
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 15 december 2005. 
Talmannen.
   Ärade kolleger! Ett nytt år innebär ofta en tid av optimism inför framtiden, men detta år blev vi alla bedrövade av den tragiska och alltför tidiga död som på nyårsaftonen drabbade Phillip Whitehead, vår kloka och skickliga ordförande för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd.
Phillip var mycket respekterad i parlamentet. Han kom hit 1994 med sina erfarenheter från arbetet som producent av TV-dokumentärer och som nationell politiker. Han gav också ett starkt och orubbligt stöd till sitt hemland för att det skulle spela en aktiv roll i Europeiska unionen. I dag vill jag att vi ska minnas honom och hans insatser här i parlamentet, inom allt från medielagstiftning till lagstiftning om livsmedelssäkerhet, hans outtröttliga försvar av konsumenters rättigheter och arbetet med att stödja förverkligandet av den historiska utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa.
Jag vill också nämna den vishet, politiska skicklighet och varma humor som han gav prov på när han lotsade det kontroversiella och komplicerade tjänstedirektivet genom sitt utskott.
Käre Phillip! Vi kommer alla att sakna dig.
Jag ber alla er som är här i dag att hålla en tyst minut till hans minne.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   Herr talman, mina damer och herrar! Frågan om arbetskraftens rörlighet och rörligheten för studerande är mycket viktig för mitt land, Slovakien, liksom för andra nya medlemmar i unionen. Vid detta tillfälle tänker jag inte tala om de övergångsperioder som andra medlemsstater i Europeiska unionen har använt sig av för att införa betydande inskränkningar av arbetskraftens rörlighet. Men som ledamot i utskottet för kultur och utbildning vill jag ta tillfället i akt att vädja till Österrike, det land som just nu står för ordförandeskapet i EU, att man ska ändra sina lagar om tillträde för utländska studerande, inräknat sådana från Slovakien, till österrikiska universitet och avskaffa -villkoret till förmån för principen om lika möjligheter. Detta skulle man enligt min mening kunna uppnå genom införande av inträdesprov eller prövoterminer. Det skulle vara ett steg i riktning mot att uppnå EU:s mål om att skapa ett kunskapsbaserat samhälle. 
Monika Beňová (PSE ).
   – Herr talman! Som representant för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag uttrycka vår djupa sorg och förstämning inför det faktum att arton civila helt i onödan miste livet i den pakistanska byn Damadola genom bombningar från amerikanska flygplan. Jag vill säga att jag helt och hållet respekterar Förenta staternas åtgärder i kampen mot den globala terrorismen, liksom Förenta staternas och EU:s gemensamma åtgärder för att spåra upp hjärnorna och gärningsmännen bakom terrorattacker mot civila. Å andra sidan finns det inget i våra demokratiska samhällen som hindrar oss från att uttrycka våra invändningar mot attacker som leder till att civila dör, oavsett i vilket land det sker, särskilt när offren är kvinnor och barn. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! I den rysk-ukrainska energikrisen har Ryssland visat sitt rätta ansikte som ekonomisk partner – ett dolt hot om att använda energisektorn för politiska ändamål. När mitt land, Litauen, bestämde sig för att återta sitt oberoende och avskilja sig från Sovjetunionen för 15 år sedan upplevde man ett liknande beteende från Ryssland – en ekonomisk blockad och en energiblockad.
Genom att gång på gång betona Rysslands betydelse som strategisk partner och landets särskilda ställning bland andra länder erbjuder Europeiska unionen eftergifter för Ryssland. Det största skälet till dessa eftergifter är Europeiska unionens energisektors växande beroende av ryska resurser. Men är det inte uppenbart att Ryssland skulle kunna ta till samma taktik gentemot Europeiska unionen som den man använde mot oss om man får svårigheter? Därför uppmanar jag alla att inte bara diskutera utvecklandet av en gemensam energipolitik, utan också att vidta åtgärder för att utveckla en sådan politik omedelbart. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ). –
   Herr talman! För fyra år sedan förde Förenta staterna sina första fångar i kriget mot terrorismen, kedjade och försedda med huvor, till fånglägret Guantanamo Bay på landets flottbas på Kuba. Cirka 500 personer från 35 länder hålls fortfarande fångna, utan anklagelse eller domar, berövade sina rättigheter enligt folkrätten. Det kommer allt fler rapporter om tortyr och omild behandling av fångarna i fängelset. Faktum är att fångarna fortfarande befinner sig i en ”laglös” situation. De sätts ofta i isoleringscell, ibland under flera månader, för att ha brutit mot fängelsets strikta regler. Flera av dem har försökt begå självmord. Förenta staternas planer på att ställa fångarna inför militärdomstol kommer bara att öka orättvisan, eftersom dessa domstolar inte är oberoende och eftersom de godkänner vittnesmål som man fått fram genom våld eller tortyr. Är det inte mot bakgrund av detta på tiden att vi ger vårt stöd till dem i Europa som kräver att fånglägret stängs? 
Othmar Karas (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag är säker på att vi alla vill förnya debatten om EU-politiken, men det förutsätter inte bara en politisk vilja, utan också en omfattande informations- och kommunikationskampanj i hela EU, anpassad efter de olika målgrupperna. Ökad kunskap beror när allt kommer omkring på information. Det finns ingen gemensam läs- och övningsbok för alla skolor inom EU. Med stöd från det österrikiska utbildnings-, vetenskaps- och kulturministeriet har de österrikiska journalisterna Wolfgang Böhm och Otmar Lahodynsky skrivit en sådan bok som med bara några få ändringar skulle kunna användas i alla EU:s medlemsstater. Jag vill be er, herr talman, att se till att denna skrift ges ut och görs tillgänglig på alla EU:s informationscentrer och -kontor. Vi har också tagit fram en EU-frågesport för yngre, med 40 frågor och svar, och inte heller denna kräver mycket anpassning för att lämpa sig för EU:s alla medlemsstater. Jag ber er, herr talman, att göra vad ni kan för att inkludera dessa två publikationer i Plan D, och på så sätt göra det möjligt att förverkliga en EU-gemensam läsebok och starta en informationskampanj. 
Henri Weber (PSE ). –
   Herr talman! Nyligen tog vi emot en delegation som representerade de hamnarbetare som höll en stor demonstration i vår stad i dag. Fackföreningsrepresentanter har fördömt de våldshandlingar som har begåtts av några få okontrollerade personer, mitt i Strasbourg och med parlamentet som mål, men de har uppmärksammat oss på de faror som hamndirektivet innebär för hamnarbetarnas status och för kvaliteten och säkerheten i hamntjänsterna. Representanterna har uppmanat parlamentsledamöterna att göra samma sak som för två år sedan och förkasta detta direktiv, som är både meningslöst och skadligt, när det kommer tillbaka till parlamentet. Direktivet är både meningslöst och skadligt eftersom, vilket hamnarbetarna har påpekat, EU-hamnarna är världens mest konkurrenskraftiga och det inte finns något behov av att intensifiera konkurrensen i våra hamnar. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ). –
   Herr talman! Vi inledde det här året med ett brådskande möte med representanterna från EU-staterna angående gasleveranserna från Ryssland. Den rysk-ukrainska energikrisen blev en väckarklocka för Europeiska unionen. EU:s energisektors beroende av Ryssland, som står för 50–90 procent av alla medlemsstaters energiresurser, har länge utgjort ett skäl till oro för EU-medborgarna och för invånarna i Central- och Östeuropa.
Det är ingen hemlighet att EU:s energisektor fortfarande hanteras och regleras på ett sådant sätt att vissa medlemsstater gör förtjänster på bekostnad av andra stater, på bekostnad av andra EU-stater eller i strid med dessa staters intressen. Så borde det inte vara.
Mot bakgrund av Lissabonstrategins mål och det ökande behovet av energiresurser föreslår jag därför att ni, herr talman, arbetar för att utveckla en EU-gemensam energipolitik, och ser till att frågan prioriteras av både kommissionen och Europaparlamentet. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Förra veckan meddelade det österrikiska ordförandeskapet att perioden av eftertanke angående den europeiska konstitutionen var avslutad och att man avsåg att presentera ett nytt förslag vid toppmötet i juni.
Samtidigt föreslog Frankrikes inrikesminister Sarkozy en originell metod för granskning av den föreslagna texten, en som skulle baseras på studier av en expertgrupp, som skulle resa till de olika EU-huvudstäderna och formulera sina slutsatser i en kort text som kunde godkännas av de nationella parlamenten.
Herr talman, jag vill göra er uppmärksam på att inget av förslagen tar någon som helst hänsyn till folkets dom, som ledde till utvärderingen av den väg som Europeiska unionen slagit in på. Några månader efter det nederländska nejet skulle det vara en bra idé att vi skärskådade den erfarenhet vi fått och övervägde hur vi bäst kan använda oss av den, för att avhjälpa det demokratiska underskott som har uppstått mellan institutionerna och medborgarna.
Provocerande uttalanden och antidemokratiska processer kommer därför absolut inte att leda till ett medborgarnas EU. 
Luis Yáñez-Barnuevo García (PSE ). –
   Herr talman! En radiostation som ägs av Spaniens katolska ledarskap har inlett en kampanj som försvarar Francoismen och statskupper.
Europeiska unionen bygger på värderingar om frihet och mångfald, och i flera av våra länder är förnekelse av förintelsen eller förespråkande av nazism/fascism brottsliga handlingar. I Spanien är det inget brott att försvara Francoismens brott, men de som gör det måste moraliskt tillrättavisas.
Ett exempel på radiostationens vansinniga attityd är slutligen att en av dess så kallade journalister utgav sig för att vara president Zapatero, för att på falska grunder få en intervju med Bolivias tillträdande president Evo Morales.
Att utge sig för att vara presidenten är ett brott som kan straffas med tio år i fängelse i Förenta staterna, men vi efterlyser inte fängelsedomar eller stängningar; vi ber parlamentet att utmäta ett moraliskt straff, som kanske skulle kunna bestå av hundra Fader vår-böner och femtio Ave Maria-böner som botgöring för deras synder. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
      Herr talman! I Polen utreddes den olycka som tog sex människors liv, däribland parlamentsledamoten dr Filip Adwent. Där uppdagades det att den ansvarige lastbilsföraren vid olyckstillfället hade spår av amfetamin i blodet. Detta påverkade hans körförmåga.
Jag tar upp denna tragiska olycka mot bakgrund av den rapport som nyligen offentliggjordes av Europeiskt övervakningscentrum för narkotika och narkotikamissbruk. I rapporten framkommer att drogberoende är ett av de mest allvarliga hoten vi står inför, och att det håller på att bli ett särskilt problem bland den yngre generationen. Som vi har märkt är det inte längre bara missbrukare som utsätts för riskerna i samband med detta problem, utan samhället i sin helhet.
Hur många människor, vare sig det handlar om missbrukare eller oskyldiga offer som vår kollega, ska behöva sätta livet till innan kommissionen, parlamentet och medlemstaternas parlament reagerar genom att formulera strängare lagstiftning mot narkotika? Vi behöver lagstiftning i stället för de texter som hittills har lagts fram som sätter skyddet av den fria marknaden högre än värdefulla människoliv.
I rapporten föreslås effektiva åtgärder för att motverka drogberoende och skapa strängare lagstiftning. Jag vill uppmana alla lagstiftare att se till att dessa förslag införlivas både i EU:s lagstiftning och i nationell lagstiftning.
Libor Rouček (PSE ).
      Herr talman! Den senaste dispyten mellan Ryssland och Ukraina om naturgastillgångar samt den stadiga ökningen av oljepriserna visar på hur sårbart Europa är när det gäller tillgången på dessa livsviktiga produkter. Europa blir alltmer beroende av import, som ofta sker från mycket instabila regioner. Vi importerar till exempel redan 60 procent av vår olja, och denna siffra kommer att stiga i framtiden. Det blir allt tydligare att ingen av EU:s medlemsstater, oavsett storlek, kommer att klara av dessa problem själva i framtiden. Jag vill därför återigen uppmana kommissionen och rådet att skynda på förberedelserna till ett förslag om en gemensam energipolitik som också bör knyta an till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag anser att det inte går att fortsätta med den nuvarande situationen, där vi är beroende av den goda viljan med mera från vissa auktoritära och totalitära regimer i vår närhet.
Carlos José Iturgaiz Angulo (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! På Europeiska folkpartiets (kristdemokrater) och Europademokraternas vägnar vill jag fördöma det faktum att terroristorganisationen Batasuna, den politiska vingen och vaggan till de kriminella inom ETA, i helgen har för avsikt att hålla sin kongress i Baskien.
Som ni vet har Batasuna olagligförklarats i Spanien och står på EU:s lista över terroristorganisationer. Det skulle därför vara helt skandalöst om Batasuna får genomföra detta evenemang och vara en direkt skymf mot rättsstaten och friheten i ett medlemsland i Europeiska unionen, nämligen Spanien. Det skulle vara att kränka demokratin i Europa, att överge synsättet på ETA-Batasuna som terrorister, och framför allt ett svek mot terrorismens offer och en skymf mot deras minne.
Mina damer och herrar! Kan ni föreställa er att ett olagligförklarat parti som nazistpartiet håller en kongress i Tyskland eller Österrike? Kan ni föreställa er att Al-Qaida vill anordna ett evenemang i New York? Det är helt otänkbart. Men i Spanien vill terroristerna återigen trotsa lagen.
Under de senaste dagarna har baskiska nationalistregeringen och Spaniens socialistiska regering tråkigt nog kommenterat att de tänker rulla ut röda mattan för dessa terrorister, vilket gör att de obehindrat kan genomföra den kommande kongressen.
Europaparlamentet måste fördöma det evenemang som ETA-Batasuna vill anordna och förespråka en sträng efterlevnad av partilagen. 
Richard Corbett (PSE ). –
   Herr talman! Jag hoppas att ni kommer att framföra gratulationer till rådet för dess beslut att hädanefter sammanträda offentligt när det diskuterar sådan lagstiftning som antas genom medbeslutande. Härigenom infrias ett gammalt krav från Europaparlamentet, och det brittiska ordförandeskapet ska gratuleras till att ha åstadkommit detta genombrott.
Även i andra avseenden har det brittiska ordförandeskapet varit nog så positivt för Europaparlamentet. För det första gick det med på att återuppta diskussionerna i rådet om kommittéförfarandet för att ge parlamentet samma befogenheter som rådet när det gäller att kontrollera och att återkalla förslag. För det andra gick ordförandeskapet med på att behandla förslagen om lagring av uppgifter som lagstiftning inom första pelaren enligt medbeslutandeförfarandet snarare än som ett mellanstatligt ärende inom tredje pelaren, vilket vissa regeringar önskade. Slutligen föregick det med gott exempel i hur ordförandeskapen bör behandla parlamentet: ett rekordstort antal ministrar har infunnit sig i parlamentet och premiärminister Tony Blair själv har varit här inte mindre än fyra gånger.
Jag hoppas att det österrikiska ordförandeskapet kommer att göra detsamma. Det har inte haft någon vidare positiv början när det gäller institutionerna, med tanke på förbundskansler Wolfgang Schüssels dåligt underbyggda angrepp på EG-domstolen. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det finns ett antal nationella regeringar som inte vill acceptera Europaparlamentets institutionella roll. De anser att Europaparlament ”rör sig” på en lägre nivå än de nationella parlamenten.
Låt oss klargöra en sak: Vår roll, vår institutionella roll är lika viktig som de nationella parlamentens roll. Den grekiska regeringen ser nu över konstitutionen. Partierna i det grekiska parlamentet har blivit tillfrågade, men inte partierna i Europaparlamentet.
Detta är helt klart en förolämpning. Jag vill därför be er att ingripa så att de nationella regeringarna ser Europaparlamentets verkliga roll. Med det menar jag att rollen måste motsvara de nationella parlamentens roll. Det är oacceptabelt att den grekiska regeringen inte godtar att vårt parti, som fick 4,5 procent här och 6 procent i opinionsundersökningarna, deltar i debatten, bara för att den känner sig hotad av vår ökning.
Vi vill därför ha rätten till demokrati. Vi vill ha rätten till samexistens. Var vänlig och kontakta talmannen i det grekiska parlamentet och få honom att förstå att detta är illegalt och hänsynslöst. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har utnämnt detta år till Europeiska året för arbetstagares rörlighet. Rörlighet är tänkt att innebära byte av arbetsplats och arbetsort. För att dessa byten ska kunna genomföras krävs vissa förutsättningar, där en av de mest grundläggande är flerspråkighet.
Vi förstår därför inte varför inte kunskaper i ursprungslandets språk upprätthålls med lektioner i modersmålet redan från förskole- och skolåldern för medborgare som flyttar till andra länder inom EU, så att detta regelverk kan bibehållas och utvecklas, både i det specifika värdlandet, i ursprungslandet och i Europeiska unionen som helhet.
Jag hoppas innerligt att Europeiska kommissionen kommer att förstärka modersmålsundervisningen för migrerande arbetstagare. 
Sarah Ludford (ALDE ). –
   Herr talman! Jag instämmer i Hélène Flautres fördömande av det skandalösa faktum att Guantanamo Bay nu är inne på sitt fjärde år.
Dussintals lagliga EU-medborgare hålls fortfarande fängslade där, däribland personer från min valkrets: Bisha al-Rawi, Jamil al-Banna och Omar Deghayes. EU måste utöva gemensamma och sammanhängande påtryckningar gentemot Förenta staterna, vilket det aldrig tidigare har gjort.
Även medborgare från framtida EU-medlemsstater sitter inspärrade där. Jag talar särskilt om fem bosniska medborgare och en person som var lagligt bosatt i Bosnien, som fördes bort av agenter från Förenta staterna under januari 2002 i strid mot bosniska domstolsbeslut, och som hölls isolerade under två års tid. Jag uppmanar den bosniske premiärministern Adnan Terzic att insistera på att de ska friges, och jag uppmanar EU att uppmuntra och stödja honom.
Det är också skamligt att den brittiska regeringen, inom ramen för det så kallade kriget mot terrorismen, under sex veckors tid undanhöll det brittiska parlamentet en skrivelse från Louise Arbour, FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter, i vilken hon uttryckte stor oro över några av förslagen i den aktuella antiterrorlagstiftning som håller på att antas av det brittiska parlamentet. Detta trots en begäran om att överhuset skulle underrättas om denna skrivelse. Alla bör ta hänsyn till FN:s uttalanden. 
Jörg Leichtfried (PSE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Det är nu Österrikes tur att för andra gången inneha ordförandeskapet sedan dess anslutning till Europeiska unionen 1995, och landet har stora förväntningar på sig när det gäller initiativ. Jag tycker det var en särskilt god nyhet att man precis före Österrikes ordförandeskap avskaffade några av exportbidragen för levande djur.
Jag vill nu vädja direkt till ordförandeskapet och på det bestämdaste uppmana dem att på kort sikt avskaffa alla exportsubventioner för levande djur. På medellång sikt bör man sedan införa restriktioner mot transporter av levande djur inom Europa och till sist påvisa att djur är en huvudfråga för det europeiska rättskyddet. Även i dag, i EU:s medlemsstater, transporteras och hålls alla slags djur under förfärliga förhållanden – ett exempel är ett djurreservat i Italien som en österrikisk djurskyddsorganisation nyligen rapporterade om. Dessa företeelser måste stoppas omedelbart. 
María Esther Herranz García (PPE-DE ). –
   Herr talman! Till vissa människors förargelse verkar det som, har pressfrihet funnits i Spanien under en längre tid. Medan några radiostationer diktar upp självmordsbombare är andra sysselsatta med att lämna seriös information. Jag känner, tack vare radionätverket COPE, till att presidenten i den självstyrande Rioja-regionen den 29 november förra året skickade ett brev till er, herr talman, där han bad er att samarbeta och aktivt försvara Spanien när han fått veta att kommissionen hade skurit ned på antalet översättare och tolkar i det språket med 33 procent.
Brevet skickades till regeringschefen José Luis Zapatero och till kommissionsledamoten Joaquin Almunia, men ingen av er har gjort någonting för att försvara spanska språket i detta avseende. För att inte diskriminera spanska folket gentemot andra EU-medborgare, ber jag er att göra någonting för att stödja det språk som vi båda delar, för ni har blivit vald till parlamentet från en spansk lista. 
Talmannen.
   Självfallet har jag blivit vald från en spansk lista. Men som ni vet kunde jag ha valts från en lista i vilket annat land som helst inom Europeiska unionen. Men jag anser inte, fru Herranz García, att spanskan på något sätt har misskrediterats i parlamentet. Om ni känner till något specifikt fall som jag behöver ta itu med, ber jag er att meddela mig detta, men jag tror inte att någon har noterat någon underskattning, förolämpning eller brist på hänsyn mot det spanska språket i Europaparlamentet. 
Eluned Morgan (PSE ). –
   Herr talman! För närvarande finns det 84 Lissabondirektiv som Europaparlamentet har antagit. 63 av dessa skulle ha genomförts senast den 1 juni 2005, men endast 13 direktiv har genomförts till fullo av samtliga medlemsstater. Direktivet om biobränslen skulle ha genomförts senast i slutet av 2004, men följande medlemsstater har ännu inte underrättat kommissionen om den lagstiftning som genomför detta direktiv: Estland, Grekland, Italien, Cypern, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Slovenien och Slovakien. Lissabonstrategin är i en svår situation på grund av medlemsstaternas misslyckande med att genomföra lagstiftningen.
Herr talman! Jag vill be er att, på parlamentets vägnar, skriva till kommissionen och fråga vad som görs för att påskynda genomförandet av direktivet om biobränslen samt vilka åtgärder den vidtar gentemot de medlemsstater som misslyckas med att genomföra och att ta Lissabonstrategin på allvar. 
Talmannen.
   Tack så mycket, fru Morgan! Jag ska framföra detta till kommissionen som för övrigt kommer att presentera sina nya förslag om Lissabonstrategin vid nästa talmanskonferens. Det är en utmärkt möjlighet för de politiska grupperna att sätta fokus på den fråga som ni hänvisade till i ert anförande. 
Inés Ayala Sender (PSE ). –
   Herr talman! Låt mig först klargöra för parlamentet att beslutet om att hålla ett möte som Carlos José Iturgaiz Angulo hänvisade till tidigare ligger i händerna på det spanska rättssystemet. Det är därför upp till den allmänna åklagare och domaren att ta ett beslut om detta i ett land som Spanien som styrs av rättsstatsprincipen och där rättssystemet är oberoende. Dessutom sker detta enligt en process som man har diskuterat och kommit överens om i spanska parlamentet, vilket innebär att det är ett helt demokratiskt beslut.
Slutligen vill jag påpeka att parlamentet historiskt sett har stött processer som är inriktade på fred och utplånande av våld. Vi hoppas och är samtidigt övertygade om att detta kommer att vara praxis även i fortsättningen. 
Jules Maaten (ALDE ). –
   Herr talman! De senaste fallen av fågelinfluensa hos människor i Turkiet visar att risken för en pandemi har ökat. En majoritet av det nederländska parlamentet har nu beslutat att det skulle vara lämpligt att införa desinficerande mattor på flygplatserna. Även om minister Cornelis Pieter Veerman har avvisat förslaget, med argumentet att detta bör göras på EU-nivå, välkomnar jag det nederländska parlamentets initiativ. Ministern har självfallet rätt i att det skulle vara bättre att lagstifta sådana ärenden på EU-nivå. Men problemet med diskussioner om fågelinfluensan på EU-nivå är bara att människor alltid är så fulla av goda intentioner, men när det verkligen gäller skulle kommissionen ändå inte kunna vidta åtgärder inom 24 timmar om en kris skulle uppstå. 
För det andra pågår diskussioner i både brittisk och belgisk press som gäller i vilken omfattning företag är förberedda på en eventuell pandemi, och jag tycker att vi i detta sammanhang även bör fråga oss i vilken omfattning EU-institutionerna och parlamentet är förberedda. Jag tror inte att det finns någon som helst anledning till panik, men en pandemi med reserestriktioner skulle naturligtvis få konsekvenser även för oss och då undrar jag i vilken omfattning detta har beaktats. 
Gerard Batten (IND/DEM ). –
   Herr talman! Ordförande José Manuel Barrosos slutliga förslag till budgetplan för perioden 2007–2013 omfattar följande till synes motsägelsefulla förslag. I den allmänna punkt 4 anges att det högsta samlade utgiftsbeloppet för perioden 2007–2013 är 862 363 miljoner euro och att alla siffror uttrycks i konstanta priser för 2004, men att automatiska justeringar för inflation kommer att göras.
Angående den brittiska rabatten står det i punkt 78 att Förenade kungarikets ytterligare bidrag inte kommer att vara högre än 10,5 miljarder euro under perioden 2007–2013. Dessa två punkter tycks vara oförenliga och väcker frågan huruvida dessa 10,5 miljarder euro är föremål för en automatisk årlig teknisk justering för inflation. Om så är fallet kommer det att medföra en betydande extrakostnad.
Det brittiska parlamentets godkännande gäller det brittiska pundets löpande värde och är inte föremål för automatiska justeringar för inflation. Exakt hur mycket förväntar sig EU att de brittiska skattebetalarna ska betala, och är detta lagligt? 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ). –
   Herr talman! Europaparlamentets grupper har diskuterat Europeiska rådets beslut från den 16 december 2005. De olika politiska grupperna tillbakavisade beslutet och deras kritik är befogad i många avseenden. Men jag vill samtidigt varna Europaparlamentet för att inte kasta ut barnet med badvattnet.
Ett stort antal överenskommelser har nåtts när det gäller regler för användning av medel och de har mottagits positivt i de tio nya medlemsstaterna. Vad vi dock inte kunde enas om i Europaparlamentet är icke-återbetalningsbar mervärdesskatt, tillämpningen av n+3-regeln för Sammanhållningsfonden, att offentligt-privata partnerskap och inblandning av privata resurser har blivit möjliga och att hjälp till bostadsrenoveringar blir möjlig. Alla dessa frågor är mycket viktiga för de nya medlemsstaterna och det är av stor vikt att de nya medlemsstaternas intressen inte skadas under den parlamentariska debatten. 
Marios Matsakis (ALDE ). –
   Herr talman! Jag vill informera mina kolleger om en tråkig incident jag var med om under julledigheten. På nyårsaftonen fördes jag bort av de turkiska ockupationsstyrkorna i Nicosia och anklagades för att ha överträtt den turkiska arméns gränslinje, som infördes på Cypern efter den turkiska invasionen 1974. Jag hade tur som blev arresterad och inte dödad: de turkiska vakterna har order att skjuta mot den person som befinner sig i närheten av denna gräns. Ett antal oskyldiga civila har redan mist livet på det här sättet under de senaste åren.
Följaktligen tillbringade jag tre dagar i fängelse under förfärliga förhållanden i det av Turkiet ockuperade norra Cypern, och varken FN, mina släktingar eller Europaparlamentets företrädare fick tillåtelse att besöka mig. Jag fick vid två tillfällen inställa mig iförd handfängsel i en turkisk militärdomstol och vid ett tillfälle i en olaglig civil domstol i den av Turkiet ockuperade delen av Nicosia. Jag släpptes slutligen mot borgen på över 25 000 euro och jag har uppmanats att infinna mig i turkisk ockupationsdomstol den 20 januari, i annat fall kommer en häktningsorder att utfärdas mot mig. Om jag bedöms vara skyldig väntar ett treårigt fängelsestraff.
Talmannen.
   I morse undertecknade jag faktiskt ett brev till er med svar på det som ni har lagt fram i detta ärende. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
      Herr talman! Jag vill göra kammaren uppmärksam på tyska ämbetsmäns och domstolars brott mot mänskliga rättigheter. Problemet berör polacker som tidigare varit gifta med tyskar, men som nu är skilda, och som inte behandlas bättre än pedofiler. Domstolarna tilldelar undantagslöst de tyska föräldrarna vård av eventuella barn och tar för givet att det tyska språket och den tyska kulturen är förmer än de polska motsvarigheterna.
”Tidig tyskifiering” och ”barn med tyskt påbrå” var fraser som användes i Nürnberg av brottslingar som anklagades för att ha förtyskat polska barn. Liknande fraser används i dag av ämbetsmän som arbetar för Jugendamt, det tyska organet för barn och ungdomars trygghet, för att rättfärdiga tyska förbud mot att deras barn möter polacker. Och skulle sådana möten ändå äga rum är det strikt förbjudet att tala polska, och barnen får lära sig att allt som har med det polska språket att göra är underlägset. Jugendamt hävdar att polskan har en negativ inverkan på barnens utbildning, men sådana antaganden är rasistiska. Polen har historiskt sett redan upplevt ett tyskt utbildningssystem, där det hävdats att detta var förmer än alla andra.
Är det så man visar respekt för de mänskliga rättigheterna i Tyskland? Sådana metoder bryter mot en av EU:s grundprinciper, nämligen främjandet av EU-medborgarnas språkliga och kulturella mångfald. 
Bogusław Liberadzki (PSE ).
      Herr talman! Jag vill än en gång ta upp frågan om hamnarbetarnas demonstration mot förslaget om ett direktiv om tillträde till hamntjänster.
Bland demonstranterna fanns hamnarbetare från både gamla och nya medlemsstater. Jag representerar västra Pommern, ett område i Polen med hamnar som Szczecin och Świnoujście. Liksom min grupp är jag emot förslaget om direktivet som parlamentet snart ska ta upp. Det verkar som att det pågår någonting märkligt i kommissionen. Trots att förslaget, som röstades ner av parlamentet under föregående period, har ett svagt stöd bland allmänheten och fastän det saknas övertygande bevis för att en sådan reglering är den rätta lösningen, har förslaget lagts fram i sista minuten.
Jag hoppas verkligen att kommissionen i allmänhet, och kommissionsledamoten Jacques Barrot i synnerhet, inte begår samma misstag när det gäller andra ekonomiska områden. 
Glyn Ford (PSE ). –
   Herr talman! Jag vill uppmärksamma den bedrövliga situation som unionens gästarbetare står inför och det rättsliga vakuum som de ofta befinner sig i. Jag talar inte om illegala eller ekonomiska invandrare, utan om lagliga gästarbetare från EU:s medlemsstater, både nya och gamla, som i min egen hemregion till övervägande del är portugiser och polacker. Jag vill belysa situationen genom att hänvisa till mitt eget hemland, men situationen är likadan över hela EU.
I Förenade kungariket har vi ett registreringssystem för arbetstagare, där personer kan registrera sig mot en avgift på 70 pund sterling (100 EUR) så att de efter tolv månader har rätt till sociala förmåner. För att göra detta behöver de emellertid ett nationellt försäkringsnummer. Här har vi en omöjlig situation: för att få ett nummer måste man beställa tid, men när man ringer är det ingen som svarar. Följaktligen blir det inget besök, inget nationellt försäkringsnummer, ingen inskrivning i arbetstagarnas registreringssystem, ingen rättslig grund för arbetet, inget skydd och inga förmåner. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Tisdagen den 12 januari anordnades en stor demonstration mot rasism och främlingsfientlighet i staden Rethymnon på Kreta efter mordet på en ung ekonomistuderande albansk invandrare.
I Barcelona anordnas en demonstration om några dagar mot rasism inom idrotten, och särskilt på fotbollsarenor där det har blivit skrämmande vanligt.
Därför föreslår jag, herr talman, att ni tar initiativet till det österrikiska ordförandeskapet och kommissionen och föreslår att man på rådets vårmöte i mars diskuterar en integrerad strategi för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet med åtgärder samt kortsiktiga och långsiktiga handlingsprogram.
Det skulle utgöra ett symboliskt och betydelsefullt initiativ för att kombinera handlingsprogram för ekonomisk utveckling och bekämpning av arbetslöshet och fattigdom med handlingsprogram mot rasism och främlingsfientlighet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag är tacksam för denna möjlighet att i kammaren få hälsa de hamnarbetare, däribland hundra portugiser, som demonstrerar här vid parlamentet i dag och iscensätter en blockad i ett flertal EU-länder.
Hamnarbetarna slåss bland annat för arbetssäkerhet, arbetstrygghet, yrkesmässiga villkor, kollektivavtal och fackliga rättigheter. Därför kräver de att förslaget om direktivet om hamntjänster röstas ner. Direktivet har redan röstats ner av parlamentet, men har på något oförklarligt sätt ändå återupptagits av kommissionen. Jag ber därför parlamentet att göra sin plikt och rösta ner det igen. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
      Herr talman! Jag instämmer i Boguslaw Liberadskis protester mot direktivet om hamntjänster, men jag skulle föredra att konflikten löstes med ord i stället för stenar. Två franska poliser har skadats svårt i dag.
Men det var en annan fråga jag tänkte ta upp. Bränslekrisen med Ukraina och Ryssland nyligen visade behovet av en gemensam energipolitik. Det finns stora risker i en situation där individuella medlemsstater vidtar åtgärder på eget initiativ bara för att öka deras egen energitrygghet, och då menar jag tillgången på gas, olja och elektricitet. Det innebär att vad som behövs är ett ordentligt samarbete och att harmoniserade åtgärder på detta område tas fram. Jag menar inte överdrivna och byråkratiska standardiseringar, utan ett förverkligande av att EU:s medlemsstater bildar en gemenskap som delar samma mål och hot.
Ekonomiska åtgärder som är rättfärdigade och förståeliga på nationell nivå borde ses i det bredare sammanhanget av intressen som rör politik, geopolitik och energitrygghet. Det är en uppgift för Europaparlamentet också, så därför välkomnar jag att parlamentets talman har bestämt att rådets och kommissionens utlåtanden i frågan ska tas upp på dagordningen. 
Talmannen.
   Vi ska undersöka ert förslag, herr Czarnecki.
I morse tog jag emot några representanter för arbetarna, och jag har bett dem att få ett slut på de aktioner som försiggår omkring parlamentet. Bland arbetarna som demonstrerade höll delegationen av hamnarbetare fullständigt med mig om behovet av att försöka förhindra demonstrationer av våldsam natur, och jag är säker på att de gör allt de kan för att hålla sina trupper under kontroll. Det är aldrig enkelt, för som vi vet, så har alla organisationer sin beskärda del rebeller.
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om homofobin i Europa. 
Franco Frattini,
   . Herr talman! Gemenskapens behörighet när det gäller de åtgärder som krävs för att bekämpa diskriminering, bland annat diskriminering på grund av sexuell läggning, baseras på artikel 13 i EG-fördraget.
Vidare vill kommissionen påpeka att denna typ av diskriminering uttryckligen fördöms i artikel 21 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Kommissionen strävar, och kommer att fortsätta sträva, inom ramarna för dess befogenheter för att hålla en hård linje mot homofobi, med detta som grund. Att bekämpa diskriminering på grund av sexuell läggning är en nödvändig del i kampen mot homofobin.
Direktiv 2000/78/EG, som banar väg för ett allmänt ramavtal som främjar likabehandling inom anställning och yrkesutövning, och täcker alla de former av diskriminering som tas upp i artikel 13, är ett praktiskt exempel på denna handling, och kommissionen försäkrar, och kommer att fortsätta att försäkra, att direktivet realiseras i medlemsstaterna.
Man är i kommissionen icke desto mindre medveten om att lagstiftningen måste stöttas av andra initiativ som bekämpar diskriminering i praktiken, förödmjukelser, fördomar och stereotyper. Tillåt mig ta upp två av kommissionens praktiska åtgärder.
Den första åtgärden består av en informationskampanjen ”För mångfald – Mot Diskriminering”, som inleddes 2003. Kampanjen pågår för närvarande med målsättningen att främja en positiv bild av mångfald, liksom att upplysa allmänheten om antidiskrimineringslagarna. Organisationer för homosexuellas rättigheter ingår och på så sätt har flera initiativ tagits, till exempel en informationskampanj och ett försök att öka allmänhetens kunskap om de former av diskriminering som homosexuella utsätts för.
Det andra initiativet ligger inom ramarna för det nyligen framlagda förslaget om att utse 2007 till Europeiska året för lika möjligheter för alla. Målen kommer att vara att informera människor om deras rättigheter, att främja mångfald som en tillgång och möjlighet för EU och att belysa lika rättigheter för alla, vare sig det handlar om ekonomiskt, socialt, kulturellt eller politiskt liv. Kommissionen anser att organisationer som jobbar för att bekämpa diskriminering på grund av sexuell läggning kommer att kunna dra stor nytta av den senare åtgärden.
Det faktum att EU och kommissionen bara kan agera inom ramarna för de befogenheter som lämnas genom fördraget återstår. Kommissionen kan till exempel starta ett överträdelseförfarande mot en medlemsstat, men bara om det har förekommit brott mot de grundläggande rättigheterna med hänsyn till tillämpningen av gemenskapsrätten. Men det är medlemsstaternas ansvar att använda befogenheterna som finns utöver EU:s, och att vidta nödvändiga åtgärder för att bekämpa homofobin. Under alla förhållanden är det klart att kommissionen fördömer alla homofobiska stödaktioner eller uttryck, vare sig det handlar om situationer som hamnar inom eller utom ramarna för gemenskapsrätten. 

Alexander Stubb,
   . Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla politiska grupper som har deltagit i utarbetandet av denna resolution. Jag vill särskilt berömma Michael Cashman, Sophia Helena in’t Veld och Rául Romeva i Rueda för deras arbete. Jag vill på mina och min grupps vägnar ta upp tre frågor.
För det första handlar denna resolution inte om homosexualitet som sådan, utan om homofobi, och för oss är detta verkligen en fråga om mänskliga rättigheter och huruvida man accepterar att människor utsätts för våld på grund av sin sexuella läggning.
Vi är alla överens om att mycket behöver göras i samtliga medlemsstater och inom institutionerna. En hel del påtryckningar måste utövas. Kommissionsledamot Franco Frattini hänvisade till artikel 13 i EG-fördraget och till artikel 21 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, och jag samtycker till detta, men det avgörande i det här läget är att få medlemsstaterna att foga sig efter dessa bestämmelser. Det är i själva verket därför vi har den här debatten: för att få medlemsstaterna att rätta in sig i ledet.
Den andra frågan gäller de två problem som vi ställs inför när vi bekämpar homofobin. Det första är olikheterna i medlemsstaternas lagstiftningar. Vi har alla hört talas om de problem som är förbundna med den fria rörligheten: ett homosexuellt par kan till exempel accepteras i Nederländerna, men inte accepteras eller ha lika rättigheter – sociala eller andra – i till exempel Italien. Det andra problemet är en oroande utveckling i flera medlemsstater – jag vill inte peka ut något specifikt land. Vi har alla upplevt och mött problemen med hatbrott och diskriminering. Vi bör också komma ihåg att detta inte enbart handlar om sexuell läggning, utan också om könsidentitet och uttryck för kön.
Min sista punkt – som avviker något från ämnet – är att vi bör komma ihåg att det fortfarande finns 75 länder där homosexualitet är olagligt, och nio länder där homosexualitet leder till dödsstraff. Detta måste vi stoppa.
Martine Roure,
   . Herr talman! Europa är uppbyggt på absoluta principer: jämlikhet, tolerans och humanism. Dessa grundläggande principer får inte ruckas på, för de är helt enkelt nödvändiga, och myndigheterna måste försvara dem till varje pris när de angrips. Vissa av våra medborgare utsätts för verbala attacker, och verkliga former av diskriminering börjar visa sig. Det värsta av allt är att ren misshandel har lett till ett flertal dödsfall i några av EU:s medlemsstater. Vad har offren för dessa avskyvärda handlingar gjort? Ingenting. De har bara en annan sexuell läggning – de är homosexuella – och texten vi har framför oss, som vi diskuterar i kväll är underlag till ett viktigt lagförslag.
Genom att rösta för denna resolution säger vi rakt ut att vi vill sätta stopp för den ojämlika behandlingen av homosexuella inom EU och att de ska vara garanterade lika rättigheter. Vi betonar att lagarna måste vara lika för alla. Slutligen kräver vi allvarligen ett slut på homofobiska yttranden som rör upp hat, särskilt när de fördömande orden yttras av de högsta statliga myndigheterna. Dessa myndigheter är garanter för att alla behandlas lika.
Det är vår plikt, under artikel 13 i fördraget, att garantera varje individs grundläggande rättigheter. Det är vår gemensamma syn på demokrati och våra värderingar. Vi måste dagligen vara vaksamma. Om det är möjligt måste kampen mot homofobi föras genom användandet av bestämmelser i lag – vilka redan finns i flera medlemsstater i EU, vill jag tillägga. EU-25 står för broderskap och jämlikhet. Låt oss inte vänta med att få bukt med de rötägg som dyker upp här och där.
Vi är skyldiga att bekämpa hat och förkastande av andra människor. Jag kan bara upprepa vad den tyske prästen Martin Niemöller, som stod emot nazisterna, sa: ”När de kom för att gripa min kommunistiske granne teg jag, för jag var ju inte kommunist. När de kom för att gripa min zigenske granne teg jag, för jag var ju inte zigenare. När de kom för att gripa min judiske granne teg jag, för jag var ju inte jude. När de kom för att gripa mig fanns ingen kvar som kunde protestera.” Tack.
Sophia in’t Veld,
   . Herr talman, kommissionsledamot, mina damer och herrar! I dessa tider med ökande intolerans har en överväldigande stor del av parlamentet skickat en väldigt tydlig signal, och det är skäl att glädjas åt. Alltför ofta rättfärdigas homofobi genom grundläggande rättigheter, nämligen genom religionsfrihet och åsiktsfrihet. Vissa medlemsstater gömmer sig bakom subsidiaritetsprincipen för att legitimera diskriminering, och med all respekt, herr kommissionsledamot, så använder till och med kommissionen denna fega ursäkt för att vända bort blicken. Jag förväntar mig att kommissionen ställer sig bakom de grundläggande rättigheterna för alla medborgare i EU, oberoende av var de bor, för det gör vi i parlamentet. De grundläggande rättigheterna är inte en subsidiaritetsfråga. De är oåterkalleliga och universella för alla medborgare i EU.
Det räcker dock inte med allvarliga förklaringar och moralisk indignation. De måste ha stöd av ett flertal saker, vilket också specificeras i vår gemensamma resolution. Det gäller inte bara att satsa på information och utbildning, utan även på att förbättra de homosexuellas rättsläge. När jag ändå har tagit upp frågan, vill jag än en gång insistera på det som kallas det horisontella direktivet som förbjuder alla former av diskriminering, inte bara på arbetsplatser, utan överallt, och jag vill gärna höra kommissionsledamoten berätta vilka planer som är på gång i det avseendet.
Dessutom är det en skandal att vissa medlemsstater fortfarande inte har medgett att homosexuella föll offer för den nazistiska regimen. Jag hoppas att det österrikiska ordförandeskapet kan lägga fram detta för medlemsstaterna i rådet och därefter medge att homosexuella var nazisternas offer.
Slutligen vill jag höra när kommissionen äntligen ska göra som man upprepat ombetts och lägga fram förslag för att ta bort hinder för fri rörlighet för gifta homosexuella par. Det är oacceptabelt att européer på grund av sin sexuella läggning skulle förlora sina rättigheter, bland annat rätten till ägande, pension, social trygghet och till och med vård av sina egna barn, när de passerar gränsen. Jag vill höra vilka förslag kommissionen ämnar lägga fram enligt en begäran från parlamentet med samma innebörd från oktober 2004.
Kathalijne Maria Buitenweg,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! För över ett år sedan höll kommissionens ordförande José Manuel Barroso ett tal i plenum angående uttalanden från kommissionärskandidaten Rocco Buttiglione, då den förre gav ett antal tydliga löften. Jag har läst talet igen.
Antidiskriminering och lika rättigheter hade hög prioritet för kommissionen, med ett antal kommissionsledamöter som skulle övervaka alla kommissionens handlingar och större initiativ på området. Det kommer att fungera som politisk drivkraft. Min fråga till kommissionen är då vad denna arbetsgrupp har uppnått under det gångna året, eftersom den trista lista som kommissionsledamot Franco Frattini tagit fram inte riktigt gör detta enorma löfte rättvisa, och mycket arbete återstår.
Liksom Sophia in ’t Veld redan har sagt, så är det fortfarande oacceptabelt att det kan finnas europeiska lagar som förhindrar diskriminering mot människor på grund av hudfärg när de hyr en bostad till exempel, men att homosexuella fortfarande står utanför lagstiftningen. Varför är rätten till lika behandling, oberoende av sexuell läggning, begränsad till arbetsmarknaden?
I Polen har ett antal frihetsdemonstrationer fördömts, och allt tyder på att myndigheterna vill stå i vägen för de homosexuellas frigörelse där. Min grupp är oroad över detta, liksom över utvecklingen i Lettland och Litauen, och även i andra länder.
Det är oroande att grupperna ofta inte vågar säga vad man tycker i frågan. Ta de liberala. När det gäller ineffektiv användning av europeiska biståndspengar är de snabba att peka ut folk, men när det handlar om grundläggande europeiska värderingar säger ingen ett ord, och det tycker jag är fel.
Därför hoppas jag att individuella ledamöter nu röstar för lagändringarna, så att vi kan ta itu med frågan i sin helhet.
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
      Herr talman! Även jag är emot diskriminering på grund av sexuell läggning, men vi bör iaktta försiktighet när vi ger homosexuella allt fler rättigheter.
Det gläder mig att vi har den här debatten i dag. Homosexuellas rättigheter måste försvaras så ofta det går. Det är inte så länge sedan homosexuella togs bort från Världshälsoorganisationens lista över sjukdomar. Jag stöttar det fullständigt, men jag är inte säker på att det är en bra idé att legalisera partnerskap för homosexuella. Det senare bör kanske stöttas med hänsyn till arvsrätten, men homosexuella par ska inte tillåtas adoptera barn. Sådana handlingar är motbjudande, upprörande och skandalösa, och det finns inga psykologiska studier som visar att de kan anses normala.
Konrad Szymański,
     Herr talman! Det kan inte råda någon tvekan om att vi i EU står inför en situation där homosexuella ibland utsätts för våld eller förakt från polisens sida.
Så mycket kan vi lära oss från rapporter i sådana frågor. Ändå kan jag inte låta bli att tycka att den här debatten i stort sett är ett slöseri med tid. Min åsikt baseras på tanken om att det vore en god idé att återinföra en känsla för proportioner i denna hätska debatt, och för att undvika att ge vika för hysteri när man beskriver de homosexuellas situation i Europa. ”Hysteri” är det enda ord som passar för beskrivningar som målar upp en bild av motståndsrörelser, fängslingar och krig. Martine Roure gav oss ett bra exempel på en sådan beskrivning i sitt tal.
Jag vill uppmärksamma kammaren på två saker. För det första står våld mot homosexuella bara för en bråkdel av våldet som finns i våra samhällen, och som är ett problem i alla medlemsstater. Vi har sett ett sådant exempel i dag, och vi såg flera för ett par månader sedan i Frankrike. Detta är bara en aspekt av ett mycket större problem.
En annan sida av frågan är att EU:s alla medlemsstater, vare sig de är nya eller gamla, har sina egna institutioner. Det har blivit tydligt att de senare, med vilka jag menar domstolar, ombudsmän och även den allmänna opinionen, kan ge effektivt skydd åt minoriteters rättigheter.
Om vi tar oss an debatten från ett rättsligt perspektiv skulle vi stöta på en mängd problem och hinder i form av fördragsrätt. Som tur är kan vi inte göra något för att förändra det. Det finns inget samförstånd i EU om att fördragen skulle ändras för att ge EU behörighet i sådana nyckelfrågor som att erkänna partnerskap för homosexuella och deras innebörd utanför gränserna hos de medlemsstater som har godkänt dem.
Därför finns det ingen anledning till att EU ska behöva agera i frågor som homofobi, men man skulle få en oundviklig konsekvens om man gjorde det. Trovärdigheten i integrationsprocessen, som redan används som ett ideologiskt vapen, skulle undermineras.
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
      Herr talman! Enligt min mening är det berättigat att ställa frågan om någon politiker verkligen borde dela Kathalijne Maria Buitenwegs inställning i frågan om homofobi i Europa. Har vi rätt att påtvinga väljarna vårt sätt att tänka, eller att tala om för dem hur de ska förhålla sig till problemet med sexualitet och sexuella minoriteter?
Jag anser att sexualiteten är var och ens privatsak och alla ska kunna utöva denna sexualitet alltefter sin egen moral, religion, kultur och i enlighet med lokala sedvänjor. Europaparlamentets mål kan därför inte vara att alla människor i Europa ska acceptera homosexualitet och bör inte heller förvänta sig det. Vi får inte glömma att vissa länder i Europa är mer liberala medan andra har mer konservativa sociala normer. Dessutom utsätts homosexuella för angrepp och misshandel även i liberala länder som Nederländerna och Frankrike. Fallet med den homosexuelle Sebastian Nouchet i Frankrike, som sprayades med bensin och brändes levande, är bara ett exempel. Om vi ska kunna debattera dessa frågor måste vi därför inrikta oss på att förhindra en upptrappning av det homofoba hatet.
För att lyckas med det måste vi skilja mellan bevarandet av rätten till en privat sexualitet och kränkningar av rätten att uttrycka denna sexualitet. Därför vill jag göra helt klart att en minoritet som vill visa att den är annorlunda givetvis har rätt att göra det. Ingen minoritet får diskrimineras i det avseendet. I Polen har faktiskt ett helt system av rättsliga och konstitutionella organ inrättats, däribland en ombudsman, för att skydda denna frihet och säkerställa att EU-lagstiftningen efterlevs. Eventuella förbud mot homosexuella demonstrationer är endast tillfälliga.
Sammanfattningsvis vill jag betona att lagen bör skydda såväl sexuella majoriteter som sexuella minoriteter.
Michael Cashman (PSE ). –
   Herr talman! Jag vill uttrycka min besvikelse över kommissionsledamot Franco Frattinis yttrande, som var ett upprepande snarare än ett yttrande. Herr kommissionsledamot! Vi vet att ni är oroad och vi vet också att kommissionen är oroad, men kommissionen måste bedömas efter vad den gör. Överträdelseförfaranden måste inledas mot varje medlemsstat som misslyckas med att införliva eller genomföra de tillämpliga direktiv som redan gäller i ett antal medlemsstater. Jag instämmer i att vi måste bedriva kampanj och upplysning, men detta är i sig inte tillräckligt. Ett förslag till övergripande direktiv, som direkt hänför sig till det ras- och etnicitetsdirektiv som ordförande José Manuel Barroso har utlovat, bör läggas fram för parlamentet.
Jag är bedrövad över vissa av inläggen denna eftermiddag. Detta handlar om jämställdhet, inte om att främja homosexualitet. Det handlar om att ge homosexuella de rättigheter och den jämställdhet som andra anser vara fullkomligt självklara.
Jag är gay. Jag är en homosexuell man, född av en helt vanlig man och kvinna. På grund av detta vill vissa personer ta ifrån mig rättigheten att tala om min sexualitet, fira mitt 22 år långa förhållande och vara en del av en större grupp. Några vill kränka mig, ta ifrån mig mina demokratiska rättigheter och rikta hatspråk mot mig. Jag kanske skulle vilja gå i en Gay Pride-parad, men inte kunna på grund av att Gay Pride-paraden kan ha förbjudits. Varför? Jo, för att samhället är fokuserat på vad det uppfattar som mitt sexliv. Det har fördömts. Vad finns det för moral i detta? Vad finns det för moral i att predika och uppmuntra till diskriminering och hat, ibland i skydd av och med hänvisning till religion eller tro?
Jag säger till kommissionsledamot Franco Frattini och till hela kommissionen, såväl som till parlamentet, att om vi inte gör något när vi ser att människor misshandlas till döds, kränks och diskrimineras så accepterar vi och blir delaktiga i misshandeln, hatspråket, nedvärderandet och den kränkande behandlingen. Till och med i Förenade kungariket, där man har gjort väldiga framsteg, blev en man sparkad till döds strax före jul, enbart på grund av att han var homosexuell. Om parlamentet inte gör något så blir det delaktigt i varje enskilt slag som haglade över denna individ och över andra homosexuella män och kvinnor i hela EU. Att jag över huvud taget måste göra ett sådant här uttalande i parlamentet gör detta till en mycket sorglig dag.
Sarah Ludford (ALDE ). –
   Herr talman! Jag måste erkänna att vi, som Michael Cashman sa, till och med i min egen valkrets i London fortsätter att höra talas om brott som begås på grund av fördomar eller homofobi. Helt nyligen blev en homosexuell man dödad enbart till följd av fördomsfullt hat. För några år sedan fanns det en maniskt hatisk bombare som uttryckligen hade för avsikt att döda homosexuella gäster på en bar. Givetvis dödade han även andra. Detta var dock ett uttryck för hatet och motviljan hos enskilda personer. Vad som verkligen är chockerande med utvecklingen i vissa medlemsstater är den primitiva officiella intoleransen: förbudet mot Pride-demonstrationer, det provocerande språk som även förekommer hos vissa premiärministrar, polisens misslyckande med att skydda marscher, och så vidare.
Vi behöver en EU-lagstiftning för att i lag förbjuda hatbrott, inte bara på grund av ras – vilket vi ännu inte har uppnått – utan också på grund av sexuell läggning. Vi behöver också likställa hanteringen av ras, kön och sexuell läggning genom att generalisera förbudet mot diskriminering såväl på arbetsplatserna som vid mottagande av tjänster och vid leverans av varor. Det lappverk som vi för närvarande har är inte tillräckligt bra. Jag räknar också med att kommissionsledamot Franco Frattini ska leda insatserna för att kraftigt förbättra det allmänna skyddet för både kvinnor och minoriteter. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Nu när vi befinner oss en bra bit in i 2000-talet kan vi inte nöja oss med att fördöma homofobi: vi måste bekämpa den både politiskt och rättsligt.
Homofobi måste betraktas som en kombination av okunskap och straffrihet. Enligt fördragen ansvarar EU-institutionerna för att främja respekten för fri- och rättigheterna i medlemsstaterna, det vill säga bekämpa okunskapen och straffriheten för de homofobiska uttalanden och handlingar som sker i allt större utsträckning i vissa EU-länder.
Jag beklagar djupt uttalandena i Polen och besluten i det lettiska parlamentet, som så uppenbart strider mot principen om lika rättigheter, som måste vara en vägledande princip vid formuleringen av de gemensamma värderingar som EU grundar sig på.
Därför uppmanar jag kommissionen att fördöma homofobi och inrätta rättsliga och politiska mekanismer så att detta problem en dag kan förpassas till historien.
Philip Claeys (NI ). –
   Herr talman! Jag tror inte att någon här i kammaren skulle acceptera att homosexuella diskrimineras, attackeras, hotas eller liknande på grund av sexuell läggning, men det är faktiskt inte det som dagens debatt handlar om.
Frågan som ska diskuteras är om det fortfarande är möjligt att kritisera den anda av politisk korrekthet som successivt begränsar rätten att uttrycka sina åsikter. Den tid då homosexualitet var tabubelagt är lyckligtvis förbi, men i dag har det blivit tabu att invända mot vissa beteenden eller att kritisera vissa homosexuella, trots att detta inte har någonting med diskriminering, hat eller liknande att göra. Fallet Buttiglione är fortfarande i färskt minne. Om man exempelvis är emot homosexuella äktenskap avfärdas man snabbt som homofobisk och kriminell.
Kommissionsledamot Frattini talade alldeles nyss om mångfald, men det är viktigt att vi är öppna för åsiktsmångfald, för 1800-talets skenhelighet i fråga om sexuell moral ersätts gradvis av den politiska korrekthetens skenhelighet. 
Roselyne Bachelot-Narquin (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentet har berömt sig av att ha lett kampen mot diskriminering när det gäller jämlikhet mellan män och kvinnor, de etniska minoriteternas ställning, situationen för funktionshindrade människor och nu senast respekten för människors sexuella läggning.
Enligt artikel 13 i fördraget, stadgan om de grundläggande rättigheterna och ett flertal direktiv är det inte bara parlamentets rättighet utan även skyldighet att fortsätta kampen för lika rättigheter för homo-, bi- och transsexuella. Med tanke på de stora framsteg som har gjorts i många medlemsstater hoppades en del att denna fråga skulle vara, om inte löst, så åtminstone utagerad.
Så är inte fallet, utan vi märker i stället en tydlig ökning av homofobt språkbruk och våld. De senaste uttalandena från politiska ledare i Polen gjorde oss bestörta, liksom det faktum att kommissionen dessvärre bara bemötte dem på ett mycket halvhjärtat sätt. Andra oacceptabla yttranden av detta slag har gjorts i andra länder, till exempel Frankrike. Våldshandlingar, alltifrån förolämpningar till tortyr och mord, måste beklagas djupt var de än sker. Dessa brott begås i ett särskilt oroande internationellt sammanhang, i länder som Egypten, Libanon och Senegal. Homosexuella förföljs på grund av sin livsstil. Vad värre är: i Iran har två personer avrättats.
Vi välkomnar därför varmt kommissionens uttalande om homofobin i Europa. Vår kollega Alexander Stubb från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater hade på vår grupps vägnar förberett en resolution, där kommissionen och medlemsstaterna uppmanades att vidta ändamålsenliga rättsliga och operativa åtgärder för att bekämpa denna diskriminering. I dag diskuterar vi en resolution som fem politiska grupper har enats om. Det är glädjande att kampen för mänskliga rättigheter går över partigränserna här i kammaren. De blygsamma förhoppningarna i kommissionens uttalanden måste nu mycket snabbt ersättas av ett ändamålsenligt och omfattande direktiv. Likaså är det upp till var och en av oss att i våra respektive länder fortsätta denna kamp för en jämlikhet som inte bara utgörs av rätten att inte få sin sexualitet bedömd av andra, utan också av rätten till olikhet.
Lissy Gröner (PSE ). –
   Herr talman! Från alla delar av unionen nås vi av rapporter om attacker mot homosexuella. Kommissionens vice ordförande Franco Frattini talade om de medel som kommissionen har till sitt förfogande för att bekämpa homofobi och vad man gör med dessa medel, men jag vill veta om detta är tänkt att vara tillräckligt. Ska vi verkligen acceptera att diskrimineringen i medlemsstaterna får ske ostraffat och att direktiven om icke-diskriminering inte tillämpas? Därför måste vi skapa den politiska vilja som behövs, vilket denna debatt bidrar till. Fem grupper har gått samman och enats om en text där diskriminering på grund av sexuell läggning fördöms och vars syfte är att skydda homo-, bi- och transsexuella.
Sanningen är dock att vi måste göra mer än så. Det är inte acceptabelt att medlemsstaterna tillämpar direktiven om icke-diskriminering hur och när de vill, och om de nationella myndigheterna som sagt motsätter sig demonstrationsrätten genom att till exempel förbjuda -evenemang så måste de ställas till svars. De grundläggande rättigheterna måste stärkas och respekteras i hela EU, och inte bara i länder som Belgien, Nederländerna och Spanien, där samkönade pars rättigheter erkänns fullt ut.
Jag är oerhört upprörd över att rätten att adoptera ifrågasätts. Det som avgör om ett barn utvecklas och mår bra är föräldrarnas kärlek och hängivenhet, inte deras sexuella läggning. Det är här diskrimineringen tar sin början, och även om vi tack och lov bestraffar den finns det mäktiga röster i exempelvis Vatikanen som försvarar den och på så sätt uppmanar till allt grövre uttryck för homofobi.
Därför vill jag avsluta med att säga att moral är den enskilda medborgarens privata angelägenhet, men vi här i kammaren måste försvara lagen och det gör dessa fem grupper.
Holger Krahmer (ALDE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag undrar om jag kommer att få uppleva en tid då homosexualitet är accepterat och uppfattas som något helt normalt. Jag undrar om det kommer en tid då politiker inte längre kan skaffa sig politiskt kapital genom diskriminerande kommentarer om homosexuella, och jag undrar när samkönade partnerskap kommer att ha samma rättigheter och skyldigheter som alla andra. Uppfattningen, i enlighet med påvens definition, att homosexuella par enbart är bekvämlighetsarrangemang för att kunna ägna sig åt betydelselöst sex vittnar om ett förakt för människor, och har inget att göra med den verklighet som homosexuella par lever i.
Diskrimineringen mot homosexuella livsstilar och deras marginalisering börjar i människors tankar och det kan vi inte stoppa genom att anta ett direktiv. Händelserna i Polen är inte slumpartade och de senaste uttalandena från en viss italiensk minister är inte felsägningar, utan är uttryck för en attityd.
Att bekämpa homofobi är en fråga om utbildning och tanken är att 2007 ska bli året mot diskriminering. Kommissionen måste prioritera kampen mot homofobi på samma sätt som man prioriterar kampen mot diskriminering på grund av kön, ras eller religion. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag är besviken över kommissionsledamot Frattinis anförande, för han viker undan och menar att vi bara ska ingripa när rättigheterna kränks, och om EU:s grundläggande principer överträds ska vi inte agera alls. Så sa ni, herr kommissionsledamot, om än indirekt! Sexualitet och sexuell läggning är faktiskt också grundläggande rättigheter och omfattas av fördraget. När dessa rättigheter kränks på officiell nivå, till exempel i Polen, där dessa människor utsätts för oerhört diskriminerande yttranden från ledande politiker, och förföljs och misshandlas när de deltar i demonstrationer, vilket är en kränkning av dessa unga människors mänskliga värdighet, står kommissionen bredvid och låter bli att ingripa med skälet att man inte har brutit mot EU-lagstiftningen. Ert skriftliga svar på min fråga var formulerat just så och det är inte acceptabelt, kommissionsledamot Frattini! Det som sker i Polen strider mot iakttagandet av Köpenhamnskriterierna och EU:s grundläggande principer, och därför måste vi klargöra på EU-nivå att detta är oacceptabelt och att förändringar måste till stånd omedelbart.
Józef Pinior (PSE ).
      Herr talman! Jag vill uppmärksamma kammaren på nyligen inträffade och upprepade yttringar av intolerans i mitt hemland Polen, som ofta tar sig uttryck genom uppmaningar till våld mot människor på grund av sexuell läggning. Jag vill också upplysa kammaren om att de statliga myndigheterna inte bemöter dessa och andra homofoba handlingar. Exempel på det är förbudet mot jämställdhetsmarscher i Warszawa och Poznan, och det faktum att de åtgärder som finns inskrivna i den polska lagstiftningen inte har vidtagits mot grupper som uppmanar till intolerans och våld mot människor som förespråkar lika rättigheter för alla, oavsett sexuell läggning.
Vi står inför myndigheternas acceptans av något som kan liknas vid politiska gangstermetoder riktade mot homosexuella och bisexuella. Den 13 januari 2006 inleddes rättegångsförhandlingar mot Robert Biedroń, ledaren för Kampanj mot homofobi, vid en domstol i Elbląg. Åklagarmyndigheten anklagar Robert Biedroń för att ha kränkt katoliker, trots att han har betonat att han aldrig haft för avsikt att skymfa katolicismen eller jämföra den med fascism. Till saken hör att samma åklagarmyndighet vägrade att inleda förhandlingar efter kränkande kommentarer om homosexuella i en artikel i tidskriften , där det stod att ”homosexualitet är en sjukdom och ett hot mot familjen”. 
Emine Bozkurt (PSE ). –
   Herr talman! Homofobi är inte bara ett stort problem i vissa medlemsstater utan i hela Europa. Därför gläder det mig att mitt förslag om att övervaka hatbrott mot homo-, bi- och transsexuella har tagits med i den gemensamma resolutionen mot homofobi i Europa. Detta är nytt och jag är glad över att parlamentet stöder detta färska initiativ. Jag vill nu höra från kommissionsledamoten hur kommissionen kommer att genomföra denna övervakning i praktiken. Vi lär oss genom våra erfarenheter, vilket också är fallet med omfattningen av våld och fientlighet på grund av sexuell läggning eller när det gäller respekten av transsexuella.
Jag anser att vi inte lägger tillräcklig vikt vid transsexuella. Dessvärre utsätts dessa människor fortfarande för uteslutning, våld och bristande förståelse i samtliga EU:s medlemsstater. EU gör fortfarande långt ifrån tillräckligt för att skydda de mänskliga rättigheterna för homo-, bi- och transsexuella. EU bör utnyttja denna chans att spänna sina muskler. Antingen skyddar man de mänskliga rättigheterna eller också inte.
Det är dags att omsätta denna fina teori i praktiken och utnyttja de medel som EU har till sitt förfogande, till exempel att tillfälligt upphäva en medlemsstats rösträtt. 
Luis Yáñez-Barnuevo García (PSE ). –
   Herr talman! Jag vill bara tillägga några ord såhär långt i debatten, som tyvärr har visat att homofobi fortfarande är ett allvarligt och utbrett problem i hela EU. Era ord, kommissionsledamot Frattini, var därför inte särskilt övertygande, utan vittnade om kyla och avsaknad av ett helhjärtat och proaktivt engagemang för att bekämpa detta problem. Kommissionen och medlemsstaterna, ledda av kommissionen, måste agera mycket kraftfullare.
Homofobin lever kvar i sedvänjor och traditioner, i språket, överallt. Inte bara i de länder där de händelser som ledde fram till denna debatt inträffade, som Polen, utan även i länder som mitt eget hemland Spanien, där stora framsteg har gjorts i frågan men där den homofobiska inställningen fortfarande finns kvar i samhället och inom myndigheter och vissa yrkesgrupper. Vi måste fortsätta att aktivt bekämpa den. Jag instämmer med många av mina kolleger, särskilt med Michael Cashmans mycket gripande ord. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Martin Luther King sa när han inledde kampen för de svartas rättigheter: antingen uppnår vi frihet tillsammans eller inte alls. Han menade att det inte finns svartas rättigheter eller vitas rättigheter: det finns bara mänskliga rättigheter. Att bekämpa homofobi innebär inte att man visar förståelse för en viss grupp av befolkningen, utan det betyder först och främst att man främjar de mänskliga rättigheterna.
Arrogansen hos dem som förnekar homosexuella rätten att ge blod skrämmer mig, liksom de diskriminerande kampanjer som drivs av människor som inte kan tala om högriskbeteende men ändå anspelar på högriskindivider i kampen mot aids, eller dem som förbjuder människor att köra bil bara för att de är homosexuella.
Jag kan inte stillatigande acceptera attityden hos en kommission som beter sig som Pontius Pilatus, och inte ens anstränger sig för att tillämpa ett direktiv mot diskriminering som redan finns, en kommission som borde inleda överträdelseförfaranden mot länder som inte respekterar människors rätt till sexuell läggning – det händer i Italien, Polen och ett antal andra länder. Denna fråga påverkar inte bara en viss grupp av människor, utan den handlar om hela EU:s värdighet. 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag är tacksam mot alla dem som har talat. Jag känner mig dock tvungen att upprepa en del information mer ingående, eftersom vissa talare tydligt har visat – och detta säger jag med samma uppriktighet som ni har visat mig – att de inte känner till kommissionens arbete.
Jag måste betona – och jag tror inte att det råder något tvivel om detta – att vi talar om homofobi, som är ett brott mot de mänskliga rättigheterna, vilket är det enda som jag håller med Vittorio Agnoletto om. Homofobi handlar inte om att skydda vissa kategorier av människor, utan är i grunden en fråga om absoluta rättigheter som aldrig kan tolkas annorlunda.
Jag vill dock klargöra några saker. En del av er, senast Emine Bozkurt, undrade om vi kan garantera att skyddet för homosexuella och kampen mot homofobi i medlemsstaterna övervakas. Fru Bozkurt! Jag försäkrar er om att denna övervakning inte bara kommer att garanteras utan att detta redan har gjorts! Ni bör känna till det betänkande – vilket jag givetvis sett till att parlamentet fått tillgång till – som en oberoende expertgrupp utarbetade för några veckor sedan och som visar vilken typ av beteende i varje land som strider mot vårt gemensamma mål att bekämpa diskrimineringen.
Betänkandet har officiellt överlämnats till parlamentet, och det är uppenbart att den enda anledningen till att jag och ingen annan beslöt att det skulle förberedas på land för land-basis var att förse er och oss med den information som vi behöver för att skapa oss en uppfattning. Fru Bozkurt! Övervakningen kommer att fortsätta och alla handlingar som strider mot denna ledande princip kommer att avslöjas offentligt. Även regeringarna, som är skyldiga att ta det första steget och redogöra för sina nationella, och inte bara europeiska, bestämmelser om exempelvis mötesfrihet, kan få all nödvändig information genom att läsa dessa handlingar. Öppen information är absolut en prioritet.
Andra talare nämnde ordförande José Manuel Barrosos löfte om att anta ett horisontellt direktiv – detta var den term som användes – om bevarandet av och respekten för rättigheter om icke-diskriminering. Även detta har gjorts, mina damer och herrar! Förra året antog kommissionen ett formellt meddelande med titeln ”Icke-diskriminering och lika rättigheter för alla”, där det tydligt anges vad som förväntas när det gäller garantier för bättre skydd av dessa rättigheter.
I det meddelandet till Europaparlamentet var vi dock förpliktigade att påpeka det som alla redan vet, nämligen att när kommissionen lägger fram ett förslag baserat på artikel 13 så måste det förslaget enligt lag, det vill säga enligt fördragen och inte enligt vår tolkning, antas enhälligt av rådet. Det råder dock inte enighet i rådet ännu, men jag hoppas att det kommer att göra det. I meddelandet från 2005 redogörs i alla fall mycket tydligt för vår avsikt att harmonisera det rättsliga skyddet mot alla former av diskriminering, även diskriminering på grund av sexuell läggning, vilket en del av er hävdar att vi ännu inte har gjort, mina damer och herrar.
Jag ska nu gå över till ett annat ämne som rör kommissionens befogenheter. Jag tror inte att kommissionen i nuläget har de befogenheter som krävs för att vidta åtgärder mot kränkningar av en rättighet som påverkar människor så djupt, vilket ni mycket riktigt sa, herr Cashman. Det är just för att stärka EU:s befogenheter som kommissionen och jag själv återigen har lagt fram förslag om att inrätta en europeisk byrå till skydd för de mänskliga rättigheterna. Byrån skulle ha de befogenheter som ni föreslår, eftersom det är Europaparlamentets uppgift att uttrycka sin åsikt i frågan och kanske utöka sina befogenheter att ingripa. Om ni godkänner förslaget och vi når en överenskommelse i juni kommer byrån att utgöra ett instrument för att motverka diskriminerande beteende. Förslaget har redan lagts fram: det behöver bara granskas och jag har sagt tidigare och säger igen att vi kommer att lyssna på alla önskemål från parlamentet om att förbättra det.
Detta är dock bara ett av de redskap som står till vårt förfogande. Vi har förstås de vanliga instrumenten, såsom artikel 226 i fördraget, överträdelseförfaranden och dessutom en hel del rättspraxis från EG-domstolen, enligt vilken kommissionen tyvärr inte har rätt att ingripa om handlingarna faller under medlemsstaternas ansvarsområde. Jag hoppas att byrån snart kan inleda sin verksamhet, för den blir kanske det första instrumentet som uppfyller behovet av sådana befogenheter.
Fru Bachelot-Narquin! Ni nämnde rätten till mångfald och jag svarar återigen att vi redan arbetar med detta. Jag tror att ni bör känna till den informationskampanj som heter just ”För mångfald”. Vårt mål med det programmet, som startade i slutet av 2003 och fortfarande pågår, var att sammanställa positiv information för att visa att mångfalden är värdefull för EU. Alla de främsta europeiska grupperna för homosexuellas rättigheter deltar i programmet.
Min uppfattning är att ni håller er à jour med alla dessa verksamheter, och vår avsikt är att fortsätta att arbeta hårt inom detta område. Därför måste jag tillbakavisa anklagelserna om att kommissionen inte har gjort någonting. Vi kommer att fortsätta vårt arbete i en anda av ömsesidig öppenhet. Jag kände att jag ville förse er med fakta, och inte bara idéer, om initiativ som redan har genomförts och som kommer att stärka vår beslutsamma kamp mot alla former av homofobi. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit fem resolutionsförslag(1) som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Hélène Goudin (IND/DEM ). –
   Junilistan anser att EU är en värderingsunion som skall arbeta i enlighet med principen om alla människors lika värde och rättigheter. Denna princip är fundamental i all verksamhet och har även fastslagits i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. EU:s medlemsländer har ratificerat ett antal rättsligt bindande internationella överenskommelser som bygger på denna princip om likabehandling och icke-diskriminering.
Rätten att inte bli utsatt för osaklig särbehandling på grund av sexuell läggning är alltså en grundläggande mänsklig rättighet. I debatten betraktas denna rättighet emellanåt som en förhandlingsbar förmån. Det är viktigt att vi alltid har FN:s förklaringar om mänskliga rättigheter i åtanke, då vi behandlar lagstiftningsförslag i denna kammare.
Det är först på senare år som EU:s medlemsstater på allvar har börjat behandla frågan om homofobi. Enligt svensk statistik riskerar den generelle medborgaren 4-6 % utsatthet av så kallat oprovocerat våld. Bland lesbiska och bisexuella kvinnor är motsvarande siffra mellan 15-24 %. Bland homo- och bisexuella män har mellan 28-36 % utsatts för oprovocerat våld. Det faktum att sexuell läggning avgör i vilken mån en person riskerar att bli utsatt för våld är självfallet oacceptabelt.
Det är viktigt att vi som politiker klargör att samtliga människor har lika rättigheter och skyldigheter. Om vi tummar på detta ifrågasätter vi FN:s deklarationer och grundläggande mänskliga rättigheter. 
Sophia in 't Veld (ALDE ). –
   Herr talman! Jag har varit ledamot av parlamentet under ett och ett halvt år nu, och jag anser att min erfarenhet …
Herr talman! Jag har inte arbetsordningen framför mig. Det gäller en mycket kort fråga. Det är väldigt frustrerande att vi aldrig får svar när vi ställer frågor under debatterna. Jag ställde en mycket bestämd fråga men jag fick inget svar. 
Kathalijne Maria Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! På grundval av artikel 143.1 vill jag påpeka att Franco Frattini låter påskina att vi alla är dumma, för det var han som utarbetade meddelandet om ett bredare ramdirektiv. Han har emellertid inte lagt fram något direktiv, såsom parlamentet har krävt, eftersom man inte tycks ha uppnått enhällighet … 
Talmannen.
   – Fru Buitenweg! Jag beklagar, men artikel 143.1 har ingenting att göra med er begäran om att få ordet. I den anges bara att ”namnen på de ledamöter som begär ordet skall föras upp på talarlistan i den ordning deras begäran togs emot”.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0411/2005) av Giusto Catania för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens fjärde rapport om unionsmedborgarskap (den 1 maj 2001 till den 30 april 2004) (2005/2060(INI)). 
Giusto Catania (GUE/NGL ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Beviljandet av medborgarskap och de rättigheter som är förbundna med det är medlemsstaternas privilegium. Begreppet unionsmedborgarskap utvecklas ständigt och är en rättighet som följer av nationellt medborgarskap. Eftersom varje land har olika förfaranden för att bevilja nationellt medborgarskap finns det inget enhetligt förfarande för att förvärva unionsmedborgarskap.
I det betänkande som jag är föredragande för ifrågasätts inte medlemsstaternas privilegium. Rätten till medborgarskap och beviljandet av medborgarskap är deras privilegier, vilket också uttryckligen anges i fördragen. Tiden är kanske ännu inte mogen för att harmonisera förfarandena för beviljande av medborgarskap, vilket jag insåg redan under debatten i utskottet.
Däremot anser jag att det vore mycket nyttigt, och till och med nödvändigt, att inleda en period av eftertanke på kort och medellång sikt om det faktiska värdet av begreppet unionsmedborgarskap. Jag och merparten av ledamöterna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor anser att det bara är genom att upprätta ett starkare band med begreppet bosättning som vi kan ge begreppet unionsmedborgarskap ett riktigt värde.
Unionsmedborgarskap på grund av bosättning är en mycket viktig fråga och tusentals samfund och teoretiker som har deltagit i debatten har redan lämnat in en framställning om att införa detta. Unionsmedborgarskap på grund av bosättning kan införas vid sidan av de andra förfarandena för att förvärva medborgarskap som finns i många EU-länder, nämligen medborgarskap på grund av blodsband () eller födelseort ().
Jag anser att beviljandet av medborgarskap på grund av bosättning är ett sätt att förhindra och undvika vissa paradoxer. Tänk er till exempel att en person kan betraktas som unionsmedborgare – kanske med rätta – om han eller hon har italienska föräldrar, bor i Argentina eller Venezuela och aldrig har satt sin fot i EU, medan någon annan kanske inte betraktas som unionsmedborgare – vilket är orättvist enligt min mening – trots att han eller hon har bott och arbetat i en medlemsstat i 10 eller 20 år men råkar ha tunisiska eller egyptiska föräldrar.
Jag anser att blodsband, födelseort och bosättning tillsammans och samtidigt utgör giltiga skäl för att bevilja medborgerliga rättigheter.
Vi anser att införandet av unionsmedborgarskap efter fem års laglig vistelse i EU är ett lämpligt sätt att återuppta diskussionerna om EU:s framtid som, sedan det konstitutionella fördraget förkastades, har hamnat i en kris som kan bli både ödesdiger och oåterkallelig. Vissa rättigheter som är förbundna med unionsmedborgarskapet kan redan förvärvas på grundval av bosättning, nämligen rätten att göra framställningar till Europaparlamentet och att vända sig till Europeiska ombudsmannen.
Rätten att fritt röra sig och uppehålla sig och att rösta i valen till Europaparlamentet och i kommunalval kan alltså komma att utvidgas, på samma sätt som dessa rättigheter beviljas unionsmedborgare som bor i ett annat land än sitt hemland. Det vore ett viktigt steg i arbetet med att integrera alla de tredjelandsmedborgare som lagligen är bosatta inom EU.
Jag uppmanar också mina kolleger i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att stödja denna ståndpunkt och frångå överdrivet extrema åsikter. Den text som jag har lagt fram stöds inte bara av min grupp, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa i utskottet, utan har också stöd av kommissionen, vars ledamöter meddelade medborgarutskottet att de stöder förslaget om medborgarskap på grund av bosättning.
Kommissionsledamot Frattini har också sagt sig vara beredd att ge sitt bifall. Jag anser att detta är ett mycket viktigt steg, som också får stöd av många sociala och fackliga organisationer i det civila samhället, både religiösa och icke-religiösa. Jag talar främst om två stora italienska organisationer, nämligen Caritas och det stora katolska fackföreningsförbundet CISL, som offentligt stöder betänkandet om att införa medborgarskap på grund av bosättning.
Till sist vill jag lugna alla dem som i sina kommentarer om betänkandet har tagit upp frågan om att införa en EU-skatt för att utvidga de medborgerliga rättigheterna. Bland dem finns till och med den italienska premiärministern, som i en tv-sändning nyligen felaktigt hävdade att Europaparlamentet vill införa en skatt för att utvidga medborgarskapet. För att skingra alla tvivel – även om jag inte ser något hot i detta betänkande – föreslår jag att vi tar bort hänvisningen till en EU-skatt och fokuserar uteslutande på begreppet medborgarskap på grund av bosättning. På så sätt hoppas jag att de som är tveksamma till att utvidga dessa rättigheter inte längre har några undanflykter. 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Giusto Catania, vars bidrag är mycket konsekvent och värdefullt. Efter Maastrichtfördraget, där begreppet unionsmedborgarskap först introducerades, och efter den ytterligare tyngd som begreppet fick genom förslaget till konstitutionellt fördrag, anser jag att det är dags att sätta människor i fokus för rättigheter och skyldigheter och därmed så att säga i hjärtat av den europeiska integrationsprocessen.
Grunden för betänkandet är att unionsmedborgare lägger stor vikt vid begreppet medborgarskap, vilket framgår av regelbundna Eurobarometerundersökningar. Över 70 procent av unionsmedborgarna känner till principen om unionsmedborgarskap – vilket enligt Eurobarometer inte kan sägas om särskilt många andra områden. Problemet är att många av dessa människor inte har en klar uppfattning om vilka rättigheter och skyldigheter som är förbundna med begreppet. Därför anser jag att allt arbete i den riktningen innebär ett positivt steg framåt.
Jag ska illustrera detta med ett mycket märkligt faktum: mer än två tredjedelar av EU-medborgarna tror att unionsmedborgarskapet automatiskt medför rösträtt i nationella val i det land där man är bosatt. Dessa saker måste därför klarläggas och förklaras noggrant, vilket också föreslås i betänkandet.
Avsnittet om medborgarnas rätt till information är mycket viktigt, och detta är ett område som kommissionen redan arbetar med. Insatser för att informera medborgarna bättre pågår. Jag kommer att koncentrera mig på införlivandet av det nya direktivet om unionsmedborgares rätt till bosättning, för att säkerställa att öppenhet i informationen betonas när medlemsstaterna införlivar direktivet i sina nationella regelverk.
En annan mycket viktig fråga är den om personer från länder utanför EU, det vill säga tredjelandsmedborgare som är lagligen bosatta i EU. Jag stöder till fullo integrationen av tredjelandsmedborgare som vistas och arbetar lagligt inom EU:s territorium, och den inställningen delar jag med kommissionen.
Jag har lagt fram ett förslag till en EU-strategi för integration, vilket parlamentet givetvis kommer att diskutera, som just bygger på principen att det behövs ett ramverk av rättigheter och skyldigheter för unionsmedborgarskap för dem som inte är unionsmedborgare men som vill leva, arbeta och vistas i EU lagligt. Jag anser att detta är utgångspunkten för Giusto Catanias betänkande, och detta är den väg som bör uppmuntras.
Vid sidan av rättigheter finns det, som alla såklart förstår, också skyldigheter. Därför måste den successiva omvandlingen av tredjelandsmedborgare till unionsmedborgare på grundval av bosättning tydligt åtföljas av respekt för bosättningslandets lagar och för de ledande principerna i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Allt detta ingår i det integrationsprogram som vi kommer att arbeta med under 2006 och som jag hoppas kunna slutföra i och med rådets och parlamentets godkännande. Ett viktigt första steg är nu under utarbetande, nämligen att bevilja alla som är fast boende tillstånd att vistas och röra sig fritt inom EU. Detta återges i ett direktiv som ska vara införlivat senast den 23 januari i år, alltså om bara några dagar, och jag uppmanar samtliga medlemsstater att införliva direktivet och utfärda uppehållstillstånd till tredjelandsmedborgare som har vistats lagligt i EU i mer än fem år.
Vi måste naturligtvis ha en omfattande debatt om begreppet unionsmedborgarskap på grund av bosättning. Jag är övertygad om att vi kan börja med begreppet samhällsmedborgarskap, det vill säga ett medborgarskap som är förbundet med den region och ort där personen arbetar och bor. Detta kan kanske göras utan att förändra strukturen i fördragen, som inte föreskriver något samband mellan unionsmedborgarskap och bosättning. Jag tror att detta vore möjligt utan att införa absoluta begrepp som skulle kunna, eller kanske borde, innebära att fördragen måste ändras. Begreppet unionsmedborgarskap har inte sitt ursprung i bosättning, men eftersom det finns med i fördragen måste även dessa ändras om vi vill införa ett nytt begrepp.
Med tanke på att målsättningen dock är rimlig anser jag att vi bör överväga en regional aspekt på området rättigheter och skyldigheter. Det är ingen tillfällighet att det enligt den integrationsplan som jag har föreslagit är borgmästare, regionalordförande och regionala guvernörer som är de viktigaste aktörerna i integrationspolitiken, ännu viktigare än medlemsstaterna. Det är nämligen när man står närmast de frågor som påverkar medborgarna – vare sig det är inom gemenskapen eller utanför den – som man förstår betydelsen av individen och hans eller hennes rätt till utbildning, språkundervisning och deltagande i det lokala politiska livet. Dessa frågor har alla koppling till det område där en person är bosatt.
Detta är den strategi som jag är redo att börja arbeta med omgående, om parlamentet kan enas om en ståndpunkt. 
Pervenche Berès (PSE ),
   . Herr talman, herr Frattini, herr Catania! Låt mig först lyckönska er till det goda arbete som har utförts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Som talesman för utskottet för konstitutionella frågor lyckönskar jag er än mer eftersom flera av de förslag som vi har antagit finns med i det slutliga betänkandet och vi är mycket glada över detta.
Herr kommissionsledamot! Ni talade om rättigheter och skyldigheter och jag anser att i frågan om medborgarskap handlar det om en balans som många av oss har samma uppfattning om. Vi måste dock också diskutera frågan om egna medel, som vi tog upp i utskottet för konstitutionella frågor och lade fram för behandling i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag är förvånad över yttrandena från rådets italienske ordförande. Det handlar inte alls om att skapa en ny skatt. Det handlar om att agera i enlighet med det som vi i kammaren röstade för i och med Bögebetänkandet och utarbeta en mekanism för att säkerställa en jämn skattebörda. Denna mekanism ska inte bara göra det möjligt att lösa återkommande problem som försämrar kvaliteten på EU-debatten, utan också, med tanke på debatten om rättvis återbäring, skapa förutsättningar för en balans mellan rättigheter och skyldigheter för dem som vistas i EU.
Bortsett från den här frågan anser jag att föredragandens förslag om förvärvande av medborgarskap i medlemsstaterna och om diskriminering mot tredjelandsmedborgare som vistas i en medlemsstat bör tas upp här i kammaren, med alla de politiska grupperna enade. Jag hoppas att så kommer ske.
När det gäller att utvidga de medborgerliga rättigheterna till långtidsboende tredjelandsmedborgare anser jag att, om vi verkligen vill göra framsteg när det gäller integration och förverkliga begreppet unionsmedborgarskap, så måste dessa människors möjlighet att exempelvis rösta i valen till Europaparlamentet och i kommunalval accepteras och stärkas på EU-nivå.
Slutligen anser jag, med tanke på vårt parlament, att idén om gränsöverskridande val fortsätter att ge tyngd åt vårt arbete. Jag vet inte om vi genom detta betänkande har fört idén närmare förverkligande, men jag vill gärna nämna detta som en faktor som kan förbättra och bidra till unionsmedborgarskapet. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ),
   – Herr talman! I och med sin fjärde rapport om unionsmedborgarskap bekräftar kommissionen sitt åtagande enligt artikel 22 i EG-fördraget att vart tredje år framlägga en rapport om EU-institutionernas tillämpande av bestämmelserna i fördragets andra del med titeln ”Unionsmedborgarskap”.
I stort sett redogör den fjärde rapporten för utvecklingen när det gäller de rättigheter som följer av unionsmedborgarskapet. Man bör notera att alla tidigare rapporter om medborgarskap handlade om EU med 15 medlemsstater. Vi räknar med att den kommande rapporten kommer att ge en helhetssyn på dagens EU med 25 medlemsstater.
I Cataniabetänkandet redogörs dock inte för alla de framsteg som har gjorts inom de olika områden som, tillsammans med rätten till likabehandling, utgör medborgarskapets särprägel. Detta är områden som fri rörlighet, medborgarnas deltagande i valen till Europaparlamentet och i kommunalval, offentlig information och framför allt information till de unga människor som utgör unionens framtid.
När vi inom ramen för utskottet för framställningar behandlade betänkandet lyfte vi fram rätten att göra framställningar till Europaparlamentet och att vända sig med klagomål till Europeiska ombudsmannen.
Det gläder oss att föredraganden har införlivat våra förslag, bortsett från förslaget om ett antagande av EU:s kodex för god förvaltningssed.
I artikel 32 i betänkandet betonas dock vikten av rätten till en god förvaltning och tillgång till handlingar, enligt vad som anges i kapitel V i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Förfarandet för att göra framställningar måste vara enkelt, kort och öppet, vilket föredraganden inte har tagit upp i sitt betänkande, så att inte medborgarna avstår från att utnyttja denna rättighet ordentligt. Likaså kräver utnyttjandet av rätten att vända sig till Europeiska ombudsmannen att medborgarna informeras och att kommissionens medel används för att skapa ökad förståelse kring begreppet unionsmedborgarskap. 
Ioannis Varvitsiotis,
   . – Herr talman! Det är varje föredragandes plikt att kommentera det aktuella betänkandet utifrån de gällande rättsliga villkoren och föreskrifterna.
Men Guisto Catania har formulerat sina egna rättsföreskrifter, och flertalet av dem är vaga. Artikel 17 i fördraget är entydig och där fastställs vem som kan beviljas medborgarskap i Europeiska unionen.
Vi kan inte ignorera detta. Om vi vill skapa rättsliga strukturer, om vi vill skapa strukturer som inte bygger på denna bestämmelse, är det en annan fråga, likaså om vi vill ändra fördraget.
Jag menar dessutom att eftersom unionsmedborgarskapet utan tvekan har utvecklats till en grund för verkliga, specifika rättigheter, måste det finnas tydliga och specifika regler för hur ett sådant medborgarskap förvärvas.
Det gläder mig att Giusto Catania avvisade sitt eget alster här i kväll. Han informerade oss i utskottet och förde fram fördelarna med en EU-skatt. I dag verkar Giusto Catania ha förstått vad detta förslag skulle ha lett till och han har själv dragit tillbaka det.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater avvisar dessa ståndpunkter. Mina damer och herrar! Jag frågar er: är den allmänna opinionen i våra länder redo att acceptera vare sig den väg Giusto Catania förespråkar eller EU-skatten? Döm själva. 
Marie-Line Reynaud,
   . Herr talman! Som skuggföredragande för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor är jag mycket nöjd med texten i det förslag som lagts fram för oss i dag och jag vill tillägga att jag inte har lagt fram några ändringsförslag inför omröstningen i kammaren.
Först av allt vill jag lyckönska Giusto Catania som har utfört ett ypperligt arbete i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och som har lyckats ena majoriteten av ledamöterna kring hans förslag till betänkande. Tack vare de kompromissändringsförslag som utarbetats gemensamt av gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, och även tack vare de enskilda ändringsförslag som lagts fram av medlemmar i dessa grupper, har vi enligt min åsikt kunnat göra ett antal viktiga framsteg. Jag kommer att ta upp fem av dem.
Europaparlamentet uppmanar medlemsstaterna att överväga att upprätta ett starkare band mellan å ena sidan laglig varaktig bosättning under en rimlig tidsperiod och å andra sidan förvärvande av nationellt medborgarskap och därmed även unionsmedborgarskap. Europaparlamentet understryker att det är önskvärt med en ökad samordning när det gäller de allmänna kriterierna och förfarandena för att förvärva medborgarskap i medlemsstaterna.
För det andra uppmanar Europaparlamentet medlemsstaterna att diskutera möjligheten att skapa ett europeiskt röstkort som skulle vara gemensamt för samtliga EU-länder.
För det tredje uppmanar Europaparlamentet kommissionen att utarbeta en vitbok om möjliga utvecklingsalternativ för unionsmedborgarskapet.
För det fjärde uppmanar Europaparlamentet medlemsstaterna att se till att de tredjelandsmedborgare och statslösa personer som har varit lagligt och fast bosatta i EU i över fem år beviljas rösträtt i kommunalval och i valet till Europaparlamentet samt rätt till fri rörlighet och till uppehållstillstånd i valfri EU-medlemsstat.
Slutligen uppmanar Europaparlamentet medlemsstaterna att snarast diskutera möjligheten att ge unionsmedborgarna rätt att rösta och ställa upp i kommunala, lokala och regionala val i den medlemsstat där de är bosatta, och rätt att välja mellan att rösta och ställa upp i de nationella valen antingen i det land där de är bosatta eller i deras ursprungsland, dock inte i båda länderna.
Dessa krav och önskemål från Europaparlamentet innebär verkligen en utveckling av EU till en riktig politisk gemenskap. Politiskt medborgarskap och demokratiskt deltagande är nycklarna till framtiden för det europeiska projekt vi vill ha. 
Ignasi Guardans Cambó,
   . Herr talman! I detta betänkande diskuteras den grundläggande frågan om förbindelsen mellan medborgarna, mellan folket – för att undvika att använda ett uttryck som skapar förvirring just nu – och det politiska projekt vi försöker förverkliga, och det innehåller en rad uttalanden av enorm betydelse, och alla hänger de ihop med varandra och de är alla viktiga.
För det första omfattas medborgarskap fortfarande av medlemsstaternas behörighet; det finns fortfarande en politisk enhet i EU som kallas ”staten”. Detta är ett faktum, även om vissa av oss inte tycker särskilt mycket om det. Om vi struntar i detta faktum kommer vi endast att skapa utopier.
Men vi måste ändå komma ihåg att medborgarskap i viss utsträckning också omfattas av Europeiska unionens behörighet. Det berör oss alla. När en stat utan rättslig grund vägrar medborgarskap till människor som har levt inom den statens territorium i många år, förvägras dessa människor tillgång till ett EU-medborgarskap. Detta i sig ger oss och Europeiska kommissionen makt att behandla denna fråga utan att fördragen ändras. Staterna beviljar EU-medborgarskap: därför kan vi inte vara likgiltiga inför detta.
Dessutom kan vi inte tillåta att miljontals människor i EU bidrar till vår välfärd och vårt välstånd genom sitt arbete och sin skatt utan att ha någon form av politiska rättigheter. Det är en komplicerad sak att lösa detta problem på ett konkret sätt. Men vi kan inte tillåta att så många miljoner människor befinner sig i denna situation: de är med och betalar, men nekas all rätt att utrycka sin åsikt om sin framtid.
Därför välkomnar jag detta betänkande. Jag anser att det är optimistiskt och att det i vissa fall går något längre än vad fördragen tillåter eller vad några av oss kan ställa oss bakom: till exempel måste Europaparlamentet och de nationella parlamenten ha samma grad av legitimitet och jag anser därför inte att vi vid denna tidpunkt kan begära att vissa människor ska få rösta i valen till Europaparlamentet när de inte får rösta i de nationella parlamentsvalen. Båda parlamenten måste ha samma legitimitet och när de utvecklas måste de göra det tillsammans.
Kommissionen måste mycket mer effektivt offentliggöra vilka rättigheter EU-medborgarna har redan nu, till exempel på det konsulära området och på många andra områden, där människor inte ens är medvetna om vilka rättigheter de har. Kommissionen kan bidra mycket till denna diskussion och åskådliggöra vad de olika medlemsstaterna gör inom ett område som tills vidare kommer att fortsätta att omfattas av deras behörighet. 
Tatjana Ždanoka,
   – Herr talman! Verts/ALE-gruppen stöder de huvudsakliga idéerna i Giusto Catanias betänkande. Vi anser att ett unionsmedborgarskap som beviljas utifrån bosättningsort bör vara det slutgiltiga målet för att EU ska bli en verklig politisk gemenskap. De som vistas lagligt och under en längre tid i EU måste garanteras politiska rättigheter oavsett ursprunglig nationalitet.
Det utvidgade EU:s svåra verklighet är att bland dem som omfattas av begreppet tredjelandsmedborgare är en halv miljon människor inte medborgare i någon stat, på grund av att de har tillhört en stat som inte längre finns, nämligen Sovjetunionen. Dessa människor utgör 20 procent av Lettlands befolkning och 9 procent av Estlands befolkning. De är innehavare av pass för icke-medborgare (non-citizen) som har utfärdats av dessa stater, men under femton års tid har de förvägrats rätten till politiskt deltagande.
Enligt min uppfattning kan de lettiska och estniska icke-medborgarna komma att bli de första ”statsmedborgarna” i EU, ett begrepp som kommissionsledamot Franco Frattini just föreslog – och jag är honom mycket tacksam för detta förslag. Jag förmodar att parlamentet, genom att anta Cataniabetänkandet, kommer att signalera till myndigheterna i Lettland och Estland att respekten för lika rättigheter är avgörande för EU. 
Jens-Peter Bonde,
   Herr talman! Medborgarskap beviljas av stater och därför är det logiskt att de som vill att EU ska förvandlas till en stat också kämpar för att skapa ett EU-medborgarskap. Min grupp vill ha ett europeiskt samarbete i praktiken, utan att en gemensam stat bildas. Därför avvisar vi planerna på att utveckla EU-medborgarskapet. De gemensamma grundläggande rättigheterna hör hemma i våra egna konstitutioner och i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. EG-domstolen i Luxemburg får inte bli en rival som strävar efter att skapa en ny stat. Väljarna i våra länder måste själva bestämma vilka som ska beviljas medborgarskap och när, samt vilka rättigheter och skyldigheter dessa medborgare ska åläggas.
Själva planen på att skapa ett medborgarskap för EU-staten, med frihet att bosätta sig var som helst och sälja sin arbetskraft till lägre pris, förstör EU och gör att utvidgningar för att ta med fattiga länder blir impopulära. Junirörelsen är för en gemensam marknad och samarbete, men emot ett gemensamt medborgarskap. Låt mig också påminna er om att år 1992 röstade danskarna emot det medborgarskap som föreskrivs i Maastrichtfördraget och att Danmark fick ett undantag från det gemensamma medborgarskapet. Detta undantag respekteras inte. Danmark deltar i alla delar av EU:s gemensamma medborgarskap och det gör verkligen ingen skillnad att man använder en dansk term för medborgarskap som inte innehåller ledet ”stat” och därmed framstår som mindre bindande. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Begreppet unionsmedborgarskap är verkligen ett konstlat påhitt – det är ingen naturprodukt. Medborgarskapet hör hemma i nationsstaterna. Det är inget som EU ska stjäla i sin desperata strävan efter inre och yttre trovärdighet, en strävan som har blivit ännu mer desperat efter att den oönskade konstitutionen förkastades på ett förödmjukande sätt.
Vad som förs fram är ett falskt och tomt konstgrepp som har utformats för att ge EU status som självständig stat. Det som är mest skrattretande och oacceptabelt med förslaget är att man välkomnar tanken om en progressiv finansiering av EU genom direkt beskattning. Om förespråkarna för ett unionsmedborgarskap tror att de kan göra EU mer älskat och välkommet genom att stödja en direkt beskattning från Bryssel, då måste jag säga att de lyckligtvis har mindre kontakt med medborgarna än vad jag någonsin hade kunnat tro.
Dåraktiga betänkanden som detta leder mer än något annat till EU-skepsis. Jag antar att jag därför av den anledningen borde säga: låt oss få fler sådana! 
Ewa Klamt (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar, herr vice ordförande! Det måste sägas rakt på sak att det förslag till Europaparlamentets resolution om kommissionens rapport om unionsmedborgarskap som Giusto Catania har lagt fram missar poängen. Där krävs inget mindre än att EU-medborgarskapet utvidgas till att omfatta dem som är bosatta i EU utan att vara medborgare där, så att till exempel utlänningar och statslösa ska få rätt att rösta och att ställa upp i val. Tredjelandsmedborgare skulle få EU-medborgarnas rättigheter och samtidigt behålla sina rättigheter i hemlandet. För att ta ett exempel skulle man, om Giusto Catania får som han vill, kunna tänka sig en situation där en amerikan som har bott i EU i fem år skulle kunna rösta i val till Europaparlamentet och också själv kunna bli invald där, samtidigt som han har rätt att delta i val i Förenta staterna. Resultatet skulle bli att människor som inte är EU-medborgare skulle få fler rättigheter än de som faktiskt är det.
Men frågan som skulle besvaras var om EU-medborgarna verkligen åtnjuter de rättigheter de har enligt lag, i den utsträckning det ursprungligen var tänkt. Närmare bestämt, hur står det till med EU-medborgarnas rättigheter enligt EG-fördraget? Kan våra medborgare till exempel verkligen bosätta sig i andra EU-medlemsstater utan att fastna i byråkratin? Vilka hinder gör det svårare att skaffa en anställning i ett annat EU-land? Om någon gör det, hur står det till med möjligheterna att överföra socialförsäkringar och sjukförsäkringar, eller med möjligheterna att gå över till ett annat system? Är kontrollen av medborgarna vid de inre gränserna onödigt hård?
Giusto Catania gör tyvärr – och jag säger ”tyvärr” eftersom detta är frågor som varje EU-medborgare ställs inför i sin vardag – ingenting för att besvara dessa frågor, eller andra för den delen. Rationella svar på dessa frågor skulle öka EU:s trovärdighet i folkets ögon. Om det dagliga livet och det kulturella utbytet mellan EU:s folk förbättras blir det lättare att acceptera EU. Eftersom denna möjlighet har missats kommer gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att rösta emot detta betänkande.
Kanske jag får förklara varför alla talare lämnar kammaren så snart de har avslutat sina anföranden. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor inledde sitt sammanträde kl. 19.00 och vi måste alla gå direkt dit. Jag ville bara klargöra detta eftersom det kan verka oartigt. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! EU-medborgarskapet är verkligen beroende av nationalitet, precis som Giusto Catania säger.
Så länge vissa människor fortsätter att betrakta invandrare som andra klassens medborgare, så länge de anser att människor som inte har europeisk härstamning inte kan få europeiska rättigheter, så länge som de i stället för att integrera invandrare vill hålla dem i en gråzon på obestämd tid, riskerar invandringen att förvandlas från EU:s stora hopp till EU:s stora tidsinställda bomb.
Diskussionen om EU-medborgarskap är, som Franco Frattini helt riktigt sa, direkt kopplad till en harmonisk integrering av invandrare och den viktiga frågan om politiskt medborgarskap.
Det parti jag tillhör i Grekland, PASOK, har gjort det till en norm att invandrare ska delta i alla dess institutioner. Det behövs ingen EU-lagstiftning för det. Det stöder att invandrare som levt länge i landet deltar i de lokala valen.
Vi måste bli mer fördomsfria i EU och jag är mycket tacksam mot Giusto Catania för betänkandet som innebär att vi kan föra en viktig politisk debatt och behandla frågor som många konservativa i EU inte verkar vilja ta upp. 
Thomas Wise (IND/DEM ).
   – Herr talman! I betänkandet stöder man idén om ett enfaldigt och falskt unionsmedborgarskap, och ger sig i kast med att lägga fram förslag om hur detta löjliga och bristfälliga begrepp ska lanseras. EU:s institutioner visar med orubblig konsekvens hur totalt främmande de är för allmänhetens känslor och åsikter.
Maastrichtfördraget kan ha skapat ett principiellt medborgarskap, men det är ett klassiskt exempel på att teorier är omöjliga att omsätta i handling. Ett unionsmedborgarskap är till exempel omöjligt att avsäga sig. Jag vill inte ha ett sådant. Jag blev inte ens tillfrågad innan det infördes.
Vi ser nu tydliga bevis på den desperation som har smugit sig in i tankeprocessen hos parlamentets federalister. De anser att ”en direkt koppling mellan vissa aspekter av skattesystemet och EU-finansieringen” skulle göra unionsmedborgarskapet mer balanserat. Varenda statsvetarstudent vet att om man kopplar något till en skatt är det ett bergsäkert sätt att förpassa detta något till historiens soptunna.
Jag har flera gånger tidigare sagt att om EU är svaret då måste frågan ha varit korkad. Detta framgår klart och tydligt i betänkandet. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Vi välkomnar inrättandet av ett EU-medborgarskap eftersom vi vill ha ett medborgarnas Europa och inte bara vara ett varornas, tjänsternas och kapitalets Europa. Medborgarskapet växte fram ur det ökade skyddet av medborgarnas rättigheter och intressen i medlemsstaterna och ur bildandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Jag vill gratulera Franco Frattini till hans arbete i detta avseende.
Vi är i stort sett nöjda med den balansräkning över de tre senaste åren som kommissionen har lagt fram för oss. De viktigaste problem som har uppdagats har främst berott på felaktig tillämpning och praxis och inte på bristande efterlevnad av nationell lagstiftning. Detta understryker bara hur viktigt det är med en informationspolitik i fråga om hur EU:s regelverk ska tolkas och medborgarnas rättigheter ska tillämpas, och det påminner oss om att åtgärder måste vidtas för att göra stadgan om de grundläggande rättigheterna rättsligt bindande.
Vi vill stärka och konsolidera den europeiska identiteten och öka medborgarnas engagemang i den europeiska integrationsprocessen, vilket måste avspegla sig i ett högre deltagande i valen till Europaparlamentet. Cataniabetänkandet framför oss i dag är mindre välkommet, där omkring hälften av de 40 punkterna undergräver själva konceptet, eftersom där förespråkas ett erkännande av EU-medborgarskap oavsett om personen i fråga är medborgare i en medlemsstat eller inte. Detta strider uppenbart mot fördraget.
EU-medborgarskapet får inte uppfattas som ett försök att med konstgjorda medel skapa en överstatlig identitet som ska ersätta känslan av landstillhörighet. Arbetet för att främja ett gemensamt arv som bygger på en rad grundläggande traditioner och värderingar måste gå hand i hand med respekt för nationell identitet. EU-medborgarskapet kompletterar det nationella medborgarskapet och ska inte ersätta det. Att arbeta för motsatsen vore att förstöra konceptet med ett EU-medborgarskap och att undergräva det europeiska projektet. 
Javier Moreno Sánchez (PSE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Jag vill inleda med att gratulera Giusto Catania till hans utmärkta betänkande, som jag ger mitt fulla stöd.
Mina damer och herrar! Det är sant att det inte längre finns ett europeiskt folk, men det är också sant att vi européer har bestämt oss för att dela ett gemensamt öde och att ett förstärkt och utvecklat EU-medborgarskap utan tvivel skulle bidra till att stärka vår känsla av att vi i allt högre grad deltar i det europeiska projekt som vi driver.
Men vi måste komma ihåg att miljontals av våra landsmän lever utanför EU:s territorium – nästan en miljon spanjorer till exempel – och vi måste också komma ihåg att oavsett vår födelseort eller bostadsort är vi alla i lika hög grad EU-medborgare. Det får inte finnas första och andra klassens EU-medborgare.
Jag är själv son till utvandrare och jag har levt större delen av mitt liv utanför EU:s gränser. Jag har förstahandskunskap om hur viktigt det är att upprätthålla en länk till ursprungslandet och hur nödvändigt det är att föra EU närmare även de EU-medborgare som lever utanför EU:s territorium.
Vi måste se till att de rättigheter som följer av medborgarskapet också garanteras de EU-medborgare som lever i Schweiz, Argentina eller någon annan del av världen, på samma sätt som de garanteras för EU-medborgare som lever i Frankrike, Tyskland eller någon annan EU-medlemsstat. I sin vitbok om utvecklingen av medborgarskapet bör kommissionen därför ta med alla lämpliga åtgärder för att förbättra villkoren för att utöva dessa rättigheter och se till att de gäller fullt ut även utanför EU.
Herr Catania! Jag vill tacka er för att ni har godtagit ändringsförslagen i den riktningen och jag hoppas att kommissionen kommer att ta hänsyn till parlamentets krav. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande av Christa Prets (A6-0400/2005) för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om strategier för förebyggande av handel med kvinnor och barn som riskerar att utsättas för sexuellt utnyttjande (2004/2216(INI)). 
Christa Prets (PSE ),
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Om man jämför statistiken och kraven i fråga om djurhandel, är människohandel, särskilt kvinnohandel, ett tabubelagt ämne. Människor verkar vara värda mindre än djur och varje år ser vi en enorm ökning i antalet kvinnor och barn som utsätts för människohandel. I avsaknad av tillförlitlig statistik och pålitliga siffror, varierar uppskattningarna mellan 800 000 och 3–4 miljoner kvinnor och barn årligen. Siffror i den storleksordningen borde verkligen skaka om oss och få oss att inse behovet av åtgärder.
Den organiserade brottsligheten ökar och människohandelsligorna anpassar sina metoder och rutter allt mer. Efterfrågan är på uppgång, marknaden blomstrar. Handeln med kvinnor är ett brott och en modern form av slaveri. Utredningar och åtal av brottslingarna måste bli mer noggranna, det krävs omsorg och stöd till offren och även förebyggande åtgärder. Såväl inom EU som internationellt krävs det en övergripande och integrerad tvärfacklig strategi. Den måste vara generell eftersom triangelförhållandet mellan offer, kund och människosmugglare måste lyftas fram i kampen mot människohandeln. Människosmugglarna, hallickarna, mellanhänderna och alla de platser där verksamheten pågår, för att inte nämna dem som vinner på det hela, får inte heller under några omständigheter glömmas bort.
Det främsta målet måste vara att ta itu med de mest betydelsefulla aspekterna på problemet, som att fattigdom i allt högre grad drabbar kvinnor, stor arbetslöshet och skillnader i välstånd, och att minska den betydande risken för våld. Detta är anledningen till att det i betänkandet ställs konkreta krav, bland annat på att åtgärder för att förhindra och bekämpa människohandeln ska genomföras i hela EU som ett led i grannskapspolitiken, utvecklingspolitiken, utrikespolitiken och många andra möjliga horisontella politikområden. Även EU:s biståndspolitik måste i högre grad inriktas på att minska fattigdomen och därmed indirekt påverka människohandeln, men det finns också ett behov av att analysera och granska Världsbankens och andra stora institutioners biståndspolitik för att undersöka om pengarna verkligen når de människor som behöver dem eller om de leder till motsatt resultat än vad som var avsikten. Vi vet trots allt att internationell biståndspolitik inte minskar fattigdomen, utan till och med kan bidra till att ytterligare marginalisera riskgrupper.
Avsaknaden av en databas är en stor brist, det krävs ett enhetligt system för datainsamling och kommissionen måste arbeta tillsammans med andra internationella organisationer för att utveckla en sådan databas. Det enda sättet för oss att få samma resultat av undersökningar är att genomföra dem på samma sätt.
Det finns också ett behov av informationskampanjer i ursprungs- och transitländerna, jämte en dag mot människohandel med en internationell logotyp mot människohandel för att synliggöra det enorma problemet.
EU – och med det menar jag medlemsstaterna – behöver agera genom informationskampanjer som främst är inriktade mot offren, men även genom åtgärder inom de befintliga strukturerna, som inom polisskolor, socialhögskolor och juristutbildningar och liknande utbildningsanstalter, jämte ett utökat arbete med icke-statliga organisationer och de verkställande myndigheterna. Åklagarmyndigheterna kommer för detta att behöva ytterligare personal och medel, och det behöver inrättas informationskontor om kvinnohandel.
Nationella och internationella journummer måste upprättas och offentliggöras på nationell och lokal TV. Översyner måste göras inte bara av de nuvarande viseringsreglerna utan även av de många åtgärder som vidtas genom diplomatiska nätverk. Vår uppmaning om att låta offren stanna kvar inte bara under rättegången utan även efteråt är särskilt angelägen. Ett offers vittnesmål kan vara till stor hjälp för att identifiera brottslingar och vi vet att många offer är ovilliga att vittna av rädsla, inte bara för offentlig förödmjukelse, utan också för utvisning. Det behövs något av en omprövning här. Anonyma vittnesmål från offer och klienter måste också godkännas om förövarna av dessa brott ska kunna ställas till svars.
Det måste inledas kampanjer för att göra dem som står för efterfrågan på dessa tjänster medvetna om de katastrofala följderna av denna handel och jag vill också se anonyma journummer för kunderna, för att kunna samla in mer uppgifter från dem. Jag vill däremot inte att kunder ska kriminaliseras rakt av och jag har i detta betänkande försökt undvika att fokusera på nationell lagstiftning om prostitution och därmed offra ett globalt problem för nationella skillnader.
Jag vill också nämna att internationella kommittén för sexarbetares rättigheter nyligen krävde rätt till socialförsäkring och legalisering i hela EU.
Ett annat konkret krav gäller handeln med barn: det förefaller som om korrumperade tulltjänstemän i vissa fall lägger beslag på barns id-kort. Belgiska id-kort för barn är inte numrerade: de beslagtas och används i barnhandeln. Jag föreslår att man inför ett numreringssystem för dessa kort.
Som ni ser har vi mycket att göra i kampen mot människohandeln och vi måste vara medvetna om att dessa tragedier pågår mitt ibland oss. 
Franco Frattini,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Den debatt som har hållits om detta ämne gläder mig särskilt mycket. Många av er vet att jag betraktar kampen mot människohandel som ett av mina personliga prioriterade mål som inte bara måste synliggöras under min mandatperiod, utan även ge påtagliga och märkbara resultat.
Som ni vet lade jag i oktober förra året fram ett meddelande från kommissionen om denna fråga, som var helt och hållet i linje med de förslag som föredraganden, Christa Prets, har lagt fram. Det krävs en integrerad strategi för att färdigställa en handlingsplan för EU för att bekämpa människohandeln kraftfullt och beslutsamt.
I december, efter detta meddelande, godkände rådet (rättsliga och inrikes frågor) det framlagda förslaget och antog en handlingsplan. I denna plan hänvisas uttryckligen till bästa metoder och gemensamma normer och förfaranden för att bekämpa och förhindra människohandel.
Med dagens betänkande, som jag verkligen stöder och uppskattar, intar parlamentet en avgörande – och absolut nödvändig – politisk roll, och uppmärksammar särskilt kvinnor och barn. Dessa grupper är enligt min mening mest sårbara för denna verkliga form av slaveri, som det är EU:s plikt att bekämpa. Jag påstår rentav att EU har en moralisk plikt, inte bara en institutionell och rättslig sådan, att utrota denna form av slaveri. Denna moraliska plikt kräver, som föreslås i betänkandet, att vi antar en integrerad strategi som bygger på principen om absolut respekt för varje barns, kvinnas och mans värdighet: varje människa i allmänhet. Detta är inte en rättslig eller byråkratisk grund, utan är en av våra grundläggande principer som slås fast i fördragen och i stadgan om de grundläggande rättigheterna och även, med förlov sagt, i moralreglerna.
Även om EU redan tillämpar en politik på detta område, måste denna politik stärkas. Jag menar till exempel en politik för att stärka principen om jämställdhet mellan kvinnor och män för att förhindra att kvinnor marginaliseras på arbetsmarknaden och hänvisas till låglönearbeten. En sådan politik skulle säkerligen leda till förbättrade kulturella normer, vilket behövs för att utrota efterfrågan. Detta är en annan viktig punkt: efterfrågan är tyvärr en avgörande del i exploateringen. Om det inte fanns någon efterfrågan, om det fanns färre kunder, eller om antalet användare som var beredda att samarbeta med exploatörerna minskade dramatiskt, skulle problemets omfattning utan tvekan bli mindre skrämmande.
Jag förstår varför föredraganden valde att inte ta upp prostitution i det betänkande vi behandlar. Men personligen – och jag betonar att detta är min personliga åsikt – anser jag att vi också måste ta upp frågan om att införa hårda åtgärder för att avskräcka kunderna, som alla är väl medvetna om att de flickor de använder är utnyttjade och offer för människohandel. Ingen kan undgå att lägga märke till deras svåra förhållanden. Detta är en ytterst känslig fråga som vi inte kan gå in närmare på i dag, men som kommer att behöva diskuteras.
I dag är graden av harmonisering begränsad. Medlemsstaterna har olika lagstiftning och även om det finns ett rambeslut om människohandel, utnyttjande av barn, den motbjudande frågan om pedofili och barnpornografi, tycks harmoniseringen i praktiken vara begränsad. Jag håller med föredraganden om att alltför lite har gjorts för offren för människohandel, som inte borde få hjälp endast när de bestämmer sig för att samarbete med polisen. De måste också föras tillbaka till samhället! Ett barn som har utsatts för fasorna med pornografi och pedofili ska inte bara få hjälp när hon samarbetar med polisen och namnger förövarna, utan måste få fortlöpande, livslångt stöd, eftersom följderna av de skador hon har fått troligtvis kommer att leva kvar för alltid.
Kommissionen har också försökt bygga strategin för EU-lagstiftningen på de viktigaste riktlinjerna i FN:s konvention om barnets rättigheter. Det gläder mig att rådet också delar denna inställning och alltså är positivt inställt till att utvidga alla former av skydd för barn till unga människor under 18 års ålder. Vi får inte göra en alltför snäv definition av begreppet ”barn”: de som ännu inte har fyllt 18 måste också omfattas av de skyddsbestämmelser som erkänns av FN och EU.
Jag håller också med om en annan aspekt av rapporten, där kopplingen mellan de rent kriminella sidorna av människohandeln och den illegala invandringen betonas. Jag stöder också frågan om socialt skydd och behovet av en utrikespolitik för EU där det införs en tydlig hänvisning – precis som vi gör i alla våra internationella förbindelser – till människohandel som ett av EU:s prioriterade områden. Kort sagt, de som förhandlar med EU och som avser att utveckla nära internationella förbindelser med oss måste vara medvetna om att EU inte på något sätt kan acceptera den enorma handeln med och utnyttjandet av kvinnor och barn, och av människor i allmänhet.
För att kunna åstadkomma allt detta behöver vi en databas. Det håller jag med om och vi arbetar faktiskt för att skapa en sådan, också på teknisk nivå. Jag har ett nära samarbete med Europol för att förbättra deras databas så att vi så småningom ska kunna skapa ett riktigt europeiskt statistiksystem som ger tillförlitlig information. Alltför ofta känner vi faktiskt inte till problemets verkliga omfattning och detta är inte acceptabelt. EU kommer att få en databas och ett pålitligt statistiksystem. Samtidigt tänker jag inte bara acceptera parlamentets inbjudan utan också föreslå en mängd praktiska initiativ som med utgångspunkt i den handlingsplan som godkändes i december kommer att omsätta vår önskan att fullkomligt utrota människohandeln, särskilt kvinnor och barn, i konkret handling. 
Inger Segelström (PSE ),
   Herr talman! Kommissionär Frattini! Det är glädjande att parlamentet idag debatterar människohandel med kvinnor och barn. När LIBE-utskottet, där jag varit föredragande, beslutade om mitt yttrande var det med mycket stor majoritet för ett starkt avståndstagande från den avskyvärda människohandeln, men också med en vilja att se människohandel som en del av prostitutionen i EU.
Det som var viktigt för LIBE var att sätta ett mål att handeln inom tio år ska halveras och att stora ansträngningar ska göras för att vi parlamentariker ska få ett bättre beslutsunderlag, statistik och naturligtvis samarbete mellan polis, åklagare och domare. Vi tror, jag poängterar , att upp till hälften av offren i människohandeln kan vara barn och minderåriga. Därför var det viktigt för LIBE att poängtera att 18 år måste göras till en åldersgräns som inte kan brytas. För mig är det också naturligt att kvinnor och barn som blivit offer för människohandel får rätt att stanna eller hjälp att kunna återvända. Jag hoppas också att det i framtiden blir ett samarbete med turistindustrin. Länder och kommuner med stora grupper av turister måste tydliggöra att de inte accepterar handel med kvinnor och barn.
En naturlig fortsättning på det beslut om turistindustrin vi kommer att ta här i Strasbourg är det som de socialdemokratiska kvinnorna i EU protesterar emot, nämligen ryktena om att man till fotbolls-VM i sommar kommer att importera tusentals och åter tusentals kvinnor till prostitution. Jag är glad över att kunna berätta att i Sverige har både vår EU-minister och jämställdhetsminister tillsammans med ordföranden för fotbollförbundet tagit avstånd från detta. Jag hoppas att alla talare här idag kan ge sitt stöd till denna protest mot kvinnohandel. Sport och kvinnohandel och prostitution hör inte ihop. LIBE-utskottet ville gå längre än vad jämställdhetsutskottet gör i sin ambition att synliggöra prostitutionen i EU. Jag avser att återkomma till denna fråga vid ett senare tillfälle, till exempel i samband med att vi ska behandla kommissionär Frattinis meddelande. Människohandel kan inte informeras bort som Christa Prets tror. Det krävs ansvar av modiga politiker, också i EU. 
Nicole Fontaine,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Christa Prets utmärkta betänkande tar upp en ytterst brådskande och mycket aktuell fråga. I en tid då våra samhällen med rätta strävar efter att bevara minnet av vad slaveri inneburit under tidigare århundraden, för att sådana brott aldrig mer ska begås, kan vi då acceptera att en ny och modern form av slaveri – sexuellt slaveri – som betraktas av människohandlarna som en normal kommersiell verksamhet fortsätter och utvecklas över hela världen? Svaret – och ett enhälligt sådant – från Christa Prets och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män är ”nej”.
Det måste erkännas att trots mediernas intresse, vilket jag måste tillägga vaknat helt nyligen, känner människor i dag fortfarande dåligt till de förödande fysiska och psykiska effekterna av människohandel. Det måste erkännas att hittills har de texter vi har antagit för att på EU-nivå bekämpa de brottslingar som i allt högre grad ägnar sig åt denna verksamhet som oftast passerat ouppmärksammade.
Därför välkomnar jag att Christa Prets föreslår en rad åtgärder som på samma gång syftar till att förebygga, öka kunskapen och bekämpa, vilket är den integrerade strategi Franco Frattini talade om. För första gången är grunden lagd för en verkligt gemensam politik för att bekämpa denna förfärliga moderna hemsökelse.
Christa Prets gör rätt i att i sitt betänkande undvika diskussionen om vad som å ena sidan är människohandel och å andra sidan är prostitution. På grund av de djupgående skillnaderna mellan våra olika lagstiftningar skulle denna diskussion troligen avslutas tvärt och lämna oss maktlösa. Jag uppskattar denna inställning, som är inriktad på effektivitet, men jag uppskattar också att det tabubelagda problemet trots detta inte har lämnats åt sidan, eftersom det i den triangel som bildas av aktörerna i denna tragedi – människohandlarna, de prostituerade och kunderna – skulle vara omöjligt att låta bli att nämna kundernas ansvar utan att hyckla.
Därför hoppas jag att de punkter som tas upp godkänns. De understryker att parlamentet är medvetet om problemet och önskar lösa alla aspekter av det, det vill säga att bannlysa sexuellt slaveri från vårt samhälle.
Jag hoppas att det massiva samförstånd som visades i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män upprepas här i kammaren och jag är övertygad om att de berörda kommissionsledamöterna, särskilt Franco Frattini – det var ungefär vad han sa till oss – kommer att höra vårt budskap och vara mycket angelägna om att prioritera denna kamp högt. 
Lissy Gröner,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag talar för socialdemokratiska gruppen här i parlamentet när jag säger att vi är tacksamma gentemot Christa Prets och alla ledamöter i utskottet för kvinnors rättigheter för deras medverkan till detta betänkande. Vi har lagt fram många förslag om hur kampen mot handeln med kvinnor kan föras.
Om ni, kommissionsledamot Frattini, tar krafttag mot denna moderna tidens plåga sluter vi upp bakom er till 100 procent. Vi måste dränera det här träsket och agera. Med handlingsplanen och med hjälp och samarbete från andra organ, som Europarådet, OSSE och FN, kommer vi att kunna göra just det.
Det finns många förslag i betänkandet som vi kan ta till oss och de behöver genomföras nu. Det krävs finansiering – Europol måste utrustas med befogenheter att agera; en polisgrupp måste inrättas. Allt sådant kan bidra. Under sammanträdesperioden i december stödde hälften av ledamöterna i parlamentet förslaget att inrätta hjälpnummer för barn. Vi vill att Daphneprogrammet ska fortsätta att vara ett effektivt instrument, men åtskilt från förebyggande av droganvändning. Det är en annan fråga som är minst lika viktig, men den måste hanteras separat.
I det avseendet har ni vårt stöd, herr kommissionsledamot. Ingenting av detta kan skjutas upp mycket längre. Den här frågan engagerade båda er företrädare, António Vitorino och Anita Gradin. Tack och lov finns det många fler som intresserar sig för frågan i dag.
Men vi har också VM i fotboll att se fram emot, och det kommer att bli ytterligare ett test. Tyskland väntar sig inte färre än 40 000 fler prostituerade, som man förmodar ska uppfylla behoven hos de män som kommer för att se matcherna. Att dessa kvinnor inte kommer att arbeta av egen fri vilja betyder att något måste göras. Vi kommer att fortsätta att diskutera frågan i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. Vi kommer inte att se på utan att göra något.
Vad som bör framgå av dagens debatt är ett tydligt budskap till organisationerna om att vi stöder kvinnorna i deras kampanj, och att vi inte kommer att rygga för att diskutera efterfrågan på prostituerade i mer konkreta termer. Låt oss ta upp problemet tillsammans och åtminstone göra denna gråzon till föremål för rubriker och allmänhetens uppmärksamhet, inte minst genom att samla in relevanta uppgifter, men även genom konkreta politiska åtgärder. 
Claire Gibault,
   . Herr Frattini, mina damer och herrar! Jag vill varmt tacka Christa Prets för hennes arbete. Jag kommer att rösta för hennes betänkande. I betänkandet betonas med skärpa våra tillkortakommanden i kampen mot handel med och smuggling av kvinnor, tonåringar och barn.
Lagarna i Europa om pedofili, sexturism och organiserad prostitution är i själva verket så olika att vi verkligen behöver visa mod och beslutsamhet för att kunna nå samförstånd. Vi måste agera snabbt om vi ska kunna stoppa tillväxten av dessa smutsiga – faktiskt maffialiknande – marknaderna och motarbeta smugglarna och deras medbrottslingar, som litar både till de prostituerades nödställdhet och till de sexuellt blottställda kunderna. För mig är det inte stötande att prostitution existerar, och jag förnekar inte att den tillfredsställer många av kunderna. Men jag tar verkligen avstånd från den här formen av angrepp på en persons integritet. Jag vill inte stödja en form av pseudomoralitet som straffbelägger köttets synder, men samtidigt vill jag inte acceptera en släpphänt tolerans som åsidosätter stadgan om de grundläggande rättigheterna, särskilt när det gäller en persons integritet, frihet och värdighet.
Vi kan självklart inte föreställa oss att vi kommer att utrota prostitutionen, men vi måste göra en tydlig åtskillnad mellan tolerans och legitimering. Jag är positiv till att kriminalisera efterfrågan. Det är vår skyldighet att tillsammans komma fram till genomgripande lagar som kan stoppa tillväxten av dessa marknader och gäcka dem som eftersträvar, uppmuntrar och försöker inrätta den här formen av verksamhet. Det är hur som helst mycket viktigt att vi skaffar oss nolltolerans för pedofili och sexuellt utnyttjande, men vi måste också lyckas använda informationskampanjer för att öka kundernas medvetenhet och ge dem en känsla av ansvar. Även om kunden har en beklagansvärd roll i allt detta, är jag faktiskt övertygad om att den inte bör sopas under mattan.
Jag är medveten om att det kommer att bli en lång och svår kamp, men jag vill inte medverka till en politik för ”det minst onda”, genom att stödja en släpphänt tolerans som i första hand gynnar organiserade prostitutionsligor som kammar hem enorma ekonomiska vinster och som även underlättar penningtvätt. Jag vill avsluta med att säga att jag är emot att människor på något sätt uppmuntras att skylla och skvallra på andra anonymt. 

Raül Romeva i Rueda,
   . Fru talman! Att handel med människor för sexuellt utnyttjande är den snabbast växande brottsliga verksamheten i dag och att Europeiska unionen inte är främmande för företeelsen tvingar oss att reagera. Jag ger därför mitt fulla stöd till betänkandet av Christa Prets, där kommissionen och rådet uppmanas att inrätta en tydlig rättslig ram för att bekämpa den här formen av våld.
Inom denna ram måste det helt klart finnas förebyggande åtgärder till stöd för utvecklingen av och ”egenmakten” för kvinnor i ursprungsländerna, så att man förhindrar att de hamnar i händerna på folk som drar nytta av deras sårbarhet, liksom avskräckande straff för dem som tjänar på människohandel.
Vad vi alltid måste komma ihåg är att dessa människor är offer som behöver politiskt, socialt och rättsligt skydd, och för att uppmuntra dem att ange sina kopplare måste vi alltid garantera att de får uppehållstillstånd efter att ha gjort en sådan anmälan, vilket sker i vissa länder, till exempel Belgien och Italien.
Om dessa åtgärder genomförs på allvar kan det bli möjligt för oss att utrota människohandeln mer effektivt. 
Feleknas Uca,
   . Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Christa Prets för hennes betänkande och vill också ta tillfället i akt för att belysa en fråga som kommer att bli särskilt viktig för oss i år. Stora idrottsevenemang skapar också ett tillfälle för att dra in folk i människohandel, där kvinnor tvingas till prostitution. I idrottens värld betonas alltid rättvisa och hänsyn till andra, men om fotbollssupportrarna i samband med fotbolls-VM erbjuds bordeller som de i Berlin, då ska inte jag spilla någon tid när det gäller att förstöra spelet. Handel med kvinnor och barn och tvångsprostitution måste förbjudas, beivras och hindras, både nationellt och på EU-nivå. Visa rött kort för alla dem som är ovilliga att agera mot detta! 
Urszula Krupa,
   .   Fru talman! Målet med en strategi för bekämpning av handel med kvinnor och barn bör vara att bidra till att eliminera de olika orsakerna till att en sådan handel uppstår. I betänkandet nämns några sådana orsaker, bland annat fattigdom, arbetslöshet, social utslagning, brist på utbildning, korruption och våld.
Vår prioritering bör emellertid vara att förändra människors sätt att tänka och att röra oss bort från den liberala politik som legaliserar olika former av korruption, missbruk och prostitution, i de så lovordade fria marknadsprincipernas namn. En hedonistisk och utilitaristisk syn på individen ligger till grund för den typen av problem. Vi måste i stället röra oss mot en civilisering av livet genom att främja etiska värden som garanterar att människor behandlas värdigt.
En annan orsak till det sociala missmodet är familjens kris. Familjen lyckas inte fylla sin funktion som ett moraliskt sunt sammanhang. Barn i problemfamiljer som lämnas att klara sig själva tar efter de föredömen som lyfts fram i medierna.
De lär sig att anta en konsumtionslivsstil där det enda målet eller den enda motivationen för att agera är ekonomisk vinning. En sådan livsstil drivs av en framgångsönskan och en konkurrens mellan kvinnor och män, som tävlar med varandra om makt och inflytande i stället för att arbeta tillsammans. Detta ger upphov till frustration och olika sociala missförhållanden.
Våld och sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn orsakas av sexualiseringen, som blir alltmer dominerande både i medierna och på annat håll. Tillsammans med vad som kallas ”sexualundervisning” väcker detta instinkter långt innan den mentala och fysiska mognaden har uppnåtts, vilken är en förutsättning för att kunna kontrollera sina egna handlingar. Detta skapar människor som agerar enbart utifrån primitiva instinkter och tankar, och som saknar empati och förmåga till andlig utveckling. 
Irena Belohorská (NI ).
   Jag vill tacka Christa Prets för hennes betänkande. Handel med människor, särskilt kvinnor och barn, är en av de värsta formerna av brottslighet som organiseras av internationella kriminella grupper. Dessa grupper inriktar sig framför allt på människor i lägre inkomstklasser, med förevändningen om anställning som servitris, barflicka, städerska eller au pair. De flesta kvinnor som snärjs på det här sättet kommer från områden med dåliga ekonomiska och sociala villkor och hög arbetslöshet.
Eftersom handel med kvinnor är ett brott som begås internationellt av välorganiserade överstatliga grupper, kräver bekämpningen av problemet också samordning på överstatlig nivå. Det är berömvärt att internationella institutioner som FN, Europarådet och Europeiska unionen tar itu med denna moderna form av slaveri som hör till 1900- och 2000-talen. Tack vare deras insatser har ett antal konventioner antagits, som bland annat Slovakien har undertecknat. Enligt min mening är det emellertid också viktigt att övervaka det faktiska genomförandet av dessa konventioner. 
Panayiotis Demetriou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Christa Prets betänkande är verkligen exceptionellt, fullständigt och enhetligt. Det berör kortfattat alla aspekter av problemet med förflyttning av och handel med kvinnor och barn för sexuellt utnyttjande. Gratulationer min ärade vän, och gratulationer till kommissionsledamot Franco Frattini för den känslighet han har visat och för de synpunkter han har framfört i frågan här i dag.
Företeelsen människohandel för sexuellt utnyttjande och handel med kvinnor och barn är en allvarlig skam för det moderna samhället. Tyvärr visar det inga tecken på att försvinna utan växer i stället i omfattning. Prostitution är det förhatliga skälet till människohandel, men prostitution och människohandel är två sidor av samma mynt.
Det är ett faktum att prostitution tolereras socialt i alla medlemsstater i Europeiska unionen. Det är inte det jag diskuterar. Men det tycks inte finnas någon medlemsstat där man tolererar handel för sexuellt utnyttjande av kvinnor och, än viktigare, barn.
Samhället visar sig trots detta oförmöget att utrota detta gissel. Det sägs att det finns en nolltolerans, men i praktiken blir det inga resultat. Vem ska ha skulden? Skulden ska läggas på de otillräckliga åtgärder som vidtas för att utrota företeelsen. Som rävarna sa till hararna: ”Vi skulle gärna bli era allierade, om vi inte visste vilka slags djur ni är och vem ni kämpar mot.”
Samhället, staten och individerna måste alltså sluta hyckla. Denna företeelse förnedrar människan, kränker offrens mänskliga rättigheter och måste utplånas. Det finns inget utrymme för kompromisser eller likgiltighet.
Att kriminalisera den medvetna acceptansen av sexuella tjänster från kvinnor och än viktigare från barn som tvingas till det, under falska förespeglingar eller på grund av social och ekonomisk ofrihet, är det första praktiska steget som måste tas, och det kommer med säkerhet att ge resultat.
Europaparlamentet uppmanas att godkänna Pretsbetänkandet med överväldigande majoritet, eftersom det bortsett från allt annat är första gången en ståndpunkt antas om att straffbelägga acceptansen av sådana sexuella tjänster. 
Teresa Riera Madurell (PSE ). –
   Fru talman! Jag vill först gratulera föredraganden och sedan inrikta mitt inlägg på användningen av den nya informations- och kommunikationstekniken, särskilt Internet, och handel med kvinnor och barn för sexuellt utnyttjande, en aspekt som också har nämnts i betänkandet men som ännu inte har tagits upp i debatten.
Mina damer och herrar! Allt som är olagligt i samhället är också olagligt i informationssamhället. De lagar som gäller i varje land är också tillämpliga på dem som använder och skapar den nya informations- och kommunikationstekniken. Men i praktiken är de enormt svåra att tillämpa på grund av teknikens starkt exterritoriala natur och skillnaderna mellan varje lands lagar.
Att man till mycket låga kostnader kan skapa en olaglig informationspunkt för handel med kvinnor och barn, eller någon annan brottslig verksamhet, att denna punkt kan nås överallt i världen och att det inte finns något skäl till att informationen nödvändigtvis måste användas i sitt ursprungsland är ett mycket stort hinder för tillämpningen av lagarna.
Tekniken innebär också att man kan använda just de mekanismer som erbjuds med den nya informations- och kommunikationstekniken för att hindra att de personer som utreder brott får tillträde till den informationspunkt som sannolikt sysslar med en olaglig verksamhet. Detta gör det ännu svårare att utreda brott och därmed att tillämpa lagen.
Om vi verkligen vill att Europa ska bli ett område där frihet och säkerhet är förenliga och ömsesidigt förstärkande värden måste vi också hantera det här problemet beslutsamt, grundligt och samordnat. Detta är ett svårt problem som kräver samarbete på EU-nivå.
Att förstå risker, rättigheter och vart man kan vända sig för att få skydd är avgörande för människors skydd. Därför är utbildning grundläggande och i det avseendet erbjuder informations- och kommunikationstekniken positiva möjligheter.
Av alla dessa skäl vill vi uppmana kommissionen att tillsammans med medlemsstaterna ta itu med denna aspekt av problemet, som är ämnet för vår intensiva och angelägna diskussion. 
Siiri Oviir (ALDE ). –
   Att betrakta människor som handelsvaror är en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Människohandel och prostitution har ett nära samband, eftersom människohandeln förser prostitutionen med nya kvinnor och barn.
Försöken med att legalisera prostitutionen visar att de bara ökar människohandeln. Därför är det absurt att särskilja lagarna om människohandel från prostitutionslagarna.
Människohandeln är den snabbast växande organiserade brottsligheten. Köparnas krav förändras, men det de vill ha är obegränsad tillgång till kvinnor och barn, och marknaden blomstrar. Att ekonomin globaliseras innebär också en globalisering av prostitutionen, som är på väg att bli en gränslös industri.
Jag vill betona att vi sticker våra huvuden i sanden om vi tror att vi kan bekämpa människohandeln oberoende av prostitutionen. Det är dags att vidta åtgärder som täcker alla politikområden, eftersom det sorgligt stora antalet offer visar att de åtgärder som hittills vidtagits inte har gett kontroll över situationen.
Jag vill tacka Christa Prets för hennes utmärkta betänkande. Tack för er uppmärksamhet. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Att vi för denna debatt är viktigt, men det är ännu viktigare att vidta brådskande och effektiva åtgärder för att stoppa människohandeln, särskilt med kvinnor och barn, för sexuellt utnyttjande och tvångsarbete. Detta är slaveri och en allvarlig kränkning av de mänskliga rättigheterna. Vi kan inte blunda för detta världsomfattande gissel, som påverkar 600 000 till 800 000 människor, varav 80 procent är kvinnor och barn. EU är inte heller skyddat, med fler än 100 000 offer varje år.
Det finns tydliga samband mellan denna människohandel och krig, politisk instabilitet i ursprungsländerna, fördjupade sociala och regionala orättvisor, fattigdomens och arbetslöshetens feminisering och våld mot kvinnor och barn, vilket betyder att det krävs nya grepp och integrerade åtgärder. Det är väl känt att handel för sexuellt utnyttjande har ett direkt samband med prostitution, och det brådskar därför att anta en rad integrerade åtgärder i syfte att skydda kvinnors och barns värdighet, och att agera för att bekämpa handel med människor. Det krävs också insatser för att bekämpa penningtvätt och avveckla skatteparadisen. Vidare krävs det att socioekonomiska åtgärder för stärkt solidaritet och ökad ekonomisk och social sammanhållning antas. 
Godfrey Bloom (IND/DEM ).
   – Fru talman! Denna kväll har jag hört orden människohandel, slaveri, våld, utnyttjande, organiserad brottslighet, pedofili och våldtäkt, som samtliga utgör del av det moderna samhällets gissel, vilket vi alla är överens om. Jag känner emellertid inte till någon nationell regering som inte redan har förbjudit dessa handlingar. Jag kan inte för allt i världen begripa vad det finns för mening med att återuppfinna hjulet när allt detta redan har förbjudits i hela Europeiska unionen. Vad vi behöver göra är att gå vidare med vår verksamhet och sätta i gång att tillämpa de lagar som vi redan har.
Jag är också förvånad över er förvåning över att detta slags händelser inträffar när man river ner alla gränskontroller. Det är svårt att tro att detta har överraskat någon överhuvudtaget. Det var definitivt något oundvikligt.
I fråga om att kriminalisera kunderna, som någon tidigare föreslog, så legaliserades homosexualitet i Förenade kungariket för att få ett slut på det som då kallades ”utpressarens privilegium”. Om man börjar kriminalisera kunderna i dessa sammanhang kommer detta att leda till att de oavsiktliga konsekvensernas lag gör sig gällande, något som jag tyvärr tror att parlamentet vet alltför väl. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Handeln med människor, särskilt kvinnor och barn, är lika gammal som det mänskliga samhället. Det är också sant att denna handel inte har åtgärdats effektivt vid något tillfälle eller i någon civilisation, naturligtvis inklusive vår europeiska civilisation, trots att den nästan alltid anses vara förkastlig och förklenande för människans ställning jämfört med andra levande varelser.
Betänkandet av Christa Prets är delvis ytterligare ett försök att belysa ineffektiviteten i lagstiftningen och åtgärderna på nationell nivå och gemenskapsnivå. Jag gratulerar föredraganden för hennes metodiska och realistiska presentation och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män för att ha slutfört en viktig text full med förslag och för att utveckla effektiva åtgärder, inte bara på europeisk utan också på global nivå.
Jag lyckönskar er, herr kommissionsledamot, till det integrerade förhållningssättet i ert senaste meddelande och till handlingsplanen av Europeiska unionens råd. Jag belyser det som för mig är betänkandets höjdpunkt – även om jag känner till svårigheterna och begränsningarna som fördragen medför – nämligen uppmaningen att skapa en klar rättslig grund för bekämpning av alla former av våld mot kvinnor och barn, inklusive människohandel med kvinnor och barn, och en EU-politik som till fullo faller under gemenskapens behörighetsområde för att förebygga och för att skydda offren inom områdena för invandring, sysselsättning, handel och banktransaktioner, transport, turism och nya tekniker som kan användas för att omöjliggöra kontroll av människohandel och utnyttjande och för att göra lagföring ogenomförbar.
En annan punkt som inger förhoppning är uppmaningen i betänkandet om ett nära samarbete mellan nationella myndigheter, Europol och Eurojust genom att förbättra det internationella operativa samarbetet.
Det är synd att staterna inte drev på tveklöst för att ratificera de internationella avtalen och konventionerna. Gemenskapsinstitutionerna uppmanas här att skapa samordning och enhetlighet i sina verksamheter inom olika internationella forum.
Avslutningsvis vill jag framhålla referensen i betänkandet till behovet av åtgärder med kostnadseffektiva metoder men av avgörande betydelse för framtiden i den civiliserade världen, med vilket jag menar utbildningsprogram som kan lära pojkar och flickor självrespekt, och följaktligen respekt för sina medmänniskor, så att de varken blir gärningsmän eller offer. 
Marianne Mikko (PSE ). –
   Det gläder mig att få lyckönska föredraganden Christa Prets för ett informativt betänkande i rättan tid. Framför allt vill jag betona att människohandel är en internationellt organiserad brottslighet. Det är den typ av brottslighet som har den snabbaste utvecklingen i nuläget, om vi till exempel beaktar den snabba spridningen av cybersex på Internet. För att bekämpa detta behöver vi ett välorganiserat internationellt samarbete.
Vi behöver en klar rättslig grund. Vi behöver föra upp kampen till en nivå för en gemensam politik i Europeiska unionen, så att vi kan minska antalet slavar med hälften inom tio år, som betänkandet understryker. Betänkandet framhåller behovet av ett fullständigt genomförande av befintliga strukturer. Jag håller med om det till 100 procent. Europol måste gottgöra för sin inaktivitet hittills och spåra upp de kriminella nätverken, metoderna och de inblandade personerna.
Samtidigt måste de möjligheter den europeiska grannskapspolitiken erbjuder genomföras effektivare. Baserat på den nuvarande ofullständiga informationen kommer offren för dagens slaveri i Europa för det mesta från Moldavien och Ukraina. För att förebygga människohandeln behöver dessa länder sakkunskap och ekonomiskt stöd liknande det som kandidatländerna Bulgarien och Rumänien har fått.
Offren för människohandeln blir ännu mer utsatta av de dåliga ekonomiska förhållandena i deras familjer och hemländer. Som ledare för den moldaviska delegationen är jag väl medveten om att var tredje kvinna i Moldavien är arbetslös. Samtidigt uppger källor att varannan prostituerad i Paris är från Moldavien. Det är tydligt att dessa fakta har ett samband.
Kvinnors arbetslöshet och bristen på utkomstmöjligheter gör det möjligt för kriminella att snärja sina offer med simpla lögner om välbetalda arbeten utomlands. Därför delar jag föredragandens åsikt att även rådet och kommissionen på allvar måste ta upp frågan om människohandel med kvinnor och barn i politiska diskussioner med tredjeland.
För min del vill jag lyfta fram vittnesskydd som en erkänd metod för att bekämpa organiserad brottslighet. I bekämpningen av handel med människor bör man också tillåta offer som vittnar att börja ett nytt liv i ett nytt land om de så vill. Belgien och Italien är de enda medlemmarna i Europeiska unionen som tillåter detta.
Tack för uppmärksamheten, och än en gång vill jag uttrycka mitt varma tack till föredraganden. 
Maria Carlshamre (ALDE ).
   – Fru talman! Människohandeln har alltid tre sidor: offren, de organiserade brottsliga nätverken och efterfrågesidan. Kunderna, eller ”klienterna”, är huvudsakligen män som anser sig ha rätt att köpa kvinnor, eller snarare flickor. Bör vi garantera dem denna rättighet utan inskränkningar?
En ny omfattande studie som har beställts av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och som har utförts av det Italienbaserade Transcrime Institute (universitetet i Trento) visar att en restriktiv syn på efterfrågesidan har en avgörande inverkan på antalet människor som utsätts för människohandel. Det gläder mig att säga att Finland håller på att anta en lag liknande den som finns i Sverige och som kriminaliserar sexköpare. Pretsbetänkandet som vi nu diskuterar är bristfälligt i det avseendet.
Jag vet att det kommer att ta en tid innan majoriteten av medlemsstaterna har kriminaliserat sexhandeln, men är det inte dags att vi kriminaliserar både slavhandeln och de män som köper personer som har utsatts för människohandel.
Jag ska avsluta detta tal på samma sätt som jag har lovat att göra varje gång jag talar i parlamentet: ”jag står därför fast vid att prostitutionen måste avskaffas”. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ). –
   Fru talman!
 Jag välkomnar helhjärtat betänkandet från Christa Prets om bekämpandet av den slaveriliknande handeln och handeln med människor som är utsatta för sexuellt utnyttjande. Det är ett uppenbart förnekande av människors grundläggande rättigheter och det bör effektivt åtgärdas.
Jag välkomnar kommissionsledamotens ord om att de som utsätts för människohandel måste få praktiskt stöd. Att tillåta att de som träder fram får stanna kvar i landet skulle vara ett sätt att hjälpa dem att ta sig ur den egna situationen. Jag vill varna för att angripa detta problem med hjälp av en ”fort Europa”-mentalitet, såsom vi hörde från någon tidigare i kväll, och använda detta som en förevändning för att förstärka gränserna. Jag välkomnar att man i betänkandet betonar betydelsen av att fastställa tydliga mål för att ta itu med människohandeln under de kommande åren, och att man siktar på dess fullständiga utplånande. 
Johannes Blokland (IND/DEM ). –
   Fru talman! Människohandel är ett mycket allvarligt brott mot de mänskliga rättigheterna. Det är i huvudsak kvinnor och barn som dras in i verksamheten och därefter utnyttjas under slavliknande förhållanden.
I många fall är de som blir prostituerade offer för människohandel, och de behandlas som mindre värda människor. Vi måste skydda dem från detta, både i och utanför gemenskapen, med alla medel vi har till vårt förfogande, både inom det korrigerande och det förebyggande området. Det betyder att dessa moderna slavar som fångas upp i denna onda cirkel aktivt måste ges en chans att ta sig ur den och börja ett nytt liv. Vi måste också förhindra att människor överhuvudtaget hamnar i denna miljö.
Prostitution är ingen normal industri, där arbete utförs, och därför ska den inte heller behandlas som sådan. De prostituerades kunder köper inga tjänster utan utnyttjar andra människors kroppar. Det är en form av våld och ska enligt min åsikt bestraffas på samma sätt som andra former av våld. Att bestraffa de prostituerades kunder är det bästa sättet att förebygga handel med människor.
Jag vill tacka Christa Prets för hennes betänkande. Ändringsförslagen som jag har lagt fram är avsedda att tillföra detaljer till betänkandet, och jag hoppas att mina kolleger kan godkänna dem. 
Rodi Κratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att lyckönska min ärade vän Christa Prets för hennes initiativbetänkande, som syftar till att belysa det stora moraliska och politiska problemet med människohandel för sexuellt utnyttjande.
Trots svårigheterna med att samla in statistik är siffrorna förfärande höga, både gällande antalet människor som utsätts för människohandel, särskilt kvinnor som drabbas av sexuellt utnyttjande, och gällande storleken på verksamhetens inkomster.
Detta är inget nytt problem, men det är värt att ställa frågan hur europeiska samhällen och den civiliserade världen generellt accepterar och, än viktigare, upprätthåller dessa företeelser.
Det finns väldigt många skäl och en mängd ansvar på alla nivåer. För det första är samhället ansvarigt, med tanke på att sexuellt utnyttjande inte är nödvändigt. Det är resultatet av regeln om tillgång och efterfrågan.
För det andra är staten ansvarig, med tanke på att medlemsstaterna inte har klarat av att kontrollera och bekämpa dessa företeelser och deras inverkan på mänskliga offer. Men inte heller har Europeiska unionen bemästrat utmaningarna, och skapat ett gemensamt område av rättvisa och säkerhet. Europeiska unionen har dock förvisso spelat en positiv roll för att öka kunskapen, för samarbetet och för att ta itu med problemet.
Rambeslutet 2002 och direktivet 2004 bidrog till en viss rättslig harmonisering och ett bredare samarbete. Vi måste fortsätta i den riktningen. Denna kriminella verksamhet sprids över gränserna. Det juridiska och polisiära samarbetet måste intensifieras med hjälp av resurser från Europol och Eurojust.
Vi måste fortsätta mot att integrera och överföra befogenheter till gemenskapen av vår politik, som alltmer måste åtfölja den inre marknaden och den fria rörligheten. Jag vill också betona vikten av en gemensam definition av brottet så att vi kan samla in statistik, av den europeiska arresteringsordern, av en klar rättslig grund, så att vår politik och dess gemenskapsbudget och nationella budgetar får europeiskt mervärde och effektivitet. 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE ). –
   Fru talman! Var och en här i kväll har betonat att bekämpningen av människohandel med kvinnor och barn i sexuella syften bör prioriteras mycket högre i Europa. Det är också därför jag vill tacka Christa Prets för hennes betänkande som innehåller så många specifika rekommendationer. Vi talar om många hundratusentals kvinnor och barn som hamnar i den kriminella industrin varje år, den snabbast växande kriminella verksamheten som mycket lätt genererar mycket pengar. Därför finns ett desperat behov av mer insatser.
Vi bör också rannsaka oss själva, för det finns ingen marknad utan kunder. För att tjäna pengar behövs det kunder, så vi måste börja på nära håll för att öka kunskapen och medborgarnas lyhördhet, och synliggöra detta svåra problem och motarbeta utnyttjandet av dessa kvinnor och barn i våra medlemsstater. En europeisk dag mot människohandel, som föreslås i betänkandet, kan fungera som ett användbart instrument i det avseendet. Jag ser fram emot att höra vad kommissionsledamot Franco Frattini har att säga om denna fråga, och om han avser att ansluta sig till förslaget. Samtidigt bör vi dock inte skygga från heliga kor i betänkandet, nämligen fotbolls-VM, eftersom så stora evenemang har för vana att dra till sig brottslingar som vill tjäna snabba pengar på bekostnad av kvinnor och barn.
Vi bör också vidta mer beslutsamma åtgärder för att spåra och åtala dessa brottslingar. Europa arbetar för långsamt med att införa lagstiftning som avser att bekämpa handel med människor, och brottsutredningstjänstemännen ger inte bekämpningen den prioritet som den förtjänar. Det är därför som jag föreslog att denna lagstiftning ska ingå i de årsrapporter vi har begärt. Även Europol bör börja spåra brottslingar i första hand. Det är en del av deras uppdrag och de bör nu också hörsamma det.
Jag skulle kunna fortsätta, men jag anser att betänkandet innehåller rätt ton för att inta ett mer aktivt förhållningssätt gentemot problemet. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill lyckönska föredraganden Christa Prets, både för hennes initiativbetänkande och för hennes insikt om ett socialt problem med global omfattning.
Det är ett problem som ingen – och särskilt inte Europaparlamentet – kan fortsätta att förhålla sig passiv till, särskilt eftersom informationen är extremt oroande för EU:s medlemsstater.
Orden ”handel med människor”, ”sexuellt utnyttjande” och ”tvångsprostitution”, både på nationell och global nivå, innebär en risk för en allmän spridning i dessa samhällens lägre skikt, liknande fattigdom och svält, huvudsakligen i utvecklingsländerna.
Kvinnor och barn är offren. Jag håller med om att kriminella grupper bedriver sin verksamhet över hela världen. Nya elektroniska tekniker ger dessa grupper immunitet, ofta med vårt godkännande. Men när vulgära taktiska medel tillämpas, som tvång, fångenskap, kidnappning och hot mot oskyddade grupper, med vilket jag menar kvinnor och minderåriga barn, anser jag att det är omöjligt för oss att förbli passiva och avskärma oss från våld och överträdelser av vår mänskliga värdighet och våra grundläggande rättigheter.
Vi har alla ett gemensamt ansvar, med tanke på att bestraffningen av människosmugglare och deras medbrottslingar är och förblir en teoretisk handling, inte en styrkedemonstration i praktiska handlingar som vi alla bör engagera oss i.
Avslutningsvis vill jag poängtera att stora internationella evenemang, som de olympiska spelen och fotbolls-VM i Tyskland nästa sommar, används som en täckmantel för sådana händelser. Föredraganden gör rätt i att påpeka det, men orsakerna till missförhållandena är djupgående och i sådana fall är det bästa botemedlet förebyggande åtgärder, vaksamhet av värdländerna för sådana sportevenemang och, framför allt, information till medborgarna som utgör samhällets sköld, kvinnor och barn.
Jag frågar er, kommissionsledamot Franco Frattini, gör kommissionen någonting i den riktningen? 
Franco Frattini,
   Fru talman, mina damer och herrar! Jag är mycket tacksam mot alla som har deltagit i debatten. Det verkar finnas en total enighet, och jag anser att mervärdet för Europeiska unionen när vi tillsammans tar itu med problemet genom en global strategi är tydligt för alla.
Jag vill fokusera på några få specifika punkter som har nämnts. Kommissionen kommer att fortsätta att uppmuntra och främja specifika projekt som syftar till att förebygga människohandel och skydda dess offer, särskilt kvinnor och barn. Jag kan bekräfta att jag är beredd att se till att projekten som hör till Daphne-initiativet hålls åtskilda från strategin för narkotikabekämpning. Jag vet att särskilt parlamentet vill det, och när ett förslag har utarbetats för detta ändamål är jag beredd att stödja det och hålla instrumenten för att förebygga och bekämpa människohandel med kvinnor och barn (Daphne-programmet) åtskilda från initiativen för narkotikabekämpning, eftersom de är klart olika frågor.
Jag instämmer helt med idén om en europeisk hjälplinje för offer, särskilt barn. Även jag arbetar med ett likartat projekt, och jag uppskattar verkligen förslaget som ingår i betänkandet. Jag tänker på initiativ inom ramen för unionens internationella politik att minska eller snarare utrota sexturism. Det handlar inte precis om handel i Europa, utan det finns tyvärr tusentals medborgare i europeiska länder vars drömsemester är att åka till länder där de kan ha sex med små pojkar och flickor.
Sådan sexturism måste utrotas, och jag tror att ett sätt att göra det är att engagera det stora internationella resebyrånätverket. Resebyråerna vet mycket väl när de organiserar resor vad syftena med sexturism är, och därför bör vi arbeta med berörda länders regeringar och med resebyrånätverken för att åtminstone förmedla detta kraftfulla meddelande.
När det gäller sportevenemang är detta tveklöst en viktig fråga. Jag tänker skriva ett formellt brev till den tyska regeringen och rekommendera att särskilda förebyggande åtgärder vidtas under fotbolls-VM 2006 för att förhindra tillströmningen och koncentrationen av personer som tyvärr avser att ägna sig åt prostitution under denna period. Det kommer inte att vara en svår uppgift eftersom dessa problem är lätta att upptäcka, och den tyska federala regeringens medel och resurser, inklusive dess egna undersökningsresurser, kommer att ha möjlighet att hjälpa oss. Jag ska agera enligt ert förslag och skicka denna begäran.
Jag instämmer med att en tuffare attityd gentemot kunder ska intas. Jag är personligen övertygad om – jag har sagt det förut och jag upprepar det nu – att kunderna måste avskräckas. Det kommer att bli en debatt om detta ämne, och även om det ser ut att finnas en del olika åsikter om det, tror jag att vi alla kan hålla med om att det inte skulle finnas någon människohandel, eller åtminstone betydligt mindre, om inte de som efterfrågar det hade funnits. Det är därför ett noggrant övervägande krävs, framför allt av de nationella regeringarna, som de i Sverige och Finland som har antagit den strategin, och även av Europeiska unionen som helhet. Låt mig upprepa min åsikt: vi måste bli tuffare mot kunderna.
Den sista fråga jag vill lyfta fram handlar om informationsutbytet. Ursprungsländerna måste få mer information, men mer information måste också utbytas mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen. I likhet med mig känner ni troligen till att det ännu inte finns något europeiskt kriminellt register för människor som till exempel har dömts för pedofili. Det gjorde fallet Fourniret möjligt, eftersom ingen i något annat land visste varifrån den här personen kom eller vilken sorts människa han var.
I dag är det nödvändigt att fokusera på pedofili, vilket vi till exempel gör genom att upprätta ett europeiskt informationsregister: ingen ny struktur, utan ett flöde av realtidsinformation som är tillgänglig för alla medlemsstater om vissa typer av förseelser, till en början pedofili, vilket enligt min uppfattning är ett av de mest avskyvärda brotten.
När jag pratade med Europols direktör kunde jag just av den anledningen uppskatta organisationens engagemang i att bekämpa pedofili, inklusive genom användningen av informationssystem. Jag säger detta eftersom Teresa Riera Madurell tog upp frågan. Jag kan berätta för er att en inledande undersökning förra året av en grupp pedofiler i 13 europeiska länder, samordnad av Europol, ledde till att nästan 100 personer arresterades. Det är verkligen goda nyheter, även om få människor känner till detta. Jag upprepar: 13 länder, och samordnat av Europol. Det visar att EU kan och måste vidta åtgärder. Naturligtvis kan ni alltid räkna med mitt orubbliga stöd. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0108/2005 B6-0348/2005) till kommissionen från Enrique Barón Crespo för utskottet för internationell handel om Världshandelsorganisationens ministerkonferens i Hongkong. 
Enrique Barón Crespo (PSE ),
   . Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Parlamentets utskott för internationell handel, som jag har äran att vara ordförande för, har deltagit i förberedelserna av WTO:s ministerkonferens i Hongkong och fortsätter nu att arbete inför nästa steg i förhandlingarna inom utvecklingsagendan.
Som ni vet följde en delegation från parlamentet konferensen på plats. Jag har kunnat berätta för kommissionsledamot Peter Mandelson att kommissionen, Europaparlamentet och rådet var mer enade i Hongkong än i Bryssel och att det var viktigt i denna svåra förhandling. Vi befinner oss nu i ett skede där vi måste utvärdera vad som hände i Hongkong och förbereda rekommendationer för framtida förhandlingar.
Utskottet kommer att utarbeta ett initiativbetänkande, som Giorgios Papastamkos kommer att vara föredragande för. Vi hoppas att det kan godkännas i april så att slutsatserna kan ligga på bordet i tid före den 30 april.
Med tanke på dessa resultat är det mest betydande vi kan säga om detta skede att vi har nått slutet på det. Jag instämmer i kommissionsledamotens uppfattning att resultaten är otillräckliga för att göra mötet till en framgång men tillräckliga för att förhindra att det ses som ett misslyckande.
Framstegen när det gäller subventioner till jordbruksexport, produktion och handel med bomull samt tillträde till marknader utan avgifter och exportkvoter för de minst utvecklade länderna är inte obetydliga.
Det är viktigt att bekräfta för våra partner i utvecklingsländerna att vi fortfarande står fast vid vårt åtagande att detta bör vara en utvecklingsrunda.
Det är emellertid fortfarande mycket långt kvar innan vi når ett globalt och balanserat resultat och det återstår fortfarande mycket att göra om vi vill att den här rundan ska avslutas innan årets slut, med tanke på begränsningen från Förenta staternas förhandlingsmandat (TPA), som godkänts av kongressen. 
I Hongkong fastställdes en rad mellanliggande stadier med sådana viktiga beståndsdelar som att definiera metoder för att undanröja olika typer av subventioner till jordbruksexport, det minskade inre stödet till jordbruket och förbättrade villkor för tillträde till jordbruksmarknaderna. Vi måste gemensamt bedöma huruvida de nödvändiga, men ändå otillräckliga, villkoren är uppfyllda för att nå en global överenskommelse.
Som jag sa tidigare kommer ett viktigt möte att äga rum i Genève i slutet av april, där vi anser att Europaparlamentet bör företrädas i enlighet med de metoder vi kommer överens om. Vi kommer fortlöpande att följa frågan nära.
Jag vill ta upp tre frågor för kommissionsledamoten.
För det första förhandlingarna om tjänster, som är grundläggande ur unionens synvinkel, och som för närvarande omfattas av en annan tidtabell än den som gäller förhandlingarna om jordbruk och tillträde till marknaderna. Herr kommissionsledamot! Hur tänker ni se till att det blir balans mellan eftergifterna inom dessa tre sektorer, samtidigt som den fastslagna tidtabellen följs?
För det andra förefaller frågan om geografiska beteckningar att ha försenats trots att den är mycket viktig för Europeiska unionen, särskilt för att garantera jordbrukets framtid, som en kompensation för avskaffade subventioner och även för att försvara våra kvalitetsprodukter. Hur tror kommissionsledamoten att den här förseningen kan minskas?
Avslutningsvis, med tanke på situationen i de framväxande länderna som är våra samarbetspartner: vem kan vinna på Allt utom vapen-initiativet, som är ett viktigt europeiskt initiativ, och vem får kanske se sina preferenser urholkas? Hur avser ni att säkerställa stödet för en eventuell överenskommelse från de länder som ligger nära oss, en överenskommelse där vi måste skapa balans mellan för- och nackdelar?
Detta är helt klart en komplicerad process och vi måste kunna nå en balans mellan unionens offensiva och defensiva intressen och de berättigade ambitionerna i utvecklingsländerna, men även övertyga våra landsmän om att våra intressen skyddas bättre inom WTO, som är starkare, öppnare och mer demokratiskt.
Fru talman! Avslutningsvis vill jag för utskottet för internationell handel tacka kommissionsledamot Mandelson och kommissionsledamot Fischer Boel och deras grupp av förhandlare för deras insatser och den uppmärksamhet de har visat oss. De kan vara säkra på att de kan räkna med ett starkt men kritiskt stöd från Europaparlamentet för att uppnå dessa målsättningar.
Peter Mandelson,
   . Fru talman! För att anknyta till den senaste frågan fäster jag stor vikt vid att uppmuntra och underlätta parlamentets deltagande i handelsfrågor. Detta är en förbindelse som är mycket betydelsefull för mig, och jag hoppas att vår debatt i kväll ska bli ytterligare ett bevis på detta. Jag är fast besluten att upprätthålla nära och regelbundna kontakter mellan kommissionen och parlamentet i framtiden. När jag ser mig omkring i parlamentet i kväll upptäcker jag faktiskt att flera av oss var i Hongkong tillsammans. Detta är ett slags tidig återförening och en lämplig tidpunkt för att göra en sammanfattning.
Ni bad mig att ge min bedömning av resultaten från mötet i Hongkong och att säga vilka slutsatser vi kan dra av detta. Det ska jag göra. Ni har också bett om min ståndpunkt när det gäller vilka ytterligare åtgärder som bör vidtas. Jag ska ge er mina preliminära synpunkter, men jag vill också att parlamentets ledamöter i sin tur ska delge mig sina åsikter och reflektioner, så att jag kan anpassa mina egna ståndpunkter. Min reflexion, som är både lokalt betingad och flexibel, är därför att denna debatt hålls vid precis rätt tidpunkt. Jag kommer att träffa andra ledamöter här i Strasbourg i morgon.
Jag kan inte påstå att konferensen i Hongkong var någon häpnadsväckande succé: det var den inte. Enligt WTO:s generaldirektör Pascal Lamy gick vi från 55 procent till att uppnå 60 procent av rundans mål. Det var ett relativt obetydligt framsteg, och definitivt en mycket kostsam femprocentig ökning. Om ni beaktar hur många människor som var i Hongkong och hur mycket det kostade dem att ta sig dit och att vistas där – för att inte nämna förlusten av sömn medan de var där! – då var det sannerligen en mycket kostsam femprocentig ökning. Det var emellertid tillräckligt för att undvika ett misslyckande och för att förhindra att DDA-förhandlingarna spårade ur. Så det var en god investering; det var värt mödan.
Vi måste komma ihåg att förväntningarna hade sänkts väsentligt innan vi anlände till Hongkong. Vi förväntade oss inga genombrott och vi blev inte besvikna. Blygsamma framsteg var det bästa vi kunde förvänta oss och det var också vad vi fick.
Vad beträffar EU så gjorde vi det bästa möjliga av vad som tidvis var en mycket svår situation. När jag säger ”vi” menar jag oss alla – kommissionen, parlamentet och rådet. Det bör nämnas – och jag vill betona min tacksamhet för detta – att stödet till, och den höga grad av tillit och förtroende som hystes för, EU:s förhandlare var mycket viktigt, värdefullt och uppmuntrande för oss. Det var viktigt för vår gemensamma europeiska trovärdighet, och jag tror att det också kommer att vara viktigt under de kommande månaderna.
I Hongkong befann vi oss tidvis under ett mycket noggrant iscensatt politiskt tryck när det gällde att antingen gå med på ytterligare ensidiga eftergifter eller att acceptera att få skulden för ett misslyckande. När allt kom omkring gjorde vi ingetdera: vi beviljade inte några ensidiga eftergifter och vi klandrades inte heller för detta.
Vi gjorde ändå en viktig insats, som erkändes som sådan, genom att godkänna 2013 som datum för ett slutligt avskaffande av jordbrukets samtliga exportbidrag. Genom detta överskred vi inte våra gränser – vi förblev eniga och vi uppträdde med både anseende och trovärdighet. Detta är inte ett försumbart resultat. EU agerade bestämt och förnuftigt, och det är så jag skulle vilja karaktärisera det som jag anser vara vår framtida roll och vårt framtida uppträdande: bestämt och förnuftigt.
Ett viktigt resultat från Hongkong var överenskommelsen om utvecklingspaketet, som kunde uppnås till följd av våra beslutsamma påtryckningar gentemot andra utvecklade länder under de månader som föregick konferensen i Hongkong. Jag önskar ändå att Förenta staterna, Kanada och Japan hade följt oss hela vägen när det gällde vårt ”Allt utom vapen”-initiativ, och strävat efter en strategi där samtliga länder beviljades tullfrihet för samtliga produkter utan någon kvantitativ begränsning, vilket vi själva har garanterat de minst utvecklade länderna.
97 procent – inte 100 procent, som vi i EU erbjuder – är ett betydande steg framåt. Detta förefaller vara generöst, men det kommer i själva verket att göra det möjligt för de utvecklade länderna att skydda vissa nyckelprodukter som är betydelsefulla för flera av de minst utvecklade länderna, vilket jag beklagar. Likaså gjorde vi framsteg när det gäller stödet inom bomullssektorn, men återigen blev slutresultatet en besvikelse med avseende på de nationella stöd som förekommer i Förenta staterna.
Resultatet från Hongkong innebär mer allmänt att vi fortfarande har mycket kvar att kämpa för, och ingenting i den slutliga texten hindrar oss från att fortsätta att sträva efter det slags ambition och den balans som har varit vårt måtto under hela denna förhandling.
Efter konferensen i Hongkong kan vi fortfarande försöka uppnå en runda som är ekonomiskt meningsfull och utvecklingsvänlig. Det innebär både ett större marknadstillträde och starkare internationella handelsregler för alla. Samtidigt ska jag inte sticka under stol med att vägen framåt kommer att bli kämpig av flera olika anledningar. För det första finns det en risk att förhandlingarna om jordbruket och om de produkter som inte är jordbruksprodukter (NAMA), dvs. industriprodukter, tidigareläggs och att förhandlingarna om tjänster, regler och geografiska beteckningar senareläggs. Den risken måste minimeras.
För det andra har det skapats en direkt koppling mellan tillträdet till markanden för industriprodukter och tillträdet till marknaden för jordbruksprodukter. Detta kan vissa WTO-medlemmar bli frestade att tolka som att det krävs ett nytt reducerat marknadstillträde för industriprodukter, i motsats till det nya marknadstillträdet för jordbruksprodukter. Vi kommer att bevaka detta noggrant.
För det tredje, vilket kanske är ännu viktigare, var det inte självklart att andra betydelsefulla partner som deltog i Hongkong ännu var beredda att fatta de svåra besluten, att anstränga sig och att göra de insatser som krävs för att denna runda ska avslutas på ett framgångsrikt sätt om ett år eller mer. Vi kommer inte att kunna se fram emot ett tidigt slut på denna runda förrän alla centrala förhandlingsparter visar en anda av gemensamt ansvar och flexibilitet. Innan dess kan vi inte nå de kompromisser eller uppgörelser som behövs för att framgångsrikt slutföra denna runda.
Situationen håller fortfarande på att lugna ner sig, och vi fortsätter lugnt och sansat att utvärdera våra nästa steg. Som jag nämnde tidigare kommer dagens debatt att bidra till den analys som vi håller på att genomföra.
Jag vill delge er några ytterligare funderingar kring detta. Vi bör stå fast vid att principen om avtalen som odelbara enheter ska respekteras. Det är avgörande för denna runda och för WTO:s sätt att fungera. Vi bör inte överge denna princip. Vi får inte acceptera någon ytterligare förhalning vare sig när det gäller tjänster, geografiska beteckningar eller lagstiftning, och detsamma gäller industriprodukter. Vi bör framför allt inrikta oss på att tillsammans med våra partner bedöma den verkliga ambitionsnivån och se om de uppriktigt delar vår ambitiösa vision av rundan. Jag hoppas verkligen att det är så. När allt kommer omkring skulle EU endast motvilligt kunna nöja sig med ett mycket begränsat resultat. Vi skulle kunna göra det om det vore vad övriga världen önskade. Men jag måste säga att det skulle vara en stor skam, en stor olägenhet och en stor förlust om vi nöjer oss med något sådant. Det skulle vare sig främja våra ekonomier eller andra länders tillväxt och sysselsättning, och det skulle inte heller bidra till att minska den globala fattigdomen. Detta förblir emellertid målsättningarna med denna runda. Så under de kommande veckorna kommer jag att samarbeta intensivt med mina partner för att se om det förhandlingsmaterial och den energi som krävs för ett ambitiöst och balanserat resultat fortfarande existerar.
Jag är emellertid inte benägen att offra kvaliteten för snabbhetens skull. Jag är medveten om att Förenta staternas förhandlingsmandat (Trade Promotion Authority) kommer att löpa ut i mitten av 2007, och jag kommer att göra mitt bästa för att uppnå ett ambitiöst resultat inom den tidsram som vi enades om i Hongkong, men inte om detta innebär att EU:s intressen eller de svaga och utsatta utvecklingsländernas intressen måste offras. Utvecklingsländerna måste också få konkreta fördelar av denna runda. Rundan handlar inte enbart om konkurrenskraftiga, storskaliga jordbruksexportörer utan om flertalet utvecklingsländer, och deras intressen kan inte offras för snabbhetens skull.
Vi bör i första hand vara entydiga när vi anger våra mål, i synnerhet gentemot flertalet utvecklingsländer. Vi bör vara aktivare i våra bilaterala och regionala kontakter och tydligt ange vad vi kräver från våra motparter i WTO samt vad vi inte kräver eller förväntar oss. Till exempel att vi kan ge mycket till den stora majoriteten utvecklingsländer, utan att kräva så mycket, om alls något, tillbaka. Detta skulle undvika det slags missförstånd – varav några är verkliga, medan andra tyvärr har diktats upp med avsikt – som kan växa i tanken hos vissa personer att detta skulle vara ett slags extrem distriktsindelad runda där vi försöker suga musten ur våra förhandlingsparter som inte är i stånd att betala till denna runda. Så är det inte; så har det aldrig varit och så kommer det heller aldrig att bli.
Mer allmänt behöver vi upprepa argumenten för utveckling. Minskade handelshinder driver på den ekonomiska tillväxten. Det är inte ett orättvist pris som måste betalas av utvecklingsländerna genom pålagor. I Hongkong kände jag emellanåt att vissa av våra partner från utvecklingsländerna helt enkelt inte var övertygade om att ett successivt, väl understött öppnande av marknaderna var positivt för utvecklingen överhuvudtaget. De ansåg i stället att universalmedlet för samtliga utvecklingsländers lidande helt enkelt är att riva upp den gemensamma jordbrukspolitiken. Givetvis bör det ske en avreglering av jordbruket så att det kommer i kapp, men denna runda är inte enbart en jordbruksrunda. Eftersom jordbruket motsvarar mindre än 5 procent av världshandeln med varor och tjänster är det uppenbart att de största fördelarna med denna runda finns någon annanstans, inte enbart för EU:s del utan i synnerhet för utvecklingsländerna. Dessa skulle tjäna oerhört mycket på att utvidga sin handel med varandra inom den sektor där merparten av handeln äger rum, nämligen inom industrisektorn, inte inom jordbrukssektorn. Argumenten för en stark syd-syd-dimension förblir alltså övertygande.
Jag erkänner fullständigt betydelsen av att ge utvecklingsländerna den flexibilitet som krävs, och vi måste ideligen förklara och betona detta i EU:s strategi. Våra samtliga förslag omfattar en särskild och utmärkande behandling som i grund och botten innebär att de minst utvecklade och de mest utsatta länderna inte kommer att uppmanas att vidta några avregleringsåtgärder under denna runda. Europeiska gemenskapen kommer emellertid inte att godkänna en OECD-runda där den G20-grupp som består av nya ekonomier endast sitter med armarna i kors och åtnjuter de eftergifter som den utvecklade världen gör, medan de fattigaste och mest behövande utvecklingsländerna knappt vinner något alls, eller rättare sagt ingenting. Detta är inte gångbart i EU och det skulle inte heller vara gångbart i övriga världen.
Slutligen vill jag tala om er roll och ert bidrag under de kommande månaderna. Resultatet av en förhandling måste helt klart skapa ett intresse, och på vägen mot detta slutresultat måste också vår politik och våra ståndpunkter förklaras. Det gäller framför allt i öppna, demokratiska samhällen som vårt eget. Jag satte stort värde på era åsikter och er hjälp i Hongkong. Jag ansåg att vi i verklig mening arbetade tillsammans som ett ”Team Europa”, även om det i specifika frågor förekom nyanser och vissa politiska meningsskiljaktigheter oss emellan. Jag skulle vilja be om er fortsatta hjälp med att förklara för både era egna väljare och våra WTO-partner att EU som grupp har kvar samma ambitioner för Dohas utvecklingsagenda, att vi är djupt engagerade i dess utvecklingsnormer, men att vi inte kommer att nöja oss med ett resultat som inte på något sätt förstärker den europeiska tillväxten eller konkurrenskraften eller hjälper oss att skapa fler arbetstillfällen för att ersätta de som går förlorade i EU när jordbruksproduktionen avtar.
I handelsförhandlingar får man vad man betalar för. EU kommer inte att vara villigt att betala för en runda som inte tillför något nytt när det gäller marknadstillträde för industrivaror, tjänster, geografiska beteckningar och andra bestämmelser som förstärker det multilaterala sättet att sköta våra internationella affärer. Om det inte sker några framsteg eller verkliga förbättringar på dessa områden kommer vi inte att betala eller vara rundans enda bankir.
Detta är mina preliminära synpunkter. Jag har redan påbörjat diskussioner med mina främsta motparter, och det förestående mötet i Davos kommer att bli det första tillfället att utbyta erfarenheter med andra handelsministrar. Vi kommer att fortsätta att ompröva och finjustera vårt förhandlingsläge mot bakgrund av de reaktioner och de kommentarer som vi får från andra WTO-medlemmar, men givetvis framför allt från rådet och från er. Jag kommer återigen att redogöra för min hållning i ett handelspolitiskt anförande nästa måndag, den 23 januari i Berlin, efter att ha hört era åsikter i kväll. 

Georgios Papastamkos,
   . – Herr talman! Jag ska inte hänvisa till specifika målsättningar för Europeiska unionen och resultatet av förhandlingarna i Hongkong ämne för ämne. Vår utskottsordförande Enrique Barón Crespo har redan gjort det, liksom kommissionsledamot Mandelson, och jag känner att jag vill tacka honom för hans förhandlingsförmåga i Hongkong och för att kontinuerligt ha hållit oss ledamöter i Europaparlamentet informerade i upptakten till och under konferensen i Hongkong. Herr kommissionsledamot! Vi ser fram emot att fortsätta vårt kreativa samarbete.
I den övergripande granskningen bedöms resultatet från konferensen i Hongkong som genomsnittligt, men samtidigt positivt med hänsyn till objektiva omständigheter. Genomsnittligt därför att när det gäller ett antal avgörande frågor inom global handelsstyrning skedde inga avgörande framsteg, endast programförklaringar eller avsiktsförklaringar antogs. Positivt därför att det framför allt fanns en vilja – detta betonades – att fortsätta förhandlingarna.
Konferensen i Hongkong visade att vår väg i riktning mot en framgångsrik integration och ett fullgörande av den aktuella rundan fortfarande är öppen. Det är ändå nyttigt för alla på alla sidor att inse att det inte finns något genomförbart alternativ till det multilaterala handelssystemet.
Det finns inget alternativ som kan garantera ekonomisk integration och utveckling, effektiv hantering av ökande ekonomiskt ömsesidigt beroende och en fredlig och rättvis lösning när det gäller skillnader.
Den framgångsrika avslutningen av förhandlingarna inom Doharundan kommer att stärka och bredda internationellt utbyte och internationell utveckling. Det kommer att göra det internationella handelssystemet mer rättvist och därigenom generera fördelar för alla och förbättra institutioner och förfaranden. Det kommer till och med att fungera som en fördämning mot bilateralismens och protektionismens spridning.
Jag är övertygad om att Europeiska unionen kommer att fortsätta med sina insatser och att utveckla dynamiska initiativ som leder till att rundan avslutas på ett framgångsrikt sätt. Det är en satsning som enar oss. Det är en gemensam utmaning. 
Harlem Désir,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Den huvudsakliga förtjänsten med överenskommelsen i Hongkong är att det multilaterala systemet bibehålls och att den utvecklingsrunda som inleddes i Doha inte spårar ur. Överenskommelsen, som kommissionsledamoten själv betraktade som tillfällig, innebär långtifrån ett slut på rundan. Mycket återstår också att göra. Efter Seattle och Cancún skulle emellertid ett nytt bakslag ha öppnat dörren för att ännu mer obalanserade bilaterala överenskommelser skulle spridas mellan norr och söder. Syftet med rundan måste även fortsättningsvis vara att garantera att handelsreglerna tjänar utvecklingen, och det måste förbli EU:s mål, även om vi vet att det kommer att innebära att vi får mindre än vi ger till våra samarbetspartner i söder, inte minst när det gäller tillträde till marknaden.
Herr kommissionsledamot! Jag har ibland varit hård mot er och kommissionen när det gäller handelspolitiken. Min grupp och jag kommer att vara fortsatt vaksamma och krävande, särskilt när det gäller nyckelfrågor som offentlig service eller stödåtgärder för mindre utvecklade länder och AVS-länder. Efter detta skulle jag här i dag i kammaren vilja lovorda det arbete ni har utfört, inte bara när det gäller att hålla Europaparlamentets delegation kontinuerligt informerad utan även – och framför allt – när det gäller att se till att medlemsstaterna hade en gemensam hållning i Hongkong. Jag tänker då framför allt på det svåra beslut som behövde fattas för att nå en enhällig överenskommelse om att avskaffa subventionerna för jordbruksexport senast år 2013. Det var ett länge väntat beslut och ett viktigt tecken – inklusive när det gäller att stödja och göra mer för att försvara den gemensamma jordbrukspolitiken i framtiden – även om vi vet att vi när det gäller jordbruket behöver ta oss igenom förhandlingarna om inhemskt stöd och marknadstillträde.
Ni har också visat den flexibilitet som krävs för att förhindra en frysning av avgifter och tjänster inom industrin, något som skulle ha visat sig ödesdigert för förhandlingarna. Ni kommer att behöva vara flexibla även i fortsättningen eftersom det inte är mer än rätt att utvecklingsländerna vill kontrollera den öppna handeln och reglera sin offentliga service och att de inte ska äventyra sina svagaste industrier.
Jag har en sista kommentar: under Hongkongkonferensen visades än en gång att det behövs en fördjupad reform av WTO. Vi har än en gång sett i vilken utsträckning det fortfarande finns en djup förtroendekris mellan industriländerna och utvecklingsländerna och i vilken utsträckning konflikten mellan nationella intressen kontinuerligt hotar de steg som tagits i riktning mot att uppnå våra gemensamma målsättningar: utveckling, utrotande av fattigdomen och rättvisare handel på internationell nivå. Vi kommer endast att kunna rädda det multilaterala handelssystemet om vi ser till att det samordnas med de andra organisationerna inom FN:s system för mänsklig utveckling. Det uppnås genom att frihandeln uppvägs med målsättningar för social utveckling, vilket innebär en garanti för att handelsreglerna tar hänsyn till icke-kommersiella aspekter, miljön, folkhälsan och sociala rättigheter. 
Sajjad Karim,
   . – Herr talman! Omprövningen av samtalen i Hongkong tvingade oss alla att inte hoppas på några historiska genombrott. Den gjorde definitivt sitt till. Som kommissionsledamot Peter Mandelson påpekade blev rundan inget misslyckande, men den blev knappast heller någon framgång. Samtalen genomsyrades av en brist på demokrati, eftersom de ägde rum bakom de ”gröna rummens” stängda dörrar, och möjligheten att lyfta miljontals människor ur fattigdom förverkligades helt enkelt inte. Samtidigt vill jag inte förringa något i den mycket goda arbetsförbindelse som Europaparlamentet hade med kommissionen från början till slut.
Trots att världens fattigaste länder enades för att göra Doharundan till en verklig framgång hamnade de i en omöjlig sits. De var antingen tvungna att acceptera en text som lämnade mycket övrigt att önska, eller också bli den som tvingades bära hundhuvudet, något som hindrade framstegen. Inom loppet av några timmar under den näst sista förhandlingsdagen skedde plötsligt en omsvängning när det gällde de två problem som hade förefallit vara totalt olösliga. EU fick en budgetplan till och med 2013 och WTO kunde slutföra Hongkongdeklarationen. Dessa var givetvis förbundna, och alla här vet hur svårt det var för vissa länder att ge upp 3,5 procent av EU:s totala jordbruksstöd.
Men ett stort steg framåt för EU innebär emellertid inte ett litet steg för WTO. Samtidigt som vi hyllar framstegen på jordbruksområdet får vi inte glömma att mycket kommer att få motsatt verkan genom en urholkning av utvecklingsländernas rätt att skydda sina bastjänster och nya industrigrenar.
Avskaffandet av de handelssnedvridande exportbidragen inom jordbruket år 2013 är tre år senare än väntat, och liktydigt med en symbolisk gest till världens fattigaste jordbrukare. Till dess att dumpningen av alla subventionerade grödor och produkter på deras marknader upphör kommer de att vara tvungna att föra en svår kamp för att lyfta sig själva ur denna förlamande fattigdom.
I förra veckan erkände Gordon Brown att Förenade kungariket hade misslyckats med att göra det bästa av sitt dubbla ordförandeskap i EU och i G8 när det gäller att fullborda sin ambitiösa utvecklingsagenda. Han föreslog en fempunktsplan för att reparera detta misslyckande och en kraftansträngning av världens ledare för att återuppta och avsluta handelsförhandlingarna. Och en kraftansträngning är nödvändig. Vi kan göra nytta. När det gäller bomull enades vi om att avskaffa alla former av exportstöd under 2006. Vi såg till att livsmedelsstödet inte längre kan användas som ett system för att dölja ett fortsatt exportstöd, och EU:s ”allt utom vapen”-initiativ stöddes enhälligt.
Kommissionsledamot Mandelson! Ni sa att vi skulle skapa en plattform. Vi borde nu använda denna plattform som språngbräda. Nu är det dags att återigen bli ambitiösa. Låt EU gå i täten och låt oss hoppas att andra följer med. 
Marie-Hélène Aubert,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi visste redan att det egentligen inte fanns några goda intentioner bakom handelsförhandlingarna, men deltagandet i Hongkongkonferensen innebar att bevista ett toppmöte som kännetecknas av hyckleri! Om jag ska vara helt ärlig blev utvecklingsländerna fullständigt lurade: praktiskt taget inga framsteg alls när det gäller bomull, en socker- och bananreform som fortsätter att vara extremt problematiskt och katastrofal – särskilt för AVS-länderna – och tillträde till marknaden för mindre utvecklade länder som trots allt fortfarande inte är helt utan restriktioner och som har försenats. Den enda kompensationen för allt detta kommer i form av mycket starka påtryckningar som syftar till att avreglera tjänster och tillverkade produkter, något som äventyrar extremt svaga ekonomier.
När det gäller jordbruk kan man därför säga att trots en uppenbar konflikt mellan Europeiska unionen och Förenta staterna har den politik som genomförs av båda blocken praktiskt taget varit densamma, nämligen ett fortsatt skydd av en typ av jordbruk. Detta visar tydligt att politiken med ”lägsta pris” inte fungerar och att den inte är genomförbar på längre sikt. Liten eller ingen uppmärksamhet har ägnats åt de sociala och miljömässiga reglerna, småskalig odling, småbönderna i söder som verkligen hotas av överenskommelserna eller till små och medelstora jordbruk.
Vi förväntade oss därför att Europeiska unionen skulle visa ett verkligt, enhetligt intresse för de fattigaste länderna. Vi förväntade oss att den skulle främja en hållbar utveckling och harmonisering av handelsregler med sociala och miljömässiga regler. Inget av detta skedde och vi är därför desto mer besvikna. Vad händer nu när det gäller förhandlingarna? Vi är mycket oroade över att det nya synsättet förefaller vara mer toppstyrt än utgå från lägre nivåer och det innebär en tillbakagång till små gruppförhandlingar som är mindre öppna och mindre demokratiska. Vi är särskilt angelägna om detta när nu många av våra landsmän är djupt oroade och tvivlar på Europeiska unionens förmåga att kontrollera den ekonomiska globaliseringen, med tanke på hur den hanteras för tillfället. 
Vittorio Agnoletto,
   Herr talman, mina damer och herrar! Det här var tänkt att kallas utvecklingsrundan, men uppriktigt sagt tror jag vi kan sammanfatta det så här: vinnare är de nordliga ländernas egenintresse i världen. Amerikanska och europeiska multinationella företags intressen – effektivt sponsrade och företrädda av Europeiska kommissionens arbete – har vunnit igen.
Hur kan man tala om att rasera protektionismen eller försvara den fria marknaden när var och en av de 25 000 bomullsodlarna i Förenta staterna i genomsnitt erhåller 114 000 US-dollar i subventioner varje år? Det resulterar i en femtonprocentig nedskärning av bomullspriset på världsmarknaden. De 20 miljoner odlarna i Afrika tvingas därmed att svälta. De innefattar jordbrukare i Mali, Benin, Burkina Faso, Tchad och Niger, alla länder som ligger lägst i FN:s index över mänsklig utveckling.
Hur kan man tala om utvecklingspolitik när en politik som bygger på dumpning av jordbruksprodukter har förlängts till 2013? Resultatet av detta är att ekonomierna i utvecklingsländerna skadas ytterligare och vi får inte glömma att 70 procent av världens befolkning lever av det jorden ger. Europeiska unionen och Förenta staterna skyllde på varandra, men i praktiken är ingen av dem beredd att omedelbart dra ned på jordbrukets exportsubventioner för bomull. Det innebär att man fortsätter att skapa monopolsystem som domineras av de multinationella företagen inom jordbruksnäringen.
Vi hörde inte ett enda ord om behovet av att ta med sociala klausuler och att respektera dem: tystnaden var total när det gäller detta ämne. Utvecklingsländerna har dessutom tvingats att öppna sina marknader för industrivaror från norr eftersom de måste sänka sina tullavgifter avsevärt. Resultatet blir en orättvis konkurrens som ytterligare kommer att förstöra den lilla industri som hittills har utvecklats i Afrika och i Asiens fattiga områden. För en okritisk allmänhet kan 97 procent låta som mycket. Vi vet emellertid att problemen blir de 3 procent av produkterna som inte fritt får komma in på det norra halvklotets marknader.
Det utlovade utvecklingsstödet har dessutom inte bekräftats i exakta siffror och det har ännu inte ens specificerats om det kommer att bestå av faktiskt stöd eller av lån: det är rena fasaden som visas upp för det hyckleri det egentligen är frågan om. Tjänstemarknaden öppnas upp: utbildning, sociala tjänster och hälsovårdstjänster kommer i ökande utsträckning att bli mindre av en rättighet och mer av en handelsvara som är tillgänglig endast för dem som har råd. Det finns också en risk för att till och med vatten ingår i denna marknad som en handelsvara, en som inom kort kommer att tävla med olja på marknaden. För att inte tala om situationen när det gäller tillgång till läkemedel som i praktiken förnekas 30 miljoner hiv-smittade människor i Afrika. 
Jag vill veta hur man kan tala om en utvecklingsrunda när man står inför en sådan verklighet. 
Bastiaan Belder,
   . Herr talman! Även om den sjätte ministerkonferensen inom WTO kanske inte var ett misslyckande gör ändå de mycket blygsamma framstegen i Hongkong år 2006 till ett särskilt svårt förhandlingsår. Jag vill fråga kommissionsledamoten hur han tror det kan sporra de andra parterna till åtgärder. G20:s osthyvelprincip som kommissionsledamot Mandelson kritiserar har äntligen resulterat i att Europeiska unionen till slut blir praktiskt taget tomhänt när det gäller industriprodukter och tjänster, medan mer än tillräckligt med tid användes för att diskutera igenom en överenskommelse om att avsluta exportsubventionerna år 2013.
Kommissionen bör därför göra allt man förmår för att bibehålla kraften från Hongkong under 2006 så att en acceptabel överenskommelse kan träffas på industriområdet och när det gäller tjänstesektorn. Jag vill också fråga kommissionen vilka åtgärder den avser att vidta för att ge det som kallas icke-handelsfrågor en mer framträdande plats på dagordningen. 
Seán Ó Neachtain,
   . – Herr talman! Som en av de 26 ledamöter av Europaparlamentet som närvarade under världshandelssamtalen håller jag med kommissionsledamoten om att vi uppnådde vissa positiva resultat – mötet var inte ett fullständigt misslyckande. Men jag måste säga att som jag uppfattade händelserna i Hongkong utövades enorma påtryckningar under dessa samtal mot EU:s jordbruksmodell, och dessa utövades för utvecklingsländernas skull.
Som jag sa i Hongkong och som jag sa tidigare här i parlamentet har min inställning varit att detta är ett felaktigt intryck. Det har skapats ett felaktigt intryck att utvecklingsländerna skulle dra fördel av att ha större tillträde till EU:s marknader. Ingenting kunde vara mindre sant, i själva verket har de minst utvecklade länderna endast mycket lite att vinna på en sådan gest. Om vi skulle tillåta att EU:s jordbrukare såldes ut skulle de verkliga vinnarna vara de mäktiga boskapsuppfödarna i Sydamerika. På Hongkongs gator såg vi koreanska jordbrukare som kämpade för sitt uppehälle, små koreanska jordbrukare som hotades av transnationella spannmålsföretag som förhandlar under sken av att försöka hjälpa utvecklingsländerna.
I EU kan vi inte tillåta att vårt livsmedelsstöd utlokaliseras. Att hantera jordbruk och livsmedel som ordinarie produkter på ett löpande band skulle hota själva vår livsmedelssäkerhet. Det är uppenbart att man inte kan nå framgång med WTO-samtalen så länge man insisterar på att spela rysk roulette med vårt livsmedelsstöd och med våra små och medelstora jordbrukares uppehälle, för det är dessa jordbrukare som är i farozonen, herr kommissionsledamot, och inte jordbruksexporten. Kanske är det dags att undanta jordbruket helt och hållet från WTO, eftersom det, såsom ni själv sa, enbart uppgår till 5 procent av världshandeln. Varför skulle 5 procent hindra en 95-procentig framgång? Detta borde övervägas på nytt i de övergripande förhandlingarnas intresse, för jag tror att jordbruket alltid kommer att vålla problem. 
Jean-Claude Martinez (NI ). –
   Herr talman, herr Mandelson! Vi har lärt oss fem läxor av toppmötet i Hongkong.
För det första att det finns brister i våra förhandlingsmetoder. Ett år före toppmötet gör vi eftergifter inom jordbruket genom att se över den gemensamma jordbrukspolitiken. Resultat: när man kommer till förhandlingsbordet och oavsett vilken talang man har – och den är enorm – har man inte längre något manöverutrymme om man inte överskrider den röda linjen för jordbruk. 
För det andra bekräftar Hongkongkonferensen både slutsatserna från mötena i Seattle och Cancún. Trots att jordbruket endast står för 5 procent av världens handel med varor och tjänster är det definitivt Europas jämförande fördel enligt Ricardos ekonomiska teorier, eller varför skulle det annars stå i centrum av det krig som exempelvis Brasilien för mot oss vid varje toppmöte?
För det tredje kritiserar utvecklingsländer som Mexiko den skenbart generösa sänkningen av tullavgifterna som syftar till att främja marknadstillträde eftersom dessa länder alltför väl har förstått att tullens ”gåva” inte är avsedd för de fattiga utan för företag från norr som tillverkar deras produkter bland de fattiga, exempelvis i Bangladesh eller Vietnam.
För det fjärde är denna sänkning av tullavgifterna svår att hantera tekniskt, även om det är en trevlig gest politiskt sett. Ett bevis för detta är det faktum att efter 20 år av matematiska formler – schweizisk formel eller någon annan – kan inte Hongkongförklaringen ge en lösning.
Det innebär – och det är min femte och sista punkt – att vägen till en sänkning av tullavgifterna är en återvändsgränd och den bör hänvisas till det förgångna. Den moderna lösningen består av avdragsgilla tullavgifter i form av tullkrediter eller dragningsrätter från den importerande staten till den exporterande staten, en kredit som motsvarar det totala beloppet för de tullavgifter som tas ut för exportörens varor.
Herr Mandelson! Om ni skulle lyckas med det, skulle ni vara lik Harry Potter, då skulle ni ha lyckats med att kombinera Ricardos och Frederick Lists teorier, ni skulle ha löst problemet med globala ekonomiska obalanser och ni skulle ha skyddat intressena hos både fattiga och rika, frihandeln och vår sociala modell i ett svep. 
Robert Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Innan jag tackar kommissionsledamot Peter Mandelson, och innan han faller av stolen vid tanken på att jag skulle tacka honom, vill jag kritisera parlamentets sätt att delta i Hongkong. Vi var 26 parlamentsledamöter, 10 stödpersonal och en pressekreterare. Inte någon gång träffade jag pressekreteraren, inte någon gång berättade han något för PPE-DE-gruppen – inte för att han var där för att stödja vår grupp, nej, han var där för hela parlamentets skull. Som medordförande för den interparlamentariska konferensen och den som fick godkännandet att vara medordförande, blev jag överraskad över att vi inte hade någon pressekreterare. Robert Portman frågade varför Europaparlamentet var där och vad ledamöterna gjorde. Glenys Kinnock från den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen var där, och även ledamöter från utskottet för utveckling och från jordbruksutskottet, däribland jag själv. Jag hoppas att ni tar tillbaka detta budskap.
Herr kommissionsledamot! Jag vill först och främst tacka er personal: Nikolay var enastående, liksom även Carlo Trojan. Också ni var enastående på det sätt som ni höll oss informerade och à jour med förhandlingarna.
Ni har i dag särskilt efterfrågat våra synpunkter, så kanske kan jag ge er ett par saker att tänka på. Jag anser att ni gjorde en fantastisk insats, men kan ni förklara varför EU ideligen ges skulden – i synnerhet av Förenta staterna – för att förhala samtalen? Det tycks mig som om det finns andra argument att föra fram, och vi har ännu inte nått fram med vårt budskap. Detta har jag sagt tidigare och jag hoppas att ni kan ge en förklaring.
Under den interparlamentariska konferensen lyckades vi nå framsteg med de geografiska beteckningarna. Ni nämnde detta, men ändå togs det aldrig, såvitt jag vet, upp i de slutliga diskussionerna. Detta är mycket viktigt för EU och för flera andra länder. Jag blev besviken över den polarisering som präglade debatten i Hongkong. Det gjordes bara några få försök att föra samman dessa skilda ståndpunkter. Som en av mina kolleger sa förekom det en hel del förolämpningar och klander gentemot andra, vilket var kontraproduktivt. Är verkligen detta stora ministerjippo den bästa formen för fortsatta förhandlingar? Borde vi inte sträva efter ett mindre cirkuslikt tillvägagångssätt?
Herr kommissionsledamot! Tack för allt arbete som ni har utfört, och låt det fortsätta. 
Erika Mann (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill som utgångspunkt ta den kommentar som Robert Sturdy precis gjorde. Ni, herr kommissionsledamot, frågade vad ni bör göra när det gäller pågående utvärdering och vad vi vill att ni skall överväga. 
Jag anser att Robert Sturdy har rätt: vi bör verkligen i framtiden överväga om principen om ett enda åtagande alltid kommer att vara den rätta. Det kanske är vettigt att fortsätta använda den, men jag misstänker starkt att WTO:s framtid kommer att vara beroende av att man hittar andra metoder och en mer flexibel inställning som innebär att man tillåter att frågor förhandlas parallellt och att man använder en flexibel och rullande arbetsplan. Hur allt detta passar in i denna runda överlämnar jag åt er och er klokhet. 
Därefter ett annat övervägande som ni bör komma ihåg. Denna kammare har alltid stått fast vid – det var jag själv som utarbetade ett betänkande om ämnet för några år sedan – att vi även bör uppmärksamma de bilaterala rundorna. Min egen grupp lägger konsekvent stor vikt vid den multilaterala förhandlingsrundan och jag stöder det mycket starkt men vi måste ändå tydliggöra att de bilaterala förhandlingarna också är värdefulla. Nu till min fråga: även om den gamla kommissionen alltid vägrade att sluta bilaterala avtal med Asien, har ni, herr kommissionsledamot, börjat se saker annorlunda? Vill ni sätta upp andra prioriteringar för arbetet inom detta område? 
För det tredje har jag precis kommit tillbaka från Mexiko där jag blev förvånad över att få veta att stor vikt läggs vid tjänstesektorn och investeringar i infrastruktur, men jag fick dock intrycket av att man inte exakt förstod vad det är kommissionen vill göra och vad vi vill göra i de multilaterala rundorna om tjänster. Ni kanske kan komma på något att säga om det. 
Min fjärde kommentar handlar om standarder. Jag är fast övertygad om att vi måste återgå till att diskutera standarder i framför allt den multilaterala rundan. Ju fler deltagare, desto viktigare blir det. Ju mer problematisk den internationella konkurrensen blir, desto mer angelägen blir denna fråga. Det jag vill veta är om ni tänker i termer av nya initiativ. 
Slutligen diskuteras ramprogram för forskning och många ledamöter har tagit upp en punkt som kommer att bli viktig när det gäller jordbruket. Hur ställer ni er till frågan om vi bör investera mer i jordbruks- och strukturforskning? Vilken är er linje när det gäller forskning om bioetanol? 
Giulietto Chiesa (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den process som började i Qatar kallades för en utvecklingsrunda. Ministermötet i Hongkong infriade inte löftet och det är oroväckande, eftersom om vi inte lyckas rädda 2 miljarder människor från fattigdom och hungersnöd kommer världen att gå i riktning mot en rad okontrollerbara politiska och sociala urladdningar med förödande konsekvenser. 
Jag inser att det var mycket svårt att nå en kompromiss men målet för 2014 att avskaffa bidragen är alltför långt bort. Jag befarar att många saker kommer att hända från nu fram till dess. Det kanske inte helt var EU:s fel men vi får delvis ta på oss skulden – inte kommissionsledamot Peter Mandelson, utan själva EU. Det hade sagts att man behövde göra mer – och göra det bättre – för att hjälpa och skydda dem som var oförmögna att göra det själva och som skulle krossas av marknaden, vilket är precis vad som händer just nu. 
Kommissionsledamot Mandelson bör få beröm för att han företrädde ett EU som var mindre arrogant än Förenta staterna. Det är dock läget i västvärlden i helhet som måste tvinga oss att omvärdera situationen på ett genomgripande nytt sätt om vi inte vill att rundan skall kollapsa på grund av växande oroligheter runt om i världen, som vi redan beskådar. 
Mötet vi hade i Hongkong påvisade tre viktiga punkter: för det första behovet att reformera WTO, för det andra förändras världsordningen och Kina ligger och väntar på oss, samt för det tredje behövs det en drastisk förändring av det koncept om världshandel som ledde till bildandet av WTO. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Kommissionsledamoten och det unga team han satte upp före förhandlingarna i Hongkong har misslyckats med att göra en avvägning mellan tillträdet till marknaden för jordbruksprodukter här i Europa och tillträdet för industriprodukter i utvecklingsländerna. 
Utvecklingsländerna hade all anledning att förkasta era liberaliseringstendenser och ni framstod nog som mer än löjliga i den globala allmänhetens ögon när ni sedan misslyckades med att sätta stopp för exportbidragen, som skulle ha stoppats för länge sedan. 
Vi erbjuder utvecklingsländerna ett mycket stort tillträde till marknaden; den enda omstridda punkten är vilka villkor vi ställer. Det som sätts i spel här är kvalificering, deltagande utifrån våra prisnivåer och våra standarder så att dessa länders ekonomier kan utvecklas. När det gäller utvecklingsländernas tillträde till marknaden för industriprodukter och tjänster från vår del av världen är det ytterst viktigt att dessa länders utveckling – inom handel, infrastruktur och tjänster inte ödeläggs eller görs omöjlig. De bör i stället även inom detta område få möjlighet att kvalificera sig som tjänsteleverantörer som kommer att vara till förmån för dessa länders utveckling. Då kan vi kanske tala om en utvecklingsrunda. 
Jag hoppas att ni kommer att tänka igenom dessa saker igen och prioritera kvalificering under nästa runda. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! EU och Förenta staterna har med en enhetlig strategi, trots motsättningarna dem emellan, använt WTO:s sjätte ministerkonferens för att trappa upp exploateringen av människor och plundringen av utvecklingsländernas välståndsresurser. 
Både resultaten av och den totala bristen på öppenhet och insyn i WTO-förhandlingarna är farliga för folken. WTO visar att den är en imperialistisk organisation som tjänar de multinationella storföretagens intressen. 
Det avtal som Hongkongkonferensen resulterade i slår hårt mot ekonomins grundidéer och länders självständighet och suveräna rättigheter i allmänhet. Avtalet om jordbruksprodukter kommer att påskynda utslagningen av små och medelstora företag och samtidigt stärka monopolföretagen. 
Avtalet om produkter som inte tillhör jordbrukssektorn är ett oöverstigligt hinder för utvecklingsländernas industriella utveckling. Samtidigt kommer konsekvenserna när man öppnar marknaderna för naturresurser också att bli förödande för miljön. 
Den så kallade liberaliseringen av tjänster – Bolkestein-direktivet – som främjas genom WTO kommer att öppna upp Pandoras ask och vägen för full kommersialisering av varor som vatten, hälsa, utbildning, transport och information, i ett försök att öka monopolföretagens vinster. 
Situationen är dock ohållbar och människoföraktet känner inga gränser vid produktionen och försäljningen av läkemedel. Detta är ett brott mot mänskligheten eftersom över 30 000 människor, offer för den internationella läkemedelsindustrins skandalösa produkter, dör varje dag för att de inte har tillgång till läkemedel för att bekämpa större epidemier. 
Detta bevisar att avtal genom WTO bara är fega …
Roberta Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi förväntade oss mycket mer från mötet i Hongkong trots att det redan hade sagts att det bara skulle bli prat som inte ledde till handling. Utöver de goda avsikterna att säkra ett multilateralt handelssystem förblev alltför många frågor olösta. 
Bland de många frågor som djupt påverkar tusentals europeiska företag och arbetstagare finns problemet med den illojala konkurrensen som bedrivs av vissa tredjeländer till Europas nackdel. Sådan illojal konkurrens, som i fallet Kina, består av social dumpning och miljödumpning. Enkelt uttryckt betyder det att de europeiska marknaderna blir överösta med mycket lågt prissatta varor, som faktiskt kostar en hel del uttryckt i brott mot de mänskliga rättigheterna, exploatering av arbetskraft och brist på miljöskydd. Det är uselt gjorda varor som bokstavligen plundrar de europeiska företagens immateriella rättigheter och tekniska kunskap ostraffat. 
Att ta bort handelshinder är bra – ingen förnekar detta – men det får inte enbart bli en möjlighet att placera smuggelgods eller varor tillverkade genom slav eller barnarbete på våra marknader.
Sammanfattningsvis, herr talman, är det vår plikt att se till att WTO-bestämmelserna inkluderar stränga regler om skydd av immateriella rättigheter och om skydd för kvalitetsprodukter genom att markera geografiskt ursprung och även klausuler om skydd av miljön och arbetstagarnas rättigheter. 
Christofer Fjellner (PPE-DE ). –
   Herr talman! Peter Mandelson, efter WTO-mötet har ni uttalat att resultatet måste vara en bra kompromiss eftersom de flesta är missnöjda. Det är fyndigt sagt och om det gällde budgetförhandlingar, ett nollsummespel där eftergifter faktiskt kostar pengar, skulle ni ha rätt. Nu är situationen precis omvänd. I handelsförhandlingar vinner man lika mycket på de tullar man själv avskaffar som på dem man tvingar andra att göra sig av med. Det är inget nollsummespel. Även om mötet inte blev det sammanbrott som många befarat tycker jag att vi ska vara ärliga och säga att det är ett misslyckande. Man sköt problemen på framtiden och allt närmare ett sammanbrott, och i viktiga delar inom industri- och tjänsteavsnittet tycker jag t.o.m. att mötet gav små försämringar av texten.
Jag ser två reaktioner som oroar. Dels märks en uppgivenhet kring multilaterala förhandlingar, en önskan om att satsa på regionala och bilaterala avtal istället. Det vore ett stort misstag. De kommer aldrig att ge tillräckliga resultat för att världshandeln skall liberaliseras på betydande områden. Det är ett enkelt sätt att slippa avveckla sin egen protektionism. Dels hör jag inställningen att ”vi gjorde vårt i Hongkong, det är andras fel att vi står stilla”. Den attityden tror jag är ett recept på misslyckanden. Det är lika bra att inse att framgång i förhandlingar inte bygger på förmågan att peka på andras protektionism, det är bara att se stickan i sin broders öga utan att märka bjälken i sitt eget. Framgång drivs i stället av insikten om den egna protektionismens kostnader.
För Europa bör mötet i Hongkong vara en väckarklocka, inte bara för det uppenbara - att vår jordbruksprotektionism håller på att kosta oss långt mycket viktigare liberaliseringar av industrivaror och tjänstehandel. Framför allt måste vi tillsammans med USA, Japan och andra inse att de kostnader vår jordbruksprotektionism åsamkar våra konsumenter och skattebetalare är skäl nog för att avskaffa dem. ”Frihandel, en av de största välsignelser en regering kan ge sitt folk, är impopulärt i nästan alla länder”, sa Thomas Babington redan 1824. WTO-mötet i Hongkong visar att det lika gärna kunde ha sagts idag. Vi får alla som konsumenter och arbetstagare betala priset för bristerna på handelsliberaliseringar runt om i världen. 
Margrietus van den Berg (PSE ). –
   Herr talman! Fritt tillträde till den amerikanska och japanska marknaden för de minst utvecklade länderna är bra men denna förmån har urvattnats betydligt av möjligheten att få dispens för många produkter. Samma sak gäller ett stort antal känsliga produkter som man inte har gjort några som helst framsteg med, återigen på grund av, anser jag, EU:s eget synsätt. Länder som är beroende av bomull, bananer och socker glömdes bort, tydligt missnöjda. 
Det är dock mycket bra att en tidsfrist för exportbidragen nu har satts till 2013. Även om denna tidsfrist enligt min åsikt kommer för sent, har den i alla fall satts. Jag hoppas att kommissionen kommer att vilja fasa ut dessa snedvridande exportbidrag mycket tidigare och jag ser fram emot ett exakt tidsschema. 
EU har gett löfte om ett stöd på 1 miljard euro för handelsåtgärder till 2010. Kan kommissionen förklara var jag kan hitta detta belopp i rådets fleråriga budget? Samma sak gäller beloppet på 200 miljoner som avser de länder som är beroende av sockerproduktion och de löften som gjorts där. Jag anser att vi fortfarande skriver ut checkar utan täckning och det är självklart att vi är helt emot idén att de fattiga i Latinamerika, Asien och Afrika skall så att säga betala för vår solidaritet. 
För att vända denna utvecklingsrunda till en framgång måste EU visa tänderna. Inte genom att nu insistera på liberaliseringen av tjänster med G20 – allt vi behöver göra är att studera EU, för att inse hur svårt vi tycker att det är – utan genom att sätta arbetsmarknadsstandarderna högst upp på den globala agendan för nästa runda och genom att reformera vårt jordbruk snabbare och mer omfattande under nuvarande runda. Kommissionsledamoten förtjänar mycket beröm för att ha avstyrt ett misslyckande. Vi kommer dock endast i slutet av 2006 att kunna tala om framgång om denna runda verkligen har slutförts och genomförts på ett rättvist sätt. 
Jorgo Chatzimarkakis (ALDE ). –
   Herr talman! Jag vill varmt tacka kommissionsledamoten för det han har sagt och också börja med en kritisk anmärkning på vårt förhandlingsläge som européer, eftersom jag verkligen anser att vi var för ärliga när vi helt förkastade att slinga sig som en del av förhandlingsmandatet. Jag anser att vi måste överväga detta på nytt eftersom alla andra använde sig av undanflykter. Vi gjorde inte det utan föredrog i stället att lägga fram våra resultat på bordet redan mycket tidigt. 
På plussidan vill jag påpeka att er förhandlingsstil och ert sätt att föra fram information till kammaren bidrog till att göra oss än mer bestämda och vi vill varmt tacka er för det. Det har naturligtvis gjort det möjligt för oss att påverka budgetöverläggningarna i Bryssel och det var mycket bra. 
I fråga om ursprungsbeteckningar kom vi ingenstans. Det är något ni nämnde och många talare har också tydliggjort hur viktig denna fråga är för oss. Jag måste tala om för kommissionsledamoten att våra ursprungsbeteckningar och tillhörande immaterialrättigheter är saker vi måste kämpa för. När vi gör detta måste vi vara listiga och ha en enad front. 
Margrete Auken (Verts/ALE ). –
   Herr talman! EU:s uppförande i Hongkong var en skam. Världen hade hoppats på att EU skulle visa ledarskap, visa sin solidaritet med utvecklingsländerna och anstränga sig för att säkra en äkta frihandel med fullt tillträde till de utvecklade ländernas marknader, i synnerhet för de fattigaste länderna. EU skulle ha använt sin maktposition för att utveckla WTO till ett effektivt multilateralt avtalssystem med tydliga sociala och miljömässiga handelsvillkor. Men enligt min åsikt betedde sig EU nästan värre än Förenta staterna. Man var självcentrerad, saknade solidaritet, lurades och gjorde sig skyldig till att rent ut sagt utnyttja sin makt för att försöka tvinga utvecklingsländerna att öppna sina marknader för våra exportvaror. 
Det finns ingen vilja att göra någonting åt våra egna orimliga och destruktiva jordbruksbidrag. Överenskommelsen att avskaffa exportbidragen kommer alldeles för sent och den är full av lömska förbehåll. EU har en överlägsen attityd gentemot Förenta staternas bomullspolitik – och har verkligen all anledning att ha det – men man beter sig precis likadant själv när det exempelvis gäller socker. Det som dessutom skulle ha blivit ett utvecklingspaket som uträttade stordåd och som verkligen skulle ha satt fart på utvecklingen för de fattiga slutade som en ynklig liten gärning. Vilken besvikelse! 
Daniel Caspary (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot! Både före och under WTO-mötet i Hongkong höll kommissionen hela tiden parlamentet underrättat om det aktuella förhandlingsläget. Detta var mycket hjälpsamt och jag vill varmt tacka för det. Jag vill ställa följande frågor till kommissionen.  
För det första hade kommissionen goda idéer men dess totala brist på strategier för hur man skulle kommunicera och övertyga innebar att allmänheten såg det som att EU nästan hela tiden höll sig på defensiven. Andra länder var tillräckligt listiga och skickliga för att framställa EU som någon som står i vägen för framsteg till förmån för sina egna själviska orsaker. Hur planerar kommissionen att förbättra sin kommunikationsstrategi? Vad tänker kommissionen göra rent praktiskt och när? 
För det andra var det ursprungliga målet för Doha-utvecklingsrundan att enas om ett ambitiöst program för reformeringen och liberaliseringen av handelspolitiken, i synnerhet till förmån för utvecklingsländerna. Som vi har sett, inte minst före, under och efter Hongkong-mötet, är det tyvärr så att fler och fler människor förknippar termen ”globalisering” med fara snarare än med möjlighet. Här i Europa ser vi en hel generation som slutför sin skolutbildning utan att ha lärt sig grundprinciperna för den sociala marknadsekonomin och världshandeln och därför är de lättpåverkade av felaktiga uppgifter och osanningar. Vi ser också hur våra massmedier rapporterar nästan uteslutande om flyttade arbetstillfällen och ingenting om nya arbetstillfällen eller det ökade välstånd som världshandeln ger. Vi ser att människor blir mer och mer osäkra av detta och av de kampanjer som förs av radikala grupper med avsikt att sprida rädsla och felaktiga uppgifter, och som finansieras med europeiska medel.
På plenarsammanträdet den 12 maj åtog sig kommissionen att lägga fram en plan för en aktiv kampanj som skulle föras medan WTO-förhandlingarna pågick för att övertyga människor om världshandelns fördelar. Vi har fortfarande inte sett någon sådan plan. Arbetar kommissionen med en och när kommer den i så fall att framställas? 
För det tredje, planerar kommissionen att klassificera Kina som en marknadsekonomi trots att det inte är mer berättigat nu än det någonsin har varit? 
Glenys Kinnock (PSE ). –
   Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten. Jag vill börja med några positiva aspekter. För det första – och jag tror inte att någon har nämnt detta – är det mycket viktigt att man i den slutliga texten angriper Förenta staternas missbruk av livsmedelsbiståndet och att det har skapats en ”safe box”. För det andra är det viktigt att man i texten har begränsat de värsta ytterligheterna med den ”blåa boxen”. Den slutliga texten innehåller också tämligen hoppfulla ord om de särskilda produkterna och de särskilda skyddsmekanismerna. Det är de positiva aspekterna.
Bistånd för handel är också välkommet, även om jag är skeptisk till att Världsbanken och Internationella valutafonden ska leda detta med tanke på att de är kända för sin tonvikt på villkor. Liksom min kollega Margrietus van den Berg är jag mycket angelägen om att få veta var den miljard euro som ordförande José Manuel Barroso utlovade i Gleneagles ska komma ifrån. Det finns mycket stora luckor i de budgetlöften som har getts.
När jag ledde en presskonferens för AVS-gruppen i Hongkong märkte jag tydligt AVS-ländernas känsla av frustration och svek. När det gäller socker, bananer och bomull har WTO inte varit till någon hjälp för AVS-länderna. Herr Mandelson! Dessa länder är våra naturliga allierade, men om vi inte på allvar visar att vi har ett Doha-mandat för utveckling och att vi respekterar detta mandat så tror jag inte att vi kommer att kunna förlita oss på våra AVS-partner under de närmaste månaderna. Det är även helt avgörande att vi ger nya betydande långsiktiga bidrag till de länder som har undertecknat sockerprotokollet.
Kan vi realistiskt sett under den korta tid som står till förfogande göra framsteg när det gäller att få slut på dumpning och bekräfta utvecklingsländernas rätt att skydda sina lantbruk, sina nyetablerade industrier och tjänster? Kommer vi att ge utvecklingsländerna ett rättvist och skäligt marknadstillträde för sina exporter? Dessa frågor är väsentliga. Det är en diger lista. Kan ni åstadkomma detta till den 30 april, herr kommissionsledamot? 
Danutė Budreikaitė (ALDE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! På WTO:s sjätte ministerkonferens i Hongkong togs det upp ganska många viktiga frågor relaterade till global handel, men resultaten är inget att fira. Endast en rapport från förhandlingsgruppen för underlättnad av handeln godkändes enhälligt och det blev praktiskt taget inga resultat inom tjänsteområdet.
En del svåra förhandlingar väntar kommissionen i vår. Handelsintressena för de 149 utvecklade länderna och utvecklingsländerna är i verkligheten mycket svåra att jämka samman. WTO, en organisation med sina egna bestämmelser och beslutsprocesser, har under de senaste fem åren misslyckats med att komma fram till några beslut. Vi måste erkänna att WTO genomgår en kris. 
Därför ber jag kommissionen att inleda en reformering av WTO: att modifiera bestämmelserna och beslutsprocesserna, att lägga till nya dimensioner till bestämmelserna, som exempelvis sociala och miljömässiga frågor, och att främja en sund konkurrens bland alla WTO-medlemmar, både utvecklade länder och utvecklingsländer. 
Jag vill också tillägga att handel inte längre får behandlas som något fristående och isolerat från produktion, arbetssäkerhet och miljöhänsyn. Handel är enbart ett resultat av ekonomisk verksamhet. 
Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vid det här stadiet i debatten har i stort sett allt sagts. Kanske är det viktigaste och mest relevanta, som kommissionsledamoten har sagt, att parlamentet är fullt engagerat i den förhandling som kommissionen genomför. 
När det gäller utvärderingen av Hongkong-mötet har vi hört allt – ingen är helt nöjd. Det är som glasmetaforen: en del ser det som halvfullt och andra som halvtomt. Blev det ett totalt misslyckande? Nej. Blev det en total framgång? Nej. Framgången kanske är att det inte misslyckades, som det i början verkade som det skulle göra. 
Vilken roll har EU spelat? Jag anser att det är rättvist att erkänna att kommissionen och den ansvariga kommissionsledamoten har spelat en mycket värdig roll och vi bör erkänna detta här. Vi bör också erkänna – jag anser att det är mer än rätt – att parlamentet har hållits helt underrättat av kommissionens tjänsteenheter, något som är ett mycket viktigt steg i det arbete som kommissionsledamoten har hänvisat till. 
Vissa skulle ha velat att vi hade gett efter mer i fråga om jordbruket men EU har tydligt gjort sin plikt inom detta område med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, precis som den också har gjort med reformen av fisket med hjälp av den gemensamma fiskeripolitiken. Det finns andra som måste göra framsteg inom detta område och, som andra talare har sagt, det som kanske mest har irriterat kammaren har varit Förenta staternas skenheliga ställning när det gäller EU:s jordbruk och även dess utvecklingsfrågor. 
Vi har inte gjort några framsteg inom tjänsteområdet och andra måste åta sig att öppna sina marknader för våra större tjänsteföretag: det är ytterst viktigt för alla. Även för dem, eftersom tjänster berör alla ekonomiska sektorer och detta är en mycket viktig fråga för EU. 
Diskussionerna och förhandlingarna fortsätter. De är komplicerade. Det krävs skicklighet, tålamod och massor av vilja för att föra en dialog och enas. Vi vill att Doha-rundan avslutas till allas förmån, att alla ger vika och når en tillfredsställande kompromiss i syfte att åstadkomma en friare och sundare handel med multilaterala och mer öppna bestämmelser. I detta avseende vill vi tacka kommissionsledamoten för att ha hållit kontakten med parlamentet. Att involvera parlamentet innebär, som ni har sagt, att involvera medborgarna. Vi företräder medborgarna och det är mycket fördelaktigt att vi alla är överens.  
Javier Moreno Sánchez (PSE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Trots de dystra förutsägelserna är Doha-utvecklingsrundan och WTO fortfarande vid liv. Vi måste nu dock fortsätta arbeta med en pressad tidsplan.  
Jag är också tacksam över det samarbete vi har lyckats ha under den senaste ministerkonferensen och jag anser att kammaren, som man har sagt, måste förbli nära involverat i hela förhandlingsprocessen, inklusive WTO:s allmänna råd i Genève den 30 april.  
Jag vill lyckönska kommissionen för bedrifterna med exportbidragen och liknande åtgärder. Kan ni likväl, herr kommissionsledamot, gå mer på djupet med de åtaganden och den tidsplan som våra handelspartner godkände när det gäller exportkrediter, livsmedelsbistånd och statliga företag? 
Har kommissionen, eftersom tiden är värdefull, beslutat om något politiskt initiativ för att uppmuntra huvudaktörerna, inklusive tillväxtekonomierna, att hedra sina åtaganden på ett framgångsrikt sätt för att avsluta denna utvecklingsrunda i år? 
Slutligen, hur tror ni att de avtal som slöts i Hongkong kommer att påverka förhandlingarna om det önskade avtalet mellan EU och Mercosur? 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tänker inte återvända till denna komplicerade fråga. Jag tänker bara betona några synpunkter för att understryka vårt levande intresse av ett EU som är här för att agera som ett politiskt redskap i debatter om ämnen som internationell handel. Jag vill också, tillsammans med de andra, tacka er, herr kommissionsledamot, liksom Mariann Fischer Boel och Alan Johnson från Europeiska rådet.  
När det gäller det datum som satts för avskaffandet av exportbidragen år 2013, har jag föreslagit en oberoende granskning av alla former av bistånd som antas vara menade för att göra en åtskillnad mellan, å ena sidan, aspekter relaterade till humanitära frågor som måste hamna i allmänhetens blickfång och, å andra sidan, aspekter som snedvrider konkurrensreglerna inom internationell handel och som måste avskaffas om man skall klara sig utan det rådande hyckleriet i denna fråga. Jag vill uppmärksamma er på fem punkter.
Först och främst är det i en komplex värld ytterst viktigt att nationerna har ett världsomspännande utrymme för multilateral dialog så att de kan diskutera internationella handelsfrågor. Jag beklagar dock att parlamenten, som är nationernas valda företrädare, inte var fullt så engagerade i förhandlingarna som de icke-statliga organisationerna var. Medlemsstaterna måste förstå att det inte längre är möjligt att uppmana parlamenten att rösta för en finansiering av internationella handelsavtal och att ratificera dem utan att blanda in Europaparlamentets ledamöter i förhandlingarna. 
Därefter är det ytterst viktigt att vi skyddar tillträdet till våra jordbruksmarknader under den osäkra period som nu börjar. Vi måste vara redo att kämpa när det gäller frågan om geografiskt ursprung, vilket är en kamp som långt ifrån är vunnen. 
För det fjärde måste, herr kommissionsledamot, ett betydelsefullt, framåtblickande projekt utvecklas i syfte att genomföra en kvantitativ och kvalitativ utvärdering av alla dessa förhandlingars ekonomiska och sociala följder för EU. Ett sådant exempel är följderna för sysselsättningen. I detta hänseende skulle vi med fördel kunna stödja oss på det arbete som Europeiska ekonomiska och sociala kommittén utfört inom Observationsgruppen för inre marknaden. 
Slutligen är det ytterst viktigt för ekonomierna – särskilt de västerländska ekonomierna – som skapar sitt välstånd genom att använda marknadsprinciperna, att hjälpa till med att genomföra verkliga mekanismer som syftar till att utrota fattigdomen i världen. Om vi, som demokrater, inte gör det kommer vi att få betala ett mycket högt politiskt pris, inte minst genom att extremismen växer sig starkare. 
David Martin (PSE ). –
   Herr talman! I Hongkong uppnåddes den sänkta ambitionen att upprätta en vägkarta och vad den visar är att vägen framför oss är krokig och att allt kommer att krävas av de ledande förarna för att klara vissa krökar och svängar. Vad vi har är ett utvecklingspaket som inte är tillräckligt generöst, ett datum för att avskaffa exportsubventioner som inte är tillräckligt snart, förslag för GATS som inte är tillräckligt flexibla och en formel för marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter som inte är tillräckligt rättvis liksom ett erkännande av behovet av särskild och differentiell behandling som ännu inte är tillräckligt tydligt. Visst gjorde vi framsteg i Hongkong, men mycket återstår att göra och kommissionsledamoten kommer att bli väl förtrogen med uttrycket att mycket har gjorts, men mycket återstår att göra.
Jag anser att det mesta av skulden för det som fortfarande måste göras inte ligger hos Europeiska unionen utan hos våra ledande partner. Jag vill även tacka kommissionsledamoten och hans personal samt rådet under det brittiska ordförandeskapet som gjorde stora ansträngningar för att föra fram många av dessa punkter. 
Maria Martens (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag ställer mig ytterst tveksam till om vi skulle ha kunnat förvänta oss mer av WTO-mötet i Hongkong. Varför skulle länder förpliktiga sig i detta skede om man inte har fastställt tidpunkten för slutresultatet förrän till slutet av detta år? Det är självklart att mer tid har krävts för att göra bästa möjliga avvägning mellan biståndet till fattiga länder och beaktandet av vår egen ekonomiska styrka. Jag tror att deltagarna är motiverade att komma fram till nya handelsavtal. Det behövs bra avtal för att förhindra att handeln blir en Vilda västern-historia. Lag och ordning inom handeln ligger i allas intressen. Jag är också övertygad om att idén att förbättra de fattiga ländernas ställning i slutändan kommer att få ett brett stöd. Som sådant ser jag resultatet som ett lovande mellansteg. 
Det finns dock en hel del att göra innan vi kan kalla detta för en riktig utvecklingsrunda. Jag är nöjd med åtagandet att avskaffa exportbidragen inom jordbruket, inklusive de direkta. Jag välkomnar också initiativ som Allt utom vapen från andra länder, som även måste gälla flera av deras produkter, och även alla de minst utvecklade länderna. Jag skulle också inkludera en särskild och differentierad behandling, liksom kapacitetsuppbyggnad. 
Det gläder mig att kommissionsledamoten delar min uppfattning att denna runda bör vara en utvecklingsrunda och jag lovordar hans energi och engagemang. Jag anser att han förhandlar utifrån ett särskilt svårt läge eftersom allmänheten känner till hans mandat på förhand och för att det är resultatet av en offentlig beslutsprocess inom unionen. 
Det är bra att medlemsstaterna hela tiden har visat en enad front och kanske olyckligt att den europeiska strategin, mer än andra förhandlares, har attackerats och ibland till och med från europeiskt håll. Kan det vara anledningen till att EU ofta fick de dåliga korten även om den är mycket starkare och gör mycket mer än andra länder? 
För att förhindra att förhandlingarna i Genève saknar allmänhetens stöd vill jag be kommissionsledamoten att tillämpa samma nivå av engagemang när man går längre i förhandlingarna och när man informerar Europaparlamentet om sakförhållandena och om strategin, i syfte att göra nödvändiga framsteg även inom viktiga områden som förfalskning och tjänster. Mycket måste verkligen göras inom dessa områden. 
Godelieve Quisthoudt-Rowohl (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot! Hongkong-rundan är över och vad händer nu med WTO? Även om det verkligen är sant att ingenting konkret har åstadkommits måste man säga att kommunikationen inte är nedlagd, och det anser jag, under dessa omständigheter, är psykologiskt mycket viktigt. 
De kommentarer jag vill göra i dag har mer att göra med den allmänna situationen. Till att börja med har ni, herr kommissionsledamot, använt ert förhandlingsmandat på ett mycket bra sätt. Man berömde EU:s sätt att för en gång skull åstadkomma något genom att agera helt enat, trots att vi till viss utsträckning tvingades in i ett hörn. Man förväntar sig dock mer av oss än av de andra industriländerna. 
För det andra samarbetade ni extremt bra med kammaren. Ni såg det nästan som obligatoriskt att informera oss, antingen personligen eller genom andra. Det finns alltid utrymme för förbättringar i allt men vi fick verkligen omfattande information och ni engagerade oss i det pågående arbetet på ett mycket bra sätt. Frågan är dock om det räcker och hur saker och ting kan göras i framtiden. Jag anser att parlamentets rättigheter i internationella handelsfrågor behöver stärkas omgående och att detta är en fråga som inte är knuten till författningsfördraget. I och med att globaliseringen går längre och mer på djupet blir de politikområden som är knutna till extern handel ännu viktigare. När ett politikområde blir viktigt för allmänheten måste de folkvalda företrädarna få möjlighet att säga sin mening och därför måste vi få möjlighet att ha mer inflytande över kommissionen och kunna övervaka den närmare. När jag säger detta tänker jag snarare på framtiden än kritiserar det arbete den gör nu. 
Christopher Beazley (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag noterade att kommissionsledamoten i sitt öppningsanförande, då han svarade på Enrique Barón Crespos muntliga fråga, bad att få parlamentets förslag till framtida verksamheter och utvecklingar. Jag uppfattar det som – och det här är en fråga som hittills inte har tagits upp i debatten – att både Ukraina och Ryssland är kandidatmedlemmar till WTO.
Har kommissionsledamoten tänkt sig en tidsplan för en eventuell anslutning av dessa två mycket viktiga ekonomier, och vilka åtgärder som skulle behövas innan medlemskap skulle kunna uppnås? Jag tänker på ett område som efter vad jag har förstått inte är ett diskussionsämne för WTO, nämligen energi. Parlamentet kommer att diskutera detta senare i veckan. Likaså bojkottade Ryssland jordbruksprodukter från medlemsstaten Polen av skäl som många skulle ha svårt att förstå. Herr kommissionsledamot! Förmodligen skulle ni i hög grad stödja uppfattningen att allmänna bestämmelser bör följas och respekteras av alla medlemmar, vare sig deras form av och förståelse för demokrati och respekt för internationell handelsrätt råkar sammanfalla exakt med er egen eller inte. Detta är en viktig punkt.
Hittills har vi uppehållit oss vid utvecklingsförbindelser mellan vad som brukade beskrivas som första och tredje världen. Den andra världen var, som jag uppfattar det, det dåtida kommunistdiktaturblocket. Hur ser ni en förbättring av våra förbindelser i den riktningen? 
Peter Mandelson,
   . Herr talman! Som svar på den sista frågan – som inte har något som helst att göra med ämnet för denna debatt – vill jag säga att ledamoten har lagt fram goda skäl för att Ryssland och Ukraina ska anslutas till WTO, eftersom de skulle lyda under internationella regler och WTO:s förfarande för tvistlösning. Men för att de ska kunna åtnjuta denna rättighet måste de entydigt och på förhand göra vissa åtaganden, vilket är ett ämne för fortsatta diskussioner mellan oss.
Jag ska försöka fatta mig kort, men ett stort antal punkter och frågor har tagits upp i debatten. Jag kan inte göra dem alla rättvisa. Jag välkomnar de idéer som ledamöterna har lagt fram. Jag har lyssnat till den kritik som har uttryckts över det vi har gjort och jag är naturligtvis tacksam för lovord och komplimanger, men jag är väl medveten om att en förhandlare får lovord när han inte gör något fel. Förhandlarens prövning är att göra något rätt. Det är svårare och det är den utmaningen som jag står inför de kommande månaderna.
Jag håller fullständigt med de ledamöter som säger att vi måste stärka Europaparlamentets rättigheter i fråga om handel – det har jag alltid sagt – och i tidens anda, med hänsyn till att vår relation fungerar så smidigt, kan jag inte tänka mig något som jag hellre skulle vilja ha än en stärkt relation mellan oss.
Några ord till dem som har uttryckt oro över den internationella kritik som har riktats mot Europeiska unionen. Till viss grad är det kritik, men propaganda är ett bättre ord för det. Allt är tillåtet i kärlek och krig i internationella handelsförhandlingar och vi måste förstå att där våra förhandlingspartner uppnår en samstämmighet mellan intressen, särskilt när det gäller jordbruk, kommer ni att finna en kakofoni av röster riktade mot oss, där alla har samma målsättning, nämligen att sätta press på de 25 medlemsstaternas enighet: att försöka splittra de 25 och därefter dra fördel av detta i förhandlingarna.
Därför är den enighet vi fann i Hongkong så viktig. Det är inte bara en fråga om att solidariteten oss emellan är bekväm; enighet i fråga om argument och budskap är det bästa svaret på den propaganda som kommer att riktas mot oss. Min bedömning är att även om propagandan inte kommer att försvinna eller höras mindre och även om de kritiska rösterna kommer att fortsätta att höras i åratal framöver så blir de mindre övertygande och finner ett svagare stöd bland många av de internationella kommentatorer som följer förhandlingarna i detalj. Efter Hongkong har jag funnit en mer balanserad och nyanserad uppskattning av innehållet i förhandlingarna än jag gjort vid tidigare tillfällen.
Men vi måste inte bara hitta svar på människors kritik och propaganda, som ett antal ledamöter med rätta har hävdat, vi måste också nå ut och finna allierade. Vi kommer inte att slutföra denna runda om vi inte kan nå en kompromiss mellan oss själva och de intressen och förhandlingsmål som tillväxtekonomierna i G20-gruppen har. De är inte homogena men de har en effektiv disciplin som jag välkomnar. Vi skulle inte kunna förhandla som vi gör, vi skulle inte ha några utsikter att nå ett tillfredsställande resultat om inte G20-länderna, dessa tillväxtekonomier som är så organiserade och tätt sammansvetsade, var med i förhandlingarna. Jag anser därför att det efter Cancún ibland är en stor bedrövelse för oss i EU att finna våra förhandlingspartner så välorganiserade, men å andra sidan är motsatsen till organisation kaos och kaos är fiende till en framgångsrik förhandlingsrunda. Precis som jag välkomnar våra förhandlingspartner i G20-länderna anser jag dock att de ledamöter som i kväll har påpekat att vi behöver befästa våra gemensamma intressen och vår förbindelse med AVS-länderna också har rätt.
En sak som jag har lärt mig och som jag har burit med mig sedan jag tillträdde denna tjänst – något som vissa ledamöter kanske har funderat över med hänsyn till några av de inlägg som gjorts i kväll – är att när man vädjar till eller svarar på eller försöker förena vissa utvecklingsländers intressen så märker man att man ofta tar ifrån eller förnekar andra utvecklingsländer möjligheter eller gör dem missnöjda. Så när vi blir kritiserade som kommissionen har blivit vid ett eller två tillfällen i kväll för att inte föra jordbruksreformen tillräckligt fort framåt eller tillräckligt långt till fördel och nytta för vissa mer konkurrenskraftiga utvecklingsländer, så måste vi förstå att vi under denna reform kommer att orsaka andra utvecklingsländer mer besvär ju längre eller fortare den går. När jag reser runt, vare sig det är i Afrika eller Västindien, består de gatudemonstrationer jag ser inte av de fattiga och exploaterade i världen som vill att vi går vidare med jordbruksreformen. Enligt min erfarenhet av gatudemonstrationer har det varit människor från några mycket fattiga, nödlidande och eftersatta utvecklingsländer, och de ber oss att gå långsammare framåt med vår jordbruksreform, inte fortare.
Till viss del är det en fråga om att kompensera utvecklingsländerna för den anpassning som krävs på grund av jordbruksreformen. Glenys Kinnock belyste med rätta frågan om socker. Kommissionens strategi, och jag säger detta på Mariann Fischer Boels och mina egna vägnar, är tydlig. Vi föreslog 190 miljoner euro per år för varje år mellan 2007 och 2013 för vår föreslagna handlingsplan för socker, vilken vi enats om med AVS-länderna. Men den kompromiss som nåddes om budgeten innebär en 20-procentig minskning av de pengar som vi trodde skulle finnas tillgängliga för handlingsplanen under lämplig rubrik. Utsikterna är dåliga om vi genom budgetrestriktioner kommer att behöva avvika från våra ursprungliga ambitioner för den plan som vi har lagt fram.
Jag uppmanar i kväll Europaparlamentet att hjälpa kommissionen att se till att det finns tillräckligt med pengar för att göra verklighet av handlingsplanen och se till att den verkligen uppfyller behoven hos de AVS-länder som är beroende av socker, vilka vi har haft en sådan viktig historisk relation till – en relation som vi vill ska förbli betydelsefull i framtiden – och hjälpa oss se till att budgetanslaget bibehålls. Jag kommer naturligtvis att driva på för att behålla de ursprungliga 190 miljonerna euro, men vi i kommissionen är inte en budgetmyndighet – det är ni och rådet som är det. Därför vädjar jag till er att uppbåda alla era krafter för att åstadkomma detta.
Jag vill ta upp en annan fråga som, med rätta, ständigt återkommer i dessa förhandlingar och det är frågan om investeringar i tjänster och en tjänstebaserad infrastruktur i utvecklingsländerna. Liberalisering av tjänster är en lika viktig del av den inbyggda dagordningen för denna runda som jordbruket. Jag vill betona att vårt syfte med dessa förhandlingar är att öka handeln, eftersom handel genererar ömsesidig ekonomisk tillväxt. Men att öka handeln är enligt min mening inte samma sak som att kommersialisera det som andra länder och regeringar rättmätigt vill behålla inom den offentliga sfären. Det är deras val. Det är det politiska utrymme som de har rätt till. Ingen del av denna förhandling angående liberaliseringen av tjänster bidrar till att undergräva, eller än mindre upphäva, rätten att reglera offentliga tjänster.
Ta exemplet med vatten som en ledamot redan har nämnt: varifrån ska utvecklingsländerna få kapitalinvesteringar, överföring av teknik, överföring av förvaltningsteknik för att driva en så effektiv vattenindustri som möjligt i dessa länder, och åstadkomma den distribution som de är i så desperat behov av, om det inte är med utländska investeringar, utländskt kunnande och utländsk överföring av teknik? Vi måste behålla ett visst perspektiv på detta samtidigt som vi erkänner och garanterar utvecklingsländernas rätt att reglera.
När det gäller jordbruket – och förresten är det inte tal om att utesluta jordbruket från dessa förhandlingar; den som drömde att detta skulle vara önskvärt eller möjligt har för länge sedan sett den drömmen gå förlorad för alltid – har vi en skyldighet att liberalisera handeln inom jordbruket, men vi måste göra det på ett sätt och i en takt som är hanterlig och tillämplig för europeiska lantbrukssamhällen och som bidrar till att skapa den rätta balansen mellan olika utvecklingsländers intressen, vilka, som jag har nämnt, inte är desamma.
Allt eftersom det europeiska jordbruket förändras och utvecklas blir det allt viktigare med specialiserad produktion och specialiserade produkter liksom produkter som är knutna till geografiska beteckningar. Därför är skyddet av geografiska beteckningar inte bara ett viktigt utan även ett nödvändigt villkor för att vi ska slutföra denna runda. Det är inte bara Erika Mann jag säger detta till utan även till andra. Det här är ett gemensamt åtagande, vilket innebär att ingenting är avtalat innan allt är avtalat. Enligt min åsikt är det mycket viktigt. Det är ett nödvändigt skydd att varje WTO-medlem måste se till att de egna viktigaste intressena inte förbises eller försummas. Om det inte fanns något gemensamt åtagande, ingen princip om att ingenting är avtalat innan allt är avtalat, så skulle vår ställning försvagas och inte bara vi utan även andra WTO-medlemmar skulle ha svårare att skydda de egna viktigaste intressena. Geografiska beteckningar är enligt min åsikt av avgörande intresse.
Slutligen – och jag är mycket medveten om att jag inte har svarat på många av de synpunkter som framförts eller tagit upp alla frågor – är frågan om marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter en viktig fråga. Jag kommer att ta upp dessa andra frågor om en vecka – låt mig bara säga att de multilaterala handelsförhandlingarna är mycket viktiga. Varför? Därför att multilateralismen är viktig. Multilaterala processer och institutioner är viktiga. Ja, EU att betala mer i denna runda och för systemet för att hålla vid liv, förstärka och föra vidare de multilaterala normer och principer som är centrala för denna runda. Vi kommer inte att betala hur mycket som helst och våra resurser är inte outsinliga, men det är sant att vi är beredda att betala för våra principer. Inte bara för våra principers skull, utan även eftersom de eventuella fördelarna i en multilateral handelsrunda för den globala ekonomin, och för oss i Europa och för de fattiga och behövande människorna runtom i världen, ökar i mycket större utsträckning genom en multilateralisering av det avtal som vi ingår än vad vilka andra bilaterala avtal som helst mellan oss själva och andra länder eller regioner skulle kunna åstadkomma.
Jag bortser inte från den bilaterala dagordningen. Vi för förhandlingar, vare sig de är pågående som till exempel med Gulfstaterna eller potentiella, som med Sydostasiatiska nationers förbund (Asean), när vi har utarbetat en vägkarta, samt med Mercosur. För övrigt måste vi överväga vad vi ska hålla tillbaka från detta multilaterala avtal för vår bilaterala förhandling med Mercosur. Först och främst måste vi se till att de multilaterala förhandlingarna blir framgångsrika. Det kommer att bli en stor utmaning de närmaste månaderna att uppnå detta så att vi kan stärka de internationella handelsbestämmelserna för att höja normerna för handel, sociala rättigheter och arbetstagarnas rättigheter liksom för handel när det gäller miljön. Det är mycket som ska uppnås under en relativt kort tid. Om jag under de kommande månaderna kan få med så mycket i förhandlingarna som Glenys Kinnock fick med under en och en halv minut så kommer jag att färdas i rask takt. Det är något av en utmaning för mig att göra det. Med hänsyn till allt det som ni har tagit upp och uppmärksammat, och som vi kommer att gå vidare med i diskussionerna i morgon bitti, kommer jag att lyckas ganska bra om jag kan hålla en bråkdel av samma framstegstakt.
Talmannen.
   Jag måste avsluta denna mycket långa debatt. Det finns inte mer tid. Den normala arbetstiden för tolkarna är till kl. 22.00. Vi har ytterligare en debatt kvar så vi måste gå vidare.
Debatten är avslutad.
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Det kommer inte som någon överraskning att Peter Mandelson säger att han anser att ”utvecklingsländerna” inte är övertygade om att det är bra för alla att öppna upp marknaderna.
Låt oss påminna oss själva om den sanna sidan av de mera betydande ekonomiska och finansiella makternas liberalisering av världshandeln: var tredje sekund dör ett barn av oundvikliga orsaker, hundratals miljoner människor lever i fattigdom medan rikedomarna koncentreras på bekostnad av exploateringen av arbetskraft och de resurser som tillhör hela mänskligheten. Under de senaste två decennierna steg ojämlikhetsnivåerna i 53 av 73 länder. 
När det gäller Peter Mandelson räddade ökningen från 55 till 60 procent i WTO-förhandlingarna, som beskrevs av WTO:s generaldirektör Pascal Lamy som en ”dundrande framgång”, toppmötet från att misslyckas. Det viktigaste, säger man, är att förhandlingarna inte ”spårar ur” och att flera schemaläggs. 
Därför fortsätter vi vår kamp för livsmedelssuveränitet och säkerhet, för varje enskilt lands rätt att utveckla sina ekonomiska möjligheter för att tillfredsställa sitt folks behov och strävanden, för samhällsservice, för arbetstagarnas rättigheter, mot privatiserad vattenförsörjning och mot patentering av liv. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om klimatförändring. 
Stavros Dimas,
   . Herr talman! Tack för att ni ger mig möjligheten att diskutera resultaten med er från den framgångsrika konferensen om klimatförändringar som hölls i Montreal i december. 
Förutom den 11:e partskonferensen i FN:s ramkonvention om klimatförändringar hade vi också i Montreal det första mötet med de parter som har ratificerat Kyotoprotokollet. 
Jag var särskilt förtjust över de tio Europaparlamentarikernas närvaro och över deras positiva agerande på konferensen i Montreal. Det understryker den vikt som båda våra institutioner sätter på att möta den utmaning klimatförändringarna innebär och på det multilaterala förfarandets roll under loppet av att man gör det. Vår ständiga kontakt och vårt samarbete i Montreal bar frukt. Därför är det viktigt att vi också fortsätter likadant på framtida konferenser. 
Resultatet av konferensen i Montreal är en viktig milstolpe för de multilaterala klimatförhandlingarna. Kyotoprotokollet har nu satts helt i verket medan avtalet om Montrealhandlingsplanen banar väg för diskussioner om ett framtida internationellt samarbete i klimatförändringsfrågor. Detta kommer bland annat att garantera en större säkerhet för marknaden för de europeiska koldioxidutsläppen och för den privata sektorn. 
Listan över de politiska resultaten i Montreal är verkligen imponerande. För det första enades vi om att inleda två officiella dialoger om det framtida regelsystemet för att ta itu med klimatförändringar. Alla de parter som inte har ratificerat Kyotoprotokollet, inklusive Förenta staterna och Australien och naturligtvis alla större utvecklingsländer, inkluderas i konventionsdialogen.
En ingående, framåtblickande dialog kommer att föras på grundval av konventionen, i form av fyra seminarier som kommer att hållas under de kommande två åren. Resultatet av dialogen kommer att presenteras på partskonferensen 2007. 
Kyotodialogen kommer att användas för att diskutera ytterligare utsläppsminskningar i de utvecklade länderna på grundval av Kyotoprotokollet för perioden efter 2012. En särskild FN-arbetsgrupp har tillsatts inom ramen för Kyotoprotokollet. Denna part kommer att fullgöra sitt arbete så fort som möjligt och inom given tidsram för att se till att det inte blir någon lucka mellan den första och den andra perioden för Kyotoåtagandet.
För det andra fattades alla nödvändiga beslut i Montreal för ett fullt ut fungerande Kyotoprotokoll enligt följande: Kyotoprotokollets bestämmelser, de så kallade Marrakechavtalen, godkändes i sin helhet.
Tillämpningsbeslutet gör Kyotoprotokollet bindande för alla parter och sörjer för att en tillämpningskommitté upprättas. Det 5-åriga anpassningsarbetsprogrammet innehåller en hel uppsättning aktiviteter, inklusive insatser avsedda att ytterligare öka vår kunskap om de följder som klimatförändringarna får och de problem som de orsakar. 
Den omfattar också specifika uppgifter för att utforma anpassningen och tillämpningen av anpassningsåtgärderna. Anpassningsfonden kommer att finansiera anpassningsåtgärderna. Medlen kommer att tas från bidragen till mekanismen för ren utveckling som förmodligen kommer att börja betalas 2008. 
För det tredje gick konferensen i Montreal längre och gjorde Kyotoprotokollet till ett starkare och mer effektivt system. Mekanismen för ren utveckling (Clean Development Mechanism – CDM) stärktes. Den verkställande och övervakande roll som CDM:s styrelse har, gjordes mer öppen och starkare. Sekretariatet kommer att anställa mer personal för att förbättra de tjänster som det erbjuder det särskilda övervakningsorganet och dess kommittéer. 
Parterna utlovade också en summa pengar till bedrivandet av mekanismen för ren utveckling. Den största delen av dessa pengar kommer att utgöras av EU-bidrag.
Organen för ett gemensamt genomförande upprättades också. Det förberedande arbete som gjordes med mekanismen för ren utveckling kan också användas för godkännandet av uppdragen för ett gemensamt genomförande. Detta betyder att det är möjligt att påskynda godkännandet av uppdragen för ett gemensamt genomförande, som man redan har planerat. EU utlovade också en summa pengar för att stärka den kommitté som övervakar mekanismen för ett gemensamt genomförande.
Slutligen använde EU konferensen i Montreal till att visa sina betydande framsteg i tillämpningen av Kyotoprotokollet. De många positiva reaktioner jag fick stärker ytterligare min övertygelse om att EU:s reaktion på klimatutmaningen kanske inte bara är den mest effektiva ur ekonomisk synvinkel utan den kan eventuellt även ge de europeiska företagen konkurrensförmåga. Det starka intresset för systemet för handel med utsläppsrättigheter som vi har infört tydliggör att det är värt att följa vårt exempel. 
EU har uppnått en internationellt ledande ställning när det gäller bekämpandet av klimatförändringar. Man fortsatte att stödja Kyotoprotokollet när starka tvivel överskuggade början av dess ikraftträdande. Vi måste dock alltid vara medvetna om att det behövs större insatser från unionen. De flesta medlemsstater måste vidta ytterligare åtgärder för att uppnå Kyotomålen.
Nya gemensamma åtgärder kommer också att behövas på EU-nivå. Det aktuella andra stadiet av det europeiska programmet mot klimatförändringar kommer att hjälpa till att fastställa de optimala åtgärderna. 
Jag vill också beröra frågan om en klimatförändringsdialog inom EU. Jag anser att den överenskommelse som gjordes i Montreal om att inleda en internationell dialog är en viktig sporre för EU. 
Den strategi som EU har att försöka komplettera processen i FN med bilaterala åtaganden och att fokusera på att bygga upp förtroendet och att inkludera de andra parternas åsikter har visat sig vara framgångsrik. Konferensen i Montreal ratificerade denna strategi. 
EU måste nu samarbeta med alla sidor, särskilt med dem som har stora utsläppsandelar såsom Förenta staterna, och med tillväxtekonomierna, genom en konstruktiv dialog om att bredda deltagandet i det framtida internationella systemet inom sektorn för klimatförändringar.
Jag anser att Montreal markerade en ny fas i det internationella samarbetet för bekämpning av klimatförändringar. Utredningsperioden är över. Vi har nu ett internationellt system med alla nödvändiga mekanismer. Därför satsar vi på att befästa det och se till att det fungerar. 
Men vi kan inte vila på våra lagrar. Klimatförändringarna kräver omgående åtgärder och de angår oss alla. Vi behöver minska utsläppen av växthusgaser drastiskt om vi ska kunna stabilisera och sedan minska koncentrationen av dessa gaser i vår atmosfär. 
Därför skall vi i år, under den andra fasen av det europeiska programmet mot klimatförändringar, diskutera nya initiativ för att försöka stärka vår klimatpolitik. Det andra europeiska programmet mot klimatförändringar kommer att inkludera en omfattande granskning av det första stadiets politik inom klimatsektorn, som omfattar EU:s system för handel med utsläppsrättigheter, insatser för att samla in och lagra koldioxid, flyg och andra typer av transportmedel samt andra frågor. 
På grundval av denna granskning kommer jag att föreslå nya initiativ för att stärka vår klimatpolitik, beroende på resultaten av samrådsprocessen med de berörda parterna. Jag vet att jag kan räkna med Europaparlamentets stöd i denna uppgift. 
Dorette Corbey,
   . Herr talman! Trots gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraternas frånvaro får man hoppas att vi i morgon kommer att enas om att bekräfta att parlamentet kommer att ta klimatförändringarna och den framtida klimatpolitiken på allvar. Den resolution som läggs fram i morgon ger en bra och heltäckande överblick av resultaten och förväntningarna av den klimatkonferens som hölls i Montreal i december. Men låt mig börja med att hjärtligt lyckönska hela den EU-delegation som deltog i konferensen. 
Både det brittiska ordförandeskapet och kommissionen bidrog till det positiva resultatet i Montreal. Som parlamentsdelegation kämpade också vi mycket hårt för att bidra med vår del. Jag anser att den union vi visade upp var en avgörande faktor i Montreal. Konferensen var en framgång och klimatresolutionen återspeglar det värde man sätter på oss för att ha satt igång dialogen om en framtida klimatpolitik. 
Resolutionen blickar framåt mot den andra åtagandeperioden efter 2012 och välkomnar också Förenta staternas medverkan, även om vi fortfarande är kritiskt inställda till Bush-administrationens brist på åtagande. Det behövs innovation för att bekämpa klimatförändringarna. Direktivet om handel med utsläppsrättigheter är en viktig mätare på EU:s åtagande och den behöver fortfarande vårt fulla stöd. 
Resultaten i Montreal är goda nyheter men vi har också fått en del dåliga nyheter under de senaste veckorna, såsom följderna av ett tillfälligt avbrott i energiförsörjningen, eller gaskrisen, mellan Ukraina och Ryssland. En konflikt som denna visar på ett mycket träffande sätt den desperation och det beroendeförhållande som EU inte vill befinna sig i, och det bevisar än en gång att EU måste arbeta för att garantera en säker energiförsörjning. EU kan endast uppnå denna energisäkerhet genom en ambitiös politik, en gemensam hållbar energipolitik som grundar sig på energisäkerhet, mångfald och energisparande.  
Men denna politik kan bara lyckas om stora framsteg görs på alla fronter. Engagemang i miljöteknik behövs nu mer än någonsin, liksom seriösa insatser för att involvera utvecklingsländerna. Endast med hjälp av en ambitiös politik kan man se till att EU kan skaka av sig sin ofördelaktiga beroendeställning och att den globala uppvärmningen begränsas till två grader. Vi har lagt fram tre ändringsförslag om miljöteknik, energikrisen och utvecklingsländerna och vi ber er att stödja dem. 
Chris Davies,
   . Herr talman! Jag har tjänstgjort vid nationella parlament där varje sekund av debatterna var schemalagda och detta parlaments slapphet innebär att jag måste be kommissionsledamoten om ursäkt eftersom jag kommer att behöva gå innan jag får höra hans slutanförande.
I tidningen rapporterades i dag om forskaren James Lovelock som sa att det uppriktigt sagt redan är för sent. Multiplikatoreffekten kommer att innebära att klimatet kommer att förändras i allt högre takt och det är inte mycket vi kan göra. När man läser Europeiska miljöbyråns rapporter om att glaciärer i Schweiz år 2003 minskade med 10 procent under bara ett år tänker man att han kanske har rätt, att vi bara inte inser vad som sker. Vi befinner oss i detta fantastiska energislukande palats och diskuterar det som kanske blir civilisationens undergång.
Montreal var en framgång, men endast i relativa termer. Jag är väl medveten om den tunga börda som vilar på er, herr kommissionsledamot. Jag kan inte komma på en enda person på denna planet som har ett mer direkt ansvar för att komma på lösningar för att försöka föra världen framåt, för att försöka få med sig det ekonomiska blocket och därmed världen. Ni är omgiven av löjlig politik – vi subventionerar fortfarande kolproduktionen – och ekonomiska prioriteringar dominerar, som sig bör, vilket ibland dock skadar våra försök att ta itu med dessa problem. Så jag uppmanar er att vara djärv och ambitiös.
Låt oss inte låtsas att programmet för handel med utsläppsrätter kommer att begränsa flygutsläppen i någon större utsträckning. Vi behöver fler åtgärder, vi behöver en skatt på flygbränsle. Om vi ska ta itu med biltillverkare måste vi fastställa obligatoriska gränsvärden för koldioxid och vi måste ha mindre bilar. Detta är löjligt: vi håller på att förlora vår värld för att folk vill åka omkring i jättebilar.
Herr kommissionsledamot! Jag uppmanar er att ta ledningen. Regeringarna kommer alltid att klaga och kritisera er, men de behöver er. De kommer att sänka era ambitioner, men om ni inte siktar högt så kommer ni inte att åstadkomma något. 
Satu Hassi,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Det finns lite tid för denna debatt och även för att förhindra klimatförändringar. Forskarna är ytterst oroade över hur snabbt klimatförändringarna fortskrider; de är oroade över vilken typ av värld deras barn, våra barn, kommer att leva i. De säger att mänskligheten har som mest tio år på sig att sätta helt stopp för utsläppen: eller som Chris Davies sade, kanske är det redan för sent. 
I Montreal enades man bara om att diskussioner om framtida minskningar skulle påbörjas. Vi vet alla att Förenta staterna är oroselementet när det gäller klimatskyddet. EU har nu ett stort ansvar, Vår roll som ledare måste därför göras mer tydlig. Vid nästa klimatkonferens kommer ordförandeskapet att innehas av Finland, som intog en mycket vag inställning i Montreal. Nu måste vi rycka upp oss. Finland och Österrike bör samarbeta med kommissionen för att utarbeta ett tydligt EU-förslag till andra länder. Vi behöver ett program för EU:s egna utsläppsminskningar för perioden 2020–2050. Företagen behöver också ett. För att de skall kunna investera på ett klokt sätt behöver de kunna räkna ut värdet på sina investeringar och priset på sina utsläpp under de kommande åren. 
Kartika Tamara Liotard,
   . Herr talman! Jag anser att mycket mer uppmärksamhet bör läggas på att främja allmänna transportmedel. Ett alternativ, som någon redan har föreslagit, skulle kunna vara en miljöskatt för flygindustrin. Varför måste flygbiljetter vara så billiga? Eftersom flyget ändå i allmänhet inte är en valmöjlighet för människor med medelinkomster, skulle ett rejält skatteöverskott vara ett ganska lämpligt sätt att gynna miljön på.  
Dessutom anser jag att det är en skam att kärnkraftslobbyisterna ständigt missbrukar problemet med klimatförändringar för att aktualisera kärnkraften. När det gäller klimatförändringar bör man först och främst uppmärksamma de verkligt hållbara alternativen. Fastän konferensen i Montreal var en mindre framgång var den inte tillräcklig – inte på långa vägar, tycker jag. Därför bör EU sända en stark signal om att man menar allvar med att fortsätta kampen mot klimatförändringar. 
Inese Vaidere,
   . Mina damer och herrar! I rapporten om reformeringen av FN vidkänns att klimatförändringar är ett av de största hoten mot global säkerhet. Kyotoprotokollet har främjat användandet av förnyelsebara energikällor men för att den positiva utvecklingen skall kunna fortsätta måste EU visa mer initiativförmåga i vidareutvecklingen av dessa energikällor både i Europa och i övriga världen.
Ikraftträdandet av Kyotoprotokollet efter Ryska federationens ratificering är en positiv utveckling men för att minska klimatförändringarna behöver man också involvera Förenta staterna, eftersom detta land bär ansvaret för en fjärdedel av alla utsläpp. Jag anser att Förenta staterna samtidigt borde fokusera mer på energieffektivitet och miljöskyddsåtgärder. Flera högutvecklade länder kan uppfylla Kyotoprotokollets mål av skäl som inte är kopplade till klimatpolitik. Men vi bör även komma ihåg den snabba utvecklingen i Kina och Indien, där en tredjedel av världsbefolkningen bor och där det är ytterst viktigt att hitta en balans mellan utvecklingsbehov och miljöskydd. 
Jag vill be kommissionen att särskilt uppmärksamma bristen på överensstämmelse mellan de löften som gavs i Kyotoprotokollet och de steg som tagits för att hålla dem. Jag ber också kommissionen, i samarbete med Europaparlamentet och rådet, att formulera och aktivt försvara en europeisk strategi under överläggningarna i FN om Kyotoprotokollets framtid och åtagandena efter 2012. 
Andreas Mölzer (NI ). –
   Herr talman! Vi vet att klimatförändringarna är farliga och att de har satts igång av både den världsomspännande industrialiseringen och den explosionsartade befolkningstillväxten, men även av förändringarna i naturen. Vi vet också att det inte går att hejda dem ens om man omedelbart sätter stopp för att koncentrationen av växthusgaser ökar. 
De fruktansvärda katastrofer som inträffade 2005 visade oss vad naturens krafter kan orsaka och de är säkerligen bara de första tecknen på vad vi kan räkna med kommer att hända ofta i framtiden. 
Trots att de har lidit enorma skador, är Förenta staterna och Australien inte beredda att en gång för alla genomföra Kyotoprotokollet. Sex länder bär ansvaret för nästan 50 procent av världens växthusgasalstring och vi måste verkligen sätta mycket mer press på dem. 
Men vi i Europa gör inte mycket bättre ifrån oss om vi nu går tillbaka till att lovsjunga kärnkraften som ett alternativ förenligt med Kyoto. Om vi inte snart börjar genomföra de miljövänliga tekniker för framdrivning och energi som vi har utvecklat, sätter stopp för slösandet med vatten och avskaffandet av bidrag för transeuropeisk transport, kommer vi att döma våra barn, och i sin tur deras barn, till ett liv i ständig miljökris. 
Edite Estrela (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag var med i parlamentsdelegationen på konferensen i Montreal och såg med egna ögon kommissionsledamot Stavros Dimas och det brittiska ordförandeskapets försök att nå en överenskommelse, som även om de inte var idealiska ändå var rimliga. Trots att den amerikanska administrationen än en gång orsakade en hel del bekymmer ända in i det sista, segrade till slut det sunda förnuftet. 
Tyvärr vill inte den amerikanska administrationen förstå att Kyotoprotokollet inte innebär något problem för ekonomin. Som Bill Clinton helt riktigt sade i Montreal är miljövänliga tekniker och energikällor en ny ekonomi som kommer att skapa nya affärsmöjligheter och nya arbetstillfällen. Enligt en rapport från Europeiska miljöbyrån har Europa under de två senaste åren upplevt klimatförändringar i en storlek som man inte har sett på 5 000 år. De fyra varmaste registrerade åren var 1998, 2002, 2003 och 2004. Om vi fortsätter i denna takt, utan att vidta effektiva åtgärder, kommer den globala uppvärmningen att leda till att istäckena i norr smälter och att öknarna i söder breder ut sig. 
Vi måste omedelbart gå vidare och göra mer för att följa Kyotoprotokollet. Enligt professor Jacqueline McGlade behöver vi ett gradvist skifte från beskattning av arbetskraft och investeringar till beskattning av föroreningar och ineffektivt användande av resurser och marker. Vi behöver även reformera det sätt på vilket bidrag används för transport, bostäder, energi och jordbruk. Vi behöver bidrag som främjar hållbara åtgärder och effektiva tekniker. 
Kommer vi att ha det mod som krävs för att göra det som måste göras? En sak är säker: om vi inte agerar direkt kommer vi att inteckna våra barns framtid. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Stavros Dimas, ni har den viktigaste uppgiften av alla kommissionärer. Misslyckas ni, misslyckas kommissionen. Ni är vägvisaren åt José Manuel Barroso. Det är dags att vi inser att det är ett klimatkaos vi står inför. Det går inte att förhandla med moder jord. Vi är gäster i hennes hus och vi måste följa hennes regler. Därför måste vi snabbt begränsa utsläppen.
Vi måste införa koldioxidavgifter på produkter från länder som inte uppfyller Kyoto. Det skulle skapa påtryckningar för en bättre politik i USA och Australien. Länder som inte tar ansvar för klimatet ska inte kunna parasitera på vår jord. Nuvarande ekonomiska politik och handelspolitik är misslyckad och skapar klimatkaos och förödelse i stället för lycka och välstånd.
Det är bråttom att ordna detta. Vi behöver handelsregler som följer jordens regler, inte kortsiktiga lobbyisters. Man kan inte processa mot klimatkaoset. Vi behöver koldioxidavgifter på importer, flygskatter, bättre regler för bilarnas utsläpp, en bättre transportpolitik och en bättre handelspolitik. Då först kan vi ta hand om vår jord. 
Stavros Dimas,
   . Jag skall fatta mig kort. Jag håller helt med om att klimatförändringarna är ett av de allvarligaste, om inte det allra allvarligaste, problem som världen står inför i dag. 
Naturligtvis är klimatförändringarna, som jag vid flera tillfällen har understrukit, en av kommissionens viktigaste prioriteringar, och särskilt för mig. 
Självklart har vi kämpat under hela denna tid för att uppnå de mål som vi satte upp i början av året i vårt meddelande, som parlamentet också godkände och där man utfärdade de rekommendationer som behövs för att vinna kampen mot klimatförändringarna. 
Detta meddelande var det huvuddokument som förde fram de rätta argumenten och på grundval av vilket den övergripande debatten som slutade med Montrealavtalet hölls – och inte bara i Montreal utan även under de mellanliggande diskussionerna i Europeiska rådet, i Gleneagles på G8-toppmötet, i Bonn och under andra debatter som hölls före Montreal. 
Det visar således hur viktigt EU:s bidrag var, både med detta meddelande och de olika mellanliggande diskussioner på bilateral nivå som vi hade med länder som Indien, Kina och andra länder med en snabb utveckling, såsom Mexiko och Brasilien, vilka är länder som släpper ut stora mängder koldioxid, samt med den förtroendeingivande stämning som vi såg till att behålla under hela denna tid för att nå denna framgång. 
Självklart var våra ambitioner mycket högre – och är mycket högre – men utifrån fördragen, som jag sade tidigare, var detta en framgång. 
Vi har fortfarande mycket kvar att göra och jag håller med om att vi redan i dag upplever klimatförändringar. Temperaturen har redan stigit med 0,7 grader Celsius och många av de fenomen vi ser i dag beror på klimatförändringar. 
Som jag sade tidigare upplever vi olika väderfenomen, såsom orkaner, långvarig torka eller översvämningar i andra delar av världen, vilket ligger i linje med forskarnas förutsägelser om klimatförändringar. Alla dessa händelser kanske inte hänger ihop eller vi kanske inte kan koppla dem direkt med klimatförändringarna men de ingår i forskarnas allmänna framtidsbedömningar.  
De fenomen vi upplever i dag, att glaciärerna smälter både i Alperna och på norra polcirkeln, att Golfströmmen kanske ändrar riktning, att havsnivåerna stiger och en rad andra fenomen, kommer självklart att få allvarliga konsekvenser på våra liv, vår hälsa, på miljön och på hela mänsklighetens ekosystem och det kommer att vara ännu värre i de mycket fattiga länderna eftersom de saknar resurser att hantera dessa konsekvenser.
Därför har vi verkligen en enorm skyldighet, en enorm plikt, att ta itu med klimatförändringarna. EU är verkligen världsledaren i denna fråga. Vi försöker verkligen och vi hoppas att vi kan övertyga länder som inte visar någon samarbetsvilja att slå in på denna väg, som till exempel Förenta staterna, som vi hänvisade till tidigare och som för närvarande släpper ut mer koldioxid än något annat land. 
Jag är övertygad om att alla dessa länder, särskilt de utvecklade länderna, i en inte alltför avlägsen framtid följer efter. Vi vill naturligtvis att utvecklingsländerna också bidrar på sitt sätt, i enlighet med FN:s princip om gemensamt men differentierat ansvar, för att bekämpa växthuseffekten. 
Jag tror verkligen att vi med er hjälp, som vi så väl behöver, kan bidra till att bekämpa detta för hela världen allvarliga problem. 
Talmannen. 
    Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1), som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen. 
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag.

