi i övrigt diskuterar denna eftermiddag: mänskliga rättigheter, i det här fallet rättigheterna för de flyktingar som befinner sig på Sangatte och den mänskliga tragedi som detta är? Flyktingarna på Sangatte är inga olagliga migranter. De befinner sig på en anläggning som öppnats av den franska staten och förvaltas av Röda korset, som för detta ändamål får offentliga subventioner från den franska staten. Dessa flyktingar är kosovoalbaner, kurder och i dag till största delen afghaner. Alla folk som toppar världsnyheterna kommer i vågor till Sangatte. Om vi vill tala om mänskliga rättigheter, låt oss göra det, men låt oss då inte tala om ekonomiska frågor och trafiksäkerheten under Engelska kanalen. Mitt i denna förvirring finns det någonting mycket anstötligt. Denna anläggning öppnades tack vara en omfattande mobilisering från flera sammanslutningar som ville göra något åt en akut situation; att stänga den skulle vara en humanitär katastrof. Vi vet hur det var i Calais och Sangatte innan anläggningen fanns. Vi såg flyktingar som med fara för sina liv försökte komma till Förenade kungariket, som irrade runt i regnet på Calais gator med sina barn. Organisationer försökte med stort besvär ge dem mat varje dag. Vill vi, i en debatt om de mänskliga rättigheterna, återgå till den här situationen? Denna debatt har uppriktigt sagt börjat mycket dåligt. Därför ger De gröna inte sitt stöd till denna resolution, och uppmanar kollegerna att göra detsamma, eftersom den innehåller något som vi omöjligen kan godta. Gruppen De gröna anser att den franska staten inte har visat god vilja när det gäller de här personernas möjlighet att begära asyl i Frankrike, och har i samarbete med ett antal sammanslutningar gett sitt stöd till utgivningen av ett dokument som går åt som smör i solsken bland flyktingarna i Sangatte. Vad det står i detta dokument? Där förklaras det enkelt för flyktingarna hur man begär asyl i Frankrike och vilka rättigheter asylsökande har i Frankrike. Det är på den vägen vi måste gå för att ta itu med den här situationen i syfte att, givetvis på lång sikt, utarbeta en europeisk flyktingstatus.

Roure (PSE).
Herr talman! Vi står i dag inför verkliga problem som uppstått i och med den massiva ankomsten av flyktingar. I dag handlar det bl.a. om familjer med små barn, spädbarn, som kommer och ansöker om asyl.
Denna situation är ett resultat av den misär som tusentals flyktingar och fördrivna personer har tvingats lämna, ofta mot sin vilja och ibland till priset av sina egna liv, i länder där de förtrycks politiskt, ekonomiskt och socialt och där krig och konflikter härjar.
Ett flyktingmottagande på korrekta villkor måste absolut vara möjligt, i annat fall drabbas de lokala myndigheterna, som inte längre klarar av att hantera detta. De har varken personal, strukturella resurser eller ekonomiska medel för att kunna ta itu med denna misär.
På lång sikt måste vi därför komma med en tillfredsställande lösning på dessa svårigheter, och vi måste anta en mänsklig strategi inom asyl- och invandringspolitiken. Vi får inte fortsätta att blunda för problemen. Vi får inte fortsätta att sticka huvudet i sanden. Då kommer vi att gå mot en katastrof.
Att de stora svårigheterna vid ingången till tunneln under Engelska kanalen fortsätter, trots den franska och den brittiska regeringens gemensamma ansträngningar för att avvärja försöken till olagliga genomfarter, beror på att vi inte har någon gemensam flyktingpolitik på europeisk nivå.
Alla länder i Europeiska unionen är berörda, eftersom de svårigheter som uppstår beror på att asylförfarandena i Europa inte är harmoniserade. Vi måste därför snabbt anta ett åtgärdspaket som skapar en europeisk asylpolitik. Vi måste slutligen alla tillsammans titta närmare på de problem vi konfronteras med. Europeiska unionen måste visa bestämdhet och så snart som möjligt anta ett beslut om olika instrument, miniminormer för mottagande och förfaranden för beviljande och återkallande av statusen som flykting. Jag vill påminna om att detta ligger i linje med andan vid Europeiska rådets möte i Tammerfors.

Hannan (PPE-DE).
Herr talman! Mina väljare i sydöstra England kommer att glädjas över att kammaren har tagit sig tid att diskutera de upprepade stängningarna av tunneln under Engelska kanalen. Mycket få människor utanför min region förstår hur allvarlig situationen är. Det regelbundna stoppandet av godstransporter når nu krisartade proportioner. Företagen kan inte transportera sina produkter, transportinfrastrukturen i de södra engelska grevskapen är blockerad, den gemensamma marknaden kränks när varornas rörlighet hindras, polisen i Kent och Sussex är överbelastad och strömmen av olagliga migranter lägger en stor börda på de lokala myndigheterna och deras skattebetalare.
Det går ju bra att kräva större säkerhet vid godsterminalen i Calais-Fréthun, men detta syftar till att ta itu med problemets symptom och inte dess orsak. Om vi menar allvar med att få situationen under kontroll, måste vi ta ett steg tillbaka och fråga oss vad det är som gör tiotusentals människor så desperata att lämna Frankrike? Frankrike är trots allt inte ett land som förföljer sina medborgare. Tvärtom är det en av de äldsta och friaste demokratierna i världen. Det är kort sagt knappast ett land där vi rimligen skulle förvänta oss att människor skulle ansöka om politisk asyl, och ändå riskerar hundratals människor sina liv natt efter natt för att ta sig in i Förenade kungariket genom tunneln under Engelska kanalen.
Den brittiska regeringen måste ta det primära ansvaret för denna situation. Den huvudsakliga skillnaden mellan Förenade kungariket och Frankrike inom detta område är att när en asylansökan nekas i Förenade kungariket utvisas den asylsökande nästan aldrig. Följaktligen är olagliga migranter beslutna att nå den enda EU-stat som de vet att de nästan säkert inte kommer att repatrieras från, vilket är ganska förståeligt. Så länge som detta tillstånd fortsätter kommer det att finnas ett obegränsat antal unga människor i flyktinglägret i Sangatte som med alla medel försöker korsa Engelska kanalen.
Detta är ett internationellt problem, men det har en huvudsakligen inhemsk lösning. Den brittiska regeringen måste ändra sin inställning till asyl. Den måste upphöra att behandla asylansökningar när den plats som en asylsökande senast kommer ifrån är en uppenbart säker stat, som till exempel Frankrike. Detta skulle lätta på trycket, inte bara på Engelska kanalen, utan i förlängningen också på Frankrikes östra gränser, eftersom färre invandrare kommer att försöka sig på denna resa. Utan omedelbar handling från den brittiska regeringen kommer påfrestningarna på sydostkusten bara att bli större.

Evans, Robert (PSE).
Herr talman! Jag talar i en debatt om mänskliga rättigheter - även om det var svårt att tro om man lyssnade noga på Hannans medlidsamma ord. Det är en fråga om mänskliga rättigheter som vi diskuterar här. Det är ingen enkel fråga, och ingen borde heller påstå det. Den har inte bara blivit brådskande på grund av den ekonomiska effekten på näringslivet eller på transportindustrin, som jag har stor sympati för. Det är en mycket allvarlig och oroande situation, som inte är särskilt smickrande för någon. Situationen har, som andra har sagt, påverkat ett stort antal människor och regeringar - både i Frankrike, Förenade kungariket och andra länder - likväl som lokala myndigheter. Detta är en fråga som mitt utskott i parlamentet också har diskuterat mer än en gång. Man kan gå tillbaka och försöka finna olika anledningar till varför många människor befinner sig där. Jag förkastar Hannans mycket förenklade och inhumana förslag. Detta är en situation som har förvärrats under de senaste åren, och problemet är mycket mer omfattande än han antydde.
Men precis som parlamentet måste skydda näringslivet och transportindustrin, har Europa - men inte uteslutande Förenade kungariket eller Frankrike - en plikt att ta hand om och skydda dem som ansöker om asyl. Det handlar om desperata människor. Vissa har flytt för att de fruktat för sina liv, och vi borde kunna ge dem en fristad, och alla möjligheter att lämna in en asylansökan.
Det här är vad som behandlas i Dublinkonventionen, som vi försökte ompröva tidigare den här veckan i Marinhobetänkandet. Vi behöver en Dublinkonvention som gör det möjligt för asylsökande att känna sig säkra och trygga, och att lämna in sin asylansökan i det första EU-land som de når fram till. Tidigare i veckan ingav andra sidan av kammaren ändringsförslag i vilka man föreslog att asylsökande borde informeras om sina rättigheter på vilket språk som helst, och inte nödvändigt vis på ett språk som de förstår. Det är inte så man bör gå tillväga, och det förklarar varför människor ibland rör sig vidare till ett annat land.
Detta är inte en fråga om vem som stöder vilket ändringsförslag och vem som inte gör det. Personligen har jag inga problem med ändringsförslag 2, som jag utfrågades om tidigare. Vi måste se till att systemet fungerar, för alla de människors skull som flyttar omkring i Europa. Vi måste uppnå en säker och fungerande situation för näringslivet. Vi måste arbeta mot ett gemensamt europeiskt asylsystem. Utan ett sådant kommer inte Europa att fungera, och vi kommer tvingas att återkomma till dessa frågor om och om igen. Vi måste ha ett gemensamt europeiskt asylsystem inom medlemsstaterna som människor förstår och som fungerar. Jag och mina kolleger på den här sidan av kammaren och vissa andra kolleger kommer att arbeta konsekvent för detta under de kommande månaderna.

Berthu (NI).
Herr talman! Redan för två månader sedan förde vi här i kammaren en debatt om hindren för rörligheten i tunneln under Engelska kanalen, hinder som orsakades av de många flyktingar på den franska sidan som försökte komma över till Förenade kungariket, sannolikt för att ansöka om asyl där.
Men eftersom denna första debatt var innehållslös, det måste sägas, beslutade talmanskonferensen klokt nog att inleda en andra debatt i dag, om samma fråga. Att döma av det förslag till resolution som kommer att gå till omröstning kommer den tyvärr att bli lika otillfredsställande som den förra.
Jag skall inte upprepa allt jag sade om den här frågan för två månader sedan, framför allt om det fåfänga i en harmoniserad asylpolitik som är tänkt att lösa alla problem, utan endast betona att det inte är någonstans som den enkla sanningen sägs rakt ut. Just nu är livet för den franska befolkningen i regionen förstört, näringslivet störs på bekostnad av våra brittiska grannar, järnvägsbolagen är överhopade med orimliga säkerhetskostnader, och allt detta av ett enda skäl: den franska regeringens slarv, som helt öppet låter olagliga migranter samlas på en plats, samtidigt som 90 procent av dem inte har rätt att stanna och bör skickas tillbaka till sina länder.
Om vi inte reagerar på denna nya form av invandring kommer situationen snabbt att ta en annan vändning och bli omöjlig att kontrollera. Höjden är att kammaren i tisdags, för tre dagar sedan, röstade igenom en text som ger ett viktigt bidrag till problemets lösning. Det handlar om rådets förordning om införande av kriterier för vilken stat som är ansvarig för att pröva en asylansökan, vilken behandlas i betänkandet av Marinho. Den ansvariga staten är självklart den första inresestaten. Men i artikel 12 står det dessutom, jag läser: ?den medlemsstat som medvetet har godtagit att en tredje landsmedborgare vistats olagligt inom dess territorium i mer än två månader har ansvaret för att pröva dennes asylansökan?. I det här fallet är det således inte Förenade kungariket utan Frankrike som har det fulla ansvaret. Det minsta man kan begära är att detta framgår tydligt i vår resolution.

Lamy
. (FR) Herr talman! Kommissionen har givetvis informerats om alla svårigheter när det gäller säkerheten, järnvägsnätets funktion och rörligheten för varor som har uppstått på grund av att illegala invandrare gång på gång försöker ta sig in i de tåg som går från Calais i Frankrike till Förenade kungariket. Denna företeelse, vilket jag tror att era olika inlägg har visat, är resultatet av en kombination av ganska invecklade faktorer och visar, åtminstone i mina ögon, att unionen mer än någonsin behöver en gemensam invandrings- och asylpolitik. På denna punkt stämmer jag in i Ludfords och Roures förslag.
I det här sammanhanget har kommissionen redan tagit alla lämpliga initiativ, genom att lägga fram alla de förslag för rådet och parlamentet som krävs för att garantera ett slags lika behandling av medlemsstaterna, i frågor som givetvis är besvärliga.
När det gäller asylpolitiken är syftet med kommissionens förslag att skapa ett rättvist, effektivt och snabbt europeiskt asylsystem. I september 2000 lade vi fram ett förslag till rådets direktiv om asylförfaranden. Ni vet att många medlemsstater är motståndare till bindande tidsfrister för dessa förfaranden. Under de kommande veckorna kommer vi därför att lämna fram ett reviderat förslag, vilket Europeiska rådet i Laeken bad oss om.
Om fjorton dagar skall parlamentet uttala sig om det förslag till direktiv som kommissionen lade fram för ett år sedan och som syftar till en harmonisering av villkoren för mottagande av asylsökande. Detta är en av det spanska ordförandeskapets prioriteringar som rådet skulle kunna nå politisk enighet om inom de närmaste veckorna. Uppgiften underlättas självklart om parlamentet antar en ståndpunkt. Ett annat förslag till direktiv som antogs i september förra året syftar till att harmonisera begreppen flykting och person i behov av internationellt skydd. Detta förslag bör vara färdigförhandlat till år 2003. Syftet med alla dessa förslag är bl.a. att minska det som man skulle kunna kalla skillnader i krav mellan medlemsstater, skillnader som skapar incitament som det är vedertaget att ge den byråkratiska beskrivningen: ?sekundära flyktingströmmar på grund av skillnader i praxis och rättsliga ramar i asylrättsfrågor?. Målet med alla dessa initiativ är också att garantera att alla som behöver skydd får det, vilket i det här fallet framstår som särskilt uppenbart, samtidigt som Genèvekonventionen om flyktingar från 1951 följs helt och hållet.
Kommissionen har till sist också föreslagit en förordning om ansvaret för prövning av en asylansökan, vilket Berthu med rätta påminde om. Förslaget innehåller en klausul som innebär att en medlemsstat som med full sakkännedom har godtagit att en tredje landsmedborgare har vistats olagligt inom landets territorium i mer än två månader också bär ansvaret för att pröva denna persons asylansökan. Förhandlingarna i den här frågan har ännu inte avslutats, trots att också parlamentet har arbetat med den, men de bör avslutas under det danska ordförandeskapet. Vi arbetar således fortfarande på texten när det gäller denna punkt, herr Berthu.
Kommissionen sluter helt och hållet upp bakom målet att utveckla ett övergripande sätt att förvalta migrationsfenomen, även utanför unionen. Detta är ett av de mål för den gemensamma asyl- och invandringspolitiken som fastställdes av Europeiska rådet i Tammerfors. Vi kommer att diskutera detta på nytt på måndag, i Luxemburg, när det mera särskilt gäller kampen mot den olagliga migrationen. En grundlig diskussion om sambanden mellan utveckling och migration bör också inledas.
Den 28 februari i år antog rådet en handlingsplan för kampen mot olaglig migration, en plan som till stor del utgår från vårt förslag, där betydelsen av ett samarbete med ursprungs- och transitländerna betonas. Kampen mot människosmugglingen och nätverken för olaglig migration är självklart prioriterad, och den bör kompletteras med stöd till offer som vill medverka i rättegångar mot smugglare. Med stöd av en grönbok om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistats olagligt, som kommissionen antog i går, kommer vi inom mycket kort att inleda ett omfattande samråd om denna aspekt på en internationell migrationspolitik.
Till sist, och detta vittnar om att frågan är komplex, utarbetar vi ett meddelande om riktlinjer för integrerad förvaltning av de yttre gränserna.
Transportörernas ansvar regleras av Schengenkonventionen, och detta ansvar har klargjorts närmare i ett direktiv som syftar till en harmonisering av tillämpliga påföljder på detta område. Vi är ändå medvetna om att problemet är större än så, och vi har tagit olika initiativ för att samla branschfolk och företrädare för förvaltningar och humanitära organisationer vid ett och samma förhandlingsbord.
När det slutligen gäller den konkreta situationen vid järnvägsterminalen i Fréthun har vi vänt oss till de franska myndigheterna, i enlighet med gemenskapens lagstiftning, för att be dem vidta alla de åtgärder som krävs för att garantera fri rörlighet för varor som transporteras med tåg. De franska myndigheterna har meddelat oss att arbetet med att göra Fréthunområdet säkrare nu nästan är avslutat, och att utbyggnaden av stängsel och installationen av videokameror och diverse annan utrustning håller på att avslutas. De har åtagit sig att avsluta de aviserade arbetena i god tid, så att trafiken skall kunna fungera i juni 2002 som den gjorde före oktober 2001. Vi har dessutom fått garantier om att man har utökat vaktpersonalen i järnvägsområdet.
Vid rådets möte (transport) den 26 mars i år satte kommissionen - bl.a. till följd av ett antal inlägg från parlamentsledamöterna - denna fråga på rådets dagordning, för att ge de två mest berörda ministrarna tillfälle att uttala sig, och detta är en förskönande omskrivning som jag inte använder utan viss försiktighet. Vid det tillfället menade de båda delegationerna, den franska och den brittiska, att de hade kommit överens om vilka åtgärder som skulle vidtas för att garantera att trafiken kunde återgå till det normala enligt sedvanliga säkerhetsvillkor. Eftersom de båda länderna är eniga anser kommissionen att det i dag är deras sak, eftersom kommissionen har uppmärksammat problemet för sin del, att vidta alla de åtgärder som krävs för att garantera fri rörlighet för varor. Ni märker säkert att jag tar upp denna aspekt - som visserligen är viktig - först efter att ha gått igenom de aspekter som har med asyl- och invandringspolitiken att göra, som givetvis bildar den viktigaste bakgrunden till den här frågan.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman! Ett samhälle som kallar sig själv civiliserat som det europeiska, som har försvaret av de mänskliga rättigheterna som sitt ledord, kan inte stå oberörd inför den situation som så många miljoner barn i världen lever i, som fråntas de rättigheter som vi säger att vi försvarar, barn som är dömda till att dö till följd av aids, undernäring eller brist på läkarvård eller är förutbestämda att leva under fullständigt ovärdiga förhållanden.
Det är sant att syftet med konventionen om barnets rättigheter och den handlingsplan som antogs vid generalförsamlingen år 1990, är att garantera att barnen kan utöva sina grundläggande rättigheter, men tyvärr har situationen inte förbättrats alls och barnen är fortfarande de främsta offren för fattigdomen och underutvecklingen, bland annat. Statistiken talar för sig själv och vi får inte glömma bort att bakom varje siffra gömmer sig ett barns ansikte, ögon som ber om vår hjälp.
Därför är det nödvändigt att det särskilda möte som Förenta nationernas generalförsamling kommer att hålla om barndomen leder till ett beslutsamt åtagande för att omsätta skyldigheterna från konventionen om barnets rättigheter till handling, att inrätta kontrollmekanismer för att övervaka genomförandegraden av dessa, särskilt när det gäller bekämpning av övergrepp, utnyttjande och våld mot barn och för att garantera dem rätten till utbildning.
Framför allt är det viktigt att generalförsamlingens särskilda möte leder till ett åtagande att genomföra en mer samordnad och generös politik för utvecklingssamarbete och fattigdomsbekämpning i syfte att garantera alla barn den grundläggande rättigheten till värdiga levnadsvillkor. I den mån som familjen är den huvudsakliga enheten i samhället och har det främsta ansvaret för att skydda och uppfostra barnen och värna om deras utveckling, är det absolut nödvändigt att även driva fram politik för hjälp till familjen som bidrar till att skapa den mänskliga omgivning som är oumbärlig för att barnet skall kunna utvecklas och i framtiden kunna bidra konstruktivt till det samhälle barnet lever i.
Parlamentet bör ger ett tydligt mandat till Europeiska unionen i den här riktningen. På PPE-DE-gruppens vägnar ber jag därför parlamentet att det stöder den gemensamma resolution vi nu diskuterar samt de ändringsförslag som vi har lagt fram, vilka redan ingick i den text som parlamentet antog i juli förra året inför Förenta nationernas särskilda möte, som antagligen kommer att hållas i september. Med denna röst gör vi barnens sak till vår, Europaparlamentets och unionens sak.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill betona barnets och barnens behov av gemenskap. Det är familjen och släkten som på det mest grundläggande sättet kan ge barnet en naturlig hemvist och en naturlig uppväxt. Därför vill jag också understryka att det är angeläget att EPP-ED-gruppens ändringsförslag antas i Europaparlamentet. Med hänvisning till en resolution från den 5 juli 2001 framhäver vi att barnen är de första offren vid familjelivets sammanbrott. Vi pekar också på Unicef:s fina utkast till slutdokument där man betonar att ?familjen är den grundläggande samhällsenheten och bär det främsta ansvaret för barnens skydd, uppfostran och utveckling?. Vi vill också understryka det vi sade i Europaparlamentet i fjol, nämligen att den värld som passar barnen måste vara en värld som passar familjen.
Familjens och familjelivets sammanbrott hör till Europas största och allvarligaste utmaningar och hot.
I mitt hemland, Sverige, har en partiledare för landets tredje största parti offentligt sagt till den svenska allmänheten: ?Död åt familjen?. Europaparlamentet har en helt annan uppfattning och betonar i stället familjen som den grundläggande enheten för att ge omsorg och kärlek till det uppväxande släktet. Vi kan, på samma sätt som vi gjorde 2001, lyfta fram dessa värderingar. Det är ett budskap till världen att även det så kallade moderna Europa fortfarande inser att familjen är den grundläggande enhet där kärlek ges till det uppväxande släktet. Vi behöver familjen och insikten om dess betydelse mer än någonsin.

Beysen (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Barn är värda sin vikt i guld. Detta är ett yttrande som oftast kommer från föräldrar och far- och morföräldrar, men hädanefter skulle det vara bäst att låta detta yttrande även gälla politiken. På samma sätt som en växelverkan har uppstått mellan föräldrar och barn i två riktningar så måste även en växelverkan komma till stånd mellan barn och politiken på alla områden. I detta sammanhang måste man framför allt ta hänsyn till det faktum att barn har förändrats mycket den senaste tiden. Det är följden av det faktum att familjens sätt att leva tillsammans och rollfördelningen inom familjen inte längre är något självklart. Den traditionella familjen är inte längre normen. Barn vill att man skall räkna med dem helt och hållet; åldersaspekten är inte längre en faktor. Det är ett budskap som de politiska strategerna måste lägga på minnet. Barn borde behandlas som fullvärdiga partner i beslutsprocessen. Det är politikens uppgift att tillgodose detta inom de adekvata förfarandena och samrådsorganen. Det skulle vara av särskilt stor betydelse om man skulle kunna ta ett initiativ från Europaparlamentets sida till att erbjuda ett forum i Europaparlamentets byggnader åt barn från medlemsstaterna, men även barn från tredje länder.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Det extra mötet i Förenta nationernas generalförsamling om barn är ett mycket bra tillfälle för att utvärdera de framsteg som gjorts sedan 1989, då konventionen om barnets rättigheter antogs. Vid detta möte bör staterna ställas inför sitt ansvar att hålla sig till sina åtaganden. I det här sammanhanget gläder jag mig åt att resolutionen innehåller förslag till mekanismer som skall göra det möjligt att i framtiden kontrollera att regeringarna följer dessa åtaganden.
Jag skulle vilja att denna session inte bara blir ytterligare ett i raden av alla möten. Barns rättigheter kränks varje dag överallt i världen: Ingen tillgång till vård och utbildning, barnsoldater, sexuellt utnyttjande, pedofilbrottslighet, smuggling, barnarbete, undernäring. Det finns också andra problem, bl.a. den särskilda diskriminering som drabbar små flickor i många länder - min kollega nämnde nyss kvinnlig könsstympning. Barnen är slutligen också de första som faller offer i krigssituationer, men också för fattigdom och social utslagning. Till och med i våra länder, inom unionen, finns det många barn som inte får den vård de har rätt till, eller en miljö som gynnar deras utveckling, bara för att deras föräldrar är fattiga, socialt utslagna eller olagliga migranter.
Det är i dag dags att hävda världssamfundets åtagande att göra barns välbefinnande i hela världen till en prioriterad fråga. Att leva upp till detta åtagande kräver ekonomiska medel. Det kräver också - anser jag - att kvinnors rättigheter främjas, vilket är ett ofrånkomligt villkor för framsteg när det gäller barns rättigheter. Europa har en mycket viktig roll att spela. Vi måste utveckla de europeiska institutionernas partnerskap med olika sammanslutningar och icke-statliga organisationer, med regeringar och med föreningar i kandidatländerna. Vi måste också se till att barn får medverka i vissa beslutsprocesser, på alla lämpliga nivåer.
Jag skall till sist tillägga att våra ambitioner måste hänga samman bättre. Att kräva att kandidatländerna, där situationen för barn redan är mycket svår, skall minska sina offentliga utgifter och därmed utgifterna för vård och utbildning, verkar i mina ögon inte vara förenligt med en förbättring av barns rättigheter.

Lamy
. (FR) Herr talman! Också kommissionen väntar otåligt på antagandet av en särskild internationell dagordning för nästa årtionde, som skall ägnas åt barnen och inriktas på konkreta åtgärder som ledarna vid det extra mötet i FN:s generalförsamling nästa månad skall åta sig att följa.
Handlingsplanen innehåller fyra frågor som ger anledning till stor oro: vård, utbildning, skydd av barn och aids/hiv, som prioriteras i vårt utvecklingssamarbete.
Kommissionen anser att stöd till och skydd av utsatta barn måste betraktas i ett större sammanhang, nämligen fattigdomsbekämpningen, och därmed inom ramen för gemenskapens utvecklingssamarbete. Barnen är i det avseendet en viktig målgrupp för det yttre biståndet, särskilt när det gäller åtgärder inom särskilda sektorer som utbildning och vård.
När det gäller utbildning antog vi nyligen ett meddelande om allmän och yrkesinriktad utbildning som ett led i minskningen av fattigdomen i utvecklingsländerna. I denna text förordas en kvalitativ och kvantitativ förstärkning av det stöd vi ger dessa länder på utbildningsområdet. Vi klargjorde då, i likhet med vad flera av er har påpekat, hur viktigt det är med en strategi som lägger tonvikten på rättigheter.
Genom ett antal program som kommissionen förvaltar ger vi också stöd till barn som är inblandade i väpnade konflikter, framför allt genom det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Under 2001 var främjandet av barns rättigheter dessutom en av prioriteringarna för resursfördelningen och har införlivats i den budget som planeras för perioden 2002-2004.
För oss är barnen också en tvärgående prioritering inom ramen för det humanitära stödet. Detta tar sig uttryck i konkreta projekt, aktiviteter för barns försvar inom unionen och forskning som bedrivs för att förbättra världssamfundets lösningar på humanitära problem. Våra åtgärder ligger i linje med de önskemål som har framförts här och avser olika aspekter på unionens yttre och inre åtgärder.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30 i kväll.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande fem resolutionsförslag:
(B5-0204/2002) av Van den Bos för ELDR-gruppen om situationen i Angola;
(B5-0217/2002) av Cunha m.fl. för PPE-DE-gruppen om situationen i Angola;
(B5-0220/2002) av Isler Béguin m.fl. för Verts/ALE-gruppen om situationen i Angola;
(B5-0226/2002) av Ribeiro e Castro för UEN-gruppen om situationen i Angola;
(B5-0230/2002) av Miranda, Ainardi, Vinci och Cossutta för GUE/NGL-gruppen om situationen i Angola.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Ännu en gång riktar vi Europaparlamentets uppmärksamhet på Angola. I dag av bättre skäl än vad som fick oss att diskutera Angola här i kammaren förra gången. Hela det internationella samfundet, och särskilt Europeiska unionen, måste göra det klart att vi hoppas att alla parter gör vad de kan för att denna fredsprocess blir definitiv och oåterkallelig. Den angolanska regeringen agerade riktigt när alla offensiva militära åtgärder upphörde och Unitas politiska ledare och de militära cheferna agerade bra. Alla visade en dialogförmåga som det är viktigt att understryka och glädjas åt.
Det är nu viktigt att snabbt lägga grunden för ett gemensamt demokratiskt liv. Nu måste styrkor demilitariseras och statsförvaltningen sträckas ut till hela området. Unita måste integreras i det demokratiska livet. Man måste slå fast förutsättningarna så att den demokratisk rättsstaten får fäste, där oppositionens rättigheter och pressfriheten respekteras, de offentliga myndigheterna får en starkare insyn, korruption och godtyckligheter bekämpas, fattigdom och social utslagning bekämpas och utvecklingen av ett land i fred främjas.
Det är viktigt att återintegrera dem som tidigare deltog i kriget, i ett civilt liv, och se till att de som blivit ivägkörda från sina områden genom inbördeskrigets våld, kan återvända hem. När de nödvändiga förutsättningarna skapats bör val genomföras. Jag vill också vädja till alla parter att de arbetar för att situationen för de portugisiska barn som är försvunna sedan flera månader snabbt skall klargöras. Vårt ord är därför stimulerande. Vi stimulerar den goda viljan hos alla parter och satsar på angolanernas förmåga och beslut. Måtte man i Luanda, trots dessa tusentals kilometers avstånd, höra vår röst! Lycka till Angola!

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Under en lång tid har livet i Angola varit en karikatyr, en karikatyr på ett land som en brutal avkolonisering lämnat på drift, på ett afrikanskt land som fräts sönder av en outsinlig inbördeskonflikt mellan broderfraktioner och en civilbefolkning som trycks ner av misär och olyckor. Detta folk överlever på marker som är sprängfyllda med olja, och går barfota ovanför diamantgruvor.
Angola hade bara blivit en ömklig karikatyr och dess folk visste var helvetet på jorden fanns. Men på denna martyrmark såg hoppet dagens ljus efter det att Unitas krigsledare Jonas Savimbi skjutits till döds. En ny dialog, som vittnar om en gemensam fredsvilja, etablerades omedelbart mellan regeringen och Unitas företrädare och fick stöd från hela världssamfundet. Denna vändpunkt ger löfte om att bli historisk för angolanerna. Angola skulle då kunna bli ett föredöme för nationell försoning, för normalisering och rättsstatens återkomst. Kort sagt, detta land skulle kunna ge livet åter till sitt folk.
Angola har försett sig med de medel och gått med på de satsningar som krävs för att sammansvetsa folket och bygga upp samhället på nytt. Naturen har skänkt detta land resurser och rikedomar som kan befria det från fattigdom och se till att det får de bästa levnadsvillkoren på jorden. Genom att räkna med oss, med hela världssamfundets mobilisering, och framför allt unionens mångsidiga stöd, kommer Angola att kunna se ljust på framtiden.
Krigsfaran fungerar inte längre som ursäkt för unionen, som numera kan ge livsmedelshjälp till den utsvultna befolkningen. Det finns ingen mer nödlidande elev, ingen elev som är mer angelägen att följa de demokratiska regler och de mänskliga rättigheter som Europeiska unionen föreskriver. Och det finns knappast ett bättre exempel än vår europeiska historia som kan få Angola att undvika nykolonialismens plågor och leda landet på vägen till en hållbar ekonomisk utveckling och folkets frigörelse, i öppenhet och oberoende.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär! Det finns tillräckligt med skäl för att i dag se an debatten om situationen i Angola med en viss optimism och förhoppning som är större än i tidigare debatter. Den snabba utvecklingen och de positiva perspektiven som just nu öppnas i landet och för det angolanska folket gör faktiskt att vi kan behandla landets situation annorlunda, nu handlar det främst om förverkligandet av åtgärder som gör det möjligt att befästa freden och återuppbyggnaden, utvecklingen och framstegen i ett land och en befolkning som plågats av decennier av krig.
Och vid detta tillfälle är det viktigt att betona och välkomna de enorma steg som redan tagits under den korta tiden sedan Jonas Savimbis död. Vi gläds särskilt åt betydelsen och omfattningen av det samförståndsavtal som skrevs under den 30 mars inom ramen för och som komplement till Lusakaprotokollet, och även åt den amnesti som föreslogs av regeringen och godkändes den 3 april av nationalförsamlingen, samt det formella undertecknandet den 4 april om eldupphör mellan de angolanska väpnade styrkorna och Unita. Detta är åtgärder som, tillsammans med nödprogrammet som regeringen lagt fram - med inriktning på att fyra miljoner fördrivna skall kunna återvända till sina regioner, 150 000 demilitariserade och före detta soldater skall återanpassas i samhället och 100 000 stympade och 50 000 föräldralösa skall integreras - utgör en viktig ram för att landet skall ta steget in i en ny tidsålder.
Men för att denna nya tidsålder skall bli en verklighet utan återvändo är det nödvändigt, i dag mer än någonsin, att alla politiska och sociala krafter medverkar och arbetar för att mobilisera resurser och kunniga viljor som är nödvändiga i det nya land som tycks vara på väg att födas. Det är viktigt att i detta sammanhang, samtidigt med det nödvändiga och definitiva upphörandet av Unitas militära aktivitet och dess demilitarisering, också garantera och uppmuntra dess totala integration i det normala politiska livet i Angola som ett icke beväpnat politiskt parti.
Det aktiva och positiva bidraget från det internationella samfundet är avgörande, även det som kommer från Europeiska unionen, och det är inriktat på akut humanitär hjälp till det angolanska folket och en allmän återuppbyggnad av landet. När det gäller Europeiska unionen, och med tanke på landets försvagade och förstörda tillstånd och den enorma återuppbyggnadsansträngning som måste ske, samt landets betydelse i regionen, är det motiverat med speciell uppmärksamhet och stöd från vår sida och kanske även antagandet av ett specifikt hjälpprogram för att befästa freden och återuppbyggnaden av Angola.
Situationens utveckling är uppmuntrande. De åtgärder och instrument som redan har antagits har en bra inriktning. Själva perspektivet på att genomföra de val som redan meddelats visar på en vilja att fortsätta vägen mot att normalisera politiken, även om vägen inte är fri från svårigheter och olika alternativ. Det är en hoppfull tid och all vår verksamhet bör vara inriktad på obegränsat stöd för att det hopp som angolanerna i dag genomsyras av skall bli verklighet.

Lage (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! När Europaparlamentet för inte så länge sedan gav Sacharovpriset till den angolanske ärkebiskopen Zacarias Camuenho ville det stödja alla dem som slogs för fred i motsättning till den obarmhärtiga våldslogiken och kriget. Vi kunde då inte föreställa oss att händelserna skulle gå så snabbt så att det i dag finns stora förväntningar på fred och förlikning i detta plågade land. Överlämnandet av priset hjälpte onekligen till att stärka fredsandan och -kraven som intog alla efter att Unitachefen försvunnit.
Angola håller nu på att lämna den tragiska kategori länder som brukar kallas länder med oändliga krig, och går nu in i en period för att bygga en varaktig fred. Hela mänskligheten bör glädjas åt detta, särskilt alla de som älskar Angola och känner ett oändligt medlidande inför de outsägliga lidanden hos det folk som under decennier varit offer för en blodig maktkamp mellan två grupper. I Angola finns det bara hjältar och martyrer bland det anonyma folket, inget mer! Detta extraordinära folk har nu rätt till fred, frihet, demokrati och framsteg. Det har rätt till bröd och frihet, rätt till en framtid. Bara så kan äntligen de enorma förväntningar som väcktes vid avkolonialiseringen och självständigheten förverkligas. Det internationella samfundet är nu mer än någonsin skyldigt att visa det angolanska folket moralisk och materiell solidaritet. Tusentals och åter tusentals barn är övergivna eller försvunna. Vi måste också nu kräva sanningen om de två unga portugiser som försvann nyligen i ett brutalt bakhåll och som är dold i ett mystiskt dunkel. Det finns tusentals och åter tusentals stympade och miljoner fördrivna i Angola. Alla hoppas på en lösning på sina dramatiska situationer. Den återfunna freden och återuppbyggandet av Angola måste lösa denna verkliga mänskliga katastrofsituation. Villkoren för fred och demokrati kan bara uppnås i Angola när maktmonopolet upphör och när de många olika politiska inriktningarna kan uttrycka sig utan tvekan eller rädsla, när makten verkligen är demokratisk och när resurserna fördelas rättvist och lika. Vi bör vara optimistiska och försiktiga på samma gång. Optimistiska därför att Angola nu är på rätt väg, försiktiga och vaksamma så att man inte viker av eller börjar gå bakåt. Vi är förvånade över att röster bland ansedda oberoende intellektuella, religiösa och politiska personer har varit alltför diskreta. Om inte hela det civila samhället reser sig i Angola kan faktiskt allt försvagas, begränsas och bli osäkrare. Hur som helst är det dags att säga: Leve Angola!

Lamy
. (FR) Herr talman! I likhet med alla de ledamöter som har uttalat sig anser kommissionen att de angolanska väpnade styrkornas och Unitas undertecknande av eldupphöravtalet äntligen är en bra nyhet. Den angolanska regeringens förklaring om att Unita tillåts bli en effektiv partner med en egen plats på den politiska arenan, och att Unita skall få tid att omorganisera sig, går enligt vår mening i rätt riktning. Vi uppmuntrar de båda parterna att vidta alla de åtgärder som krävs för att få alla aktörer i det angolanska civila samhället att delta i diskussionerna, även de religiösa företrädare som har haft en aktiv roll i det sammanhanget - vilket Lage framhöll för en stund sedan - med syftet att nå nationell försoning och äntligen skapa en varaktig fred.
När det gäller det humanitära biståndet - vilket Miranda talade om - ger vi en betydande humanitär hjälp till de befolkningsgrupper som tvingats flytta från Angola, och vi uppmanar regeringen att genast vidta kompletterande åtgärder för att se till att katastrofhjälpen kommer fram till de områden som för närvarande är tillgängliga. Vi uppmuntrar också regeringen att i första hand koncentrera sina förhandlingar med Unita på att utöka den humanitära hjälpen till hela det angolanska territoriet.
Vi är väl medvetna om att kvarvarande land- och personminor är ett stort hinder för att den humanitära hjälpen skall komma fram, för att fördrivna människor skall kunna bosätta sig i landet på nytt och för att olika upprustningsarbeten skall kunna göras. Det behövs en förstärkt säkerhet ute på fältet för att vi skall kunna, med hjälp av specialiserade organisationer, utföra allt det arbete som har att göra med minröjning. Man har redan anslagit betydande ekonomiska resurser till detta.
När det gäller politiska rättigheter uppmanar vi den angolanska regeringen att stärka demokratin genom att förbättra situationen med avseende på mänskliga rättigheter och pressfrihet. Detta är en nödvändig förutsättning för en varaktig fred. De viktigaste politiska rättigheterna, fri rörlighet för personer, en reform av den konstitutionella rätten, en reform av vallagen och en folkräkning kommer att vara avgörande förutsättningar för fria och regelbundna val i framtiden, allt med ett eldupphör som grund. Vi är beredda att stödja anordnandet av ett val, så snart villkoren på plats tillåter det.
För närvarande diskuteras strategin för de kommande åren, både med regeringen och det civila samhället och inom kommissionen och unionen. Med denna strategi försöker vi se till att skapa en nära, bestående och sammanhängande koppling mellan bistånd, återuppbyggnad och utveckling, de tre problem som vi har att göra med. Stora ekonomiska resurser behöver frigöras för att hjälpa fördrivna personer att komma tillbaka, även i form av mikroprojekt, och för att rusta upp jordbruksproduktionen och uppfödningsverksamheten, för att steg för steg se till att konfliktdrabbade områden återhämtar sig socialt och ekonomiskt. Av erfarenhet vet vi alla att dessa områden är ytterst känsliga vävnader för utvecklingens kirurgi, med tanke på att de har pinats av konflikter och är minerade.
Vi kommer självklart att fortsätta ge stöd till vård, utbildning och till en förstärkning av förmågan hos de regionala förvaltningarna, som har det slutliga ansvaret för att inrätta och bevara de lokala strukturerna, systemen och sociala näten.
En god nyhet för oss var även att den angolanska regeringen planerar att organisera en internationell konferens för landets återuppbyggnad. Vi är övertygade om att alla samhällsgrupper måste omfattas av det återuppbyggnadsprojekt som kommer att föreslås och vi är, under förutsättning att vi får granska förslaget, beredda att fortsätta att ge stöd.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande tre resolutionsförslag:
(B5-0218/2002) av Fernández Martín m.fl. för PPE-DE-gruppen om skyfallen på Teneriffa och i östra delen av Spanien samt klimatförändringen;
(B5-0231/2002) av Marset Campos m.fl. för GUE/NGL-gruppen om skyfallen på Teneriffa och i östra delen av Spanien samt klimatförändringen;
(B5-0237/2002) av Medina Ortega m.fl. för PSE-gruppen om skyfallen på Teneriffa och i östra delen av Spanien samt klimatförändringen.

Pomés Ruiz (PPE-DE).
Herr talman! Den 31 mars föll 224 liter per kvadratmeter regn på två timmar över Santa Cruz de Tenerife på Kanarieöarna (Spanien), en våldsam vattentromb som har orsakat oräkneliga skador.
Dessa klimatförändringar märktes även av i Comunidad Valenciana, där områden som Marina och Safor även led allvarliga skador. Lokalbefolkningen och europeiska ortsbor ställde solidariskt upp, likaså brand- och läkarkåren, polisen, den regionala regeringen och Spaniens regering.
Jag anser att parlamentet måste vara mottagligt inför det faktum att människor har omkommit och att över 400 bostäder har förstörts och begära att även kommissionen bidrar med ekonomiskt stöd, att den bidrar med europeisk solidaritet med Kanarieöarna och Comunidad Valenciana, som har lidit förödande konsekvenser på grund av de klimatförändringar som har drabbat Medelhavsområdet i så hög grad under den senaste tiden och som i det här fallet även drabbat Kanarieöarna.
Därför begär vi att kommissionen är solidarisk och frågar även kommissionären vad som kan göras åt den här situationen. Stora infrastrukturer som var under genomförande i Santa Cruz de Tenerife, ett resultat av Urban-programmet, har till exempel förstörts, och dessa arbeten måste börjas om. Naturligtvis måste budgeten ses över, eftersom de arbeten som utförts - i det här fallet med gemenskapsbidrag - har förstörts.
Vi måste tråkigt nog sända våra kondoleanser till dödsoffrens familjer och alla skadade från översvämningen, men i fortsättningen måste vi i enlighet med ordspråket ?bra karl reder sig själv?, även budgetmässigt sett bidra med lämpliga åtgärder som med siffror visar på alla européers solidaritet med de skador som familjer, egendom och infrastrukturer har lidit i dessa två spanska regioner.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Jag anser att herr Pomés har förklarat situationen: skyfall på Kanarieöarna och sydöstra Spanien som har orsakat stora skador, framför allt i staden Santa Cruz de Tenerife där åtta personer omkommit och 400 bostäder, många fordon och enskild egendom har förstörts.
Det viktigaste ur gemenskapssynpunkt är naturligtvis klimatförändringarna, som vi har tagit med i vårt gemensamma resolutionsförslag och behovet att uppfylla bestämmelserna i Kyotoprotokollet, i syfte att se till att dessa klimatförändringar inte ger upphov till de skador som de gör nu, skador som kan bli ännu större.
Vi måste tänka på att lokalt byggande är en nationell, regional och lokal befogenhet. Omständigheterna ur gemenskapssynpunkt när det gäller staden Santa Cruz de Tenerife är att Europeiska unionen har varit generös nog att bidra med stora summor till Urban-programmet. För närvarande står det dock klart, utan att vi betvivlar att dessa medel använts på ett korrekt sätt och att byggandet har anpassats till miljökraven, att vi glömmer bort det faktum att den urbana utvecklingen i insulära områden som Kanarieöarna och i andra regioner i de yttersta randområdena leder till vad vi kan kalla en oskälig användning av marken, utan att tänka på andra faktorer.
Den lärdom vi kanske kan dra av händelser av det här slaget är att Europeiska unionen för närvarande har stor kunskap om byggande i områden som utsätts för översvämningar med katastrofala konsekvenser, inte bara i Spanien, utan även i Frankrike, Förenade kungariket och Tyskland, i praktiskt taget hela unionen. Utan att förglömma att den här frågan först och främst är en nationell befogenhet är detta ett område där Europeiska unionen skulle kunna bidra till medborgarnas välfärd genom att använda sig av dessa erfarenheter och se i vilken grad unionens stöd till projekt som dem inom Urbanprogrammet kan användas mer effektivt.
För att göra detta, för att till exempel tillämpa Urban-programmet för ett visst samhälle bör vi inte begränsa oss till de faktorer som endast är dekorativa ur exteriör synpunkt, vi måste se på hur denna slags planer påverkar situationen i helhet. När det gäller Santa Cruz de Tenerife, som har byggts på igenfyllda raviner, har man byggt ut till följd av det demografiska trycket och behovet att använda marken. Man skulle förmodligen ha gjort klokt i att beakta detta slags konsekvenser i de undersökningar som föregick genomförandet av Urban-programmet.
Det är naturligtvis alltid lättare att vara efterklok och vi kan inte ändra på det som hänt, men med tanke på att Urban-programmet fortfarande är igång och att Europeiska unionen kan utnyttja erfarenheterna från denna situation, begär jag att kommissionens tjänster utnyttjar tillfället för att se i vilken grad man med hjälp av gemenskapsstöden skulle kunnat undvika sådana här katastrofer för att detta skall kunna tjäna som exempel för andra projekt i framtiden.

Nicholson (PPE-DE).
Herr talman! Först skulle jag vilja framföra mitt deltagande till dem som drabbades. Alla som har sett följderna av de skador som en översvämning orsakar, vilket vi har gjort i många regioner inom Europeiska unionen, vet hur förödande en översvämning kan vara, inte bara för infrastrukturen, utan för livet och förvisso för vägar och byggnader, liksom den föregående talaren nämnde.
Men vi måste också titta på de mer långtgående följderna. Människor säger att översvämningar inträffar och att de inte kan kontrolleras. Jag vill gå längre och se på hela situationen med klimatförändringen, som man inte kan bortse ifrån på vare sig kort eller lång sikt. Vi måste öka våra ansträngningar, inte bara för att uppnå en enighet, utan för att uppmuntra dem som inte samarbetar och inte är villiga att samarbeta med Europeiska unionen. Vi såg konsekvenserna efter Kyotoavtalet, där vissa stora nationer beslutade att inte stödja den ståndpunkt som Europeiska unionen hade intagit.
Jag skulle vilja uppmana många av dessa stora nationer att stödja det som Europeiska unionen försöker uppnå för att förbättra situationen när det gäller klimatförändringen. Vi måste också klargöra att vi är redo att fördöma de stora nationer som tror att de kan göra vad de vill, utan att reflektera över hur det påverkar andra nationer. Detta gäller inte bara Förenta staterna - som är den främsta aktören i denna fråga - det finns andra länder som Australien, och länder i Östeuropa, där man måste ta itu med detta problem.
Deras ståndpunkt är beklaglig. Vi måste ställa oss frågan om hur länge vi kan fortsätta att tillåta människor att rubba regnskogarna och förstöra den balans som har funnits så länge.

Sánchez García (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! För det första vill jag erinra om att de yttersta randområdena är belägna i regioner där medborgarna lever med karibiska cykloner och oceaniska skyfall och därför bör vi inte förvånas över de katastrofer som inträffar där, som till exempel den som inträffade på Teneriffa, en av öarna i den kanariska ögruppen, där några av ledamöterna av kammaren har turen att bo, och som drabbades av allvarliga skyfall.
Den 31 mars i år drabbades olyckligtvis Santa Cruz de Tenerife, en av huvudstäderna på Kanarieöarna, ett av Europeiska unionens yttersta randområden, en mål 1-region, där byggnadsarbeten inom ramen för Urbaninitiativet genomförts - vilket nämndes nyss - av en naturkatastrof av våldsamma dimensioner. På bara två timmar översvämmades staden av en punktuell nederbörd på över 200 liter per kvadratmeter. Tusentals medborgare, hundratals bostäder och kommersiella lokaler, tusentals fordon och en stor del av den offentliga infrastrukturen drabbades hårt av stormens förödande konsekvenser. Det mest tragiska är dock att åtta personer omkom. Förutom dessa personliga tragedier drabbades staden av stora materiella skador som har värderats till över 100 miljoner euro. Av denna anledning har en samhällskampanj inletts för att reparera de skador som uppstått och för att Santa Cruz de Tenerife fortfarande skall vara en beboelig stad. Lyckligtvis är staden på väg att återhämta sig tack vare den kollektiva solidariteten, gemensamma ansträngningar och officiellt stöd från de offentliga kanariska förvaltningarna.
Vi anser dock även att kommissionen bör vidta en rad samordningsåtgärder med nämnda myndigheter för att ge ett exceptionellt bidrag i syfte att mildra dessa skador och för att de kanariska medborgarna på så sätt skall kunna känna att de europeiska institutionerna står nära dem i svåra ögonblick. Detta gäller även Comunidad Valenciana.

Lamy
. (FR) Herr talman! Precis som ni blev kommissionen överraskad av konsekvenserna av de regnstormar som drabbade Kanarieöarna och Alicante den 31 mars i år, och vi delar smärtan med de familjer som försänkts i sorg på grund av denna katastrof och har djupt beklagat de skador som stormen orsakat.
Jag kan på kommissionens vägnar bekräfta att vi planerar att vidta alla de åtgärder som finns att tillgå inom regionalpolitiken, den gemensamma jordbrukspolitiken och politiken för landsbygdens utveckling, för att underlätta en återuppbyggnad av de katastrofdrabbade områdena och ett återställande av den produktiva verksamheten.
När det gäller regionalpolitiken för perioden 2000-2006 är de katastrofdrabbade områdena på Kanarieöarna och i Alicanteregionen berättigade till stöd ur strukturfondernas mål 1. I uppföljningskommittéerna för ERUF:s operativa program skall kommissionen tillsammans med de spanska myndigheterna, som ni påpekade, studera möjligheten att överföra resurser från dessa program till återuppbyggnaden av infrastrukturer som skadats av störtregnen.
När det gäller politiken för landsbygdens utveckling, som i mål 1-områden samfinansieras med medel från EUGFJ-utveckling, tillåter åtgärden för landskapens och jordbruksekonomins bevarande i det integrerade operativa programmet för Kanarieöarna bl.a. förebyggande och tillrättaläggande insatser för markerosion, försvar mot och förebyggande av eventuella skador samt återställande och förnyelse av ekosystem. För allt detta ger gemenskapen 20 miljoner euro. För området Valence, också det inom ramen för politiken för landsbygdens utveckling, omfattar det integrerade operativa programmet en åtgärd för skogsbruk, som bl.a. tillåter återställande av skogsproduktionspotential efter naturkatastrofer och instrument för förebyggande åtgärder. För detta ändamål ger gemenskapen ett anslag på mer än 13 miljoner euro, och precis som för ERUF är det de spanska myndigheternas sak att göra nya prioriteringar inom ramen för det totalanslag som anges i programplaneringen, för att ta itu med konsekvenserna av denna katastrof.
När det gäller Medina Ortegas fråga är dessa plötsliga översvämningar tyvärr ganska vanliga företeelser i Medelhavsområdena och i havskustregioner, och därför har vi tillsammans med medlemsstaterna utvecklat flera specifika projekt i den här frågan. Resultaten av dessa projekt ger oss möjlighet att avgöra huruvida det är lämpligt att utveckla riktlinjer i gemenskapens handlingsprogram för hur plötsliga översvämningar skall stävjas.
Generellt sett, och med hänsyn till den nu tillgängliga vetenskapliga informationen, är det inte möjligt att fastställa ett direkt samband mellan dessa stormar och klimatförändringarna. Samtidigt anser vi att klimatförändringarna är det viktigaste miljöhot som vi nu står inför, och i det avseendet utgör avtalen från Bonn och Marrakech framgångar för en multilateral strategi i kampen mot klimatförändringar. Detta framsteg har, vilket påpekades, gett unionen och tredje länder den tekniska kunskap som behövs för att ratificera Kyotoprotokollet, och som ni vet fattade unionens ministerråd i mars i år beslutet att ratificera Kyotoprotokollet. Vi skall alla nu se till att få fram de instrument som behövs för en ratificering av Kyotoprotokollet den 1 juni, dvs. före det internationella toppmötet om hållbar utveckling. Därmed skapas en symbol för det ledarskap som unionen har visat i den här frågan, även inför toppmötet i Johannesburg.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
(Sammanträdet avbröts till kl. 17.30 i väntan på omröstningen.)

MacCormick (Verts/ALE)
. (EN) Jag har tidigare sagt i denna kammare hur viktig länken med tunneln under Engelska kanalen är för näringslivet i Skottland och för livskraften för Eurocentral i Motherwell, såsom den nordligaste änden av ett transeuropeiskt nät. Vi måste omgående se till att tunneln öppnas igen. Denna resolution kunde vara ännu starkare, men jag ger den mitt uppriktiga stöd.
Posselt (PPE-DE)
Jag ville egentligen inte yttra mig om den här punkten, utan om arbetsordningen och rikta en vädjan till presidiet och ordförandekonferensen som gäller sammanträdesekonomi. Herr talman! I tisdags utgick frågestunden på ett sätt som egentligen strider mot fördraget och arbetsordningen, eftersom föredragningslistan var så full. På onsdagen, i går, kortades frågestunden till rådet ned med 35 minuter, eftersom föredragningslistan var så full. I dag har vi haft en tunn föredragningslista och är färdiga redan klockan 17.36. Jag skulle vilja be om bättre sammanträdesekonomi. Vi är i dag inte mindre talrika än vid de senaste sammanträdena, när sammanträdet på torsdagarna fortfarande pågick till klockan 18.30. Vi är inte mindre talrika än de som var närvarande på fredagen, eller kanske ändå, och vi är inte mindre talrika än de som för övrigt fortfarande kommer att vara här i morgon på fredagen. Därför anhåller jag om att vi i framtiden utnyttjar torsdag eftermiddag mer intensivt än hittills och handlar efter principen: De som reser får skylla sig själva!
(Applåder)

Talmannen. -
Talmanskonferensen gav mig fria händer när det gäller utformningen av tisdagens föredragningslista med hänsyn till Solanas tillgänglighet före hans avresa till Madrid. Kammaren förstod att detta var det lämpliga politiska beslutet vid denna tidpunkt, trots de konsekvenser som ni beskriver.

Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

