Organizarea timpului de lucru (dezbatere) 
Preşedintele
Următorul subiect pe ordinea de zi este declaraţia preşedintelui delegaţiei Parlamentului la comitetul de conciliere privind organizarea timpului de lucru
Mechtild Rothe
Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, după cum ştiţi, procedura de conciliere referitoare la directiva privind timpul de lucru a eşuat. În acest caz, articolul 65 alineatul 5 din Regulamentul de procedură prevede ca preşedintele delegaţiei Parlamentului European la comitetul de conciliere să facă o declaraţie în plen. Din acest motiv, voi face acum o scurtă declaraţie privind evoluţia negocierilor privind respectiva directivă.
După mai multe discuţii trilaterale şi trei sesiuni ale comitetului de conciliere, a devenit clar, în ultima sesiune, imediat după miezul nopţii şi la puţin timp înainte de expirarea termenului limită, că nu este posibil să se ajungă la un acord. Delegaţia Parlamentului European a votat anterior cu o majoritate clară de 15 voturi pentru, 0 voturi împotrivă şi 5 abţineri, opunându-se ultimei încercări de conciliere a Comisiei. Această propunere nu a fost acceptată ca bază pentru un compromis real. În acelaşi timp, aceasta a fost respinsă, de asemenea, de către comitetul reprezentanţilor permanenţi care s-a reunit în camera alăturată. Într-o scrisoare din data de 29 aprilie 2009, cei doi copreşedinţi ai comitetului de conciliere au informat Parlamentul şi Consiliul de Miniştri că nu a fost posibil să se ajungă la un acord asupra unui text comun înainte de termenul specificat în articolul 251 alineatul (5) din Tratatul CE.
Regret foarte mult că cele două instituţii nu au reuşit să găsească niciun punct comun. Totuşi, dacă luăm în calcul cele trei puncte care au rămas în discuţie până la sfârşit - excluderea voluntară de la timpul de lucru săptămânal, condiţiile timpului de gardă şi contractele multiple pentru fiecare lucrător - diferenţele de poziţii au fost atât de mari încât nu a existat nicio posibilitate de a se ajunge la un acord care să fi fost compatibil cu rezoluţia Parlamentului European din 17 decembrie 2008.
Consiliul, în special, nu a avut nicio reacţie în privinţa excluderii voluntare. Parlamentul a oferit mai multe compromisuri care ar fi oferit angajatorului un grad ridicat de flexibilitate privind timpul de lucru. Parlamentul a fost cooperant în special în chestiunea condiţiilor timpului de gardă, deoarece majoritatea statelor membre, în acest caz nouă, utilizează excluderea voluntară în mod exclusiv pentru timpul de gardă. Totuşi, o minoritate de blocaj din Consiliu a împiedicat orice încercare de a introduce o derogare. Nici măcar o sugestie privind sfârşitul excluderii voluntare nu a fost acceptată.
Privind subiectul timpului de gardă, Curtea de Justiţie a Comunităţilor Europene a precizat că timpul de gardă este timp de lucru chiar partea inactivă a timpului de gardă nu poate fi considerată în întregime sau parţial o perioadă de odihnă, aşa cum a solicitat Consiliul. De asemenea, pentru delegaţia Parlamentului a fost evident că timpul de gardă este necesar atunci când este necesară continuarea lucrului. Consiliul nu a fost pregătit să accepte această restricţie. Care este rezultatul acestui fapt? Dacă un chelner stă într-un restaurant gol, timpul se calculează ca timp de gardă inactiv care, bineînţeles, va fi evaluat în mod diferit. Acest lucru nu ar trebui să se întâmple. Adoptând o abordare flexibilă, Parlamentul a susţinut, de asemenea, propunerea pentru un timp de lucru maxim de 48 de ore pentru fiecare lucrător şi nu pentru fiecare contract de muncă. În acest caz nu am reuşit nici măcar să fim de acord ca acest principiu să fie introdus într-un considerent.
Pentru delegaţia Parlamentului a fost clar că lipsa unui compromis este mai bună decât un compromis nepotrivit pentru lucrători. Parlamentul a trimis numeroase propuneri Consiliului până când am simţit că am ajuns la limită. Totuşi, a existat un grup în Consiliul care nu a fost pregătit pentru niciun fel de compromis. De asemenea, cred că, în anumite momente, Comisia ar fi putut să trimită propuneri care să fi oferit un echilibru mai mare între poziţia Consiliului şi cea a Parlamentului.
În timpul acestui mandat parlamentar, Parlamentul a adoptat 389 de acte legislative în procedura de codecizie. Dintre acestea, 24 au fost încheiate în a treia lectură ca urmare a concilierii reuşite. Acest lucru demonstrează clar că există o cultură a cooperării între instituţii. Pentru prima dată de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, comitetul de conciliere nu a reuşit să ajungă la un acord în cazul Directivei privind timpul de lucru. Sper că noua Comisie va prezenta foarte curând o propunere nouă care, sper, va duce la un acord.
În final, aş dori să mulţumesc în mod special secretariatului comitetului de conciliere pentru activitatea sa excelentă.
Michal SEDLÁČEK
Preşedinte în exerciţiu al Consiliului. - (CS) Domnule preşedinte, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, din partea Preşedinţiei cehe, doresc să vă informez despre poziţia Consiliului cu privire la încheierea negocierilor asupra revizuirii Directivei privind timpul de lucru. După cum, fără îndoială, ştiţi, Consiliul a consacrat patru ani discuţiilor privind un amendament adus la această directivă înainte de ajunge în final la o poziţie comună privind conţinutul - după o serie de negocieri foarte complexe.
O majoritate calificată a statelor membre a fost de acord că problema principală disputată, a excluderii voluntare, va rămâne în directivă, dar cu condiţii definite foarte puternic, care vor restrânge considerabil aplicarea acesteia. Consiliul, de exemplu, a dorit să reducă timpul de lucru săptămânal maxim atunci când se utilizează excluderea voluntară de la 78 de ore la 60 sau 65 de ore şi a propus interzicerea utilizării excluderilor voluntare la semnarea unui contract de muncă sau limitarea perioadei consimţământului dat de angajaţi pentru a lucra într-un regim de excludere voluntară de până un an. Scopul Consiliului era de a restricţiona utilizarea excluderii voluntare în statele membre, dar în primul rând de a îmbunătăţi protecţia angajaţilor care utilizează excluderea voluntară. Consiliul a văzut proiectul de directivă ca un document bine echilibrat care promovează protecţia angajatului şi a sperat că directiva se va dovedi acceptabilă, de asemenea, pentru Parlament, care era de aşteptat să-l aprobe în a doua lectură.
De la votul din decembrie, anul trecut, Preşedinţia cehă era la curent cu atitudinile diferite ale celor două instituţii faţă de proiectul de directivă, dar nu a privit procedura de negociere ca o luptă pentru prestigiu între cele două instituţii. În schimb, a adoptat o atitudine pragmatică, neideologică şi realistă, luând în calcul realităţile pieţei europene a muncii. Este un fapt de netăgăduit că excluderea voluntară este utilizată în prezent de către 15 din 27 state membre ale UE. Din luna ianuarie a acestui an, când Republica Cehă a preluat preşedinţia, am condus negocieri foarte intense la toate nivelurile într-un efort de a găsi un mod de a ajunge la un posibil compromis cu Parlamentul. Prima reuniune a statelor membre privind acest subiect a avut loc la Praga, pe 13 ianuarie. Cel puţin opt runde de discuţii trilaterale neoficiale au avut loc până în prezent, precum şi trei runde ale procesului de negociere oficial. În acest moment doresc să mulţumesc Comisiei şi în special comisarului Špidla, pentru asistenţa sa specializată şi abordarea constructivă în căutarea unui compromis posibil privind formularea directivei. Consiliul era dispus să ajungă la un acord şi să facă un compromis pentru o poziţie comună, dar în ciuda acestui fapt nu s-a ajuns la niciun acord. În ultimele patru luni, Preşedinţia cehă a fost foarte activă şi responsabilă în susţinerea dialogurilor cu Parlamentul şi transmiterea numeroaselor soluţii de compromis Parlamentului asupra unor diverse probleme privind directiva într-o încercare de a găsi o soluţie finală acceptabilă pentru Consiliu şi pentru Parlament.
Astăzi pot susţine, cu privire la Consiliu, că acesta a făcut un număr de concesii pentru a îndeplini cerinţele Parlamentului şi totuşi acestea nu au fost suficiente pentru Parlament. De exemplu, Consiliul era pregătit să abandoneze poziţia comună şi să sprijine punctul de vedere al Parlamentului potrivit căruia timpul de gardă este, într-adevăr, timp de lucru. De asemenea, Consiliul a făcut concesii în timpul dezbaterii asupra armonizării activităţii profesionale cu viaţa de familie în ce priveşte termenul limită pentru asigurarea unei perioade de odihnă suplimentare pe timpul zilei şi în ce priveşte definirea angajaţilor de rang superior; aş putea să mai dau şi alte exemple. Consiliul a dorit să ajungă la un acord cu Parlamentul asupra problemei principale a excluderii voluntare şi era pregătit să satisfacă cerinţele Parlamentului şi să accepte alte propuneri din partea acestuia, de exemplu interzicerea stabilirii excluderilor voluntare în timpul perioadei de probă şi eliminarea timpul de lucru săptămânal maxim pentru excluderea voluntară, chiar dacă, fireşte, am simţit că acţionăm împotriva intereselor angajaţilor. Eram pregătiţi chiar să acceptăm ideea introducerii înregistrării orelor de lucru efective din timpul de gardă. Totuşi, Parlamentul nici măcar nu a venit în întâmpinarea poziţiei Consiliului.
Vorbind din partea Preşedinţiei cehe, îmi pare sincer rău că Parlamentul nu a fost dispus să facă un compromis şi să ajungă la un acord asupra unei directive modificate, care este aşteptată nu doar de statele membre, ci şi de cetăţenii UE timp de cinci ani. Acordul privind directiva revizuită ar contribui la protejarea angajaţilor, ar ajuta la rezolvarea problemei timpul de gardă şi de odihnă şi ar pregăti calea către o reducere gradată în utilizarea excluderilor voluntare în statele membre. Totuşi, deputaţii din comitetul de negociere nu au fost receptivi la aceste propuneri. Aceştia au refuzat să le accepte şi au refuzat să accepte contrapropunerile Consiliului şi compromisurile oferite de Comisie, insistând în schimb asupra propriei lor poziţii ideologice. Deoarece Parlamentul nu a fost dispus să respecte situaţia din Consiliu şi realităţile situaţiei actuale, directiva existentă va rămâne în vigoare. Utilizarea excluderii voluntare nu va fi restricţionată, nicio monitorizare nu va fi introdusă şi lucrătorii vor trebui să lucreze în continuare până la 78 de ore pe săptămână. Cel mai probabil, atitudinea Parlamentului va duce la o utilizare mai mare a excluderii voluntare. Comisia Europeană a primit semnale astăzi de la alte două state membre care intenţionează să introducă excluderea voluntară şi, în consecinţă, orice speranţe pentru eliminarea ulterioară a acesteia sunt reduse şi mai mult. Consiliul a dorit să prevină acest lucru, dar Parlamentul a hotărât altfel.
Vladimír Špidla
Domnule preşedinte, doamnelor şi domnilor, îmi pare foarte rău că Consiliul şi Parlamentul nu au ajuns la un acord în runda finală de negocieri asupra revizuirii directivei privind timpul de lucru. Comisia a făcut tot posibilul pentru a găsi un compromis, înaintând o serie de propuneri privind toate problemele principale pentru a ajuta ambele organisme legislative să se apropie de o versiune finală. În cele din urmă, totuşi, Consiliul şi Parlamentul au insistat asupra propriilor lor puncte de vedere diferite privind viitorul excepţiilor şi excluderii voluntare, asupra cărora nu s-a putut ajunge la niciun acord.
Înţeleg şi respect dorinţa Parlamentului de a pune capăt utilizării de excepţii cu efect definitiv. Aceasta ar fi, de asemenea, soluţia ideală pentru mine şi am introdus-o în amendamentul Comisiei la directiva în 2005. Totuşi, după mai mulţi ani de negocieri, a devenit foarte clar că acest element nu va facilita un acord în Consiliu şi nici nu va depăşi minoritatea de blocare. Prea multe state membre au insistat pur şi simplu să utilizeze excepţii individuale şi să păstreze această prevedere în directivă. De aceea Comisia a înaintat propuneri alternative pentru îmbunătăţirea protecţiei juridice a angajaţilor care utilizează excepţii, slăbind astfel utilizarea lor în termeni practici. Comisia a propus, de asemenea, introducerea monitorizării consistente a utilizării de excepţii la nivel naţional şi european şi impunerea de restricţii asupra utilizării simultane de excepţii, care ar fi descurajat statele membre să acorde excepţii. Sunt ferm convins că această abordare ar îmbunătăţi, într-adevăr, condiţiile pentru lucrători şi, mai important, ar îmbunătăţi probabilitatea pe termen lung ca statele membre să ajungă până la urmă la un acord privind eliminarea completă a excepţiilor. Parlamentul a declarat că nu există o măsură mai bună decât o eliminare completă a excluderii voluntare. Respect motivele unei astfel de decizii, dar am o părere diferită.
După cum am menţionat în numeroasele ocazii anterioare, sunt ferm convins că lipsa unui acord asupra amendamentului este un mesaj nefavorabil pentru lucrătorii şi întreprinderile din Europa, pentru instituţiile europene şi, prin extensie, pentru întreaga Europă. Mai întâi, aceasta înseamnă că problema excepţiilor nu a fost rezolvată şi excepţiile vor continua să fie utilizate conform directivei existente, neavând o dată pentru încheierea lor, cu un număr foarte limitat de restricţii şi fără nicio modificare specială. Ştiu că mulţi dintre dumneavoastră au formulat obiecţia conform căreia lucrătorii ar lucra 65 de ore pe săptămână şi înţeleg pe deplin aceste preocupări, dar de fapt directiva actuală permite o săptămână de lucru de până la 70 de ore. În al doilea rând, deşi hotărârea Curţii de Justiţie în problema timpului de gardă şi timpului suplimentar pentru odihnă va rămâne neschimbată, mi-e teamă că în multe cazuri acest lucru nu va conduce în practică la o protecţie mai bună pentru lucrători. Multe state membre au domenii cu un indice ridicat al timpului de gardă şi se confruntă cu probleme reale în ce priveşte aderarea la regulile care provin din hotărârile pronunţate în cauzele SIMAP şi Jaeger. Rezultatul de până acum este că din ce în ce mai multe state membre au început să utilizeze excepţii pentru a rezolva această problemă. În prezent, există 15 astfel de state şi mi-e teamă că acum, deoarece nu există niciun acord în vigoare privind timpul de gardă, mult mai multe state membre vor începe să utilizeze excluderea voluntară pentru a respecta hotărârea Curţii Europene de Justiţie, deoarece nu vor avea la dispoziţie nicio altă opţiune. Având în vedere că numărul statelor membre care utilizează excepţii este în creştere, va fi mult mai dificil să se ajungă la un acord în Consiliu privind eliminarea excepţiilor. În al treilea rând, eşecul negocierilor înseamnă că o serie de garanţii speciale foarte importante aprobate de către Consiliu pentru lucrătorii din întreaga Europă care utilizează în prezent excepţiile, nu vor fi valabile şi nu vor intra în vigoare. Şi, în ultimul rând, am pierdut, de asemenea, o oportunitate de îmbunătăţire în ceea ce priveşte măsurile care vizează armonizarea dintre activitatea profesională şi viaţa de familie şi clarificarea definiţiei variaţiilor pentru lucrătorii liber-profesionişti. Totuşi, ambele organisme legislative au luat decizii şi rezultatul imediat este că nu vor exista modificări speciale ale excepţiilor, aşa cum solicită directiva existentă. Respect această decizie. Împreună cu alţi membri ai Comisiei va trebui să luăm în calcul situaţia care a apărut ca un rezultat al eşecului legislatorului de a ajunge la un acord.
Totuşi, aş dori să menţionez, de asemenea, că după cinci ani de negocieri, în timpul cărora au fost înaintate un număr de propuneri parţiale şi au fost făcute multe încercări pentru a găsi o soluţie, nu a fost găsită nicio soluţie. Acest lucru înseamnă că nu va fi uşor să facem o propunere nouă care ar putea să rezolve situaţia în mod miraculos. Prin urmare, consider necesară examinarea foarte atentă a situaţiei împreună cu partenerii sociali. Doar atunci Comisia poate lua o altă decizie şi adopta o altă strategie.
Hartmut Nassauer
Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, în primul rând aş dori să declar în numele Grupului Partidului Popular European (Creştin-Democrat) şi al Democraţilor Europeni că nu este în interesul lucrătorilor europeni faptul că procedura de conciliere asupra noii legislaţii privind timpul de lucru a eşuat şi că legislaţia veche privind timpul de lucru este aplicată în continuare.
De asemenea, aş dori să spun că blamarea exclusivă a Consiliului, în timp ce majoritatea deputaţilor, asemenea cavalerilor în armuri strălucitoare, s-au sacrificat în interesul lucrătorilor, este un mit. Realitatea este că vina o poartă ambele părţi. Este adevărat că Consiliul nu a acţionat în niciun fel în ceea ce priveşte chestiunea excluderii voluntare, dar majoritatea deputaţilor nu a fost la fel de flexibilă în ceea ce priveşte susţinerea ideii că o soluţie este posibilă doar dacă excluderea voluntară este eliminată. Ca urmare, ambele părţi au trecut neobservate şi rezultatul a fost uşor de prezis.
Aceasta este o oportunitate irosită. De exemplu, ar fi fost posibil să se pună în aplicare o reglementare europeană privind timpul de gardă care să specifice pentru toată Europa că "timpul de gardă este timp de lucru”, aşa cum a formulat Curtea de Justiţie a Comunităţilor Europene. Pentru atingerea acestui obiectiv ar fi fost necesar ca majoritatea deputaţilor să fi făcut o concesie foarte mică asupra chestiunii excluderii voluntare, de exemplu atunci când s-a discutat determinarea condiţiilor în care este posibilă o excludere voluntară, care ar trebui să fie cât mai stricte posibil şi cine ia decizia referitoare la excluderea voluntară. Cele două părţi ale industriei ar fi trebuit să fie implicate. Totuşi, nimic din toate acestea nu s-a întâmplat. Insistenţa privind eliminarea excluderii voluntare cu orice preţ a devenit un subiect tabu. Aceasta a fost altă faţetă a comportamentului ireconciliabil care a cauzat eşecul noii soluţii. Aceasta este o situaţie foarte regretabilă. După cum am mai spus, aceasta nu este în interesul lucrătorilor.
Alejandro Cercas
în numele Grupului PSE. - (ES) Doamnă preşedintă, deşi eforturile inutile duc la melancolie, doresc să repet că excluderea voluntară ar trebui să intervină la final, deoarece a fost destinată să dureze o perioadă de zece ani - care a luat sfârşit în 2003 - şi sfârşitul acesteia este extrem de important pentru sănătatea oamenilor, pentru concilierea dintre viaţa de familie şi viaţa profesională, pentru ca noi să avem o discuţie care se potriveşte cu cea de acum jumătate de oră şi cu cea care va urma, pentru respectarea convenţiilor internaţionale ale Organizaţiei Mondiale a Muncii, pentru ca legea socială europeană să devină o realitate, pentru ca organizaţiile muncitoreşti să rămână intacte şi pentru ca cetăţenii să aibă încredere în continuare în instituţiile europene.
După cum a spus preşedintele nostru, nu s-a ajuns la un acord deoarece propunerea Consiliului a fost întotdeauna de întoarcere în trecut, cu mult înainte de secolul XIX, făcând din legea muncii doar o relaţie bilaterală între lucrător şi angajat, fără legi sau reglementări, fără nimic de respectat dincolo de aşa-zisul "liber arbitru”, ignorând că există întotdeauna un dezechilibru de putere între lucrător şi angajat.
Acest lucru nu este adevărat; aceştia se înşeală. Parlamentul s-a agitat; acesta a oferit toate tipurile de alternative pentru a rezolva probleme reale, dar aceasta este o problemă ideologică. Consiliul nu a dorit să pună capăt excluderii voluntare. O minoritate din Consiliu a dorit ca excluderea voluntară, care a fost temporară în 1993, să devină permanentă şi, cu votul Parlamentului, să fie eternă, lăsând speranţa şi demnitatea în această luptă pe seama noastră.
Aceştia sunt cei care nu au vrut; aceştia au vrut doar să cosmetizeze superficial excluderea voluntară, dar să facă acest lucru permanent, distrugând unul dintre instrumentele fundamentale ale legii sociale europene. Acesta este adevărul şi nu este adevărat să se spună că a existat o reducere a zilei de lucru - cu propunerea din partea Comisiei şi a Consiliului, orele de lucru totalizau 78 pe săptămână - deoarece trebuiau să fie 60 şi 65 de ore calculate pe o perioadă de trei luni.
Aşa că, vă rog, nu mai faceţi declaraţii care nu sunt adevărate. Nu mai induceţi în eroare opinia publică. Admiteţi că aţi dorit să permanentizaţi ceea ce era temporar în 1993 şi să admiteţi că aţi dorit să transformaţi ce era o excepţie în ceva normal.
Aceştia au propus să fie o derogare, ca în articolul 20; o derogare, nu o excepţie; care să fie ceva normal. În acelaşi timp, de altfel, propunerea era un atac fără reţineri la adresa legislaţiei Curţii de Justiţiei. Aceasta elimina drepturile medicilor şi elimina condiţiile de lucru ale acestora. Aceştia nici măcar nu s-au apropiat de ideea noastră sau de cea a Curţii de Justiţie privind odihna compensatorie pentru medici. Acesta a fost un atac fără reţineri la adresa lucrătorilor. În plus, aceştia ne-au acuzat că am făcut acest lucru în timpul unei campanii electorale. Este o onoare să-i ascultăm pe cetăţeni şi pe lucrători.
Trăim o criză socială majoră; există o distanţă mare între cetăţeni şi instituţiile noastre. Din fericire, Parlamentul nu s-a subordonat Consiliului şi din fericire, domnule comisar, va fi un Parlament nou aici, un Consiliu executiv nou şi vor exista probabil schimbări în guvernele statelor membre; sunt încă speranţe pentru lucrătorii din Europa: mandatul din 17 decembrie este menţinut şi ne vom continua lupta, domnule comisar.
(Aplauze)
Elizabeth Lynne
în numele Grupului ALDE. - Doamnă preşedintă, cunoaştem în mod evident că a existat un impas, dar după părerea mea este mai bine să nu existe niciun acord decât să existe un acord nereuşit.
Am ştiut întotdeauna că va fi inevitabil, dar a durat atât de mult să o recunoaştem în realitate. Cred că are o legătură mai mare cu faptul că unii parlamentari doresc să pară puternici în faţa electoratului lor, decât cu orice altceva.
Odată ce o majoritate din Parlament a votat pentru a elimina excluderea voluntară, bineînţeles că nu ar putea exista un acord deoarece 15 ţări o utilizează, după cum am auzit deja.
Susţin excluderea voluntară a limitei de 48 de ore a Directivei privind timpul de lucru, atât timp cât este voluntară. Am încercat, în timpul reuniunilor comitetului, să subliniez acest lucru şi să mă asigur că nu se poate semna excluderea voluntară în acelaşi timp cu contractul şi că există posibilitatea retragerii din excluderea voluntară în orice moment. Într-adevăr, acest lucru a fost ceea ce a propus şi Consiliul. Este important pentru flexibilitate, atât pentru lucrător, cât şi pentru angajator. De ce nu poate cineva să câştige din orele suplimentare dacă-şi doreşte acest lucru?
Temerea mea era, de asemenea, că oamenii ar putea fi obligaţi să muncească ilegal şi nu vor fi apoi acoperiţi de legislaţia privind sănătatea şi siguranţa, inclusiv directiva privind maşinile periculoase.
O problemă mult mai mare o reprezintă contractele multiple şi definiţia liber-profesionismului. De acestea se abuzează mult mai mult decât de excluderea voluntară, dar Consiliul nu a acţionat în mod substanţial în această privinţă şi nici Parlamentul nu a sprijinit acest punct.
În ce priveşte timpul de gardă, cred că acesta trebuie calculat în întregime ca timp de lucru. Am fost mulţumită că a existat o acţiune a Consiliului în această privinţă.
După cum am spus la începutul acestei dezbateri, acum cinci ani, ar trebui să tratăm hotărârile Curţii privind cauzele SIMAP şi Jaeger şi nimic altceva. Poate vom face acest lucru în viitor şi ne vom consacra sectorului sanitar separat.
În final, trebuie să spun că sunt mulţumită că am păstrat excluderea voluntară a limitei de 48 de ore, în special pentru pompierii din Marea Britanie pentru care ar fi fost foarte dificil să se ofere acoperire dacă excluderea voluntară ar fi fost pierdută şi-i felicit pentru campania lor.
Elisabeth Schroedter
în numele Grupului Verts/ALE. - (DE) Doamnă preşedintă, domnule Preşedinte în exerciţiu al Consiliului, domnule Špidla, în timpul alegerilor ne-ar fi plăcut să putem prezenta cetăţenilor Europei o directivă privind timpul de lucru care să ofere standarde minime de sănătate şi siguranţă.
Aceasta ar fi fost contribuţia noastră la conceptul îmbunătăţirii calităţii muncii. Rezoluţia noastră ar fi stabilit standarde minime şi, în acelaşi timp, ar fi oferit un grad de flexibilitate care ar fi reprezentat o soluţie pentru spitale. Totuşi, Consiliul a blocat directiva timp de mai multe săptămâni şi în cele din urmă aceasta a eşuat. Din păcate, Comisia este, de asemenea, responsabilă parţial în acest caz, deoarece nu a contribuit la procesul găsirii unei soluţii. Propunerile Comisiei au tratat fără consideraţie legea muncii şi au pus la îndoială ceva ce ar fi fost privit în general ca un standard minim legal. Noi, cei din grupul Verzilor/Alianţa Liberă Europeană, împreună cu o mare majoritate a comitetului de conciliere, nu eram pregătiţi să votăm în favoarea exploatării legalizate.
Este binecunoscut că ministrul muncii şi social democratul german, Olaf Scholz, a fost unul dintre opozanţii fervenţi din Consiliu. Cu toată seriozitatea, acesta a dorit să introducă excepţii pentru o soluţie pe termen lung care ar permite oamenilor să muncească până la 78 de ore pe săptămână. În Germania, acesta pretinde că este reprezentantul lucrătorilor, în timp ce la Bruxelles acesta acţionează ca purtător de cuvânt pentru acei membri ai Consiliului care se opun intereselor lucrătorilor europeni. Acesta i-a trădat pe social-democraţi.
Ilda Figueiredo
Doamnă preşedintă, salutăm lipsa de acord dintre Parlamentul European şi Consiliu privind modificarea directivei privind organizarea timpului de lucru, deoarece ceea ce s-a propus a fost mai nepotrivit decât ceea ce există în prezent, atât în relaţie cu ziua medie de lucru, cât şi cu timpul de gardă.
De fapt, ceea ce au încercat Comisia Europeană şi Consiliul să facă a fost să deschidă calea unei devalorizări mai mari a muncii şi un atac asupra dreptului de negociere al sindicatelor şi asupra negocierii contractului colectiv de muncă. Acestea s-ar fi realizat prin acceptarea ca prevederile administrative simple să reglementeze organizarea timpului de lucru şi a plăţii acestuia, prin urmare punând în pericol timpul de gardă şi dreptul la perioade de odihnă, reprezentând o întoarcere în timp de 100 de ani în ceea ce priveşte drepturile muncii.
Obligaţia de a plăti integral timpul de gardă, inclusiv perioadele de odihnă, fie în domeniul serviciilor sanitare şi de urgenţă fie în serviciul de pompieri sau în orice alt sector de activitate, prin urmare rămâne în vigoare, în conformitate cu legea existentă.
Vom continua să aducem în atenţia publicului lupta lucrătorilor împotriva clauzei notorii de excludere voluntară şi pentru evaluarea adecvată a muncii. Vom continua să pledăm pentru o reducere a zilei de lucru fără nicio reducere a plăţii, care este o cerinţă importantă într-un timp de recesiune pentru a crea locuri de muncă şi a reduce şomajul. Vom continua, de asemenea, să promovăm sănătatea şi siguranţa lucrătorilor la locul de muncă şi concilierea activităţii profesionale cu viaţa de familie.
Dorim o Europă socială autentică, care să nu fie uitată după alegerile pentru Parlamentul European.
Derek Roland Clark
în numele Grupului IND/DEM. - Doamnă preşedintă, preşedintele Klaus a remarcat în data de 18 februarie că structura UE este o dogmă care contrazice experienţa tradiţiei.
Statele membre au o tradiţie. Acestea acţionează în felul lor, inclusiv în ceea ce priveşte modul în care lucrează. Când am precizat acest lucru, la prima întâlnire de conciliere şi am remarcat că statele membre nu trebuie încorsetate, un coleg deputat se întreba dacă de fapt ar fi trebui să fiu invitat la şedinţă. Iată ce înseamnă democraţia!
Documentul comisarului, prezentat în acea seară, includea textul "preferinţele şi nevoile lucrătorilor fac imposibilă fixarea unei date pentru eliminarea excluderilor voluntare” - este bine să auzi un ecou!
După cum a precizat preşedintele Klaus, există o distanţă mare dintre cetăţeni şi reprezentanţii aleşi ai UE, dar mult mai mică în cadrul statelor membre, ceea ce face UE nedemocratică. Sunt de acord şi în ceea ce mă priveşte, insist pentru reprezentarea cetăţenilor într-o măsură mai mare. În fond, în 2004 erau doar patru state membre care doreau excludere voluntară, acum sunt însă 15. Acest lucru nu vă spune nimic? Iar deputaţii îndrăznesc să numească 15 state din 27 o minoritate de blocaj - Parlamentul refuză să admită adevărul!
José Albino Silva Peneda
(PT) Două probleme au reieşit în această negociere: aşa-numitul timp de gardă şi clauza de excludere voluntară.
Cu privire la timpul de gardă, doresc să spun că am fost foarte aproape de un compromis, dar că, în ultimul moment, Consiliul şi-a schimbat opinia.
În ce priveşte excluderea voluntară, Parlamentul nu ar fi acceptat niciodată generalizarea nedefinită a acesteia deoarece, în termeni practici, aceasta ar fi însemnat pur şi simplu dereglementarea pieţei muncii.
Deoarece proporţia timpului de gardă nu este suficientă pentru a satisface nevoile reale, există în prezent 15 ţări care utilizează excluderea voluntară. Sistemul de excludere voluntară nu este suficient pentru a satisface nevoile actuale, în special în sectorul sanitar. Acest lucru a fost rezolvat în propunerea Parlamentului şi nu ar fi fost necesar ca atât de multe ţări să utilizeze excluderea voluntară. Acest lucru a fost recunoscut chiar şi de preşedinţie în timpul negocierilor.
Este absolut clar că excluderea voluntară nu are nimic în comun cu flexibilitatea. Flexibilitatea poate fi obţinută pe deplin prin schimbarea perioadei de referinţă la un an, după cum a fost propus de Parlament în 2005.
Parlamentul a luptat întotdeauna în această problemă astfel încât să putem măcar întrezări o dată viitoare la care excluderea voluntară va fi eliminată. Totuşi, o minoritate de blocaj în Consiliu nu numai că a acceptat această excludere voluntară, dar a dorit, de asemenea, să facă din aplicarea acesteia o regulă, mai mult decât o excepţie. Aş dori să vă reamintesc faptul că excluderea voluntară a fost acceptată în 1993, dar ca o excepţie clară.
Doamnelor şi domnilor, contractele de muncă nu pot fi comparate cu orice alte contracte în care părţile sunt într-o situaţie identică. Dreptul şi ştiinţa muncii există în Europa deoarece de mult timp s-a acceptat că una dintre părţi este în dezavantaj şi trebuie, prin urmare, să fie protejată.
Minoritatea de blocaj din Consiliu, cu atitudinea sa clară de inflexibilitate, a dorit să pună capăt acestei protecţii, care, după părerea mea, este absolut inacceptabil pentru oricine apără valorile fundamentale care formează baza modelului social european.
Jan Andersson
(SV) Doamnă preşedintă, doresc să profit de această oportunitate pentru a mulţumi colegilor mei din echipa de negociere pentru cooperarea lor constructivă. Este regretabil că nu se va ajunge la un acord. Aceasta din cauza situaţiei care există în prezent, care este că 15 state membre utilizează excluderea voluntară. Fără îndoială că s-ar putea să mai fie şi altele, iar această situaţie nu este prielnică.
De asemenea, vă pot spune că am înregistrat un progres în timpul negocierilor. În ce priveşte timpul de gardă şi zilele libere efectuate în loc de plată, consider un progres faptul că am precizat toţi că timpul de gardă este considerat ca timp de lucru. Cred că am fi ajuns la un acord în această privinţă. Motivul pentru care nu am ajuns la un acord a fost excluderea voluntară. Pe de o parte era Consiliul, cu o minoritate de blocaj care nu a dorit absolut deloc eliminarea excluderii voluntare şi pe de altă parte - şi acest lucru este omis adesea - o mare majoritate din Parlamentul European care doreşte foarte mult să elimine excluderea voluntară deoarece aceasta nu are nicio legătură cu sănătatea şi siguranţa. Noi, ca deputaţi, am încercat, am propus ca însuşi Consiliul să precizeze o dată finală. În cele din urmă eram chiar dispuşi să spunem: "Vom stabili o dată pentru negocieri ulterioare şi pentru propunerea unei date finale”. Consiliul nu a fost dispus să accepte nici măcar acest lucru. Atunci a devenit imposibil. Nu a fost cazul, domnule Sedláĉek, ca Consiliul să accepte toate condiţiile stabilite de Parlament în ce priveşte condiţiile pentru excluderea voluntară. Atunci când am început negocierile în ultima zi, aproape toate sugestiile au fost respinse. Pot să confirm că există o majoritate reală în favoarea eliminării excluderii voluntare. Există o mare majoritate în Parlament şi o majoritate în Consiliu, dar din păcate există o minoritate în Consiliu care poate decide ca excluderea voluntară să rămână. Acest lucru este nesatisfăcător. Sper că Comisia va reveni, că oamenii îşi vor accepta responsabilitatea şi că punctul de pornire pentru o propunere nouă va fi scopul directivei, adică sănătatea şi siguranţa pentru lucrători şi că apoi excluderea voluntară va trebui eliminată progresiv.
Bernard Lehideux
(FR) Doamnă preşedintă, Parlamentul şi raportorul acestuia au fost forţaţi să respingă un compromis nesatisfăcător şi au avut dreptate să o facă. Delegaţia noastră a rămas devotată poziţiei adoptate de către o foarte mare majoritate în plen, care a solicitat eliminarea în cele din urmă a oricăror excepţii la timpul de lucru statutar.
Totuşi, adevărul este că Parlamentul a fost singurul care a dorit să progreseze. Reprezentanţii europenilor au trecut peste divergenţele partizane pentru a pune capăt acestui anacronism al excluderii voluntare. Am fost singurii care am propus un text de compromis autentic, pe care Consiliul l-a ignorat în mod deosebit, la fel ca şi Comisia. Consiliul şi Comisia s-au aliniat la poziţia celor care se opun cu îndârjire oricărui progres privind drepturile lucrătorilor în Europa.
Domnule Preşedinte în exerciţiu al Consiliului, este clar că v-aţi atins scopurile. Curtea de Justiţie vă forţează să priviţi tot timpul de gardă ca timp de lucru; prin urmare nu aţi pierdut nimic din acest punct de vedere. Excluderea voluntară pe care o doriţi există în continuare în practică, deoarece opoziţia faţă de progres a dus-o la bun sfârşit. Mai mult decât oricând, deputaţii noi aleşi în iunie vor trebui să lupte pentru armonizarea ierarhică a standardelor sociale.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Doamnă preşedintă, Consiliul, în strânsă legătură cu Comisia, este pe deplin responsabil pentru eşecul găsirii unui compromis şi motivul este simplu: pentru că aţi insistat să acceptăm un compromis care ar menţine excluderea voluntară pentru totdeauna; aţi vrut să ne înşelaţi şi să ne umiliţi pe noi şi pe milioane de lucrători prin transformarea unei excepţii provizorii acordate Marii Britanii în 1993 într-o reglementare permanentă, împotriva lucrătorilor. Din fericire, marea majoritate din Parlamentul European a spus nu. Oricine are îndoieli în privinţa celor care poartă răspunderea trebuie doar să asculte discursul reprezentantului Preşedinţiei cehe: neo-liberalism dogmatic, ideologie intransigentă, aroganţă şi o încercare neînsemnată de a înşela cetăţenii europeni.
Domnule Špidla, nu aveţi dreptul să interpretaţi şi să aplicaţi hotărârile Curţii Europene de Justiţie'à la carte'; trebuie să aplicaţi jurisprudenţa Curţii Europene de Justiţie şi să instituiţi procedurile privind încălcarea dreptului comunitar împotriva statelor membre care nu au reuşit de ani de zile să aplice hotărârile Curţii. Nu puteţi spune că nu facem astfel, deoarece vom revizui directiva. Înţelegeţi un lucru: Parlamentul nu va fi de acord în niciun caz cu un compromis care nu elimină excluderea voluntară.
Edit Bauer
- (SK) După speranţele iniţiale că ne apropiam de un acord asupra directivei revizuite privind timpul de lucru, este cu adevărat regretabil că acest lucru nu s-a întâmplat. Există cel puţin două motive pentru care acesta nu a fost cel mai bun raport pentru alegătorii noştri înaintea alegerilor. Primul implică o evoluţie interesantă şi neaşteptată care are loc în noile state membre.
Unii investitori, în special din ţările din Asia de Est, încearcă nu numai să introducă etica de muncă est-asiatică, împotriva căreia angajaţii solicită protecţie juridică, dar aduc şi un fenomen nou pe piaţa muncii: o încercare de a înlocui lucrătorii locali cu lucrători est-asiatici, care sunt obişnuiţi cu altă cultură a muncii şi ore de lucru nelimitate. În situaţia curentă de criză, cu şomaj în creştere, relaţia asimetrică dintre angajator şi angajat devine din ce în ce mai clară. Prin urmare limitarea orelor de lucru este cu atât mai mult necesară, luând în considerare necesitatea recunoaşterii libertăţilor lucrătorilor.
A doua problemă care rămâne nerezolvată şi care are consecinţe grave pentru noile state membre este calculul timpului de gardă. Din aceste motive suntem obligaţi să optăm pentru o excludere voluntară, pe care am dorit s-o evităm, dar fără de care nu puteam garanta îngrijirea de bază. Doamnă preşedintă, nu doresc să acuz în mod deschis pe cineva, dar aş dori să cred că în perioada noilor alegeri am putea găsi o soluţie acceptabilă la aceste probleme importante.
Roberto Musacchio
(IT) Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, eşecul directivei privind timpul de lucru era inevitabil. Consiliul a menţinut o poziţie provocatoare, după cum am auzit mai devreme în Parlament, ignorând votul parlamentar, care a fost apoi repetat în a doua lectură, câţiva ani mai târziu. Cu acel vot ne prezentăm în faţa electoratului - aş dori să-i comunic doamnei Lynne - deoarece avem de fapt un mandat din partea electoratului.
Lucrul îngrijorător este acest extremism. Consiliul doreşte să păstreze atât excluderea voluntară cât şi calculul anual al timpului de lucru. Aş dori să precizez comisarului şi Consiliului că s-a ajuns la săptămâna de lucru de 78 de ore prin amânarea perioadelor de odihnă prevăzute în textul pe care Consiliul l-a apărat. Prin urmare, aceasta directivă este mult mai nefavorabilă decât directiva anterioară; sincer, este greu de înţeles care este concepţia Consiliului despre lucru şi condiţiile de lucru, cât şi despre sindicate şi contracte.
Dacă continuăm cu abordarea excluderii voluntare, dacă nu depunem eforturi pentru armonizarea condiţiilor de lucru, atunci nu lucrăm pentru Europa, ci împotriva ei, cu alte cuvinte creăm condiţii care slăbesc societatea europeană şi o împiedică să abordeze motivele reale din spatele crizei actuale.
Responsabilitatea pentru eşec revine prin urmare în mod legitim Consiliului. Parlamentul şi-a făcut datoria.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Doamnă preşedintă, recunoaşterea unui eşec este primul pas pentru a putea transforma acest proces de conciliere într-un real succes. Concilierea a eşuat într-adevăr, dar nu şi şansa de a reconstrui dialogul, începând de astăzi.
Dificultatea nu se află în sensul practic al derogării individuale de la săptămâna de lucru de maxim 48 de ore, deoarece Parlamentul a oferit perioade lungi de tranziţie tocmai pentru a depăşi această dificultate. problema provine din punctele de vedere extrem de diferite atunci când s-a ajuns la stabilirea unei reguli comunitare având ca ultim scop asigurarea sănătăţii şi siguranţei la locul de muncă. Problema următoare era, de asemenea, reglementarea timpului de gardă în conformitate cu hotărârile Curţii de Justiţie.
În ceea ce priveşte problema principală a excluderii voluntare, punctul meu de vedere este că ceea ce oferea Consiliul era contradictoriu din punct de vedere juridic şi, mai presus de toate, era împotriva a ceea ce eu consider a fi elemente esenţiale pentru o Europă care nu poate şi nu trebuie să renunţe la dimensiunea ei socială fără să-şi piardă identitatea. Era de neconceput să fie acceptată în legislaţia Comunităţii o lege generală, permanentă care se opunea recomandării Comisiei care, în agenda sa socială, îndeamnă statele membre să respecte convenţia Organizaţiei Internaţionale a Muncii. De asemenea, a fost posibil să se ajungă la un acord acţionând pe baza setului de excepţii şi reguli generale; în plus, am fi putut beneficia de contribuţia părţilor implicate social care, dacă le este respectată independenţa, pot asigura acorduri corecte şi eficiente.
Pe scurt, propunerile Parlamentului conţineau soluţii care puteau oferi ceea ce doresc companiile, adică, flexibilitatea de a adapta orele de lucru la volume de lucru diferite, deoarece este cert că nu există două sectoare asemănătoare, nici companii din fiecare sector şi deoarece noi avem nevoie şi ţara mea are nevoie în special - deţinem regretabilul record de a avea cea mai mare rată a şomajului din Uniunea Europeană - să fie create mai multe locuri de muncă şi mai puţine concedieri de către companiile noastre.
Doamnelor şi domnilor, mă număr printre cei convinşi că avem nevoie de o reformă urgentă a sistemelor noastre sociale; Şi eu cred că este posibil să conciliem eficienţa economică cu speranţa îmbunătăţirii sociale şi să conciliem libertatea cu justiţia, tocmai din acest motiv trebuie să stabilim limite şi standarde sociale minime pentru toate statele membre.
Philip Bushill-Matthews
Doamnă preşedintă, atunci când generaţiile viitoare vor judeca acest Parlament şi activitatea acestuia privind dosarul timpului de lucru, prevăd că vor vedea modul în care s-au comportat deputaţii în timpul discuţiilor trilaterale cu reală lipsă de încredere. Vor vedea că la începutul anilor '90 a fost creată o directivă, atunci când socialiştii erau cel mai mare partid din acest Parlament şi atunci când stânga era la conducerea majorităţii guvernelor statelor membre; că aici a existat o directivă care, oricât de bine intenţionată, reflectă dogma socialistă standard potrivit căreia nu se poate avea încredere în oameni pentru a lua decizii proprii legate de echilibrul dintre muncă şi viaţă, că politicienii ştiu întotdeauna ce este mai bine şi că, bineînţeles, politicienii europeni ştiu cel mai bine dintre toţi; că aici a existat o directivă privind timpul de lucru care pur şi simplu nu a funcţionat niciodată.
Excluderea voluntară, formulată la început pentru Marea Britanie, a devenit o excludere voluntară pe care alte 14 ţări au avut nevoie s-o utilizeze şi am auzit astăzi de la Preşedinţia cehă că cel puţin alte două se alătură acestui grup. În acest timp, 21 din 27 ţări nu ar putea pune în practică directiva niciodată în ceea ce priveşte serviciile sanitare naţionale, astfel încât Comisia a venit cu propuneri pentru a rezolva această problemă.
Avem o directivă care evident nu poate fi pusă în aplicare şi care a fost reacţia acestui Parlament? Că oamenii greşesc; că statele membre greşesc; că Comisia greşeşte şi că toţi trebuie să se supună forţat uniformizării, ceea ce în mod clar nu este potrivit pentru toţi. Cum era de aşteptat, Consiliul a refuzat să cedeze deoarece, ca şi deputaţii, guvernele statelor membre au fost alese pentru a deschide oportunităţi pentru oameni, nu pentru a le restricţiona libertatea. Aceştia, totuşi, şi-au amintit ceea ce unii deputaţi au uitat.
Astfel încât excluderea voluntară rămâne în prezent, dar la fel şi problemele şi acum chestiunea se extinde la următoarea generaţie de deputaţi din mandatul următor. Sper doar că noii noştri colegi din Parlament vor da dovadă de mai mult bun-simţ, vor arăta că-i ascultă pe oameni şi nu le dictează, vor elimina directiva în loc să interzică excluderea voluntară şi o vor lua de la capăt.
Jacek Protasiewicz
(PL) Doamnă preşedintă, domnule comisar, este adevărat că, după cinci ani de eforturi intense pentru a modifica directiva privind organizarea timpului de lucru, astăzi punem capăt eşecului strădaniilor noastre. Parlamentul nu a reuşit să ajungă la o înţelegere cu Consiliul şi să adopte o legislaţie nouă şi mai bună care ar putea îmbunătăţi situaţia lucrătorilor, inclusiv prin reducerea duratei maxime a săptămânii de lucru permise cu consimţământul lucrătorului, de la 78 de ore la 65 de ore.
Regret că trebuie să spun - şi aici mă diferenţiez de antevorbitorii mei, în special de cei din partea stângă a Parlamentului - că o parte semnificativă a responsabilităţii pentru acest final revine Parlamentului nostru, care a adoptat o strategie de negociere nerealistă. Multe ţări din Europa au un proverb care spune, "mai binele este de multe ori duşmanul binelui”. Din păcate, am remarcat că în timpul perioadei de negocieri acest fragment de înţelepciune populară pare să fi fost complet uitat de către majoritatea colegilor deputaţi, în special de cei de stânga.
Aş dori să mai adaug ceva, deşi acest lucru nu-mi va face nicio plăcere. Voi reaminti Parlamentului că în timpul primei reuniuni a comitetului de conciliere am propus adoptarea unei abordări de compromis, împreună cu recunoaşterea că, deoarece în majoritatea statelor membre au fost aplicate principii flexibile de organizare a timpului de lucru de ani de zile cu consimţământul lucrătorilor, aşteptarea unor modificări radicale nu se justifică şi poate cauza blocarea negocierilor. Din păcate, tocmai aşa s-a întâmplat şi mă tem că acest lucru a fost făcut având în vedere campania electorală şi nu interesele lucrătorilor europeni.
Stephen Hughes
Doamnă preşedintă, este într-adevăr ciudat ca acest Consiliu să dea vina pe Parlament pentru eşecul acestor discuţii. Parlamentul a dat tonul; a făcut toate propunerile de compromis. La sfârşitul zilei, Comisia a înaintat o propunere de compromis, dar Consiliul nu a avut nicio reacţie, astfel încât Parlamentul nu ar trebui condamnat pentru acest eşec.
În această seară l-am ascultat pe Philip BushillMatthews vorbind despre libertatea de alegere pentru lucrători - libertatea de a lucra câte ore doresc. Ei bine, Philip, priveşte situaţia din Marea Britanie, acelaşi stat membru care a utilizat excluderea voluntară cel mai mult. Conform anchetei privind forţa de muncă în Europa, există 3,5 milioane de lucrători care lucrează peste 48 de ore pe săptămână în mod regulat. Conform aceleiaşi anchete, 58% dintre aceştia - aproape 60% - au declarată că ar dori să lucreze mai puţin de 48 de ore pe săptămână. 2,2 milioane din cei 3,5 milioane din Marea Britanie nu primesc nicio plată suplimentară pentru munca suplimentară pe care o depun în fiecare săptămână. Aceştia nu sunt nebuni, ci sunt forţaţi, bineînţeles, să lucreze acele ore şi sunt puşi într-o poziţie în care trebuie să lucreze ore suplimentare. Aceasta este realitatea utilizării excluderii voluntare.
Ewa Tomaszewska
(PL) Consiliul şi-a propus să menţină procedura de excludere voluntară în mod permanent şi astfel să extindă în mod real săptămâna de lucru. Consiliul nu a demostat deloc flexibilitate.
Problema timpului de gardă este o problemă în primul rând pentru cei care lucrează în serviciile publice şi în principal în serviciile sanitare, unde prelungirea timpului de lucru înseamnă nu doar condiţii mai rele pentru medici şi asistente, ci şi o ameninţare la siguranţa şi sănătatea pacienţilor şi în plus la responsabilitatea civilă a medicului pentru malpraxis. Libertatea de alegere în această problemă a însemnat ca într-un spital din oraşul Radom din Polonia, nimeni nu era angajat fără să fie de acord cu procedura. Aceasta înseamnă că, în practică, libertatea de alegere nu există.
Separarea perioadei de gardă în părţi active şi inactive este o încercare de a clasifica timpul care este petrecut în realitate în serviciul angajatorului ca timp de odihnă - timp petrecut la locul de muncă şi care nu poate fi organizat în mod independent. În practică acesta este, prin urmare, un furt din timpul angajatului. Nu există niciun motiv ca noi să acceptăm soluţii pe care le considerăm dăunătoare.
Jan Cremers
(NL) Doamnă preşedintă, cu mult timp în urmă, în 1817, antreprenorul britanic cu spirit social, Robert Owen, a susţinut introducerea zilei de lucru de opt ore. În opinia sa, prosperitatea pentru toţi era posibilă dacă oamenii munceau timp de opt ore şi munca era bine organizată. Apoi, după exact 125 de ani, a fost dat impulsul iniţial pentru introducerea zilei de lucru de opt ore în Statele Unite. Este una dintre convingerile democratice ale comunităţii noastre europene: scurtarea săptămânii de lucru contribuie la o viaţă compatibilă cu demnitatea umană. Din fericire, în ultimele decenii, la aceasta s-a alăturat o atenţie mai mare acordată împărţirii responsabilităţilor legate de muncă şi îngrijire.
Doamnă preşedintă, în acest context, este mare păcat că noi încă trebuie să luptăm în Europa pentru a limita săptămâna maximă de lucru. A cere lucrătorilor să lucreze sistematic ore suplimentare şi a introduce săptămâni lungi de lucru înseamnă a aduce prejudicii activităţilor profesionale. Diferite studii au arătat că Robert Owen avea dreptate: o perioadă de lucru mai mare de opt ore este contraproductivă. În această perioadă de creştere a şomajului, majoritatea Consiliului şi a Comisiei a adoptat o direcţie complet greşită.
Michal SEDLÁČEK
Preşedinte în exerciţiu al Consiliului. - (CS) Doamnelor şi domnilor, aceasta a fost o dezbatere foarte interesantă pentru mine. Aş dori să răspund pe scurt la unele dintre iniţiative. În primul rănd, aş dori să precizez un lucru care nu a fost menţionat aici şi care trebuie declarat foarte sincer. Nu este, din întâmplare, adevărat că Europa are cele mai ridicate niveluri de protecţie a angajaţilor din lume? Cred că aşa este, astfel încât orice discuţie despre eforturi îndreptate către eliminarea acestui tip de protecţie, sau revenirea la secolul XIX nu este, pur şi simplu, reală. Noi încercăm doar să o adaptăm la economia actuală şi la situaţia economică mondială. Nu mai trăim în secolul XX. Acesta este secolul XXI şi muncim- nu aş vrea să specific orele, - dar muncim tot timpul. Vedeţi acest telefon mobil, vedeţi aceste calculatoare? Fiecare dintre noi primeşte mesaje electronice în fiecare zi şi este normal să le primim 24 de ore pe zi. În acelaşi timp, nimeni nu calculează câte ore munceşte cu adevărat. Astfel încât încercarea care se face aici - vorbim despre un fel de flexibilitate - este doar o încercare a Europei în general de a se adapta la concurenţa la nivel mondial.
Aţi avut dreptate, domnule Nassauer, atunci când aţi spus că ar trebui să fim de acord asupra chestiunilor, de exemplu chestiunea timpului de gardă. Aş dori să precizez că în această privinţă Consiliul a avansat foarte mult pentru a veni în întâmpinarea Parlamentului şi a fost de acord ca timpul de gardă să fie privit ca timp de lucru, contrar poziţiei comune, care era foarte diferită. Consiliul a propus Parlamentului ca această directivă să reglementeze doar problema timpului de gardă şi să lase problema excluderii voluntare pentru altă ocazie, dar Parlamentul nu a răspuns acestei propuneri. Domnul Figueredo a spus că propunerea Consiliului a subminat poziţia clasei muncitoare, dar aş dori să reiterez un aspect de bază. Consiliul a propus reducerea numărului de ore atunci când este utilizată excluderea voluntară de la 78 la 60 sau 65, dar domnul Cercas a respins această propunere. Consiliul a propus restricţii atât asupra monitorizării cât asupra şi introducerii excluderilor voluntare. Consiliul a fost de acord dar aceasta tot nu a fost votată. Domnul Andersson face probabil o confuzie atunci când declară că Consiliul nu a dorit să accepte propunerile de compromis ale Comisiei. Din contră, Consiliul este cel care - în reuniunea COREPER - a aprobat acele propuneri. Astfel încât compromisul propus de Comisie a fost acceptat de Consiliu, dar nu şi de Parlament.
De asemenea, doresc să precizez că nu ştiu cine discută cu care membri ai publicului din UE. Şi noi discutăm cu membri ai publicului din UE, dar aceştia ne spun că doresc mai multă libertate, doresc ca nimeni să nu le impună obligaţii noi şi nu doresc ca politicienii să se amestece în vieţile lor personale. Ne apropiem de a 20-a aniversare a Revoluţiei de Catifea- aniversarea sfârşitului comunismului în Europa - şi cetăţenii doresc să celebreze această ocazie apărându-şi cu adevărat libertatea. Aceştia nu doresc să li se impună din ce în ce mai multe reglementări şi obligaţii.
Domnule Hughes, cred că am indicat foarte clar în discursul meu punctele asupra cărora Consiliul era pregătit să facă un compromis, astfel încât este foarte greşit să spuneţi că Consiliul nu a avut nicio reacţie. Aş dori să adaug, deoarece raportorul a exprimat speranţe în privinţa schimbării guvernelor în Europa, că-mi vine greu să-mi imaginez- dacă astfel de schimbare ar avea loc în Marea Britanie- că un guvern conservator ar avea puncte de vedere diferite faţă de cele ale guvernului primului ministru, Gordon Brown.
În concluzie, aş dori să precizez doar că suntem extrem de dezamăgiţi că nu am ajuns la un acord, dar dacă refuzaţi să vedeţi realitatea vieţii de zi cu zi, care este că 15 din 27 de state membre utilizează excluderea voluntară şi că în prezent nu există suficienţi lucrători în multe profesii, în special în noile state membre, atunci excluderea voluntară pur şi simplu trebuie să fie în continuare la ordinea zilei. Să revenim la această chestiune peste 10 ani, atunci când situaţia în statele membre poate fi foarte diferită. Să creăm condiţiile pentru ca statele membre să nu fie nevoite să utilizeze excluderea voluntară şi apoi s-ar putea să fim surprinşi cât de rapid ajungem la un compromis.
Vladimír Špidla
Doamnelor şi domnilor, dezbaterea a prezentat argumente care au fost utilizate de multe ori în trecut şi pe bună dreptate. Cred că este foarte normal, deoarece dezbaterea continuă de cinci ani şi ne-a afectat pe toţi şi aş dori să mulţumesc tuturor celor care au jucat un rol important în cadrul ei. Totuşi, nu e mai puţin adevărat că nu am ajuns la un rezultat pozitiv sau un rezultat stabil şi probabil va trebui să răspundem pentru acest lucru. Doresc să atrag atenţia asupra faptului că dezbaterea nu a atins, ca de fiecare dată, aproape niciun subiect în afara excluderii voluntare şi, probabil într-o măsură foarte mică, timpul de gardă. Aceasta nu a acordat nicio atenţie odihnei suplimentare, de exemplu, şi nici nu a luat în calcul schimbările din cadrul lucrului pe timp de noapte, printre altele. Practic toate schimbările, care au depăşit cu mult chestiunile timpului de gardă şi excluderii voluntare, au fost acaparate, într-o anumită măsură, de cele două chestiuni principale. O directivă care a fost aprobată în 1993 accepta excepţia. Această directivă lua în considerare anumite tipuri de modificări, însă nu o modificare axată atât de mult pe excluderea voluntară, cât pe directivă în general. În 2003, Curtea Europeană de Justiţie a hotărât că timpul de gardă petrecut la locul de muncă este considerat timp de lucru. Hotărârea are propria logică şi este foarte uşor de înţeles pentru mine. Din acel moment, numărul de state membre care utilizează excluderea voluntară a crescut rapid. Motivul este foarte simplu. În majoritatea statelor membre, orele de lucru petrecute la locul de muncă nu erau tratate ca timp de lucru efectiv şi imediat ce acestea au trebuit considerate ca ore de lucru fixe, statele membre au început să utilizeze clauza de excludere voluntară pentru a respecta directiva.
Doamnelor şi domnilor, după cum am precizat deja, situaţia este complexă şi are propria dinamică interioară. Efectiv toate căile de avans posibile au fost explorate în timpul celor cinci ani de dezbateri, care au fost foarte cuprinzătoare. Cred că dezbaterea noastră nu s-a terminat încă şi că este esenţial să căutăm alte soluţii deoarece situaţia actuală nu este satisfăcătoare. Există mai multe motive pentru care aceasta nu este satisfăcătoare şi aceste motive depăşesc timpul de gardă (pe care eu îl consider cel mai serios aspect) şi excluderea voluntară, care este, fără îndoială, o chestiune substanţială. Celelalte motive includ lucrul pe timp de noapte, concediul suplimentar şi o gamă întreagă de alte chestiuni, care pot - şi în opinia mea ar trebui în mod gradat - să fie explorate pentru a îmbunătăţi siguranţa şi protecţia sănătăţii la locul de muncă, deoarece această directivă vizează în special reglementarea sănătăţii şi a siguranţei la locul de muncă. Organizarea timpului de lucru care este exprimată în directivă include acest aspect particular şi nu doar aspectul universal.
Doamnelor şi domnilor, cele două organisme legislative nu au reuşit să ajungă la un acord ca urmare a unei dezbateri serioase şi îndelungate care a durat cinci ani. Aceasta este situaţia în care ne aflăm şi prin urmare trebuie să căutăm altă cale de a progresa în această dezbatere. În ceea ce priveşte Comisia, aceasta este pregătită şi aşteaptă.
Mechtild Rothe
Doamnă preşedintă, am solicitat să mai fac nişte scurte precizări deoarece cred că este necesar.
Preşedintele în exerciţiu al Consiliului, domnul Sedláček, ne-a comunicat că Consiliul a acceptat propunerea la începutul săptămânii trecute. Trebui să precizez foarte clar că informaţiile pe care le-am primit în timpul discuţiilor trilaterale au fost foarte diferite. Am primit informaţii că propunerea Comisiei nu va fi acceptată, că nu există nicio posibilitate de excludere voluntară în timpul perioadei de probă şi că perioada de şase luni nu va fi acceptată. De asemenea, s-a precizat foarte clar că timpul de gardă nu va fi considerat ca o continuare necesară a timpului de lucru. Ni s-a spus exact ce s-a discutat aici, că a existat o dorinţă de respectare a regulilor. Nu aceasta a fost poziţia Parlamentului. Aş dori să clarific faptul că am primit aceste informaţii. S-ar putea ca problema să fie că aţi ajuns mai târziu, nu mai devreme de miezul nopţii, dar noi am primit aceste informaţii.
În al doilea rând, domnul Bushill-Matthews a lăsat impresia că negocierile au fost imparţiale şi unilaterale. Aş dori să explic un lucru. Delegaţia de negociere a fost constituită din raportor, domnul Cercas, preşedintele comitetului, raportorul alternativ, domnul Silva Peneda, din Grupul Partidului Popular European (Creştin-Democrat) şi al Democraţilor Europeni şi eu însămi. Am fost de acord de fiecare dată. Recomandările acestui Parlament asigură că grupul meu nu deţine majoritatea în delegaţia la comitetul de conciliere. Rezultatele au fost foarte evidente: 15 voturi pentru, 0 voturi împotrivă şi 5 abţineri. Dezbaterea de astăzi a demonstrat foarte clar că o mare majoritate a Parlamentului susţine această poziţie. Nu aş dori ca cineva să plece cu această impresie de imparţialitate.
Preşedintele
Dezbaterea este închisă.
Declaraţii scrise (articolul 142 din Regulamentul de procedură)
Csaba Őry  
în scris. - (HU) Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor.
Îmi pare rău că procesul legislativ dedicat modificării directivei privind timpul de lucru s-a terminat cu un eşec. Aceasta evidenţiază lipsa consensului între Consiliu şi Parlamentul European asupra unei chestiuni esenţiale legate de muncă. Respingerea de către Consiliu a soluţiei de compromis, care a fost confirmată în două lecturi în Parlamentul European şi susţinută de grupuri din întreg spectrul politic, atât de dreapta cât şi de stânga, a venit chiar într-un moment în care se înregistrează o scădere a locurilor de muncă peste tot în Europa, companii mari îşi anunţă pe rând planurile de disponibilizări şi sume din ce în ce mai mari din banii contribuabililor sunt utilizate pentru a ajuta băncile care sunt într-o situaţie disperată şi pentru a atenua efectele nocive ale crizei economice.
În plus, consecinţa negativă a insistenţei înverşunate a Consiliului în privinţa excluderii voluntare a fost că, în urma eşecului procedurii de conciliere cu Parlamentul European, acestea au eşuat, de asemenea, să rezolve cu succes chestiunea privind timpul de gardă al medicilor, deşi legislatorii UE erau deja foarte aproape de un acord şi de acceptarea unei soluţii de compromis. Încheierea unui acord asupra acestei chestiuni ar fi fost mult mai benefică fiecărei părţi vizate decât continuarea disputei juridice. Deşi nimeni nu contestă substanţa hotărârilor Curţii Europene, este totuşi o situaţie stânjenitoare atunci când medicii trebuie să întreprindă acţiuni legale împotriva susţinătorilor instituţiilor pentru a putea să-şi exercite drepturile.
Este deprimant că într-un an de tensiuni economice şi sociale cum este 2009, Consiliul nu a demonstrat niciun interes pentru a rezolva una dintre chestiunile esenţiale de reglementare a orelor de lucru la nivelul UE.
