Pasākumi, kas nepieciešami ekonomikas atveseļošanai ES dalībvalstīs Centrāleiropā un Austrumeiropā
Priekšsēdētājs
Nākamais darba kārtības punkts ir Komisijas paziņojums par pasākumiem, kas nepieciešami ekonomikas atveseļošanai ES dalībvalstīs Centrāleiropā un Austrumeiropā.
Joaquín Almunia
Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, ekonomiskā krīze ir skārusi visu Eiropu. Varētu teikt, ka tā ir skārusi visu pasauli, taču šeit, Eiropas Savienībā, tā laikam īpaši smagi ir skārusi Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis - jaunās dalībvalstis, un tam ir vairāki iemesli. Pirmkārt, tas ir tāpēc, ka tām ir acīmredzami vājāka ekonomika nekā stabilākajām, rūpnieciski vairāk attīstītajām un konsolidētajām Rietumeiropas tirgus ekonomikas valstīm, un arī tāpēc, ka tās ir valstis, kurām nav finanšu sistēmas, kur radusies krīze, līdz ar to tās ir atkarīgas no augsta tiešo ārējo ieguldījumu īpatsvara, lai varētu finansēt savu izaugsmi. Kad izcēlās krīze un jo īpaši kad tā 2008. gadā saasinājās, ieguldījumi vairs netika veikti un šīm valstīm pietrūka līdzekļu savas izaugsmes finansēšanai, kurus tās nespēja nodrošināt no saviem ietaupījumiem un iekšējiem resursiem.
Tomēr acīmredzami ir arī tas, ka visas Centrāleiropas un Austrumeiropas tirgus ekonomikas valstis nav skartas vienādi. Dažas valstis bija labāk sagatavojušās, lai pretotos krīzei. Dažas valstis pirms krīzes mērķtiecīgi īstenoja politiskās reformas, savam izaugsmes modelim nodrošinot stabilāku pamatu.
Jebkurā gadījumā Eiropas Savienība un Komisija kā Eiropas iestāžu sistēmas daļa uz krīzi reaģēja, veicot virkni pasākumu konkrētās problēmas risināšanai, kuri bija salīdzinoši izdevīgāki Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm.
Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāns, kas tika pieņemts 2008. gada beigās, balstās uz fiskāliem stimuliem, kas, protams, ir efektīvāki lielajās euro zonas tirgus ekonomikas valstīs Rietumeiropā. Tomēr, veicinot iekšējo piedāvājumu Rietumeiropas valstīs, šie stimuli ir ļāvuši tirgum saglabāt savu izaugsmes avota nozīmi, izmantojot Centrāleiropas un Austrumeiropas valstu ārējo pieprasījumu.
Papildus Eiropas ekonomikas atveseļošanas plānam Eiropas iestāžu pieņemto lēmumu rezultātā ir palielinājies Eiropas Investīciju bankas aizdoto līdzekļu apjoms. Protams, dati par 2009. gadu vēl nav pilnīgi, tomēr es varu prognozēt, ka Eiropas Investīciju bankas aizdoto līdzekļu apjoms šā gada beigās par vairāk nekā 50 % pārsniegs kreditēšanas apjomu 2007. gadā, proti, iepriekšējā gadā pirms krīzes.
Eiropas Investīciju banka ir noteikusi īpašu prioritāti savām finansēšanas darbībām Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs, tajās ietverot virkni pasākumu un procedūru. Šim nolūkam tā izmantoja instrumentus, kas tika izveidoti jau pirms krīzes, piemēram, JEREMIE, JESSICA, JASPERS un citas darbības. Turklāt, tā kā Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banka (ERAB), stingri ņemot, nav Eiropas Savienības iestāde, tā pastiprināja savu darbību Eiropas valstu un Eiropas Komisijas - šīs bankas akcionāru - ietekmē.
Pozitīva loma bija arī struktūrfondiem, kā tas vienmēr ir bijis attiecībā uz valstīm, kurām nepieciešams atbalsts no kohēzijas politikas, bet, kad sākās krīze, tika pieņemts lēmums, piemēram, palielināt līdzekļu apjomu, ko varētu piešķirt no struktūrfondiem tām valstīm, kas tos izmanto, jo īpaši Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm.
Diemžēl Padome neatbalstīja Komisijas iniciatīvu par 100 % finansējuma nodrošināšanu no Eiropas Sociālā fonda, lai krīzes laikā (2009. un 2010. gadā) finansētu virkni pasākumu strādnieku un aktīvas politikas atbalstam darba tirgū.
Kā jūs jau zināt, maksājumu bilances mehānisms ir instruments, kas nav izmantots kopš 1993. gada. Šo instrumentu izmanto, lai nodrošinātu finansējumu valstīm, kurām savas maksājumu bilances dēļ ir grūti piesaistīt ārējo finansējumu, vai valstīm, kurām ir problēmas ar savu budžeta vajadzību finansēšanu. Šā finansējuma maksimālais apjoms no EUR 12 miljardiem ir pieaudzis līdz EUR 50 miljardiem, un tas notika pēc Komisijas iniciatīvas, ko apstiprināja Padome, un no šiem EUR 50 miljardiem aptuveni EUR 15 miljardi ir izmantoti kā finansiāls atbalsts trim Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm, kas ir arī Eiropas Savienības dalībvalstis: Ungārijai, Latvijai un Rumānijai.
Visbeidzot, es gribētu pieminēt tā saukto Vīnes iniciatīvu, ko kopā ar starptautiskajām finanšu iestādēm ir virzījušas un atbalstījušas Eiropas iestādes. Tā koordinēja privātās finanšu sistēmas darbību, kas daudzās no šīm valstīm būtībā balstās uz tām Rietumeiropas bankām, kuras ir veikušas ieguldījumus Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs un kurām šajās valstīs ir izveidotas filiāles un nodaļas.
Pateicoties Vīnes iniciatīvai, šo darbību bija iespējams koordinēt, saglabājot privāto banku pozīcijas un risku šajās valstīs. Finanšu sistēmu bija iespējams noturēt maksimālajā līmenī, lai varētu finansēt krīzes seku novēršanas pasākumus un veikt ieguldījumus, kas nepieciešami, lai izietu no krīzes. Tajā pašā laikā ir izskanējusi informācija, ka dažas Rietumeiropas bankas, kas darbojas šajās valstīs, ir uzņēmušās pārmērīgu risku. Patiesība ir tāda, ka līdz šim neviena "upura” starp šīm bankām nav bijis - drīzāk jau šajos grūtajos apstākļos, kādos sistēma patlaban darbojas, tās ir saglabājušas pieņemamu kapitalizācijas un finanšu darbības līmeni.
Mēs jau tagad redzam pozitīvas iezīmes. Protams, mēs redzam arī lielus izaicinājumus. Tas nozīmē to, ka savu darbu vēl neesam pabeiguši. Mums jāturpina koncentrēties uz to, kā vislabāk izmantot Eiropas iestādēm pieejamos instrumentus, lai šīm valstīm palīdzētu uzsākt ceļu uz ekonomikas atveseļošanu un izkļūt no krīzes.
Ja atļausit man minēt kādu pozitīvu piemēru, es jums pastāstīšu par Poliju, kas ir vienīgā valsts Eiropas Savienībā, kura ir saglabājusi pozitīvas izaugsmes rādītājus, un nevienu brīdi visas krīzes laikā tās izaugsme nav bijusi negatīva. Šī vienīgā valsts visā Eiropas Savienībā ir Centrāleiropas un Austrumeiropas valsts un viena no jaunajām dalībvalstīm.
Visbeidzot, es gribētu pieminēt to, cik svarīgs ir euro, uz ko var balstīties, lai pretotos krīzei un izkļūtu no tās. Euro ir atbalsta punkts, kas virza attiecīgās stratēģijas, lai izietu no krīzes. Šajā reģionā ir valsts, kas euro zonai pievienojās krīzes laikā, - tā ir Slovākija, un vakar Bratislavā notika konference, kurā piedalījās Slovākijas iestādes, lai sevi apsveiktu par to, ka euro tās pasargājis no sliktākām krīzes sekām un palīdz to pārciest daudz labākos apstākļos par tiem, kas tām būtu jāiztur, ja valsts nepiederētu euro zonai.
Cita valsts šajā reģionā - Igaunija - euro zonai pievienoties un euro ieviest vēlas 2011. gadā. Līdz šim visi rādītāji un to atbilstība Māstrihtas līgumā, tagad Lisabonas līgumā, noteiktajiem kritērijiem norāda uz to, ka šis mērķis ir iespējams. Mēs nevarēsim to garantēt līdz pavasarim, kad tiks publicēts attiecīgais konverģences ziņojums, taču iespējams, ka 2011. gadā Igaunija pievienosies euro zonai.
Valstīm ārpus Eiropas Savienības, kas atrodas šajā reģionā, kandidātvalstīm vai potenciālajām kandidātvalstīm, iestāšanās Eiropas Savienībā ir arī nozīmīga iespēja pieņemt adekvātas stratēģijas un atbilstošu politiku.
Tāpēc tā ir taisnība, ka grūtību ir daudz. Tā ir taisnība, ka šo valstu ekonomika ir vājāka. Tā ir taisnība, ka tādas krīzes sekas kā tās, kuru mēs pārciešam patlaban, šo valstu pilsoņi izjūt daudz smagāk nekā tie, kuru valstīs darbojas sociālās aizsardzības sistēmas un daudz stabilākas, spēcīgākas un saskaņotākas labklājības sistēmas.
Tomēr jāatzīst, ka Eiropas iestādēm pieejamie instrumenti un tas, ka tie pieder Eiropas Savienībai un var piederēt arī Ekonomikas un monetārajai savienībai, ir drīzāk pozitīvs faktors, nevis šķērslis, stājoties pretī krīzei, kādu mēs patlaban piedzīvojam.
Arturs Krišjānis Kariņš
PPE grupas vārdā. - (LV) Godājamais priekšsēdētāj, godājamais komisār J. Almunia kungs! Lai palīdzētu Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstu ekonomikām atveseļoties, ir iespējami divi ceļi - dot zivis vai dot makšķeri. Protams, ka vislabāk ir dot makšķeri. Grūtība ir saprast, kādai tieši ir jābūt šai makšķerei. Atveseļošanas stūrakmens un mēraukla ir jaunu darba vietu radīšana. Lai tas notiktu, ir nepieciešamas investīcijas. Viens no galvenajiem investīciju kavēkļiem šajā reģionā ir neskaidrība par nacionālo valūtu kursu noturēšanos un eiro ieviešanu. Patlaban eiro ieviešana jaunajās dalībvalstīs līdzinās zirgu sacīkstēm, katrai valstij cenšoties izrauties, lai nonāktu eirozonā.
Var notikt tā, ka šādos krīzes apstākļos kāda dalībvalsts izdara sev ļaunumu, piemēram, strauji mazinot budžeta izdevumus, tā palielina bezdarbu virs līmeņa, ko tās tautsaimniecība var izturēt. Var arī notikt tā, ka viena dalībvalsts, iekļūstot eirozonā, kaitē kaimiņvalsts tautsaimniecībai ārpus eirozonas, pārvilinot investīcijas un palielinot bezdarba līmeni kaimiņvalstī. Eiropas Savienība ir izveidota, balstoties uz solidaritātes principu. Paplašinot savu dalībvalstu skaitu 2004. gadā, Eiropā tika izveidota un pieņemta vienota stratēģija šo dalībvalstu uzņemšanai. Uzskatu, ka Eiropas Komisijai ir jāpārskata eiro ieviešanas process un jāizstrādā skaidra eiro ieviešanas stratēģija, kas neliek dalībvalstīm netieši darīt sev vai kaimiņiem ļaunumu. Nav jāmaina stabilitātes kritēriji, bet ir jāizstrādā kopīgs plāns un grafiks visam reģionam, lai Eiropā mēs varētu noteiktā un visiem zināmā kārtībā ieviest vienotu valūtu. Tā būtu makšķere, kas palīdzētu šī reģiona tautsaimniecībām atveseļoties, atverot durvis investīcijām un jaunu darba vietu radīšanai.
Sergio Gaetano Cofferati
Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, kā jūs pareizi norādījāt, komisār Almunia, šīs nopietnās finanšu un ekonomiskās krīzes sekas ir izjutušas valstis visā pasaulē un, protams, Eiropā. Eiropas Savienībā vissmagāk skartas ir vājākās valstis - valstis, par kurām mēs patlaban runājam.
Tās ir valstis, kas Eiropas Savienībā iestājās tikai nesen un atrodas ārpus euro zonas. Tāpēc svarīgi ir tās atcerēties un noteikt efektīvākos pasākumus, lai tās varētu kļūt par Eiropas daļu un pēc tam līdztiesīgi piedalītos Eiropas dzīvē. Tāpēc ir vajadzīgi monetārās politikas un, pirmkārt, Eiropas Centrālās bankas intervences pasākumi, jo, ja mēs nepalīdzēsim palielināt šo valstu IKP un neveiksim ieguldījumus to ražošanas sistēmās, tās nespēs mazināt nelīdzsvarotību, kas rada tām problēmas, nespēs izpildīt Māstrihtas kritērijus un pievienoties euro zonai. Kā jūs jau minējāt, svarīgi ir arī citi pasākumi, piemēram, atvieglota piekļuve Eiropas fondu līdzekļiem un EIB finansējumam.
Tomēr es uzskatu, ka mēs nedrīkstam aizmirst, ka šie pasākumi jāveic vienlaicīgi ar tiem, kas attiecas uz citām vājām valstīm Eiropā. Tas nav jautājums tikai par tām valstīm, par kurām mēs runājam šodien, kā mēs to visi diemžēl labi zinām, un visu šo iemeslu dēļ mēs vairs nevaram atlikt tādas Eiropas finansēšanas sistēmas izveidi, kas spēj atbalstīt ieguldījumus, ņemot vērā visaptverošo redzējumu par Eiropu. Es runāju par eiroobligāciju finansēta fonda izveidi, kas, manuprāt, ir vienīgais praktiskais risinājums, kas pieejams dalībvalstīm un Eiropas Savienībai.
Šajā brīdī ir pienācis laiks izrādīt politisku drosmi un tālredzību attiecībā uz vēlmi pārvarēt krīzi un radīt apstākļus konkurētspējīgai attīstībai Eiropā, tādai attīstībai, kas garantē labklājību visiem Eiropas pilsoņiem.
Guy Verhofstadt
Priekšsēdētāja kungs, iemesls tam, kāpēc mēs kopā ar citiem klātesošiem deputātiem esam pieprasījuši šīs debates, ir tāds, ka līdztekus ekonomiskajai krīzei ir parādījies arī jauns dzelzs priekškars, komisāra kungs. Šis dzelzs priekškars monetārā līmenī šķir tos, kas atrodas ārpus euro zonas, no tiem, kas atrodas euro zonā.
Daudzas problēmas, kas šodien skar, piemēram, lielāko daļu Baltijas jūras reģiona valstu - jūs pieminējāt Poliju, bet, protams, es varētu nosaukt arī Bulgāriju, Rumāniju, Horvātiju -, ir radušās tāpēc, ka šīs valstis neatrodas euro zonā. Līdz ar to tām jāturpina izmantot savu vietējo valūtu, un tas noved pie negatīvām, postošām sekām. Mēs, protams, varam runāt par ekonomikas atveseļošanu, bet šajās valstīs ekonomikas atveseļošana pašlaik nenotiek. Dažās no šīm valstīm bezdarba līmenis pārsniedz 20 % un algas sabiedriskajā sektorā bija jāsamazina par vairāk nekā 20 %. To ekonomiskās izaugsmes rādītāji ir patiešām ļoti negatīvi.
Svarīgi ir ļaut tām pievienoties euro zonai pēc iespējas ātrāk. Tomēr pašlaik tās cieš no šīs situācijas nelabvēlīgajām sekām. Protams, nav bijusi doma mainīt Stabilitātes un izaugsmes pakta nosacījumus - neviens to nav prasījis. Tos nedrīkst mainīt, jo, kā jūs pareizi teicāt, euro zona ir darbojusies kā aizsardzība pret ekonomisko un finanšu krīzi. Tomēr mums šīm valstīm jāpalīdz citādā veidā, nemainot Stabilitātes un izaugsmes pakta nosacījumus, bet gan kompensējot negatīvās sekas, no kurām tās cieš, jo atrodas ārpus sistēmas. Ja mēs to nedarīsim, tad paies vēl vairāki gadi, pirms tās varēs pievienoties euro zonai.
Mēs esam sagatavojuši vairākus ierosinājumus, izstrādājuši sešu punktu plānu un lūguši Eiropas Komisiju ņemt to vērā. Tāpēc ir nepieciešama sadarbība starp Eiropas Centrālo banku, Eiropas Komisiju un Eiropas Investīciju banku. Kādi pasākumi šajā sakarā ir jāveic? Pirmkārt, Centrālajai bankai jāpiešķir likviditāte arī vietējām bankām. Tā ir piešķīrusi likviditāti bankām Rietumeiropā, tā ir arī netieši nodrošinājusi līdzekļus, piemēram, Zviedrijas bankām, bet dažas vietējās bankas no Eiropas Centrālās bankas nav saņēmušas neko.
Šie seši punkti ietver arī citus priekšlikumus. Piemēram, kāpēc gan nepalielināt ES finansējuma daļu un nesamazināt dalībvalstu finansējuma daļu sociālajos, reģionālajos un kohēzijas fondos, un tamlīdzīgi? Patiešām, pašlaik dalībvalstīm nav budžeta līdzekļu dažu projektu finansēšanai. Tāpēc mēs varētu ierosināt, piemēram, 75 % finansējumu no Eiropas un 25 % - no dalībvalstīm, īpaši Baltijas valstīm.
Esmu pieminējis tikai divas no sešām ļoti praktiskām idejām, ko esam piedāvājuši un par kurām lēmumu var pieņemt Eiropas Centrālā banka vai Komisija, vai arī Eiropas Investīciju banka. Tieši tas šīm valstīm ir vajadzīgs. Personiski es neuzskatu to par nekādu panākumu, ka Starptautiskais Valūtas fonds iejaucas šo valstu dzīvē un diktē, kā tām jāuzvedas. Manuprāt, par to, kas jādara, ir jālemj Eiropai.
Tāda ir mūsu prasība. Katrā ziņā es viesojos šajās valstīs un biju šokēts par to, ka šiem cilvēkiem ir tāda sajūta, ka ikdienas cīņā Eiropas Savienība tos ir pametusi vienus. Es pieprasu, lai nākamā Eiropas Komisija nāk klajā ar ticamu plānu attiecībā uz Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm un jo īpaši Baltijas valstīm.
Tatjana Ždanoka
Verts/ALE grupas vārdā. - Priekšsēdētāja kungs, es nāku no Latvijas, valsts, ko finanšu krīze ir skārusi ļoti smagi. Labējo valdību īstenotās bezatbildīgās politikas dēļ bez finansiālas palīdzības no ārpuses Latvijai draudēja bankrots. Tagad mēs runājam par dažādiem finansiāliem un ekonomiskiem risinājumiem, kas šo situāciju varētu uzlabot. Protams, mums pienācīgi jāapspriež visi risinājumi, tai skaitā ātra euro ieviešana. Tajā pašā laikā es baidos, ka finansiālā un ekonomiskā perspektīva ir tikai viena medaļas puse. Mums jārunā arī par sociālo perspektīvu.
Pašlaik daudzi Latvijas iedzīvotāji uz ES iestādēm skatās kā uz tādiem ļaundariem - ļaundariem, kas mūsu nabaga valdībai liek samazināt pensijas un pabalstus, ļaundariem, kas vainojami nabadzībā un sociālajā atstumtībā. Daudzi politiķi, galvenokārt valdošajā koalīcijā, šo uzskatu kultivē, jo, ja cilvēki domās, ka pašreizējā sociālajā krīzē ir vainojama mūsu valdība, tad gaidāmajās vispārējās vēlēšanās tā cietīs neveiksmi.
Vai es uzskatu, ka Latvijai un citām šā reģiona valstīm ir steidzami nepieciešama ES palīdzība? Jā. Taču es esmu pārliecināta, ka mums ir vajadzīgs spēcīgs kontroles mehānisms un ļoti stingri noteikumi sociālās politikas jomā. ES līdzekļi vispirms jāizmanto tam, lai palīdzētu vienkāršajiem cilvēkiem, nevis glābtu bankas vai valsts birokrātiju. Tāpēc, izmantojot šo iespēju, es lūdzu visiem saviem kolēģiem un deputātiem parakstīt rakstisko deklarāciju Nr. 0056/2009, ko ierosinājuši trīs politisko grupu pārstāvji, par Eiropas Savienības palīdzības sociālo nosacītību.
Roberts Zīle
Paldies, priekšsēdētāja kungs un godātais komisāra kungs! Paldies Verhofstadt kungam par jautājuma ierosināšanu! Jautājuma uzstādījums šī vakara debatēs tomēr var mulsināt Eiropas Savienības pilsoņus Rietumeiropā. Lūk, mums arī jācieš no finanšu krīzes, tāpēc ka Austrum - Centrāleiropa, nemākulīgi valdot, radīja sev un arī mums šīs problēmas. Šāds uzskats degradē jau tā stipri iedragāto uzticību Eiropas Savienības kohēzijas politikai. Bet Baltijas piemērs pierāda, ka esam vienā laivā. Skandināvijas banku sektora dzīšanās pēc tirgus daļas un augstas peļņas praktiski izspieda Baltijā nacionālo valūtu no kredītu, īpaši no mājokļu hipotekāro kredītu, tirgus. Pie fiksēta nacionālā valūtas kursa, civiltiesiski ļoti augstas kredītņēmēju atbildības aizdevējiem - viss valūtas risks pārmaksātā ķīlas vērtībā ir palicis uz kredītņēmēju pleciem.
2008. gada nogalē saspringtās sarunās starp Latvijas valdību, Starptautisko Valūtas fondu, Eiropas Komisiju un Zviedrijas valdību tika nolemts izpirkt tikai par Latvijas nodokļu maksātāju naudu otro lielāko komercbanku un noturēt stipru nacionālās valūtas kursu. Tādējādi mēs, latvieši, uz daudziem gadiem zaudējot savus ienākumus, konkurētspēju un, iespējams, sabiedrības kvalitāti, izglābām skandināvu un citu investoru banku sektoru kā minimums Baltijas valstīs. Jo domino efekts banku bankrotu gadījumā tālu pārsniegtu Latvijas robežas un aizveltos līdz pat, teiksim, skandināvu pensiju fondiem kā banku akcionāriem. Jā, mums palīdzēja Eiropas Komisija, un Starptautiskais Valūtas fonds nofinansēja šo izvēli, bet "lauvas tiesa” no šī aizņēmuma aiziet banku sektora stabilizācijai.
Nepieļaujot defoltu un saglabājot stingro valūtas kursu, mēs devalvējām savu ekonomiku ar - 20% no IKP, bet īstenībā palīdzējām kaimiņiem igauņiem, kuru pluss, protams, bija ilgus gadus atbildīga budžeta bilance, ieviest eiro jau 2011. gadā. Un šķietami dīvainākais ir tas, ka Eiropas monetārajai savienībai pat ir izšķiroši vajadzīgs tāds Igaunijas piemērs, kas it kā parāda, ka Māstrihtas kritēriji eiro ieviešanai strādā pat krīzes laikā. Nav tā, ka mēs nepriecātos par igauņiem, taču mūsu upuris, izpērkot banku, bija zināms solidaritātes solis neiegrūst nelaimē arī kaimiņus un agresīvos investorus. Mēs tikai gribējām redzēt zināmu solidaritāti no Eiropas finanšu politikas veidotāju puses, tai skaitā par barjeru jaunās eirozonas valstīm.
Politiķiem Latvijā bija jāizdara tik nāvējoši lēmumi, kas vairums veco eiropiešu kolēģiem nerādītos pat šausmīgākajos murgos. Taču mūsu spēkos nav iespējams noņemt privātā parāda valūtas risku saviem pilsoņiem, un mēs negribam huligāniski uzvesties, vienpusēji ieviešot eiro vai palaižot eiro apritē paralēli nacionālai valūtai .Taču mūsu demogrāfiski novecojošās sabiedrības mērķis nevar būt gadiem ilgi katru otro nopelnīto latu samainīt uz eiro un atdot bankām, un vakarā lūgsnās pielūgt, lai lats noturas pret eiro.
Alfreds Rubiks
Paldies, priekšsēdētāj! Manuprāt, jautājumā par sociālās politikas modernizēšanu un palīdzību Centrālās un Austrumeiropas valstīm ir daudz retorikas, bet konkrēti maz kas notiek. Jauna sociālā politika nav iestrādāta pilnvērtīgi Eiropas Savienības makroekonomikā. Budžets ir par mazu, un tas netiek līdzi Eiropas Savienības paplašināšanai. Cīnoties par ietekmes zonas paplašināšanu, Eiropas Savienība nereti ārvalstīm palīdz vairāk nekā jaunajām Kopienas valstīm. Tādēļ nav nejaušība, ka, piemēram, Latvijā lielākā daļa iedzīvotāju šodien dzīvo sliktāk nekā pirms iestāšanās Eiropas Savienībā. Vairāk nekā 90°% pensionāru savu dzīvību uztur no ienākumiem, kas mazāki par iztikas minimumu.
Bezdarbs Latvijā ir sasniedzis 20°% robežu, iekšzemes kopprodukta kritums 19°%, valsts parāds pārsniedz gada budžetu, pensijas samazinātas par 10°%. Cilvēki protestē, aizbraucot no Latvijas, piesaka beztermiņa bada streiku, piedāvā pārdot savus iekšējos orgānus, lai gūtu līdzekļus ģimenes uzturēšanai. Pieaug pašnāvību skaits. Ir jāmaina Eiropas Savienības neoliberālā sociālā nodrošinājuma politika. Krīzi ir izraisījis kapitālisms, bet par izeju no krīzes maksā strādnieki un pensionāri. Lielkapitālistu transnacionālo kompāniju un banku ieguldījums krīzes radīto problēmu risināšanā ir minimāls. Eiropas Savienība pieļauj lielburžuāzijas un banku glābšanu ar valsts, tātad, iedzīvotāju, nodokļu naudu.
Austrumeiropas valstis vēlas vienlīdzīgu subsīdiju sadalījumu lauksaimniecībā, jo pašlaik tās vairāk koncentrējas vecajās dalībvalstīs, kropļojot vienlaicīgi arī brīvo darba tirgu. Jāizbeidz nevienlīdzīga pieeja tiešo maksājumu aprēķināšanā un izmaksāšanā, šo maksājumu atdalīšana no konkrēto produktu ražošanas. Eiropas Komisijai, Parlamentam jāpieņem demokrātiski noteikumi, kas aizsargātu ne tikai lielražotāju un baņķieru intereses, bet arī trūkumcietējus bagātajā un demokrātiskajā Eiropas Savienībā.
Jaroslav Paška
Ekonomiskā un finanšu krīze daudz smagāk ir skārusi pārveides procesā esošās Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis nekā stabilās demokrātijas Rietumeiropā. Tāpēc ir jāmeklē ceļi, kā šo nelabvēlīgo ekonomisko attīstību apturēt. Tomēr nedrīkstam aizmirst, ka brīnumi notiek tikai pasakās. Tāpēc pirmā un galvenā prasība, lai situāciju uzlabotu, ir atbildīga valdības finanšu un ekonomiskā politika un mūsdienīga, labēji orientēta likumdevēja vara ikvienā krīzes skartajā valstī. Tikai tad būs iespējams ar mērķtiecīgiem pasākumiem rūpniecības jomā pakāpeniski veicināt ekonomisko attīstību.
Lai šāda palīdzība būtu efektīva, finansiālos līdzekļus nedrīkst izmantot sociāliem pabalstiem vai patēriņam, ne arī mākslīgai bezjēdzīgu darba vietu radīšanai. Piemēram, nedrīkst pieļaut, ka valdība šo palīdzību izmanto, lai, it kā radot dažas jaunas darba vietas, atjaunotu vecas termoelektrostacijas darbību, kuras rezultātā rodas vairāk izmešu nekā elektroenerģijas.
Ja mēs patiešām vēlamies palīdzēt šīm krīzes skartajām valstīm, tad mums jāatbalsta tikai tie finanšu projekti, kas ietver augstu inovāciju līmeni un konsekventi ievēro vides aizsardzības politiku. Raudzīsimies, lai šajās atbalsta programmās ieguldītie līdzekļi palīdzētu pārstrukturēt uzņēmumus un nodrošinātu ilgtermiņa ietekmi šajās valstīs un līdz ar to arī visā Eiropā.
Zoltán Balczó
(HU) Vispirms mums jāatrod risinājums tam, kā izvairīties no līdzīgas krīzes nākotnē. Globālās finanšu sistēmas radītais haoss ir pārņēmis visu pasauli, tieši ietekmējot reālo ekonomiku, jo uzņēmumi netiek pie kredītiem, kas ir ekonomikas dzīvotspējas avots. Gūtā mācība ir acīmredzama. Ir skaidrs, ka mums jātiek vaļā no pārliecības par tirgus pašregulēšanās spēju un varenību un jāpieņem un jāīsteno valsts regulatīvā loma.
Mēs runājam par ekonomikas atveseļošanu, bet, protams, galīgais mērķis, ko mēs ar to vēlamies sasniegt, ir pasargāt darba vietas. Tas nozīmē to, ka par prioritāti tiek noteikts atbalsts arī mazajiem un vidējiem uzņēmumiem Eiropā, jo tie patiesībā nodrošina lielāko daļu darba vietu. Būtisks jautājums ir kredīta saņemšanas nosacījumi. Protams, kā mēs to dzirdējām no Almunia kunga, bankas ir darbojušās saprātīgi. Piemēram, tas attiecas arī uz Ungāriju, kur visas komercbankas ir ārvalstu banku filiāles. Tāpēc piesardzības dēļ tās centās kredītus neizsniegt, paralizējot arī iekšzemes ekonomiku.
Protams, ir nepieciešamas arī tiešās subsīdijas, ko atzīst arī ES, taču tās nedrīkst izsniegt tādām valdībām kā pašreizējā Ungārijas valdība, kas vispirms atbalsta daudznacionālu firmu iekārtošanu, nevis mazos un vidējos uzņēmumus. Šodien mēs aplūkojām jautājumu par Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai, apspriežot grozījumus Eiropas Komisijas 2009. gada finanšu likumprojektā. Šajā likumprojektā Komisija ir piemērojusi radikālus līdzekļus, lai šo finansējumu aizturētu, kaut arī tas ir paredzēts tieši lauku iedzīvotāju vajadzībām.
Kāpēc mēs par šo reģionu runājam atsevišķi? Tāpēc, ka tas ir kļuvis daudz ievainojamāks nekā Eiropas rietumu daļa. Mums jāatgriežas 90. gados, kad kļuva skaidrs, ka mūsu cerības par to, ka mūsu ekonomika Ungārijā kļūs neatkarīga šajā demokrātijā, ir veltas. Šis reģions cieta no aizvien pieaugošā pārmantoto parādu dzēšanas sloga, kā arī no tā, ka tika izšķiesti tā lētie dabas un cilvēkresursi, kamēr tas viss deva ļoti lielu finansiālu labumu Rietumu valstīm. Tāpēc pašlaik es uzskatu par savu pienākumu pamatoti apgalvot, ka šim reģionam jāsaņem lielāks atbalsts, jo tas ir jautājums par daļēju kompensāciju.
Enikő Győri
(HU) Dāmas un kungi, krīze ir parādījusi, ka ārpus euro zonas esošās Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis ir daudz ievainojamākas par tām, kurās tiek izmantota vienotā valūta. Tā kā tās ir atkarīgas no spēcīga eksporta un ārvalstu kapitāla un tajās ir augsts iedzīvotāju parādu īpatsvars ārvalstu valūtās, arī ekonomikas atveseļošanas temps tajās ir lēnāks nekā valstīs, kas bauda euro zonas garantēto drošību. Ja solidaritāte starp dalībvalstīm netiks īstenota praksē, bet tikai skandēta lozungos, tad Eiropas Savienības iekšējā vienotība mazināsies, negatīvi ietekmējot visas ES darbības rezultātus.
Tomēr, lai panāktu šo solidaritāti, mums nav vajadzīgi nekādi jauni ES instrumenti, īpaši jau informatīvi materiāli. Esošās iespējas un līdzekļi ir jāizmanto saprātīgi. Šeit var palīdzēt Eiropas Centrālā banka, pastāvīgi uzturot reģiona banku likviditāti. Arī Eiropas Investīciju banka var palīdzēt, reģiona mazajiem un vidējiem uzņēmumiem piešķirot konkrētiem mērķiem paredzētus kredītus, savukārt ES iestādes var palīdzēt, noteikumus par Kohēzijas fonda un struktūrfondu līdzekļu izmantošanu pielāgojot šai ārkārtējai situācijai. Īpaši gribu vērst jūsu uzmanību tam, ka daudzi cilvēki uz Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm skatās kā uz vienu veselumu, kaut arī šīs valstis ir ļoti atšķirīgas un tām ir arī dažādas stratēģijas izejai no krīzes.
Piemēram, pēc gandrīz astoņiem gadiem nekompetentas sociālistiskās administrācijas vadībā Ungārija ir iztērējusi visas savas rezerves. Pašlaik tā ir spiesta ievērot ierobežojumus, kas ir pilnīgā pretstatā tiem praktiskajiem ekonomikas atveseļošanas pasākumiem, ko krīzes pārvarēšanai ir pieņēmušas citas Eiropas valstis. Kamēr Rietumeiropas valdības jau domā par savu izejas stratēģiju izstrādi, dažas valstis Centrāleiropā un Austrumeiropā, kuras krīze skārusi vissmagāk, strauju lejupslīdi piedzīvos arī 2010. gadā. Tāpēc, runājot par izejas stratēģiju izstrādi, ir ļoti svarīgi, lai valstis kaut kādā veidā tiktu nošķirtas.
ES līderiem nevajadzētu izgudrot nekādus standarta noteikumus, kas dažu valstu un to iedzīvotāju situāciju pasliktinātu vēl vairāk. Izstrādājot jaunos finanšu sistēmas noteikumus, uzmanība jāpievērš tam, lai stingrāku kapitāla prasību noteikšana neradītu negodīgu konkurenci starp bankām. Bankas Centrāleiropā un Austrumeiropā, kas izrādījušās finansiāli dzīvotspējīgas, nekādu ieguldījumu kapitālā ne no viena nav saņēmušas. Tas nozīmē to, ka tām būs grūtāk ievērot noteikumus attiecībā uz stingrākām kapitāla prasībām nekā izglābtajām bankām Rietumeiropā. Tā rezultātā mazināsies to vēlme iegūt kredītus, kas tāpat jau nebija īpaši liela, un par šīs situācijas upuriem galu galā kļūs mazie un vidējie uzņēmumi. No šā scenārija mums par katru cenu ir jāizvairās.
Ivari Padar
(ET) Priekšsēdētāja kungs, vispirms es gribētu apsveikt Almunia kungu par viņa ļoti efektīvo darbu līdz šim. Visām Eiropas Savienības dalībvalstīm ir daudz kopīgu problēmu, bet tajā pašā laikā katrai valstij ir sava ekonomikas politika un savas specifiskās problēmas, un šeit mums visiem noteikti jābūt paškritiskiem. Apgalvojums, ka īpaši smagi krīze ir skārusi tikai jaunās Eiropas Savienības dalībvalstis, nav patiess. Paraugieties uz valstīm, kuru bankām bija vajadzīgs finansiāls atbalsts, - galvenokārt tās ir vecās dalībvalstis, nevis jaunās. Tāpat arī fiskālās problēmas euro zonā ir lielākas nekā ārpus tās.
Tajā pašā laikā ir skaidrs, ka bankas, kas darbojās pāri robežām, nekādu papildu risku neradīja. Gluži pretēji. Bankas, kas darbojās dažādās valstīs, bija visdrošākās, un tās spēja stabilizēt situāciju daudzās partnervalstīs, kas saņēma to pakalpojumus. Problēmas bija tām bankām, kas pieņēma vienkārši sliktus komerciāla rakstura lēmumus, kā tas notika, piemēram, gadījumā ar Royal Bank of Scotland.
Kristiina Ojuland
Priekšsēdētāja kungs, es gribētu pievienoties iepriekšējā runātāja teiktajam, lai pateiktos komisāram Almunia. Viņš skaidri izprot atšķirības dažādās Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs, kā arī to pašreizējo ekonomisko un finansiālo situāciju.
Komisārs pieminēja Igauniju. Es esmu no Igaunijas, un mūsu centienus pievienoties euro zonai nav bijis viegli īstenot, taču viena lieta, kas, manuprāt, mums varētu būt kopīga ar pārējām šā reģiona valstīm, ir pašatbildība. Vārdu "pašatbildība” šajā zālē un šajās debatēs līdz šim vēl neesmu dzirdējusi - ir izskanējis tikai vārds "solidaritāte”. Kā gan mēs varam cerēt uz solidaritāti, ja mums ir tādi lieli pasaules mēroga konkurenti kā Ķīna un Indija, kas attīstās ļoti strauji? Es domāju, ka Eiropas Savienībā mums jābūt daudz pragmatiskākiem un jāpadomā, par ko ir atbildīgas mūsu valstu valdības.
Šajos laikos ir grūti samazināt līdzekļus. Igaunijā ir bijis ļoti grūti samazināt valdības izdevumus, tomēr mēs to esam darījuši jau gadiem ilgi. Labajos - uzplaukuma gados mēs spējām veidot rezerves, un par to nav atbildīgs neviens cits kā dalībvalstu valdības.
Ryszard Czarnecki
(PL) Priekšsēdētāja kungs, es pārstāvu Poliju - valsti, kurai par krīzi, iespējams, nav jāuztraucas tā, kā to dara, piemēram, Ungārija vai Latvija, taču par spīti valdības propagandai arī manā valstī acīmredzami pieaug bezdarbs, un šodien demonstrācijā Varšavā piedalījās protestējoši kuģu būvētavu strādnieki, kas tikko saņēmuši savu atlaišanas pabalstu pēdējo daļu.
Saskaņā ar Polijas Nacionālās bankas veikto analīzi lejupslīdes dinamika deviņās Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs noteikti bija straujāka nekā Rietumeiropas valstīs. Vēl sliktāk ir tas, ka atšķirības starp atsevišķām mūsu reģiona valstīm ir lielākas nekā "vecajā” Eiropas Savienībā. Daļēji tas ir ne tikai tādēļ, ka pirmo 15 ES dalībvalstu ekonomika ir stabilāka, bet arī tādēļ - būsim atklāti -, ka tām ir lielākas iespējas izmantot vai pielāgot noteiktus finanšu instrumentus, ko Eiropas Savienība teorētiski ir aizliegusi.
Eiropas Komisija un Kroes kundze izlikās neredzam palīdzību, ko Berlīne sniedza Vācijas kuģu būvētavām, bet, kad to pašu darīja Polija, izteica tai nosodījumu un Polijas kuģu būvētavām piešķirtos ES līdzekļus lika atmaksāt. Praksē izrādās, ka daži ir vienlīdzīgāki par citiem un ka tiek izmantoti dubultstandarti. Autorūpniecības nozare Francijā var saņemt lielāku valsts atbalstu nekā autorūpniecības nozare jaunajās ES dalībvalstīs. Tas tikai palielina šīs disproporcijas.
Komisārs runāja par to, cik noderīgs ir euro, taču tas noteikti bija tikai joks. Polijā nav euro, bet krīze to ir skārusi mazāk nekā Slovākiju, kas pieņēmusi euro un kur krīzes sekas ir nopietnākas nekā Polijā. Es aicinu uz solidaritāti, par ko runāja Eiropas Tautas partijas grupas (Kristīgo demokrātu) pārstāvis, taču man ir radies iespaids, ka šajā jautājumā viņš liekuļo. Šajā kontekstā liekulība grauj morāli.
Joe Higgins
Priekšsēdētāja kungs, es biju gaidījis, ka komisārs Almunia un varbūt arī Verhofstadt kungs sniegs mums skaidrojumu un analīzi par to, kāpēc lielākajā daļā Centrāleiropas un Austrumeiropas valstu ir notikusi šī ekonomiskā katastrofa. Pirms divdesmit gadiem mēs bijām liecinieki varonīgai rīcībai no šo valstu darbaļaužu puses, kad tika sagrauts staļiniskais bloks. Diemžēl tā vietā, lai virzītos uz patiesu demokrātisko sociālismu, šajās valstīs sekoja kapitālisma atjaunošana. Bet tieši to paredzēja viss Eiropas politiski kapitālistiskais iestādījums - Eiropas Savienība -, un visi lielie komerciālie plašsaziņu līdzekļi solīja, ka kapitālisms atnesīs jaunu, spožu ēru Centrāleiropas un Austrumeiropas iedzīvotājiem.
Tirgum bija jākļūst par Dievu, konkurencei - par karali. Tādējādi mums tika uzspiesta neoliberālā programma, ko tik ļoti iemīļojis Eiropas komisārs, - sabiedriskā īpašuma privatizācija lielos apmēros, faktiski sabiedriskā īpašuma laupīšana, un šo valstu ekonomikas nodošana starptautisko finanšu tirgu haizivju varā. Mēs pat izveidojām īpašu banku šā procesa pārraudzībai, un tā bija pilnīga katastrofa. Baltijas valstis atrodas brīvajā kritienā: ekonomikas lejupslīde Latvijā trešajā ceturksnī ir 18 %, bet bezdarba pieaugums - 20 %.
Ko ES Komisija un Verhofstadt kungs piedāvā? Starptautiskā Valūtas fonda un Rietumeiropas banku recepti. Krasi pasliktināt darbaļaužu dzīves līmeni, likvidēt sabiedriskos pakalpojumus. Tāpēc Latvijā pastāv draudi, ka līdz šā gada beigām tiks slēgta puse slimnīcu.
ES iestādījuma politika šo valstu vienkāršajiem iedzīvotājiem ir murgs - barbarisku dzīves apstākļu drauds. Tāpēc es Centrāleiropas un Austrumeiropas valstu iedzīvotājiem iesaku noraidīt šo nāvējošo Eiropas Savienības iestādījuma recepti, nacionalizēt savas bankas, īstenot demokrātisku kontroli pār tām, lai tās ieguldītu cilvēkos un darba vietās, nacionalizēt vai pārnacionalizēt galvenās ekonomikas nozares, taču šoreiz darbaļaužu vadībā, lai savu darbību tās varētu plānot cilvēku interesēs, nevis nodot sevi korporatīvās un finansiālās Eiropas haizivju varā, kas izraisījušas šo briesmīgo katastrofu šā reģiona iedzīvotājiem. Jūs varat smieties, komisāra kungs, bet es gaidu jūs atbildi.
Nikolaos Salavrakos
(EL) Priekšsēdētāja kungs, liels paldies, ka devāt man iespēju runāt, un paldies arī komisāram Almunia par ļoti detalizēto ziņojumu, ko viņš iesniedzis Parlamentam. Es īpaši priecājos par to, ka Komisija piekrita atvieglot Stabilitātes pakta nosacījumus, atzīstot, ka stingros Māstrihtas kritērijus, piemēram, par 3 %, tādos nopietnas ekonomiskās krīzes laikos, kādus piedzīvojam pašlaik, izpildīt, protams, ir ļoti grūti.
Vispirms es gribētu vērst jūsu uzmanību uz to, ka pēdējā laikā kāda kredītvērtējuma aģentūra, konsultatīvā firma, kritizē manas valsts Grieķijas kredītspēju. Tas liek domāt par to, vai mums nevajadzētu nopietni apsvērt vajadzību šā darba veikšanai izveidot ES aģentūru, lai to nevarētu darīt jebkurš un lai tam nebūtu nekāda sakara ar slēptiem komerciāliem vai citiem ar konkurenci saistītiem plāniem.
Es vēlos izteikt sūdzību par to, ka trešām valstīm Eiropas Savienība palīdz daudz vairāk nekā savām dalībvalstīm. Tāpat es vēlos aicināt izrādīt solidaritāti, kas vajadzīga manai valstij Grieķijai, lai varētu atrisināt savas problēmas.
Iliana Ivanova
(BG) Paldies, priekšsēdētāja kungs! Dāmas un kungi, atšķirībā no iepriekšējā runātāja es uzskatu, ka saprātīgai krīzes apkarošanas politikai Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs jābalstās uz sociālās tirgus ekonomikas principa. Tāpēc tikai spēcīga ekonomika, kas ievēro privāto īpašumtiesību brīvību, tiesiskumu un personisko atbildību, var garantēt tādu ilgtspējīgas sociālās politikas cenu, kādu pelnījusi mūsu sabiedrība.
Esmu pārliecināta, ka mūsu centieniem un atbildībai jābalstās uz vairākiem pamatpīlāriem. Pirmkārt, stabilas valsts finanses. Satraucoši lielam skaitam dalībvalstu ir augsts valsts parāda līmenis. Mums jābūt ļoti piesardzīgiem un disciplinētiem. Mums ne tikai jācenšas sasniegt tādu budžeta deficītu, kas nepārsniedz 3 % no IKP, bet arī jādara viss iespējamais, lai panāktu bezdeficīta budžetu.
Stabilitātes un izaugsmes pakta ietvaros Eiropas Komisijai un Padomei cieši jāuzrauga, vai dalībvalstīs nav vērojama makroekonomiskā nelīdzsvarotība.
Otrkārt, mums jāatbalsta mazie un vidējie uzņēmumi. Tas ir ne tikai tādēļ, ka tie nodrošina vairāk nekā 65 % darba vietu Eiropā, bet arī tādēļ, ka tie piedāvā elastīgāko un dinamiskāko izaugsmes potenciālu, īpaši krīzes laikā.
Treškārt, mums jāatbalsta bezdarbnieki un sabiedrības neaizsargātākās grupas, kā arī jāveic pietiekami ieguldījumi izglītībā, kvalifikācijas paaugstināšanā un pētniecībā. Pēdējais punkts, kas ir jaunāko dalībvalstu galvenā prioritāte, ir euro zonas paplašināšana.
Es vēlos lūgt jūsu atbalstu un pateikties saviem kolēģiem, kā arī aicināt Eiropas Komisiju un dalībvalstis pārskatīt savu nostāju attiecībā uz zonas paplašināšanu. Mums vajadzīga jūsu sapratne un solidaritāte, īpaši tādās valstīs kā Bulgārija, no kuras es nāku, kas ir pielikusi lielas pūles, lai izpildītu Māstrihtas kritērijus, un kurai ir viens no zemākajiem budžeta deficītiem Eiropas Savienībā, kā arī ārkārtīgi disciplinēta fiskālā politika.
Kolēģi, es uzskatu, ka mums jāturpina mūsu kopīgie, saskaņotie centieni, lai savai ekonomikai palīdzētu atveseļoties un lai no krīzes mēs izkļūtu stiprāki nekā pirms tās.
Edit Herczog
(HU) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, savu minūti ilgo runu atļaujiet man sākt ar pateicību maniem kolēģiem no euro zonas valstīm, ka viņi uzskatīja par svarīgu piedalīties šajās debatēs. Viņu klātbūtne šeit ir pirmais solis uz solidaritāti.
Neaizmirstot par pašu dalībvalstu atbildību, ko pieminēja mana kolēģe, jaunās dalībvalstis saskaras ar vispārējām grūtībām, kas mums noteikti šķiet objektīvas. Viena no šādām grūtībām ir divdesmit gadus ilgā pievienošanās procesa piespiedu procedūra, kas šajās valstīs izraisīja nopietnas ekonomiskās problēmas un no to iedzīvotājiem prasīja patiesu sociālo solidaritāti. Citas grūtības ir saistītas ar to, ka šajās valstīs nav euro zonas piedāvātā aizsardzības mehānisma, kas nozīmē to, ka, sākoties krīzei, tās atradās daudz neaizsargātākā pozīcijā. Visbeidzot, MVU un tajos nodarbināto cilvēku īpatsvars šajās valstīs atšķiras no Eiropas Savienības rādītājiem.
Visā visumā es esmu pārliecināta, ka, lai Eiropas Savienības, Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs panāktu ekonomikas atveseļošanu, mums jāapvieno spēki un jāīsteno trīskāršs mērķis, kas ietver nodarbinātību, finansiālo līdzsvaru un ekonomisko izaugsmi. Es uzskatu, ka dažus no šiem elementiem ietvēra palīdzības pakete maziem un vidējiem uzņēmumiem. Katrā ziņā mums kaut kā vajadzētu atrisināt mazo un vidējo uzņēmumu sektora finansiālās grūtības. Šim nolūkam mums noteikti ir vajadzīgi Eiropas Centrālās bankas palīdzības mehānismi. Jo mazāks uzņēmums, jo grūtāk Eiropas Savienībai tam piekļūt.
(Priekšsēdētājs pārtrauca runātāju)
Vilja Savisaar
(ET) Priekšsēdētāja kungs, es galvenokārt vēlos vērst jūsu uzmanību uz visām trim Baltijas valstīm, kuru stāvoklis, iespējams, ir nopietnākais visā šajā reģionā. Lūk, daži piemēri. Igaunijas ekonomika ir samazinājusies par vairāk nekā 15 %, savukārt Eiropas Savienības vidējais rādītājs ir -4,1 %. Nevienā citā Eiropas valstī, izņemot trīs Baltijas valstis, ekonomika nav samazinājusies par vairāk nekā 10 %. Visās trīs Baltijas valstīs bezdarba līmenis ir pieaudzis, pašlaik pārsniedzot 15 %.
Es ļoti ceru, ka uz Eiropas Liberāļu un demokrātu apvienības grupas priekšlikumiem atdzīvināt ekonomiku un uzlabot finansiālo situāciju Komisija reaģēs ļoti konkrēti. Pagājušajā gadā Igaunijai bija trīs reizes jāsamazina budžets, un tai bija arī jāsamazina izdevumi sabiedriskajā sektorā, tāpēc jebkādi turpmāki samazinājumi jau tā nopietno sociālo situāciju saasinās vēl vairāk. Es ļoti ceru, ka 2011. gada 1. janvārī Igaunija pievienosies euro zonai, lai rastu iespēju nodrošināt ekonomisko izaugsmi un atrisināt finansiālās grūtības.
Paul Rübig
(DE) Priekšsēdētāja kungs, komisāra kungs, dāmas un kungi, pašlaik mēs pārdzīvojam ekonomisko un finanšu krīzi, un es uzskatu, ka svarīgākais faktors krīzē ir likviditāte - ne tikai bankām un uzņēmumiem, bet jo īpaši darba ņēmējiem. Kredītspēja, protams, vienmēr ir bijusi likviditātes priekšnosacījums, tāpēc diskusija par uzņēmumu, banku un darba ņēmēju kredītspēju ir īpaši svarīga.
Protams, kredītspējas pamatā ir tas, ko darba ņēmējs, uzņēmums vai banka nopelna. Ja jūs nepelnāt neko, jums, protams, nav ne kredītspējas, ne arī likviditātes, un tieši šeit sākas negatīvā spirāle.
Tādēļ ir ļoti svarīgi nodrošināt to, lai preču tirdzniecība nākotnē netiktu aplikta ar papildu nodokļiem. Tā vietā mums būtu jāapsver, kā ieviest nodevu par tādiem finanšu darījumiem, kuru pamatā nav ne pakalpojumi, ne arī preču tirdzniecība. Šo nodevu varētu izmantot banku un dalībvalstu budžetu refinansēšanai, kas tādējādi ļautu radīt jaunas darba vietas.
Patiesībā bezdarbs ir pilnīgi nepieņemams. Galu galā tas ir galvenais faktors, kas izraisa finanšu un ekonomisko krīzi.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Saskaņā ar Lisabonas līgumu Eiropas Savienības ekonomika ir sociālā tirgus ekonomika. Mums galvenokārt jārūpējas par jaunu darba vietu radīšanu, bezdarba samazināšanu un izkļūšanu no ekonomiskās krīzes. Dalībvalstis Dienvidaustrumeiropā saskaras ar milzīgiem deficītiem. Tām jāveicina jaunu darba vietu radīšana, saglabājot ilglaicīgu un ilgtspējīgu fiskālo politiku. Izglītība, veselība, lauksaimniecība un transporta un enerģētikas infrastruktūras attīstība joprojām ir šo dalībvalstu galvenās prioritātes. Svarīgi, lai lauksaimniecības subsīdiju līmenis šajās dalībvalstīs būtu tāds pats kā vecajās dalībvalstīs. ES piedāvātā palīdzība turpmākajiem pieciem gadiem attiecībā uz maksājumu bilanci var tikt piešķirta, ja saņēmējvalstis apņemas reformēt savu nodokļu un nodevu sistēmu vai ja tās pieņem pasākumus savu administratīvo spēju uzlabošanai, lai maksimāli apgūtu Eiropas līdzekļus. Šīm dalībvalstīm nepieciešams atbalsts arī to rūpniecības nozaru modernizācijā, kas rada ļoti lielu piesārņojumu, lai samazinātu emisiju apjomu, bet saglabātu darba vietas un nodrošinātu ekonomikas attīstību. Noslēgumā gribu piebilst, ka, manuprāt, sniedzot atbalstu šīm dalībvalstīm, kohēzijas politika 2014.-2020. gadam jāveido tā, lai turpinātu palīdzēt ekonomiski mazāk attīstītajiem Eiropas reģioniem.
Diogo Feio
(PT) Priekšsēdētāja kungs, vispirms es gribētu apsveikt šo debašu ierosinātājus, jo tas patiešām ir ļoti svarīgi, ka mēs apspriežam situāciju ekonomiski vājākajās valstīs un valstīs ārpus euro zonas. Īpaši svarīgi tas ir laikā, kad mēs pārrunājam stratēģijas izejai no krīzes, kad mums jāņem vērā atšķirīgās situācijas, ar kurām saskaras dažādas valstis. Situācija daudzās Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs ir sarežģīta, bet pašlaik tā sāk pasliktināties arī daudzās valstīs Eiropas rietumu daļā, kas atrodas euro zonā. Viens no piemēriem ir mana valsts Portugāle. Izstrādājot stratēģiju, jāņem vērā dažādas situācijas, kas katrā valstī atšķiras.
Ir iespējami vairāki atšķirīgi ceļi. Ir ārkārtīgi svarīgi pieņemt atbilstošu monetāro un budžeta politiku, ja iespējams tādu, ko aizvien vairāk nosaka politiski kritēriji, kas ņem vērā to, ka uzņēmumiem un maziem un vidējiem uzņēmumiem ir nepieciešama likviditāte, kas nerada vai nesaglabā šķēršļus, kurus valstīm ārpus euro zonas ir ļoti grūti pārvarēt, un kas dalībvalstu valdības piespiež veikt nepieciešamās vidēja termiņa un ilgtermiņa reformas. Tātad mums jāpāriet no vārdiem uz darbiem. Kohēzijai jābūt efektīvai.
Elena Băsescu
(RO) Pateicoties veiksmīgi īstenotajam Eiropas ekonomikas atveseļošanas plānam, nākamajā, 2010. gadā Eiropas Savienības dalībvalstīs mēs vērosim nelielu situācijas uzlabošanos.
Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis ekonomiskā krīze ir skārusi atšķirīgi. No vienas puses, Polijā ir vērojama neliela ekonomiskā izaugsme, tādējādi tā spēja izvairīties no krīzes, kamēr Rumāniju un Ungāriju ekonomiskā krīze ir skārusi smagi.
Rumānija šogad piedzīvoja vēl nebijušu ekonomisko krīzi, ko pastiprināja arī nopietnā politiskā nestabilitāte, kuru izraisīja sociālisti, kas gaidāmo prezidenta vēlēšanu dēļ gribēja atstāt valdību. Līdz prezidenta vēlēšanām bija tikai divi mēneši. Kad sociālisti no valdības aizgāja un parlamentā tika iesniegts priekšlikums izteikt tai neuzticību, Rumānijā divus mēnešus strādāja pagaidu valdība ar ierobežotām pilnvarām, kura nespēja pabeigt un parlamentā pieņemt budžeta projektu.
Tā rezultātā Starptautiskais Valūtas fonds atlika trešās aizdevuma daļas izsniegšanu EUR 1,5 miljardu apmērā. Tomēr Šveices valdība nolēma mums piešķirt neatmaksājamu aizdevumu aptuveni EUR 120 miljonu apmērā. Ekonomika manā valstī ir samazinājusies par 8 %, un bezdarba līmenis ir divus punktus zemāks par Eiropas Savienības vidējo rādītāju. Nākotnē Eiropas Savienībai būs nepieciešama stratēģija, kas vērsta uz to, lai valdības beigtu atbalstīt savu valstu ekonomiku. Tomēr Rumānijā līdz 2010. gadam tas nebūs iespējams, jo saskaņā ar vienošanos, kas parakstīta ar SVF, mēs to darīt nedrīkstam.
Petru Constantin Luhan
(RO) Es piekrītu parunai par to, ka, nākot no zvejas un satiekot kādu pa ceļam, viņam jāiemāca zvejot, nevis jādod zivs. Tomēr mums jāzina tas, ka mums jāiemāca viņam zvejot. Šeit es domāju par valstīm, kas nesen iestājās Eiropas Savienībā un kurām vēl ir jāmācās. Tomēr tās nespēj mācīties bez citu palīdzības. Lai to izdarītu, mums tām jāpiešķir arī finanšu līdzekļi. Es personiski uzskatu, ka veselīgas ekonomikas pamatā ir galvenokārt vidēja lieluma uzņēmumi. Tāpēc ekonomiskās, sociālās un teritoriālās kohēzijas politikai vispirms jābūt vērstai uz to, lai Eiropas Kohēzijas fonda līdzekļi tiktu piešķirti šim saimniekošanas veidam. Es gribētu piebilst, ka, definējot Eiropas Savienības prioritātes, ES ekonomiskās, sociālās un teritoriālās kohēzijas politika pēdējā laikā ir tikusi ignorēta.
(Priekšsēdētājs pārtrauca runātāju)
Victor Boştinaru
(RO) Klausoties Băsescu kundzi, es nespēju neiesaukties: "O, les pauvres! Ak, svētā vientiesība Eiropas Parlamentā!”
Atgriežoties pie nopietnākiem jautājumiem, ekonomiskā lejupslīde Centrāleiropas valstīs ir sasniegusi ārkārtējus apmērus. Atšķirības starp šīm un bagātajām Rietumeiropas valstīm pieaug. Turklāt šo valstu spēja radīt ekonomiskus un finansiālus stimulus ir tik zemā līmenī, ka gandrīz nav manāma. Eiropas Komisijas uzmanību vēlos pievērst tam, ka sociālo izmaksu, ievērojamā bezdarba pieauguma un milzīgo budžeta samazinājumu rezultātā ir mazinājusies arī šo valstu spēja ar savu finansiālo ieguldījumu piedalīties projektos, kas finansēti no Eiropas līdzekļiem. Visi šie faktori var apdraudēt Centrāleiropas valstis...
(Priekšsēdētājs pārtrauca runātāju)
Lajos Bokros
(ES) Es gribētu uzdot dažus ļoti vienkāršus jautājumus Almunia kungam, nepūloties tos izskaidrot. Ko jūs domājat par Māstrihtas līgumā noteikto kritēriju grozīšanu, varbūt paredzot jaunu kritēriju attiecībā uz maksājumu bilanci, tekošā konta deficīta un ārējā parāda maksimālo pieļaujamo līmeni?
Ko jūs domājat par valūtas kursu politiku? Vai ekonomiskās lejupslīdes laikā vajadzētu saglabāt fiksētu vai mainīgu valūtas kursu?
Un attiecībā uz valstīm, kas, nebūdamas Eiropas Savienības dalībvalstis, ir pieņēmušas euro, - vai turpmākajās sarunās par euro zonas pienākumu uzņemšanos tā būs šo valstu priekšrocība vai trūkums?
Csaba Sógor
(HU) Priekšsēdētāja kungs, gripu saķer tie, kuriem ir vāja imunitāte. Tāpēc Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm ir vajadzīga ne tikai vakcinācija, bet arī kaut kas imunitātes stiprināšanai. Jūs jau zināt, par ko es runāju. Ir jāatbalsta režīma maiņa, ne tikai ekonomika, kaut gan, protams, ir jāatbalsta arī tā. Tas ir tādēļ, ka lielā daļā Centrāleiropas un Austrumeiropas valstu ekonomika, plašsaziņas līdzekļi un politika vēl joprojām ir tajās pašās rokās, kas pēdējo 40 gadu laikā šo reģionu ir pastāvīgi postījušas.
Tāpēc mums jāatbalsta tas, ko mēs saucam par Eiropas vērtībām, lai daudzvalodīgajā Eiropā viena valsts nerunātu par valodas likuma nepieciešamību un cita valsts nemēģinātu kolektīvo vainu, nevis Eiropas vērtības kā zemteksta piezīmi nemanāmi iekļaut līgumā. Tāpēc Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm vajag...
(Priekšsēdētājs pārtrauca runātāju)
Zigmantas Balčytis
(LT) Paldies, priekšsēdētāja kungs! Komisāra kungs, reiz 2006. gadā arī mēs, lietuvieši, patiesībā centāmies ieviest euro, taču diemžēl neizpildījām kritērijus par vienu punkta simtdaļu. Tomēr es patiešām vēlos pateikties jums, komisāra kungs, par iepriekšējo periodu, par padarīto darbu un ļoti labo sadarbību.
Attiecībā uz šīsdienas problēmu es patiešām domāju, ka apstākļi ir mainījušies un ir iesniegti daži patiesi labi priekšlikumi pārskatīt dažas lietas. Es nekādā gadījumā neierosinu pārskatīt Māstrihtas kritērijus, bet gan pavisam elementāras lietas, kas ikvienai valstij dos iespēju regulēt cenas. Tie ir dažādi valūtas maiņas mehānismi un daudzas citas lietas.
Es gribētu, lai Eiropas Komisija šo priekšlikumu ņemtu vērā, un pateicos Verhofstadt kungam, kurš ierosināja, ka mēs kaut kad varētu apsēsties un mierīgi pārrunāt, kā palīdzēt Austrumeiropas valstīm, Baltijas valstīm, jo bezdarbs patiešām ...
(Priekšsēdētājs pārtrauca runātāju)
Joaquín Almunia
Priekšsēdētāja kungs, liels paldies Verhofstadt kungam, kurš ierosināja šīs debates, un visiem, kas tajās piedalījās. Es esmu ļoti pateicīgs par jūsu ieguldījumu un idejām.
Atļaujiet man sākt ar to, ko minēja Verhofstadt kungs. Viņš teica, ka tas, ka Centrāleiropā un Austrumeiropā ir valstis, kas nepieder euro zonai, nozīmē to, ka pastāv "rideau de fer” (dzelzs priekškars). Es tam nepiekrītu, jo dažas Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis, kas euro zonai vēl nav pievienojušās, atrodas ārkārtīgi grūtā ekonomiskā situācijā, bet ir arī tādas, kuru ekonomiskā situācija nav grūtāka kā stabilākajām un attīstītākajām valstīm. Šīs valstis Eiropas Savienības sastāvā ir bijušas daudz ilgāk, tās daudz ilgāk ir saņēmušas līdzekļus no Eiropas Investīciju bankas un struktūrfondiem, ir pievienojušās euro zonai, un tām ir tikpat nopietnas vai reizēm pat nopietnākas problēmas nekā daudzām Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm.
Tāpēc problēma nav dzelzs priekškarā, kura nav jau divdesmit gadu, un problēma nav tajā, ka Eiropas Savienībai pieejamie instrumenti šajā reģionā netiek izmantoti, jo, kā es teicu savā ievadrunā, tie tiek izmantoti. Daži no jums uz to netieši norādīja, kamēr citi, šķiet, nezina, ka instrumenti tiek izmantoti daudz lielākā mērā, nekā mēs būtu varējuši to iedomāties 2007. gadā, kad šī krīze sākās.
Visu cieņu, tomēr problēma nav tā, kā tiek interpretēti kritēriji, lai pievienotos euro zonai, un par to mēs Parlamentā esam debatējuši jau daudz reižu. Tā nav īstā problēma. Parlamentā ir izskanējusi kritika, kas vērsta pret tiem, kuri dažām pašreizējām euro zonas valstīm savulaik atļāva tai pievienoties, kad vēl nebija pilnīgi skaidrs, vai nosacījumi ir izpildīti. Pašlaik mēs redzam to, ka valstis, kuras nav gatavas tikt galā ar šādu krīzi, cieš visvairāk - gan euro zonā, gan arī ārpus tās. Tā ir problēma, par ko mums vajadzētu uztraukties.
Vai mums jāsadarbojas vairāk? Protams. Vai mums jānostiprina Eiropas instrumenti? Protams. Komisija to pieprasa no Padomes un Parlamenta. Arī Parlaments to pieprasa no Komisijas, un es lūdzu Parlamentu to pieprasīt no Padomes, jo Komisijas priekšlikumu par Eiropas Sociālā fonda 2009. un 2010. gada darbību finansēšanu 100 % apmērā no Eiropas līdzekļiem valstīs, kas izmanto Eiropas Sociālo fondu, Padome nav pieņēmusi. Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs to varētu pateikt Padomei.
(FR) Šī ir pēdējā reize, kad šeit uzstājos kā ekonomikas un monetāro lietu komisārs, un jūsu nostāju, kas ir arī manējā, es vēlos paziņot Ekonomikas un finanšu padomei. Es patiešām uzskatu, ka šādos laikos struktūrfondi un Kohēzijas fonds jāizmanto citādi, nekā tas ir paredzēts normālos apstākļos. Es turpināšu savā dzimtajā valodā.
(ES) Es piekrītu. Es piekrītu daudzām idejām Verhofstadt kunga minētajos sešos punktos, kurus viņš iekļāva vēstulē Eiropas Komisijas priekšsēdētājam un Eiropas Investīciju bankas priekšsēdētājam. Daudzos aspektos mēs piekrītam. Daudzos aspektos mēs jau rīkojamies saskaņā ar viņa punktiem. Es to pieminēju jau pašā sākumā.
Tomēr, ja mēs domājam, ka, izmantojot Eiropas instrumentus, var izvairīties no nepatīkamiem pielāgošanās pasākumiem, lai tiktu galā ar šādas lejupslīdes sekām, tas nozīmē, ka neapzināmies to, cik šī lejupslīde ir dziļa - gan euro zonā, gan arī ārpus tās, Centrāleiropā un Austrumeiropā, kā arī Rietumeiropā. Tā ir bijusi tik dziļa, ka mēs varam iedomāties, kā, piemēram, Īrija ir veikusi šādus ārkārtīgi nepatīkamus pielāgošanās pasākumus - ne tādēļ, ka tā ir noteicis Starptautiskais Valūtas fonds vai to ir licis kāds no Briseles, bet gan tādēļ, ka Īrijas iestādes to uzskata par labāko ceļu, kā pēc iespējas ātrāk pielāgot savu ekonomiku un virzīties uz priekšu ar tādu pašu ātrumu, kāds tai bija pirms krīzes.
Šo pielāgošanās pasākumu sociālās sekas uztrauc mūs un mani personīgi - tikpat ļoti vai pat vairāk nekā Parlamentu. Tā kā šī ir visiem pieejama informācija, es varu jums pastāstīt, ka, izmantojot maksājumu bilances mehānismu, Komisija ir atvieglojusi daudzus pielāgošanās pasākumus, kurus ierosinājušas to valstu valdības, kas izmanto šos līdzekļus. Mēs gatavojamies to darīt arī turpmāk. Mēs arī esam mēģinājuši pēc iespējas saglabāt dalībvalstu budžetu apmēru, lai varētu kopīgi finansēt Eiropas fondus, jo pretējā gadījumā, samazinot investīciju izdevumus, kas būtu jāizmanto kopīgai Eiropas fondu finansēšanai, sekas šajās valstīs būtu ļoti negatīvas.
Tomēr mēs saskatām arī pozitīvas iezīmes, kas noteikti jāpasaka šajās debatēs. Līdzīgās debatēs 2008. gada oktobrī mēs to pateikt nevarētu. 2009. gada decembrī jāsaka, ka ir vērojamas pozitīvas iezīmes, ka mēs sākam saskatīt gaismu tuneļa galā, tai skaitā valstīs, kuras šīs krīzes rezultātā cieš visvairāk, tādās kā Latvija, Lietuva, Igaunija un Īrija.
Joprojām ir daudz neskaidrību, un šķēršļi, kas mums jāpārvar, ir ļoti lieli, tomēr mēs saskatām gaismu tuneļa galā.
Vai, tiklīdz krīze būs pārvarēta, mēs atgriezīsimies pie tā paša, ko darījām pirms tam? Es patiešām ceru, ka ne! Tā kā šī ir mana pēdējā runa Parlamentā par ekonomiku kā ekonomikas un monetāro lietu komisāram, atļaujiet man norādīt uz pieciem punktiem, kas Verhofstadt kunga sešos punktos nebija iekļauti un kas mums visiem būtu jāapspriež.
Pirmkārt, ņemot vērā mūsu pieredzi šajā krīzē, Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm ir nepieciešams daudz līdzsvarotāks izaugsmes modelis. Tās nevar būt atkarīgas tikai un vienīgi no ārvalstu investīcijām. Daudzi no jums runāja par maziem un vidējiem uzņēmumiem, un es jums piekrītu. Arī tie nevar būt atkarīgi tikai un vienīgi vai gandrīz vienīgi no ārvalstu bankām, jo, uzraugot finanšu sistēmas darbību, ir ļoti grūti panākt, lai uzraudzības iestādes un finanšu politika kalpotu katras valsts interesēm, ja praktiski neviena banka nav no šīs valsts un savus stratēģiskos lēmumus tā pieņem, ņemot vērā savas izcelsmes valsts intereses. Tomēr, kā es jau teicu, jāatzīst, ka ārvalstu bankas šajās valstīs uzvedas neparasti labi.
Mums jāpaaugstina struktūrfondu apgūšanas līmenis. Pašreizējā finanšu plānā jūsu apstiprināšanai esam ierosinājuši ļoti lielu līdzekļu apjomu, ko šā finanšu plāna periodā var piesaistīt no struktūrfondiem. Daudzos gadījumos valstis neprot šos līdzekļus izmantot, un vēl joprojām pastāv rīcības brīvība, kas dažās valstīs sasniedz 4 % no gada IKP. 4 % no gada IKP, un nauda netiek pienācīgi izmantota.
Mums jāsniedz daudz lielāks atbalsts infrastruktūras integrācijai, un mums jāturpina diskutēt par to, kā to izdarīt. Dažās reģiona daļās ir vērojami tādi kā sastrēgumi, kas ar infrastruktūras palīdzību vēl nav likvidēti, lai savu ekonomikas zonu un ražošanas mehānismu varētu pietiekami integrēt Rietumeiropā.
Visbeidzot, krīzes sekas sociālā ziņā aizvien vairāk sāk izjust valstis, kurām nav pietiekamas sociālās aizsardzības sistēmas vai kas nav labklājības valstis. Daļēji tas ir tādēļ, ka tām nav pietiekama izaugsmes līmeņa, ienākumu vai bagātības, bet daļēji tas ir arī tādēļ, ka, būsim atklāti, pirms krīzes dažās no šīm valstīm tika īstenota nodokļu politika "mazāk ir vairāk”, un, kad ir vajadzīga nauda, lai finansētu valsts pasākumus, tās nav, jo nav ienākumu. Arī par to būtu jāpadomā nākotnē.
Priekšsēdētājs
Debates tiek slēgtas.
Rakstiskas deklarācijas (Reglamenta 149. pants)
Elena Oana Antonescu  
Laikā, kad globālā ekonomiskā krīze turpina ietekmēt Eiropu, Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis tās sekas izjūt spēcīgāk, jo pastāv atšķirības starp ekonomikas attīstību vecajās dalībvalstīs un valstīs, kas ES iestājās pēdējo pievienošanās kārtu laikā. Ekonomiskā krīze šīs atšķirības pastiprina, radot papildu spiedienu uz šo valstu valdībām, kurām jātiek galā ar grūto makroekonomisko situāciju un krīzes sociālajām sekām, kā arī jārisina problēmas, kas rodas finanšu sistēmas neaizsargātības dēļ un saistībā ar sabiedrības veselības aprūpes un sociālās apdrošināšanas sistēmu ilgtspēju. Ņemot vērā šos ekonomiskās un sociālās politikas ierobežojumus, es ceru, ka Komisija pieņems vienotu plānu, pievēršoties konkrētām problēmām šajā reģionā. Tam jābūt plānam, kas atbalsta šo valstu centienus saglabāt ekonomisko un sociālo līdzsvaru. Cenšoties atrisināt savas iekšzemes problēmas, Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis ir pieņēmušas SVF, Pasaules Bankas un Eiropas Savienības piešķirtos aizdevumus. Tomēr finanšu resursi netiek nodrošināti tādā ātrumā, kāds būtu nepieciešams, lai atbalstītu šo valdību pieņemtos pasākumus. Tāpēc es lūdzu, lai šie resursi tiktu nodrošināti ātrāk un lai tiktu pieņemts plāns, kas atbalsta šā reģiona valstis.
Sebastian Valentin Bodu  
Rumānija un Bulgārija pilnā mērā izjūt globālo ekonomisko krīzi, kas atšķirībā no citām dalībvalstīm ar attīstītu ekonomiku ir smagi skārusi abas Eiropas Savienības jaunākās dalībvalstis. Jaunākajā Eurobarometer pētījumā ir norādīts, ka abu valstu iedzīvotāji apgalvo, ka ir ļoti noraizējušies par savas valsts ekonomiskās attīstības virzienu un to, kā krīze skar ikvienu pilsoni personīgi. Viens no galvenajiem Eurobarometer pētījuma secinājumiem ir tāds, ka ziemas vidū krīzes negatīvā ietekme tikai pastiprināsies. Dalībvalstu valdību pienākums ir pieņemt labākos pasākumus, lai bez smagām sociālām sekām varētu izturēt šo ziemu. Starptautiskais Valūtas fonds un Eiropas Komisija ir iesaistīti palīdzības sniegšanā Rumānijai un Bulgārijai - gan finansiāli, gan arī eksperta pakalpojumu veidā, nosakot dažus makroekonomiskos rādītājus. Ja Eiropas Komisija vairāk iesaistīsies Rumānijas un Bulgārijas ekonomikas stabilizēšanā, tam būs pozitīva ietekme visā Eiropas Savienībā, kas nekādu būtisku nelīdzsvarotību pašlaik vairs nedrīkst pieļaut. Krīze dažādi skar visas Eiropas Savienības dalībvalstis. Tomēr ir acīmredzams, ka jaunās dalībvalstis piedzīvo grūtākus laikus nekā vecās dalībvalstis ar līdzsvarotāku ekonomiku. Solidaritāte ir viena no Eiropas Savienības pamatvērtībām, un ekonomiskā lejupslīde ir īstais laiks, kad to izrādīt.
András Gyürk
Gada sākumā mūs iepriecināja tas, ka tolaik ieviestā ekonomikas stimulēšanas pasākumu kopuma ietvaros uzlabojumiem enerģētikas jomā tika piešķirti vairāk nekā EUR 3 miljardi. Eiropas Komisija pareizi atzina, ka atbalsts bija nepieciešams gan alternatīvu piegādes ceļu, gan arī enerģētikas tīklu starpsavienojumu izveidei. Tomēr mūsu prieks jaucas ar zināmu vilšanos. Ja paskatāmies uz konkrētām atbalsta summām, mēs redzam, ka atbalsta pasākumu kopumā nav ietverta Centrāleiropa un Austrumeiropa - tieši tas reģions, kas energoapgādes ziņā ir visievainojamākais. Francijas-Beļģijas gāzes starpsavienojums saņem lielāku atbalstu nekā starpsavienojumi Centrāleiropā un Austrumeiropā. Kamēr Francijas-Beļģijas starpsavienojums būs septītais, pievienojoties jau esošajiem sešiem, jaunajās dalībvalstīs šāda veida infrastruktūras ļoti bieži trūkst. Papildus šim jautājumam mūs ļoti sarūgtināja arī tas, ka atbalsta pasākumu kopumā nebija ietverti nekādi uzlabojumi energoefektivitātes jomā. Tomēr šī ir tieši tā joma, kur visvieglāk varētu sasniegt šā pasākumu kopuma galveno mērķi, proti, radīt jaunas darba vietas. Ņemot vērā minētos trūkumus, mēs uzskatām, ka īpaši svarīgas ir divas lietas. Pirmkārt, turpmākajiem atbalsta plāniem jābūt vērstiem uz tiem reģioniem, kur ieguldījumiem enerģētikas jomā ir vislielākā pievienotā vērtība. Otrkārt, nākotnē pieņemot budžeta lēmumus, nedrīkst aizmirst par energoefektivitāti, kas bieži vien tiek pieminēta ES aprindās, jo īpaši, ja mēs zinām, ka efektīvāka enerģijas izmantošana jau tuvākajā laikā var nodrošināt lieliskus rezultātus.
Tunne Kelam  
rakstiski. - Es apsveicu Komisiju par pasākumiem, ko tā veikusi, lai palīdzētu Eiropas ekonomikām. Fakts, ka ES palīdz tiem, kam tas visvairāk nepieciešams, vēlreiz apliecina un garantē to, ka no šīs ekonomiskās krīzes mēs visi iziesim stiprāki nekā agrāk. Es vēlos uzsvērt, cik svarīgi ir likvidēt visus pašreizējos šķēršļus ekonomikā, tirdzniecībā un attiecībā uz brīvu darbaspēka apriti darba tirgū. Eiropas vienotā tirgus integrācijas pabeigšana jānosaka par galveno īstermiņa mērķi. Tikai tas mums palīdzēs efektīvi pretoties jebkurai turpmākai krīzei. Viens no spēcīgākajiem ES stimuliem ir dalība euro zonā. Euro ir būtisks stimuls ieguldījumiem un ekonomiskajai izaugsmei, kas mazina ievainojamību. Es patiešām ceru, ka manai valstij Igaunijai izdosies izpildīt kritērijus, kas nepieciešami, lai pievienotos euro zonai. Igaunijai ir viens no mazākajiem ārējiem parādiem Eiropā, un ekonomiskās izaugsmes laikā tā spēja atlikt pietiekami lielas rezerves, lai tagad varētu stāties pretī krīzei ar saviem līdzekļiem. Turklāt esmu pārliecināts, ka pašreizējie līdzekļi no Eiropas fondiem un izredzes drīzumā pievienoties euro zonai ļaus mums nākamgad efektīvi samazināt bezdarbu.
Wojciech Michał Olejniczak  
Dāmas un kungi, vairāk kā gadu pēc lielākā šoka amerikāņu sabiedrībai kopš 11. septembra, paziņojuma par bankas Lehman Brothers bankrotu, mēs esam kļuvuši gudrāki, jo esam ieguvuši jaunu pieredzi. Tas, kas notika pēdējos 12 mēnešos, skaidri pierāda to, ka neoliberālās politikas pieņēmumi ir maldīgi, un, tāpat kā 11. septembra gadījumā, liek mums uz pasauli paraudzīties citādi. Ekonomiskā krīze ir skārusi būtībā ikvienu pasaules daļu, bet mani visvairāk uztrauc tas, ka tā ir skārusi daudzus miljonus eiropiešu. Ziņojums, ko Pasaules Banka publicēja pirms dažām dienām, neatstāj nekādas šaubas, ka ES dalībvalstīm Austrumeiropā ir nepieciešama palīdzība un ne tikai iekšlietu jomā. Ja 11 miljonus Austrumeiropas un Vidusāzijas iedzīvotāju krīze var novest nabadzībā un līdz 2010. gada beigām tiem pievienosies vēl 23 miljoni, tad mēs nekādā gadījumā nedrīkstam slīgt pašapmierinātībā. Finansiāls atbalsts ir svarīgs, bet tāds ir arī intelektuālais atbalsts, lai valstīm, kas krīzes sekas izjūt visvairāk, izveidotu atbilstošas sociālās programmas. Iepriekšējo krīžu laikā ģimenes spēja paglābties, emigrējot vai strādājot vairākās darba vietās. Šodienas krīzei ir globāla dimensija, kas šādu risinājumu padara par neiespējamu. Ja nevēlamies pieredzēt vēl kādas gadu vecu notikumu sekas, mums jāmobilizē ievērojami vairāk Eiropas līdzekļu un par savu mērķi jānosaka nodarbinātības veicināšana un starptautiskās sadarbības stiprināšana. Visiem šiem pasākumiem jābūt vērstiem uz vienu - uz sociālo politiku.
Czesław Adam Siekierski  
Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis ekonomiskās krīzes sekas ir izjutušas ārkārtīgi smagi. Ekonomisko rādītāju pasliktināšanās bija pagājušā gada realitāte daudzās valstīs un ne tikai mūsu reģionā. Tomēr jāuzsver, ka dažādas valstis krīzei pretojās ar dažādām sekmēm. Pārliecinoša līdere starp šā reģiona valstīm ar labvēlīgiem rezultātiem ir Polija. Kā debašu laikā atzina Almunia kungs, Polija ir vienīgā valsts, kas ir izvairījusies no lejupslīdes, visas krīzes laikā saglabājot pozitīvu izaugsmes dinamiku. Par spīti tam, ka ekonomiskā situācija šajā reģionā lēnām stabilizējas, ir vērts padomāt par pasākumiem, kas būtu jāveic, lai atjaunotu ekonomisko izaugsmi un izvairītos no līdzīgiem satricinājumiem nākotnē. Tuvākajā laikā attiecīgo valstu valdībām jāpieņem mērķtiecīgākas stratēģijas izejai no krīzes. Tām jāsabalansē budžeta izdevumi, aktīvi jācīnās pret bezdarbu un sociālo atstumtību un jārada apstākļi, kas ir labvēlīgi uzņēmumu veidošanai, no vienas puses, un pieprasījuma palielināšanai, no otras puses. Tikpat svarīga kā rīcība valsts līmenī ir ārējā palīdzība. Eiropas un starptautiskajām finanšu iestādēm jāatver īpaša kredītlīnija maziem un vidējiem uzņēmumiem un infrastruktūras projektu atbalstam. Šie pasākumi noteikti veicinās nodarbinātības pieaugumu un uzlabos sociālo situāciju. Ilgākā laika posmā labākais risinājums šķiet iestāšanās euro zonā un līdzsvarotai un stabilai izaugsmei labvēlīgu apstākļu radīšana.
Csaba Sándor Tabajdi  
Pagājušajā gadā cīņa pret krīzi tika izvērsta galvenokārt dalībvalstu līmenī, izmantojot dalībvalstu instrumentus. Lai atveseļotu ekonomiku, sniegtu palīdzību uzņēmumiem un saglabātu darba vietas, ES dalībvalstis apsvēra rīcību galvenokārt valsts, nevis ES līmenī. Reizēm trūka pat minimālas koordinācijas, saskaņošanas un sadarbības. Vecās dalībvalstis ar savu spēcīgāko ekonomiku un lielāku manevrēšanas spēju attiecībā uz budžetu pieņēma tādus pasākumu kopumus, kas bija galvenokārt vērsti uz valsts iekšējo tirgu, un daudzos gadījumos tika izmantoti protekcionisma instrumenti, kas kropļo konkurenci. Viens tāds spilgts piemērs ir atbalsts, ko Francijas prezidents Nicolas Sarkozy piedāvāja uzņēmumam Peugeot, kā nosacījumu izvirzot darba vietu saglabāšanu Francijā, kamēr uzņēmuma produktīvākajā rūpnīcā Slovēnijā bija jāsamazina štati.
Līdzīgu diskrimināciju var vērot finanšu nozarē Centrāleiropā un Baltijas reģionā, kur rietumu mātesuzņēmumi līdz pat šai dienai turpina novirzīt peļņu, ko guvušas to filiāles, kas darbojas šajā reģionā. Kredītu krīze īpaši smagi skar mazo un vidējo uzņēmumu sektoru, kas nodrošina lielāko daļu darba vietu un, samazinoties eksporta tirgum un attīstības iespējām, masveidā atlaiž savus darbiniekus. Tas nozīmē to, ka ekonomiskā krīze neizbēgami pāries nodarbinātības un sociālajā krīzē. Tāpēc es vēlreiz aicinu ES15 dalībvalstu valdības darīt visu iespējamo, lai nepieļautu protekcionisma pasākumus, un nosodīt vietējo banku rīcību, ar ko tās pārkāpj iekšējā tirgus principus.
Iuliu Winkler
rakstiski. - (HU) Globālās ekonomiskās krīzes ietekme uz dažādām Eiropas Savienības dalībvalstīm ir atšķirīga. Jaunās dalībvalstis Centrāleiropā un Austrumeiropā ir izrādījušās visievainojamākās. Realitāte ir parādījusi, ka Eiropas ekonomikas atveseļošanas plānā ietvertie instrumenti visām dalībvalstīm nav vienādi pieejami. Mēs esam arī pamanījuši, ka dalībvalstis euro zonā ir baudījušas labāko aizsardzību pret krīzi. Nav nekāds brīnums, ka krīzes sekas smagāk izjuta tās valstis, kas nevarēja izmantot atveseļošanas instrumentus un neatradās euro zonā. Lisabonas līguma stāšanās spēkā ir iezīmējusi institucionālās reformas perioda beigas Eiropas Savienībā.
Tagad ir jāapvieno pūles, lai stiprinātu Eiropas Savienības vienotību. Tas ir svarīgs nosacījums, lai no krīzes Eiropas Savienība izkļūtu ar jauniem spēkiem kā nozīmīga pasaules mēroga autoritāte. Sociālās un nodarbinātības krīzes ietekmi visvairāk izjutīs 2010. gadā. Ir skaidrs, ka tās galvenie upuri būs jaunās dalībvalstis. Mums ir vajadzīgs ekonomikas atveseļošanas plāns, kas faktiski ir vienlīdz pieejams visām dalībvalstīm. Turklāt euro zonas pievienošanās noteikumiem jābūt elastīgākiem. Šie acīmredzamie pasākumi palīdzēs izveidot spēcīgu Eiropu, padarot to par pusmiljarda pilsoņu kopienu, kas sludina vienas un tās pašas vērtības un kurus vada vienas un tās pašas idejas.
