Tilrettelæggelse af arbejdstiden (forhandling) 
Formanden
Næste punkt er indstilling ved andenbehandling for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Rådets fælles holdning (10597/2/2008 - C6-0324/2008 - med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (ordfører: Alejandro Cercas).
Alejandro Cercas
Hr. formand, hr. kommissær, fru minister! Gennemgangen af direktivet om arbejdstid har fanget millioner af europæeres opmærksomhed og givet anledning til bekymring. Vi mener, at Rådets forslag er en enorm politisk og juridisk fejltagelse.
Vi undrer os ofte over, hvorfor borgerne er ligeglade med vores institutioner, valg eller politiske dagsorden. I dag får vi en forklaring. Det er nok at se på den enorme kløft mellem Rådets forslag og holdningen hos 3 mio. læger og samtlige europæiske fagforeninger, som repræsenterer 150 mio. arbejdstagere.
Jeg håber, at medlemmerne ikke ser det - Parlamentets modvilje - som et tilbageskridt, men nærmere som en mulighed for at lytte til borgernes overvejelser, så folk kan se, at når vi taler om Europas sociale dimension, er det ikke kun tomme ord eller falske løfter.
48-timers arbejdsugen er en gammel ambition. Der blev afgivet løfte herom i Versaillestraktaten, og den var genstand for den første ILO-konvention.
Ønsket om at arbejde for at leve og ikke leve for at arbejde resulterede i en god cirkel med produktivitetsforbedringer i Europa ledsaget af mere fritid til arbejdstagerne. Vi må ikke gå bort fra denne model.
Frygten for globalisering eller forsøget på at opnå komparative fordele lader til at få institutionerne til at skifte mening og glemme, at vi kun vinder kampen ved hjælp af kompetencer.
Rådets holdning er den modsatte af Parlamentets. Vi mener, at der er gode grunde til at tage Parlamentets holdning i betragtning.
Den første er, at opt-out-bestemmelsen går imod principperne og ordlyden i traktaten.
Den anden er, at muligheden for at indrømme undtagelser ikke viser, at bestemmelsen er fleksibel, men blot annullerer loven fuldstændigt, gør internationale konventioner og standarder meningsløse og bringer de industrielle forhold tilbage til det 19. århundrede.
Den tredje grund er, at et personligt, individuelt afkald på rettigheder er den direkte vej til at kaste de svageste medlemmer af samfundet ud i den mest umenneskelige udnyttelse.
Den sidste grund er, at en tilladelse til, at medlemsstaterne kan vedtage nationale undtagelser til europæisk lovgivning, vil åbne døren for social dumping mellem vores lande.
Vi har rigeligt med forskningsresultater, der viser, i hvilket omfang anvendelsen af opt-out-bestemmelsen har skadet arbejdstagernes helbred og sikkerhed betydeligt. Samme undersøgelser viser, hvordan den gør det vanskeligt for kvinder at få arbejde og gøre karriere, og hvordan den gør det vanskeligt at forene arbejde og familieliv.
Forslaget til direktiv er derfor værre end det gældende direktiv. Fremover vil opt-out-bestemmelsen ikke være midlertidig, men en permanent generel regel, og ydermere vil den være hjemlet i frihedens og de sociale fremskridts navn.
Den anden vigtige skævhed vedrører sundhedspersonalets rettigheder. Det er virkelig urimeligt, at de personer, der tager sig af millioner af arbejdstageres sundhed og sikkerhed, ikke længere kan medregne den inaktive del af deres rådighedsvagt. Ud over denne absurde bestemmelse svækkes retten til kompenserende hvileperioder efter arbejdsperioder.
Vi forsøgte at nå til enighed med Rådet, så vi kunne komme til dette møde med en kompromisløsning, men det var ikke muligt. Rådet udviser ikke forhandlingsvilje og ønsker at se sin fælles holdning gå igennem uden en eneste ændring.
Jeg håber, at Parlamentet på onsdag vil sætte en stopper for Rådets intentioner. På den måde vil vi vise hele Europa, at Parlamentet er i live og engageret i den fortsatte integration af Europa uden at glemme den sociale dimension og rettighederne for læger, arbejdstagere, kvinder og europæiske borgere generelt.
Jeg håber også, at vi med støtte og god vilje fra Kommissionens side derefter kan indlede forligsproceduren og udarbejde et kompromis, der er acceptabelt for begge grene af lovgivningsmyndigheden. Vi må sikre, at flexicurity og foreningen af arbejds- og familieliv tages alvorligt af Rådet.
Vi har her en mulighed. Lad os få mest muligt ud af den og bygge bro over det enorme skel mellem os og de europæiske borgere.
(Bifald)
Valérie Létard
formand for Rådet. - (FR) Hr. formand, hr. kommissær, hr. Cercas, mine damer og herrer! Vi er samlet her til aften for at drøfte et emne, der har holdt os beskæftiget i flere år, et emne, der er vigtigt for alle europæiske arbejdstagere, nemlig revisionen af arbejdstidsdirektivet.
Den tekst, som Parlamentet forelægges i dag, er et resultat af et kompromis, der blev indgået på Rådets møde den 9. juni under det slovenske formandskab. Kompromiset vedrørte både arbejdstidsdirektivet og direktivet om midlertidig beskæftigelse. Rådet vedtog det med den faste overbevisning, at det er et fremskridt, for så vidt angår arbejdstagernes situation i Europa, og det gælder begge dets dimensioner.
På den ene side bliver princippet om ligebehandling fra dag ét med direktivet om midlertidig beskæftigelse reglen i Europa. Det er et fremskridt for de millioner af borgere, der arbejder i denne sektor. Parlamentet vedtog endvidere definitivt dette direktiv den 22. oktober, og jeg bifalder denne beslutning, da den vil forbedre situationen for midlertidigt ansatte i de 17 medlemsstater, hvori princippet om ligebehandling fra dag ét ikke er fastlagt i den nationale lovgivning.
På den anden side indfører vi med kompromiset om arbejdstid garantier, der skal tjene som rammer for opt-out-bestemmelsen fra 1993, der blev indført uden restriktioner og tidsbegrænsning. Teksten fastlægger nu en grænse på 60 eller 65 timer, afhængigt af omstændighederne, sammenlignet med en grænse på 78 timer om ugen førhen.
Det gør det også umuligt at undertegne en individuel opt-out-aftale i fire uger, efter at en arbejdstager er blevet ansat, og indfører forbedret overvågning af arbejdstilsyn. Jeg skal tilføje, at Rådets fælles holdning indfører en eksplicit revisionsklausul vedrørende opt-out-bestemmelsen. Endelig vil jeg understrege, at det slovenske kompromis gør det muligt at tage hensyn til specifikke omstændigheder ved rådighedsvagter. Det vil hjælpe mange lande, navnlig inden for sundhedssektoren.
Revisionen af arbejdstidsdirektivet er naturligvis et kompromis, og som med alle kompromiser har vi måttet udelade nogle af vores oprindelige mål. Her tænker jeg især på ophævelsen af den opt-out-bestemmelse, som Frankrig og andre lande forsvarede. Det var imidlertid en minoritetsholdning, og vi havde ikke nok magt til at få den gennemført i Rådet.
Nu, hvor Parlamentet stemmer ved andenbehandlingen, er det vigtigt, at medlemmerne husker, hvad vores fælles mål bør være, nemlig at nå frem til en tekst, der kan accepteres af alle, og om muligt undgå, at sagen overgår til forligsproceduren. Der er naturligvis stor forskel på Parlamentets holdning ved førstebehandlingen og Rådets fælles holdning, men Parlamentet må erkende, at det er tvingende nødvendigt, at visse medlemsstater løser problemet med rådighedsvagter, at det slovenske kompromis omfatter fordele for arbejdstagere, og at der i Rådet ikke er det krævede flertal til at fjerne opt-out-bestemmelsen, som den har eksisteret uden restriktioner siden 1993.
I forbindelse med de kommende drøftelser vil jeg navnlig henlede medlemmernes opmærksomhed på to punkter.
Når det gælder definitionen af rådighedsvagter, misforstås Rådets mål ofte. Målet er ikke at drage arbejdstagernes rettigheder i tvivl, men at gøre det muligt at beskytte de eksisterende balancer i visse medlemsstater. Drøftelserne i Parlamentet kan give et nyttigt indblik i de spørgsmål, der er forbundet med den nye definition.
Rådet har ikke til hensigt at udvande eller reducere folks rettigheder. Tværtimod har det til hensigt at bevare de eksisterende balancer i medlemsstaterne, balancer, der involverer beregning af rådighedsvagterne på en bestemt måde med henblik på at tage hensyn til de inaktive perioder af sådanne vagter.
For så vidt angår revisionsklausulen vedrørende opt-out-bestemmelsen, må vi nå frem til en konklusion uden vindere eller tabere, eftersom magtbalancen objektivt set ikke giver mulighed herfor. Det slovenske kompromis fastlægger en revision af direktivet efter en evalueringsrapport om seks år. Alle muligheder er fortsat åbne, og jeg opfordrer derfor til våbenhvile, for så vidt angår spørgsmålet om opt-out-bestemmelsen.
I aften har Parlamentet et ansvar. Medlemmernes stemme vil være afgørende for resultatet af dette spørgsmål, der har været på bordet siden 2004. Jeg håber, at den drøftelse, der indledes nu, vil blive uden konfrontation og tage hensyn til Rådets stærke ambitioner, som de fremgår af den fælles holdning.
Jeg er overbevist om, at medlemmerne i denne ånd hurtigt kan bane vejen for en afbalanceret løsning.
Vladimír Špidla
medlem af Kommissionen. - (CS) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg forstår fuldt ud de bekymringer, der er givet udtryk for i forbindelse med dette komplekse og vigtige emne. Hovedspørgsmålet er, om Parlamentet vil holde sig til den holdning, som det vedtog i 2005 ved førstebehandlingen, og som er blevet gentaget i ordførerens forslag, eller om Parlamentet overvejer at ændre sin holdning som reaktion på den fælles holdning, der blev vedtaget af Rådet i september sidste år.
Jeg vil gerne give en kort sammenfatning af flere punkter, som jeg vurderer som relevante i drøftelsen om arbejdstid. For det første mener jeg, at omarbejdningen af direktivet er en vigtig og hastende opgave. Offentlige tjenester i hele Europa anmoder os om at klarlægge den retlige situation vedrørende rådighedsvagter. Det var en nøglefaktor, der talte for revisionen af direktivet. Den fortsatte usikkerhed i de seneste år har haft en meget uheldig indflydelse på organiseringen af hospitaler, skadestuer og institutionel pleje samt på støttetjenesterne for folk med sundhedsproblemer. Vi er alle blevet anmodet om at gøre noget ved det. Vi har modtaget tilsvarende opfordringer fra regeringer og lokale myndigheder, organisationer, individuelle arbejdsgivere, private borgere og Parlamentet.
For det andet er det et meget væsentligt spørgsmål, der deler Rådet og Parlamentet, navnlig for så vidt angår fremtiden for opt-out-bestemmelsen. Jeg er i høj grad bekendt med den holdning, som Parlamentet indtog ved førstebehandlingen. Jeg vil gerne påpege, at Kommissionen i 2005 foretog nogle grundlæggende ændringer i sit udkast til retsakt og foreslog at fjerne opt-out-bestemmelsen. Det skete som svar på Parlamentets synspunkter under førstebehandlingen, og Kommissionen har søgt at forsvare denne holdning igennem fire års ophedet debat med Rådet.
Jeg mener dog, at vi må se på realiteterne. I 2003 blev opt-out-bestemmelsen kun anvendt af fire medlemsstater, men i dag anvendes den af 15 medlemsstater. Og mange flere medlemsstater ønsker at bevare muligheden for at bruge den fremover. De faktorer, der førte til Rådets beslutning, er klare. Opt-out-bestemmelsen er nu fastlagt i det gældende direktiv, og hvis Parlamentet og Rådet ikke kan blive enige om at fjerne den, forbliver den gældende uden begrænsninger i overensstemmelse med den nuværende ordlyd.
Min primære interesse i forbindelse med omarbejdningen af direktivet er derfor at sikre, at det store antal arbejdstagere i Europa, der gør brug af opt-out-muligheden, har hensigtsmæssig jobbeskyttelse. Jeg mener derfor, at det er vigtigt at fokusere på de betingelser og vilkår, der sikrer valgfrihed for de arbejdstagere, der beslutter at anvende opt-out-bestemmelsen, idet de arbejdstagere, der anvender den, garanteres sikkerhed og sundhed samt en absolut grænse for det gennemsnitlige antal arbejdstimer. Den fælles holdning omfatter dette aspekt.
Den fælles holdning omfatter også specifikke velformulerede bestemmelser om den kommende revision af opt-out-bestemmelsen. Mange af de medlemsstater, der for nylig har indført opt-out-bestemmelsen, gjorde det hovedsagelig af årsager vedrørende rådighedsvagter. Disse medlemsstater vil måske kunne tage anvendelsen af opt-out-bestemmelsen op til fornyet overvejelse, når de har forstået betydningen af alle de ændringer, vi foretager på området rådighedsvagter.
Jeg vil gerne runde af med at nævne, at jeg er bevidst om de holdningsmæssige forskelle mellem Parlamentet og Rådet, når det gælder arbejdstid. Det bliver ikke nemt at nå frem til en aftale mellem Parlamentet og Rådet, og vi har ikke megen tid tilbage i indeværende valgperiode. Efter min mening er det dog en opgave af afgørende betydning.
Jeg tror, at de europæiske borgere vil få svært ved at forstå, hvorfor de europæiske institutioner, der har kunnet samarbejde om at løse problemerne under den finansielle krise, ikke har kunnet fastlægge klare, afbalancerede regler for arbejdstid. Vi må ikke glemme, at det tog Rådet fire år at nå frem til en fælles holdning. Jeg vil også gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på forbindelserne med direktivet om vikaransatte, der blev vedtaget i oktober ved andenbehandlingen.
Det er nemt at forestille sig, hvor vanskeligt det bliver at sikre Rådets enighed, hvis der foretages store ændringer i den fælles holdning. Det er min holdning, at det på nuværende tidspunkt er vigtigt nøje at overveje balancen mellem spørgsmål om indhold og potentielle taktikker, således at det efter dagens drøftelser vil være muligt at komme tættere på at finde et grundlag for en aftale om arbejdstid. Kommissionen er villig til fortsat at fungere som "ærlig mægler" i forbindelse med dette spørgsmål i lovgivningsprocessen. Jeg ønsker Parlamentet succes i forbindelse med dets drøftelser og beslutning om dette meget vigtige spørgsmål.
José Albino Silva Peneda
Hr. formand! Jeg mener, at en aftale med Rådet om direktivet kunne have været drøftet inden Parlamentets andenbehandling. Det er en kendsgerning, at Rådet, til trods for det franske formandskabs indsats, ikke gav det mandat til forhandling med Parlamentet. Jeg ønsker at gøre det klart, at jeg er enig i, at de holdninger, der blev vedtaget ved førstebehandlingen, skal revideres, men jeg kan kun gøre dette på en ansvarlig måde som led i et kompromis, der forudsætter dialog mellem de to institutioner. Mit mål er stadig at opnå en aftale med Rådet. Det var ikke muligt inden førstebehandlingen, men jeg regner med, at det kan opnås som led i forligsproceduren.
De to politisk mest vigtige spørgsmål i direktivet er rådighedsvagter og opt-out-bestemmelsen. For så vidt angår rådighedsvagter, kan jeg ikke se nogen grund til ikke at overholde Domstolens domme. Der er en løsning på dette problem - som jeg er sikker på vil blive vedtaget under forligsproceduren - som vil løse problemerne i flere medlemsstater, og som accepteres af hele den europæiske lægestand, der i dag er enstemmigt repræsenteret i den demonstration, der finder sted foran Parlamentets bygning, og som omfatter 400 læger, der repræsenterer over 2 mio. læger i hele Europa. For så vidt angår opt-out-bestemmelsen, er det efter min mening et spørgsmål, der intet har at gøre med fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Jeg mener, at fleksibiliteten fuldt ud sikres ved at gøre referenceperioden til et år. Det grundlæggende spørgsmål her er beslutningen om, hvorvidt vi ønsker, at europæiske arbejdstagere skal kunne arbejde over 48 timer om ugen som et årligt gennemsnit, med andre ord fra mandag til lørdag, otte timer om dagen, og om det passer med de erklæringer, som alle her i Parlamentet fremsætter, eksempelvis om foreningen af arbejde og familieliv.
Jeg vil gerne minde alle om, at retsgrundlaget for dette direktiv er arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Til slut skal jeg takke mine mange kolleger i PPE-DE-Gruppen varmt for den støtte, de har givet mig i processen.
Jan Andersson
Hr. formand! Først og fremmest vil jeg gerne takke hr. Cercas for hans fremragende arbejde. Er der virkelig brug for et fælles arbejdstidsdirektiv? Helt sikkert, fordi vi har et fælles arbejdsmarked, og vi er nødt til at have minimumsstandarder for sundhed og sikkerhed. Det, det handler om her, er sundhed og sikkerhed.
Vi er uenige med Rådet på især to punkter. Det første er den inaktive del af rådighedsvagter. Inden for dette spørgsmål er der en lighed mellem os. Ligheden er, at vi begge siger, at det er muligt at finde fleksible løsninger, hvis arbejdsmarkedets parter indgår aftaler på nationalt eller lokalt niveau. Forskellen er udgangspunktet for forhandlingerne, hvor Rådet siger, at det ikke er arbejdstid, men fritid. Vi mener imidlertid som udgangspunkt, at det er arbejdstid. Det er naturligvis arbejdstid, når man forlader sit hus og stiller sig til rådighed for sin arbejdsgiver. Vi er dog ikke imod fleksible løsninger.
For så vidt angår individuelle undtagelser, er spørgsmålet, om muligheden skal gøres permanent eller udfases. Vi mener, at den skal udfases. For det første er den ikke frivillig. Se blot på den nuværende tilstand på arbejdsmarkedet, hvor mange arbejdstagere ansøger om samme job. Har de reelt noget valg, når de står over for en arbejdsgiver og leder efter arbejde?
For det andet spørger jeg mig selv, om vi ikke skal se det som en udfordring i det nuværende klima, at nogle er nødt til at arbejde 60-65 timer om ugen, mens så mange andre samtidig er arbejdsløse. Det er en udfordring.
For det tredje handler det om lighed. Hvem er det, der arbejder 60-65 timer om ugen? Det er mænd, der har kvinder bag sig, som tager sig af hjemmet. Kvindernes lobby har kritiseret Rådets forslag voldsomt, og de har ret. Det er et spørgsmål om sundhed og sikkerhed. Vi har forsøgt at indlede forhandlinger. Det er Rådet, der ikke har ønsket at komme til forhandlingsbordet. Vi er villige til at indgå i drøftelser med Rådet, og vi har gentagne gange gjort en indsats herfor, men vi har vores egne holdninger, og vi bringer disse holdninger med til forhandlingsbordet.
Elizabeth Lynne
for ALDE-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Rådets fælles holdning er naturligvis ikke ideel, men jeg er klar over, at det har krævet mange års forhandlinger mellem medlemsstaterne at nå frem til den. De fleste af os har arbejdet med spørgsmålet i flere år.
Jeg har altid støttet bevarelsen af opt-out-bestemmelsen, men jeg ønskede at stramme den op, så den reelt ville blive frivillig. Jeg er glad for, at opt-out-bestemmelsen, som nu er en del af den fælles holdning, nu ikke kan undertegnes på samme tid som kontrakten, og at man til enhver tid kan vælge ikke at deltage. Det er en meget mere gennemsigtig metode til at beskytte borgernes rettigheder end at bruge en definition af selvstændig erhvervsdrivende, der er så vag, at den kan gælde hvem som helst, hvilket er tilfældet i mange medlemsstater, eller at anvende flere kontrakter, hvorved en arbejdsgiver kan ansætte samme medarbejder på en, to eller endda tre kontrakter, hvilket finder sted i visse andre medlemsstater. Hvis opt-out-bestemmelsen misbruges af arbejdsgiveren, kan arbejdstageren sagsøge vedkommende ved arbejdsretten. Min frygt er, at vi, hvis vi afskaffer opt-out-bestemmelsen, vil tvinge flere ud i den sorte økonomi, hvor de ikke er dækket af sundheds- og sikkerhedslovgivningen, særlig direktivet om farlige maskiner. Alle lovlige arbejdstagere er dækket af disse direktiver, uanset om de anvender arbejdstidsdirektivets undtagelsesbestemmelse eller ej. I disse vanskelige økonomiske tider er det meget vigtigt, at arbejdstagere kan arbejde over, hvis de ønsker det, og at arbejdsgiverne også har en vis fleksibilitet.
Jeg har det sværere med, at rådighedsvagter ikke opfattes som arbejdstid i den fælles holdning. Det er årsagen til, at jeg indgav mit ændringsforslag i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender med henblik på at sikre, at rådighedsvagter klassificeres som arbejdstid. Desværre fik jeg hverken støtte fra Den Socialdemokratiske Gruppe eller fra PPE-Gruppen til mit ændringsforslag. Ifølge Cercas-betænkningen skal rådighedsvagterne klassificeres som arbejdstid, men der kan fastlægges andre bestemmelser i kollektive overenskomster eller national lovgivning. Det er efter min mening ikke en væsentlig ændring i forhold til det, der er fastlagt i Rådets fælles holdning, blot en mindre forskel i vægtning. Jeg undlod at indgive mit ændringsforslag igen, da jeg vidste, at Den Socialdemokratiske Gruppe og PPE-Gruppen ikke ville stemme for det. Jeg tror dog, at vi bliver nødt til at gå i forligsprocedure, men jeg tror ikke, at Rådet vil give sig. Hvis der ikke kan indgås en aftale, håber jeg, at Rådet vil overveje sagen igen, og at sundhedssektoren kan behandles særskilt, hvilket jeg længe har opfordret til. I mine øjne var revisionen af direktivet kun nødvendig for at håndtere de europæiske domstoles SIMAP- og Jaeger-domme, og det er det eneste, vi skulle have set på.
Elisabeth Schroedter
Hr. formand, hr. kommissær, fru rådsformand! For lang arbejdstid gør medarbejdere syge og forårsager koncentrationstab og flere fejl. Medarbejdere med for lange arbejdstider er ikke kun til fare for sig selv, men også for deres omgivelser. Hvem vil f.eks. behandles af en læge, der lider af træthed, eller møde ham eller hende i trafikken efter en for lang rådighedsvagt? Vi bør derfor stemme for et arbejdstidsdirektiv, der ulig det, som Rådet har vedtaget, ikke er lige så fuld af huller som en schweizisk ost.
Et arbejdstidsdirektiv, hvis øvre grænser blot er retningslinjer, da der kan aftales undtagelser i individuelle ansættelseskontrakter, når ikke målet om at beskytte sundheden på arbejdspladsen. Det er vores opgave som medlovgiver at sikre, at arbejdstidsdirektivet indeholder minimumsstandarder, der er kompatible med sundhedskrav. Derfor stemmer Verts/ALE-Gruppen imod yderligere undtagelser.
Vi mener ikke, at det er rimeligt, at medlemsstaterne skal have tre år til at tilpasse deres nationale lovgivning. Vi vil dog ikke stemme for at gøre Det Forenede Kongeriges opt-out til en generel undtagelse i EU. Vi er også imod, at Kommissionen nu klassificerer arbejdstid i forbindelse med rådighedsvagter som inaktiv tid og opfatter det som en hvileperiode.
Det er særlig vigtigt for os, at arbejdstiden som hovedregel beregnes på grundlag af den enkelte person og ikke på grundlag af hver enkelt kontrakt. Dette ændringsforslag fra Verts/ALE-Gruppen er afgørende og modsiger, hvad fru Lynne har beskrevet som en illusion.
Jeg afviser også påstanden om, at Parlamentet ikke har foreslået en fleksibel model. Tværtimod giver udvidelsen til en referenceperiode på 12 måneder stor fleksibilitet, blot ikke på bekostning af de obligatoriske hvileperioder, og det er vigtigt for os.
Det er ikke sandt, at arbejdstagerne selv kan bestemme. De ved selv, at det er umuligt. Hvorfor er der ellers annonceret en demonstration med 30 000 deltagere i morgen, og hvorfor demonstrerer nogen allerede? Vi må derfor bekræfte vores holdning fra førstebehandlingen. Kun sådan kan et arbejdstidsdirektiv også sikre beskyttelse af sundheden på arbejdspladsen.
Roberta Angelilli
Hr. formand, mine damer og herrer! Først og fremmest vil jeg gerne takke ordføreren for det stykke arbejde, han har gjort. Jeg vil gerne sige til det franske formandskab, som jeg dog takker for dets engagement, at det ikke har gjort en tilstrækkelig indsats for at indgå i effektive drøftelser med Parlamentet.
Det er en meget følsom drøftelse, vi kaster os ud i her i aften, og vores ord skal være præget af størst mulig ansvarlighed, og det samme gælder de politikker, der følger. Vi skal være fuldt ud bevidste om, at eventuelle udvandede kompromiser indgås på bekostning af arbejdstagernes liv, og derfor kan et kompromis for enhver pris skade sundheden, sikkerheden og foreningen af arbejde og familieliv.
Vi ved alle, at arbejdslivet har ændret sig i de sidste par uger og i de sidste par dage - og stadig ændrer sig - i kølvandet på chokbølgerne fra den økonomiske krise. Vi er alle overbeviste om, at der er behov for større fleksibilitet, men den skal opnås på en afbalanceret måde, frem for alt uden at lægge unødvendigt pres på arbejdstagernes rettigheder, selv om det haster med tiltag. Rådets forslag giver anledning til alvorlige spørgsmål, hvilket de andre ordførere også har sagt før mig.
Det første omhandler opt-out-bestemmelsen. På den ene side erkendes det, at denne model er meget problematisk, og derfor fastlægges der en revisionsklausul, men det sker på en generisk måde uden at fastlægge en bestemt dato. På den anden side er der en slags skjult afpresning, da det nuværende direktiv, hvis teksten i Rådets fælles holdning ikke gennemføres, ville forblive gældende med en helt ubegrænset opt-out-bestemmelse.
For det andet er der spørgsmålet om begrebet rådighedsvagter, der i praksis lader til at blive opfattet som hvileperioder. For så vidt angår dette spørgsmål, må der - som alle de andre medlemmer har sagt før mig - ikke være plads til tvetydighed, da en hvilken som helst tvetydighed er helt uacceptabel.
Endelig er der forlig. Forlig må ikke blive et abstrakt begreb, der tildeles generiske modeller eller såkaldte "rimelige vilkår", og som reelt er blevet et kunstgreb - kollektive forhandlinger droppes, hvilket tvinger arbejdstagere, især kvindelige arbejdstagere, til at acceptere de vilkår, der fastlægges, blot for at undgå at miste deres job.
Det er derfor klart for mig, at det er nødvendigt, at revidere direktivet, hvilket uden tvivl vil være nyttigt, men uanset hvad der sker, må vi ikke erstatte et lovgivningsmæssigt tomrum med bekymrende tvetydigheder.
Dimitrios Papadimoulis
for GUE/NGL-Gruppen. - (EL) Hr. formand! Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, som jeg har den ære at repræsentere, er meget imod og forkaster Rådets fælles holdning, som Kommissionen desværre også støtter, fordi det er et reaktionært forslag, et forslag, der glæder arbejdsgivernes lobby og ekstreme neoliberale. Det er et forslag, der skruer tiden 90 år tilbage til 1919, da arbejdsugen på maksimalt 48 timer blev indført. I stedet fastholdes den arbejdstagerfjendtlige og græsrodsfjendtlige opt-out-bestemmelse i den fælles holdning, Domstolens retspraksis inden for rådighedsvagter ignoreres, og referenceperioden på 12 måneder for arbejdstiden fremmes, hvorved forudsætningen for kollektive forhandlinger ophæves. Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe opfordrer til, at opt-out-bestemmelsen fjernes, at referenceperioden på 12 måneder for arbejdstiden ophæves, og at rådighedsvagter tæller som arbejdstid.
Hvis Rådets og Kommissionens holdning var til fordel for arbejdstagerne, ville arbejdsgiverorganisationerne demonstrere her i morgen, ikke de europæiske fagforeninger med 50 000 arbejdstagere. Sandheden er, at arbejdsgiverorganisationerne klapper Rådet og Kommissionen på ryggen, og at fagforeningerne vil være uden for Parlamentet i morgen for at protestere og sige nej til en arbejdsuge på mindst 65 timer.
Når nu Rådet og Kommissionen taler så meget om det sociale Europa, skal det bemærkes, at opretholdelsen af opt-out-bestemmelsen er et smuthul, der angiveligt blev skabt af fru Thatcher for flere år siden for Det Forenede Kongerige, og nu ønsker Rådet og Kommissionen at gøre smuthullet større og gøre det permanent. Det svarer til at forkaste et socialt Europa, at forkaste den fælles politik for arbejdstagerne.
Derek Roland Clark
Hr. formand! Arbejdstidsdirektivet er spild af tid. Det har været her, siden før jeg blev medlem af Parlamentet, og kort tid derefter bad en minister fra Det Forenede Kongerige mig støtte regeringens holdning om at fastholde undtagelsesbestemmelserne. Det gjorde jeg naturligvis. Det gør jeg stadig, og jeg er i godt selskab med mange andre lande.
Så lad mig se tilbage på noget af den omtumlede historie. Den 18. december 2007 sagde ordføreren, at en gruppe lande ikke ønskede arbejdstidsdirektivet eller et socialt Europa. De ønskede et frit marked. Han kaldte dette jungleloven. Han sagde, at de måtte være psykiatriske tilfælde.
Tak skal I have! Takket være verdensomspændende handel og fritagelse fra EU-begrænsninger derhjemme er Det Forenede Kongerige stærkt nok til at være EU's næststørste bidragsyder med 15 mia. GBP hvert år. Jeg går ikke ud fra, at han ville sige nej tak til dem!
I december 2007 sagde det portugisiske formandskab, at de ikke kunne risikere en afstemning i Rådet, så de lod det næste formandskab, Slovenien, rede trådene ud. Og det var efter at have tilpasset sig vikarbureauet for at hjælpe det på vej. Slovenien foreslog en 65-timers arbejdsuge og derefter 70 timer. Det væltede Rådets holdning til standbytid imidlertid. Derefter gennemhullede EF-Domstolen mindstelønspolitikkerne.
Da Finland afsluttede sit formandskab, bemærkede dets beskæftigelsesminister til Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, at ministrene pralede med arbejdstidsdirektivet i Bruxelles, men når de kom hjem, var det en anden sag. En helt anden sag!
Forrige måned, den 4. november, sagde ordføreren igen, at arbejdstidsdirektivet må gå forud for selv økonomi. Men hvis man forsømmer økonomien, hvordan øger man så de skatter, som er resultatet af arbejdstidsdirektivet? Virksomheder, som ansætter ekstra arbejdskraft for at udfylde hullet efter den korte arbejdstid, hæver enhedsomkostningerne. De kan ikke konkurrere, og vi mister arbejdspladser, hvilket er grunden til, at Frankrig gik bort fra sin 35-timers arbejdsuge.
Så lad os følge franskmændene. Drop dette uigennemførlige arbejdstidsdirektiv igen en gang for alle.
Irena Belohorská
- (SK) Hr. formand! Tillad mig at takke ordføreren for hans forslag til direktiv om tilrettelæggelse af arbejdstiden, som er et tillæg til direktiv 2003/88/EF. Jeg vil også gerne takke ham for hans fremlæggelse i dag og for ikke at glemme at nævne de ansatte i sundhedssektoren, som måske er nogle af dem, der er mest berørt.
Eftersom Kommissionen og Rådet har ydet forberedelsen af dette dokument en betragtelig opmærksomhed, mener jeg, at det fortjener en omfattende forhandling fra vores side. Jeg har modtaget mange undersøgelser fra faglige organisationer, som frygter, at arbejdsgiverne vil få for mange muligheder. Dette vedrører hovedsagelig fastsættelse af, hvor længe det er meningen, at arbejdstagerne skal stå til rådighed eller have tilkaldevagt.
Jeg vil gerne minde Dem om, at det at have tilkaldevagt forhindrer arbejdstagerne i frit at tilrettelægge deres tid. Dette gælder en hel hær af ansatte i sundhedssektoren, som vi måske overlader til arbejdsgivernes nåde og til udnyttelse. Lad os huske på, at dette ikke bare er et spørgsmål om at forringe lægers og sygeplejerskers kår, men at det også medfører, at vi må tillægge selve rådighedsvagten værdi, eftersom begrænsninger på dette område i de endelige analyser kan være til fare for patienter, som behøver hjælp.
Endvidere tvivler jeg på, om arbejdsgiverne, selv om vi måske gennem dette direktiv ønsker at hjælpe arbejdstagere med at genvinde kræfterne og få et bedre familieliv, vil have samme intention. Alle europæiske organisationer kæmper i dag med recessionen, finanskrisen, den begyndende høje arbejdsløshed og de mulige konsekvenser heraf. Alene dét kan føre til højere krav og derfor til, at arbejdstagerne frygter for, at deres arbejdsgivere eventuelt vil udnytte muligheden for afskedigelser som en af faktorerne. Det er også af den grund, at der vil være mange folk, som demonstrerer her i morgen.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Hr. formand! Lad mig starte med at lykønske Kommissionen med den betænksomme måde, hvorpå den har håndteret denne sag. Lad mig også lykønske formandskabet, fordi dette spørgsmål, som det meget vel vil være klar over, er blevet blokeret i løbet af de syv foregående formandskabsperioder, og det har krævet stor dygtighed at nå så langt, som det er nået. Formandskabet har ikke blot vist, at det er kommet videre, men også at det har bragt forhandlingen videre. Udfordringen er nu for os alle som parlamentsmedlemmer at se, hvorvidt vi også er klar til at tage imod denne udfordring og komme videre med vores afstemning på onsdag.
Lad mig sige til ordføreren, at jeg er fuldstændig enig i hans indledende bemærkninger. Men før sindsbevægelsen bliver for stor, så lad mig minde ordføreren om, at han i disse indledende bemærkninger fastslog, at der var millioner af arbejdstagere, som var bekymrede over arbejdstidsdirektivet. Jeg er enig med ham, de er bekymrede. De er bekymrede over, at der er politikere som ham selv i egen gode person, som forbereder sig på at fortælle dem, hvad der er godt for dem, forbereder sig på at forhindre dem i at vælge deres egen arbejdstid, så de kan arbejde frit.
Jeg har ikke længere tal på, hvor mange mennesker der har skrevet til mig - ikke organisationer, der forsøger at udnytte arbejdstagerne, men almindelige arbejdstagere - og spurgt, hvorfor vi overhovedet drøfter dette, og sagt, at vi ikke bør forhindre dem i at vælge, hvor mange timer de arbejder.
Jeg blev især slået af en familie, der stod omtalt i en avis for kun tre dage siden. Manden havde mistet sit arbejde i byggebranchen, og hustruen var nødt til at tage to deltidsjob for, at familien på tre børn og manden skulle kunne blive boende i huset. Hun måtte arbejde 12 timer om dagen, syv dage om ugen. Det var ikke noget, hun ville, men hun var nødt til det for at holde sammen på familien. Jeg vil gerne sige til ordføreren, at hun var fra hans hjemland, hun var fra Spanien. Så hvilken hjælp tilbyder han hende? Hvilket håb tilbyder han hende? Intet! Han ville fortælle hende, at det kan hun ikke, og at hun er nødt til at opgive et af sine job, opgive sine børn og opgive sit hus.
Jeg blev ikke valgt for at lave sådanne love. Jeg blev valgt for at tage mig af de mennesker, jeg tjener, og det vil jeg aldrig glemme. Jeg skal trække mig tilbage næste år, men indtil jeg trækker mig, vil jeg gå i brechen for de mennesker, som har valgt mig, og hjælpe dem og ikke stå i vejen for dem.
Som kommissæren har sagt, vil det forslag, der er til behandling, yde større beskyttelse i form af sundhed og sikkerhed for arbejdstagerne. Hvis vi støtter det, er det det, vi får. Hvis vi ikke støtter det, vil arbejdstagerne ikke få det, og de er godt klar over, hvem de skal skyde skylden på.
Karin Jöns
(DE) Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil gerne endnu en gang appellere til Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, særlig dem, som stadig vakler, om at samle sig om at støtte op om Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggenders stemme og fastholde holdningen fra førstebehandlingen på onsdag. Det er trods alt ikke troværdigt på den ene side at gå i brechen for at beskytte arbejdstagernes sundhed og på den anden side at slå til lyd for at bevare undtagelsesmuligheden.
Det var bestemt ikke uden grund, at ILO anbefalede 48-timers arbejdsugen så langt tilbage som i 1919. Arbejdslivets stressfaktorer er måske anderledes nu til dags, men de er ikke mindre alvorlige. Som jeg ser det, er det ren kynisme - jeg siger dette med tanke på Rådet - at prakke bevarelsen af undtagelsesmuligheden på os som en social succes, udelukkende fordi der også indføres et 60-timers loft for en gennemsnitlig arbejdsuge. Det faktum, at der kun skal kræves en overenskomst mellem arbejdsmarkedets parter, hvis det drejer sig om endnu længere arbejdstid, er det samme som at sige, at man ville være rede til at acceptere 60 timer om ugen som normal arbejdstid - og dette er så sandelig uacceptabelt! At følge Rådets udspil ville være at træde vores arbejdstageres sundhed under fode og opgive rettesnoren om at forene familieliv og arbejdsliv, hvilket ville være ensbetydende med at forråde det sociale Europa! Derfor vil jeg gerne bede Dem indtrængende om at tænke yderligere over dette.
Hvad angår rådighedstid, vil jeg gerne sige til Rådet, at dette som tommelfingerregel må anerkendes som arbejdstid. Der er ingen vej uden om. At overlade til arbejdsmarkedets parter at evaluere inaktiv tid skaber tilstrækkeligt med fleksibilitet for læger, brandkorps og vagttjenester.
Bernard Lehideux
- (FR) Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær! Jeg giver min fulde støtte til ordføreren, som forsvarer det, der var vores holdning ved førstebehandlingen, en holdning, der blev forkastet af medlemsstaternes regeringer.
Det var tvingende nødvendigt at bringe vores lovgivning om rådighedstid i overensstemmelse med EF-Domstolens retspraksis, og det har vi gjort. Cercas-betænkningen tilbyder afbalancerede og beskyttende løsninger for arbejdstagerne. Al rådighedstid tæller som arbejdstid. Kompenserende hviletid indtræffer øjeblikkelig efter tjenesteperioden. Dette er et spørgsmål om sund fornuft. Det drejer sig om at garantere rimelige arbejdsvilkår, særlig for de medicinske faggrupper.
Reformen af arbejdstidsdirektivet giver os imidlertid også mulighed for at komme videre med vores europæiske sociallovgivning ved at afskaffe den individuelle undtagelsesmulighed. Cercas-betænkningen griber denne mulighed og foreslår en gradvis afskaffelse af enhver mulig afvigelse fra den maksimale lovlige grænse for antal arbejdstimer. Vi må se virkeligheden i øjnene. Det er latterligt at sige, at arbejdstagerne står på lige fod med deres arbejdsgivere og kan afvise det, de bliver tilbudt.
Vi er tydeligvis nødt til at vise medlemsstaternes regeringer, at det forslag, de forsøger at pånøde os, er uacceptabelt. Og midt i dette hyldestkor, som uden tvivl vil pacificere den franske regering fra i morgen, mener jeg, at vi er nødt til at interessere os for først og fremmest arbejdstagere, som uden reelt at have noget at skulle have sagt om sagen vil møde krav om at arbejde endnu mere, f.eks. alle dem i Frankrig, som i fremtiden vil blive bedt om at arbejde om søndagen. Jeg vil gerne tilføje, at det tydeligvis er med det formål at introducere denne valgmulighed, at den franske regering har ændret sin holdning til den individuelle undtagelsesmulighed i Rådet.
Lad os lytte til arbejdstagerne, og lad os forsøge at møde deres krav, hvis vi ikke ønsker, at nejresultaterne fra de franske, hollandske og irske folkeafstemninger skal efterfølges af mange andre sådanne resultater, der sætter spørgsmålstegn ved et EU, som får dem til at føle det, som om EU ikke tager hånd om deres dagligdags problemer.
Jean Lambert
(EN) Hr. formand! Jeg vil gå tilbage til det grundlæggende i, at dette er et sundheds- og sikkerhedsdirektiv. Da det er baseret på sundhed og sikkerhed, forventer vi ikke undtagelsesmuligheder for sundhed og sikkerhed, ej heller forventer vi konkurrence på arbejdsvilkår inden for EU. Det var meningen, at dette skulle handle om fælles standarder, fordi mange af vores arbejdstagere står over for de samme vanskeligheder.
Lad os se på nogle af de sundhedsspørgsmål, som mange af vores medlemsstater beskæftiger sig med for tiden, nemlig hjerte-kar-sygdom, diabetes og stress. Stress er den næststørste årsag til sygefravær i Det Forenede Kongerige. 13 mio. arbejdsdage går tabt på grund af stress, depression og angst, hvilket koster 13 mia. GBP om året - hvis vi ser på økonomien, og vi er nogle, der godt kan lide at se på økonomien fra alle vinkler, hr. Clark. Alle disse problemer samt spørgsmål vedrørende fedme og druk knytter sig til en kultur for lange arbejdsdage. Det er ikke den eneste faktor, men det er i hvert fald en markant tendens.
Vi taler ikke bare om lange arbejdsdage, som forekommer indimellem. Der er rigeligt med fleksibilitet inden for det nuværende direktiv og i de foreslåede ændringer, som vil give virksomhederne mulighed for at klare sig, hvis de pludselig får travlt, forudsat at de derefter udligner de ansattes overtid. Problemet er vedvarende lange arbejdsdage. Risikoen for en personulykke på arbejdspladsen stiger, hvis man arbejder 12 timer eller mere. Trætte arbejdstagere er farlige arbejdstagere. Trafiksikkerhedseksperter mener, at udmattede bilister tegner sig for flere ulykker end spritbilister. Hvis man beder folk om at have lange arbejdsdage, så vær klar over, at dette er et problem, vær klar over, at produktiviteten falder, og vær klar over, at kreativiteten falder - hvilket ikke er godt for en videnbaseret økonomi. Det tilfører i hvert fald ikke meget kvalitet til balancen mellem arbejdsliv og familieliv, hvis folk er for trætte til at læse for deres børn, når de kommer hjem. Endvidere får flertallet - 66 % - af arbejdstagerne i Det Forenede Kongerige ikke betalt for disse timer. Det er en del af en overarbejdskultur, hvor man udtrykker sit engagement over for sit arbejde ved at være til stede, ikke nødvendigvis ved at være produktiv.
Til dem, der argumenterer for, at undtagelsesmuligheden reducerer bureaukrati, vil jeg gerne sige, at der alligevel bør føres regnskab over antal arbejdstimer. Hvis De ser på de nye forslag, er der bestemt ikke nogen reduktion af bureaukratiet i Rådets forslag.
Roberto Musacchio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! I morgen vil der være en stor fagforeningsdemonstration i Strasbourg imod det reelle kup, som Rådet har gjort med arbejdstidsdirektivet.
En arbejdsuge på 65 timer plus er vitterlig absurd, det er uacceptabelt, ligesom krænkelsen af kollektive bestemmelser og fagforeningsaftaler er. Det drejer sig langt fra om at få bugt med undtagelsessystemet og med individuelle undtagelsesaftaler, i stedet er disse faktisk bestemt til at blive den generelle regel. Arbejdstiden beregnes som et gennemsnit over et år og giver således ekstrem fleksibilitet, og hvileperioderne gøres også uvisse og prisgivet firmaoverenskomster, som om vi skal betragte inaktiv arbejdstid som delvist arbejde, delvist anerkendt og delvist betalt - dette er uacceptabelt.
Politikken med overdreven udnyttelse af arbejdstagerne mens så mange mennesker er arbejdsløse, er et symbol på devalueringen af arbejdskraften i sig selv, som i den grad er en del af den krise, vi står over for. Parlamentet ville stå sig ved at lytte til demonstrationen i morgen og at reagere på dette kup, som Rådet har gjort, ikke mindst for at bekræfte sin egen suverænitet.
Andreas Mölzer
(DE) Hr. formand! Man siger, at krisetider bringer folk tættere sammen. I lang tid har borgere over hele Europa imidlertid mere og mere fået den fornemmelse, at det er EU og erhvervslivet, som er kommet tættere og tættere på hinanden imod folket. Arbejdstiden er blevet stadset op som en konkurrencefaktor, arbejdstiden og arbejdslivet er blevet udvidet, lønningerne er faldet, og leveomkostningerne er steget, mens overskuddene er skyhøje og direktørlønningerne er steget til astronomiske højder.
Mens Parlamentet drøfter en udvidelse af arbejdstiden og på denne måde indskrænker tilkæmpede sociale rettigheder, annoncerer virksomheder midlertidigt nedsat arbejdstid med supplerende dagpenge til tusindvis af ansatte, og masseafskedigelsesspøgelset begynder at røre på sig. De modeller, der engang blev fremhævet, som f.eks. de højtroste arbejdstidskonti, som er opbrugt på få uger, demonstrerer grænserne for fleksibel arbejdstid. Endnu en gang arbejder vi i to modsatte retninger. På den ene side proklamerer vi en bedre forening af arbejds- og familieliv for at forbedre fødselstallet, som har været faldende i årevis, og på den anden side lader vi i stigende grad søn- og helligdage degenerere til normale arbejdsdage - hvorved traditioner og familieliv uundgåeligt falder ved vejen. I den nuværende krise vil almindelige borgere være nødt til at tage ansvar for det finansielle samfunds fejltagelser og hjælpe bankerne, endda med deres surt tjente sparepenge. Deres pension er truet, og inden længe er de måske ligefrem nødt til at forlade deres stilling, mens direktørerne bliver siddende.
Et at de kriterier, som europæiske borgere vil dømme EU ud fra, er, i hvilken grad det kan yde social sikkerhed. EU må derfor beslutte sig for, hvorvidt det skal sætte økonomiske interesser eller folk i forreste række.
I denne forbindelse bør vi måske også overveje, hvorvidt Tyrkiets tiltrædelse bør stoppes, før dette fører til EU's økonomiske sammenbrud. Men hvis EU fortsætter på samme kurs med farefuld neoliberalisme og grænseløs besættelse af udvidelse, bør det ikke blive overrasket over at se hverken faldende fødselstal eller social uro. Så vil den offentlige støtte til EU som sikker havn, der for nylig har oplevet en kortsigtet stigning, hurtigt fordufte, og vi vil være i langt værre økonomiske vanskeligheder, end vi er nu.
Thomas Mann
(DE) Hr. formand! Jeg har været på nattevagt på hospitaler ved to lejligheder, fra kl. 21.00-05.00. Enhver, som har oplevet sygeplejerskers, yngre lægers og ambulanceføreres arbejde på nært hold, vil forstå, at det er højst urealistisk at gå ud fra, at rådighedstid kan deles op i aktive og inaktive perioder. Begge dele er arbejdstid, og det skal afspejle sig i lønnen. Det havde EF-Domstolen også ret i.
Jeg tror, at Rådet tager fejl, når det betragter inaktiv arbejdstid som en hvileperiode. Det ville resultere i maratonløb med op til 72 timers arbejde. Det kan man ikke bede de ansatte om, og heller ikke patienterne. Vi må ikke skære ned på sundhed og sikkerhed på arbejdet. Det er imidlertid ikke al rådighedstid, som er ens. Et eksempel er de private brandværn, som jeg stiftede bekendtskab med under mit arbejde som en af de 10 ordførere på Reach. For nylig inviterede jeg medlemmer af sådanne private brandværn til Europa-Parlamentet i Bruxelles.
De kom fra kemiske industrier og stålindustrier og fra lufthavne. Det gudskelov lille antal gange, en udrykning er påkrævet, gjorde det klart, at det er nødvendigt med en undtagelse fra den maksimale ugentlige arbejdstid i deres tilfælde. For øvrigt var både arbejdsgivere og ansatte enige herom.
I alt dette ligger der imidlertid, at aftaler er en sag for industriens to parter. Fri forhandlingsret og dialog mellem industriens to parter er nøgleelementer i det sociale Europa. Hvor der ikke er nogen overenskomstforhandlinger, må bestemmelserne fastlægges af staten. Ministrene er trods alt enige om en maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer i EU.
Jeg støtter derfor i princippet Cercas-betænkningen, men jeg støtter også fleksibilitet gennem undtagelser for visse fag. Hvis dette går til forlig, må forhandlingerne gennemføres i ro og mag - og ikke i hast - langt om længe. Et socialt Europa kan ikke tillade sig forhastede reaktioner eller tomme ord.
Yannick Vaugrenard
(FR) Hr. formand, mine damer og herrer! Først og fremmest vil jeg gerne rose den bemærkelsesværdige indsats fra min ven hr. Cercas, ordføreren for denne betænkning, som nu er tilbage på dagsordenen ved andenbehandling takket være et overraskende kompromis i Rådet i juni.
Belgiere, cyprioter, ungarere og spaniere forkastede den, og det gjorde de ret i, for den sigter mod større fleksibilitet og det på bekostning af arbejdstagernes sikkerhed, hvilket er uacceptabelt. Tror De for alvor, at arbejdsgiverne i en tid med omfattende afskedigelser og et mylder af fyringsplaner over hele det europæiske kontinent har brug for at kunne pålægge arbejdstagerne en 65 timers arbejdsuge eller mere?
En smule vedholdenhed ville gøre EU ære. Vi subsidierer for tiden hele industrisektorer for at undgå afskedigelser, og det gør vi ret i. Vi bør imidlertid også beskytte arbejdstagerne i deres stillinger, når de stadig er i virksomhederne, eller i deres forvaltninger. I en tid, hvor borgerne har deres tvivl om Europa - og det blev netop nævnt - ville Rådets kompromis, hvis Parlamentet skulle vedtage det - sende det værst mulige budskab ud.
Dette direktiv må sætte en maksimal ugentlig grænse for arbejdstiden af sundheds- og sikkerhedsgrunde. Det må ikke være et skadeligt direktiv i social og menneskelig forstand. Det er holdningen hos vores ordfører og Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation, og det er den holdning, som også jeg vil støtte sammen med ham.
Siiri Oviir
(ET) Hr. formand, mine damer og herrer! I mange år har medlemsstater og EU-institutioner drøftet og søgt en fælles holdning til arbejdstidsdirektivet. Der er gjort fremskridt, men der er stadig mangler. Vores stemmer vil vise, hvor tæt vi i Parlamentet endelig er på at opnå fælles holdninger.
Jeg vil kunne støtte direktivet, hvis muligheden for at arbejde overtid bibeholdes. Overtid er ikke særlig almindeligt i Estland, men jeg ønsker, at folk, ansatte, selv skal kunne beslutte, hvorvidt de ønsker at arbejde overtid eller ej, enten for at få en større indtægt, udvikle deres karrieremuligheder eller af andre personlige grunde.
At forbyde overtid i direktivet ville i alt væsentligt betyde, at arbejdstagere i visse tilfælde stadig måtte arbejde overtid, men nu illegalt; med andre ord uden ekstra betaling eller juridisk beskyttelse. Det er der ingen af os, der ønsker.
For det andet er det for et lille land som Estland vigtigt, at den hviletid, der ydes som kompensation for overtid, gives en rimelig frist efter at overarbejdet blev afsluttet. Kravet om, at kompenserende hviletid skal ydes øjeblikkeligt, kan skabe problemer med tilrettelæggelsen af arbejdet, særlig i sektorer med mangel på arbejdskraft.
For det tredje er rådighedstimer arbejdstimer. Jeg vil gerne udtrykke min taknemlighed over for Frankrig, som har EU-formandskabet, for at håndtere direktivet og hjælpe med til at forme en fælles holdning.
Ilda Figueiredo
(PT) Hr. formand! Det grundlæggende mål med Rådets forslag er at devaluere arbejdet, øge udnyttelsen og sikre større indkomst for arbejdsgivere og større profitter for økonomiske og finansielle grupper via en gennemsnitlig arbejdsuge på 60 eller 65 timer, og lavere lønninger via konceptet inaktiv arbejdstid.
Dette er et af de mest larmende eksempler på kapitalistisk udnyttelse og truer alt, hvad der er blevet sagt om at forene arbejdsliv og familieliv. Dette forslag udgør et tilbageskridt på næsten 100 år for arbejdstagernes tilkæmpede rettigheder. Vi taler om mennesker, ikke maskiner. Vi støtter derfor forkastelsen af Rådets skammelige fælles holdning og opfordrer parlamentsmedlemmerne til, når de stemmer, at lytte til arbejdstagernes protester og forhindre flere alvorlige sociale spændinger, flere tilbageskridt og en tilbagevenden til en form for slaveri her og nu i det 21. århundrede.
I denne tid med krise og arbejdsløshed er vi nødt til at reducere arbejdsugen gradvist, uden noget løntab, for at skabe flere arbejdspladser med rettigheder, og vi er nødt til at respektere de arbejdendes værdighed.
Jim Allister
(EN) Hr. formand! Jeg er stærkt imod fjernelsen af Det Forenede Kongeriges ret til at benytte sig af undtagelsesmuligheden med arbejdstidsdirektivet. Jeg ville absolut imødegå Europa-Parlamentets ret til at forsøge at frastjæle mit land denne ret. I min bog er kontrol med arbejdstiden udelukkende en sag for nationale kontrolorganer, ikke for et Bruxellesdiktat.
Hvis britiske arbejdstagere får tilladelse fra deres egen folkevalgte regering til at arbejde mere end 48 timer i ugen, hvorfor skulle det så betyde noget for arbejdstagere fra lande, hvis regeringer er mere forbudsorienterede? Ærlig talt burde det ikke komme nogen af Dem ved. Men det er livsvigtigt for britisk erhvervsliv, særlig på et tidspunkt med et kolossalt pres på grund af den økonomiske nedgang, når maksimal fleksibilitet og mindre regulering, ikke mere, er nøglen til økonomisk genrejsning. At maksimere den europæiske produktion, få vores varer solgt herhjemme og i udlandet og gøre det lettere for erhvervslivet at vokse burde være i alles interesse.
Og dog har vi her ideologer, som er opsat på at prakke deres dyrebare sociale dagsorden på alle, selv der, hvor den er uønsket. Det er virkelig på tide, at Parlamentet får styr på sine prioriteter. At forkaste dette forsøg på at omstøde den britiske undtagelsesbestemmelse ville være et godt sted at starte.
Csaba Őry
(HU) Hr. formand! Vi bemærkede for nylig, at den offentlige opinion følger dette spørgsmål med exceptionel interesse, og især de aspekter, som vi også forhandler om, dvs. spørgsmålene om undtagelsesbestemmelse og om rådighedstid. Med hensyn til undtagelsesbestemmelsen hører vi ustandseligt to argumenter, nemlig for det første synspunktet om fleksibilitet og for det andet spørgsmålet om arbejdstagernes frie valg. Vi synes at handle, som om arbejdsgivere og arbejdstagere i sandhed var ligeværdige parter - hvilket de ikke er - og en af arbejdsrettens indlysende pligter og funktioner er netop at rette op på denne ulighed. Som socialpolitikere har sagt, har tiggeren samme ret til at sove under broen som millionæren - i den betydning taler vi naturligvis virkelig om aftalefrihed. Men i virkeligheden taler vi om en uligeværdig situation, som ikke så meget fostrer fleksibilitet, men snarere opretholder denne ulighed.
Hvad mere er, der bliver taget yderst godt hånd om fleksibiliteten i den løsning, som blev formuleret under Parlamentets førstebehandling. I 26 uger kan en person arbejde så meget som 72 timer og derved tilpasse sig markedets behov, en høj ordremængde og tunge arbejdsbyrder. Man er naturligvis også nødt til at hvile, og jeg mener, dette må være et mål for et direktiv, som omhandler beskæftigelses- og sundhedsbeskyttelsesområdet.
Hvad rådighedstid angår: Hvis der en morgen ikke dukker nogen kunde eller besøgende op i en boghandel eller en tøjbutik, betyder det så, at ekspedienten har rådighedsvagt, som derfor bør kalkuleres efter en anden sats? Den korrekte holdning er, at hvis arbejdstagere ikke kan udnytte deres tid frit, som de har lyst til, men er nødt til at tage ind på deres arbejdsplads, skal dette betragtes som arbejdstid. Løn for det udførte arbejde er en helt anden sag, en, som kan forhandles mellem de respektive arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer - det er muligt at tilpasse sig virkeligheden i det enkelte land og at tilpasse sig national kompetence, men arbejdstid er arbejdstid og skal opfattes som sådan. Jeg er derfor enig med Domstolen, men jeg er hverken enig i eller støtter Rådets kompromis.
Maria Matsouka
(EL) Hr. formand! Først og fremmest vil jeg gerne lykønske hr. Cercas, fordi han har præsenteret os for en værdig betænkning set i forhold til Rådets uacceptable fælles holdning. Faktisk ser både det indledende forslag fra Kommissionen og Rådets fælles holdning ud til at udgøre en alvorlig trussel mod arbejdstagernes sundhed og sikkerhed og endnu vigtigere mod balancen mellem arbejde og fritid, som er det, vi forsøger at opnå. På samme tid er disse specifikke forslag imidlertid, og dette er endnu værre, skabt til at indføre middelalderlige arbejdsvilkår i tråd med den økonomiske neoliberalismes anvisninger og diktater. Det er netop denne neoliberale strategi, som støtter og fremmer en ulige og ensidig udvikling, udnyttelsen af arbejdstagerne, tilbageførslen af de arbejdsløse og i sidste ende opløsningen af fagforeningsbevægelsen. Det nuværende økonomiske dødvande og den sociale uro skyldes tydeligvis den strukturelle krise i den neoliberale model, hvilket er grunden til, at Rådets fælles holdning bør trækkes tilbage, og at der bør stilles et nyt forslag, som vil fremme solidaritet, politisk lighed og social retfærdighed.
Marian Harkin
(EN) Hr. formand! Her til aften drøfter vi et meget vigtigt stykke lovgivning, og vores drøftelse og vores afstemning i Parlamentet vil sende et meget klart budskab til arbejdstagere og til familier over hele EU.
I Irland har vi et spørgsmål, som vi stiller, når vi drøfter socialpolitik, og dette spørgsmål lyder: "Er vi tættere på Boston eller på Berlin?" Tja, i forbindelse med aftenens drøftelse er vi nødt til at være tættere på Berlin - dvs. hvis Berlin eller i virkeligheden Paris kan levere et reelt fremskridt for arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Jeg lyttede til fru Létard, og hun bad os opføre os ansvarligt, og jeg mener, at det er netop det, hr. Cercas har gjort.
På rådsmødet i sidste uge under drøftelsen af Lissabontraktaten gav Rådet et løfte om at styrke arbejdstagernes rettigheder. Rådet og Parlamentet har nu en mulighed for at gøre netop det. Endvidere taler vi i Parlamentet ofte om balancen mellem arbejds- og familieliv, og alle nikker samtykkende. Endnu en gang har vi en mulighed for at hjælpe med til at sikre balancen mellem arbejds- og familieliv for Europas borgere.
Og husk på, som hr. Silva Peneda allerede har nævnt, at 48 timer om ugen er otte timer om dagen, seks dage i ugen. Hr. Bushill-Matthews talte om en kvinde, der arbejdede 12 timer om dagen, syv dage i ugen, som om det var acceptabelt. Det er totalt uacceptabelt, og vi bør ikke være medvirkende til denne form for udnyttelse.
Som jeg sagde tidligere, vil aftenens forhandling og vores afstemning om denne betænkning sende et klart signal til Europas borgere. Vi er nødt til at sende et klart budskab om, at det sociale Europa lever og har det godt.
Georgios Toussas
(EL) Hr. formand! Rådets fælles holdning om tilrettelæggelse af arbejdstiden er et antibeskæftigelsesmonstrum og har med rette rejst en storm af protester fra arbejdstagere i medlemsstaterne. Cercas-betænkningen berører ikke selve kernen i de reaktionære forslag i Rådets fælles holdning. Den tilslutter sig opdelingen af arbejdstiden i aktiv og inaktiv tid, forudsat at den anerkender konceptet ubetalt, inaktiv arbejdstid. Supermarkeder, hospitalspersonale, læger og servicefag arbejder under en miserabel ordning, tvunget til at blive på arbejdspladsen 12-14 timer om dagen. Den øger tidsperioden for den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid fra de fire måneder, som er gældende nu, til et 12-måneders grundlag, den bevarer undtagelsesmuligheden, den angriber den faste daglige arbejdstid, overtidsbetaling, arbejdsdage og kollektive ansættelseskontrakter generelt, og den hjælper arbejdsgivere i deres bestræbelser på at gøre fleksible beskæftigelsesformer endnu mere almindelige, hvilket vil få alvorlige og smertelige indvirkninger på sociale sikringsordninger. I dag, når mulighederne for at øge arbejdskraftens produktivitet tillader en reducering af arbejdstiden og øget fritid, er denne form for forslag uacceptabelt, hvilket er grunden til, at vi radikalt modsætter os Rådets fælles holdning og hr. Cercas forslag.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Hr. formand, hr. kommissær! Jeg vil gerne begynde med at citere ordret fra kommissærens meddelelse, som præsenterer den nye sociale dagsorden. Den lyder: "Kommissionen opfordrer også alle medlemsstaterne til at vise et godt eksempel ved at ratificere og gennemføre de ILO-konventioner ..."
I dag er vi her imidlertid for at forhandle om et direktiv, som har til formål at imødegå disse kriterier ved at tillade medlemsstaterne at fastsætte arbejdsuger på op til 60 eller 65 timer i gennemsnit over tre måneder.
Er det konsekvent, hr. kommissær? Kan vi lovgive imod vores egne anbefalinger? Formålet med direktivet er at fastlægge minimumsbestemmelser for at sikre arbejdstagernes sundhed og sikkerhed ved hjælp af to instrumenter, dvs. hvileperioder og et loft på arbejdsugen.
Det indeholder undtagelser i begge tilfælde, men som De selv sagde, hr. kommissær, taler vi ikke om undtagelser. Nej, vi taler ganske enkelt om afvigelser fra et af direktivets grundlæggende elementer.
Fleksibilitet er ingen retfærdiggørelse heraf. En øgning af arbejdstiden må ikke forveksles med den fleksibilitet, som erhvervsliv og arbejdstagere har behov for. Direktivet vil i vidt omfang tage højde for sæsonudsving, spidsbelastninger i produktionen og behovet for visse aktiviteter.
Noget, som er godt for alle, hr. kommissær, er at indfri målet om flexicurity, med andre ord at få held med at forene privat- og familieliv med arbejdet. For at det skal ske, må vi arbejde på at udvikle en kultur for samarbejde og gennemsigtighed og tillade kollektiv uafhængighed at spille en rolle i tilrettelæggelsen af arbejdstiden.
Hr. formand, da Rådet vedtog sin fælles holdning i september, var det en dårlig dag for dialogen mellem arbejdsmarkedets parter. Jeg er overbevist om, at vi ville have en aftale nu, hvis det var blevet overladt til kollektiv uafhængighed at arrangere og organisere arbejdstiden.
Jeg er sikker på, at afstemningsdagen vil være en god dag for alle, når vi alle vedgår os vores ansvar.
Det er godt at reformere, men det er også godt at bevare de elementer, som samler os mest og splitter os mindst, som styrker Europa, og som kan få det sociale Europa til at komme styrket ud af den udfordring, det nu står over for. Vi må presse på for både økonomisk og socialt fremskridt, for de kan ikke overleve hver for sig.
Pier Antonio Panzeri
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Selv om jeg sætter pris på hr. Cercas arbejde, vil jeg gerne fra første færd sige, at det på ingen måde var klart, at der var sådan et behov for at ændre dette direktiv om tilrettelæggelse af arbejdstiden, og jeg vil gerne have, at denne forhandling stadfæster det, der kom ud af afstemningen i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
I dag har vi besøg af lægerne, i morgen i Strasbourg vil der være repræsentanter for arbejdstagere fra hele Europa, sammenkaldt af Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation. De vil være her for at udtrykke deres ønske om at forkaste det kompromis, som Rådet nåede frem til om direktivet, og hvad resten angår, så spekulerer jeg på, hvordan det kunne være anderledes?
Vi ønsker at sætte os to klare mål, hvor det første er at bevare 48-timers grænsen for den maksimale ugentlige arbejdstid i EU. Dette ville få bugt med undtagelsesklausulen, i henhold til hvilken denne grænse kunne omstødes, og arbejdsugen kunne nå op på 60 eller 65 timer. Det andet mål vedrører rådighedstid, som ikke kan betragtes som inaktiv arbejdstid, men som i alt væsentligt må betragtes som arbejdstid, ligesom det er hensigtsmæssigt at bibeholde retten til en kompenserende hvileperiode for sygehuspersonale.
Disse mål kan og bør deles af alle i Parlamentet, for de repræsenterer den vej, som forhindrer konkurrencefaktorerne i Europa i at bevæge sig imod social dumping og større udnyttelse af arbejdstagerne. Jeg håber inderligt, at vi som parlamentsmedlemmer kan blive enige om disse holdninger, for de er i sandhed udtryk for et nyt socialt Europa.
Patrizia Toia
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Rådets forslag, som fejer den balance væk, der blev anslået tidligere - jeg tænker på hr. Cocilovos fremragende arbejde på dette område - møder ikke vores støtte, fordi det betyder et tilbageskridt i mange spørgsmål, som vedrører arbejde, balancen mellem arbejds- og privatliv og jobsikkerhed, og fordi det udgør et valg, som svækker arbejdstagernes rettigheder, hvilket trods alt er vores alle sammens, vores børns, ja almindelige menneskers rettigheder.
Endvidere ønsker jeg ikke, at dette argument fejltolkes som et fagforenings- eller virksomhedsvenligt argument, fordi det forsvarer de ansatte i sundhedsvæsnet. Det er hverken det ene eller det andet; som politiker handler jeg ikke på vegne af virksomheder eller fagforeninger, jeg handler på vegne af borgere. Når jeg træffer beslutninger, tænker jeg på dem, jeg tænker på deres sociale rettigheder, som jeg mener, er fundamentale i Europa. Jeg kan derfor ikke se gennem fingre med et Europa, som mislykkes i at udvikle sig i trit med verden, et Europa, som tværtimod begår kolossale fejlskøn, idet det forveksler svækket beskyttelse med fleksibilitet og frihed. Dette er desto mere alvorligt på et tidspunkt, hvor Europa oplever sin værste krise, og der ikke er meget udsigt til fremgang og vækst.
Fru Létard, repræsentanter for Rådet og Kommissionen, hvis det ikke lykkes os at forstå, at millioner af arbejdstagere i dag risikerer at miste deres arbejde og føler sig i en skrøbelig og prekær situation og naturligvis ikke har kontraktsfrihed - ud over undtagelsesbestemmelsen - så må jeg sige, at vi ikke har nogen anelse om, hvad der virkelig foregår i de europæiske borgeres samfunds- og familieliv.
Derfor vil vi støtte hr. Cercas' forslag, og vi håber, at alle parlamentsmedlemmer vil gøre det samme. Jeg må sige, at Rådets uvilje mod at forhandle på dette stadie tvinger os til at vinde diskussionen og forhandlingen gennem forlig.
Gabriele Stauner
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Rådighedstid er arbejdstid, som EF-Domstolen så rigtigt fastslog. Og medlemsstaterne har faktisk allerede tilpasset sig fint til denne tingenes tilstand, og ikke ét hospital eller én anden institution er endnu gået konkurs som følge heraf.
Desuden kræver rådighedsvagt, som vi drøfter her, at arbejdstagerne er til stede på arbejdet, for alt andet er standbytjeneste, hvilket er en helt anden sag. Efter min mening er opdelingen i aktiv og inaktiv rådighedsvagt - muligvis yderligere defineret af en mere eller mindre, men under alle omstændigheder tilfældigt, estimeret gennemsnitsberegning - absurd. Arbejdstagere står trods alt - for at bruge juridiske udtryk - til rådighed for arbejdsgivere, er underlagt deres anvisninger og kan ikke frit fordele deres egen tid.
Jeg er i princippet imod individuelle undtagelsesbestemmelser. Vi ved trods alt alle, at beskæftigelsesforhold ikke karakteriseres ved ligestilling, men ved et modsætningsforhold mellem uvægerligt økonomisk stærkere arbejdsgivere på den ene side og på den anden side arbejdstagere, som er afhængige af deres arbejdsevne. Det er sandt, individuel arbejdsret blev skabt præcis med det formål at kompensere for manglen på ligestilling af parterne i forholdet. Om nødvendigt vil arbejdstagere, som er afhængige af deres arbejde for at overleve, risikere deres helbred for at forsørge dem selv og deres familier. I tider med økonomiske vanskeligheder som dem, vi oplever netop nu - der i parentes bemærket skyldes alvorlige fejlagtige beslutninger truffet af inkompetente direktører - er der et stadigt stigende pres på arbejdstagere. Mennesker er imidlertid ikke maskiner, som er i stand til at arbejde igennem uden en pause.
Efter min mening er Rådets holdning til dette uacceptabel. Jeg støtter i stort omfang vores udvalgs betænkning og min kollega hr. Silva Penedas holdning og håber på en sund, human løsning i forligsproceduren.
Marie Panayotopoulos-Cassiotou
(EL) Hr. formand! Den eneste tjeneste, som Rådets fælles holdning og det franske formandskabs bestræbelser har gjort os, er, at vi igen drøfter problemet. Det er omkring juletid, vi husker Charles Dickens' Et juleeventyr, hvor en arbejdsgiver i et vist land i Europa ikke giver sin hårdtarbejdende ansatte ferie. Vi ville gerne sætte en stopper for denne julesang. Lande som Grækenland stemte med mindretallet og støttede ikke kompromiset. Grækenland har konsekvent støttet en 48-timers uge og ønsker ikke nogen ændring i tilrettelæggelsen af arbejdstiden uden dialog og aftale mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Vi ville foretrække ikke at se en demonstration i morgen, hverken fra arbejdsgivernes eller arbejdstagernes side, som mine kolleger i Parlamentet fastholdt. Vi ville foretrække dialog mellem arbejdsmarkedets parter og kollektiv forhandling.
En af mine kolleger i Parlamentet refererede til middelalderen. I middelalderen respekterede de imidlertid søndagen som en fridag. Selv slaver arbejdede ikke på en søndag, og i dag har vi slettet det faktum, at søndag skal være inkluderet i en arbejdstagers fridage, fra direktivet. Det er derfor, der er stillet to ændringsforslag, og jeg anmoder Parlamentet om at støtte dem, så Parlamentets forslag omfatter dette element af europæisk civilisation, og jeg håber, at det vil blive støttet af alle de ærede medlemmer, som jeg ser, bruger deres inaktive tid og bliver betalt for normal arbejdstid. I morgen bør vi trække tiden fra hos de parlamentsmedlemmer, som ikke er til stede i salen.
Richard Falbr
- (CS) Hr. formand! Faktisk lige siden ratificeringen af Maastrichttraktaten, som for mange mennesker repræsenterede sejr for de neoliberale økonomiske politikker, har vi været vidne til et gradvist og koncentreret angreb på den europæiske sociale model. Skrinlæggelsen af den keynesianske socioøkonomiske virksomhedsmodel, hvor dialog mellem arbejdsmarkedets parter og en stærk statslig intervention anses for normalt, har bragt os dertil, hvor vi er i dag. Til den neoliberale kapitalismes totale sammenbrud og et råb om hjælp til staten, som skulle have været slanket så meget som muligt, og hvis indflydelse skulle have været reduceret til et minimum.
Jeg forstår ikke, hvordan nogen har kunnet gennemtrumfe det, som Rådet har foreslået, med Kommissionens samtykke. Er det måske meningen, at det skal være endnu et skridt mod socialistisk kapitalisme for de rige og cowboykapitalisme for de fattige? En tilbagevenden til det 19. århundrede vil ikke hjælpe nogen. Vi må derfor kategorisk forkaste forslaget til direktiv, så længe det ikke indeholder ordfører Alejandro Cercas' ændringsforslag.
Mihael Brejc
(SL) Hr. formand! Dette direktiv lægger ikke op til, at 40-timers arbejdsugen skal udvides til en 60-timers uge. Det kræver heller ikke, at arbejdstagere skal arbejde 60 eller 65 timer om ugen inklusive overarbejde. Derimod fastlægger det rammer og betingelser for, at dette kan lade sig gøre. Derfor kan de 60 timer, som vi drøfter, ikke sidestilles med de nuværende bestemmelser i de nationale lovgivninger, hvor de begrænser den ugentlige arbejdstid til 40 timer eller mindre. Sådanne sammenligninger er uhensigtsmæssige, fordi de stiller direktivet i et vildledende lys.
Dette direktiv sætter imidlertid en grænse for den maksimalt tilladte ugentlige arbejdstid. Hvad ingen har nævnt i dag, er, at mange mennesker i finansielle institutioner, advokatfirmaer, investeringsselskaber osv. jævnligt arbejder 60, 70 eller flere timer om ugen, uden at dette forårsager løftede øjenbryn. Dette direktiv sætter en øvre grænse, som ikke må overskrides.
Vi er også nødt til at sætte os selv i arbejdsgivernes sted, særlig dem i små og mellemstore virksomheder, som utvivlsomt finder det meget vanskeligt at overleve på markedet, hvis de møder for mange formelle hindringer. Vi er nødt til at forstå deres situation, særlig hvordan de på visse tidspunkter er nødt til at mobilisere alle kræfter for at opfylde deres kontraktlige forpligtelser, og hvordan folk naturligvis arbejder overtid. Dette sker dog med arbejdstagerens samtykke, og for ekstrabetaling, naturligvis, og ikke bare automatisk hver uge.
Kort sagt er rådighedsvagtordningerne også meget forskellige. Vi har alle nævnt lægerne, men vi glemmer f.eks. campingpladser, familiedrevne hoteller og mange servicefag, hvor folk arbejder, er på vagt og af og til er nødt til at stå til rådighed. Sluttelig mener jeg, at Rådet har foreslået en form for kompromis, og vi vil naturligvis gå videre til forligsfasen, og jeg håber, at vi finder en fornuftig løsning på denne fase.
Anja Weisgerber
(DE) Hr. formand! Det princip, at hele rådighedsvagten skal regnes for arbejdstid, må gælde; jeg er enig med ordføreren om dette. Jeg mener, at den fælles holdning skal ændres i den henseende. Den fælles holdning overvejer endda muligheden af at anse den inaktive del af en rådighedsvagt for en hvileperiode. Dette kunne føre til maratonløb på 72 timer og mere på vagt, hvilket ikke skulle være tilladt i nogen medlemsstat. Jeg hilser derfor udvalgets vedtagelse af mine ændringsforslag i den forbindelse.
Jeg vil imidlertid bede Dem huske på, at arbejdstidsdirektivet ikke kun gælder læger, men også en bred vifte af andre fag, og rådighedsvagt holder arbejdstagere beskæftiget i meget varierende grad. Den dækker f.eks. også brandmænd, som kan sove eller endda deltage i fritidsaktiviteter, mens de er på vagt. Brandmændene argumenterer derfor for muligheden for at afvige fra den maksimale arbejdsuge.
Jeg støtter derfor muligheden for at søge skræddersyede løsninger på stedet ved hjælp af kollektive - ikke individuelle - undtagelsesbestemmelser. Der er indgået praksisorienterede kollektive overenskomster herom af parterne i sådanne overenskomster før. Jeg støtter udtrykkeligt en sådan styrkelse af fri kollektiv forhandling.
I tillæg er den nye, kollektive undtagelsesbestemmelse betydeligt mere arbejdstagervenlig end den nuværende ordning. Undtagelsesbestemmelser er kun mulige med samtykke fra den pågældende arbejdstager, og dette samtykke må ikke gives i forbindelse med ansættelseskontrakten. Hvis vi stemmer imod denne mulighed for kollektive overenskomster, løber vi den risiko, at der ikke bliver nogen revision af arbejdstidsdirektivet overhovedet, og vi bringer også chancerne for arbejdstagervenlige undtagelsesbestemmelser i fare.
Jeg vil derfor stemme imod de ændringsforslag, som forsøger at lade undtagelsesbestemmelsen udgå, da jeg støtter en sådan fri kollektiv forhandling og skræddersyede løsninger på stedet.
Mario Mauro
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Frugten af vores arbejde er ikke kun produktionen af varer og tjenesteydelser, men også indfrielsen af et livsmål, opfyldelsen af den længsel, som får os til at søge lykken. Derfor må vi nøje overveje vores afgørelser om beskæftigelsespolitik og stå ved vores meninger.
Jeg tror derfor, det er klogt, at Parlamentet stiller sig velvilligt til forligsproceduren, hvor det på den ene side støtter ordførerens holdning, men på den anden først og fremmest hr. Silva Penedas ændringsforslag. I den forstand må jeg sige, at det er indlysende, at rådighedsvagter i sundhedsfagene bør anerkendes fuldt ud som arbejdstid - dette må absolut garanteres.
Stephen Hughes
(EN) Hr. formand! Mange lider under den fejlopfattelse, at hvis vi vedtager den holdning, som Alejandro Cercas har foreslået, vil de ikke kunne arbejde en ekstra overarbejdstime ud over gennemsnittet på 48 timer om ugen. Det er naturligvis ikke sandt.
Vi er i princippet imod undtagelsesbestemmelsen, for dette er sundheds- og sikkerhedslovgivning, men vi har foreslået en 12-måneders gennemsnitsberegning af arbejdstiden snarere end den nuværende periode på fire måneder. Dette giver en fænomenal fleksibilitet for enkeltpersoner og firmaer i tilrettelæggelsen af arbejdstiden. Faktisk så meget fleksibilitet, at Rådet selv vurderede at indføje en fast grænse på 60 eller 65 timer om ugen, afhængigt af gennemsnitsperioden. Det gjorde vi ikke. Mængden af fleksibilitet inkluderet her er langt større end brugen af undtagelsesbestemmelsen; det er et langt bedre valg for firmaer og for enkeltpersoner. Jeg håber, at dette budskab står meget stærkt efter denne forhandling.
Ewa Tomaszewska
- (PL) Hr. formand! Tanken om at trække en streg mellem aktiv og inaktiv arbejdstid er en farlig og uærlig fremgangsmåde. Hvis dele af den tid, som tilbringes på en arbejdsplads og helt eller delvist vies til at udføre pligter for en arbejdsgiver, ikke anvendes til at udføre specifikke opgaver, kan denne periode ikke betragtes som en hvileperiode. En arbejdstager kan trods alt ikke tilbringe denne tid med sin familie, og arbejdstageren kan heller ikke planlægge at hvile sig, som han eller hun ønsker det. Denne tid bør aflønnes efter samme takst.
Et andet spørgsmål vedrører muligheden for at udvide rådighedsvagten uden et passende vederlag, angiveligt med arbejdstagerens samtykke. Dette berører især læger. Jeg ville være interesseret i at høre, om der er nogen patienter, helst et medlem af Rådet, som med glæde ville lade sig operere af en læge, der allerede havde været på vagt i 23 timer. Ikke alene er dette et brud på lægens ansættelsesrettigheder, men det er også et brud på patientens rettigheder. Hospitaler i Polen har nægtet at ansætte læger, der nægter at undertegne undtagelsesklausulen. Jeg vil gerne minde Parlamentet om, at retten til en ottetimers arbejdsdag blev vundet før Anden Verdenskrig.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Hr. formand! Det sociale Europa er nødt til at garantere, at alle europæiske borgere kan leve anstændigt af deres løn. Et anstændigt arbejde skal kunne sikre en anstændig levevis.
Respekt for arbejdstagere omfatter etablering af en arbejdsperiode og en hvileperiode, hvilket vil give dem mulighed for at slappe af og tilbringe tid nok med deres familie. Børn har brug for vejledning og tilsyn fra deres forældre, men hvis sidstnævnte har mindre eller ligefrem ingen tid til at være sammen med deres familie, kan dette få negative virkninger på børnenes opdragelse. Ingen arbejdsgiver må kunne bede en arbejdstager om at arbejde mere end 48 timer om ugen.
Jeg føler, at arbejdstidsdirektivet er nødt til at yde den specifikke situation med sundhedspersonalets rådighedsvagter mere opmærksomhed. Jeg støtter hr. Cercas' betænkning, som beskytter arbejdstagernes interesser uden at ignorere arbejdsgivernes legitime interesser, idet den tilbyder dem muligheden for at tilpasse arbejdstiden efter deres behov. Jeg hilser også de ændringsforslag, som understreger betydningen af kollektive arbejdsoverenskomster.
Dragoş Florin David
(RO) Hr. formand! I det nuværende klima med finanskrise, som har en direkte indflydelse på Europas borgeres økonomiske og sociale liv, er arbejdstidsdirektivet et nøgleelement i europæiske socialpolitikker.
Hr. Cercas' betænkning præsenterer en logisk, kohærent tilgang til processen med at evaluere konklusionerne af gennemførelsen af nærværende direktiv på medlemsstatsniveau. Dette direktiv er nu et fleksibelt instrument, der definerer et beskyttelsesniveau, som ikke tillader godkendelse af handlinger, der er skadelige for arbejdstagernes sundhed og sikkerhed.
Jan Tadeusz Masiel
- (PL) Hr. formand! Da forhandlingen nærmer sig en afslutning, vil jeg gerne tilføje et par ord til støtte for hr. Cercas' betænkning og for det standpunkt, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har taget, og som er forblevet uændret siden 2005 og blev bekræftet ved afstemningen den 6. november.
Vores udvalg havde tilstrækkeligt med tid til at overveje sin holdning, og jeg stoler på, at resultatet af vores afstemning i udvalget vil blive afspejlet i afstemningen i plenarforsamlingen i overmorgen. Vi stemte i fuld respekt for Europas sociale acquis, som de ældre medlemsstater deler med de nye, og som byder på et eksempel og på støtte for os. Det kompromis, der blev opnået i juni i Rådet, er uacceptabelt.
Mine valgkredse, og i særdeleshed sundhedsfaglige kredse i Polen, følger Parlamentets aktiviteter med nogen bekymring. De fremfører med rette, at al arbejdstid bør aflønnes, ikke bare aktiv rådighedsvagt. Det er ganske rigtigt tilfældet, at Rådets kompromis refererer til potentiel fleksibilitet blandt arbejdsmarkedets parter og i kollektive overenskomster. De polske arbejdstagere føler ikke desto mindre, at de mangler styrke til at forhandle med deres arbejdsgivere, og de behøver stærk støtte fra Europa-Parlamentet.
Gabriela Creţu
(RO) Hr. formand! Under de lange forhandlinger om denne betænkning blev der givet udtryk for den bekymring, at det flertal, som blev vundet under førstebehandlingen, måske ikke opnås under afstemningen i morgen, fordi dem, der har sluttet sig til i mellemtiden, vil have ændret magtbalancen i Parlamentet.
Det er ganske rigtigt, at højrefløjsregeringerne i Rådet har indtaget samme holdning, uanset om deres geografiske placering er i øst eller vest. Der er imidlertid en anden sag, som kræver en opklaring. Arbejdstagere fra Østeuropa støtter med samme overbevisning Europa-Parlamentets ændringsforslag, mens Rådet forkaster dem. Fagforeningerne fra Rumænien, som også vil være repræsenteret her i morgen i Strasbourg, vil f.eks. være klar over, at de rettigheder, de har optjent, ikke er optjent en gang for alle og til stadighed skal forsvares. Deres budskab er enkelt, nemlig at en langt mere effektiv løsning på de eksisterende problemer end ubegrænset arbejdstid er at stoppe den ukontrollerede spredning af dårligt betalte job, også til arbejdstagere fra Østeuropa.
Jacek Protasiewicz
- (PL) Hr. formand! Jeg er ikke i tvivl om, at arbejdstagernes bedste og sikkerhed på arbejdspladsen er emner, som står alle parlamentsmedlemmer i denne forhandling nært.
Vi er imidlertid alle klar over, at det nuværende arbejdstidsdirektiv kræver visse ændringer. Spørgsmålene, som rejser sig, omhandler arten af og formålet med sådanne ændringer. Det er ikke spørgsmål, som er lette at besvare, og de var genstand for ophedet debat i både Europa-Parlamentet og i Rådet i en årrække. Rådet nåede til slut frem til et vist kompromis. For indeværende kan man næppe forvente af regeringerne i lande, hvoraf de fleste anvender undtagelsesprincippet, at de pludselig skal fravige sidstnævnte, særlig i lyset af den nuværende økonomiske krise. Jeg vil især gerne opfordre de medlemslande, som forlanger et stærkt standpunkt i undtagelsesspørgsmålet, til at være opmærksomme på dette punkt.
I Polen er der et vist ordsprog, som lyder: Det bedste er det godes fjende. Jeg vil gerne understrege, at vi har et sundt kompromis og bør acceptere det i de europæiske arbejdstageres bedste interesse.
Proinsias De Rossa
(EN) Hr. formand! Jeg støtter Cercas-pakken. Jeg mener, at denne forhandling, når det kommer til stykket, drejer sig om, at mennesker er sociale væsner. De er ikke maskiner, og de bør ikke behandles som sådan på arbejdspladsen. En person, der søger arbejde hos en arbejdsgiver, har ingen frihed til at nægte at underskrive en formular, hvor der står, at vedkommende frasiger sig retten til dækning under arbejdstidsdirektivet, så at argumentere med, at det at fravige undtagelsesbestemmelsen på sin vis er et angreb mod friheden, er ikke rigtigt, for det er i virkeligheden et angreb mod misbrug af en arbejdstager, som er nødt til at arbejde for at leve.
Efter min mening er den nuværende undtagelsesbestemmelse, som er i brug i 14 medlemsstater, et angreb mod tanken om at bygge Europa på et fundament af almindelige anstændige arbejds- og levevilkår, og det må vi ikke lade ske.
Valérie Létard
formand for Rådet. - (FR) Hr. formand, hr. kommissær, hr. Cercas, mine damer og herrer! Arbejdstidsdirektivet er naturligvis rigt på symboler og tager faktisk principsager op, heriblandt arbejdstagernes frie valg versus beskyttelsen af deres sundhed og sikkerhed.
Det er netop på dette punkt, vi har vanskeligt ved at nå frem til en aftale. Som jeg allerede har antydet, har Frankrig længe været imod undtagelsesbestemmelsen. Vi har imidlertid ladet os overtale til den fælles holdning. Hvorfor? Fordi direktivet ikke sigter mod at udvande folks rettigheder eller at skabe social regression.
Hvad rådighedsvagt angår, er målet at tillade medlemsstaterne at håndtere den særskilt, ved at tage hensyn til de inaktive perioder, den indeholder. Alle medlemsstaterne havde en særskilt måde at håndtere en sådan vagt på, og Rådet har ikke andet mål end at opretholde status quo, de balancer, som er gjort skrøbelige af Domstolens afgørelser.
Den anden grund er, at den fælles holdning med hensyn til undtagelsesbestemmelsen forbedrer de pågældende arbejdstageres rettigheder, hvor undtagelsesbestemmelsen er blevet fjernet. Der er tydeligvis ingen pligt til at benytte denne afvigelse. Undtagelsesbestemmelsen har eksisteret uden garantier siden 1993. Rådets holdning indfører faktisk garantier, som fru Lynne påpegede. Jeg håber, at pragmatismen råder. Den fælles holdning omfatter ingen, som frafalder deres principper eller deres overbevisninger.
I dag fortæller det franske formandskab Dem på vegne af Rådet, at den fælles holdning uden tvivl er det bedste kompromis for at opnå et revideret direktiv i betragtning af magtbalancen mellem medlemsstaterne og det presserende behov for at finde en løsning vedrørende rådighedsvagt. Det var, hvad jeg ønskede at sige for at følge op på mine indledende bemærkninger.
Vladimír Špidla
Hr. formand! Jeg vil gerne gentage fru Létards ord om forhandlingens dybde og interessante beskaffenhed. Denne forhandling omhandler sager af største betydning, og efter min mening er det nu op til Parlamentet at træffe en afgørelse. Så vil den ramme, hvori yderligere drøftelser kan finde sted, blive klar. Jeg vil bare gerne sige - eftersom nogle af de synspunkter, der blev luftet i forhandlingen, ikke afspejlede situationens virkelighed - at det kan være nyttigt at gennemgå nogle grundlæggende fakta på en tydelig og saglig måde.
Arbejdstidsdirektivet er i kraft nu. Direktivet fastslår, at de individuelle medlemsstater har mulighed for at indføre undtagelsesbestemmelsen. Undtagelsesbestemmelsen anvendes for indeværende i 15 medlemsstater. Så dette er ikke nogen ny situation, men snarere en etableret kendsgerning. Grunden til det nye direktiv er det pres, som var resultatet af Domstolens afgørelse i sagen Simap og Jaeger, eftersom afgørelsen skabte en meget vanskelig situation for en række systemer, som traditionelt er afhængige af store mængder rådighedsvagt.
Jeg vil også gerne sige, at konsekvenserne af rådighedsvagt og tilrettelæggelsen af rådighedsvagten har forskellig indflydelse på forskellige systemer og i forskellige medlemsstater, særlig i de mindre medlemsstater, som ikke har megen chance for at rekruttere arbejdstagere fra andre stater, og som kan komme ud for relativt alvorlige problemer. Det er derfor, forhandlingen er så kompliceret, da den på den ene side rammer beskyttelsen af arbejdstagerne gennem reguleringen af arbejdstiderne til en vis grad, og den på den anden side gælder en række yderst følsomme systemer som sundhedspleje eller f.eks. beredskabstjenester som brandværnet og andre.
Enhver afgørelse har sine konsekvenser, og jeg tror, at vi på nuværende tidspunkt har en stor mulighed for at opnå fremskridt. Dette fremskridt vil være resultatet af en forhandling i alle institutioner, resultatet af både samarbejde og forhandling, og et af de mest afgørende skridt på vejen vil være afstemningen i Parlamentet den 17. december i år.
Alejandro Cercas
Hr. formand! Først og fremmest vil jeg gerne takke alle mine parlamentskolleger fra alle grupperne, for jeg tror, at der er et stort flertal i Parlamentet, som siger, at mennesker ikke er maskiner, og at folk og deres rettigheder kommer i første række. Derefter kan vi tale om andre ting, men vi må starte med deres sundhed, sikkerhed og familieliv.
For det andet byder jeg Rådet og Kommissionen velkommen til forhandlingsbordet. Det er sent, men bedre sent end aldrig.
Pas på fælderne. I det direktiv, som er resultatet af Deres fælles holdning, er undtagelsesbestemmelsen ikke som den, der blev vedtaget i 1993, som var midlertidig, betinget og i høj grad en engangsforeteelse. Kommissæren nævnte 15 lande. Nej, der var ét land med en generel undtagelsesbestemmelse og flere med underordnede bestemmelser. De foreslår imidlertid, at den bør være for altid og for alle, hvorved den splitter Europa op i lande, som vil have lange arbejdstider, og lande, som ikke vil.
Vi ønsker ikke, at noget, som var midlertidigt og undtagelsesvist, skal blive til noget permanent og normalt, for det er ikke normalt for folk at arbejde alle uger i året og alle år af deres liv uden at se deres familie eller være i stand til at opfylde deres forpligtelser som borgere.
Jeg tror, at vi er nødt til at acceptere nogle kendsgerninger. At arbejdstagere og læger er imod dette direktiv, hr. Bushill-Matthews, er en kendsgerning, ikke en holdning. Jeg har ikke talt med 160 mio. arbejdstagere eller 4 mio. læger, men jeg har talt med deres repræsentative organisationer. Måske er der en eller anden, der er enig med Dem, men jeg forsikrer Dem om, at det store flertal er imod Dem, for alle deres organisationer uden undtagelse er imod det, De siger.
Lad mig til slut gentage, hvad jeg sagde i begyndelsen. Onsdag bliver en meget vigtig dag, hvor borgerne igen kan begynde at tro på Europa og indse, at disse institutioner ikke består af en samling hjerteløse politikere, som kun tænker på økonomien, eller bureaukrater, som lever i en verden for sig. Vi er med folket. Vi forsvarer dets rettigheder, og det sociale Europa vil komme bestyrket ud efter den 17. december. Derefter vil vi forhandle. Vi vil forhandle på lige fod.
(Bifald)
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Iles Braghetto
skriftlig. - (IT) Dette direktiv vil blive en afgørende lovtekst for opbygningen af et økonomisk og socialt Europa.
Det er en almindelig overbevisning, at vi bør og kan skabe innovation på arbejdsmarkedet, der fremmer produktivitet og kvalitet inden for rammerne af den fleksibilitet, som kræves, uden at udnytte arbejdstagerne. At støtte retfærdige arbejdsvilkår, som alle endvidere har en umistelig ret til, garanterer sikkerheden og effektiviteten i det arbejde, de udfører. Det er derfor, vi mener, at det forslag, der blev vedtaget i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, er afbalanceret.
Det bør især påpeges, at det er altafgørende med hensigtsmæssige garantier i tilrettelæggelsen af vagter og hvileperioder for sundhedspersonale for at sikre ikke bare retfærdige vilkår i sig selv, men også for at garantere patienternes sikkerhed og kvaliteten af deres pleje og en reduktion af den kliniske risiko.
Ole Christensen  
Jeg er glad for at være medlem af en politisk gruppe, nemlig socialdemokraterne, hvor vi ikke går på kompromis med arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
At nogen tror på øget konkurrence på dårlige arbejdsforhold og en intern konkurrence medlemslandene imellem om at have den længste arbejdstid er helt forfejlet og hører en anden tidsalder til. Jeg har intet imod, at arbejdsmarkedets parter aftaler en længere arbejdstid, der kan have en referenceperiode på helt op til et år med maks. 48 timer i gennemsnit om ugen, men jeg har noget imod at arbejdsgiverne kan tage arbejdstagerne ind individuelt og derved få diverse undtagelser.
Hvad skal der mon til, for at Storbritannien vil gå ind i seriøse drøftelser og udfase deres opt-outs (undtagelser) og derved forbedre forholdene for millioner af arbejdstagere i Storbritannien?
Jeg håber, at Europa-Parlamentet på onsdag vil sige, at Europa i fremtiden skal "work smarter and not harder" som et svar på fremtidens udfordringer.
Corina Creţu  
Jeg hilser denne betænknings stadfæstelse af Den Europæiske Venstrefløjs sociale vision, med socialdemokratiske repræsentanter, som fuldstændig med rette kritiserer bruddet, ved at tillade undtagelsesbestemmelser til arbejdstiden, på princippet om ikke at have nogen afvigelser fra lovgivningen vedrørende sundhed og sikkerhed på arbejdstagernes arbejdsplads.
Selv om fleksible arbejdstider, afhængigt af arbejdets særlige beskaffenhed og den enkeltes evner, kunne skabe gode resultater, kan jeg ikke lade være med at tænke på de talrige krænkelser, som arbejdstagere er udsat for. Jeg refererer til Rumæniens tilfælde, hvor overtid hverken beregnes eller aflønnes lovligt i mange tilfælde. Enhver aktivitet, der strækker sig ud over den normale arbejdsdag, er ikke resultatet af nogen aftale mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren, men dikteret af arbejdsgiverens vilje og forgodtbefindende. Vi vil slet ikke snakke om, hvor risikabelt det er for liv og helbred for dem, der er kravlet ind i en røremaskine, som de kun kan komme ud af med fare for at miste deres job.
I mange tilfælde er det, der præsenteres som en forbedring af konkurrenceevnen på arbejdet, kun et dække for udnyttelse.
Jeg mener derfor, at denne 48-timers grænse er den foretrukne løsning. Hvad rådighedsvagt angår, føler jeg, at det er uretfærdigt, at den "inaktive del af rådighedsvagter" ikke betragtes som arbejdstid og som følge heraf ikke aflønnes.
Magda Kósáné Kovács  
EU har allerede effektive regulativer for tilrettelæggelse af arbejdstiden. I henhold til disse er den gennemsnitlige arbejdstid 48 timer om ugen. I praksis betyder dette, at en arbejdstager kan arbejde otte timer, seks dage om ugen, beregnet som et gennemsnit over fire måneder. Dette bør være tilstrækkeligt, mener jeg, for mere end det er ødelæggende for effektiviteten i det lange løb.
Rådets kompromis, som indeholder mindre favorable bestemmelser end dem, der nu er i kraft, blev nægtet støtte af bl.a. Belgien, Cypern og Spanien samt mit hjemland Ungarn, og er uacceptabelt for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.
Et socialt Europa må ikke være et tomt slogan, ikke engang i en tid med økonomiske vanskeligheder. Parlamentets ordfører hr. Cercas viste sig at være tilpas modtagelig under forligsproceduren, og gav f.eks. mulighed for, i fleksibilitetens navn, at 48-timers arbejdsugen skulle beregnes som gennemsnit over 12 måneder. Vi kan imidlertid ikke acceptere en lovgivning, som vil tillade 60-65 og i ekstreme tilfælde ligefrem 70-72 timers arbejde om ugen. Vi kan heller ikke skrive under på den holdning, som vil gøre det muligt at tildele en ubegrænset undtagelsesperiode fra lovgivningen. Hovedårsagen til dette er, at forholdet mellem arbejdstagere og arbejdsgivere aldrig kan blive ligestillet.
Hvad angår rådighedsvagt, betragter jeg dem, der mener, at de inaktive perioder af rådighedsvagten ikke tæller som arbejdstid, som hykleriske. Jeg ville foreslå, at de sætter sig ned og tager en snak med et par arbejdstagere under den demonstration, der skal afholdes foran Parlamentet på onsdag, hvor vi skal stemme.
Roselyne Lefrançois  
skriftlig. - (FR) Rådet og EU har nu i mere end tre år været på kant med hinanden på grund af dette arbejdstidsdirektiv.
Den aftale, der er indgået mellem EU's 27 beskæftigelsesministre, fastlægger en maksimal arbejdsuge på 48 timer, men med mulighed for en undtagelse, som tillader den at blive udvidet til 65 timer om ugen i visse tilfælde.
En sådan løsning er uacceptabel, og som socialdemokrat har jeg en pligt til at sikre, at millioner af arbejdstageres interesser bliver hørt, og til at kæmpe for at sikre ikke alene, at denne 48-timers grænse ikke tillader nogen undtagelse, men også at rådighedsvagt tælles med i beregningen af arbejdstid.
Jeg vil derfor stemme for Cercas-betænkningen i håb om, at vi, såfremt der bliver en forligsprocedure, når frem til en tekst, som anslår en reel balance mellem beskyttelse af arbejdstagerne og optimal tilrettelæggelse af arbejdet. Som europæiske socialdemokrater vil vi i hvert fald fortsætte med at forsvare arbejdstagerne, fordi Europa nu mere end nogensinde har brug for en social model, som opfylder behovene hos de mest sårbare borgere og særlig hos dem, som er mest berørt af konsekvenserne af den økonomiske og finansielle krise.
Lasse Lehtinen  
skriftlig. - (FI) Sjældent har EU-lovgivning berørt så mange. Millioner af lønmodtagere får en julegave fra Parlamentet, enten i form af en forbedring af deres arbejdsvilkår eller Europas første direktiv, som faktisk forringer kvaliteten af folks arbejdsliv. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender viste et godt eksempel ved at udbedre Kommissionens forslag ved en klar håndsoprækning. Fastlæggelsen af arbejdstiden er faktisk dens sociale dimension. Alt for mange europæiske lønmodtagere arbejder 60 eller 65 timer om ugen, mens millioner stadig er arbejdsløse.
Lange arbejdsuger er som oftest baseret på et tilsyneladende frit valg. Arbejdstageren kan frit vælge mellem en lang arbejdsuge og at have et arbejde overhovedet. Selv efter forbedringerne vil direktivet have et rimeligt antal afvigelser, som vil give plads til fleksibilitet.
Udvalget vedtog mit ændringsforslag om at inkludere arbejdstagere i ledende stillinger i direktivet. Chefen har også brug for lovens beskyttelse - han eller hun kan også blive træt.
Rådet og Kommissionen har ikke indvilliget i at genoverveje deres holdning til spørgsmålet om rådighedsvagt. Det er bare almindelig fornuft, at tid, som tilbringes på arbejdspladsen - på standby, vågen eller sovende - stadig er arbejdstid.
Europa-Parlamentets mandat kommer direkte fra Europas borgere. Derfor er dets pligt også at overveje, hvad der er bedst for dets borgere, også i denne sag.
David Martin  
Jeg vil stemme for at sætte en stopper for undtagelsen fra 48-timers ugen. Jeg tror stærkt på, at lange arbejdstider ødelægger menneskers helbred, skaber fare for flere ulykker på arbejdspladsen og har en negativ indflydelse på familielivet. I Det Forenede Kongerige er den frivillige undtagelsesbestemmelse blevet udnyttet i vidt omfang, hvor mange arbejdstagere er blevet tvunget til at underskrive en undtagelsesklausul på deres første arbejdsdag.
Mairead McGuinness  
Forhandlingen om tilrettelæggelse af arbejdstiden er kompleks. Men de vanskeligste spørgsmål er undtagelsesbestemmelsens fremtid og håndteringen af rådighedsvagter.
I sagerne Simap og Jaeger fortolkede EF-Domstolen definitionen på arbejdstid i det oprindelige arbejdstidsdirektiv således, at den omfattede den inaktive del af rådighedsvagter, når en arbejdstager ikke arbejder, men hviler sig.
I Rådets aftale af den 9. og 10. juni 2008 betragtes den inaktive del af rådighedsvagten ikke som arbejdstid, medmindre national lovgivning/sædvane/kollektive overenskomster eller overenskomster mellem arbejdsmarkedets parter foreskriver noget andet.
Ifølge Rådets aftale er en arbejdstagers mulighed for undtagelse fra den maksimale gennemsnitlige arbejdsuge på 48 timer, som foreskrevet i det oprindelige arbejdstidsdirektiv, underlagt mere stringente betingelser for at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Arbejdstagerne vil ikke møde krav om at arbejde mere end 60 timer om ugen i gennemsnit over tre måneder, eller 65 timer om ugen i gennemsnit over tre måneder, når den inaktive del af rådighedsvagten betragtes som arbejdstid.
Irland har aldrig benyttet sig af undtagelsesbestemmelsen, så en strengere gennemførelse af den nuværende undtagelsesbestemmelse er både velkommen og nødvendig.
Dushana Zdravkova  
Som De ved fra forhandlingerne i løbet af de seneste par uger, handler det centrale punkt i det direktiv, der drøftes, om at betragte perioder med inaktivitet under rådighedsvagt som arbejdstid. Dette ændringsforslag vil give mange arbejdstagere lejlighed til at blive aflønnet for den periode, som de ikke har haft mulighed for at nyde som fritid og på en måde, som opfylder deres behov. Forslaget har mange tilhængere og modstandere. Begge sider er fast forankret i deres synspunkter og er ude af stand til at finde nogen overlappende interesser. Det er derfor, jeg beder Dem rette Deres opmærksomhed mod den positive indflydelse, som dette ændringsforslag vil få på det europæiske samfund.
EU's befolkning er blevet ældre og ældre i løbet af de seneste par årtier. Befolkningsvækstraten i 2007 nåede op på sølle 0.12 %. Hvis vi ikke udelukkende vil sætte vores lid til indvandring, er vi nødt til at øge fødselstallet. At inkludere perioder med inaktivitet under rådighedsvagt, når man udregner arbejdstidens samlede varighed, er et sådant incitament. Ændringsforslaget vil give mange kvinder mulighed for at finde det lettere at kombinere deres aspirationer om faglig succes med deres ønske om at tage sig mere af deres børn. Dette vil give os mulighed for at tage endnu et vigtigt skridt i vores bestræbelser på at afvende de negative trends, som påvirker vores samfunds udvikling.
