Restriktive foranstaltninger efter Lissabontraktatens ikrafttræden (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er:
den mundtlige forespørgsel (B7-0233/2009) af Emine Bozkurt, Louis Michel og Michèle Striffler for Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender til Rådet om restriktive foranstaltninger, der berører enkeltpersoners rettigheder efter Lissabontraktatens ikrafttræden,
den mundtlige forespørgsel (B7-0234/2009) af Emine Bozkurt, Louis Michel og Michèle Striffler for Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender til Kommissionen om restriktive foranstaltninger, der berører enkeltpersoners rettigheder efter Lissabontraktatens ikrafttræden.
Emine Bozkurt
Hr. formand! Demokrati, retsstat, menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder er hjørnestenene i EU. EU står imidlertid mindre fast på sine principper, når det drejer sig om terrorbekæmpelse. Som eksempel kan jeg blot nævne FN's sortliste. Mennesker eller enheder, der er under mistanke for at have forbindelse til Osama bin Laden, al-Qaeda-terrornetværket eller Taleban, kan blive sat på denne liste, hvilket medfører rejseforbud og indefrysning af finansielle aktiver. Denne foranstaltning er vældig god, når det drejer sig om terror, da denne form for terror skal bekæmpes - det skal der ikke herske tvivl om - men terroristernes lovløshed må ikke få lov til at snige sig ind i vores form for terrorbekæmpelse.
Den aktuelle ordning er imidlertid kendetegnet ved misbrug af grundlæggende rettigheder. Personer sættes på listen, ofte også uden at de er blevet fuldt ud informeret om dette og uden medvirken af en retsinstans. De oplysninger, der medfører, at de bliver sat på sortlisten, hidrører med jævne mellemrum fra efterretningstjenesterne. Disse oplysninger er ikke gennemsigtige for de mistænkte, og de ved ikke, hvorfor de er blevet sat på listen. Dette berøver dem ikke blot deres ret til oplysning, men også deres ret til et forsvar.
Når en persons navn først er på listen, er det meget vanskeligt at få det fjernet. Vi har allerede set tilstrækkelig mange eksempler på, at personer uretmæssigt har været opført på listen i mange år og er blevet nødt til at kæmpe for en behørig retsprocedure. De dømmes til et liv i fattigdom, deres pinkode afvises, når de skal betale for indkøb, og de har ikke tilladelse til at forlade deres hjemland. Det, jeg argumenterer til fordel for i dag, er ikke, at terrormistænkte skal have flere rettigheder, men derimod kun, at de skal kunne henholde sig til deres rettigheder som enhver anden. Jeg slår til lyd for gennemsigtige procedurer og behørige retsprocedurer for alle.
Denne liste har også vidtrækkende bivirkninger. Da myndighederne kan beslutte at sætte personer eller organisationer på listen, kan listen også anvendes som et politisk redskab. F.eks. kan ikkestatslige organisationer (ngo'er), der kæmper for menneskerettigheder, og som er en torn i øjet på regeringen, udpeges som terrororganisationer, således at deres aktiviteter bliver lammet. Kommissionen blev som følge af en dom afsagt af EF-Domstolen tvunget til at revidere de gældende procedurer. Kommissionen gav procedurerne et værdigt tilsnit, men formåede ikke at få Rådets tilslutning hertil.
Nu foreligger der en ny situation som følge af Lissabontraktatens ikrafttræden. Er det artikel 215 eller artikel 75 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, der skal anvendes? Det, som jeg med andre ord ønsker at vide, er, om Parlamentet ikke må deltage i undersøgelsen af forslagene, eller om det må deltage via den normale procedure, nemlig proceduren om fælles beslutningstagning? Retsudvalget har anført, at artikel 75 er det korrekte retsgrundlag, og det har Parlamentets juridiske tjeneste også. Jeg anmoder såvel Rådet som Kommissionen om at fortælle os i dag, hvilken vej der efter deres mening er vejen frem for disse forslag om restriktive foranstaltninger. Hvilken rolle er det planen, at Parlamentet skal spille? Det er på tide, at vi får gennemsigtige, demokratiske procedurer. Spørgsmålet er bare, om vi kan regne med Rådets og Kommissionens samarbejde.
Carlos Coelho
(EN) Hr. formand! Jeg tror ikke, at den portugisiske tolkning virker. Jeg hørte ikke et eneste ord fra det forrige indlæg. Der bliver nødt til at blive gjort noget, for ellers kan jeg ikke følge med i forhandlingen.
Formanden
Vi bliver nødt til at finde ud af, hvad der er galt, og når jeg ved det, får De det at vide.
Louis Michel
Hr. formand, fru Malmström! For det første ønsker jeg at takke og lykønske mine medspørgere, Emine Bozkurt og Michèle Striffler.
Jeg tilslutter mig fuldt ud Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggenders og Retsudvalgets konklusioner samt Parlamentets juridiske tjenestes konklusioner. Da respekten for menneskerettighederne er en af EU's grundlæggende værdier, er det af afgørende betydning, at disse rettigheder overholdes til punkt og prikke. De foranstaltninger, der træffes som led i bekæmpelsen af terror, skal være rimelige, passende og effektive.
I forbindelse med overholdelsen af de grundlæggende rettigheder og retten til et forsvar er de berørte personers adgang til personlige oplysninger samt meddelelse af de årsager, som en foranstaltning bygger på, stadig centrale faser i terrorbekæmpelsesprocessen. Eftersom sanktioner og sortlistninger kun er midlertidige, mener jeg, at der bør foretages en tæt og intensiv overvågning, og at der er behov for en regelmæssig evaluering, som omfatter en obligatorisk høring af Parlamentet.
Mens vi glæder os over de foranstaltninger, der er iværksat for navnlig Zimbabwe og Somalia, skal vi huske på, at disse sanktioner under ingen omstændigheder må udgøre en hindring for de udviklings-, demokratiopbygnings- og menneskerettighedsopgaver, som humanitære organisationer udfører, eller få negative konsekvenser for lokalbefolkningen.
Med hensyn til beskyttelsen af personlige oplysninger erklærer jeg mig afslutningsvis helt enig i Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelses konklusioner om indsamling, bearbejdning og overførsel af disse oplysninger.
Michèle Striffler
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Langt størstedelen af de europæiske borgere mener, at terrorbekæmpelse skal gennemføres som en prioriteret opgave på EU-plan. De er fuldt ud klar over den indflydelse, som Europa qua sin overordnede vision og gennemførelse af konsekvente politikker kan få på dette område.
Jeg glæder mig således over, at Parlamentet takket være Lissabontraktaten kan udføre et grundigt arbejde som medlovgiver inden for dette område og kan sikre den nødvendige demokratiske styring, for så vidt angår de europæiske terrorbekæmpelsespolitikker.
Vi er ved at nærme os afslutningen på det første tiår i det 21. århundrede. Vi husker alle, at dette århundrede blev indledt med en af de værste tragedier i menneskets historie. Vi må ikke lade terrorismen udvikle sig, og vi skal finde en solid og passende løsning på dette problem. Taleban, al-Qaeda-netværket og Osama bin Laden udgør den største og mest presserende risiko for EU.
Den islamiske ekstremisme, der tager den muslimske tro forfængelig, og hadet til Vesten og de vestlige værdier er selvopholdelsesdriften for dette dødelige terrornetværk. Vi skal bekæmpe dette fænomen og, jeg gentager, EU skal vise, at vi står særdeles fast og er særdeles årvågen i lyset af denne trussel.
Desuden må EU under ingen omstændigheder vende det blinde øje til Zimbabwes alvorlige og konstante overtrædelser af menneskerettighederne og ytrings- og foreningsfriheden samt friheden til fredelige forsamlinger. Fysiske og juridiske personer skal, uanset om de er en del af regeringen eller ej, straffes hårdt, hvis de udfører aktiviteter, der undergraver demokratiet, overholdelsen af de mest grundlæggende menneskerettigheder og retsstaten i Zimbabwe.
På samme måde er EU forpligtet til at træffe målrettede foranstaltninger over for dem, der udgør en trussel mod fred, sikkerhed og stabilitet i Somalia. Vi skal derfor håndhæve den almene og fuldstændige embargo af våbenleverancer til Somalia og sikre, at der er garanti for leveringen af humanitær bistand og adgangen til denne bistand samt fordelingen heraf i Somalia.
Årsagen til, at jeg siger dette, er, at det først og fremmest er de fattigste og mest sårbare befolkninger, der lider, og at vi ikke kan blive ved med at se stiltiende til. Jeg beklager imidlertid, at Parlamentet nu spiller en mindre rolle på dette område som følge af Lissabontraktatens ikrafttræden, hvilket er i strid med traktatens ånd og den betydning, som Parlamentet tildeles heri.
EU skal imidlertid straffe de ansvarlige. Betyder dette, at EU skal glemme sine mest grundlæggende principper? Nej, EU's aktiviteter på den internationale scene skal være baseret på de principper, der har været styrende for oprettelsen, udviklingen og udvidelsen af EU, og EU skal fremme disse værdier på verdensplan.
Cecilia Malmström
Hr. formand! Det, som vi betegner som restriktive foranstaltninger, er af stor betydning og noget, som jeg ved, at mange medlemmer har en mening om. De er måske lidt vanskelige at forstå for dem, der lytter til disse forhandlinger. Lad mig indledningsvis redegøre for den måde, hvorpå Rådet bruger disse foranstaltninger. Derefter vil jeg tale om Lissabontraktaten.
Restriktive foranstaltninger, der iværksættes over for tredjelande, enkeltpersoner, fysiske eller juridiske personer eller andre enheder, er et vigtig redskab i EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik. Man kan generelt sige, at de anvendes til at foranledige en ændring i en bestemt politik eller aktivitet. De bør naturligvis anvendes som led i en integreret helhedspolitik, som kan omfatte politisk dialog, forskellige former for incitamenter og betingelser, der skal opfyldes. Isolerede restriktive foranstaltninger er ikke altid tilstrækkelige til at foranledige ændringer, men de kan benyttes til at lægge pres på undertrykkende regimer eller stoppe pengestrømme og andre ressourcer til støtte for sådanne regimer eller terrornetværk.
I nogle tilfælde indfører Rådet restriktive foranstaltninger, når vi gennemfører resolutioner, der er blevet vedtaget af FN's Sikkerhedsråd i overensstemmelse med kapitel VII i FN's charter. I disse situationer skal EU's forskellige juridiske instrumenter være i fuld overensstemmelse med disse resolutioner. De omhandler situationer og handlinger, herunder terror, der udgør en trussel mod fred og sikkerhed. Foranstaltningerne kan kun iværksættes som led i EU's eksterne aktioner og adskiller sig derved fra foranstaltninger til oprettelse af vores eget område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der naturligvis er EU's mål.
Rådet fortolker Lissabontraktaten således, at artikel 215 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde finder anvendelse på disse og andre restriktive foranstaltninger inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, herunder hvad angår terror. EU kan også beslutte at iværksætte yderligere foranstaltninger sideløbende med dem, som FN måtte vedtage, og vi kan også selv vedtage foranstaltninger. Sanktioner, som EU selv beslutter at iværksætte, kan indføres til støtte for andre udenrigs- og sikkerhedspolitiske målsætninger som f.eks. overholdelse af menneskerettighederne, demokrati, retsstatsprincipperne og gode styreformer, der alle er i overensstemmelse med EU's forpligtelser i henhold til international ret.
Som det er nu, rettes disse foranstaltninger oftest direkte mod dem, der er blevet udpeget som værende ansvarlige for den politik eller de foranstaltninger, som vi er imod, eller mod deres interesser eller deres indtægtskilder. Dette er mere effektivt end bredere sanktioner i form af generelle handelsembargoer eller mere vilkårlige foranstaltninger. Hensigten med målrettede sanktioner er at minimere den negative indvirkning, som disse foranstaltninger kan have på befolkningen i det pågældende land. Denne meget væsentlige betragtning tager Rådet højde for i forbindelse med udformningen af en beslutning om indførelse af nye sanktioner.
Alle sanktioner gennemgås jævnligt med henblik på en vurdering af deres virkningsfuldhed. De kan tilpasses eller ophæves helt afhængig af udviklingen. I henhold til Lissabontraktaten vil restriktive foranstaltninger fortsat blive anvendt som et redskab i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik gennem Rådets beslutninger i henhold til traktatens artikel 29. En vigtig ændring i den nye traktat er, at beslutninger om restriktive foranstaltninger vedrørende fysiske eller juridiske personer nu forudsætter en juridisk vurdering. Dette betyder, at domstolen kan undersøge, om en beslutning om sanktioner er lovlig. Dette har ikke hidtil været tilfældet.
Nu, hvor Lissabontraktaten er trådt i kraft, vedtages forordningerne på fælles forslag af den højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik og Kommissionen i overensstemmelse med artikel 215 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Parlamentet skal underrettes om enhver afgørelse af denne art. Jeg kan forstå, at Parlamentet ikke er begejstret for denne ændring, da Rådet ikke længere er forpligtet til at konsultere Parlamentet i forbindelse med sanktioner, som vedrører enkeltpersoner. Det er imidlertid sådan, vi fortolker traktaten.
Det er vigtigt at påpege, at enhver beslutning om restriktive foranstaltninger og gennemførelsen af disse foranstaltninger til enhver tid skal være i overensstemmelse med international ret. Restriktive foranstaltninger indebærer begrænsninger af visse rettigheder for disse enkeltpersoner, som foranstaltningerne er rettet mod. Det er derfor klart, at sanktionerne skal være i overensstemmelse med menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, for så vidt angår procedurerettigheder og retten til retlig beskyttelse. Foranstaltningerne skal ligeledes altid stå i rimelig forhold til målsætningen.
Med udgangspunkt i vores erfaringer med anvendelsen af sanktioner har vi foretaget grundige vurderinger og har set på, hvordan sanktioner kan indføres på en konstruktiv måde. Der er blevet indført en række mærkbare forbedringer. Disse omfatter et krav om, at kriterierne for anvendelsen af visse sanktioner skal specificeres, og at der skal redegøres for årsagen til, at en enkeltperson, en fysisk eller juridisk person eller øvrige enheder opføres på en sanktionsliste. Dette krav skal løbende vurderes og om nødvendigt tilpasses. Rådet har ved udførelsen af dette arbejde taget højde for Parlamentets beslutning fra sidste år om evaluering af EU-sanktioner som del af EU's aktioner og politikker på menneskerettighedsområdet.
Catherine Ashton
Hr. formand! Som anført af formandskabet omhandler Deres spørgsmål vigtige emner i forbindelse med den fremtidige forvaltning af restriktive foranstaltninger eller sanktioner i EU. Efter Lissabontraktatens ikrafttræden er vi nu nødt til at træffe et valg med hensyn til retsgrundlaget for forslaget til en forordning om ændring af forordningen af sanktioner over for al-Qaeda og Taleban.
Vi mener for det første, at der med den nye traktat er kommet en særlig tilføjelse til bestemmelsen i den tidligere EF-traktat om udenrigspolitiske restriktive foranstaltninger eller sanktioner. Artikel 215, stk. 2, indeholder et nyt retsgrundlag for restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer og grupper samt ikkestatslige enheder. Anvendelsesområdet for den tidligere artikel 301 udvides til også omfatte retsgrundlaget for ændringen af forordningen om sanktioner over for al-Qaeda og Taleban.
For det andet finder artikel 215 anvendelse, hvis der foreligger en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitisk (FUSP) beslutning. Forordningen om sanktioner over for al-Qaeda og Taleban gennemfører en FUSP-beslutning, hvori der stilles krav om, at der skal udarbejdes forordninger til gennemførelse af visse resolutioner fra FN's Sikkerhedsråd. Disse resolutioner er bindende for EU's medlemsstater i henhold til international ret.
For det tredje mener vi ikke, at det kan fungere, hvis der anvendes et dobbelt retsgrundlag, nemlig artikel 215, stk. 2, og artikel 75. Dette skyldes, at de to artiklers mål, anvendelsesområde og procedurer er forskellige. Jeg har bemærket, at Parlamentets retsudvalg og juridiske rådgivere er nået frem til samme konklusion.
Kort sagt er det vores holdning, at retsgrundlaget for de restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer og grupper eller ikkestatslige enheder er blevet præciseret og blevet tydeligt med den nye traktat. Artikel 215 omhandler Parlamentets og Rådets rolle, og lovgiveren bør ikke afvige fra traktaten.
Vi blev ligeledes anmodet om at formidle oplysninger om forbedringer vedrørende de grundlæggende rettigheder i det arbejde, som FN's sanktionskomité udfører.
Det stillede ændringsforslag til forordningen om sanktioner over for al-Qaeda og Taleban indebærer gennemførelse af Domstolens dom i Kadi-sagen. I denne dom fremsatte Domstolen en række bemærkninger om metoder til forbedring af FN's al-Qaeda- og Taleban-sanktionskomités listeprocedurer. Domstolens bemærkninger motiverer en ændring af listeprocedurerne i forordningen.
En række af FN's Sikkerhedsråds resolutioner indeholder en beskrivelse af procedurer til håndtering af sanktionslisten på FN-plan. Senest blev det i FN's Sikkerhedsråds resolution nr. 1822 bestemt, at et resumé af begrundelsen bør gøres tilgængelig på FN's sanktionskomité om al-Qaeda og Talebans websted i forbindelse med hver enkelt person, der står opført på listen, samt at alle navnene på listen, bør gennemgås inden 30. juni 2010, og det bestemmes ligeledes, at listen bør gennemgås jævnligt herefter. I resolutionen blev der stillet krav om, at den relevante stat skulle træffe foranstaltninger med henblik på at underrette den pågældende person på listen om, at vedkommende var blevet opført på listen, årsagerne hertil og oplysninger om undtagelser og krav om sletning på listen.
Tilgangen i resolution nr. 1822 er efterfølgende blevet gentaget i resolution nr. 1844 om sanktioner i forbindelse med Somalia samt i resolution nr. 1857 i forbindelse med Den Demokratiske Republik Congo.
I resolution nr. 1822 bestemmes det, at foranstaltningerne heri skal gennemgås efter 18 måneder. Denne periode udløber ved udgangen af dette år. Arbejdet i forbindelse med gennemgangen er i gang, men Kommissionen er ikke i stand til at anføre, hvilke ændringer af proceduren, FN's Sikkerhedsråd vil beslutte.
Nuno Melo
Hr. formand! Styrkelsen af Parlamentets beføjelser har været et bærende princip i en række af politikernes indlæg om Lissabontraktatens ikrafttræden. Kommissionens formand, José Manuel Barroso, udtalte f.eks. følgende her i Strasbourg den 25. november vedrørende forberedelsen af Det Europæiske Råds møde: "Nu giver Lissabontraktaten os en ny mulighed for at komme et stykke videre. Vi ved alle, at frihed, sikkerhed og retfærdighed vil være de områder, hvor der kommer flest ændringer som følge af traktaten. [...] og især udvides de demokratiske rammer for disse politikker i og med, at Parlamentet bliver inddraget fuldt ud". Jeg ønsker at fremhæve "at Parlamentet bliver inddraget fuldt ud".
I sin første officielle tale sagde Det Europæiske Råds formand, Herman Van Rompuy, også, at traktaten var et væsentligt redskab, som gør, at vi kan håndtere nutidens udfordringer. Hvis det er tilfældet, ville det ikke give mening at fremhæve en styrkelse af vores beføjelser og kompetencer i officielle indlæg og herefter anvende en restriktiv fortolkning af Lissabontraktaten, som indebærer, at Parlamentet berøves de særlige rettigheder, som det plejede at have, og som det ikke giver mening at miste.
De spørgsmål, der er blevet stillet, er således baseret på fornuft, men denne fornuft er mere vidtrækkende end blot en vurdering af doktriner og af overensstemmelsen mellem hensigtserklæringer og fortolkningen heraf. Der er ligeledes en praktisk konsekvens, der er knyttet til det gamle talesprog om, at den, der kan gøre mere, bestemt også kan gøre mindre, og denne konsekvens er nemlig, at der kan stilles spørgsmålstegn ved, hvilken mening det giver efterfølgende at udelukke et organ a priori, der som følge af sin deltagelse i fælles beslutningsprocedurer har kompetence inden for det strafferetlige område og med hensyn til forebyggelse og bekæmpelse af terrorangreb, når andre foranstaltninger, som i kraft af, at de har indvirkning på borgernes rettigheder, også kan være lige så væsentlige i denne forbindelse?
Afslutningsvis vil jeg påpege, at det derfor er af afgørende betydning, at den måde, Lissabontraktaten fortolkes på i lovgivningen, i realiteten stemmer overens med den anførte styrkelse af Parlamentets beføjelser og kompetencer. Under alle omstændigheder bør det i det mindste i nogle sager være muligt at tage udgangspunkt i et dobbelt retsgrundlag, som det blev fremhævet i forespørgslen, når borgerrettighederne er i fare, og antiterrorpolitikkerne er truet. I andre situationer, der f.eks. vedrører Zimbabwe og Somalia, bør der f.eks. fastlægges bestemmelser om en høring på frivilligt grundlag, hvilket faktisk er knæsat i Stuttgarterklæringen om Den Europæiske Union, der også blev nævnt i forespørgslen. Det er den holdning, jeg ønskede at tilkendegive her, hr. formand.
Monika Flašíková Beňová
Hr. formand! Efter min mening blev den indsats, som Parlamentets medlemmer udøvede i ratificeringsprocessen for Lissabontraktaten, ikke behørigt belønnet ved i højere grad at inddrage os i disse processer, hvis man ser på det emne, som forhandlingerne i dag omhandler.
Jeg anser restriktive foranstaltninger og sanktioner for at være et væsentligt instrument i EU's politik på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område samt naturligvis i forbindelse med retlige spørgsmål og med hensyn til forsvaret for grundlæggende menneskerettigheder. Det, som vi ventede, var naturligvis en mulighed for, at Parlamentet i langt højere grad blev inddraget i beslutningstagningen på dette område.
Vi anerkender også, at formålet med målrettede foranstaltninger og sanktioner er at minimere indvirkningen på civilbefolkningen, og det glæder mig utrolig meget, at Cecilia Malmström nævnte netop denne bestemmelse. Som de eneste direkte valgte repræsentanter i de europæiske institutioner føler vi imidlertid ikke desto mindre med en vis berettigelse, at vi blot bliver en form for vedhæng i udviklingsprocessen og senere udelukket fra beslutnings- og kontrolprocessen.
Jeg anser ikke dette for at være helt efter bogen, og navnlig ikke i en sag som denne, som omhandler et yderst følsomt område, der vedrører det retlige område og beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder, da kampen mod terror er et yderst følsomt emne for EU-borgerne og for hele EU. Jeg har derfor tænkt mig at vente tålmodigt, indtil hele processen kører efter planen, for at se hvilket billede der tegner sig af vores samarbejde.
Hélène Flautre
Hr. formand! Jeg vil nu tale om de såkaldte målrettede sanktioner, om intelligente sanktioner, altså dem, der har direkte indvirkning på de grundlæggende rettigheder, dvs. enkeltpersoners, organisationers eller enhver form for juridiske organers grundlæggende rettigheder. Disse grundlæggende rettigheder er vigtige. De kan f.eks. omfatte fri bevægelighed, men også beskyttelse af ejendomsret.
Dette er årsagen til, at disse målrettede sanktioner skal opfylde en række mindstekrav, for så vidt angår procedure og retssikkerhed. Jeg vil desuden tilføje, at overholdelsen af disse rets- og procedurerelaterede bestemmelser er af afgørende betydning, hvis disse målrettede sanktioner skal være troværdige og dermed effektive.
Her i Parlamentet husker vi, at det var Europarådets parlamentariske forsamling, som repræsenteret ved et af sine tidligere medlemmer, Dick Marty, forlangte gennemsigtighed og retten til et forsvar, og som gjorde opmærksom på det absurde i denne manglende gennemsigtighed med hensyn til effektiviteten i opførelsen på og sletningen af listen. Ved opførelsen på og sletningen af en liste risikerede man også at berøre uskyldige mennesker, dvs. personer, der ikke var klar over, hvad der foregik omkring dem, og som var ude af stand til at gøre noget ved en situation, som de generelt havde opdaget rent tilfældigt.
Som nævnt af Louis Michel er adgangen til oplysninger, meddelelse af årsagerne til opførelsen på listen og beskyttelse af overførslen af personoplysninger afgørende elementer i denne procedure.
Senere krævede det ikke desto mindre en stor portion ihærdighed fra ofrene for FN's og EU's sanktionsordninger og en mobilisering af civilsamfundet, menneskerettighedsorganisationer og ligeledes Parlamentet at få Domstolen til at anerkende disse ofres rettigheder.
Jeg ønsker at tilføje, at Rådets ændringsforslag vedrørende sortlister afhænger af de forslag, der er blevet stillet, herunder af Parlamentet. Derfor skal Parlamentet så absolut inddrages i vedtagelsen, gennemførelsen og overvågningen af disse beslutninger, da erfaringerne viser, at det var Parlamentet, der muliggjorde reformen af Rådets forordning.
Derek Roland Clark
Hr. formand! Som det er tilfældet med velgørenhed, begynder rettighederne derhjemme. Mit spørgsmål vedrører de europæiske sikhers rettigheder. Eftersom de bærer en kirpan, som er en lille ceremoniel dolk, under deres beklædning, hindres de i at få adgang til Parlamentet.
Kirpandolken er et udtryk for tro, som de ikke må fjerne, så udelukkelsen af dem er et udtryk for religiøs og racemæssig intolerance. Jeg har gennem flere år skrevet til begge de to forrige formænd og til Kommissionen, der alle har svaret, at udelukkelsen er begrundet i sikkerhedsmæssige forhold.
I forbindelse med fejringen af sit diamantjubilæum besøgte dronning Elizabeth East Midlands-regionen, hvor jeg bor, og hvor hun talte med sikher, der alle bar kirpanen, og stod så tæt på dem, som De står i forhold til Deres kolleger.
Jeg har til sinds at tage dette emne op i dag, da jeg for en måned siden besøgte Det Forenede Kongeriges parlament. I det demokratiske parlament mødte jeg adskillige sikher, der alle bar kirpanen, og som befandt sig meget tæt på såvel Underhuset og Overhuset. De fulgtes med en sikhleder, som jeg efterfølgende har lært at kende. Hans forfædre stod skulder ved skulder med mine forfædre og kæmpede for demokrati i de konflikter, der i den grad har gjort Europa deform. Som følge heraf kan De og 700 andre frit rejse fra et af Europas fire hjørner til dette møde på dette sted.
Hvad er der blevet af den Lissabontraktat, hvori der tales om et EU, som bygger på respekt for frihedsrettigheder, lighed, mindretalsrettigheder, ikkeforskelsbehandlingsværdier - skal traktatens bestemmelser opfyldes, eller er der blot tale om tomme ord?
Formanden
Hr. Clark! Jeg har vanskeligt ved at se, hvordan dette skulle vedrøre den igangværende forhandling om den mundtlige forespørgsel, men tak for deres indlæg.
Andrew Henry William Brons
(EN) Hr. formand! Hvad er begrundelsen for at placere Taleban i samme kategori på den oprindelige liste som Osama bin Laden og al-Qaeda?
Osama bin Laden og al-Qaeda er terrorister, der allerede har udført terrorhandlinger på verdensplan og agter at udføre flere. Vi skal gennemsøge alle krinkelkroge for at finde dem og begrænse dem mest muligt.
Selv om Taleban er en frastødende, undertrykkende og antidemokratisk organisation, er verden fuld af ubehagelige regimer, og Taleban sidder ikke engang i regering.
De dræber og lemlæster også vores tropper i Afghanistan, og derfor er de med rette lagt for had. De ville imidlertid ikke dræbe og lemlæste vores tropper, hvis vores tropper ikke var udstationeret der. Taleban har, så vidt jeg ved, ingen ambitioner uden for landets grænser.
Er der ikke fare for, at placeringen af Taleban i samme kategori som al-Qaeda vil blive brugt af krigsmagerne i den amerikanske og britiske regering som begrundelse for at føre en nytteløs og blodig krig i Afghanistan uden mulighed for sejr i mange år fremover? Krige mod muslimske lande fremprovokerer desuden kun chokerende terrorhandlinger.
Hvis vi lige vender tilbage til al-Qaeda for en stund, hersker der temmelig meget tvivl om, hvorvidt den faktisk eksisterer som en organisatorisk enhed i kontrast til en ideologisk enhed. Det er ikke muligt at udarbejde en endelig og udtømmende fortegnelse over al-Qaedas aktive deltagere. Den eneste strategi er at være opmærksom på de samfund, som organisationen rekrutterer fra, og som desværre omfatter såvel uskyldige som skyldige personer.
Georgios Papanikolaou
(EL) Hr. formand! Lissabontraktaten har en særlig ånd og omfatter en fastlæggelse af nye rammer for samarbejdet mellem EU's institutioner. Jeg er enig i denne nye ordning. Parlamentets har fået en mere væsentlig rolle med hensyn til enkeltpersoner rettigheder, da beslutninger nu vil blive truffet i henhold til den fælles beslutningsprocedure.
Derfor mener jeg, at det er lidt modsigende, at vi i dag på det første plenarmøde efter Lissabontraktatens ikrafttræden skal drøfte og analysere lovbestemmelser om begrænsningerne af vores nye rolle, endnu før vi overhovedet er kommet i gang og har tilpasset os denne nye rolle.
Vi er alle uden undtagelse enige i, at vi bliver nødt til at handle beslutsomt i kampen mod terror. I forbindelse med disse bestræbelser er det ofte nødvendigt at træffe strenge foranstaltninger, der som nævnt f.eks. kan omfatte indefrysning af bankkonti og kapitalbevægelser.
På den anden side er respekten for og beskyttelsen af individets rettigheder en grundlæggende og central værdi i EU, og vi må ikke se bort fra dette, når vi træffer foranstaltninger til beskyttelse af borgernes sikkerhed. Dette betyder naturligvis ikke, at vi ikke er fast besluttede på at prioritere bekæmpelsen af terror og andre strafbare handlinger. Både udtalelsen fra Parlamentets juridiske tjeneste og EF-Domstolens retspraksis peger i denne retning.
EU's borgere vælger os direkte, og netop derfor har vi et særligt ansvar for at forklare borgerne, hvordan vi på den ene side kan beskytte deres sikkerhed, og hvordan vi på den anden side samtidig kan kæmpe for at beskytte deres rettigheder. Vi er de mest kompetente personer til at udføre denne opgave.
Debora Serracchiani
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! EU er forpligtet til at bekæmpe enhver form for terror. I forbindelse med drøftelserne om håndteringen af terrorhandlinger bliver vi nødt til at sikre, at de grundlæggende rettigheder overholdes til punkt og prikke, og at de foranstaltninger til bekæmpelse af terror, som vedtages, er passende og effektive.
EU's institutioner skal derfor handle i nøje overensstemmelse med retten til et forsvar og grundlæggende procedurerettigheder, herunder ved udarbejdelsen af lister over enkeltpersoner og organer, som i dette tilfælde er knyttet til al-Qaeda, og som er omfattet af restriktive foranstaltninger. På samme måde er det af afgørende betydning, at disse foranstaltninger er underlagt en passende demokratisk og parlamentarisk kontrol, som fastlagt med rette i Lissabontraktaten.
Som det også fremgår af udtalelsen fra Parlamentets juridiske tjeneste, er det derfor klart, at enhver foranstaltning af denne art skal være i overensstemmelse med den almindelige lovgivningsprocedure, hvilket gør det muligt for repræsentanterne for Europas borgere fuldt ud at udøve deres rolle som lovgivere og garanter.
Franz Obermayr
(DE) Hr. formand! Artikel 75 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde omhandler gennemførelsen af restriktive foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme og således enhver overtrædelse af borgernes ejendomsrettigheder såsom indefrysning af bankkonti. Mens disse bestemmelser vedrører politisamarbejdet i straffesager, omhandler artikel 215 den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Rådet er imidlertid det eneste organ med beføjelser på dette område. Som følge heraf er Parlamentet på den ene side, dvs. i henhold til artikel 75, medlovgiver, mens det på den anden side, dvs. i henhold til artikel 215, blot skal underrettes om begivenheder. Begge bestemmelser omhandler imidlertid eventuelle overtrædelser af borgeres eller juridiske personers individuelle rettigheder, og Rådet og Kommissionen skal derfor redegøre for forholdet mellem disse to bestemmelser og forklare, hvorfor Parlamentet ikke inddrages, navnlig for så vidt angår artikel 215.
Petru Constantin Luhan
(EN) Hr. formand! Inden Lissabontraktatens ikrafttræden var de tre forslag baseret på artikel 60, 301 og 308 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. Dette er nu kun af historisk interesse, da retsgrundlaget er ændret, og vi skal henvise til den nye traktats artikel 215 og 75.
Hvor utroligt det end måtte lyde, indebar Lissabontraktaten, at Parlamentets rolle i netop denne sag blev begrænset. I artikel 215 fastslås det tydeligt, at Rådet kun skal underrette Parlamentet om de vedtagne foranstaltninger i modsætning til den tidligere procedure, der omfattede høring af Parlamentet i sager som denne. Dette kan jeg ikke acceptere, og jeg giver min fulde støtte til mine kollegers initiativ, der har til formål at præcisere inddragelsen af Parlamentet på dette område.
Hvis vi ser bort fra det juridiske aspekt, som jeg håber, der vil blive fundet en løsning på gennem et godt samarbejde mellem de europæiske institutioner, ønsker jeg at henlede Deres opmærksomhed på det vigtige problem, som disse forhandlinger drejer sig om, hvilket er bekæmpelsen af terrorisme og dermed beslægtede aktiviteter såsom dem, der udføres af Osama bin Laden og al-Qaeda-netværket. Efter min mening har vi ikke råd til at klassificere så følsomme emner i så fastlåste kategorier som henholdsvis interne og eksterne EU-anliggender, da terrorhandlinger kan planlægges uden for EU, men i alvorlig grad berøre de personer, der bor i EU.
Vi er ansvarlige for at beskytte disse EU-borgere mod terrorhandlinger, og derfor skal vi have værktøjer til at udføre denne opgave. Jeg stoler på Deres gode dømmekraft med hensyn til at løse dette procedureproblem, og jeg ser frem til at høre udtalelserne fra Rådets og Kommissionens repræsentanter.
Carlos Coelho
(PT) Hr. formand, Cecilia Malmström, Baroness Ashton, mine damer og herrer! Jeg ønsker at vende tilbage til et emne, der er blevet berørt af andre medlemmer, herunder især i de seneste indlæg af Georgios Papanikolaou og Petru Constantin Luhan.
Lad os tage et aspekt ad gangen og starte med de forslag, der vedrører Zimbabwe og Somalia. Jeg accepterer, at det her drejer sig om anvendelsen af sanktioner, der er blevet pålagt af FN, og at disse sanktioner derfor tydeligvis er omfattet af EU's eksterne aktioner. I princippet synes artikel 215 at være den mest relevante. I henhold til denne bestemmelse skal enhver lov, der vedtages i overensstemmelse hermed imidlertid indeholde de nødvendige bestemmelser om retsgarantier, men dette krav opfyldes ikke i nogen af forslagene.
Disse initiativer hidrører udelukkende fra Kommissionen og ikke fra et fælles forslag fra Kommissionen og EU's højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik. Der hersker således ingen tvivl om, at disse forslag ikke opfylder de nødvendige krav for at blive vedtaget på grundlag af artikel 215.
For så vidt angår det tredje forslag om personer og grupper, der forbindes med Osama bin Laden, al-Qaeda-netværket eller Taleban, er idéen om at lade den være omfattet af EU's eksterne aktioner uholdbar, hvilket Petru Constantin Luhan også lige anført. Da forebyggelse og bekæmpelse af terrorisme hører til blandt topprioriteringerne i EU's interne aktioner, er dette mål udtrykkeligt omfattet af Lissabontraktatens artikel 75. Denne bestemmelse burde derfor være det mest relevante retsgrundlag i henhold til den almindelige lovgivningsprocedure.
Cecilia Malmström, vi har først lige taget hul på gennemførelsen af Lissabontraktaten. Med Lissabontraktatens ikrafttræden vil Rådet da vise sin gode vilje ved at indlede vores internationale samarbejde med et positivt udgangspunkt, eller agter det at foretage en restriktiv analyse? Jeg tror, at vi alle ønsker den bedst mulige begyndelse.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
- (ES) Hr. formand! Med hensyn til bestemte restriktive foranstaltninger, dvs. indefrysningen af midler, der tilhører enkeltpersoner og enheder, som er tilknyttet al-Qaeda, samt foranstaltninger, der iværksættes over for medlemmer af Zimbabwes og Somalias regering, udtalte Kommissionen og Rådet den 5. november, at forslagene efter Lissabontraktatens ikrafttræden ville være baseret på artikel 215 i traktaten om den Europæiske Unions funktionsmåde og ikke på artikel 75.
I artikel 215 anføres det, at Rådet skal underrette Parlamentet om enhver beslutning, der tager sigte på at afbryde eller indskrænke de økonomiske og finansielle forbindelser osv. I artikel 75 præciseres det imidlertid, at Parlamentet og Rådet, hvis det er nødvendigt for at nå målene i artikel 67, skal definere eller med andre ord i fællesskab træffe beslutning om administrative foranstaltninger vedrørende indefrysning af midler, finansielle aktiver eller økonomiske gevinster, der tilhører, ejes eller besiddes af fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som forbindes med terroraktiviteter.
I artikel 67 fastlægges ligeledes målene for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Derfor er det tilsyneladende klart, at retsgrundlaget for Rådets forslag til forordning, når det drejer sig om personer eller enheder, der forbindes med terroraktiviteter, bør være artikel 75.
Med hensyn til Zimbabwe og Somalia kunne Rådet og Kommissionen ligeledes tage højde for den højtidelige Stuttgarterklæring, hvori der fastlægges bestemmelser om høring af Parlamentet på frivilligt grundlag i forbindelse med internationale anliggender, herunder i de tilfælde, hvor traktaterne ikke indeholder bestemmelser herom.
Jeg er simpelthen i færd med at præcisere min holdning, hr. formand. Jeg kræver, at Parlamentet her og nu tildeles funktionen som medlovgiver og anmoder Rådet og Kommissionen om en mere rimelig forklaring. Det var alt, hvad jeg havde at sige på nuværende tidspunkt.
Seán Kelly
(EN) Hr. formand! For det første vil jeg sige, at det er meget vanskeligt at få et endeligt svar på, hvad der er rigtigt og forkert, når det drejer sig om dette emne.
Lige siden den 11. september har vi alle været klar over, at vi lever i en meget farlig verden, hvor der er terrorister, som er på fri fod, og som hver dag har hele dagen til at planlægge deres dødelige missioner, og at de har de økonomiske ressourcer, heraf nogle statsligt finansierede ressourcer, til føre deres missioner ud i livet.
Det er derfor vanskeligt for dem, der forsøger at bekæmpe terror, at bevise, hvor effektive de er, men jeg tror, at vi uden nogen tvivl kan sige, at dette sted ville være blevet sprængt i luften for lang tid siden, hvis terroristerne havde fået deres vilje.
Selv om det er vigtigt, at Parlamentet burde have mulighed for at føre tilsyn med restriktioner af individets rettigheder osv., bliver vi nødt til at sætte vores lid til dem, der har ansvaret for sikkerheden. Jeg tror, at beviset består i, at de har gjort et godt stykke arbejde. Nogle gange kan det være, at vi ikke kan have viden om alle oplysninger om relevante enkeltpersoner, men samtidig er det overordnede princip godt.
Janusz Władysław Zemke
(PL) Hr. formand! Jeg vil gerne sige Dem mange tak for at lade mig få ordet om dette emne. Jeg tror ikke, at der er en eneste person her i Parlamentet, der på nogen måde er i tvivl om, at terrorisme er det 21. århundredes forbandelse, og at vi bliver nødt til at sætte en stopper for den. Jeg har således forståelse for vores bekymring med hensyn til at bevare de grundlæggende rettigheder og ved samtidig, at vi her arbejder i et område, hvor ikke alt kan være åbent.
Det spørgsmål, som jeg ønsker at stille til Baroness Ashton er derfor, om vi som Parlament bør underrettes om noget, som jeg mener, er et meget vigtigt emne, nemlig om forskellige begrænsninger af anvendelsen af visse love? Mit spørgsmål er derfor, hvor mange oplysninger Parlamentet vil få meddelelse om. Efter min mening handler denne drøftelse ikke om, hvorvidt Parlamentet kan regne med at modtage disse oplysninger, men derimod om omfanget af disse oplysninger.
Miroslav Mikolášik
(SK) Hr. formand! I betragtning af, at EU's funktionsmåde er baseret på repræsentativt demokrati, og EU's borgere er repræsenteret på europæisk plan i Parlamentet, mener jeg, at vurderingen af de restriktive foranstaltninger, der berører enkeltpersoners grundlæggende rettigheder, i dette tilfælde tydeligvis burde være foretaget med deltagelse af Parlamentet.
Der er efter min mening ingen sammenhæng i, at Parlamentet på den ene side er ansvarligt for de strafferetlige anliggender og navnlig for forebyggelsen og bekæmpelsen af terrorisme og på den anden side udelukkes fra vedtagelsen af en række bindende antiterrorforanstaltninger, som vil finde anvendelse i EU.
Artikel 215 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, der fungerer som en undtagelse til bestemmelserne i artikel 75, hvorefter Parlamentet er et fælles lovgivningsorgan, burde derfor ikke være anvendt eller fortolket på en sådan måde, at beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og den demokratiske beslutningstagningsproces i EU blev svækket.
Formanden
Før jeg giver ordet til Cecilia Malmström og Baroness Ashton, vil jeg lige sige, at Parlamentet har stor tiltro til Dem begge og kender Dem rigtig godt, især som følge af Deres personlige deltagelse i disse spørgsmål ved tidligere lejligheder. Vi ser i høj grad frem til et tæt samarbejde med Dem og glæder os til Deres støtte, ligesom ved tidligere lejligheder, til den væsentlige rolle, som Parlamentet kan spille inden for dette yderst følsomme område.
Cecilia Malmström
Hr. formand! Det svenske formandskab har brugt en rum tid på at få Lissabontraktaten på plads. Vi er utrolig stolte af, at den nu er trådt i kraft. Den indeholder væsentlige forbedringer, der vil være til fordel for EU og de europæiske borgere. En af de væsentligste ændringer, som Lissabontraktaten indebærer, er netop indførelsen af Parlamentets beføjelse til fælles beslutningstagning i et område med retfærdighed, sikkerhed og frihed. Parlamentet vil herigennem få beføjelse til fælles beslutningstagning inden for mange områder. Det er godt, og det vil forbedre kvaliteten af den lovgivning, som vi udarbejder i fællesskab. Det vil også forbedre retssikkerheden, og det er af stor betydning, da disse områder er følsomme og vanskelige.
Jeg ønsker ligeledes at takke Dem for Deres støtte med hensyn til indførelsen af sanktioner mod terrorister, enkeltpersoner eller regimer, som undertrykker folk og nægter dem deres menneskerettigheder. Sanktioner og respekten for menneskerettighederne samt retssikkerheden udelukker ikke hinanden, tværtimod. Sanktioner kan være meget effektive og berettigede, hvis de samtidig er omfattet af retssikkerhed. Jeg kan forsikre Dem om, at Parlamentet vil blive inddraget i udarbejdelsen af nye regler, herunder dem, der vedrører terrorisme, med beføjelse til fælles beslutningstagning i medfør af artikel 75 i forbindelse med sanktioner inden for EU.
For så vidt angår eksterne aktioner, dvs. sanktioner mod tredjelande, som FN har vedtaget, vil Parlamentet imidlertid ikke have beføjelse til fælles beslutningstagning. Sådan fortolker både vi og Kommissionen tydeligt traktaten. Vi vil dog være meget opmærksomme på Parlamentets beslutning om dette emne og vil til enhver tid tage menneskerettighedsaspektet i betragtning, når vi i EU og FN tyer til sanktionsinstrumentet inden for EU og i FN. Vi forsøger løbende at forbedre proceduren.
Vi har taget Deres anmodning om høring og udveksling af oplysninger om forslag til sanktionsordninger til efterretning. Jeg mener, at vi kan samarbejde effektivt, og jeg er på ingen måde i tvivl om, at vi vil finde passende samarbejdsformer inden for den nuværende institutionelle ramme.
Catherine Ashton
designeret næstformand i Kommissionen. - (EN) Hr. formand! Jeg vil gøre det kort. Jeg tror, at der er tre bestemte punkter, som jeg ønsker at henvise til.
For det første har flere medlemmer med rette talt om betydningen af grundlæggende rettigheder, og jeg tror, at vi alle er enige om, at Domstolen naturligvis skal spille en væsentlig rolle i den forbindelse, da Domstolen bl.a. vil sikre, at Rådet og Kommissionen overholder rettighederne. Jeg har dog forstået pointen.
Det andet, som jeg ønskede at fremhæve, var spørgsmålet om et godt samarbejde. Den tidligere formand opfordrede såvel undertegnede som Margot Wallström til i klare vendinger at udtrykke, hvilken betydning vi tillægger vores rolle og tilgang i forbindelse med samarbejdet med Parlamentet.
Jeg blev helt specifikt anmodet om oplysninger om omfanget af underretningerne. Jeg ved det endnu ikke. Jeg tror, at en af de ting, som jeg skal gøre, nu hvor jeg tager hul på denne nye opgave, er at samarbejde med Parlamentet, hvilket jeg vil gøre, for at finde ud af, hvad Parlamentet omfatter. Jeg skal finde ud af, hvordan vi kan samarbejde effektivt, og hvilke oplysninger der skal videregives, dog under særlig hensyntagen til det, der blev sagt om, hvad vi kan offentliggøre, og hvad vi ikke kan offentliggøre.
Jeg vil være særdeles opmærksom på dette af alle de årsager, som medlemmerne af Parlamentet ville forvente, at jeg er.
Den tredje og sidste ting, som jeg vil sige, vedrører retssikkerheden. Jeg har brugt mange timer på at sikre, at Lissabontraktaten gik igennem et parlament, så engang havde jeg et særdeles indgående kendskab til traktaten. Fortolkningen af artikel 75 afhænger naturligvis af, hvordan De henviser tilbage til artikel 67 og relevansen heraf i den sammenhæng, og i henhold til det juridiske råd, vi har fået, skal vi nu forsøge at finde ud af, netop hvor denne passer ind. Det råd, vi har fået, er tydeligt. Medlemmerne kan selvfølgelig frit bestride det, men jeg mener, at det er meget væsentligt, at der er retssikkerhed, uanset hvor vi ender med dette spørgsmål.
Dette er yderst væsentligt, da Lissabontraktaten træder i kraft. Det er yderst væsentligt for mig i takt med, at jeg finder ud af, hvordan jeg skal udføre den opgave, som jeg har været så heldig at modtage. Det er yderst væsentligt, at vi når frem til en konklusion herom. Personligt tror jeg, at vi skal finde svaret i retssikkerheden. Jeg forstår Parlamentets bekymring, og jeg forstår, at det ikke desto mindre er nødvendigt at samarbejde fuldt ud.
Formanden
Jeg har modtaget et forslag til beslutning, som er fremsat i henhold til forretningsordenens artikel 115, stk. 5.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.
