Välkomsthälsning
Ordföranden
Innan vi går in på föredragningslistan skulle jag vilja hälsa Duman och Federala rådet välkomna, vilka som befinner sig på åhörarläktaren. Det är extra lämpligt, med tanke på den viktiga roll duman spelat i de senaste händelserna i Ryssland, att det just i dag och i morgon hålls ett möte i det blandade parlamentariska utskottet EU-Ryssland.
(Applåder) Jag uppmanar alla ledamöter i delegationen att lägga allra största vikt vid detta arbetsmöte som, just nu, är av särskilt stor betydelse.

Den internationella ekonomiska krisen och den politiska utvecklingen i Ryssland
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden angående den internationella finanskrisen och den politiska utvecklingen i Ryssland.
Ferrero-Waldner har ordet för rådets räkning.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Vi konfronteras i dag med världshändelser som i högsta grad innebär en politisk och ekonomisk utmaning för Europeiska unionen. Dessa händelser kräver en exakt analys, omedelbara åtgärder för krisbekämpning samt en anpassning till en politik som ger en varaktig politisk och ekonomisk stabilitet. Detta är en utmaning för Europas samtliga aktörer: de nationella regeringarna och parlamenten, Europaparlamentet, Europeiska kommissionen, övriga europeiska institutionerna samt rådet.
Jag vill poängtera hur viktigt det är att vi tillsammans strävar mot detta, för utmaningarna är av en sådan politisk och finansiell storleksordning att de endast kan antas gemensamt. Europa har konkreta intressen. Dessa intressen måste tas till vara såväl inom den bilaterala som den multilaterala politiken. För att på ett framgångsrikt sätt kunna omvandlas i praktiken måste dessa intressen tydligt definieras och få ett starkt stöd. Jag anser därför att dagens debatt med Europaparlamentet är av största betydelse.
Först några ord om den utveckling som starkt har bidragit till dagens situation. I dag, mer än för ett år sedan när den asiatiska finanskrisen bröt ut, visar det sig att den var och är mycket allvarligare än vi först trodde. Att uppnå samma tillväxt och boom som tidigare är svårt och näst intill omöjligt. I stället måste man finna nya vägar som leder till en större stabilitet än den tidigare. Redan innan den nuvarande krisen påtalade Europeiska unionen, Internationella valutafonden och andra observatörer olika problem. En försvagad banksektor, korruption, överdrivna krediter, riskabla investeringsprojekt.
Den ödesdigra samverkan av dessa enskilda faktorer upptäcktes alldeles för sent av de inblandade. Det var den första lärdomen. Det internationella samfundets hjälpinsatser ägde sedan rum i två olika faser. Europeiska unionen och de enskilda medlemsstaterna deltog mycket aktivt och ofta i alltför överdriven utsträckning. Internationella valutafonden ställde ett omfattande finanseringspaket med katastrofhjälp till förfogande, vilket kompletterades med bilaterala krediter. Världsbanken, Asiatiska utvecklingsbanken och Europeiska unionen tog på kort tid fram program och ställde omfattande medel till förfogande för en sanering av området på kortare eller längre sikt.
Som en första reaktion på krisen uppmanade IMF de drabbade regeringarna att höja räntan, göra åtstramningar i budgeten och sanera den skuldsatta finanssektorn. Men den politik som IMF rekommenderade fick konsekvenser. Ökad arbetslöshet, en minskning av konsumtionen och en negativ tillväxt kunde konstateras. Detta var den andra lärdomen.
IMF går nu in i en andra fas med en långsam räntesänkning liksom en efterfrågeinriktad finanspolitik. Det kan å ena sidan medföra en ökning av budgetunderskottet, men å andra sidan kan det leda till en omstrukturering av de drabbade ländernas ekonomier och sociala skyddsnät. Här bör man poängtera vikten av ett initiativ från Europeiska unionens sida som bidrar till att lösa den sociala problematiken. I den ASEM- fond som Världsbanken har upprättat med hjälp av medel från EG och flera EU-medlemsstater står medel till förfogande för sociala projekt och fattigdomsbekämpning.
Hur kan den nödvändiga omstruktureringen av ekonomin ske? Till viss del kan den ske med hjälp av privat kapital, men även regeringarna kommer i stor utsträckning att ekonomiskt få bidra till omstruktureringen. För att förhindra återfall bör man tillsätta starka oberoende tillsynsmyndigheter. För att kunna skapa förutsättningar för en förnyad tillväxt krävs det genomgripande förändringar av det politiska systemet. Detta var den tredje lärdomen.
EU kommer att stödja de drabbade staterna genom " Efex" ett europeiskt nätverk av finansexperter som ska underlätta tillgången till experter inom EU och därmed till snabba lösningar av strukturproblemen. Det är för tidigt att säga vilka konsekvenser Asienkrisen har fått för Europa. Det kan ändå inte uteslutas att EU: s tillväxt blir lägre än väntat i år.
Latinamerika är ytterligare ett problem. Den positiva förhandsinformationen väckte förhoppningar om att Latinamerika inte skulle ha smittats av finanskrisen i Asien och Ryssland. Men de senaste veckornas och dagarnas händelseutveckling visar att dessa förhoppningar inte har uppfyllts helt. Därför måste man för 1998 räkna med ett rekordstort underskott i betalningsbalansen i denna världsdel.
Men det framkom under de samtal jag förde med latinamerikanska experter i Wien för några dagar sedan att man förväntar sig att euron även ska få en stabiliserande effekt på andra världsdelar, förutsatt att samarbetet med Europa utökas. Bland allmänheten råder en oro över den fortsatta utvecklingen av det ekonomiska läget. Men jag känner mig hoppfull. De åtgärder som det internationella samfundet under Europeiska unionens aktiva medverkan vidtar för att återupprätta förtroendet kommer att ge resultat.
Konsekvenserna för de asiatiska ekonomierna kommer endast att kunna undanröjas genom djupgående reformer. För dessa reformer erbjuder vi inga patentlösningar, däremot vårt politiska och tekniska stöd. Reformer behövs även i ett land som för närvarande är medelpunkt för de politiska händelserna, nämligen Ryssland. Europeiska unionen har alltid tillmätt förbindelserna med den ryska federationen en särskild betydelse. Europeiska unionen förtydligade än en gång i sina förklaringar av den 21 augusti och 6 september om situationen i Ryssland att man lägger stor vikt vid den politiska stabiliteten och den ekonomiska återhämtningen i Ryssland.
Vi är övertygade om att det bästa sättet att återupprätta förtroendet för den ryska ekonomin och övervinna de nuvarande finansiella svårigheterna på ett organiserat och effektivt vis är att snarast sätta igång de reformprogram som de ryska myndigheterna själva har planerat och som har godkänts av de internationella finansinstituten. Detta ligger särskilt i unionens intresse, för Europa har ju drabbats hårdare än de övriga världsdelarna av krisens internationella följder.
Ryssland kommer även framöver att vara en mycket viktig partner vid behandlingen av globala frågor och säkerställandet av den regionala stabiliteten. Därför är en intensiv politisk dialog mellan unionen och Ryssland på alla nivåer av stor betydelse. Och jag är glad över att en delegation från duman är på plats i Europaparlamentet i dag. Även rådets österrikiska ordförandeskap har de senaste dagarna ansträngt sig för att få till stånd ett möte med den nya ryska regeringen på högsta nivå inom en så snar framtid som möjligt.
Dessa ansträngningar har gett resultat! Utrikesminister Wolfgang Schüssel ger sig i morgon av till Ryssland i spetsen för en trojkadelegation av utrikesministrar. Denna delegation kommer att få träffa premiärminister Primakow och andra medlemmar ur den ryska ledningen i Moskva, mindre än en vecka efter det att bekräftelsen kom från den nye premiärministern. Delegationen reser till Ryssland med konkreta idéer och förslag inför ett framtida samarbete. Vi välkomnar utnämnandet av Primakow till premiärminister. Han har en karriär rik på erfarenheter bakom sig, och han har gott anseende. Vi har lärt känna honom som en pålitlig och stabil person som lägger tonvikt vid utrikespolitiken. Under hans regeringstid räknar vi med ett stort mått av kontinuitet i den ryska politiken.
Europeiska unionen litar framför allt på att man i fortsättningen lägger stor vikt vid den gemensamma europeiska säkerhetspolitiken och att den nya regeringen ägnar särskild uppmärksamhet åt frågor som ratificeringen av SALT 2 och icke-spridning av kärnvapen och atomavfall.
Europeiska unionen poängterar i sin Rysslandsförklaring av den 6 september tydligt vikten av den sociala sammanhållningen i Ryssland. En stabil regering som är i stånd att genomdriva de nödvändiga reformerna kan på ett avgörande sätt bidra till återupprättandet av förtroendet hos det ryska folket och den internationella finansvärlden. Vi är övertygade om att den politiska stabiliteten hänger samman med den ekonomiska och att båda utgör en förutsättning för ekonomisk tillväxt i Ryssland.
Vi är medvetna om att Ryssland har fått och även i fortsättningen kommer att få möta utmaningar som är unika i sitt slag. Genom att Ryssland fortsätter reformprocessen anser vi att det visar på en strävan mot demokrati och marknadsekonomi, liksom en anpassning till världsekonomin.
Ansvaret för dessa reformer ligger nu hos Ryssland. Vi litar på att Ryssland i fortsättningen följer en väg med strukturella reformer i syfte att upprätta en social marknadsekonomi. Unionen och dess medlemsstater har redan i stor utsträckning bidragit till den ekonomiska och politiska övergångsprocessen i Ryssland, genom IMF, Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling och andra internationella finansinstitut, Europarådet liksom med hjälp av sina egna instrument, så som Tacis och medlemsstaternas bilaterala tekniska biståndsprogram. Vi är beredda att fortsätta samarbetet med de ryska myndigheterna för att stödja insatserna på vägen mot reformer och stabilitet.
Jag vill passa på att åter betona vikten av en dialog på det utrikes- och säkerhetspolitiska området. Trojkan med våra politiska ledare förde den 10 september i Moskva en dialog med företrädare för det ryska utrikesministeriet, där man bland annat diskuterade Kosovokrisen, Cypern och OSSE. Trojkan fick även tala med Jewgenij Primakow, som nyligen hade utsetts till premiärminister.
Denne försäkrade bland annat att reformerna och den demokratiska utvecklingen kommer att fortgå och att den stabila utrikespolitiken kommer att bevaras. Vissa anpassningar kommer att ske, men inga tvära kast. Det är önskvärt att staten får ett starkare inflytande över ekonomin, dock utan en återgång till planekonomin. Den industriella utvecklingen bör prioriteras. Skattereformer och privatiseringar bör gynna industrin och inte bara den statliga budgeten. Krigsmaterielsektorn bör ställas om till civil produktion och likaså planerar man ett starkare stöd till små och medelstora företag.
Höga tjänstemän inom G7 och rådets österrikiska ordförandeskap samtalade i förrgår med ryska företrädare i London. I denna utvecklingsfas kommer utrikesministertrojkans samtal i Moskva att vara av särskild betydelse. Dessa dialoger innebär ett förtroende i förskott från båda sidor: från den ryska sidan eftersom man redan de första dagarna i den nya administrationen tar upp en dialog med Europeiska unionen. Från Europeiska unionens sida, eftersom vi tror att den ryska ledningen kommer att avstå från att vidta åtgärder som i det förgångna visat sig vara till skada.

Santer
Herr ordförande, fru rådsordförande, ärade ledamöter! Ni ville att jag skulle delta i er debatt om situationen i Ryssland, och jag skulle vilja tacka er för att ni ger mig möjligheten att uttala mig i dag, här i Strasbourg.
Som ni vet håller kommissionen nu på förmiddagen sitt ordinarie sammanträde. Jag kan alltså inte stanna kvar här så länge som jag skulle ha önskat, men mina kolleger Hans van den Broek och Yves de Silguy kommer att stå till ert förfogande under hela diskussionen.
Herr ordförande! Tillåt mig först och främst att fästa er uppmärksamhet på att vi måste vara försiktiga när vi gör våra analyser och kommentarer. Hela världssamfundet försöker förstå den aktuella situationen och hjälpa Ryssland. Europeiska unionen vill vara lika aktiv som den har varit sedan det sovjetiska systemets sammanbrott, men i ett läge där politiska och ekonomiska faktorer är så intimt sammanflätade, tror jag att det är viktigt att verkligen lyssna på Ryssland, på dess ledare, på dess folk. Ur den synvinkeln kommer ni sannolikt att få det allra största utbytet av era diskussioner med de ryska parlamentsledamöterna, vid det tredje sammanträdet för den sammansatta parlamentariska kommittén " Europeiska unionen-Ryssland" som äger rum under de här dagarna.
Herr ordförande! Jag vill först erinra om ett obestridligt faktum: stabiliteten i Ryssland är avgörande för vår kontinent. Det är t.o.m. så att Asienkrisen, som ändå är mer oroande för Europa ur en strikt finansiell synvinkel, oroar allmänheten mindre än vad situationen i Ryssland gör. Rysslands gränser är redan i dag Europas gränser, och det kommer att vara så i än högre grad efter utvidgningen, och även om vår handel med Ryssland är begränsad, så är Europeiska unionen Rysslands främsta partner vad gäller ekonomi och handel.
De senaste årens utveckling av vår export till Ryssland har varit spektakulär, och den tendensen bör hålla i sig allteftersom vi genomför bestämmelserna i partnerskaps- och samarbetsavtalet med Ryssland från 1994. Det avtalet, som trädde i kraft förra året, bör göra det möjligt för oss att på ett enhetligt sätt organisera våra förbindelser med Ryssland kring följande två principer: demokrati och marknadsekonomi. Europa har inte tvingat på Ryssland dessa principer. Det är Ryssland självt som har gjort det valet, och alla våra insatser inleddes med ett europeiskt tekniskt stöd, som redan från början utformades för att hjälpa Ryssland att hantera den övergången.
På vår kontinent representerar Europeiska unionen obestridligen ett stabilt centrum. Det gäller på ett allmänt plan, men i synnerhet finansiellt. Ni har alla kunnat konstatera att eurons framtidsutsikter redan starkt bidrar till stabiliteten. Det räcker faktiskt att jämföra med den mexikanska krisen 1995 och dess påverkan på de europeiska monetära systemen, för att kunna göra en uppskattning av eurons skyddande effekt. Jag tror uppriktigt sagt att euron är avgörande för att dämpa hotet från en allmänt utbredd finansiell instabilitet.
Europa kan och bör exportera sin stabilitet och sitt välstånd. För det ändamålet har vi behov av en trovärdig partner, både ur en ekonomisk och en politisk synvinkel. Jag önskar verkligen, och det vill vi alla, att Evgenij Primakovs utnämning till premiärminister och dumans godkännande i fredags markerar en vändpunkt, som gör det möjligt för Ryssland att på nytt bygga upp sin trovärdighet, både internt och externt. Jag önskar också att den nya regeringen kommer att kunna genomföra strukturella reformer, som har skjutits upp alltför länge, och att den kring ett program för att lösa krisen lyckas få till stånd det nödvändiga samförstånd i parlamentet, som det ryska folket vill se.
Herr ordförande! Vad gör vi för analys av den ryska situationen? Jag vill börja med att beklaga, så att säga, att de många kommentatorer som i dag visar sig vara så klarsynta, inte gjorde sina röster hörda innan krisen bröt ut. Europa kan gott ta på sig en del av den kritiken, för när allt kommer omkring gick det ryska systemets brister inte obemärkta förbi - inte för våra företag, inte för våra banker och inte heller för alla europeiska experter på plats i Ryssland. Rädslan för att framkalla en förtroendekris, den legitima förhoppningen om att en trovärdig reformprocess till slut skall sättas igång, eller kanske våra personliga relationer med de ryska ledarna, det är faktorer som har fått världssamfundet att tiga. Jag tror att vi alla har en skyldighet att inta en försiktig hållning, i dag och i framtiden. Även om det är svårt att hålla sig till det språkbruket, bör Ryssland dömas efter sina val, efter vad det är, vad det vill vara, utan överdriven oro och utan eftergivenhet.
Den nuvarande krisen beror framför allt på avsaknaden av vissa avgörande strukturella reformer. Den typen av brister har i stor utsträckning bidragit till att budgetkrisen bröt ut i våras. Jag skall ta upp en del av dem: skatteuppbördens strukturella svaghet i en ekonomi som framför allt vilar på byteshandel, avsaknad av skattereformer, skatteflykt, avsaknad av en effektiv kontroll av statens utgifter... Allt detta har lett till att Ryssland har tagit alltfler kortsiktiga lån för att balansera budgeten. Om man till detta lägger att den ryska finanssektorn är ineffektiv och att det inte finns några lämpliga bestämmelser som styr dess verksamhet, att det inte har gjorts några omstruktureringar av den ryska industrin, och att det inte har varit lätt att få insyn i privatiseringsprocessen, kan man lätt mäta vidden av de nuvarande ekonomiska och finansiella svårigheterna.
Sammanfattningsvis har man reformerat för lite och för dåligt. För Rysslands framtid skulle det vara tragiskt om den nuvarande situationen misskrediterar själva principen med reformerna. Anledningen till att reformerna i dag är så pass nödvändiga för ekonomin och för institutionerna, är att man övergav planekonomin på ett ibland diskutabelt sätt, med reformer som var otillräckliga, eller som inte tog tillräcklig hänsyn till det ryska folkets behov. Det är nu som den sociala sammanhållningen är som mest nödvändig för en sanering av den ryska ekonomin. Och det är nu det verkar som om den saknas.
De kommande veckorna blir alltså avgörande. Utnämningen av den nye premiärministern, en man med erfarenhet och en samförståndsbyggare, är i sig en mycket positiv faktor. Primakov respekteras och uppskattas utan tvekan av världssamfundet. Jag hoppas alltså att vi snart kommer att få se en plan för en lösning på krisen och ett sammanhängande ekonomiskt och socialt program.
Enligt vår analys måste man både vidta de brådskande åtgärder som krävs för att återställa budgetsituationen, och åtgärder på lång sikt, bl.a. för en skattereform, för fungerande finansmarknader och för en förstärkning av de institutioner som är ramverket för en fungerande ekonomi. När det gäller övervakningen av finansiella organ, centralbankens sätt att fungera och tullarna, är det uppenbart att de nuvarande bristerna inte får kvarstå. Sist, och kanske allra viktigast: man måste se till att rättsstaten och den rättsliga apparaten fungerar.
Den nya regeringen måste vara modig och fantasifull. Risken för att göra dåliga val är stor. Jag tänker särskilt på en del förslag som cirkulerar i Moskva, om valutaemissioner och protektionistiska handelsåtgärder. Är det inte mer brådskande att bromsa en inflation som gör de fattigaste fattigare? Är det inte nödvändigt att uppmuntra en omstrukturering av den ryska industrin inifrån, i stället för att skydda sig mot importer, som för övrigt verkligen kommer till nytta, för att uppnå en balans i de offentliga finanserna? Jag tar upp de här två exemplen, eftersom de gamla recepten ibland drar fördel av en viss populism, hur riskfyllda de än är.
Herr ordförande! Hur skulle man i dag kunna utvärdera den ryska krisens direkta effekter för Europeiska unionen och kandidatländerna? Jag skulle först vilja säga att de direkta effekterna på handeln är begränsade, eftersom vår bilaterala handel, även om den blir alltmer betydelsefull, fortfarande bara utgör 3, 5 procent av våra exporter och 4 procent av våra importer. Samma situation gäller i stort sett för kandidatländerna i Centraleuropa, eftersom de i huvudsak har orienterat sin handel mot Europeiska unionen. Detta hindrar inte att en del medlemsstater och en del kandidatländer, såväl som en del sektorer, kan komma att känna av krisens effekter mer än andra. Och i det sammanhanget vill jag nämna jordbrukssektorn. Jordbruks- och livsmedelsexporterna från Europeiska unionen till Ryssland utgjorde 20 procent av vår totala export under 1997, mer än fem miljarder av totalt 25 miljarder. Köttsektorn, i synnerhet nötkött, kan vara känslig för minskade exporter till Ryssland.
När det gäller de direkta finansiella effekterna, är de europeiska bankerna mer utsatta än de amerikanska och asiatiska bankerna, men deras fordringar på Ryssland utgör bara 8 procent av deras totala internationella fordringar.
Finanskrisens indirekta effekter är mer markerade, men kompenseras till viss del. De sänkta priserna på råvaror och en sänkning av de långa räntorna är inte till Europas nackdel. Vi kan till och med se att kapitalet tenderar att vända sig mot euroområdets obligatoriska marknader. Det är en av eurons effekter, som jag tog upp alldeles nyss. Samtidigt har spridningseffekterna framkallat en korrigering nedåt på börserna, vilket har suddat bort en del av de vinster som har noterats sedan början av året.
För kandidatländernas del förutspår vi just nu inte några negativa varaktiga återverkningar, eftersom deras grundläggande makroekonomiska situationer är helt igenom sunda.
Redan i början av september tog kommissionen upp frågan om vilken hjälp som Europeiska unionen kan ge till Ryssland för att det skall kunna övervinna krisen. Utrikesministrarna drog också upp en del riktlinjer vid det senaste informella sammanträdet i Salzburg, de riktlinjerna finns med i den förklaring som de antog den 6 september. Staternas högre tjänstemän som deltar i gruppen för de mest industrialiserade länderna sammanträdde i förrgår i London. Europeiska kommissionen och unionens ordförandeskap deltog i det samrådet.
Efter alla dessa diskussioner drar jag några första slutsatser. Europeiska unionen kommer inte att kunna göra någonting utan Ryssland. Det är ett alltför viktigt och komplext land. Dess svårigheter är alltför djupgående för att de skall kunna lösas med föreskrifter utifrån som inte har det ryska folkets stöd. Alla är oroade för vilka sociala konsekvenser den här krisen kan få. Samtidigt vill jag här betona att det skulle vara en felbedömning att motsätta sig ekonomiska reformer och sociala åtgärder. Den första sociala åtgärden är att undvika inflation och en minskad ekonomisk aktivitet, vilket skulle leda till en dramatisk ökning av den ryska befolkningens fattigdom. Dåliga ekonomiska beslut är också dåliga sociala beslut.
Följaktligen finns det ingen annan väg att gå än de ekonomiska reformernas väg. Det räcker inte med att pumpa in friska pengar i den ryska ekonomin. Det tjänar ingenting till om man inte tar Rysslands strukturella problem på allvar: skattereformerna, skatteuppbörden, fungerande finansmarknader, omstruktureringen av företagen. Ryssland måste stärka sina institutioner och fungera som en rättsstat.
Det här är ett oändligt arbete, som inte kan göras på några få månader. Den övergång som inleddes i Ryssland för nästan tio år sedan är en komplex process, som bara kan värderas när det har fått gå litet tid. För kommissionen betyder detta att reformernas politiska och sociala genomförbarhet aldrig får förloras ur sikte.
I detta riskfyllda läge måste dialogen med Ryssland upprätthållas. Det är innebörden i den deklaration som vi sammanställde i söndags i Salzburg. Trojkans politiska ledare är på väg tillbaka från Moskva. Utrikesministrarnas trojka beger sig nu på torsdag, den 17 september, till Moskva för att fortsätta dialogen och bekräfta vår vilja till samarbete. Min avsikt är att inom det snaraste svara på den inbjudan jag har fått av Primakov, och jag hoppas att Hans van den Broek och jag själv snart kommer att kunna talas vid med premiärministern. I slutet av oktober kommer Europeiska unionen att hålla det planerade toppmötet i Wien med den ryske presidenten.
På det finansiella planet skall kommissionen arbeta för att eventuella framtida diskussioner inom G7 föregås av en lämplig samordning inom gemenskapen.
Som ni ser saknas det inte tillfällen till dialog. Men för att vi skall förnya vårt stöd till Ryssland kräver vi att ett sammanhängande ekonomiskt och socialt program verkligen antas. Det är först när vi vet vad ryssarna vill, som vi kommer att kunna agera för dem. I väntan på det vill jag presentera några första riktlinjer.
För det första vet ni att programmet Tacis har gett Ryssland nästan 2 miljarder ecu sedan 1991. Det vi strävar efter i dag, det är att prioritera projekt som hänger samman med reformerna. Och det förutsätter en viss anpassning av våra arbetsmetoder. Programmet Tacis är i dag relativt beroende av mottagarländernas administrativa system. Med andra ord är Tacis-programmet inte perfekt anpassat till brådskande situationer, något som avspeglar den europeiska lagstiftarens avsikt. Vi måste alltså göra allt för att förkorta dröjsmålen i samband med genomförandet, och så snabbt som möjligt mobilisera ett europeiskt stöd. Och för det ändamålet måste de ryska myndigheterna engagera sig, precis som vi engagerar oss.
Från vår sida förbereder vi en mängd åtgärder för att bemöta krisens strukturella orsaker. Jag kan t.ex. nämna att vi snarast kommer att sammankalla olika europeiska experter på statsfinanser, skattereformer, skuldförvaltning och kontroll av offentliga utgifter. Ett stöd till övervakningen och reformen av finanssektorn bör också stå på dagordningen. Både på kort och lång sikt kommer en förstärkning av den ryska förvaltningens effektivitet och kapacitet att stå i centrum för våra insatser.
För det andra kan en del samarbetsåtgärder, utöver det tekniska stödet, få mycket betydelsefulla resultat. Jag tänker särskilt på tullsamarbetet. Vi har redan dragit igång det programmet, men här konfronteras vi med, det måste erkännas, en väldig tröghet inom den ryska förvaltningen. Jag hoppas att vi kommer att kunna gå framåt inom den här sektorn, eftersom tullbedrägerierna tydligen uppgår till den orimliga summan på sex miljarder dollar i förlorade årliga skatteinkomster för den ryska statskassan.
Kampen mot penningtvätt är också något som prioriteras i vårt samarbete, och vi förbereder ett projekt som skulle kunna finansieras av Tacis. Det gemensamma arbetsprogram vi antog i januari med Evgenij Primakov, då utrikesminister, innehåller ett antal gemensamma initiativ, särskilt inom områdena rymd- och vetenskapssamarbete, transport och energi.
Ni kan alltså se, mina damer och herrar, att det inte råder någon brist på projekt. Det som ibland saknas från vår ryska partners sida är en kraftfull samordning, som kan ge den nödvändiga politiska drivkraften till förberedelsen och genomförandet av projekten. Att ge en av regeringsmedlemmarna uppdraget att sköta samarbetet är en absolut nödvändighet. Det är en fråga som kommissionen har framhållit ett flertal gånger, de ryska myndigheternas politiska delaktighet är mer nödvändigt än någonsin. Men hur det än ligger till med den saken, kommer kommissionen också att försöka utnyttja alla de möjligheter som finns i våra program, för att vi skall kunna decentralisera arbetet, och ha närmare förbindelser med de lokala myndigheterna.
För det tredje säger det sig självt att en förnyad tillväxt framför allt förutsätter att privata investerare kommer tillbaka till Ryssland. Därför krävs det reformer av det juridiska systemet - lagar och förordningar - som utgör den ekonomiska aktivitetens ramverk. Vi kommer alltså att fortsätta att uppmuntra kontakterna mellan europeiska och ryska industriidkare, för att underlätta den direkta dialogen mellan företagare. Under nästa år skapas det dessutom en möjlighet för tvåtusen unga ryska företagare att bättre lära känna hur europeiska företag fungerar, genom Tacis-programmet för utbildning av unga ryska företagsledare i europeiska företag.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Detta är några synpunkter som skulle kunna inleda er debatt. Det finns ingen tvekan om att utvecklingen i Ryssland kommer att ta er uppmärksamhet i anspråk under de kommande månaderna. Kommissionen kommer regelbundet att hålla Europaparlamentet informerat om utvecklingen av situationen och om de åtgärder kommissionen kan komma att föreslå, så snart den nya ryska regeringens program blir officiellt.
(Applåder)

Swoboda
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionsordförande! När vi för en tid sedan diskuterade skogsbränderna i Indonesien och jag påpekade att andra samhälleliga orsaker låg bakom dessa, fick jag i ett skriftligt svar från kommissionen veta att Europeiska unionen försökte få fram mer pengar till stöd åt brandväsendet i Indonesien. Kommissionens ordförande är nu på väg ut, men jag vill ändå påpeka att detta var Europeiska kommissionens inställning till en svår ekonomisk, politisk och finansiell kris. Rådets ordförande säger i dag att krisen är allvarligare än man först trodde.
Mycket av det som statssekreterare Ferrero-Waldner har sagt är värt att understryka. Men utan att göra anspråk på att vara allvetande, vill jag här tydligt framhålla, mina herrar kommissionärer, att man hade kunnat undvika mycket om man bara hade gjort en närmare granskning och inte låtit sig förblindas av liberala, ultraliberala åsikter i ekonomiska frågor. Det är och har inte varit godtagbart att vi under så lång tid har gömt oss bakom den amerikanska ståndpunkten, där man talar mycket om mänskliga rättigheter och demokrati men är halvblind, ja ibland till och med helt blind när det rör sig om de så kallade allierade.
Vilka är då orsakerna? Jag kan inte annat än ställa mig bakom det Ferrero-Waldner har sagt. För det första spekulativa kapitalrörelser som en kortsiktig orsak, den totala eller delvisa bristen på uppbyggnaden av institutioner och ramvillkor. Den blivande ordföranden i Europeiska banken i London (EBRD) sade helt nyligen: I väst var vi nöjda med de spekulativa privatiseringarna i Ryssland och blundade för att de institutioner som krävs för politiken och ekonomin inte upprättades. Man kan även öppet kritisera i viss mån korrumperade regimer och komponenter inom förvaltningen, där den ekonomiska, politiska och militära makten är samlad, liksom den bristande hänsynen i vissa länder till befolkningens sociala behov. Många av dessa mönster var de samma i Indonesien och Ryssland, utan att vi ville medge det.
De svar jag har fått, framför allt av kommissionen, är inte helt tillfredsställande. Vad ska vi göra åt de spekulativa kapitalrörelserna? Jag tror på frihandel, jag tror på frihetsprincipen även för kapitalrörelser. Men det har tagit oss flera årtionden i Europa att uppnå denna frihet. Vi kan inte påtvinga i synnerhet utvecklingsländerna detta från den ena dagen till den andra. Är vi beredda att vidta åtgärder mot spekulativa kortsiktiga kapitalrörelser och verka för relevanta ramvillkor på global nivå? Jag har inte fått något svar på den frågan.
Andra punkten: institutionerna. Jag vill understryka det som tidigare sagts, nämligen att vederbörliga nationella institutioner - centralbank, banker, bankövervakning måste skapas. Men något måste även göras på internationell nivå. Vi i min grupp kan inte tillåta att vi lever i en fri ekonomi med fria kapitalrörelser utan några som helst internationella bestämmelser. Vi borde stärka IMF och Världsbanken men samtidigt reformera dessa. Det är obegripligt att varje spekulant, oavsett om det är en bank eller en privatperson, vid en penningförlust får omedelbar uppbackning från ett internationellt banksystem och praktiskt taget uppmuntras att spekulera vidare. Hur skall det sluta?
Det finns många arbetslösa i världen och i Europa som inte får den uppbackning som dessa spekulanter får världen över, när de spekulerar i svagare valutor.
Vad anser Europeiska unionen om det? Kommer man på den punkten att sträva efter att stärka institutionerna, genom en reform som innebär att vi sedan inte kan rycka in så snart samspelet mellan korrumperade regimer och spekulanter leder till ett valutasammanbrott? Det är nämligen inte tänkbart.
Tredje punkten: Uppdelningen av politik, ekonomi och försvar. Det har jag hört en del om. Jag vill kraftfullt poängtera hur nödvändigt det är att få reformer till stånd.
Fjärde punkten: De socialpolitiska åtgärderna. Vi kan inte acceptera det som återstår av den yttre strukturen av förvaltning och ekonomi, där man inte strävar efter att minska främlingsskapet mellan regeringen och folket i dessa stater och inte heller efter att stödja de socialt utsatta.
En delegation från duman är här och den vill jag välkomna å min grupps vägnar. De har ett stort ansvar, inte bara för sitt land, inte bara för Europa, utan för hela världen. Jag uppmanar dumans företrädare att på ett konstruktivt sätt stödja och samarbeta med den regering som bildats i syfte att uppfylla denna målsättning.
(Applåder)

Brok
Herr ordförande, kära kolleger! När jag ser de olika politiska och finansiella kriserna runt om i världen, får jag lov att konstatera att Euroland ändå är ett stabilitetsland. Jag är glad för att vi inte lyssnade på dem som redan i våras talade om euron som ett för tidigt fött barn. Många av dem som hade utsett den asiatiska modellen till vår förebild är nog för närvarande inte anträffbara, eftersom de är upptagna med att bränna upp sina tal.
Jag vill ägna mitt anförande åt situationen i Ryssland. Enheten ett demokratiskt och stabilt Ryssland är av akut intresse för oss européer. Ett Ryssland som är en jämlik partner med Europeiska unionen och Nato kan avsevärt bidra till stabilitet och en positiv utveckling i Europa. Därför måste de nödvändiga reformerna genomdrivas i Ryssland och dessa reformer är endast Ryssland eget ansvar. Vi kan erbjuda stöd och hjälp till självhjälp, så att man lyckas befria sig från bördorna från Sovjetregimen och planekonomin. I samband med det måste vi även börja diskutera samhällets grundvalar. Sådana grundvalar som till exempel en fungerande förvaltning, förutsättningen för att en social, miljöpolitisk och främst ekonomisk utveckling skall kunna äga rum, samt att det råder ett förnuftigt och balanserat interaktivt förhållande mellan den centraliserade makten och den regionala makten. Det är endast så en rättsstat kan garanteras och en social marknadsekonomi kan skapas, som leder till de förbättringar som behövs, en social marknadsekonomi som enligt vår uppfattning även innehåller ramvillkor för det sociala området och miljön.
Jag håller med Swoboda: Det var säkert ett stort misstag av oss européer att tidigare skänka pengar och samtidigt överlåta rådgivningen till olika professorer vid Harvard, där man predikade en ren marknadsekonomi. Jag anser att en social marknadsekonomi som tar hänsyn till alla dessa strukturer, i synnerhet i Ryssland bör stärka de små och medelstora företagen som är grunden för den ekonomiska utvecklingen. Dessa strukturer är oumbärliga för att få ordning på de statliga finanserna, genomföra skatteindrivningen och bekämpa korruptionen och den organiserade brottsligheten. Vi måste även försöka finna ett sätt att till den ekonomiska utvecklingen i Ryssland vinna tillbaka de 150 miljarder dollar som har hamnat i privata fickor såväl inom Ryssland som utanför.
Det är för oss av avgörande betydelse att man upprättar demokratiska strukturer och bildar landsomfattande partier. Jag hoppas, herr van den Broek, att biståndet från Europeiska unionen - till exempel från Tacis-programmet - anpassas till de förutsättningar som råder, men det är detaljer som vi säkert kan diskutera längre fram. Om vi skall lyckas genomdriva vår ståndpunkt under förberedelserna av G7-mötet måste en samordning av de europeiska deltagarna i G7 ske.

Goerens
Herr ordförande! Man löser inte den ryska krisen på samma sätt som man behandlar en förkylning.
Det var många som underskattade vidden av den politiska, ekonomiska och sociala utmaning som ryssarna ställdes inför efter den kommunistiska regimens sammanbrott och Sovjetunionens upplösning. Samtidigt är det lika bedrägligt att anta att detta stora land kommer att återgå till kommunismen, som det är dumt att förtiga det svidande misslyckandet med att genomföra reformerna, något som i högsta grad begränsar handlingsutrymmet i den nuvarande situationen.
Och det är inte genom att peka finger åt de ansvariga, eller de så kallat ansvariga för den aktuella krisen i Ryssland - vare sig det handlar om IMF eller andra avtal - som vi hjälper Ryssland att komma ut ur återvändsgränden.
Jag kan inte annat än helt och hållet instämma i analysen av det aktuella läget i Ryssland, som för en stund sedan framfördes av kommissionens ordförande. Jag skulle ändå vilja tillägga, att vilka reformer det än kan vara som inleds i Ryssland, reformer som framför allt syftar till bättre fungerande institutioner och ett återupprättande av den allmänna budgetära och makroekonomiska balansen, så kan inte ryssarna med den bästa vilja i världen lösa krisen på egen hand. De är, åtminstone på kort sikt, mottagare av ett stöd från sina europeiska partner, eftersom vi tillsammans utgör en ödesgemenskap, åtminstone säkerhetsmässigt. Det stödet får inte bara gå ut på att sätta ett antal nya miljarder ecu i omlopp. Sammanfattningsvis, eftersom vi måste bevilja lån, låt oss då bevilja dem på ett bättre sätt; vår obetänksamma och lättsinniga utlåning till länder med genomsnittliga inkomster under 1970-talet är exemplet framför alla andra som vi måste undvika att ta efter.
På lång sikt är det också nödvändigt att utvidga samarbetet inom alla områden, politik, ekonomi, förvaltning, och, vill jag tillägga, mellan Europeiska unionens medborgare och Ryska federationens medborgare, för att också göra framsteg på det lokala, mikroekonomiska, humanitära planet. Kort sagt, vi måste personligen satsa helhjärtat inom alla områden.

Carrère d'Encausse
Herr ordförande! Ryssland har den här sommaren drabbats av ett tumult, som ledde till att man snabbt drog slutsatsen att övergången till demokrati hade misslyckats och att kommunismen var på väg tillbaka. Men innan man föreslår botemedel måste man förstå vad det var som hände.
Bakgrunden till krisen är en odiskutabel ekonomisk katastrof. Rubeln föll ihop som ett korthus. Regeringen devalverade och frös sina externa och interna skulder. Priserna drog iväg, fattiga människors ekonomi bröt samman, och befolkningen befarade att den kommande vintern, som kommer att bli hård, kommer att bli en vinter utan försörjning och utan uppvärmning. En uppskrämd befolkning kan i en sådan oreda leta efter någon att hänga för alla sina olyckor.
Beror den här krisen på reformpolitiken? Nej, orsakerna är framför allt politiska. Sommarens kris, även om den tog sig uttryck i ekonomiska faktorer, är i första hand en politisk kris. Ryssland lider inte av ett övermått av reformer, utan av att reformerna inte har genomförts, eftersom det politiska systemet motsätter sig dem. Sedan 1992 är det så att den ryska makten sätter två legitima instanser mot varandra: presidenten och duman, bägge två installerade efter allmänna val.
För att komma till rätta med detta, gav 1993 års konstitution presidenten betydande maktbefogenheter och lämnade rätten att blockera alla beslut och alla reformer åt duman. Den systematiska blockeringen av reformer, i synnerhet skattereformen och reformen om markägande, har fått dramatiska konsekvenser. Genom att säga nej till skattereformen har duman berövat staten dess medel att ta ut skatt, och därmed att fungera, för en stat utan finansiella medel existerar inte. Ryssland har en mäktig president, men han leder en skuggstat. Vad är en demokrati utan en stat?
Den andra reformen som ständigt skjuts upp gäller markägande. Detta har hindrat utvecklingen av det privata jordbruket i Ryssland, och därför har regeringen tvingats importera för att föda befolkningen, vilket är absurt i en stat med enorma jordbruksmöjligheter. I dag kan regeringen inte längre betala, och därför inte längre importera. Om det blir hungersnöd i Ryssland är det inte p.g.a. reformerna, utan för att de inte har genomförts.
Den politiska krisen, ett resultat av den exekutiva maktens förlamning, går alltså inte att spåra till sommarens händelser. Den kunde förutspås. Men man gjorde ingenting för att hindra den. Den påskyndades helt enkelt av Asienkrisen och prisfallet för råvaror, som ger Ryssland huvuddelen av dess inkomster. Men politiska kriser, om de inte är farliga, kan vara välgörande, förutsatt att de inte mynnar ut i en katastrof. Det är kanske det som händer i dag i Ryssland.
Trots att situationen är dubbelt farlig, att folket inte längre har förtroende för de styrande, och inte heller för politiken; trots att landet splittras, med regioner som isolerar sig eftersom det inte finns någon stat; trots att hotet om en explosion är överhängande - trots detta har Ryssland inte sjunkit ner till oroligheter på gatorna, till anarki eller till ett politiskt vågstycke med en diktatorslärling i spetsen.
Jeltsins och dumans överenskommelse om utnämningen av Primakov satte stopp för krisen, åtminstone för tillfället. En ny maktbalans är på väg att uppstå. För första gången har regeringschefen en egen legitimitet, och duman som har försett honom med den kan bara stödja honom, även om kommunisterna inte skyndar sig att delta. Presidenten har, underförstått, tvingats överge en del av sin makt. Det är alltså ett mer balanserat politiskt system som avtecknar sig, mer demokratiskt. Vad som krävs är att det systemet skrivs in i konstitutionen, vilket kommer att sätta punkt för de fruktlösa striderna mellan alla maktcentrum, och för handlingsförlamningen. Kommunisterna kommer att delta i regeringen, vilket inte betyder att de kommer att ta över den. Det betyder bara att de inte längre kommer att nöja sig med att kritisera och blockera.
Gårdagens utnämning av en vice premiärminister, en reformivrare, Alexandr Tjokin, vittnar om att Primakov inte bara är, som man säger, en KGB-chef, utan en man med auktoritet som inte är dumans gisslan. Ingen i Ryssland, inte ens Zjuganov, vill gå bakåt, men alla ryssar vet, att i den här krisen måste alla delta i det demokratiska förändringsarbetet - alla, inbegripet kommunisterna. Det är det man måste förstå för att kunna hjälpa Ryssland på ett förnuftigt sätt, och inte längre betala ut helt okontrollerade summor.
(Applåder)

Seppänen
Herr ordförande! Världsekonomin har två sammanhörande delar som lever var sitt eget liv: realekonomin och pappersekonomin. Pappersekonomin är en bubbelekonomi. John Maynard Keynes kallade det för kasinokapitalism. Världen är ett elektroniskt kasino där spelinsatserna utgörs av olika slags börsprodukter. Ute i världen rör sig varje dag valutor till ett värde av sextio gånger mer än vad som behövs för världshandelns betalningar. Det är därför världsekonomin är ostadig. I hopp om höga vinster satsade bankerna och övriga världskasinospelare elektroniska pengar i Fjärran Östern, i Ryssland och i Latinamerika. Pengarna användes till fel ändamål. Kapitalmarknaden inflaterades. När bubblan spricker kan följden bli en världsomfattande deflation. Asienkrisen betalades med IMF: s medel. Dess pengar räcker inte till annat. Via IMF har vi alla redan tvingats bli betalare. IMF begär av sina medlemsländer höjda medlemsandelar samt ett speciellt NAB-arrangemang.
Jag frågar vilka de egentligen är som vi räddar med IMF: s pengar. Jag svarar att de är spekulanter, kasinospelare och skurkar. I Ryssland har västvärldens banker med tyskarna i spetsen satsat kanske hundra miljarder ecu, sådana pengar som de ryska ekonomimafiosi i sina egna namn låtit cirkulera tillbaka till väst. Skulderna stannade i Ryssland, pengarna kom till väst. Måste väst genom att övernationellt socialisera Rysslands skulder bibehålla människor vid makten som med hjälp av pengar och TV förslavar sitt folk? Måste väst rädda presidenten i namn av en sådan reformpolitik som redan fördömts av det ryska folket? Fattigdom, förtvivlan och hunger är historiens domare. Nu behövs det i Europa en uppståndelse av det vänsterorienterade tänkesättet. Högern har redan förstört sitt eget alternativ och utsikterna att rädda sig från krisen.

Schroedter
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade rådsföreträdare! Ryssland är typexemplet på att en ekonomisk omvandlingsprocess måste följa omedelbart på framgångarna av en demokratisk utveckling. Demokratin skadades så allvarligt i samband med beskjutningen av parlamentet i Moskva 1993 att den fortfarande inte har återvunnit sin trovärdighet bland befolkningen. I väst har man ignorerat detta faktum och åter satsat på Jeltsin som en garant för demokratin.
Men verkligheten i Ryssland är en annan. Den lyder: till 80 procent en grå marknad, och de nyliberala koncepten från väst har misslyckats på den ryska verkligheten. Det var en falsk föreställning att allting skulle ordna sig, om bara Ryssland lyckades genomföra de reformer som IMF och Världsbanken har velat se sedan sju år tillbaka. Hur då, när det statliga systemet har brutit samman? Den del av befolkningen som lever under existensminimum omfattar sedan lång tid tillbaka de mellersta skikten och människorna kan inför den hotande vintern endast förlita sig på sig själva och inte på inhemska och utländska politikers stora ord. Denna djupa förtroendekris fråntar politiken möjligheten att bygga upp en demokrati. Men jag har en känsla av att politikerna i väst är mindre intresserade av detta faktum, än att leverantörerna av yoghurt och ost från väst har förlorat en marknad och att containrarna hopar sig i Rotterdam. De västliga ekonomiska förbindelserna måste i stället utformas, så att de främjar ett stabilt ekonomiskt system med ekologiska och sociala villkor och inte undergräver omvandlingsförsöken i Ryssland. Stödet från väst har därför till uppgift att bidra till att övervinna denna djupa förtroendekris och bör likaså prioritera ett återuppbyggande av det sociala skyddsnätet och ett stärkande av demokratin!

Lalumière
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag kommer också att tala om Ryssland, eftersom min kollega, Henri de Lassus, tar upp finanskrisen i Asien.
Ryssland går igenom en ytterst svår period, det kan ingen förneka. Den ekonomiska, finansiella och sociala krisen gör det befogat att tala om bankrutt. Det är också fråga om en politisk kris: president Jeltsins auktoritetsförlust, svårigheten att finna en premiärminister, den förlamande motsättningen mellan duman och regeringen, osv., osv.
Ändå bör man lägga märke till att den politiska krisen, hur allvarlig den än är, hittills har ägt rum inom den institutionella ramen och med respekt för konstitutionella regler. I ett land vars demokratiska traditioner ännu är svaga är det ett icke försumbart faktum, som vi måste framhålla och uppmuntra.
Inför denna mångfasetterade kris måste vi erinra om, eller se över, vår politik gentemot Ryssland. Varje form av obeslutsamhet från unionens sida skulle kunna få ödesdigra konsekvenser i Ryska federationen, även om Rysslands framtid självklart i första hand ligger i ryssarnas egna händer - och jag vill här välkomna en parlamentarisk delegation från duman, som har tagit plats på åhörarläktaren.
För det första kan jag med glädje konstatera att ingen här vill att vi skall avveckla vårt engagemang för denna vår stora granne och viktiga partner. Jag är faktiskt djupt övertygad om att vi måste fortsätta med vårt samarbete och vårt stöd, med hjälp av alla möjliga och tänkbara medel. Det ryska folket behöver känna att den europeiska familjen förstår och stöder det. Det skulle vara mycket enkelt för de ryska nationalistiska extremisterna att presentera Europeiska unionen som en union med rika egoister, som med lätthet finner sig i Rysslands olyckor, och det skulle vara extremt farligt! Låt oss se till att vår attityd aldrig kan tolkas på det sättet, vilket skulle kunna utlösa den värsta sortens främlingsfientliga reaktioner i Ryssland.
Men vårt samarbete och vårt stöd måste likväl reformeras. Ordförande Santer medgav för övrigt just detta, liksom många av våra kolleger. Det är inte första gången europeiska parlamentsledamöter framför sina reservationer, ja t.o.m. kritik, inte bara gentemot den politik som förs av IMF, Världsbanken och västländerna i allmänhet, utan också mot unionens politik, t.ex. programmet Tacis.
I brist på tid skall jag fatta mig kort. Vi har ofta uppmuntrat inrättandet av marknadsekonomi, vilket är bra, men vi har alltid antagit att det ryska samhällets grunder var tillräckliga för att en fri marknadsekonomi skulle kunna inrättas, och för att få den att fungera. Det har visat sig att denna första hypotes inte stämmer. Ryssland är inte Polen, inte heller är det Ungern eller Tjeckoslovakien. Av historiska skäl som man aldrig får glömma, hade Ryssland 1991 varken grunderna för en verklig rättsstat eller den mentalitet och medborgaranda som krävs för att hindra den fria marknaden att förvandlas till en djungel där allt är tillåtet, utan några som helst begränsningar, inbegripet vitt utbredda maffiametoder.
Grundläggande reformer, som t.ex. ett korrekt fungerande skattesystem, som t.ex. en uppdelning av land, som t.ex. respekt för avtal och kontrakt, som t.ex. ett minimum sociala rättigheter och socialt skydd - allt det här handlar inte om erövringar som kan utgöra grunden för de subtila reformer som väst kräver, dessa grundläggande reformer och mentalitetsförändringar återstår fortfarande att genomföra. Och det är för det ändamålet, herr ordförande, som vi måste mobilisera den största delen av våra råd och vårt stöd, med förhoppningen om att regeringen Primakov kommer att lyckas med den enorma utmaning som vilar på hans axlar.

Souchet
Herr ordförande! I januari stod de Silguy här och förklarade att Asienkrisen bara skulle påverka våra ekonomier marginellt. En mäktig euro skulle vara en åskledare, som skulle räcka till för att hålla all turbulens på avstånd - som genom ett trollslag. Vi har tvingats sänka våra anspråk, och utan tvekan ligger det värsta framför oss.
Samma typ av sköld - självklart rostfri - håller Santer upp här i dag apropå den ryska krisen. Och fortfarande är det en euro i vardande som på något sätt skall öka brandsäkerheten. Är det inte förmätet att förutspå att den ryska krisen, som vi inte ens hade förmågan att förutse, inte kommer att få djupgående konsekvenser för vår ekonomiska och monetära utveckling? Nej, vi får inte dölja krisens omfattning, och de omedelbara orsakerna skall identifieras, bl.a. det anmärkningsvärda ansvaret hos det av kommunister dominerade parlamentet, som har blockerat utformningen av de rättsliga ramar som är nödvändiga för att en rättsstat skall kunna inrättas.
Visst har de ryska bankerna, som är svaga och splittrade, varit oförsiktiga. Eftersom de har skuldsatt sig i dollar, men bara har inlåningar i rubel, kan de i dag inte längre uppfylla sina interna och externa förpliktelser. De har förlorat spararnas och investerarnas förtroende. Som offer för en orimlig penningpolitisk stelhet, har de blivit en kanal för en enorm valutaflykt och gett näring åt internationella korrumperade kretsar, som verkar ha svalt en stor del av den västerländska hjälpen. Men vems fel är det, om inte i första hand en duma som har vägrat ge banksystemet den rättsliga ram som det behöver för att fungera? Och vem kan påstå att det ryska banksystemets implosion inte kommer att få allvarliga konsekvenser för vårt system?
Staten är i dag maktlös och kan inte betala ut regelbundna löner till tjänstemännen. Och beror det inte just på att duman har vägrat att anta en skattekod och för att den har begravt förslaget till ett skattesystem under ett berg av ändringsförslag? Utan skattemedel, och därmed handlingsmedel, kan den maktlösa staten bara se på när landet sönderdelas och låter regionala feodala herrar och maffian ta över den verkliga makten. Primakov har två stora utmaningar framför sig: att återupprätta statens auktoritet och landets enhet.
Om ett europeiskt folk, det ryska folket, hotas av en verklig hungersnöd i vinter, på tröskeln till år 2000, beror det inte framför allt på att jordbruket inte har kunnat utvecklas, till följd av dumans fullständiga blockering av lagstiftningen om fastighetsägande? För att föda en befolkning som lever på en av världens bästa jordar, måste Ryssland alltså importera nästan alla livsmedelsprodukter, som vi producerar, men som det i dag i princip inte kan betala för. Kommer det inte att få allvarliga konsekvenser, i synnerhet för vår livsmedelsindustri?
Det är alltså hög tid att i grunden se över det felaktiga förhållningssätt som vi har haft fram tills nu. Låt oss sluta skrika " reform, reform" , låt oss sluta med att slänga bort våra skattebetalares pengar på hjälpprogram som vi inte har fått se någon utvärdering av, och i stället ge ett seriöst och omfattande stöd till Ryssland för att utbilda nya tjänstemän, kompetenta och ärliga: det som landet verkligen behöver för att återupprätta statens auktoritet, få förvaltningen att fungera och blåsa nytt liv i ekonomin.

Muscardini
Herr ordförande! Den ekonomiska kris som har drabbat Ryssland och därmed också finansmarknaderna i övriga länder har fötts ur en politisk kris som har pågått under lång tid och där, obegripligt nog, vare sig Europeiska unionen eller andra länder eller institutioner har varit tillräckligt uppmärksamma, eller har kommit med förslag till åtgärder. Den politiska krisen i Ryssland innebär att man under de senaste åren inte tillräckligt snabb takt har liberaliserat marknaden och demokratiserat tillgången till den. Efter det kommunistiska systemets sammanbrott har privatiseringarna inte genomförts till förmån för befolkningen, utan de har snarare varit ett verktyg för vissa kaster inom den gamla nomenklaturan för att tillskansa sig enorma vinster och enorm makt, och i vissa fall har privatiseringarna gjort ett antal parallella kriminella organisationer förmögna.
Reformer, som t.ex. de som avser jordbruket eller skattesystemet, har förblivit en dröm för det ryska folket och oroande händelser som beskjutningen av parlamentet borde ha visat för Europeiska unionen hur långt man fortfarande står från normalitet och demokrati. Låt mig som exempel nämna de europeiska funktionärer som arbetar i Ryssland, och som starkt fördömde det landets och näraliggande länders luftflottor som fullständigt livsfarliga utan att någon har vidtagit några som helst åtgärder i sammanhanget. Jag har själv, i min egenskap av medlem av en delegation till Moskva, fått bevittna verkligen otroliga situationer.
I dag är det därför inte vår uppgift att stödja den ena eller andra regeringskoalitionen, utan att, med diplomatins hjälp, försöka förmå ryska politiker att verkligen anstränga sig att få till stånd de ekonomiska och sociala reformer som krävs för att man skall kunna beträda den väg som Europeiska unionens utrikesministrar pekade ut den 9 september i Salzburg. Europeiska unionen har dessutom två behov: å ena sidan nödvändigheten av att unionens regeringar agerar enhetligt i alla internationella institutioner (valutafonden, ECB, etc.) för att föregripa händelserna och för att ingripa multilateralt när kriserna bryter ut och dessutom, när det gäller Ryssland, för att ge det stöd och vidta de åtgärder som beslutats i Europeiska unionens institutionella organ för att undvika, vilket ofta hat hänt tidigare, att åtgärderna vidtas av de enskilda regeringarna på ett ryckigt vis i enlighet med vad någon ekonomisk potentat eller något företag önskar.
Låt oss aktivera denna andra pelare som fortfarande till stor del är frånvarande inom många områden och inom många sektorer, där den i stället skulle kunna utöva en pådrivande roll, äntligen fri från tidigare blockbildningar som paralyserade varje självständigt europeiskt initiativ. Det finns ett manöverutrymme, om bara Europa så önskar.

Krehl
Herr ordförande, kära kolleger, ärade medlemmar i den ryska duman! I egenskap av ordförande för Ryssland-delegationen kan jag försäkra er om att parlamentet ständigt följer utvecklingen i Ryssland med stort intresse. Men vårt intryck av att reformer hade trätt i kraft har motbevisats och vårt hopp om detta har svikits de senaste veckorna och månaderna. Det gick en suck av lättnad genom Ryssland och västvärlden, när våra kollegor i duman tog det första steget ut ur den politiska krisen genom att enhälligt välja Jewgenij Primakow till premiärminister. Men denna kris är bara ett symptom och en återspegling av den strukturella krisen i hela landet. Det egentliga problemet - det har vi alla förstått - är att förutsättningar saknas för en grundläggande ny start i den ryska ekonomin.
Den ryska ekonomin saknar fundament. Med hjälp av de hittills vidtagna åtgärderna har man inte lyckats upprätta rättsliga ramar för de ekonomiska aktiviteterna. Det finns inga stabila villkor som företagen kan förlita sig på. Det är ingen tvekan om att otillräckliga bestämmelser på skatte- och bankområdet och för markköp har bidragit till det nuvarande dystra läget. Eftersom det saknas förutsättningar för en konjunkturutveckling är det för övrigt endast vissa grupperingar i det ryska samhället som hittills har kunnat delta i reformprocessen.
Det är alldeles för få personer i Ryssland som har fått uppleva en konkret förbättring av sina livsvillkor tack vare dessa åtgärder. Alldeles för många i Ryssland lever i stor fattigdom. Det är för den framtida utvecklingen i Ryssland av avgörande betydelse att en stabil regering bildas under den nye premiärministern, som sedan får god uppbackning av parlamentet. Endast utifrån sådana förutsättningar kan den nya ryska regeringen få förlamningen av det politiska systemet att släppa, för att sedan ta itu med de grundläggande reformer som det i dag mer än någonsin tidigare finns ett så starkt behov av.
Som ni vet sammanträder för närvarande här i Strasbourg den parlamentariska samarbetskommitté som min kollega Wladimir Rischkow och jag har lett sedan avtalet om partnerskap och samarbete trädde i kraft. Jag skulle i det sammanhanget vilja garantera våra ryska partner Europeiska unionens stöd. Vi i Europaparlamentet kommer att göra allt som står i vår makt för att stödja de kommande reformerna med hjälp av vår sedvanliga konstruktiva dialog med kollegerna i duman. Vi måste framför allt diskutera om Tacis-programmet i sin nuvarande utformning är tillräckligt för att motsvara de behov som råder i Ryssland.
Jag vill även uppmana er, kära kolleger i duman, att prioritera ansvaret för ert land de närmaste veckorna och månaderna och i den mån ni kan bidra till en lösning av de prekära problemen. Det innebär bland annat en slutlig behandling av den oumbärliga lagstiftning som borde ha antagits för länge sedan. Nu är det er sak att skapa de rättsliga ramar för ekonomin som ert land är i så stort behov av. Därför önskar jag å det ryska folkets vägnar att de av sina politiker skall ledas in i ett bättre årtusende.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande, rådsordförande, kommisionsledamöter! I början av sommaren var vår ekonomiska hälsa fortfarande mycket god men på kort tid tog en vind från Stilla havet med sig den asiatiska influensan, smittade Nordamerika, studsade till i Sydamerika och fick hela planeten att skaka. Jag lämnar för tillfället Ryssland utanför, eftersom man där redan innan visat tecken på svaghet.
Men vad beror den här världsomfattande kollapsen på? Vi har redan fått höra djupgående förklaringar till de orsaker, den diagnos som man vanligtvis lär känna a posteriori .
Men problemet upprepar sig. Trots de viktiga framstegen inom teknikens alla områden fungerar prognoserna inom detta område ännu inte och vi får reda på det när de redan kommit och vi står inför dem. Det verkar som om de ekonomiska framtidsutsikterna för Europa för närvarande är ganska bra, förutom de affärer som är nära knutna till länder i spansktalande Amerika, Japan och Ryssland.
I går lyssnade vi, inom ramen för delegationen för relationer med Ryssland, på representanter från Duman - som jag härifrån hälsar och önskar all framgång i det svåra uppdrag de står inför - om situationens nuvarande läge, som inte egentligen är ett problem med en finanskris, utan en kris som uppstått på grund av total avsaknad av ordning, struktur, skatteram och en massa annat som saknats. Det är oförståeligt att ett så rikt land som Ryssland skall befinna sig i den allra djupaste bankrutt. Vi måste tillhandahålla alla våra metoder och system för att hjälpa dem att ta sig igenom det här. Däremot inte kapital, som ingen vet i vems ficka det kan hamna. Jag uppmanar till att ge humanitär hjälp, som kan ge lindring mot hungern eftersom, precis som en finländsk kollega i går sa på det möte jag tidigare nämnde, man inte helt kan bortse från att den finska gränsen kan fyllas av ryssar som drivs dit av hunger.
I vilket fall som helst är det bästa receptet att inte tappa fattningen i tider av turbulens.. Vi skall fortsätta att använda oss av de bästa vägar ekonomin erbjuder, vilka består av en fri handel och en världsomfattande investeringsram under internationella institutioner som Världshandelsorganisationen, Internationella valutafonden och Världsbanken. Det är den ramen vi bör fördjupa oss i och hålla fast vid.

Watson
Herr ordförande! När spekulationsbubblor spricker kan nationella ekonomier hamna i en konjunktursvacka. Undantagslöst leder det till rop om kontroll på kapitalrörelser och spekulativa investeringar. Börskontroller slår oåterkalleligen tillbaka mot de länder som ställt upp dem.
Den här ekonomiska krisen kan antagligen avvärjas genom en samordnad minskning av västländernas räntor, genom gemensamt ekonomiskt stöd till tredje land där det behövs, och genom bättre internationella regler och välbetänkt övervakning inom banksektorn. Det kan dock inte ske om det råder en politisk förlamning i Västeuropa.
Det är ärligt talat dags att kommissionen fick ihop sin akt. Förra månaden lät kommissionär de Silguy som Cliff Richard: " We´re all going on a summer holiday" . I går kväll lät kommissionär van den Broek som om han led av Beatlemania: " You don´t know how lucky you are to be back in the USSR" .
Menade kommissionen allvar för fjorton dagar sedan när den beskrev krisens konsekvenser för EU och kandidatländerna som " begränsad" ? Vi befinner oss i ett allvarligt läge. Vi kanske står inför en återgång till en planekonomi i Europa. Beslut måste fattas. Skynda på tidtabellen för anslutning. Bekämpa protektionismens förespråkare och skynda på med införandet av euron.

Wurtz
Herr ordförande! Jag önskar delegationen från duman välkommen. Jag har lyssnat till många goda råd till Rysslands parlament och nya regering. Men Europa då, har inte vi också några lärdomar att dra av den finanskris som bara ökar i omfattning sedan maj 1997? Vi skall inte vara lugna och tro att vi kommer billigt undan. Den ekonomiska och sociala situationen i våra egna länder kommer inte att gå opåverkade ur en varaktig nedgång för den internationella tillväxten. Vi måste alltså reagera. Och det är där skon klämmer för dem som förespråkar en penningpolitisk renlärighet. Att stimulera tillväxten förutsätter att man i viss mån gör sig av med den besatta tanken om att det skulle finnas en inflationistisk fara och att man måste föra en extremt restriktiv budget- och valutapolitik. De globala villkoren har förändrats. Att inte ta hänsyn till det skulle vara oansvarigt.
T.o.m. G7 har för första gången tagit hänsyn till detta påtagliga faktum, i förrgår. Kommunikén från deras möte bekräftar att " riskerna i världsekonomin har förändrats" . Man betonar att inflationen är svag, genom att fästa uppmärksamheten på att efterfrågan går tillbaka. Den ekonomiska pressen ansåg att de här uttalandena var en överraskning, ett spektakulärt initiativ som stärker tesen om en samordnad valutapolitisk avspänning. Bland dessa sju industriländer finns det fyra EU-länder, varav tre tillhör de viktigare medlemmarna av det framtida " euroområdet" . Det skulle vara logiskt om Europa i sin tur tog ett sådant spektakulärt initiativ, genom att göra andra prioriteringar till förmån för en verklig stimulans av tillväxten. Men Europeiska centralbanken är i dag inte av den uppfattningen. Dess ordförande, Duisenberg, har visserligen nyligen medgett att " det framtida " euroområdets" internationella ekonomiska och finansiella omgivning helt klart har försämrats och att den nuvarande krisen utan tvekan kommer att bromsa tillväxten" . Men det säger han för att så snart som möjligt återupprepa sin enda trossats: budgetdisciplin.
Med hänsyn till den typen av motsägelser, och p.g.a. att det verkligen är allvarliga saker som står på spel, så föreslår jag, herr ordförande, att parlamentet bjuder in ECB: s ordförande för att förklara sig för oss. Europaparlamentet kommer att fullgöra sin roll, genom att utöva sin demokratiska kontroll och genom att göra gällande sin uppfattning om sakernas tillstånd, under en debatt och å medborgarnas vägnar, de medborgare som har valt oss.

Wolf
Herr ordförande! Santer har onekligen rätt på en punkt. Det finns ingen återvändo! Nu efterfrågas nya former för en global reglering av global governance , förändringar i en reglerad marknadsekonomi, där epitetet social och ekologisk inte blott är en önskan, för bara på det viset kan man undvika att de svagaste ekonomierna ständigt blir en säkerhetsventil vid en global strukturkris i världsekonomin.
Clinton som ju alltid är en strateg söker styrkan i det internationella ekonomiska systemet. Till och med de högsta företrädarna för IMF talar om behovet av kontroll av kapitalrörelserna som en central faktor i en ny internationell ekonomisk arkitektur. G-7 talar åter, som kollegan Wurtz just påpekade, om att stimulera en effektiv efterfrågan. Kort sagt rör det sig i dag om en socialekologisk reglering av världsekonomin som en gemensam nämnare för det naturliga egenintresset i ett Europa som stärks av ett riktigt införande av euron samt för folkets intressen som ständigt blir lidande och inte på kort sikt låter sig utnyttjas till kapitalackumulering.
Därför behöver vi skräddarsydda övergångsprogram grundade på en historisk kompromiss och med den breda och sociala politiska enhet som krävs, i stället för en nationalekonomisk och socialt destruktiv strukturanpassningspolitik.
Det som gäller i dag är möjligheten att äntligen utan sammanbrott avsluta det tragiska kapitlet nyliberal kasinokapitalism för den större delen av mänskligheten, att vi kväver gasbubblan i stället för att låta den explodera.

de Lassus Saint Geniès
Herr ordförande! Gruppen Europeiska radikala alliansen har inte velat ansluta sig till det gemensamma resolutionsförslaget om den internationella ekonomiska och finansiella krisen, som kommer att gå till omröstning i morgon. Vi tycker att resolutionen inte har en särskilt stor betydelse i förhållande till Europeiska unionens nuvarande förmåga och ansvar.
Inför en kris som drabbar hela Asien, Ryssland och Latinamerika, har vi rätt att förvänta oss mer omfattande och mer precisa förslag från parlamentets sida. Vi glädjer oss åt eurons soliditet, en euro som skapades för att ge de europeiska länderna enhetliga och stabila penningpolitiska förhållanden. Euron stöder sig på mäktiga, organiserade och kontrollerade ekonomier. Medlemsstaternas förvaltningar, trots den kritik vi ibland riktar mot dem, är tillförlitliga administrationer som i princip tar hänsyn till alla finansiella rörelser. Våra institutioner har byggts upp under en lång tid. De stöds av unionens alla folk på ett tydligt och demokratiskt sätt. Därför är euron i grunden stabil och solid.
Ryssland och flertalet ekonomier på frammarsch har institutioner som tyvärr är sköra, nyligen inrättade, och som inte har ett gediget demokratiskt stöd. Det verkar som om deras förvaltningar i hög grad präglas av korruption. De styr bara en del av det ekonomiska livet, den övriga delen är överlämnad åt parallella ekonomier eller maffian, som drar fördel av den finansiella drivkraft som den internationella finansvärlden ger de här länderna. Trots detta fortsätter institutioner som t.ex. Internationella valutafonden att låna ut pengar till de här staterna, med kravet på att de skall få ordning på sina ekonomier eller institutioner. Men de har inte de medel som krävs för att göra sig hörda, och genom att sätta sig i försvarsställning måste de fortsätta att låna ut, men utan hopp om att få igen någonting, i rädsla för ett kaos som kan vara ännu svårare att reparera.
Inför de här problemen begränsar vi oss, i den föreslagna resolutionen, till att kräva en reform av de internationella institutionerna, utan ett ord om varifrån de här institutionerna skall hämta sin styrka och genom att antyda att de kan vara helt opolitiska. Vi hade önskat en tydlig markering av att en globalisering av handeln bara kan fortgå på villkor att det inrättas en internationell finansiell organisation för reglering och kontroll, som kan vila på ett reellt demokratiskt stöd. Vi hade önskat - och det är innebörden i våra ändringsförslag - ett konstaterande om att Internationella valutafonden relativt sett har misslyckats varenda gång den har riktat sitt stöd till regeringar och förvaltningar som inte är särskilt väl förberedda på marknadsekonomiska mekanismer - eftersom IMF inte tar hänsyn till de parallella ekonomiernas förödande konsekvenser, och eftersom åtgärdernas sociala konsekvenser inte utvärderas. Vi hade önskat se - det är innebörden i ett annat ändringsförslag - ett förslag på ett tillförlitligt förfarande för reglering av kapitalrörelser, bl.a. genom att inrätta en internationell skatt på den typen av handel.
De kärnfulla påpekanden som ordförande Santer gjorde här i förmiddags, om läget för den ryska ekonomin och de ryska institutionerna, visar hur allvarliga problemen är. Endast en mycket beslutsam politik från Europeiska unionens sida kan få den nuvarande krisen att bli en nödvändig etapp mot ett internationellt framåtskridande. Vi vill att möjligheten till en social marknadsekonomi utvärderas i varje berört land, i förhållande till varje lands institutionella förmåga att styra och reglera den. Unionens roll är att hjälpa och påskynda en frammarsch för rättsstaten och demokratiska institutioner, som är nödvändiga för de nya marknadsekonomiernas vitalitet. Vi tror att världens folk förväntar sig att vi skall inta den rollen.

Blot
Herr ordförande! Jag vill först hälsa delegationen från den ryska duman välkommen, som i dag finns här i Strasbourg, och jag vill på en gång kritisera det hyckleri väst visar i sina förbindelser med Ryssland.
Officiellt sett är det givetvis fråga om vänskap, det har vi fått höra här under förmiddagen. I realiteten är jag rädd att det ser annorlunda ut. Den store historikern i det antika Grekland, Thucydide, sade att den politiska makten har tre generella drivkrafter: intresset, fruktan och fåfängan. Den västliga fåfängan är uppenbar. För oss i väst handlar det alltför ofta om rikedom först, och sedan mänskliga rättigheter, och vi uppmuntrar våra vänner ryssarna att ta efter, som om vi var av ett högre stående slag.
Den västliga rädslan för Ryssland, även om den ofta döljs, är i högsta grad reell. Förhoppningen är självklart att slå ner Rysslands militära styrka och successivt stycka upp dess oändliga territorium. Intresset är fortfarande den viktigaste drivkraften. De västerländska recepten går ut på att ekonomiskt kolonisera Ryssland. Mäktiga intressen i väst driver självklart på utvecklingen i den riktningen. Dessa intressen sammanfaller med de som främjar en transatlantisk integration, som kommer att tvinga Europa att acceptera ett evigt underläge gentemot den amerikanska supermakten.
Det är så här det egentligen ligger till. Och ändå är samarbetet och vänskapen mellan Europa och Ryssland mer nödvändigt än någonsin. Det är vi djupt övertygade om. Men det samarbetet får inte anta formen av kostsamma och ineffektiva ekonomiska interventioner, som vi tidigare har kunnat se. Det är ju i Ryssland som den ryska ekonomin måste hitta sina lösningar, och den ekonomiska krisen kommer inte under några omständigheter att kunna lösas utan ett politiskt villkor, nämligen ett slut på anarkin. Det är anarkin som har hindrat inrättandet av en verklig rättsstat som grundas på respekt för äganderätten. Och det Ryssland framför allt genomgår är en auktoritetskris, bl.a. för att makten har försummat folket i alltför hög grad. Kreml måste sluta med att nonchalera den patriotiska majoriteten i duman, för staten vinner ingen auktoritet om den inte anpassar sig efter det ryska folkets intressen, ett folk som representeras av sin parlamentariska församling. Reformen i Ryssland är inte ett tekniskt, utan ett politiskt problem. Ryssland behöver en stark stat, ja jag säger verkligen en stark stat, eftersom det är en del av det ryska folkets historia, det handlar självklart om nationella traditioner, men också om den ortodoxa kyrkans andliga traditioner.
Uppkomsten av ett starkt Ryssland ligger också i vårt intresse, om så bara för att det skulle bli en motvikt till den amerikanska supermakten, som, det får vi inte glömma, har vunnit tre världskrig: det första och det andra, men också kalla kriget. Resten är, sanningen att säga, bara tomt prat som inte har något att göra med den ryska verkligheten, och som bara återspeglar västerländska multinationella bolags egoistiska intressen. Det är därför jag vill att Ryssland finner sin väg på egen hand.

Wiersma
Herr ordförande! Det är mycket frestande att lasta den internationella finanskrisen för problemen i Ryssland. Detta skulle kunna utgöra ett rättfärdigande av den nya ryska regeringen som innehåller element från ett tydligen obearbetat förflutet. Men gamla lösningar är inget svar på nya ekonomiska problem. Den ryska krisen, för den är ännu inte löst, är framför allt politisk och en följd av en politisk skenfäktning där de nödvändiga, riktiga reformerna inte har blivit av. Den ryska befolkningen betalar nu priset för detta.
Vår hjälp har under de senaste åren tyvärr inte bidragit till några riktiga framsteg. Utsikterna och diskussionen om vad som nu pågår i Ryssland fyller även i mig med en viss dysterhet. Det gäller också den ryska regeringens varning om att det måhända är nödvändigt att låta sedelpressarna rulla för att förse människor med de nödvändiga finansiella medlen. Det leder som vi vet till en situation där de ekonomiska problemen bara blir ännu större, till exempel i form av hyperinflation.
Vårt inflytande över händelseutvecklingen är emellertid begränsat, men våra intressen är omfattande. Inte så mycket ekonomiskt, vilket redan konstaterats av många, som politiskt. Vi får dock inte åter satsa på fel häst, utan vi måste hålla fast vid vår innehållsmässiga inställning till de ekonomiska reformerna i Ryssland. Dessa skall vara utgångspunkten för bedömningen av den nya regeringen, och det handlar här om stabilitet, om att skapa mer förtroende och om att arbeta på en fungerande social marknadsekonomi inom en tillförlitlig statlig struktur. Ryssland måste fortfarande se om sitt hus. Det var detta vårt stöd syftade till, och så skall det förbli. Det återstår i själva verket för Ryssland att finna sin plats i den internationella, ekonomiska världen.
Jag tror det är viktigt att fastställa att vi vill fortsätta att hjälpa till med de instrument Europeiska unionen förfogar över, men svaret på frågan om vi kan hjälpa till vilar i ryska händer.

Stenzel
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! När reaktorkatastrofen i Tjernobyl bröt ut för tio och ett halvt år sedan, var det ett varsel om kommunismens slut och perestrojkans början. I dag får vi vad politikerna beträffar till viss del uppleva perestrojkans återkomst i Moskva. Ryssland reagerade den gången på katastrofen genom att lämna Tjernobyl avspärrat och isolerat. I dag upplever vi ett ekonomiskt och även politiskt Tjernobyl i Ryssland, men vi får inte reagera med avspärrning och isolering.
Det vi behöver är ett öppet, stabilt och demokratiskt Ryssland med en marknadsekonomisk och social inriktning. Man kan inte vrida tiden tillbaka i Ryssland eller rätta till de nya misstagen genom att upprepa de gamla. Europeiska unionens intentioner är goda. Men man får göra en realistisk bedömning av möjligheterna att påverka. Det är visserligen en tröst att se företrädare från duman här i dag, och att dumans vice ordförande i går talade om för oss att de reformerande krafterna finns kvar precis som förr och att de kommer att hålla kursen, men det som ännu inte har skett, nämligen sedeltryckning, kan ju å andra sidan ske. Frågan är inte bara hur regeringen är sammansatt, utan också vilket inflytande regeringens medlemmar har och kommer att få över reformerna i Ryssland.
Det är uppenbart vad det är som oroar oss. Det ryska kommunistpartiet är starkt liksom tidigare. Man har inte, i motsats till kommunistpartierna i Central- och Östeuropa, valt att utveckla partiet mot en socialdemokrati. Det vi inte vill se är en upplösning av den ryska centralstaten och en uppsplittring i regionala krafter. Men vi vill inte heller se en eventuell tillbakagång eller ett maktövertagande av militära diktatorer. Risken för något sådant kan inte uteslutas. Därför behövs ett stärkande av de demokratiska institutionerna, i synnerhet de rättsstatliga institutionerna i Ryssland. Om vi bara pumpar in pengar, kan de hamna hos fel mottagare.
Det som särskilt är viktigt i det här läget och som inte har nämnts tidigare, är att det med tanke på utvecklingen i Ryssland är oundvikligt att man fortsätter sträva mot en utvidgning av Europeiska unionen för att uppnå stabilitet i Centraleuropas kärna, så att denna stabilitet även inverkar på situationen i Ryssland.

Thors
Herr ordförande! Det viktigaste elementen i dagens debatt är, vilket även Santer sade, att Ryssland och EU är ömsesidigt beroende av varandra och att vårt samarbete stabiliserar kontinenten. Det får vi inte avstå ifrån, utan vi skall prioritera detta samarbete och ge stöd till en laglig förvaltning, till lokalförvaltningen, till det civila samhället och till tullen. Det är också viktiga element i unionens framtida politik för en nordlig dimension.
Även om debatten gäller Ryssland, skall vi inte heller glömma att Ukraina har lidit lika mycket av fallen på den internationella marknaden. Bästa vänner! En lidande människa är en människa var hon än bor. Vi måste ha beredskap för hjälp vid eventuell hungersnöd. Vi måste dock kunna lita på att hjälpen kommer fram, och att vi inte behöver betala tullar för det.
Mycket har sagts om IMF. Jag vill emellertid också citera Grigorij Javlinskij som har konstaterat att " vi har litat för mycket på Jeltsin" , Javlinskij som redan tidigt varnade för den kris som vi nu upplever. Samtidigt vill jag konstatera att euron också har nämnts mycket i dag, men inte dess betydelse för särskilt Finland. Utan euron hade den finska marken och den finska ekonomin inte sett så bra ut som den gör i dag.

Marset Campos
Herr ordförande! Jag vill tacka rådets och kommissionens ordföranden för deras anföranden.
Det finns väldigt alarmerande uppgifter som borde tagits i beaktande tidigare.
Jag bor i en region, i Murcia, Alicante, i Spanien som sedan flera år kännetecknas av att rysk maffia tagit sig dit, med dollar som i hemlighet förts in för att tvättas i vår region. Det är ett bevis på att reformen av de ryska institutionerna som Jeltsin påbörjat har misslyckats.
Trots det har Västvärlden, Internationella valutafonden, Världsbanken, Europeiska unionen och G7 hela tiden stött denna eufemistiskt kallade " reform" , som år efter år visat en ineffektivitet som väst inte varseblivit, förblindade av den neoliberala fundamentalismen.
Det finns andra sanitära uppgifter som också är oroande: ökningen av dödsfallsfrekvensen, ökningen av dödsfallsfrekvensen för barn, sjukligheten, epidemier, brister på sjukhusen, som visar på en farlig social återgång i Ryssland.
I Murcia lider vi också av konsekvenserna av den kris som beror på grisköttssektorns fall, som förresten borde få stöd av Europeiska unionen.
Men när folkets demokratiskt valda representanter, duman, sätter sig emot Jeltsin, stöder väst - Europeiska unionen - honom istället för den demokratiska rösten. Denna tudelning, denna schizofreni i väst, som stöder auktoriteten och inte befrämjar demokratin är ofattbar. Det kommunistiska partiet i Ryssland har, konkret tillsammans med andra krafter i Ryssland, gjort stora ansträngningar för att garantera reformerna och demokratin.
Därför anser jag att det är viktigt att Europeiska unionen stöder denna ryska demokratiska väg och att man samtidigt bistår med den humanitära hjälp som kommer att vara mycket viktig de följande månaderna.

Paasio
Herr ordförande! Jag vill fästa uppmärksamheten på det sätt, varpå man från Europeiska unionens och det internationella samfundets sida har nalkats situationen i Ryssland. Man har sagt att Ryssland måste fortsätta på vägen mot en fri och privatiserad marknad. Man liksom varnar att man inte får välja någon annan väg än den som redan är vald. Vad skall de då fortsätta med? Är det den verksamhet som lett till att den nuvarande katastrofen uppstått och till den katastrofala situationen?
Problemet för marknadens befrielse är att det i Ryssland inte finns tillräckligt med produktiv verksamhet, om ens med hänsyn till proportionerna i praktiken någon alls, som skulle stå som grund för en nationalekonomisk tillväxt. Det finns bara spekulativa penning- och kapitaltransaktioner som grundar sig på mycket snabba vinster och som inte leder till de mål som bland annat Europeiska unionen anser är viktiga. Det handlar också om att privatiseringen i sig inte kan vara ett botemedel i en situation där den privata sektorn inte fungerar på ett för helheten rationellt sätt utan på ett sätt som gör det omöjligt att bland annat infoga en social dimension i marknadsekonomin. Då måste man alltså dra slutsatsen att man skall tillåta och acceptera en viss statlig styrning i en situation där det handlar om mycket mera än att ekonomin håller på att kollapsa. Det handlar om att de statliga strukturerna i sin helhet utsätts för hårda påfrestningar och riskerar att hamna i en sönderfallsprocess, som även för oss är ännu mycket mera förödande än den nuvarande situationen. Det kan inte anses vara acceptabelt att EU dikterar, men man måste samarbeta.

Herman
Herr ordförande! Nästan allt har redan sagts. Nästan! Vi skall, fru Lalumière, hjälpa ryssarna - det är det ingen som motsätter sig - men vi har också ett behov av ryssarna. Kosovo och folken på Balkan är ett dilemma för oss. Där hotas vi av allvarliga faror. Och vad gör då ryssarna för att hjälpa oss på det området? Vad gör de? Tror ni för ett ögonblick på att Milosevic skulle kunna fortsätta trotsa hela västvärlden, unionen, VEU och t.o.m. Nato, om han inte hade försäkrat sig om ett underförstått stöd, mer eller mindre dolt, från Ryssland? Man hade kunnat bli helt mållös i går, när van den Broek sade att man inte bör förvänta sig att ryssarna kommer att ändra sig på den punkten.
Detta är verkligen höjden. Jag vet inte hur man skall beteckna den attityden. Kanske är det masochism. Vi skall hjälpa Ryssland, vi skall fortsätta be våra skattebetalare om betydande insatser för att hjälpa Ryssland, skall då Ryssland fortfarande kunna ta avstånd från oss i en angelägenhet som vi är inblandade i? Detta är inte seriöst. Ursäkta mig, men Milosevic måste verkligen le i mjugg när han hör oss hålla våra tal. Jag skulle vilja vända mig till duman: Om ni inte ändrar er, tro inte att vi kommer att fortsätta! Det är ett budskap som jag ännu inte har hört framföras här i dag, bland alla de tal som jag för övrigt instämmer i.
Vad gäller den internationella ekonomiska krisen är det dags att glömma Ryssland. Vi måste nu ägna oss åt Latinamerika. Det är där problemen finns. Det är för sent för Ryssland. Ryssland har begått misstag som inte går att rätta till. Det har tagit kål på sin internationella trovärdighet. Det har bokstavligen vägrat att betala sina skulder. Vi måste nu uppmärksamma de länder som fortfarande kan använda sig av vår hjälp, och det är synd att det var Clinton som, trots de svårigheter han har, tog det initiativ vi borde ha tagit.

Miranda
Herr ordförande! Allvaret i den ekonomiska krisen, med särskilda effekter för Asien och Ryssland, men också Latinamerika, motiverar att vi uppmärksamt granskar den. Den motiverar särskilt Europa att inta en egen ståndpunkt, och inte en som bara är ett eko av G7-ländernas möten och mötena mellan presidenterna Clinton och Jeltsin.
Det handlar om en icke-konjunkturell kris med djupa rötter i de dominerande ultraliberala inriktningarna på global nivå, vars konsekvenser kommer att bli kännbara - och redan är det - i våra länders ekonomier, med särskilt negativa effekter på tillväxten, efterfrågan och sysselsättningen.
Den ändrade situationen, oskiljbar från de förändrade ultraliberala riktningar som gynnar spekulationerna, leder på så sätt oundvikligen till en större uppmärksamhet på de sociala problemen och en återlansering av den inre efterfrågan för att garantera en tillväxt med produktiva investeringar som grund. Vilket också kräver en effektiv reglering av kapitalrörelserna, med vederbörlig beskattning inom ramen för ett lämpligt internationellt ekonomiskt samarbete.
Krisen i Ryssland, på en gång politisk, ekonomisk, finansiell och social, är oskiljbar från den globala krisen. Men den har naturligtvis sina kännetecken, och har speciell betydelse. Det finns klara ansvariga i landet, framför allt Jeltsin. Men vi får inte glömma det yttre trycket och kraven, framför allt från IMF och själva Europeiska unionen, om att systematiskt undanröja den sociala oron.
Vi följer, med största uppmärksamhet, den senaste tidens politiska utveckling, och de förslag som aviseras. Vi anser att Europeiska unionen kan, och bör, genomföra positiva åtgärder med hänsyn till Ryssland som privilegierad part, och överge trycket på att införa ekonomiska åtgärder som visat sig olämpliga, snarare än inriktade på själva stabiliteten i landet och i Europa. Det finns erfarenheter att dra, och andra vägar att välja.

Barón Crespo
Herr ordförande, rådsordförande! Jag måste uttrycka att jag är mycket mer överens med den globala analys som ledamöterna gjort än med kommissionens ordförandes anförande, som bara behandlade Ryssland. Vi står ju nu inför en global kris för kapitalismen och det har ingen i duman sagt utan det var en filantropisk spekulant, Soros, som sa det i går i Förenta staternas representanthus bankutskott.
Eftersom vi står inför en global kris bör vi européer inte fråga oss hur många råd vi ska ge våra ryska vänner som i dag är här - jag hälsar er - utan vilket vårt ansvar och vår roll är. För det har vi två tillgångar: den första är att vi under 50 år varit kapabla att skapa ett civiliserat område med en gemensam marknad och den andra att euron redan innan den finns är en viktig tillgång.
Jag tror att vi i första hand måste spela en roll tillsammans med USA och Japan, som ingen talat om och som allt beror på just nu. För det andra tror jag att vi också bör agera tillsammans. Jag oroar mig för att Europa nu talar mer genom G7 - inte längre G8 - än genom Ekofin och genom kommissionen. För det tredje tror jag att vi behöver ett toppmöte om globaliseringen med tanke på, som Herman så sant sa, att vi mer än att vara profeter över dåtiden måste ta hand om de aktuella problemen och för närvarande är problemet Brasilien, inte Ryssland. Problemet är att de latinamerikanska ekonomierna, som hade stärkt sina grunder, de senaste åren nu upplever en negativ trend.
Det vi måste göra är att veta hur vi ska agera. Och jag vill därför få veta vilka kommissionens och rådets kriterier är, när det gäller vår politik i förhållande till Internationella valutafonden. Är vi anhängare av en akut insats? Tror vi att den måste reformeras? Skall man utöka fonderna? Jag anser att det är mycket viktiga frågor, för annars betalar vi det som spekulanterna tar med sig, både de som skapat rovkapitalismen i Ryssland och de internationella spekulanterna.

Lehne
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Jag delar kommissionsordförandes åsikt, att man vid bedömningen av läget i Ryssland även måste ha i åtanke att Europeiska unionen kanske inte har agerat så korrekt som den kunde ha gjort i sitt biståndsgivande, men vi är ju bara människor och alltså inte ofelbara.
Å andra sidan måste jag utifrån min erfarenhet som medlem av den gemensamma delegationen för Europaparlamentet, den ryska duman och federationsrådet få konstatera, att vi egentligen ända sedan 1994 har fört samma diskussioner med våra ryska kolleger i många frågor som rör den ryska reformpolitiken.Samma diskussioner på just de områden där reformerna i Ryssland inte leder till några resultat som skulle göra Ryssland attraktivt för ekonomin, för investeringar.
Det börjar med skattesystemet och fortsätter med det faktum att det inte finns någon fastighetsrätt eller fungerande bankväsen och finansmarknad och många andra frågor som är av stora betydelse. Jag har en känsla av att de här diskussionerna har förts i över fyra år utan att leda till några egentliga resultat. I Ryssland har den verkställande makten och den lagstiftande makten under lång tid hindrat varandra från att fungera, och jag kan inte annat än önska och hoppas att den nya ryska regeringen skall slippa arbeta i ett politiskt vakuum, och att det finns en realistisk möjlighet att den nya ryska regeringen kommer att finna stöd för sin politik i parlamentet.
Det är och förblir en av de viktigaste uppgifterna för Europaparlamentets delegation att i samtalen med kollegerna i duman konkret visa var det finns ett behov av reformer liksom att kritisera utvecklingen och den politiska processen i Ryssland, inte i negativ utan i positiv bemärkelse, för att därigenom medverka till att reformpolitiken drivs vidare och genomförs. Jag tror, att det är den främsta uppgift som vi parlamentsledamöter kommer att konfronteras med de närmaste dagarna, när vi sammanträder med den ryska delegationen.

Speciale
Herr ordförande! Vi behöver enligt min mening en fördjupad analys av läget i Ryssland och vilka grundläggande åtgärder som krävs för att åtgärda den nuvarande situationen. Men vi måste genomföra en sådan analys, inte inneslutna i oss själva, utan genom en dialog med våra ryska motparter. Vi får inte upprepa de misstag som redan begåtts, dvs. att exportera färdiga lösningar.
Låt mig ställa två frågor som jag anser vara grundläggande i sammanhanget. För det första, har vi inget eget ansvar i vår egenskap av parlament, kommission, internationell valutafond, internationella organisationer, såväl när det gäller att undervärdera krisernas orsaker som att ha accepterat eller till och med främjat de processer som knappast kunde leda till ett annat resultat än den nuvarande situationen?
För det andra har vi gett ett obegränsat förtroende åt det politiska leadership och de ekonomiska processer som helt riktigt Swoboda och Barón beskrivit som otyglad liberalism och spekulation och låtsas som om detta i själva verket innebar uppbyggandet av en marknadsekonomi. På så sätt har man inte lyckats skapa - vilket hade varit ett riktigt mål - en verklig marknadsekonomi i det landet och staten har vittrat sönder, den stat som tidigare var allt, för mycket, och som naturligtvis borde ha ändrats och reformerats, men som i dag i stället verkar ha reducerats till ett intet. Vi vet att den offentliga sektorns fattigdom är knuten till det privata fåtalets rikedomar, vilket verkar vara fallet i Ryssland. De offentliga institutionernas fattigdom är uppenbar, liksom rikedomen hos ett fåtal personer. I våra egna länder ser vi ofta detta. Under de senaste åren har strömmen - som vi för övrigt välkomnar - av ryska turister, som spenderar mer än vad de amerikanska gjorde under 50och 60-talet, ökat. Men det finns en liten skillnad: amerikanerna kom från USA, dvs. en stabil ekonomi, ett starkt land, men det gör inte ryssarna. Jag vet inte om siffran 8 procent är riktig när det gäller hur många ryssar som betalar skatt, men detta skulle vara typiskt för nedmonteringen av ett helt politiskt system: ingen återgång till det gamla, tydligen.
Vi måste med andra ord hitta en seriös och hållbar ekonomisk och politisk väg och vår uppgift tillsammans med våra ryska samtalspartners borde vara att åstadkomma konkreta förbättringar i den nuvarande situationen.

Elles
Herr ordförande! Självfallet håller jag med dem som i dagens debatt sagt att världsekonomin är i fara. I den här kammaren och på andra håll i västvärlden har vi intresse av att se till att den behåller sin kraft.
Det vi talar om i den här debatten är dock vad vi skall göra med Ryssland. Vi har i dag sett att en majoritet av den här kammaren, utom marginalgrupperna, anser att vi bör följa en samordnad västtaktik så att Ryssland kan genomföra sina egna ekonomiska reformer i kombination med specifik välriktad hjälp. För det andra måste vi visa vår vilja att se till att Ryssland fortsätter att vara en aktiv aktör i världsekonomin men utan stora hjälpprogram som hamnar i okända fickor.
Jag vet att det här är en långsiktig strategi och jag håller med ordförande Santer om att vi måste samordna våra ståndpunkter för nästa G7-möte. Det finns dock tre viktiga saker som måste övervägas. För det första måste vi se till att alla våra program - Tacis och andra - anpassas till ett beredskapssystem om det skulle behövas, inbegripet livsmedelshjälp. Jag skulle vilja ha en försäkran om att detta görs. För det andra bör vår hjälp riktas till lokala och regionala myndigheter över hela den ryska republiken, så att vi verkligen vet att pengarna går till särskilda program.
Sist, men inte minst, demokrati.Ordförande Santer sa att demokrati är mycket viktigt. Jag besökte en skola för politiska studier i Moskva som samlar unga utvalda tjänstemän från hela det tidigare Sovjetunionen för att undervisa dem i demokrati. Där fick jag reda på att det stöd de får upphör vid årets slut. Det verkar som om vi enligt våra regler inte får ge någon ekonomiskt stöd i mer än tre år, hur viktiga de än är. Jag skulle vilja ha kommissionens försäkran om att det här stödet kommer att fortsätta med regelbundenhet och på flerårsbasis.

Hendrick
Herr ordförande! Jag skulle för socialdemokraterna i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vilja önska Dumans ledamöter välkomna.
I dag diskuterar vi inte bara sammanbrottet av framväxande marknader. Min kollega, Hannes Swoboda, sa i sitt utmärkta anförande att det pågår en finansiell och ekonomisk kris både i delar av Asien och i Ryssland. Situationen är vansklig även i flera latinamerikanska länder. Utvecklade länder måste bidra till en snabb och varaktig återhämtning i de länderna och EU har en nyckelroll i det avseendet.
Dagens debatt måste dock blicka längre än krisens följder och omedelbara utvägar och behandla globaliseringsfenomenet. I veckans Economist talar Jeffrey Sachs, professor i internationell handel på Harvard, om slutet på en era (och jag var överraskad att höra Brok skylla det som hänt på Harvardprofessorer). Ja, vi behöver alla ta på oss skulden för vad som sker just nu och erkänna misslyckandet av de utvecklingsidéer som endast baseras på den fria marknaden, med en osynlig hand som för in framväxande ekonomier i en global kapitalism till en mycket låg kostnad för rika länder. Därför behöver vi en sundare grund för globaliseringen. Om vi kunde överskrida ideologierna och alla enas om det här målet, så skulle den nuvarande krisen åtminstone föra något gott med sig.
Jag tror att parlamentets resolution som skall antas i morgon kommer att bidra till det målet. Vi ber om en reform av internationella ekonomiska institutioner, större öppenhet på marknaderna med mer ekonomisk information, bättre övervakning och reglering av den finansiella sektorn och kontroll över korta lån och spekulationer. Europa bör ha en ledande roll i den här reformprocessen. Den så kallade Washington-överenskommelsen måste omprövas. Europa kan, inte minst med euron bland världens valutor, förbättra den internationella inställningen mot en globalisering. Det finns ett behov av en bättre dialog mellan rikare och fattigare länder. Reformpaket får helt enkelt inte införas av IMF-tjänstemän på grundval av rent teknokratiska normer. Det finns ett behov av mer omfattande erkännande av sociala mål i utvecklings- och reformprocessen, vare sig det är i Ryssland, Indonesien eller på andra håll. De sociala och mänskliga kostnaderna har varit och är fortfarande jättelika och oacceptabla. Det är rätt att hjälpa sådana länder om de strävar mot en ekonomisk utveckling, men inte på grundval av rent ekonomiska normer och målsättningar. Annars löper vi risken att den allmänna opinionen i sådana länder kommer att tvinga tillbaka sina regeringar till protektionism och nationalism.
Därför uppmanar jag rådet och kommissionen att gå in i en nära dialog med Europaparlamentet och de internationella parterna för att lägga en sundare grund för globalisering. Annars kommer välståndet på lång sikt att allvarligt hotas.

Jarzembowski
Herr ordförande, fru rådsordförande, kära kommissionsföreträdare, kära kolleger! Som PPE-gruppens samordnare för Asien föredrar jag att hålla mig till finanskrisen i Asien. Jag vill poängtera att finanskrisen i Asien har flera olika orsaker och att därför försöken att lösa denna måste variera från land till land. Den huvudsakliga frågan i Japan är fortfarande: kommer man att klara sig ur bankkrisen? Bara om man lyckas göra det, har man en rimlig chans att ta sig ur lågkonjunkturen. Alla partier i Japan uppmanas nu att på allvar ta itu med den lagstiftning som krävs, i stället för att ställa upp hinder för varandra och därigenom försätta Japan och alla oss andra i svårigheter.
I andra länder, såsom Indonesien, handlar det inte om bankväsendet, utan snarare om hela det ekonomiska systemet. Men utan sociala och politiska reformer i länder som Indonesien kommer man inte att kunna lösa något. Dessutom är den överhängande uppgiften för oss just nu att rädda vissa delar av befolkningen från undernäring och hungersnöd. Vi gläds över att Folkrepubliken Kina hittills inte har devalverat sin valuta, men vi måste också se till att den här situationen inte leder till ett övergivande av handelsförbindelserna. Även där behövs det ekonomiska och politiska reformer. Därför måste vi ta oss en titt på varje enskilt land, för att se hur man där kan komma vidare.
Vi européer kan och måste bidra till ett övervinnande av krisen, men det många säger om Ryssland anser jag även gäller många länder i Asien: Nyckeln ut ur krisen finns i respektive land. Det är regeringarna och parlamenten i dessa länder som måste ta sig ur krisen. Vi kan bara erbjuda vår hjälp. Det avgörande reformtrycket måste komma från dessa länder. Man får inte välja en kortsiktig lösning med protektionistiska åtgärder mot handel och kapitalströmningar. Tvärtom! Det okontrollerade bankväsendet, de intransigenta ekonomiska sambanden, korruptionen, bristen på en social marknadsekonomi och bristen på demokratisk pluralism i dessa länder måste övervinnas och detta måste länderna göra själva.

Katiforis
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Krisen i Ryssland är en del av en mera omfattande ekonomisk och social kris, och om denna senare skulle jag vilja framföra några iakttagelser.
Den globala ekonomiska krisen kan liknas ved en serie dominobrickors fall. Det var de västerländska bankernas oansvariga utlåning och spekulationer i kortsiktiga investeringar i kombination med de lokala sydostasiatiska bankernas och företagens oansvariga upplåning som satte igång hela denna utveckling. Det råder inget tvivel om att man till följd av denna kris bör skärpa reglerna för de internationella valutamarknaderna. Risken för en kris i systemet till följd av kortsiktiga kapitalrörelser är alltför stor för att vi skall låta dessa kortsiktiga rörelser fortsätta lika ohämmat och okontrollerat som tidigare.
De internationella övervakningsorganen bör reformeras så att de motsvarar den nya tidens krav, men framför allt måste vi nu flytta vårt intresse från de dominobrickor som fallit - jag är rädd att den ryska ekonomin är en sådan serie dominobrickor - till de brickor som just nu är hotade. Just nu har hotet flyttats från Ryssland till Latinamerika och i synnerhet till Brasilien. Och efter Latinamerika och Brasilien gäller hotet naturligtvis Wall Street och en konjunkturnedgång i USA, som kommer att få katastrofala följder för hela världen.
Följaktligen får vi inte vara fastlåsta i vårt intresse för den ryska ekonomin, där den ekonomiska striden - som herr Herman så riktigt uttryckte det - är förlorad och det kommer att ta lång tid för ekonomin att återhämta sig. Våra ansträngningar måste gälla Brasilien, och vi måste förmå den europeiska ekonomiska politiken att överge den ensidiga anti-inflationistiska inriktningen. Det är nämligen inte meningsfullt att föra en anti-inflationistisk politik i Europa, eftersom inflationen är mellan noll och 2 procent, herr kommissionär och herr föredragande.

Christodoulou
Herr ordförande! Jag instämmer i det mesta herr Katiforis har sagt, men jag vill påpeka att vi inte kan lämna Ryssland i sticket, när den ekonomiska situationen nu ständigt förvärras. Vi kan inte " två våra händer" och säga att saken är utagerad.
Det är ett stort land och ett stort folk, en del av Europa, och jag anser att också vi har ett ansvar för det som har hänt. För det första försökte vi tillämpa recept som inte har något större samband med samhällssystemet där. Vi skapade alltså en dålig kopia av en västeuropeisk eller amerikansk ekonomisk situation, vilket, som man kunde vänta, inte fungerade. Vi skall inte vara förvånade över att t.ex. det ryska banksystemet har brutit samman. De hundratals bankerna i Ryssland var banker endast till namnet. Det var inga banker, det var organisationer som hade till syfte att på alla möjliga sätt plundra ekonomin. Och det har de också gjort på ett skickligt sätt. Resultaten har varit goda för dem själva men förödande för ekonomin.
Vi får alltså inte undandra oss vårt ansvar. Vi har fortfarande ett ansvar, och därför bör vi ingripa. Det är mycket svårt, herr ordförande, att fortsätta i den tron att ett samhälle som inte är redo för det kan påtvingas ekonomiska system som är lämpliga för oss, för traditionella och väl fungerande demokratier, men som inte är lämpliga för ett land och ett samhälle som på sätt och vis aldrig har fått sådana erfarenheter.
Vi bör alltså tänka oss för, innan vi säger att vi skall sluta intressera oss för Ryssland och låta landet självt klara av sina problem. Våra insatser måste naturligtvis bli mycket bättre. De bör bli mera välavvägda och verka i rätt riktning. Det måste finnas ordentlig kontroll, och insatserna måste ta sikte på Ryssland och inte europeiska organisationer, vilket tyvärr har varit fallet med större delen av de europeiska insatserna hittills. Bara på detta sätt, herr ordförande, kan vi undvika det som nu framstår som den största faran, nämligen att det ryska folket skall tro att dess svårigheter är ett resultat av demokratiseringssträvandena. Och detta är en mycket stor fara för oss alla.

Fayot
Herr ordförande! Vår debatt är verkligen märklig. Den innehåller två delar som är intimt sammanflätade: den ryska krisen å ena sidan, och den internationella ekonomiska och finansiella krisen å andra sidan. Santer talade bara om Ryssland, under förevändning att den europeiska allmänheten har störst intresse för den ryska krisen. Jag tycker att det är synd att kommissionen inte har kommenterat de senaste veckornas internationella kris och att den inte har skisserat några handlingsvägar.
Inför globaliseringen och därmed risken för att krisen blir allmänt utbredd, vänder sig nu alla - ekonomer, bankmän, politiker - mot ökad voluntarism, mot fler regleringar. Det har äntligen gått upp för samtliga politiker, av alla schatteringar, att man inte kan bortse från människorna, deras misär, arbetslösheten, och att man inte kan låta marknaden ta hand om allt detta. Det har också blivit uppenbart att även om globaliseringen snabbt skapar rikedomar, förstör den i lika snabb takt, ja t.o.m. ännu snabbare om den inte begränsas och disciplineras. I det avseendet är den europeiska modellen talande. Som t.ex. en fransk minister säger: euron utgör en formidabel motståndskraft i den internationella finansiella oredan.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt för att hedra Lionel Jospins vänsterregering, som har haft en banbrytande roll för den politiska voluntarismen. I samband med det skulle jag kunna citera den franske premiärministerns analys av den ekonomiska krisen: " Kriserna tar död på en illusion, illusionen om den ekonomiska sfärens autonomi i förhållande till det politiska systemet och den sociala organisationen" .
Herr ordförande! Den europeiska modellen måste vara en kompromiss mellan marknadsekonomi, öppenhet, liberalisering och den politiska viljan att leda och organisera marknaden. En kompromiss mellan vinst och omsorg om människorna. Därför bör Europeiska unionen och i synnerhet euroområdet ta sitt ansvar gentemot den internationella oordningen. Men hur mycket lättare skulle den uppgiften inte vara om hela Europeiska unionen var med i euroområdet! Hur mycket mer betydelse skulle euroområdet då inte få i världen! Men under rådande omständigheter borde man åtminstone kunna ställa ett minimalt krav, på att både de stora och de små länderna i euroområdet skulle tala med en och samma stämma när det gäller den här krisen. Det krävs åtminstone en effektiv samordning, mellan de fyra stora europeiska stater som är medlemmar av G7 och euroområdets övriga medlemsstater, inte bara i förhållande till Ryssland, som Santer påpekade tidigare i dag, utan också i förhållande till den internationella krisen. Och jag skulle vilja att kommissionär de Silguy låter oss ta del av kommissionens förslag på det området.
Herr ordförande! Euroområdets inre sammanhållning är en viktig politisk faktor i förhållande till resten av världen. Om vi tillsammans vill spela en roll och betrakta Förenta staterna som vår jämlike, då krävs det att Europa verkligen visar sig enat.

Cushnahan
Herr ordförande! Dagen ryska kris har djupgående ekonomiska och politiska konsekvenser för landet självt, regionen och för ett vidare geopolitiskt område.
Av inledningen att döma finns det mycket lite som EU kan göra för att lösa situationen. Det är Rysslands sak att ordna upp den politiska röra som är den direkta orsaken till landets ekonomiska kollaps.
Allt EU kan göra i det här skedet är att åtgärda de konsekvenser som den här situationen ger. Vissa EU-länder är mer utsatta än andra - Tyskland antagligen mer än någon annan men inte ens i Irland är vi opåverkade. Marknaden för över hälften av höstens export av nötkött har fallit bort och grisköttsprisernas kollaps i Irland beror delvis på den minskade efterfrågan i Ryssland. Vi måste hålla ögonen på de ekonomiska konsekvenserna av problemet och se till att effekterna blir minimala.
Vilka konsekvenserna än är för de nuvarande medlemsstaterna i EU, så måste dock de central- och östeuropeiska länderna betrakta den nuvarande utvecklingen med ökad oro. Den ryska krisen kan få klockan att vridas tillbaka trots de omfattande historiska ändringar som skett.
De som tidigare hade reservationer mot utvidgningen borde förstå att inte bara var deras farhågor felaktiga, utan den pågående krisen är faktiskt ett argument för att påskynda utvidgningen. Det är enda sättet att garantera permanent fred och säkerhet i området.
Angående hjälp till Ryssland självt så får det inte förekomma något ytterligare ekonomiskt bistånd utan ett uppriktigt ekonomiskt och politiskt reformåtagande. Det tjänar absolut ingenting till att kasta ner ytterligare pengar i den bottenlösa brunnen av ekonomisk kollaps i Ryssland, särskilt när den politiska misskötseln och korruptionen fortsätter.
Det måste dock även sägas att den stränga ryska vintern inte är långt borta och vi måste vara beredda på den. Kommissionen har möjlighet att planera ett program med nödvändig livsmedelshjälp och det borde den göra utan dröjsmål. Kommissionen kan också ge den mycket nödvändiga tekniska hjälp och expertis som behövs, för att hjälpa Ryssland att omstrukturera sin ekonomi. Att tillhandahålla experter är en sak, ta emot råd är en annan. Men om Primakov och hans administration gör det, så kan vi hjälpa varandra ut ur den nuvarande krisen.

Ettl
Herr ordförande, mina damer och herrar! En viktig målsättning för unionen är en ökad europeisk stabilitet. Europeisk stabilitet skall bidra till att göra det världsekonomiska systemet säkrare. Just av den anledningen är det inte alls motiverat att ta upp ytterligare kriser och katastrofer. Men en sak måste ske: en viss inventering bör göras. I dag pratar vi visserligen om Ryssland, men faktum är att en tredjedel av världsekonomin befinner sig i en lågkonjunktur, att levnadsstandarden sjunker hastigt i denna tredjedel av världsekonomin, att arbetslösheten stiger. Vad Ryssland beträffar var det så, att bortåt en fjärdedel av alla arbetstagare praktiskt taget inte fick någon lön under sex månaders tid. Det är den sociala inventeringen. Den tillbakagång av handeln som dessutom uppstod i detta känsliga läge har antagit farliga proportioner och medfört en ökad osäkerhet.
Vad är det då som gäller? Ryssland behöver i viss mån ett återupprättande av det statliga förvaltningssystemet samt strukturellt bistånd. Det strukturella biståndet måste ges med försiktighet. Tacis-systemet måste byggas ut och vidgas. Det kan inte bara ske med hjälp av en kontroll av kapitalströmmarna. Förtroende krävs. Utan krediter fungerar ingenting här i världen. Det får absolut inte uppstå en credit crash vilken skulle vara katastrofal för dessa länder och i synnerhet för Ryssland. Men en sak är också klar: Återbetalningsförmågan måste och skall återställas så snart som möjligt särskilt hos Ryssland, så att förtroendet kan återskapas.
Kanske borde vi även, som vår statssekreterare redan har sagt i dag, agera med större beslutsamhet på internationell nivå. Vi borde bilda en internationell kommission, kanske med Brundtland-kommissionen som förebild. Det gäller att återställa ordningen i finansstrukturerna och att återskapa förtroendet. Det är allt. Det kommer vi att göra med den försiktighet som detta kräver.

Graziani
Herr ordförande, bland de många tänkbara orsakerna till den nuvarande situationen vill jag framhålla en, eftersom den sammanhänger med att den politiska makten i Ryssland riskerar att falla samman tillsammans med en ekonomisk och social verklighet som utmärks av frånvaron av utveckling, rika minoriteter och fattiga majoriteter, och eftersom detta är något man också kan hitta i Europa och som verkligen har skadat Ryssland: den abstrakta ideologi som inte anpassar sig efter verkligheten, utan som kräver att verkligheten anpassar sig efter ideologin. Efter kommunismens fall trodde vi att det skulle komma en ideologi som inte skulle vara stelbent bara för att den inte var vänsterinriktad. Men den rena liberalismen, fanatiskt tillämpad på de mest skilda verkligheter, är ett nytt fängelse för den politik som ser sig själv som ren regeringskonst och som resultatet av idealistiska strömningar.
Med den dogmatiska liberalismen trodde man sig i Ryssland, och här har även Västerlandet en skuld som pådrivare, kunna göra ett hopp utan skyddsnät över sjuttio år av förstatligad ekonomi till dess motsats, utan att fråga sig vad som skulle kunna hända, om det fanns den entreprenörskompetens som krävdes, eller om det inte i stället fanns en risk för att man skulle få se den gamla oligarkin återvända, förklädd till moderna företagsledare. Produktionssystemet har på det viset, i stället för att förnyas, stannat upp och sjunkit till botten och den politiska makten har sjunkit djupt in i en kris.
Det är märkligt, herr ordförande - och detta har påpekats även i denna församling - att Japan och de asiatiska tigrarna, som om sanningen skall fram verkar en aning luggslitna, i dag ser hur Kinas valuta håller ställningarna och inte devalveras. Det är märkligt och detta visar, herr ordförande, att en enda tankemodell inte räcker för att man skall förstå verkligheten och än mindre att regera den.

Berès
Herr ordförande! Fördelen med den kris vi nu bevittnar, globaliseringens första kris, är att vi tvingas böja oss för fakta: vi behöver leda marknaden, vi behöver en ekonomisk reglering. Annars kommer marknadsekonomin att vändas mot sin egen logik.
Mitt i alla oroligheter har krisen en annan förtjänst, nämligen att den ger européerna rätt i att ha gett sig in på äventyret med euron. Uppenbarligen rör det sig inte längre om ett äventyr, utan om ett bevis på stor klokhet, något som ger oss ett särskilt ansvar, när vi skall analysera vad vi bör göra med krisen i dag.
När det gäller internationella regleringsinstanser måste vi fundera över IMF: s sätt att fungera. Hur skall man få denna stora organisation att fungera utan att en av dess främsta bidragsgivare deltar ekonomiskt? Varför inte kunna tänka sig att i en snar framtid omvandla IMF: s interimskommitté till en verklig beslutsinstans? Varför inte återigen ta upp frågan om en internationell skatt på kapitalrörelser, vilket vi föreslog redan för många år sedan, herr Tobin? Varför inte kunna tänka sig att ta hänsyn till sociala aspekter och miljön vid reformerna av marknadsekonomin? Varför inte acceptera att en kontroll av växelkurserna under vissa omständigheter måste återupprättas? Varför inte kunna tänka sig att det nuvarande läget kanske skulle kräva en del förstatliganden inom banksektorn, eftersom det inte skulle finnas någon marknadsekonomi utan en strukturerad och organiserad banksektor?
Allt detta förutsätter att staten har ett inflytande, att regleringar får ett inflytande. Och för oss, européer, förutsätter det också att man snabbt, mycket snabbt, reglerar frågan om eurons externa representation. Det behöver vi. I den oroliga tid vi nu lever i är det från Europa som det nya och genomtänkta kommer ifrån, och det tack vare ett instrument som vi har försett oss med: euron. Vi måste göra den till ett redskap för tillväxt och stabilitet. Det ger oss ett kollektivt ansvar. Det får vi inte rygga för.

Kittelmann
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Efter allt vi här har diskuterat med varandra återstår frågan: Om man i Ryssland gör det vi råder dem att göra, är de räddade då?Eller bottnar det vi säger också i våra förtvivlade försök att förstå något som för oss är helt obekant. " Ryssland är stort och tsaren är väldig" hette det förr. Allt det vi diskuterar koncentreras till Moskva. Ryssland är så stort och väldigt, att det också är intressant att tala om det som sker i övriga landet.Vilka strukturåtgärder vidtar man där? Råder även där en maktkoncentration?
Vi måste för egen del konstatera följande: Oavsett vilka skärpta åtgärder vi nu tror oss kunna vidta mot Ryssland, så är det som händer i Ryssland också avgörande för vår egen utveckling. Den direkta hjälpen från oss är ju bara en droppe i havet för alla de problem som utspelar sig i Ryssland, och så talar man om nedskärningar eller förändringar av Tacis och mycket annat. Vi måste genom personliga kontakter och politiskt stöd till den nuvarande regeringen försöka återställa förtroendet. Jag anser att denna regering har gjort sig förtjänt av vårt förtroende, enbart av det faktum att regeringschefen har förklarat att det inte kommer att ske någon ändring i reformerna och att krediterna kommer att betalas tillbaka. Detta får vi inte betvivla, utan vi bör i stället uppmuntra honom att verkligen genomdriva detta och vi för vår del måste finna ett sätt att komma honom till mötes.
Jag har från rådets ordförandeskap hört att man även där är iskall i sin analys och gör det man skall med en lätt axelryckning. Vi har ingen patentlösning, säger Ferrero-Waldner, men vi hoppas att man gör det som är bäst. Och precis som vanligt är ekonomisk utrikespolitik lika med en omedelbar utrikespolitik. Vi måste skänka Ryssland vårt förtroende och hjälpa dem i denna svåra situation. En återgång till det gamla skulle innebära ett sammanbrott som drabbar oss alla!

Metten
Herr ordförande! Vad den aktuella finanskrisen beträffar skall jag begränsa mig till tre frågor, nämligen vem eller vad är orsaken? Vem står för dess lösning? Hur kan diskrepansen mellan den vållande och den betalande åtgärdas?
Undan för undan har enighet uppstått om orsaken till den alltmer världsomfattande finanskrisen. Den viktigaste faktorn har varit det privata bankväsendets lättsinniga utlåning av pengar. Lockade av höga vinster har banker inom spirande marknader tagit stora risker. Dessa vinster var så höga just på grund av att de innefattade en riskpremie för den händelse att fordringsägarna skulle svika. Mot denna bakgrund är det naturligtvis häpnadsväckande att det framför allt är staten som får ta kostnaderna av krisen, och via staten, den genomsnittlige skattebetalaren. Det förefaller mig oacceptabelt att bankerna genom att ta många risker gör stora vinster, men att de inte står för kostnaderna om något går snett. Det är misstänkt likt ordspråket private profit and public risk .
Vad kan nu göras för att förhindra att befolkningen får stå för de alltför stora risker som de privata bankerna har tagit? Till att börja med är tydligen de redan befintliga reglerna för bankväsendet om egen förmåga och risk fortfarande totalt otillräckliga. Problemen är fortfarande desamma som under den mexikanska pesokrisen 1994, den nordeuropeiska bankkrisen i slutet av 1980-talet, i början av 1990-talet och 1980-talets amerikanska sparbankskris. Reglerna måste därför anpassas drastiskt och övervakningen skärpas. Frågan är emellertid om det är möjligt att helt undvika en finanskris med det nuvarande systemet där banker strävar efter vinstmaximering? Om så inte visar sig vara fallet måste diskrepansen mellan de vållande och de betalande i vilket fall som helst åtgärdas. Även vid en finanskris måste förorenaren slutligen betala. Enligt min mening kan så endast ske genom att man inrättar en internationell krisfond som finansieras genom avgiftsbeläggning av det privata bankväsendet. Detta skulle kunna ske på två sätt. Alternativen är en specifik avgift för riskabla lån eller en avgift för alla kapitaltransaktioner, den så kallade TOBIN-tax . Frågan är vem som skall sköta en sådan fond och hur en demokratisk övervakning skall kunna utföras? Jag ser två kandidater: en reformerad internationell valutafond med mer demokratiska röstförhållanden eller Internationella betalningsbanken, som då dock måste förses med ett demokratiskt tillsynsråd.
Vissa talar inom ramen för den aktuella krisen om kasinokapitalism. Jag tror att situationen är allvarligare. På ett kasino råder stränga regler, det gör det inte på finansmarknaderna. Låt detta bli den sista krisen där valda statsmakter fortfarande inte kan göra någonting annat än att spela rollen som brandkår.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Det var betecknande att när kommissionens ordförande talade till oss i morse så talade han om den ryska krisen och inte om det allmänna problem som världsekonomin står inför. Det är ett mycket oroande tecken för Europeiska unionen. När vi talar om det faktum att unionen avser att sköta världsekonomin tillsammans med Förenta staterna så måste kommissionen och rådet lita på att vi verkligen kommer att utöva det ansvaret när euron kommer. Vad jag skulle vilja att kommissionen gör, om den tänker svara i dag, är att tala om vad den tänker föreslå med avseende på ingripande i den här globala krisen. Inte bara med avseende på den ryska krisen, som dels är institutionell och politisk och dels beror på den ryska marknadsekonomins omognad, utan på världsekonomins globala funktion. Vilken roll kommer vi att spela i det toppmöte som president Clinton föreslagit? Kommer vi att tala med en röst i framtiden när vi nu snart har en gemensam valuta? Kommer vi att föreslå viktiga reformer av IMF och för Internationella regleringsbankens roll i framtiden? Kommer vi att försöka garantera en återgång till stabilitet och förtroende med hjälp av mer kontroll?
Ärligt talat är det inte godtagbart för kommissionens ordförande att komma hit och bara tala om läget i Ryssland. Om inte vi som Europeiska unionen kan försöka ingripa i världsekonomin så kommer läget i Ryssland inte att bli bättre.
Jag skulle vilja att parlamentet, kommissionen och rådet i början av det nya året tryckte på för en reform av Bretton Woods. Vi måste använda oss av institutioner som Internationella regleringsbanken för att åstadkomma mer kontroll av den gränsöverskridande låneverksamheten, vilket även skulle hjälpa till att skapa öppenhet och stabilitet i systemet.
Kommissionär de Silguy! Om ni tänker svara nu på morgonen så skulle vi vara mycket tacksamma för fakta och fasta åtaganden i stället för helt enkelt en analys av krisen.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Betydelsefullt för stabiliteteten i Europa är att många tidigare kommunistländer i Central- och Östeuropa har gjort så mycket större reformansträngningar än Ryssland för att ta sig ur det kommunistiska eländet. De drabbas därför inte av samma systemkollaps som Ryssland, även om de, precis som EU-länderna, genom problem med handel och investeringar ändå indirekt utsätts för störningar. En viktig anledning till att dessa andra länder har gjort större reformansträngningar är att de har ansökt om medlemskap i Europeiska unionen och är helt medvetna om vad som fordras för att de skall kunna bli antagna som medlemmar.
Den ryska situationen utgör under alla omständigheter ett stort hot, men läget skulle vara mångdubbelt sämre om inte Europa genom förberedelserna för östutvidgningen hade minskat riskerna för en rysk dominoeffekt. På samma sätt har samarbetet inom EMU gjort det möjligt för Europa att undgå mycket av den valutaoro som krisen i Ryssland och Ostasien har givit upphov till.
Det är viktigt för tilltron i det europeiska samarbetet och energin i vidareutvecklingen av detta, att se hur de två stora projekten, EMU och östutvidgningen, nu hjälper oss. Inte minst i länder med en omfattande EU-skepsis, t.ex. Storbritannien, Danmark och Sverige, är det värdefullt att sprida förståelse om detta.
Om EU-länderna nu lyckas klara sig förhållandevis oskadda, har vi också bättre ekonomiska förutsättningar att hjälpa Ryssland. De ekonomiska resurserna tillåter oss att på nytt engagera oss i handel och investeringar samt kunna ge sådant bistånd som kan te sig meningsfullt om och när Ryssland väl får ordning i sin ekonomi.
Om Ryssland nu ger sig in i desperata kommunistiska försök med ekonomisk centralstyrning, är det viktigt att det i landets närhet finns tidigare kommunistiska länder som genom mer systematiska ekonomiska reformer lyckas rimligt bra. Kommunistisk nostalgi i Ryssland blir inte så långlivad om framgångsrika grannländer kan utöva en demonstrationseffekt.

Randzio-Plath
Herr ordförande, fru rådsordförande, mina herrar kommissionärer! Världen står ännu inte brand - men elden flammar. Brandkåren är inte i sikte och några lösningar minst av allt. Asienkrisen, det ekonomiska sammanbrottet i Ryssland och svårigheterna i många latinamerikanska stater visar hur känslig finansmarknaden och många länders ekonomier är, och det innebär att finansmarknaden har välståndet, tillväxten och sysselsättningen i sitt våld. Nu behövs det mer än någonsin en reform av det internationella finansiella systemet. På den punkten kan inte friden i Europa låta sig luras. När allt kommer omkring är ju finansmarknaden helt globaliserad och oberoende av varje form av politisk kontroll. Av kapitalströmmarna på 1 300 miljarder dollar har visserligen bara 3-4 procent ett samband med handeln av varor och tjänster, men dessa har ändå en betydligt negativ - eller ibland till och med positiv - inverkan på ekonomierna, de stör tillväxten och investeringarna och därigenom förstör de arbetstillfällen.
Liberaliseringen och avregleringen av finansmarknaden, liksom framstegen inom kommunikationstekniken och statens fulla återgång till finansieringsmetoder, har gjort att finansmarknaderna vuxit samman. Den fria världshandeln behöver säkert också ett öppet internationellt finansiellt system. Den positiva effekten av globaliseringen - bättre allokering av kapital, kostnadsbesparingar, nya möjligheter till riskreducering - fungerar som instabilitetspotentialer gentemot finansmarknaden. Den ökande förmögenheten och skuldsättningen leder till en mängd problem, prisproblem och problem med derivata finansinstrument som urladdas i spekulation, kapitalflykt och sammanbrott. Det kan den reala ekonomin inte tåla. Den exklusiva tillväxten hos derivathandeln - dess volym uppgick 1994 till cirka 40 biljoner dollar - och den ekonomiska politikens återkomst har bidragit till en felaktig utveckling på finansmarknaden. Eftersom en nationell statlig ekonomisk politik inte längre är möjlig, krävs nu ett internationellt samarbete och en samordning av den ekonomiska politiken för att bidra till att förebygga kriser. En samordning är nödvändig! Därför välkomnar jag Clintons initiativ och uppmanar det Europeiska rådsordförandeskapet att göra det samma och delta i initiativet och bidra till dess strukturering. Världens krisstater måste slå sig ned vid förhandlingsbordet tillsammans med G7-staterna. På G7- sammanträdena behandlas inte längre den internationella ekonomiska utvecklingen.
Vi kanske till och med behöver ett internationellt säkerhetsråd. Sådana funderingar måste diskuteras på global nivå av dagens beslutsfattare inom penning- och finanspolitiken och den ekonomiska politiken. Vi måste finna vägar ut ur krisen och upprätta en ny finansiell ordning som skapar stabilitet i valuta- och finansförbindelserna. Kreditförsäkringssystem på internationell nivå, som vissa spekulanter kräver, bör definitivt inte accepteras. Spekulationer skall till råga på allt inte belönas med skattemedel.
En gemensam internationell ekonomisk politik - därom råder ingen tvekan - är onekligen komplicerad, men likaledes nödvändig och måste innebära att Internationella valutarfonden, Internationella regleringsbanken och Världshandelsorganisationen låter sig granskas i sin funktion, utan att man för den skull ifrågasätter institutionerna som sådana. Vi måste återigen skapa en effektiv internationell reglering och bevakning och verkligen reformera institutionerna och förbättra samarbetet mellan dem.
I ett regelverk ingår i synnerhet åtgärder för ett offentliggörande av finansiella fakta med jämförbar standard, insyn vid alla transaktioner på finansmarknaden, effektivare finansmarknader, förbättrade bevakningsåtgärder från kreditgivarens och kredittagarens sida, åtgärder för ett minskat beviljande av kortfristiga krediter och för att hejda spekulationer och uppmuntra långfristiga, gränsöverskridande avtal. I en demokrati måste alla ekonomiska fakta dessutom offentliggöras av regeringen. Därför kan inte finansmarknaderna undanhålla information. Dessa har dessutom fått en allt större betydelse för välstånd, tillväxt och arbetsplatser, det vet man.
Växelkursens stabilitet kommer också att vara viktig på en globaliserad marknad. Det kommer euron i ett multipolärt internationellt valutasystem att kunna bidra till, även om ett målområdesavtal enligt min uppfattning ligger längre fram i tiden. Men en sak kan säkert lyckas: ett nära samarbete mellan Europeiska centralbanken och den amerikanska centralbanken vilket ligger i allas intresse, i stabilitetens intresse. Det skulle även Ryssland, för vilka jag anser att G7-förslagen var en besvikelse, kunna dra nytta av. Även om Ryssland har fått bakläxa, kan vi inte säga i fortsättningen att IMF: s politik skall göra det hela möjligt. En Manchester-kapitalism blev för mycket för Ryssland. Man måste göra allt för att äntligen upprätta en social marknadsekonomi i Ryssland och få till stånd en omvandling som är socialt godtagbar. Jag anser själv att tidsbegränsade kontroller av kapitalströmmarna i Ryssland är acceptabla och nödvändiga, så att utvecklingen blir positiv även för det ryska folket.

Van den Broek
Herr ordförande! Många behjärtansvärda ord har i dag yttrats om den ekonomiska världskrisen, men framför allt om situationen i Ryssland, vilken också varit föremål för ordförandeskapets och kommissionsordförandens utförliga anföranden. Låt mig som avslutning på denna debatt göra ytterligare ett antal påpekanden till vilka min kollega de Silguy ytterligare kommer att tillägga något om de världskrisens ekonomiska och monetära aspekter.
Jag skulle vilja börja med att säga att man ur alla bidrag i själva verket kan utläsa en stor oro, men samtidigt också en stor solidaritet med Rysslands öde. Detta ofantligt stora land på vår egen kontinent har intresse av att situationen stabiliseras så snart som möjligt. Detta är inte bara av intresse för Ryssland utan också för oss. Samtidigt tillägger jag, och detta har ett flertal aktade ledamöter på olika sätt givit uttryck för, att en verklig förändring och en verklig reformering naturligtvis måste utgå från Ryssland självt. Det kan inte påtvingas utifrån. Det enda som världssamfundet kan göra och som vi kan göra är att stödja Ryssland om landet också verkligen driver en fortsatt reformeringspolitik. Därför är det för närvarande av högsta prioritet att den politiska krisen övervinns, att ett samförstånd skapas och utvecklas mellan regering och parlament vilket är en förutsättning för att fortsatta reformer över huvud taget skall kunna genomföras. I denna politiska process kan man i nuläget åtminstone iaktta ett antal hoppingivande tecken. Vi hoppas på ett förtydligande av detta mot slutet av denna vecka.
Jag skulle även än en gång vilja understryka att en omdaning i Ryssland inte är en eftergift gentemot väst, utan ligger i Rysslands eget intresse. Att de, bland annat ordförande Santer, som har framhållit att en bra ekonomisk politik som sådan också gör en social politik möjlig, även måste göra dumans ledamöter uppmärksamma på den punkten, inte för första gången för övrigt.
Vi kan hålla ideologiska debatter med varandra om vilken sorts marknadsekonomi som nu skulle passa bäst för Ryssland, och det är i och för sig högst intressant och befogat, men det finns ett antal grundläggande faktum som man under inga omständigheter kan bortse ifrån. Det betyder att en total avsaknad i Ryssland av ett regleringssystem, en rättslig ram, som sådan blottlägger varje form av ekonomi och ekonomisk politik för övergrepp. Det är nu precis vad vi har sett. När företagens vinster försvinner utomlands, när inga skatter betalas, när bankerna inte kontrolleras och man kan ge många andra exempel, då störtar hela systemet samman. Liberalisering i sig är inte något dåligt, men däremot är det dåligt med en fullständigt okontrollerad liberalisering eller en liberalisering uteslutande till förmån för en liten oligarki. Även detta är ett fenomen som visar sig mycket tydligt i Ryssland.
Det har talats mycket om vad Europeiska unionen själv skulle kunna göra konkret och aktivt nu under denna fas. Som förberedelse inför denna debatt har jag än en gång undersökt vad våra Tacis-program med Ryssland exakt har innehållit, för vilka man enligt ordförande Santer under loppet av de senaste åren har avsatt ungefär två miljarder ecu sedan 1991. Det var framför allt program som syftade till en omstrukturering av den ryska ekonomin. Det handlade om reformeringsplaner i ekonomisk men likaså politisk bemärkelse som stöddes. Mycket konkreta exempel är de program som syftade till en revidering av skattesystemet, övervakning av bankväsendet, investeringsskydd som även skulle kunna få utländska investerare att våga investera mer pengar i Ryssland. Exemplen som kan räknas upp är således många: praktikprogram för unga företagsledare och så vidare.
Ett stort antal av dessa program utgör ett första steg, men faktum är och förblir att man från rysk sida har brustit i att överföra dem till ny lagstiftning eller till verkställighetskontroll eller till riktiga program som verkligen har omsatt reformerna i reell handling och reell praktik. Det bästa vi kan göra i dagens läge är att se efter i vilken utsträckning pågående program behöver anpassas ytterligare eller inriktas mer på de mest akuta behoven i nuläget. Vi har lagt fram idéer om detta för de ryska myndigheterna, till och med innan krisen bröt ut i mitten av augusti, och vi kan följaktligen se i vilken mån programmet, vars förberedelser redan hade inletts för 1999, behöver anpassas ytterligare.
Här har påpekats, och även ordförande Santer har erkänt det öppet, att vi under utförandet av dessa program väldigt ofta stöter på våra egna byråkratiska begränsningar. Efter det att förvaltningskommittén, medlemsstaternas företrädare, har godkänt vissa program kan det beträffande många av programmen dröja ungefär tio månader innan ett avtal i frågan verkligen kan undertecknas.
Vi är gärna beredda att, vilket vi för övrigt gjorde i samförstånd med parlamentet beträffande återuppbyggnaden i Bosnien där samma klagomål hördes, försöka påskynda förfarandena, med eller utan hjälp av en ändring i förordningen, vilket dock skulle bli nästan oundvikligt. För detta skulle vi dock även behöva rådets medverkan. Men vad beträffar de fall där vi själva internt kan påskynda våra förfaranden kan ni vara förvissade om att så kommer att ske. Möjligtvis kommer man här och var att behöva sätta in mer folk för att kunna uppträda mer slagkraftigt i krisen. Men jag skulle vilja undvika bilden av att det skulle vara stödprogram i vår eller till och med i andra internationella organisationers, inklusive IMF: s, regi eller den bristande slagkraftigheten i världssamfundets agerande som faktiskt är orsak till krisen. Nej, herr ordförande, lösningarna måste i första hand komma ifrån Ryssland självt. Här passar det bra med ett påpekande som sätter sakerna i sitt perspektiv.
Egentligen kan det inte vara så förvånansvärt att man med tanke på landets bakgrund ännu inte kan peka på några verkligt spektakulära resultat då reformeringsprocessen bara pågått i sju år. Det har hänt för litet. Det finns andra länder där framgångarna med reformarbetet varit mycket större, men då rör det sig om länder som alla har en annan historia, en annan kultur än Ryssland. Jag säger inte detta som ett överslätande. Jag vill däremot säga det som en uppmuntring riktad till Ryssland; det måste gå att förändra den nuvarande situationen som sådan om det verkligen föreligger en gemensam ansträngning från den politiska ledningen och parlamentet i Ryssland för att få till stånd en verklig reformering. Då är jag övertygad om att även väldssamfundet står redo att, med hänsyn till den aktuella situationen, med hänsyn till den väldigt svåra sociala situationen, anpassa sitt stöd så mycket som möjligt, så länge det bara finns utsikter till framgång. Och detta gäller även så länge man bara håller sig till ett antal grundregler och i synnerhet inte upphör med att skapa en rättslig ram. För annars kommer vita pengar hela tiden att fortsätta att förvandlas till svarta pengar.
Det är också med den inställningen som vi för en dialog med våra ryska partner för närvarande. Jag är utomordentligt glad att det blandade parlamentariska utskottet med Ryssland samlas i eftermiddag. Således skall jag där med nöje hålla ett anförande på förfrågan från de bägge ordförandena. Ett toppmöte med Rysslands president planeras i oktober. Däremellan har jag själv och ordförande Santer inbjudits av den nuvarande premiärministern för att utbyta tankar om situationen. G7-länderna är ovanligt aktiva och förbereder sig på nya, möjliga åtgärder. En sak kvarstår och jag upprepar det: det är Ryssland självt som önskar bli en del av G7/G8. Det är Ryssland självt som ber om att få bli medlem i Världshandelsorganisationen. Därför måste det också vara Ryssland självt som vidtar åtgärder för att verkligen kunna agera effektivt och fruktbärande inom dessa ramar. Då kan man även helt räkna med världssamfundets stöd.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Värderade kolleger! Jag skulle vilja rikta en välkomsthälsning till delegationen från Republiken Tunisiens nationalförsamling, ledd av fru Shadlia Boukchina, representanthusets vice ordförande, som har tagit plats på åhörarläktaren. Delegationen besöker oss med anledning av det nionde interparlamentariska mötet med motsvarande delegation från Europaparlamentet.
Relationerna mellan Tunisien och Europeiska unionen bygger på principen om samarbete mellan Europa och Medelhavsregionen, och våra kontakter på parlamentsnivå har visat att det i hög grad finns en gemensam vilja till samarbete inom viktiga sektorer. Jag hoppas att detta nionde möte skall innebära ännu ett steg på vägen mot det nödvändiga närmandet mellan de länder och folk vi representerar. Syftet måste vara att verka för fredlig och fruktbar samexistens runt Medelhavet, ett område med rika kontaktmöjligheter både i dag och i det förgångna.
Jag hoppas att den tunisiska delegationen får uppleva ett fruktbart möte och att den får en angenäm vistelse i Strasbourg. Välkomna.
(Applåder)

Den internationella ekonomiska krisen och den politiska utvecklingen i Ryssland (fortsättning)
de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Under den korta tid jag har till mitt förfogande skulle jag vilja framföra två synpunkter om den europeiska ekonomiska situationen och läget i Ryssland.
När det främst gäller den europeiska ekonomiska situationen, ett faktum: vilken tur att beslutet av den 2 maj ligger bakom oss! Hur skulle den europeiska monetära situationen se ut i dag, om inte Europa den 2 maj hade fattat beslut om vilka länder som skall gå över till euron, och om Europa inte hade beslutat vilka växelkurser som skall gälla vid fastställandet av euron den 1 januari? Det står följaktligen klart att euron redan har vunnit en första framgång, nämligen vår valutas monetära stabilitet. Visst är det frågan om en defensiv roll, det talas om en sköld, men det är fortfarande ett obestridligt faktum.
Hur kommer krisen att påverka den europeiska ekonomin? Det stämmer att krisen är allvarlig, och den kommer att få konsekvenser, men effekterna kommer oundvikligen att begränsas av de europeiska fördelarna. Krisen är allvarlig framför allt för att den är kumulativ. Vi har pratat om Ryssland hela förmiddagen, men vi har inte pratat så mycket om Asien, och ändå är Europa mycket mer engagerat i Asien än i Ryssland - allmänt sett, finansiellt och när det gäller handel. Även om situationen i Asien har passerat kulmen, har stabiliseringen i Sydostasien - trots att Kina just nu visar ett anmärkningsvärt ansvar - ännu inte nått Japan. Där är det recession, och programmet för stabilisering och sanering av finans- och banksystemet har ännu inte visat sig effektivt. Det finns alltså osäkerheter, och varför gömma dem för sig?
Krisen kommer att få konsekvenser för den internationella handeln, om så bara inom en del sektorer, och det är uppenbart att dessa störningar inte bidrar till att utveckla och främja den internationella handeln, och att det inte är bra för Europa. När det gäller de sektoriella effekterna handlar det bl.a. om det som ordföranden för en stund sedan erinrade om, nämligen vikten av de ryska marknaderna för den europeiska jordbruksexporten. Vissa länder, som t.ex. Finland och Grekland, har en mer omfattande handel med Ryssland än EU-genomsnittet. Hur stora blir effekterna? Jag vill hänvisa er till de prognoser som vi gör i slutet av oktober för att försöka uppskatta dessa effekter. Men fortfarande gäller att de oundvikligen blir begränsade, p.g.a. de fördelar som Europa har.
Det finns i dag inga skäl till panik. Och varför är det så? Jo, eftersom grundförutsättningarna är goda. Jag minns att vi för ett år sedan pratade om effekterna av Asienkrisen, och vi frågade oss vad som skulle hända för Europas del. Vad vi kan konstatera är att den europeiska tillväxten kommer att ligga på 2, 8 procent under 1998, och att de långa räntorna, i förhållande till samma tidpunkt förra året, har sänkts med 1 procentenhet i Tyskland och i " euroområdet" , vilket är en avsevärd sänkning, och detta trots krisen. Jag vill tillägga att Europa under 1998 och 1999 kommer att ha den högsta tillväxten av de större ekonomiska områdena. Vilken förändring detta trots allt är, i förhållande till situationen för två år sedan, då vi här tillsammans funderade över frågan om varför tillväxten ökar överallt i världen utom i Europa! De ekonomiska grundförutsättningarna är alltså goda. I dag finns det inga skäl till panik.
Det gäller bara att ta reda på hur vi skall bevara förtroendet för Europa. För att upprätthålla den nuvarande dynamiken tror jag att man måste upprätthålla en policy mix . Det är ytterst viktigt. Vi får inte sänka kraven på restriktiva budgetramar, för det är bara den politiken som hittills har gett resultat och som i sista hand kan upprätthålla en solid efterfrågan i Europa, ja en tillräckligt solid efterfrågan för att motverka de negativa effekter jag just nämnde.
Några ord om det internationella ekonomiska läget. Först och främst måste vi akta oss för bedrägliga goda lösningar, bedrägliga goda recept. Skjut inte pianisten, säger man ofta på franska, och vi får inte skjuta de internationella finansiella institutionerna. Man får inte glömma att dessa internationella finansiella institutioners aktieägare, det är staterna. 30 procent av Internationella valutafondens kapital, 30 procent av kvoterna innehas av européer, mot 18 procent för Förenta staterna. Låt oss alltså börja med att se efter hur det ligger till hos oss själva. Och med att se efter i våra stater. Dessutom tror jag att valutastabiliteten, Internationella valutafondens uppdrag, är viktig och att vi måste ge vårt stöd till den.
Att anpassa det internationella valutasystemets och Internationella valutafondens uppdrag och sätt att fungera, det är i dag en nödvändighet. Det tror jag vi måste reflektera över. IMF måste anpassas efter de nya förhållandena, vi måste titta på hur dess finansiella program bör, och kan, få ett socialt stöd. Vi måste också anpassa IMF till den nya omständighet som euron utgör, något som givetvis i grunden förändrar bilden.
En annan bedräglig lösning är skatt på kapitalrörelser. Här måste vi se upp: Detta är farligt och orealistiskt. Farligt, för att det skulle bestraffa investerarna. Vi behöver investeringar, och för det behöver vi kapital. Låt oss inte missgynna dem. Framför allt inte just nu i Europa, där vi är det område som attraherar mest kapital, vilket möjliggör en fortsatt tillväxt. Låt oss alltså inte bestraffa våra företag. Låt oss heller inte bestraffa utvecklingsländerna, som har underskott på sina löpande konton och som behöver pengar. Dessutom är en beskattning av kapitalrörelser orealistiskt, eftersom det inte skulle leda till att skatteparadisen försvann, vilka inte skulle tillämpa sådana skatter, och det skulle uppmuntra till bedrägeri och spekulation.
Vad finns det då för lösning? Personligen tror jag att lösningen förutsätter att vi utforskar fyra vägar. Först och främst en större insyn i transaktioner, vare sig de är finansiella, kommersiella, offentliga eller privata. Insynen borde vara större. För det andra tycker jag att vi måste fundera på regler för övervakning av bankerna, på försiktighetsbestämmelser, och se till att de normer som vi tillämpar i Europa också kan tillämpas i resten av världen. Man bör också knyta den privata sektorn närmare hanteringen av kriser, och det krävs - och detta är mycket viktigt - mer internationellt makroekonomiskt samarbete.
Det är här euron har en funktion att fylla, om vi vill att Europa skall vara närvarande på den internationella scenen, att Europa inte bara skall vara en observatör, utan en aktör. Vi måste ta konsekvenserna av eurons ankomst. Och det är något som kommissionen ägnar sig åt. Men det krävs också att medlemsstaterna accepterar det, och under de kommande månaderna kommer ett tungt ansvar att vila på våra, och era, axlar, och på Europeiska unionens österrikiska ordförandeskap. Europa måste delta i ett system på ett sådant sätt att detta internationella system blir representativt, för att det skall kunna bli effektivt.
Till sist, innan jag avslutar, några ord om Ryssland. Rysslands problem är, till skillnad från Europas problem, att det måste återupprätta sitt förtroende. Vi måste bevara vårt förtroende. Att återupprätta förtroendet, det är något som måste göras hos ryssarna. Detta har det talats mycket om i dag. Låt oss inte svika ryssarna, låt oss hjälpa dem. Men det krävs också att ryssarna återupprättar världssamfundets förtroende. De har en regering och nu väntar vi på dess ekonomiska program. Vi kommer att bedöma det programmet när vi får se det. Jag tror att förtroendet inte enbart kommer att grundas på det politiska samförstånd som kommer att bära upp programmet, utan också på fyra enkla regler, fyra nyckelanalyser: förmågan att dämpa inflationen, dvs. stabilisera rubeln; förmågan att få ordning på budgetsituationen; förmågan att befästa och omstrukturera banksystemet, och till sist, förmågan att fullgöra internationella finansiella förpliktelser. Det är mot bakgrund av dessa beståndsdelar som den ryska planen kommer att dömas, tror jag, av det internationella samfundet.
Sammanfattningsvis: visst handlar det om en kris, men en kris är trots allt inte världens undergång. Kom ihåg att tillväxten under 1988 i Europa låg på 4 procent, trots 1987 års krasch. Låt oss alltså ha vett att bevara vårt lugn. Låt oss ha förmågan att vara vaksamma, och låt oss ha förmågan, vi européer, att i dag utnyttja våra fördelar, våra möjligheter, och framför allt eurons ankomst.
(Applåder)

Ordföranden
Jag har mottagit sju resolutionsförslag, i enlighet med artikel 37, andra stycket, i arbetsordningen, om den internationella ekonomiska krisen.
Vidare har jag mottagit sex resolutionsförslag, i enlighet med artikel 37, andra stycket, i arbetsordningen, om den politiska utvecklingen i Ryssland.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Eftersom det strax är dags för omröstning vill jag bara säga ett par avslutande ord, vilket normalt ankommer på ordförandeskapet. Först vill jag tacka er för en intressant debatt om mycket viktiga frågor i Asienkrisen, krisen i Ryssland och de kriser som utspelar sig i Latinamerika. Vad är nu det viktigaste för Europeiska unionen? Låt mig göra en kort sammanfattning av detta. För det första är man i rådet naturligtvis medveten om den roll som Europa på grund av sin ekonomiska och finanspolitiska styrka spelar i ett globalt sammanhang. Det vill jag särskilt poängtera, eftersom det togs upp i debatten. Naturligtvis kommer rådet och även kommissionen att bidra på den punkten.
För det andra kommer rådet och kommissionen att samarbeta vid fastställandet av innehållet i de förslag, som vi kommer att kunna lägga fram för den ryska sidan vid nästa möte. Den bästa tänkbara samordningen i Europeiska unionen är ett alltså ett måste. Det omfattar i synnerhet även ett erbjudande om europeiskt know-how inom bankväsendet, finanssektorn och förvaltningen, vid uppbyggandet av rättsstatliga strukturer och bekämpandet av den organiserade brottsligheten. Kommissionen kommer naturligtvis också att utarbeta ytterligare förslag på hur vi kan hjälpa Ryssland att lösa de svåra övergångsproblemen, framför allt genom Tacis, men även genom andra program. Jag vill åter poängtera något som flera gånger sades i debatten och som även påtalades av kommissionen, nämligen att reformerna givetvis måste inledas i Ryssland och att vi endast kan erbjuda vårt stöd.
Jag anser att det är viktigt att utnyttja mekanismen med avtalen om partnerskap och samarbete för att fördjupa vår dialog med Ryssland. EU: s finansministrar bör i sina överläggningar naturligtvis - och även detta upprepades ständigt i debatten - ta stor hänsyn till de mänskliga och sociala aspekterna i den situation som råder i Ryssland. Med hjälp av en gemensam bevakning och bedömning av händelseutvecklingen i Ryssland, liksom med hjälp av EU: s utrikes- och finansministrar och kommissionen kan man uppnå en samstämmighet i EU: s aktioner. Också det anser jag vara av stor vikt.
Låt mig ta upp ytterligare några viktiga frågor som lyftes fram i debatten. De fortsatta förbindelserna måste för båda parterna grundas på samarbete, partnerskap och en jämlik dialog. Därom rådde stor enighet i diskussionerna.
För det andra vill jag understryka vad de Silguy redan har sagt, nämligen att man inte får överdramatisera det hela. Det rör sig om en kris, men utgångsläget är inte noll utan mycket har redan uppnåtts. Det är särskilt viktigt att signalera den fortsatta kursinriktningen i tid och att vidta snabba åtgärder. Det aktuella läget - det är viktigt och jag poängterar det än en gång inom ramen för ordförandeskapet - kommer inte att leda till att Rysslands parter drar sig undan, utan snarare kommer det att föra fram till en intensivare dialog.
Hur kommer denna dialog att te sig? Som ni vet, skall trojkans utrikesministrar träffa premiärminister Primakow redan i morgon, och den 27 oktober äger toppmötet EU-Ryssland rum i Wien, något som redan håller på att förberedas intensivt, och där vi kommer att ta upp allt som sagts i debatten här.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning
Ordföranden
Jag skulle vilja börja med att informera kammaren om att jag mottagit en formell invändning mot det förenklade förfarandet avseende försäljning av genetiskt modifierad majs i Österrike, dok. C4-0373/98. Den här motionen framlades i enlighet med artikel 99 i arbetsordningen av Flemming och andra. Förslaget återförvisas därför till utskottet i enlighet med artikel 99(2).
Jag skulle också vilja informera kammaren om att jag mottagit en formell invändning mot det förenklade förfarandet avseende försäljning av genetiskt modifierad majs i Luxemburg, dok. C4-0374/98. Den här motionen framlades i enlighet med artikel 99 i arbetsordningen av Roth-Behrendt och andra. Förslaget återförvisas därför till utskottet i enlighet med artikel 99(2).

Fayot
Herr ordförande! Jag har undertecknat begäran om att skjuta upp den här punkten, för att den skall kunna återförvisas till miljöutskottet. Men jag skulle vilja att miljöutskottet försäkrar oss om att den här frågan verkligen kommer att granskas. Den 24 juni diskuterades visserligen miljöutskottets samordnare kommissionens beslut om försäljning av genmodifierad majs, men frågan granskades inte i utskottet. Jag skulle alltså vilja att det verkligen blev så den här gången.

Ordföranden
Jag skall vara tydlig. Vi har inget annat val än att återförvisa ärendet till dem i enlighet med arbetsordningen. Hur de hanterar det hela är en fråga för miljöutskottet.

Breyer
Herr ordförande! Även vi stöder naturligtvis denna begäran om återförvisning. Men jag kan inte låta bli att kommentera att Gruppen De gröna i Europaparlamentet begärde det samma strax innan sommaruppehållet, och att just de ledamöter som nu har lagt fram denna begäran den gången avböjde en diskussion i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Men för min del handlar det om följande...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Kolleger! Vi har ingen debatt i det här ärendet. Arbetsordningen är mycket tydlig. Ärendet måste återförvisas till utskottet. Det finns inget utrymme för förklaringar eller motiveringar.

Tomlinsson, John
Herr ordförande! Det här är ett mycket invecklat betänkande och det skulle vara enklare för kammaren om jag helt kort förklarade att Europaparlamentet nu skall rösta om två kommissionsförslag om ändring av samma förordning om ekonomiskt och tekniskt samarbete med Gazaremsan och Västbanken.
Det första förslaget lades fram i början av året och det andra i juli. Kommissionen insisterar dock på att behålla de två förslagen skilda åt. De behandlas därför tillsammans. De utgör grunden för den kompromiss mellan parlamentet och kommissionen som söktes efter parlamentets omröstning den 18 juni om att återförvisa det första betänkandet till kommissionen i enlighet med artikel 60.2. Vid det tillfället antog parlamentet 12 ändringsförslag till det första förslaget. Kommissionen avslog alla 12 ändringsförslag. Några av ändringsförslagen till det första förslaget har tagits med i kommissionens andra förslag. Efter förhandlingar med kommissionen om en övergripande kompromiss för de två förslagen så lyckades jag, som föredragande, övertala kommissionen om att godta nästan samtliga ändringsförslag förutom dem som avsåg kommittéförfarandet. Här undersöker parlamentet det nya kommissionsförslaget om kommittéförfarandet och det som beslutas i det sammanhanget skall tillämpas här.
Innan vi kan övergå till omröstning skall kommissionen här i plenarsammanträdet först av allt bekräfta att ändringsförslagen 1, 2, 7 och 8 till A4-180/98 som Europeiska folkpartiets grupp röstade igenom i juni till det första kommissionsförslaget redan har införlivats i deras andra förslag. Om kommissionen kan göra det, kan de betraktas som tillbakadragna.
För det andra skall den åta sig att snabbt ändra sitt andra förslag och ta med ändringsförslagen 5 och 12, framröstade i juni, samt kompromissändringsförslag 1 till det första förslaget, ingående i de sex nya ändringsförslag som framlagts för omröstning i dag, och även ändringsförslag 6 till det andra förslaget. Om kommissionen både kan bekräfta det första och åta sig det andra skulle jag rekommendera Europaparlamentet att med avseende på de nya ändringsförslagen i dokument A4-300/98 skulle det rösta till förmån för kompromissändringsförslag 1 och ändringsförslagen 4, 5 och 6. Ändringsförslagen 2 och 3 kan då dras tillbaka till förmån för ändringsförslag 6. Det här avtalets framgång kommer att bero på hur snabbt kommissionen lägger fram en ändrad text till sitt andra förslag som respekterar parlamentets politiska ståndpunkt.

Ordföranden
Tack, jag är glad att du sade det.

Marín
Herr ordförande, ledamöter! Till att börja med vill jag uttrycka min tacksamhet för det utmärkta arbete budgetutskottet har gjort, och i synnerhet föredragande Lord Tomlinson. Den 25 juni lade kommissionen för parlamentet och rådet fram ett andra förslag till ändring av budgetförordningen, i vilket, i enlighet med mitt löfte i kammaren den 17 juni, innefattades flera ändringar som parlamentet föreslagit till vårt inledande förslag. Det handlar konkret om ändringsförslag 1, 2, 7 och 8 i det första förslaget. Jag vill således bekräfta att kommissionen accepterar dem.
Tack vare parlamentets vilja att nå en pragmatisk lösning presenterade ni i ett enda betänkande som omfattade - det är sant - de två förslagen i skilda delar och med detta har det varit möjligt för oss att klara ut ett stort antal av de frågetecken som uppstod mellan de båda institutionerna. I synnerhet problemet med kommittésystemet som ni vet är en fråga som kommissionen skulle vilja ändra.
Trots det återstod det några frågor där det behövdes ytterligare överläggningar och i dag presenterar jag vår ståndpunkt i dessa. För det första frågan om förordningens längd. Kommissionen föreslog ett program på 8 år, från 1999 till 2006, men vi accepterar nu en period på 5 år, från 1999 till 2003 i det andra förslaget. För det andra går kommissionen också med på att godkänna de tre andra ändringar som föreslagits av parlamentet i det andra förslaget. Jag tänker på ändringsförslag 5 och 12, kompromissändringen 1, som parlamentet föreslagit i det första förslaget samt nummer 6 i det andra. Jag bekräftar det.
Och tack vare denna kompromiss kommer kommissionen den 1 januari 1999, med Europaparlamentets hjälp, ha en flexiblare och mer pragmatisk metod för att fortsätta stödet från den Europeiska unionen till det palestinska folket och till fredsprocessen.
Jag skulle dock vilja säga er, Lord Tomlinson, att tyvärr beror framgång eller misslyckande i detta ambitiösa program för fredsprocessen på fredsprocessens utveckling och vi får aldrig blunda för att situationen nu är kritisk.
Därför skall kommissionen omedelbart föreslå dessa instrument men jag vill förvarna er om att tillämpningen av dessa instrument på palestinskt territorium i huvudsak beror på fredsprocessen. Om fredsprocessen går framåt kan vi göra ett stort program för ekonomiskt samarbete, om fredsprocessen fortsätter utan att fungera kommer vi att få svårigheter, vilka jag inte behöver påpeka här inför er.
(Parlamentet antog båda lagstiftningsresolutionerna i på varandra följande omröstningar.)

Pirker
Herr ordförande! Jag har inte rent innehållsmässigt klart för mig vad det är vi röstar om. Jag ber någon i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp klargöra detta. I ändringsförslag 4 står det att kommissionen uppmanas att lägga fram förslag, enligt vilka rätten till återförening av familjer skall utvidgas till att gälla icke underhållsberättigade barn och icke underhållsberättigade släktingar i rakt nedstigande led.
Skall detta gälla unionsmedborgare eller alla tredjelandsmedborgare? Konsekvensen skulle i så fall givetvis bli en migrationsvåg. Därför ber jag om ett klargörande av vad som avses här. Menar man endast unionsmedborgare vid denna återförening av familjer eller inbegriper det även anhöriga från tredje land? Det har naturligtvis betydelse för omröstningen.

Zimmermann
Herr ordförande, kära kolleger! Jag anser att texten är tydlig i sin nuvarande utformning. Det rör sig om dem som bor inom unionen och om återföreningen av familjer. Det framgår egentligen tydligt av texten. Det syftar på alla dem som redan har sin rättsliga hemvist inom unionen.
Ändringsförslag 8

Lindeperg
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga. Jag skulle vilja be kammaren om att godkänna en särskild omröstning om ett ord. Jag medger att denna begäran kommer sent, jag ber er om ursäkt för det. Det handlar om ordet " politiska" i den sista meningen, jag citerar: " kräver omedelbart att dessa medborgare..." - här handlar det om medborgare i tredje land som vistas legalt i unionen - " att dessa medborgare behandlas på samma sätt som unionens medborgare vad beträffar deras politiska, sociala och ekonomiska rättigheter" .
Jag begär en särskild omröstning om ordet " politiska" , å de franska PSE-ledamöternas vägnar, för även om vi är för rösträtten vid lokala val, motsätter vi oss den vad gäller nationella val. Och nu är det så att begreppet lika politiska rättigheter både avser lokala och nationella val. Kort sagt, om den särskilda omröstningen godkänns och ordet " politiska" utelämnas, då kommer vi att rösta för. I annat fall röstar vi mot.

Ordföranden
Jag skulle vilja hjälpa till men vi har stränga tidsfrister för att informera om avsikten att begära delad omröstning. Jag märker på känslorna i kammaren att vi skulle få en lång debatt om vi tog en delad omröstning.
(Parlamentet förkastade resolutionen.)

Falconer
Herr ordförande! Som ni vet så intresserar jag mig för omröstning med namnupprop. Kan ni tala om för mig om vi just haft fem omröstningar med namnupprop eller en omröstning med namnupprop?

Ordföranden
Hur många gånger tryckte du på knappen? Jag skall låta dig fundera på saken.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar) .)

Killilea
Herr ordförande! En ordningsfråga. Angående omröstning med namnupprop skulle jag personligen och för några andra ledamöter av kammaren påpeka följande för er och få saken kontrollerad.
Under nästan hela det första halvåret - jag har inte datumen med mig nu - så registrerades jag inte som deltagande trots att jag vet att jag var här och att jag röstade. Jag undrade efteråt om mitt röstkort verkligen fungerade. Herr ordförande! Ni har faktiskt själv en gång bett att få maskinen ändrad. Jag fortsatte dock att ifrågasätta mitt röstkort.
I dag kom jag hit utan det nya kort som jag fick i juni och jag vände mig till kontoren på baksidan av den här byggnaden för att få ett reservkort. Jag fick tillbaka mitt gamla kort. Då gick jag till teknikerna för att få det testat och då fick jag reda på att mitt gamla kort, vilket jag varit beroende av i den här kammaren i fyra eller fem månader i år, inte fungerade som det skulle. Jag visste det själv hela tiden. Jag betalade det ekonomiska priset men det är inte det saken gäller. Jag registrerades som frånvarande i denna kammare vid omröstningar som jag egentligen var närvarande vid men mitt kort var felaktigt. För de övriga ledamöter av kammaren som känner precis som jag vill jag ta upp den här frågan med er nu.

Ordföranden
Tack så mycket.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag begär att detta betänkande återförvisas till utskottet. Parlamentets ordförande inledde den här sammanträdesperioden genom att visa sig mån om att respektera fördraget, och att inte låta kammaren behandla en text som skulle kunna skada den. Som ni kommer ihåg handlade det om betänkandet Bösch.
I dag tyder allt på att vi måste ha samma juridiskt strikta förhållningssätt till betänkandet Christodoulou. Det är nämligen så att artiklarna 4 och 209 i fördraget kräver en dubbel rättslig grund för varje utgift, en budgetär och en juridisk. I sin dom av den 12 maj erinrade EG-domstolen uttryckligen om detta, i punkt 26, och undantaget är bara mindre betydelsefulla gemenskapsåtgärder som inte behöver ett stöd av en sådan handling.
Det förslag till interinstitutionellt avtal som vi skall granska kan kritiseras från två håll. Å ena sidan för att det innebär att budgetposternas betalningar för 1998 skall kunna genomföras utan någon rättslig grund, samtidigt som domstolen anger att det bara är redan gjorda betalningar som kan genomföras på det sättet. Å andra sidan för att det utvecklar begreppen pilotprojekt, förberedande åtgärder och punktåtgärder, och samtidigt höjer taket för de totala beloppen.
Nu är det så att domstolen har fördömt begreppet om tidsbegränsade åtgärder, men samtidigt klargjorde att det inte finns någonting som strider mot att en betydelsefull åtgärd från gemenskapens sida medför begränsade utgifter, eller att den endast får effekter under en begränsad period. Domstolen undantog alltså icke betydelsefulla åtgärder. Detta handlar därmed om en uppenbar juridisk regelvidrighet. För att kontrollera detta ber jag er om att återförvisa texten till utskottet, som vi gjorde med betänkandet Bösch.

Samland
Herr ordförande! I den dom som detta inlägg syftar på, och som domstolen utfärdat på anmodan av den brittiska regeringen, angående de rättsliga grunderna för Europeiska unionens utgifter, framgår det tydligt av motiveringen att icke-signifikanta utgifter inte fordrar rättsliga grunder. I motiveringen påpekas det tydligt att icke-signifikansen ej skall definieras utifrån utgifternas omfattning eller varaktighet, utan att icke-signifikansen måste fastställas genom ett beslut av den budgetansvariga myndighetens båda parter. Det var den principen vi följde när vi ingick det interinstitutionella avtal, som nu ligger för omröstning, mellan de 15 medlemsstaterna, kommissionen och Europaparlamentet. Detta avtal har därför till uppgift att tolka och komplettera domen i den fråga som domstolen har hänvisat tillbaka till de båda institutionerna rådet och parlamentet. Därför finns det ingen anledning att inte behandla Christodoulous betänkande. Jag ber att vi nu röstar om detta.

Christodoulou
Herr ordförande! Jag instämmer helt i vad herr Samland säger.
(Parlamentet beslutade att inte återförvisa betänkandet till utskottet.)
Ändringsförslag 1-4

Christodoulou
Herr ordförande! Dessa tre ändringsförslag innehåller mycket bra principer. Det är tyvärr ändå nödvändigt att rösta emot dem, eftersom de inte hör hemma i den text som vi talar om. Vi har kommit överens om en kortfattad text, och även om principerna är bra, jag upprepar det, så är de överflödiga. Detta gäller även ändringsförslag 5 av Ewing. Efter kommissionsledamoten Liikanens svar på frågan om de minst talade språken är detta ändringsförslag överflödigt. Jag motsätter mig således samtliga ändringsförslag.

Müller
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden för ett betänkande som rent innehållsmässigt överensstämmer med vår grupps ståndpunkt. I förslagen tas de punkter upp som vi har försökt att reda ut inom ramen för det interinstitutionella avtalet. Eftersom Liikanen i sitt anförande i går tydligt signalerade, att man i framtiden kommer att göra vad man kan för att utforma dessa rättsliga grunder tillsammans med parlamentet, och för att garantera ett maximalt verkställande av budgeten för 1998, föreslår jag å min grupps vägnar att ändringsförslagen dras tillbaka.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Dell'Alba
Herr ordförande! Här har vi ett verkligt problem, eftersom textens titel lyder " Transatlantiska förbindelser/Echelon-systemet" . Eftersom ett antal kolleger - inte bara två stycken - aktivt har arbetat för att ordet " Echelon" inte alls skall förekomma i den här texten, föreslår jag att " Echelon" också skall utgå i titeln, om textens nuvarande version är den som skall gälla. På så sätt kommer dessa kolleger att ha fått rätt till 100 procent.

Pompidou
Herr ordförande! I resolutionsförslagen pratar man om problem med ekonomisk information som har ett direkt samband med Echelon-systemet. Därför bör ordet " Echelon" finnas kvar i förslagets titel.

Roth
Herr ordförande! Jag ber att man inte förrättar en gemensam omröstning utan en delad omröstning, åtminstone om ändringsförslagen 4, 12 och 13. Dessutom uppstod det tyvärr ett fel vid omröstningen om Schaffners betänkande. Man hade här begärt att den slutliga omröstningen skulle vara en omröstning med namnupprop och jag skulle gärna vilja veta varför ni inte beviljade denna omröstning med namnupprop.

Ordföranden
Administrationen har just talat om för mig att det var deras fel. Det var ett administrativt problem. Vi ber om ursäkt för det.
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)

Roth
Herr ordförande! Låt mig få kommentera ert svar på min tidigare fråga. Ni sade att det var ett misstag från administrationens sida att inte begäran om omröstning med namnupprop om Schaffners betänkande vidarebefordrades till er. Det är ju sådant som händer, sådant händer oss alla. Men som sammanträdets ordförande kan ni absolut låta upprepa omröstningen som en omröstning med namnupprop. Det ber jag att ni gör nu. Om det berodde på ett misstag, så finns det definitivt ingen anledning att inte göra det. Jag uppmanar således till en omröstning med namnupprop om Schaffners betänkande!

Ordföranden
Ytligt sett är det en helt rimlig begäran. Problemet är dock att personer hela tiden kommer och går i kammaren och vi skulle inte ha samma närvaro nu som vi hade när vi genomförde omröstningen. Det här är ett fel från min sida och jag kan bara be om ursäkt för det. Jag tror inte vi har någon möjlighet att göra om omröstningen.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Nu tar jag åter upp Schaffners betänkande. Ni sade att det inte är möjligt att rösta på nytt, eftersom parlamentets sammansättning kan ha ändrats. Men ni har möjlighet att skjuta upp denna omröstning till morgondagens omröstning och då kan grupperna med vetskap om att denna omröstning skall äga rum förbereda sina egna ställningstaganden. Sedan kommer vi till en omröstning med namnupprop. Det är skillnad mellan att rösta hemligt och att rösta med namnupprop, även vad parlamentsledamöternas beteende beträffar. Det är ju därför man har begärt detta.

Ordföranden
Jag har erkänt och bett om ursäkt för ett fel. Det är dock helt klart att när en omröstning förkunnats här i kammaren så kan man inte vid ett senare datum ta tillbaka den omröstningen. Resultatet av omröstningen har tillkännagivits. Därmed är det ärendet avklarat.

Green
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja svara på det inlägg som Killilea gjorde. Det är synd att han inte är här och kan höra det. Som kvestor i parlamentet är jag förvånad över att han tog upp något sådant här i kammaren. Han, mer än någon annan, borde veta hur man på bästa sätt hanterar en sådan fråga. Man kan inte undgå att börja fundera över hans motiv till att ta upp det här i kammaren.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har idag röstat för årsrapporten från Europols narkotikaenhet. Mot bakgrund av den stigande internationella organiserade kriminaliteten bland annat på narkotikaområdet, är det mycket viktigt att Europols narkotikaenhet kommer att fungera effektivt. Kampen mot den organiserade brottsligheten kommer att vara mest effektiv om de europeiska polisstyrkorna arbetar tillsammans.
Europol skall underlätta för de polisiära efterforskningarna i de enskilda medlemsstaterna genom att skapa ramen för en snabb utväxling av upplysningar mellan polismyndigheterna. För det andra skall Europol kunna göra övergripande analyser av den kriminella utvecklingen till nytta för den nationella polisen.
Vi kan inte stödja en uppfordran om att tilldela Europol faktiska undersökningsbefogenheter. Europol skall inte ha karaktär av en europeisk polismyndighet, och själva efterforskningen av kriminella förhållanden skall som hittills utföras av polisen i medlemsstaterna. Europol skall i stället prioritera de mycket viktiga uppgifter som man redan har, t.ex. utväxling av information och sakkunskap, stöd till undersökningar, analyser och utbildning.
KOM om ris (C4-276/98)

Fabre-Aubrespy
När vi nu skall yttra oss om förslaget till rådets förordning om ett integrerat system för administration och kontroll av vissa stödsystem inom gemenskapen, i synnerhet för risproducenter, vill jag varsko mina kolleger, kommissionen och rådet om det dramatiska läget för de franska risodlarna, som i huvudsak verkar i Camargue och i Franska Guyana.
Vi har haft långa diskussioner här, för att framhålla kommissionens försummelser när det gäller spannmålsmarknaden. När världspriserna stod som högst i början av regleringsåret, förra året, beviljade kommissionen inte några exportlicenser, och unionen förlorade därför viktiga marknader i de arabiska länderna.
Situationen för ris var densamma, bortsett från att - det skall vi inte glömma - den europeiska produktionen är helt otillräcklig i förhållande till den interna marknadens betydelse. Kommissionen accepterade risimporter från tredje land - visserligen under påtryckningar från WTO, och genom att " glömma bort" att förvalta vår inre marknad.
I dag är producenternas och kooperativens silos helt fyllda; det finns inte längre något utrymme för att lagra ris (luftsilos, ...) och vi måste nu skörda 1998 års produktion. Vad föreslår då kommissionen för att komma tillrätta med den här upprörande situationen? Ingenting alls.
Jag vill alltså här högtidligen be kommissionen om att vidta brådskande åtgärder för att låta våra risodlare ta itu med skörden och våra kooperativ att lagra den.
Efter att ha sänkt stödet till risproduktion under många år och efter att ha orsakat överfyllda silos, vill då kommissionen att vi skall upprätthålla en risproduktion i Europa? Eller har den helt enkelt beslutat att vi skall vara beroende av det ris som produceras i tredje land, för Europeiska unionens totala riskonsumtion?
Betänkande Schaffner (A4-108/98)

Posselt
Herr ordförande! Vi har röstat mot Schaffners betänkande, trots att det handlar om en viktig fråga, på grund av en rad oacceptabla ändringsförslag, inte minst från vår kollega Zimmerman, och dessa förklarar varför SPD i Bayern vid fritt fall hamnar på 20 procentstrecket. Ändringsförslag 4 innebär till exempel en okontrollerad invandring av far- och morföräldrar, ogifta och livspartner av samma kön och liknande. Om parlamentet under påtryckningar från socialisterna och De gröna fortsätter att behandla så pass viktiga frågor på ett så oseriöst sätt, tror jag att det kommer att utlösa protester bland stora delar av befolkningen. Vi har, med de viktiga ansvarsområden som vi nu får, till uppgift att försöka finna en väg tillbaka till ett konkret samarbete och undvika den här typen av demagogiska spel bakom ryggen på våra medborgare och skattebetalarna.
Det var verkligen imponerande att socialisterna själva tillbakavisade en sådan roll, när Schröder var här i Strasbourg, för att de skämdes över denna. Men så snart Schröder hade gett sig av, satte det hela i gång igen.
(Acklamationer från Schulz)

Berthu
Betänkandet Schaffner om personers fria rörlighet har just avslagits här i kammaren, av en koalition med motsägelsefulla motiv. Men jag vill understryka att ändringsförslag 8 tidigare godkändes med en ganska bred marginal - 276 röster mot 250 (jag var en av de som röstade mot) - något vi inte får glömma. I ändringsförslaget hävdar man att " personers fria rörlighet som fastställs av artikel 7a i EG-fördraget (artikel 14 i den befästa Amsterdamversionen) också skall gälla för medborgare från tredje land som vistas lagligt i unionen" , och man kräver " att dessa medborgare behandlas på samma sätt som unionens medborgare vad beträffar deras politiska, sociala och ekonomiska rättigheter" .
Den första delen i citatet är hämtat från Amsterdamförslaget, som anger att alla personkontroller vid unionens inre gränser skall avskaffas inom en femårsperiod, både för medborgare från medlemsstaterna och för medborgare från tredje land. Gruppen Nationernas Europa motsätter sig den här bestämmelsen, som gör att vi förlorar kontrollen över vårt eget territorium, en grundläggande förutsättning för vår suveränitet. Den franska konstitutionen kräver att det franska territoriet försvaras, för det ändamålet har presidenten enligt artikel 16 t.o.m. möjlighet att utöva exceptionella befogenheter. Men hur skall territoriets integritet kunna bevaras om vi inte längre har rätt att kontrollera våra gränser?
Konsekvenserna av ändringsförslag 8 är emellertid ännu mer långtgående. Den kräver lika ekonomiska, sociala och t.o.m. politiska rättigheter för nationellt hemmahörande och medborgare från tredje land. De politiska rättigheterna omfattar t.ex. rätten att rösta, i allt från kommunalval till presidentval, utan åtskillnad. Den här texten är inte ett resultat av tillfälligheter. Det är kammarens oföränderliga filosofi som kommer till uttryck här: viljan att inom alla områden sudda ut skillnaden mellan medborgare och utlänning, vilket enligt oss inte skulle leda till en uppbyggnad av Europa, utan till ett Europa i spillror.
Fransmännen bör akta sig: Amsterdamfördraget föreskriver, när det gäller frågor om personers internationella rörlighet, en möjlighet för rådet att fatta beslut med kvalificerad majoritet, med Europaparlamentet som medbeslutande. Om vi skulle ge parlamentet en sådan befogenhet, skulle det använda sig av den på ett sätt som vi kan se i dag, och det kommer inte att förändras i framtiden. Kammaren kommer alltid att stå alltför långt från medborgarna och bearbetas av påtryckargrupper som vill köra över nationerna endast för att lättare kunna förstöra Europa. Om bara fransmännen kunde ha det klart för sig när Amsterdamfördraget skall ratificeras!

Lis Jensen och Krarup
Vi kan inte under några omständigheter stödja Schaffner-betänkandet. Enligt vår mening är verklighetsuppfattningen i betänkandet helt skev, och ett uttryck för EU-federalismen när den är som värst. Schaffner-betänkandet utvisar ett förakt för de nationella demokratierna som är otillåtet - exempelvis i punkt 1, där det läggs fram förslag om att rådet skall genomföra artikel 7a, som behandlar borttagande av de inre gränserna och ett stärkande av kontrollen av de yttre gränserna utan nämnbar hänsyn tagen till nationell rätt. Samtidigt kan vi bara uppmana den danska regeringen att föra en fast linje i rådet och fortsättningsvis blockera kommissionens förslag till en utvidgning av förordning 1408/71.
Vi vill inte bara kämpa mot den elitistiska uppfattningen om hur man skall genomföra politiska beslut - vi vill också kämpa för att slå fast de nationella parlamentens ensamrätt att fastställa den nationella gränspolitiken, viseringspolitiken och socialpolitiken, osv. Samtidigt vill vi också, mot bakgrund av den valgrund vi är valda på, understryka de demokratiska staternas plikt att följa de internationella konventioner som antagits under exempelvis Europarådet och FN, och aktivt försvara deras principer. I detta sammanhang vill vi kraftfullt ta avstånd från det österrikiska EU-ordförandeskapets förslag till en gemensam invandrar- och flyktingpolitik i EU, som klart strider mot bl.a. FN: s flyktingkonvention och allmän medmänsklighet. Dessvärre är det österrikiska utspelet inte det enda EU-relaterade utspelet på flyktingområdet som ger uttryck för en " Fästning Europa-inställning" . Den danske statsministern har i samband med folkomröstningen om Amsterdamfördraget själv sagt att ett ja till fördraget kommer att innebära färre flyktingar i Danmark.
Vi menar att det inte råder något tvivel om att Schaffner-betänkandet skall ses som ännu en sten i bygget av inte bara Europas förenta stater, utan också i bygget av en " Fästning Europa" . Vi röstar därför nej till Schaffner-betänkandet.

Thors
Det är med stor bestörtning som jag och många i den liberala gruppen konstaterar att Europaparlamentet inte förmådde ge ett yttrande om betänkandena av den så kallade högnivåarbetsgruppen för fri rörlighet, vilken leddes av vår tidigare ledamot Simone Veil, en högt respekterad europé.
I omröstningen demonstrerade parlamentets konservativa att man inte vill skapa lika möjligheter för t.ex. personer från tredje land som lagligt bor i unionen. Vad är det för fri rörlighet som bara gäller unionens medborgare? Hur skall en sådan kunna fungera?
De ledamöter, uppenbarligen från Labour i Storbritannien, som avstod från att rösta har också ett stort ansvar för att parlamentet inte kan fullgöra en av sina viktigaste uppgifter, nämligen att åstadkomma ett medborgarnas Europa. I betänkandet försökte man ta fasta på vardagliga problem som många människor i Europa stöter på. Att undanröja dessa vore bland våra viktigaste uppgifter.
Andrabehandlingsrekommendation: Lannoye (A4-0278/98)

Bonde och Sandbæk
Vi röstar för Lannoyes betänkande och bifaller kraftfullt att ändringsförslag 4 dras tillbaka, eftersom vi inte vill att förenklingar av nuvarande standarder skall ske via kommittéer. Vi har just med tillfredställelse noterat att kommissionen - trots att den ursprungligen ville detta - i sitt utspel inte tagit med formuleringar som innehåller möjligheter för att framtida förenklingar av nuvarande standarder kan ske genom användning av kommittéförfarandet, som vi naturligtvis bestämt tar avstånd från på grund av kommittéernas slutna, odemokratiska karaktär.
Andrabehandlingsrekommendation: Mosiek-Urbahnn (A4-0279/98)

Caudron
Jag vill gratulera vår föredragande, Mosiek-Urbahn, för hennes arbete och insatser för att få till stånd ett avtal om detta viktiga direktiv, om en kompletterade tillsyn över försäkringsföretag.
Mosiek-Urbahn har lyckats med att tillnärma ståndpunkterna nästan helt och hållet. Rådet har faktiskt tagit med flertalet av de ändringsförslag som röstades igenom vid den första behandlingen. Vi tycker att den gemensamma resolutionen, som antogs med 14 röster mot 15, är en bra kompromiss.
Mosiek-Urbahn lägger emellertid fram en del ändringsförslag även vid den andra behandlingen. Vi beklagar att vi inte kan följa henne på den punkten. Vi anser att den gemensamma ståndpunkten har lett fram till en bra jämvikt, och vi är rädda för att dessa ändringsförslag kan föra in en obalans i direktivet, till nackdel både för försäkringstagarnas skydd och för de ömsesidiga försäkringarna, som i våra ögon är viktig.
De franska socialisterna, liksom majoriteten av den socialistiska gruppen, kommer alltså att acceptera den gemensamma ståndpunkten, men utan ändringsförslag. Jag vill personligen be Europeiska kommissionen om att ta tillbaka sin kritik av de franska ömsesidiga försäkringsbolagen, och att den på denna punkt återupptar en diskussion med den franska staten.

Rovsing
Både för medborgare och företag på den inre marknaden är det viktigt att det finns ett fullt förtroende för försäkringsbranschen. Det är därför det är mycket positivt att Europeiska unionen nu effektivt kommer att hindra försäkringsbolag vad gäller det mycket allvarliga kringgåendet av solvenskraven i EU: s försäkringsdirektiv, som består i att räkna med samma kapital två gånger för att täcka risken för vilken det tecknats försäkring av olika bolag.
Efter den första behandlingen har rådet visat sig mycket samarbetsvilligt, då det har tagit med de flesta av parlamentets ändringsförslag i sin gemensamma ståndpunkt. Jag tycker att det finns skäl att vara nöjd med denna samarbetsvillighet.
Betänkande Valverde López (A4-279/98)

Bonde och Sandbæk
Vi röstar för betänkandet, eftersom det är nödvändigt att hindra att fler förorenande och störande kapitel 2-flygplan från USA hamnar i EU-länderna när dessa inte längre är tillåtna i USA. Ombyggda kapitel 2-flygplan förorenar och bullrar faktiskt mer än riktiga kapitel 3-flygplan. För att minska bullernivåerna ansluter vi oss också till förbudet mot att omklassificerade flygplan skall få lyfta och landa på natten. Det finns nämligen ett allmänt behov av ytterligare skärpta bestämmelser mot buller inom lufttransportsektorn i Europa och i världen som helhet.
Vi måste emellertid bestämt ta avstånd från ändringsförslag 1. Regleringen bör fortsättningsvis ske via ett direktiv, som är att föredra framför en förordning. I och med förordningar avlägsnas ytterligare behörighet från de nationella parlamenten, och en sådan överföring av lagstiftningsbehörighet från folkvalda organ till EU-kommissionen kan vi inte medverka till.

Díez de Rivera Icaza
Det är beklagansvärt att efter de ändringsförslag jag lagt i egenskap av föredragande i miljöutskottet angående grönboken om åtgärder mot buller, som nästan enhälligt antogs här i parlamentet, så föreslås nu dessa väldigt otillräckliga ändringar för att minska bullret inom luftfarten.
Det verkar omöjligt att det fortfarande inom Europeiska unionen tillåts luftfartyg utrustade med " Hushkits" delar eller att missbruk sker i beviljande av dispenser i 4.1.
Ändringsförslag 5 till kommissionens text verkar också rimlig. Det syftar till att garantera medborgarnas sömn genom att förbjuda flyg nattetid. Jag som kommer från Balearerna kan bekräfta vilken pina flygplatsen på Menorca är, på vid gavel för bullerstörningar under högsäsongen.
Det verkar som om parlamentets enhällighet mot bullret då grönboken kom inte betydde någonting. Vid den debatten nedlät sig inte ens miljökommissionären att delta, trots att hon gav utmärkta " ljuddämpande" budskap vid den nyligen hållna konferensen i Köpenhamn om buller.
Betänkande Christodoulou (A4-0396/98)

Berthu
Herr ordförande! Redan under juli månad vände sig Gruppen Nationernas Europa mot kommissionens manöver, som bestod i att söka parlamentets stöd när EG-domstolen hade dömt den för att ha gjort utgifter utan någon rättslig grund. Kommissionen stödde sig på en hel hög med skrivelser från välgörenhetsföreningar som hade tagit emot dessa illegala medel, och som givetvis alla påstod att samhället skulle braka samman och att de minst bemedlade skulle lida allvarligt om Europeiska unionen inte fortsatte att ge dem subventioner.
Vi kommer inte att ge oss in i det spelet. Vi anser att stöd för sociala ändamål anslås på ett mer omdömesgillt och effektivt sätt om de hanteras av stater och lokala myndigheter.
Det finns i dag inga som helst skäl till att kränka den principen, om det inte vore för kommissionens önskan om att ingripa överallt och om att förse sig med ett klientel i tacksamhetsskuld. Eftersom det nu gällande fördraget dessutom kräver att det skall finnas en rättslig grund, tycker vi inte att kommissionens förslag är det minsta acceptabelt, dvs. ett avtal mellan institutionerna som tänjer på tolkningen av fördraget på ett sådant sätt att kommissionen kan fortsätta som förut. Fördraget har antagits av Europas folk, och institutionerna i Bryssel har inte befogenheten att ändra dess innebörd, utan att låta folken bedöma det.
Denna principiella ståndpunkt, som vi framförde i juli, förstärks när vi i dag läser det förslag till avtal som har delgivits oss. Det här förslaget sanktionerar kommissionens samtliga krav på att det är dess egen chef som skall besluta om utgifter som rör påstådda pilotprojekt, förberedande åtgärder, eller andra punktåtgärder, ja t.o.m. permanenta åtgärder som har att göra med de egna prerogativen, och den senare kategorin har inte ens ett utgiftstak.
Detta förslag till avtal är helt oacceptabelt och vi uppmanar rådet att avslå det.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag har röstat mot det här betänkandet, både av rättsliga och av principiella skäl.
Det rättsliga skälet redogjorde jag för innan den slutliga omröstningen. Jag upprepar: fördraget kräver en dubbel rättslig grund för alla gemenskapsutgifter: en budgetär grund, dvs. en upptagning i gemenskapens budget, och en rättslig grund, dvs. antagandet av en avledd handling.
EG-domstolen erinrade om detta i sin dom av den 12 maj. Domstolen undantog bara icke-betydelsefulla åtgärder från det här kravet. Den ansåg att åtgärder som är tidsbegränsade och begränsade vad gäller belopp, inte går inom ramen för icke-betydelsefulla åtgärder. Förslaget till ett interinstitutionellt avtal stämmer inte överens med domstolens beslut, eftersom det avser pilotprojekt med försökskaraktär, förberedande åtgärder och punktåtgärder. Som min kollega, Georges Berthu, betonade, kan man mycket väl tänka sig att betydande summor anslås till punktåtgärder på det sättet, utan rättsliga grunder.
Sedan handlar det om en principiell fråga. Och den är mycket enkel. Man kan inte hålla liv i en union som utnyttjar interinstitutionella avtal, så som det är i dag. Samtidigt som man kräver fördrag och begär att parlamentet skall ratificera fördragen, ger man inte folken rätt att yttra sig om dessa fördrag, eftersom de interinstitutionella avtalen varken underkastas folkets eller de nationella parlamentens granskning. Man lägger till, man modifierar, man ändrar på fördragen.
(Applåder) Echelon-systemet

Crampton
Det utmärkta arbetsdokumentet från STOA - " An appraisal of Technologies of Political Control" - verkar inte ha fått den uppmärksamhet det förtjänar och absolut inte från kommissionens sida. Kommissionen förnekar att den känner till några avtal medan det är känt att en gemensam avsiktsförklaring undertecknades av EU: s medlemsstater år 1995 men fortfarande är hemligstämplad. Jag tycker också att det bara verkar vara Gruppen De gröna som visar någon verklig förståelse för problemet.
Den viktigaste insamlaren av information för Förenta staterna i EU är spionbasen i Menwick Hill i North Yorkshire, England. Det är en spionbas som inrättats efter ett avtal mellan den brittiska regeringen och USA år 1948, bland annat med avsikt att övervaka kommunikationerna mellan Väst och Öst och inom Öst under det kalla kriget.
Medan många amerikanska baser i Europa har upphört sedan det kalla kriget slutade så har Menwick Hill utökats avsevärt och installerar just nu säkerhetsanläggningar. Med dess kraftiga övervakningssystem finns det mycket som tyder på att medan det militära spionaget fortsätter, så avser en stor del av övervakningen privata samtal och affärssamtal. Många handelsfördelar tros snappas upp på det sättet och användas för att hjälpa amerikanska företag att få en fördel gentemot europeiska företag i världskonkurrensen.
Det finns ingen demokratisk grund för verksamheten vid basen i Menwick Hill och med tanke på alla bevis anser jag att den borde stängas omedelbart.

Rübig
Det krävs snarast ett uppklarande från UCLAF: s sida. Principen om insyn.

Theonas
Det är självklart att de båda största kommersiella och ekonomiska makterna i världen både kan och måste utveckla en dialog. Frågan är på vilka villkor, i vilket syfte och till förmån för vem.
Det är oacceptabelt att ett förslag till överenskommelse, som rådet har avvisat och vissa länder t.o.m. har inlagt sitt veto mot, eftersom det strider mot de europeiska ländernas grundläggande intressen, efter endast några månader kan accepteras under nytt namn efter påtryckningar från USA och storkapitalet.
Organisationer som finansieras just av gemenskapen har konstaterat att det bedrivs omfattande övervakning och spioneri som riktar sig mot EU-medborgarens privatliv och ekonomiska liv, t.o.m. mot EU-organens elektroniska telekommunikationssystem. Allt detta sker genom Echelon-systemet, som tränger sig in i de globala telekommunikationssystemen, och de informationer som inhämtas används för att gynna USA. Detta gäller t.ex. i fallet med GATT-förhandlingarna. Mot denna bakgrund är det helt orimligt av kommissionen att påstå att den inte har fått motta någon kritik mot detta.
EU undertecknar en överenskommelse med USA, en överenskommelse som antas ge garantier åt europeiska företagsintressen i förhållande till USA: s extraterritoriallagstiftning. Detta gäller t.ex. Helms Burton-lagen om sanktioner mot företag som bryter mot USA: s Kubaembargo. Därför är det helt orimligt att fru Albright ger rakt motsatt besked i Kongressen, dvs. att Europa är underkastat USA: s lagstiftning.
På dessa ständiga påtryckningar från USA och de stora intressena svarar Europeiska unionen med följsamhet och ständiga eftergifter för just dessa monopolintressen.
När USA på detta oacceptabla sätt bedriver övervakning av de elektroniska telekommunikationssystemen och över huvud taget av de digitala kommunikationsnäten, svarar Europeiska unionen, enligt uppgift, med sitt beslut om att bygga upp ett liknande system i samarbete med FBI, utanför och fjärran från varje demokratisk kontroll och uppenbarligen i strid med sitt eget direktiv om skydd för fysiska personer när det gäller bearbetning av personuppgifter.
Varje dialog borde ha till syfte att främja en utveckling som gynnar arbetstagarna, som befäster deras rättigheter i samhället och i arbetslivet både i Europeiska unionen och i USA, varvid man naturligtvis måste ta hänsyn till att den ena parten, i relationen mellan dessa båda, är mycket starkare inom såväl handel som investeringar
Tyvärr är detta dock inte möjligt, eftersom båda parter spelar huvudroller i det globala kapitalistiska systemet och dess attack mot arbetstagarna. Om man betraktar saken ur denna synvinkel, ser man hur den föreslagna överenskommelsen tjänar deras syften och strävanden. Betecknande för dessa strävanden är kraven på ökat skydd för investeringar genom att man antar vissa grundläggande principer. Det gäller t.ex. expropriation och skadestånd i utkastet till överenskommelse mellan USA och Europeiska unionen. Det försöker t.o.m. föregripa OECD: s multilaterala överenskommelse om investeringar, som ännu inte har godkänts på grund av de häftiga reaktioner den har väckt.
Betänkande Campoy Zueco (A4-0235/98)

Pinel
Herr ordförande! Avfallsfrågan är enormt viktig för folkhälsan. Ett land som inte kan, eller inte vill, hantera sitt avfall på ett ekologiskt sätt kommer att få förorenade vatten och en luft som är fylld av giftiga ämnen, vilket beror på en bristfällig sopförbränning, och till på köpet drabbas människorna direkt av dessa förorenande ämnen via maten. För utöver spongiform hjärnsjukdom, hormoner, genmanipulationer, måste man t.ex. också räkna med gifter och andra klorhaltiga ämnen som ackumuleras i livsmedelskedjan.
Därför bör användningen av avloppsslam inom jordbruket - även om det verkar sköta sig självt - underställas mycket stränga sanitetsnormer, eftersom det faktiskt är så att detta slam ofta innehåller tungmetaller eller andra aktiva substanser.
Föredraganden har alltså rätt i att oroa sig för medlemsstaternas släpphänthet. Men hur kan han samtidigt förespråka rättsliga förfaranden mot staterna, när - vilket han själv medger - gemenskapsrätten saknar insyn och enhetlighet? Kommissionens roll bör vara att ge råd, att tillhandahålla redskap för en viss överensstämmelse mellan medlemsstaterna, inte att gripa in som polis eller införa skatter.
Just det här förslaget förtar lite av betänkandets anda, och det är verkligen synd!

Malone
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja säga att det inte tjänar mycket till att använda tid till att debattera och anta miljölagstiftning om den inte kommer att genomföras. Vi vet att harmoniseringsnivån är mycket låg på det här området, vilket är mycket viktigt för den inre marknaden. Är det inte alldeles häpnadsväckande att se den maniska beslutsamheten att fullborda den inre marknaden med avseende på skattefriheten och att ingenting görs här? Det får en att stanna upp och börja undra.
På den korta tid jag har till mitt förfogande vill jag rätta till en kommentar som gjordes vid plenarsammanträdet i går av min gruppkollega McKenna och som återgavs i Irish Times i dag. Vad jag förstår så hänvisar undersökningen i Lancet magazine om risker för gravida kvinnor som bor i närheten av avfallsupplag till upplag där farligt och giftigt avfall - inte vanligt avfall - deponeras. I det avseendet har Irlands regering och myndigheter inte begått något fel. Många hänvisningar till Irland i den rapporten är verkligen föråldrade.
Av de enda två rättsliga förfaranden som pågår mot den irländska regeringen så berör en utfärdandet av planer för avfallshantering (liknande förfaranden förs mot flera medlemsstater). Planer omarbetas just nu för Irland och är praktiskt taget klara att utfärdas på nytt så det är troligt att det här fallet kommer att läggas ner.
Det andra rättsliga förfarandet som pågår mot den irländska regeringen avser underlåtenhet att informera kommissionen om anläggningar för farligt avfall. Återigen har jag försäkrats av kommissionen att det här ärendet håller på att redas ut och det är troligt att det rättsliga förfarandet kommer att läggas ner.
Slutligen skulle jag vilja uppmana de irländska myndigheterna att utan dröjsmål ta sig an bristen på återvinningsanläggningar, och även det faktum att jordbruksavfall i Irland inte betraktas som avfall och sedan har vi de vackra sjöarna - som till exempel sjöarna i Killarney - som är fulla av fosfater och så vidare, och fisk som dör på grund av att utsläpp från jordbruken kommer ut i de här sjöarna. Jag önskar att myndigheterna kunde göra något åt det faktum att vi fortfarande har ett avfallsupplag i Rogerstowns flodmynning i norra grevskapet Dublin, i ett område som är naturlig hemvist för vilda fåglar och så vidare.

Ahern
Jag är mycket oroad över den gnagande avfallskrisen i Irland. Just nu vidtar EU åtgärder mot Irland för deras underlåtenhet att införa lämpliga nationella planer för avfallshantering och särskilt för att landet inte tagit sig an det farliga avfallet. Irland har inte hållit måttet. EU kräver nu en omfattande översyn och en nationell avfallsplan för farligt avfall med enskilda planer för lokala myndigheter. Återigen har Irland dragit fötterna efter sig.
Giftigt och farligt avfall har varit föremål för undersökningar i Förenade kungariket som visar att gravida mödrar är utsatta för risker om de bor inom två engelska mil från en hanteringsanläggning för farligt avfall. Spädbarn som föds inom två engelska mil från avfallsupplag där farligt avfall förvaras löper allvarlig risk att födas med avvikelser. Missbildningar och sjukdomar som t.ex. spina bifida, hjärtfel och fel i blodsystemet har konstaterats hos barn till mödrar som bor i närheten av industriella avfallsupplag. Irland har officiellt exporterat farligt avfall. Avfall har dock hittats olagligt deponerat runt om i landet och kommissionen kommer att undersöka klagomålen.
Frågan är vem som skall betala de ökade kostnaderna för avfallshanteringen när EU: s snara sluter sig kring Irland? Om förorenaren betalar innebär det en revolution med minskat avfall och återvinning i huvudrollen och minskar behovet av deponering med upp till 20 procent.
Det här är en anklagelse mot landets släpphänta tillämpning av avfallslagarna. Vår gröna framtoning håller på att undergrävas. Jordbruket är den viktigaste orsaken till förorening av floder och sjöar i Irland och ändå har jordbruksavfallet ignorerats i tidigare avfallshanteringsplaner. Kommissionen är mycket medveten om det här. Nyligen lyckades man i en plan för grevskapet Waterford inte ordna hanteringen av cirka en miljon ton jordbruksavfall per år. Medan den irländska regeringen fortsätter att tassa runt lagstiftningen som en katt kring en het gröt så ökar avfallsberget och förstör vår miljö.
Kommissionen har bestämt tidsfristen för rapporter till september 1998. Klarar Irland den tidsfristen eller får landet lov att betala böter?

Bonde och Sandbæk
Det är med stor otillfredsställelse vi måste konstatera att ingen medlemsstat har skrivit in den europeiska avfallskatalogen i sin nationella lagstiftning, och att definitionen på avfall därför avviker och lämnar stora kryphål vid genomförandet av en hållbar miljölagstiftning. Det är också särskilt beklagligt att medlemsstaterna inte på ett mer effektivt sätt tillämpar den antagna gemensamma avfallspolitiken med de fyra berörda direktiven, och än mindre uppfyller sina rapporteringsåtaganden till kommissionen.
De enskilda medlemsstaterna undviker alltså att följa de viktiga miljöprinciperna, och på det hela taget att främja och tillämpa en avfallspolitik som tar hänsyn till människors välbefinnande och hälsa. Vi ser därför gärna att Europeiska miljöbyrån får möjlighet att samla in nödvändiga uppgifter om de enskilda staternas tillämpning av den gemensamt antagna politiken om avfallshantering, om dessa jämförande analyser kan främja kodifieringen av den europeiska avfallspolitiken.
Vi ställer oss emellertid mycket kritiska till detta betänkande. Dels tycker vi inte att avfall kan betraktas som en vara som man kan handla med över gränserna och därför skall regleras som ett led i inre marknaden. Avfallspolitik är i praktiken en miljöfråga och bör därför endast behandlas inom miljöpolitikens ramar. Dels rekommenderas i betänkandets punkt 3 en reglering via en förordning framför dagens direktiv. Detta är inte rätt väg till ett bättre uppfyllande av den gemensamma miljöpolitiken, än mindre till en mer effektiv, engagerad och demokratisk gemenskapspolitik rent allmänt.
I och med förordningar, som har direkt lagstiftande verkan i de enskilda medlemsstaterna, avlägsnas behörighet från de nationella parlamenten. De fråntas inflytande på beslut om den konkreta nationella tillämpningen av den gemensamma rättsakten. Denna överflyttning av lagstiftningsbehörighet från de folkvalda organen till EG-kommissionen kan vi inte understödja. En genuin och ansvarsfull miljöpolitik kan inte framtvingas genom lagstiftning - i så fall skulle långt fler medlemsstater ha uppfyllt sina förpliktelser - utan kräver en grundläggande attitydsmässig förändring. En gemensam miljöpolitik är nog nödvändig, men inte tillräcklig.

Caudron
Jag vill först och främst gratulera vår kollega för den tydliga och uppriktiga tonen i hans betänkande. En sådan uppriktighet är tillräckligt sällsynt för att framhållas. För övrigt vill jag ansluta mig till de krav som Luis Campoy Zueco har formulerat, och erinra om vissa sanningar när det gäller miljö.
Man konstaterar alltså att medlemsstaterna inte har någon större vilja att tillämpa direktiven om avfallshantering, men tyvärr är det inte bara på miljöområdet som det råder en brist på vilja. Jag är verkligen förbittrad över regeringarnas många avsiktsförklaringar, när deras handling inte alls når upp till dem.
Det tjänar för övrigt ingenting till att göra upp en lista över alla dessa ofullkomligheter. Våra ledare måste snarast uppskatta vidden av vad som vid detta sekelskifte står på spel för miljön. Jag har redan sagt det, och jag säger det en gång till, man kan inte i all oändlighet lasta över problemen på kommande generationer. De överhängande hoten är påtagliga och oroande.
Jag ansluter mig också till föredragandens uppmaningar, både när det gäller att en gång för alla fastställa begreppet avfall, och när det gäller vilka åtgärder som måste vidtas gentemot motsträviga stater, och jag delar huvuddelen av vår kollegas analyser och förslag.
Även om jag är positiv till en del skatteincitament, är risken stor att det uppstår reella blockeringar, p.g.a. mindre budgetmarginaler. Man kan visserligen också rimligen tro att de kommande åren kommer att vara särskilt givande när det gäller miljöpolitik. Och på det här området måste vi, liksom inom andra områden, ge prov på mod: vara en hjälp, visst, utan tvivel, men först och främst straffa dem som inte respekterar lagen.

Lis Jensen och Krarup
Trots Zueco-betänkandets goda avsikter, och trots det kritiska förhållande betänkandet behandlar, kan vi inte stödja det. Vi menar att Zueco-betänkandet rör EU: s grundläggande problem, dvs. att EG inte har lagstiftningsmässig legitimitet. Detta innebär att medlemsstaterna ofta väljer att se bort från EG-lagstiftningen, trots att de själva varit med och antagit den.
Zueco-betänkandet är inte förenligt med EG: s bestämmelser för avfallshantering. Det skall inte råda något tvivel om att vi tycker att det är förkastligt att EU-länderna - och för övrigt också andra länder - är oansvariga vid deras hantering av avfall, vilket är till skada för deras medborgare, den nationella miljön och den globala miljön. Vi kan därför bara uppmana alla länder, inte minst industriländerna, att ta sitt globala miljöansvar på allvar, även när det gäller avfallshantering.
Vår inställning är att det knappast kommer att bli bättre i och med Zueco-betänkandets förslag om en stärkt roll för kommissionen och EG-domstolen i förhållande till medlemsstaterna. Detta är inte förslag som kommer att stärka EU: s legitimitet för EU-ländernas medborgare. Det bästa medlet för att stärka ländernas vilja till att ta sitt miljöansvar på ett seriöst sätt, är en förstärkning av de nationella och lokala demokratierna, så att medborgarna själva kan säkerställa att de valda myndigheterna är ansvariga för sina beslut. Vi behöver inte mer EU-toppstyrning, utan mer demokrati.

Souchet
Avfallshantering är en brännande fråga om miljö och ekonomi, som är så pass viktig att vi måste intensifiera vårt arbete.
Jag vill först och främst, för Gruppen Nationernas Europa, vända mig mot att man, dvs. kommissionen, avsiktligt har försummat att fastställa begreppet " avfall" inom Europeiska unionen. Men man har hunnit med att inrätta den inre marknaden, och följaktligen också med att avskaffa tullkontrollerna på handelsutbyten. Det finns faktiskt olika tolkningar av begreppet " avfall" i medlemsstaterna, vilket har lett till att man har dirigerat om farligt " avfall" till de mest släpphänta staterna. Det är det huvudsakliga skälet till att en viss handel med farligt " avfall" har kunnat utvecklas.
Vår grupp har ingett två ändringsförslag om miljöskatter. Under många år har vi fått se alltfler miljöskatter på förpackningar. Just på det här området krävs det att kommissionen på gemenskapsnivå samordnar alla de bestämmelser som har antagits av medlemsstaterna. Alltför ofta har miljöskatter inrättats för att skapa verkliga hinder mot den inre marknaden. Det kan vi bara fördöma. I Tyskland och i Frankrike har man utvecklat en gemensam märkning (den gröna punkten), som förpliktar alla förpackare som säljer helfabrikat i de här länderna att bekosta och bidra till att lösa de miljöproblem som har med avfall att göra. Vi måste generalisera den typen av lätta, tydliga och effektiva bestämmelser, och motsätta oss dem som inrättas i andra medlemsstater, som t.ex. i Belgien, där man försöker gynna sin nationella produktion genom att införa väldigt krångliga och avskräckande administrativa förfaranden.
På ett allmänt plan till sist, kan Gruppen Nationernas Europa bara beklaga trögheten i den befintliga europeiska lagstiftningen som avser avfallsområdet. Det finns faktiskt tjugo olika rättsakter i frågan. Det är en kränkning av öppenhetsprincipen, och det i desto högre grad som begreppet " avfall" inte har samma definition i alla medlemsstater. Därför ber vi kommissionen att hålla sig till sin roll, i stället för att ständigt och i alla frågor ge sig själv en roll som politisk initiativtagare, som egentligen inte tillhör den. Det är kommissionens sak att fullgöra sin roll för samordning och förenkling av lagstiftningen, inom ramen för dess befogenheter och inom ett så pass viktigt område som avfallshantering. Det kanske är bra att parlamentet påminner kommissionen om detta.
Betänkande Mohamed Alí (A4-0167/98)

Martinez
Herr ordförande! Vi håller alla med vår kollega Mohamed Ali; Averroës är en gigant på samma sätt som Ibn Khalidoum är en arabisk Montesquieu. Men Averroës - om man skall tro Maïmonide och den katalanske filosofen Raymond Lulle - kan vara den man som skrev pamfletten " De tre hycklerierna" : det hebreiska hyckleriet, det kristna hyckleriet och det muslimska hyckleriet.
Att använda sig av denna starka ande, denna fria ande, för att främja den nya dogmen om ett mångetniskt samhälle eller det tillgjorda talet om försvaret av mänskliga rättigheter, det är detsamma som att förvilla minnet. Vi är alla överens om ett universitet, om att Medelhavsområdet skall hysa det, och visst skall vi fira Averroës 800-årsjubileum - men att sätta denne man i den arroganta och våldsamma invandringens tjänst, det är trots allt litet underligt för en sådan subtil ande. Kan man föreställa sig Averroës på en rapkonsert i Cordoue, involverad i illegal handel i en förort, eller maskerad i färd med att stjäla en BMW, eller utövandes utpressning mot turister på vägarna?
Finns det verkligen två muslimska världar? Al Mansours värld höjde sig över västvärlden med sin intellektuella överlägsenhet, men dagens muslimska värld dominerar oss med sitt barbari.
Så låt oss inte göra Averroës till talibanernas andlige fader, djihads andlige fader, för om han hade levat i dag hade skulle han ha haft en fatwa emot sig, och han skulle ha fått halspulsådern avskuren av muslimerna, de vilkas mästare man i dag kallar Averroës.

Flemming
Herr ordförande! Jag har röstat mot Mohamed Alis betänkande, men inte för att jag inte förstår avsikterna i detta. Jag tror bara att ett betänkande som är så kortfattat att det bara snuddar vid ämnet, detta svåra ämne som vi möter här, inte kan göra ämnet rättvisa.
Det finns åtskilligt i betänkandet som jag stöder fullt ut, t.ex. framställningen om kvinnornas situation inom islam, men det finns även delar som jag inte håller med om. Jag tror bara inte att det är någon idé att försöka täcka ett så laddat, komplicerat, stort och viktigt ämne med ett betänkande av det här slaget. Det är ett felaktigt försök.

Berthu
Europaparlamentet har just antagit betänkandet av Mohamed Ali, som anser att Europa skall fira 800-årsdagen för Ibn Rushds (Averroës) död, en filosof på 1100-talet som stödde en liberal version av Islam.
Det här betänkandet åtföljs av en ganska ovanlig motivering, som presenterar Averroës: " denna personlighet föddes året 520/1126 och hans namn var Abu-l Walid Muhammed ibn Ahmad Ibn Rushd, vilket kanske förklarar varför man sedan medeltiden föredragit det mycket kortare namnet Averroës, på samma sätt som man föredragit att kalla en annan stor filosof för Avicena istället för Ibn Sina" ... " ...kommer föredraganden... i första hand göra er bekanta med Averroës, genom att i fantasin locka er ut... på bio för att se " Le Destin" av Youssef Chabine. De vackra scenerna som ackompanjeras av musik och dans ger er möjlighet att följa med historien om Al Mansur, visir i Córdoba, om schejken Riad och om Averroës. Och det är sant att innan vi hade sett filmen var det få av oss som kände till kadin från Córdoba och hans liv. Averroës, han som var emirerna Yusufs och Al Mansurs läkare och en filosof, som skarpt kritiserades av företrädarna för den strikta religiösa ortodoxin, som råkade i onåd, som landsförvisades och som senare fick upprättelse. Averroës avled den 10 december 1198 som den första läkaren vid hovet i Marrakech och som den spanjor som efterlämnat de djupaste spåren i mänsklighetens tänkande" .
Den text som har röstats igenom av Europaparlamentet ställer sig inte heller i tacksamhetsskuld, eftersom redan den första strecksatsen deklarerar att: " Det europeiska samhället bygger på mångkulturella grundvalar med en mångfald av olika folkslag och religioner som är viktiga delar av dess kulturarv och pluralistiska identitet..." . Jag beklagar att jag skall behöva säga att jag inte delar dessa påståenden. De europeiska ländernas samhällen är i dag olika, men de har mycket djupgående gemensamma referenser som beror på deras kristna identitet, och längre tillbaka i tiden, deras keltiska, galliska, romanska, grekiska eller germanska rötter. Även om flera religioner kan ha bidragit till den gemensamma europeiska grunden, kan man självklart inte behandla dem på samma sätt. Islam har dessutom bidragit till vår identitet både som motståndare och som positivt tillskott.
Under dessa omständigheter beklagar jag att betänkandet Mohamed Ali i så hög grad felbedömer vår identitet. Han avslutar för övrigt med absurda förslag, som denna vädjan till unionens medlemsstater, att de skall " gynna yrkesutbildning och vetenskaplig utbildning för imamer och andra religiösa ledare i Europa" . Man kan beundra omsorgen om jämvikt som har fått föredraganden att nämna " andra religiösa ledare" efter imamerna. Men vi kommer ändå att visa vår oenighet, för vi tycker inte att staterna skall använda obligatoriska skatter för att finansiera religioner som har vissa fundamentala aspekter som är motsatsen till våra demokratiska principer.

Blot
Averroës var en lysande bildad person. Samtidigt är han en symbol för ett misslyckande: misslyckandet som bestod i att vilja blanda den grekiska filosofin med islam. Det är en läxa för dem som drömmer om en onaturlig, sekulariserad islam som blandas med ideologin om de mänskliga rättigheterna. Jag tror att islam kommer att förbli sin egen ande trogen.
Men jag tror också att Europas ande är en annan. Den är grekisk-kristen. Aristoteles hade större framgångar i väst än vad Averroës hade på muslimsk mark. Och Aristoteles förklarar, i " Politiken" , att det inte finns en demokratisk stad utan kulturell homogenitet, och att en omåttlig invandring kan förstöra staden. Låt oss följa hans exempel. När det gäller muslimer som bor i Europa, bör de kunna utöva sin religion värdigt, i det privata.
Men i det offentliga har islam ingen plats i Europa, det ligger i dess eget intresse att bevara sin renhet, och vi har också ett intresse av det. Andra diskurser kan på ett demagogiskt sätt framföra önskningar om en blandning av olika riktningar. Med de bästa av alla intentioner. Historien visar att det är förgäves. Och det är just därför Averroës hade större framgångar i väst än på muslimsk mark. Låt oss alltså vara modiga och klarsynta nog att lära oss av det.

Féret
Vår kollega Mohammed Ali har på egen hand fött ett barn. Hans initiativbetänkande, som utformades för två år sedan, har just fått se dagens ljus. I min födelseby, vid gränsen mellan det belgiska Hainaut och det franska Hainaut, brukar man säga att en blivande mor som går över tiden kommer att " nedkomma med en åsna" .
Trots att den har utvecklats under 24 månader verkar den ganska illvillig, den nyfödde som visas upp för oss. Genom att presentera Abu al-Walid Muhammad ibn Ahmad ibn Ruchd som Averroës, en gemensam nämnare för islam och den grekisk-latinska civilisationen, ställer föredraganden upp ett lögnaktigt påstående, för att lättare få oss att finna oss i oförrätter.
Jag skulle vilja återupprätta tre sanningar. Först och främst sorterar inte religiösa frågor under vårt parlaments befogenheter. Det här betänkandet skulle alltså aldrig ha tillkommit. För det andra avvisades Averroës av islam, men kritiserades också skarpt av kristna teologer. Till sist kan man inte tala om tolerans när moskéerna i Europa växer som svampar, utan att det finns en ömsesidighet när det gäller kristna kyrkor i islamska länder.

Leperre-Verrier
Att fira 800-årsdagen för filosofen och visionären Averroës död, det skulle kunna vara ett tillfälle för Europeiska unionen att ompröva sina förbindelser med islam och muslimerna, en diskussion som alltför ofta är föremål för ömsesidig misstro och oförståelse.
Averroës moderna och humanistiska tänkande bör få oss att, utan ideologiska förutsättningar, fundera över muslimernas plats i Europa. Kulturutskottets alltigenom rimliga krav bör bli verklighet i alla medlemsstater. De kommer att vara mycket effektivare än den besatta tanken på allmän säkerhet, som skall motverka inflytandet från den minoritet som vägrar att sammanföra religion och modernitet.
Jag kan ändå i viss mån beklaga att betänkandet ger så lite utrymme åt konfessionsfriheten, som gör att vi kan höja oss över häftiga känslor och som är en verklig övning i tolerans.
Jag skulle också önska lämpligare åtgärder i framtiden, inte bara för att undvika att några traditionalistiska inflytelsesfärer värvar den sociala desperationen för sin sak, utan också för att underlätta integrationen av icke praktiserande muslimer och alla de som utövar islam privat; jag vill påminna om att mer än hälften av dessa är nationellt hemmahörande i en av våra medlemsstater.

Lindqvist
Jag kan instämma i många av förslagen, men detta är ingen fråga för EU och Europaparlamentet. De problem som beskrivs måste hanteras på ett annat sätt, vilket också gäller liknande frågor i andra religioner.

Seiller
Vi har röstat mot betänkandet av vår kollega Mohamed Ali om " islam och den europeiska Averroësdagen" . Och det framför allt för att respektera subsidiariteten; det är upp till var och en av medlemsstaterna att ta ställning till de frågor som uppkommer till följd av muslimernas närvaro hos dem, något som för övrigt beror på att historien skiljer sig från ett land till ett annat och att det finns olika uppfattningar om integration och konfessionsfrihet. Och vad beträffar punkt 12 c, är det inte staternas uppgift att ägna sig åt utbildningen av imamer, även om författaren betecknar den som " yrkesutbildning och vetenskaplig utbildning" , ett uttryck som minst sagt är underligt och nedsättande, ja t.o.m. skandalöst ur Koranens synvinkel; den utbildningen är den muslimska gemenskapens eget ansvar, och det är den gemenskapens sak att ta avstånd, kanske t.o.m. neka till de imamer som Saudiarabien och andra islamiska länder skickar.
Vår kollega hyllar en respekt för konfessionsfriheten, efter bittra diskussioner inom kulturutskottet om en distinktion mellan konfessionslöshet och konfessionsfrihet. Vi skall komma ihåg att konfessionsfriheten går tillbaka till Kristus fras i evangeliet: " Ge till Cesar vad som tillhör Cesar, och ge till Gud vad som tillhör Gud" . Jag misstror inte på något sätt det uppriktiga i den här ståndpunkten, men den är endast förpliktande för upphovsmannen, som dessutom inte alls ger sig ut för att vara en talesman för sina trosfränder.
För övrigt är föredraganden tvetydig i sin motivering, eftersom han än ställer krav för islam enbart som kultur och än för islam som religion. Men är en sådan åtskillnad möjlig med hänsyn till Koranens holistiska perspektiv och med hänsyn till att den islamiska tron enligt Koranen inte är möjlig att skilja från ett sätt att leva med en kult, en kultur, men också en politisk lagstiftning, en familjekod, och så vidare, som det är den troendes skyldighet att tillämpa när denne har medlen för det?
Vi kan alltså inte gå med på ett flertal av de krav som Mohamed Ali formulerar, men det finns ett som verkar intressant i punkt 11 f, på villkor att det modifieras. I stället för att kräva ett " euro-islamiskt" universitet, skulle det inte vara lämpligt - och Averroësdagen kan vara ett tillfälle för det - att lansera idén om ett universitet i ett europeiskt land, inom vilket man kan ta upp frågor som är så viktiga för våra samhällen: vilka band det finns mellan tro, religion och politik ur judendomens, islams, katolicismens och andra kristna trosriktningars synvinkel, t.ex. i deras konfrontation med sekulärt tänkande och frimureri. Vilket förhållande finns det mellan filosofiskt förnuft och teologi, fortfarande ur de olika synvinklarna?
Ett sådant initiativ skulle kunna hedra minnet av Averroës, vars tänkande har haft en obestridlig betydelse för de europeiska filosoferna, men hittills inte - ett inte särskilt betryggande faktum - för den muslimska världen i egentlig mening.

Vaz da Silva
Mohamed Alís betänkande om islam är en symbol för innebörden av att förverkliga demokratin. Efter en lång och svår väg i utskotten och de politiska grupperna, har det kommit en text till kammaren vilket kan skapa enhällighet något som, inledningsvis, tycktes ouppnåeligt. Detta är ett prov på att de demokratiska principer som Europa stöder sig på - om tolerans och respekt för frihet och mångfald - leder till goda resultat. Dessa är giltiga i alla sammanhang, liksom, eller framför allt, där det är nödvändigt att föra en dialog med politiska ideologiska system som inte praktiserar dessa värden.
Betänkande Alí hävdar att islam inte identifierar sig med fundamentalism och att, det tvärtom, har principen om tolerans i sitt ursprung. Han begär att Europeiska unionen skall bidra till ett bejakande av islams liberala sida, och ta emot dess politiska och religiösa ramar för utbildning och för att skapa förutsättningar för invandrarna att bibehålla sin kultur. Jag instämmer i denna begäran för det europeiska islam. Därför röstar jag för betänkandet. Det är dags för Europa att lämna passiviteten och ointresset bakom oss, som om islam inte skulle inge oss respekt eller redan utgjorde en del av oss.
Men det finns en sak Europa måste kräva av islam. Det är att, om muslimer väljer att leva i Europa, väljer de att leva enligt dess principer och lagar. De kan inte använda demokratin för att vägra följa den.
De individuella friheterna och privatlivet är en sak, det offentliga rummet och det sociala livet är en annan. Det krävs att muslimerna tar av sig sin tchador i skolorna liksom det krävs att européer tar av sina skor och beslöjar sig när de går in i en moské.
En sund interkulturell samlevnad kräver, av Europeiska unionens medlemsstater:
att man respekterar och lär känna var och ens kultur, -att var och ens egna värden gäller i den privata sfären och att de gemensamma principerna råder i samhällslivet, -att det skapas förutsättningar för öppenhet och social utveckling för att alla individer, oavsett ras eller tro, kan träffas i den grupp de känner sig besläktade med.Det europeiska samhället - och jag tänker på det portugisiska som jag känner bäst till - är i dag mycket komplext och mångkulturellt. Nu återstår det att göra det interkulturellt, genom vårt medvetna bistånd.

Wolf
Det " euro-medelhavska partnerskapet" är inget annat än en stark önskan. Den grundar sig på en historisk realitet, som på det hela taget fortfarande har förträngts tyvärr. Den europeiska västvärlden skulle inte vara någonting i dag, om den inte under flera århundraden fått utvecklas som ett sladdbarn och" fattig släkting" till det rika och civiliserade österlandet. I synnerhet vad islam beträffar, för utan dess kultur, litteratur och filosofi hade det moderna " upplysta" Europa inte existerat, inte heller utan den " latinska medeltiden" då de främsta samhälleliga och intellektuella förutsättningarna för detta först uppstod. Utan det judiska och arabiska, talmudiska och islamiska anammandet av den antika och i synnerhet aristoteliska filosofin, vars nyckelbegrepp som varandets universialitet (Avicenna/Ibn Sina) och sanningens olikhetert (Averroës/Ibn Raschid) som härstammar från de ledande arabisk-islamiska filosoferna, skulle det varken ha funnits någon högskolastik eller renässans och inte heller de moderna naturvetenskaperna med den självklarhet som formulerades av Bacon och Descartes.
Den västeuropeiska moderna tidens historiskt bundna förträngning av det islamiska österlandets avgörande roll för uppbyggnaden av såväl den kristna som den humanistiska västvärlden har i dag om inte förr blivit ett ideologiskt hinder för en verklighetsförståelse och en transkulturell dialog. Allt som bidrar till att skapa och förbättra förutsättningarna för den breda dialog med den islamiska världen som borde ha ägt rum för länge sedan, måste vi uttryckligen främja kollokviumer, högskolor, utbildningsinnehåll, likvärdiga religiösa rättigheter, åminnelsedagar osv.
I stället för att fortsätta jaga efter vålnaden av en kristen identitetsbestämning av Europa, bör vi se verkligheten som den är - den mångreligiösa och filosofiskt pluralistiska verkligheten i vår gemensamma historia, den mångkulturella verkligheten i våra samhällen och den pluralistiska verkligheten i det stora Medelhavsområdet vars gemensamma fredliga utveckling förutsätter att vi visar en varaktig transkulturell förståelse för varandra.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Tullunionen EG / Turkiet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A4-0251/98) av McMillan-Scott för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om utvecklingen av relationerna med Turkiet efter tullunionens ikraftträdande.

McMillan-Scott
Fru ordförande! Under debatten i Europaparlamentet hösten 1995 om parlamentets samtycke till tullunionen med Turkiet lovade kommissionen att lämna en årlig rapport till parlamentet om utvecklingen av förbindelserna med Turkiet. Den skulle innehålla överväganden om ekonomiska och politiska aspekter - bland annat den demokratiska processen och de mänskliga rättigheterna i Turkiet.
Kommissionen lade fram sin första rapport till parlamentet den 30 oktober 1996, följd av en andra rapport den 3 mars 1998 och sedan den europeiska strategin för Turkiet i juli i år.
Kommissionens rapporter var indelade i fem delar: tullunionens funktion, övriga aspekter av tillämpningen av avtalen, den ekonomiska situationen i Turkiet, den politiska situationen och de mänskliga rättigheterna.
I båda rapporterna ger kommissionen en fördelaktig bedömning av hur tullunionen fungerar med kommentarer om positiva aspekter som t.ex. inrättandet av en konkurrensmyndighet, undertecknandet av frihandelsavtal med ett antal central- och östeuropeiska länder, framsteg i harmoniseringen av tulltaxor, och så vidare. Naturligtvis nämns de politiska svårigheterna inom EU att frigöra de finansiella instrument som rådet beviljat.
Angående det ekonomiska läget i Turkiet konstaterar kommissionen en stark tillväxt men påpekar samtidigt svårigheterna att upprätthålla den tillväxten - Turkiets förmåga att styra inflationen, nu cirka 100 procent, dess offentliga underskott och andra strukturella problem. Vissa kanske anser att kommissionens rapport är överdrivet pessimistisk. Inom de politiska och diplomatiska områdena samt beträffande de mänskliga rättigheterna ser kommissionen få uppmuntrande tecken och små framsteg.
Angående mänskliga rättigheter så betraktas myndigheternas offentliga erkännande på högsta nivå av behovet att ta itu med den här allvarliga frågan som en positiv utveckling.
Europaparlamentet röstade för tullunionen i december 1995 trots allvarliga reservationer i ljuset av det politiska läget i Turkiet. Parlamentet ville på det viset understryka partnerns betydelse i geopolitiskt sammanhang (Turkiet är medlem i Nato, observatör i VEU och part i det nya partnerskapet mellan Europa och Medelhavsländerna) och samtidigt låta den turkiska regeringen åtnjuta ett politiskt förtroende, för att uppmuntra den att fullfölja Turkiets förankring i Europas demokratiska värden.
Parlamentet har även träffat ett avtal med kommissionen om att en gemensam arbetsgrupp från de två institutionerna skall undersöka om Meda-programmen med Turkiet är i överensstämmelse med dess resolutioner, särskilt den av den 15 septmber 1996. Jag är själv - tillsammans med Piet Dankert, som är biträdande ordförande för Det blandade parlamentariska utskottet EU-Turkiet - ledamot av den arbetsgruppen.
Tullunionens ekonomiska effekter verkar hittills ha varit starkt positiva för EU. Jag är mycket tacksam till utskottet för externa ekonomiska förbindelser och dess föredragande, Schweiger, för dess utredning på den här punkten.
Man skall också komma ihåg att Europeiska rådet i Luxemburg den 12 och 13 december bekräftade Turkiets behörighet att kunna ansöka om medlemskap i Europeiska unionen och att landet kommer att bedömas enligt samma kriterier som andra ansökarländer.
Dessutom inbjöds Turkiet att delta i det europeiska toppmötet i London den 12 mars, vilket bekräftade att Turkiet hädanefter har en plats inom utvidgningsprocessen. Vi är dock besvikna över att Turkiet inte deltog i nämnda konferens.
Tullunionens ikraftträdande är ett viktigt steg på vägen mot Turkiets anslutning till Europeiska unionen. Även om Turkiet just nu inte uppfyller anslutningskriterierna så har dess behörighet att ansluta sig vid ett senare tillfälle aldrig ifrågasatts. Det har bekräftats vid flera tillfällen. Unionens allmänna målsättning måste vara att hjälpa Turkiet att komma tillrätta med sina problem och fortsätta sin integrering i EU. Associeringssavtalet och avtalet om tullunion utgör grunden för upprättandet av ännu tätare politiska och ekonomiska band. Som en del av den här processen måste EU särskilt betona följande punkter: först föra Turkiet mot fullständig demokratisering och ett säkerställande av de mänskliga rättigheterna; för det andra upprätta goda grannrelationer mellan Grekland och Turkiet; för det tredje observera den internationella lagstiftningens principer; slutligen, hitta en lösning på Cypern-frågan.

Giansily
Fru ordförande! Det utmärkta betänkandet av vår kollega McMillan Scott om utvecklingen av förbindelserna med Turkiet har väckt ett stort intresse från budgetutskottets sida, som har velat förbättra det ytterligare genom att föreslå sex ändringsförslag, som vi hoppas få kammarens stöd för vid den slutliga omröstningen.
Jag tror faktiskt att det är Europeiska unionens skyldighet att räcka ut en hand till Turkiet. Är det inte så att ordet " Europa" föddes vid Bosporens stränder, den magiska platsen för utbytet mellan väst och orienten, men också, sedan mer än tjugo sekler tillbaka, vaggan för det nya Aten och skådeplatsen för det trojanska kriget? Jag vill i dag kunna säga, liksom Jean Giraudoux, att " det trojanska kriget inte ägde rum" och att de turkiska myndigheternas ansträngningar under de senaste åren är tillräckliga för att vi skall öppna unionens portar på vid gavel för dem.
Samtidigt finns det en del hinder, som vi ger uttryck för i ändringsförslagen. Budgetutskottet kräver framför allt att man mera grundligt undersöker de budgetära effekterna, när det gäller unionens inkomster samt genomförandet och fördjupningen av tullunionen. Sedan kräver vi att man, inom ramen för Meda-programmet, tar hänsyn till ansträngningarna i arbetsgruppen för demokrati och skydd av mänskliga rättigheter, vilka parlamentet lägger en särskilt stor vikt vid.
För det tredje kräver budgetutskottet att rådet informerar parlamentet om vilka initiativ som tas tillsammans med de turkiska myndigheterna, för ett frigörande av finansieringsförordningen och de särskilda åtgärderna till förmån för Turkiet. Det fjärde ändringsförslaget erinrar om kammarens engagemang för att Turkiet skall få delta i programmen Ungdom för Europa, Leonardo och Sokrates. Ändringsförslagen 5 och 6 tar till sist upp kravet, som kommissionen påminner om, på att tullunionen bör befästas med medel från Europeiska unionens budget. Men budgetutskottet vill med anledning av det här tillfället erinra om vilken roll medbeslutandet har i de årliga budgetprocesserna, och följaktligen, att det krävs ett samtycke från vårt utskott för att anslå medel.

Schwaiger
Fru ordförande, herr kommissionär van den Broek, kära kolleger! Utskottet för externa ekonomiska förbindelser har i alla sina betänkanden och yttranden över Turkiet hittills intagit en praxis- och problemorienterad hållning. Ledmotivet är " en väg med allt eller inget" och fram för en gradvis intensifiering av förbindelserna. I dag handlar det inte om Turkiets medlemskap, utan om en konsolidering av det som uppnåtts med tullunionen och den förestående omvandlingen av den åtföljande politiken, och detta i en anda av partnerskap och båda parternas likaberättigande.
Varje försök som Europeiska unionen och Turkiet - enskilt eller gemensamt - gör för att lösa de problem som uppstått i samband med tullunionen och för att utveckla politiken i dess spår leder till nya impulser för det politiska samarbetet och även för ett närmande av Turkiets framtida medlemskap. Därför är det särskilt glädjande att Turkiet i sitt memorandum av den 23 juli 1998 tar upp förslagen från kommissionen och parlamentet, avviker från sin konfrontationskurs mot Europeiska unionen och åter börjar använda steg-för-steg-metoden, så som vi uttryckte det från vår sida, från Europeiska rådets sida i Cardiff.
I utskottet för externa ekonomiska förbindelser stödjer vi flertalet av memorandumets tankar, som till exempel ett stärkande av dialogen om en liberalisering av kapitalströmningarna och en generell samordning av den ekonomiska politiken, liksom ett närmare samarbete i jordbruksfrågor. Vi kan också med tillfredsställelse konstatera att den turkiska sidan ser positivt på våra förslag om ett öppnande av tjänstemarknaden och att man kräver en relativt hög och varaktig integreringsgrad inom ramen för associeringsavtalet. Ett första steg mot detta är en teknisk studie av och förhandlingar om det ömsesidiga erkännandet av diplom och utbildningsbevis.
Även den turkiska sidans flexibilitet beträffande de turkiska arbetstagarnas rörelsefrihet inom Europeiska unionen måste betraktas som positiv. Men utskottet för externa ekonomiska förbindelser uppmanar också Europeiska unionen och parlamentet att undanröja de hinder och villkor som återstår och vidta kompletterande åtgärder för en tullunion. Vi borde låta Turkiet - det har kollegan Giansily redan påpekat och det framgår även av McMillan-Scotts utmärkta betänkande- få ta del av programmen Leonardo, Socrates och Ungdom för Europa så snart som möjligt, så att de kan medverka till detta, för dessa utbildningsprogram bidrar till att stärka det pluralistiska samhället och befästa demokratin.
Även förordningen om finansiellt bistånd till Turkiet bör snarast befrias från det grekiska vetot och träda i kraft. Även här vill vi särskilt uppmana kommissionen att finna ett sätt att undanröja detta hinder. Det samma gäller programmen Interreg, Leader och Philoxenia som avser turismen, för vilka de detaljerade villkoren för Turkiets deltagande fortfarande måste förhandlas fram. Det skulle även behövas ett stärkande av de små och medelstora företagen genom ett utvidgande av det tredje fleråriga programmet så att det även omfattar Turkiet. Det samma gäller Euro-Infoenter, PC-Net, Europartenariat och Enterprise.

Schulz
Fru ordförande, mina damer och herrar! Till skillnad från föregående talare som å sitt utskotts vägnar belyste de ekonomiska aspekterna av samarbetet inom tullunionen, får utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor lov att betrakta tullunionen ur en annan synvinkel, nämligen beträffande situationen för de mänskliga rättigheterna och demokratiutvecklingen i Turkiet. McMillan-Scott har i sitt mycket intressanta betänkande tagit upp flera frågor, och jag vill kommentera tre av dessa som fick en avgörande roll redan i debatten om tullunionen år 1995. Den gången höll Europaparlamentet två debatter i två olika omgångar som underlag för beslutsfattandet, en på våren och en på vintern. Dessa debatter kännetecknades alltid av tre frågor.
Den första: Ett fördjupande och en vidareutveckling av demokratin i Turkiet är en oumbärlig förutsättning för tullunionens vidare utveckling mot ett mer intensivt samarbete. Den andra: Turkiet är som en regional makt skyldigt att bryta landets externa och interna konflikter med hjälp av en fredlig lösning, vilken därför måste eftersträvas. Den tredje: Turkiet måste som Europeiska unionens partner se till att de mänskliga rättigheterna i Turkiet skyddas och till fullo försvaras av staten.
Hur ser det i verkligheten ut? I verkligheten är det så att man under demokratiseringen möjligen eftersträvar ett eller annat framsteg. De interna och externa militära konflikterna förblir olösta. I frågan om de mänskliga rättigheterna gör den valda regeringen vissa ansträngningar, det vill jag inte förneka, men det är inte tal om något fullständigt skydd av de mänskliga rättigheterna i Turkiet från de statliga organens sida. Tvärtom är det ofta dessa som står för kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. Därför anser vårt utskott att det hittills är en obetydlig förändring som har skett av de omständigheter som vi tidigare har kritiserat i Turkiet: Jag syftar då på Kurdistan-konflikten, Egeiska havs-problematiken och den ständiga tortyr som fortfarande pågår. Ändå vill jag inte förneka att vissa framsteg sker i Turkiet och vi kan bara vädja till de turkiska politikerna, att de i fortsättningen försöker uppfylla de kriterier som jag har nämnt i betydligt högre utsträckning.

Deprez
Fru ordförande, kära kolleger! Det är alltså i egenskap av föredragande av yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor som jag, efter Schulz, skulle vilja uttrycka min allmänna tillfredsställelse med det utmärkta betänkandet av vår kollega McMillan-Scott.
När det gäller de allmänna principerna, finner vi i det här betänkandet tre beståndsdelar som i våra ögon skulle kunna utgöra basen för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Första principen: icke-diskriminering. McMillan-Scott erinrar med rätta om att Turkiet inte skall behandlas på ett mer oförsonligt sätt än andra kandidatländer. Alla medlemsansökningar skall uteslutande behandlas på grundval av en föregående respekt av Köpenhamnskriterierna.
Andra principen: nej till eftergivenhet. Det är inte för att Turkiet är en allierad, det är inte för att det har ett fundamentalt strategiskt läge och det är inte för att de flesta turkiska ledarna ständigt uttrycker sin vilja om att ansluta landet till Europeiska unionen som vi skall blunda för allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter, icke-respekt för minoriteter och bruket av, eller frestelsen att ta till våld för att reglera gränsproblem. Medlemsansökan är ett förstklassigt krav. Den kan inte betraktas som en fri lejd för att göra vad som helst, inte heller ett pass för straffrihet.
Tredje principen: nej till isolering. Det är inte genom att isolera Turkiet som Europeiska unionen kommer att vara till störst hjälp på dess väg mot utveckling och demokrati. Därför finns det intresse av de åtgärder som föreslås i McMillan-Scotts betänkande, av att ordna ministermöten, att respektera alla delar i tullunionsavtalet och att utveckla stödet till det turkiska civila samhället.
Genom att mer särskilt uttala mig för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, vill jag också säga att jag glädjer mig åt att hitta två krav i betänkandet, som stämmer överens med våra prioriteringar och som redan har tagits upp av andra talare: att utvidga programmen Sokrates, Leonardo och Ungdom för Europa till att även omfatta turkiska ungdomar, samt kravet på att den turkiska staten skall ha ett intensivt och aktivt samarbete med Europeiska unionen inom ramen för bekämpningen av droghandel och organiserad brottslighet.

Ordföranden
Innan jag ger ordet till kommissionär van den Broek vill jag meddela er att han tyvärr måste lämna oss efter sitt anförande, av ovillkorliga skäl som har att göra med situationen i Ryssland. Jag kan på en gång säga att kommissionär Monti kommer att ersätta honom direkt efteråt.

Van den Broek
Tack till McMillan-Scott och dennes kolleger Giansily, Schwaiger, Schulz och Deprez för det de har framfört och i synnerhet för betänkandet av McMillan-Scott som jag har läst med stort intresse. Jag skulle också vilja tacka honom mer allmänt för den möda han har lagt ner för att förbättra våra ofta invecklade förbindelser med Turkiet, detta i egenskap av föredragande men framför allt som medlem av det som har kommit att kallas Europaparlamentets kontaktgrupp, eller på engelska Joint working party . Slutsatserna i föreliggande betänkande av McMillan-Scott överensstämmer i stor utsträckning med kommissionens iakttagelser. Vi delar er uppfattning om att tullunionen, när vi talar om den i största allmänhet, fungerar tillfredsställande, även om det rör sig om ett mycket omfattande handelsöverskott på Europeiska unionens sida. Samtidigt konstaterar vi att framgångarna på området för demokratiska reformer och skydd för de mänskliga rättigheterna är otillräckliga, även om jag gärna instämmer med Schulz om att man här och var också kan skönja ljusglimtar.
Ni har med rätta pekat på vikten av att inte isolera Turkiet. Jag är av uppfattningen att vi har ett ansvar för att förbli aktivt engagerade i händelseutvecklingen i Turkiet. Med de medel som står till vårt förfogande i Meda- och Meda-demokratiprogrammet måste vi i samarbete med icke-statliga organisationer erbjuda stöd där det är möjligt för positiva och demokratiska krafter i Turkiet. Detta i syfte att förstärka det civila samhället som en grund för en framtida stabil och demokratisk utveckling i detta land. Turkiets deltagande i lärar- och studentutbyten genom programmen Socrates, Leonardo och Ungdom för Europa kan på ett mycket positivt sätt bidra till detta. Jag upprepar gärna det som Schwaiger har sagt. Jag hoppas sålunda att parlamentet snarast kommer att stödja kommissionens förslag i ämnet. Europaparlamentet har alltid mycket uppmärksamt följt utvecklingen av förbindelserna med Turkiet och har således spelat en mycket framträdande roll i sammanhanget. Kontaktgruppen håller er underrättade om kommissionens aktiviteter inom ramen för Meda-programmet. Samarbetet i denna grupp fungerar för närvarande, åtminstone enligt vår kännedom, i varje fall tillfredsställande. Kommissionen har hittills accepterat praktiskt taget alla rekommendationer från Europaparlamentet angående projektförslag. Jag kan inte heller ärligt talat se någon nytta med ändringsförslag beträffande gruppens arbetssätt som i grund och botten, jag måste få säga det, trots allt är en institutionell anomali.
I ert betänkande uppmanas kommissionen att före slutet av oktober överlämna en årsrapport till Europaparlamentet om tullunionens fungerande inför budgetbehandlingen. Jag lovar er att kommissionen skall anstränga sig för att upprätta rapporten så snart som möjligt. Får jag här anmärka att det alltid kan finnas anledningar till att uppskjuta publicering, såsom förra året, som ni minns, då de intensiva diskussionerna med de turkiska myndigheterna, före Europeiska rådet i Luxemburg, motiverade en senareläggning av publiceringen av den rapporten.
Dessa diskussioner fortsatte för övrigt som ni minns i Cardiff där det i Europeiska rådets slutsatser uttryckligen förklarades att Turkiet hör till medlemskapsaspiranterna. Som ni vet deltog inte Turkiet - vilket vi för övrigt djupt beklagar - i den första Europakonferensen i mars 1998 och vägrade i sista minuten likaså att hålla i det planerade associeringsrådet i maj. Turkiets beslut efter toppmötet i Luxemburg om att bryta den politiska dialogen med Europeiska unionen i frågor vi anser vara mycket viktiga, såsom Cypern, de grekisk-turkiska förbindelserna och frågeställningarna på området för mänskliga rättigheter och demokrati, var naturligtvis inte direkt gynnsamt för utvecklingen av förbindelserna i största allmänhet.
Jag är övertygad om, fru ordförande, att den europeiska strategi för Turkiet som kommissionen antog i mars, och som fick den politiska välsignelsen av statsöverhuvudena och regeringscheferna i Cardiff, visar vägen mot ett fördjupande av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Turkiet självt har reagerat positivt på detta dokument, och båda parter skall på kort sikt diskutera ett arbetsprogram och ett tidsschema för genomförandet av denna strategi. Jag hoppas att Turkiet parallellt med fördjupandet av våra förbindelser, mot bakgrund av Ankara-avtalet från 1964, tullunionen och den europeiska strategin, kommer att inse att det ligger helt i landets intresse att återupprätta den politiska dialogen. Turkiets europeiska framtid framhölls än en gång i Cardiff. Således har det bestämts att en årlig utvecklingsrapport skall upprättas för Turkiet liksom för de tio länderna i Central- och Östeuropa och för Cypern. I Cardiff förklarades att denna rapport måste grunda sig på artikel 28 i Ankara-avtalet från 1963 samt på slutsatserna från toppmötet i Luxemburg. Denna rapport skiljer sig därmed inte från rapporterna för de övriga länderna vad gäller tillvägagångssättet.
Jag är av den uppfattningen att det ligger i Turkiets intresse att landet deltar i den andra Europakonferensen, vilken nu planeras till den 5 oktober i år, eftersom frågor av ömsesidigt intresse kommer att tas upp till diskussion vid detta tillfälle. Jag har emellertid för övrigt förstått, åtminstone om ryktena är sanna, att Turkiet fortfarande inte har för avsikt att verkligen delta i sammankomsten den 5 oktober.
Som ni vet har kommissionen i de dokument som rör en europeisk strategi för Turkiet klargjort att vissa förslag inte kan förverkligas utan lämpligt finansiellt stöd. Medlemsstaterna erkände likaså detta i Cardiff. Således undersöker kommissionen för närvarande, på regeringschefernas förfrågan, diverse sätt och medel för att lägga fram ett lämpligt förslag till rådet och självfallet har Europaparlamentet också en viktig roll i den processen.
Avslutningsvis, herr ordförande, är min bedömning således att Europeiska unionen har gjort avsevärda ansträngningar för att åter leda in förbindelserna med Turkiet på rätt spår.

Titley
Fru ordförande! Vi är glada över att äntligen kunna ta upp betänkandet McMillan-Scott i plenum. Det är ett mycket viktigt betänkande som ger oss möjlighet att inte bara se hur tullunionen fungerar, utan också ge några preliminära reflektioner angående den framtida inriktningen av förbindelserna med Turkiet, i väntan på betänkandet av Swoboda som vi förhoppningsvis kommer att få före årets slut.
Det ger oss också en mycket viktig möjlighet att återigen offentligt understryka för Turkiet att de vad oss anbelangar är ett strategiskt viktigt land, att vi erkänner deras europeiska ambitioner och att de kommer att behandlas precis på samma sätt som andra länder som ansöker om medlemskap i Europeiska unionen med avseende på tillämpningen av Köpenhamnskriterierna. Det är mycket viktigt att vi fortsätter framlägga vår sak om och om igen.
Vi bör alltid komma ihåg att Turkiet till största delen är ett jordbrukssamhälle som snabbt håller på att förvandlas till ett industrisamhälle. Många av de ekonomiska, politiska och sociala problem som vi ser härrör från detta enda faktum. En del av vår uppgift är helt klart att stödja den förvandlingen till industrisamhälle och stödja övergången till ett modernt, demokratiskt och pluralistiskt samhälle.
Tullunionen är en del av den strategi som, enligt kommissionär van den Broek, Europeiska gemenskapen har följt sedan 1963. Oaktat det McMillan-Scott sade om tullunionens asymmetriska art som gynnar oss mer än den har gynnat Turkiet, så börjar den situationen definitivt gradvis att förändras.
En av tullunionens effekter är att affärsverksamheten och företagandet uppmuntras. Det är det området som vi bör koncentrera oss på i utvecklingen av tullunionen; uppmuntrande av företagande, mer affärsverksamhet, mer verksamhet med de fria och demokratiska fackförbunden.
Vi måste också förbättra administrations- och yrkesnormerna i Turkiet eftersom de ofta är alldeles bedrövligt otillräckliga. Vi måste fokusera oss på det och verkligen uppmuntra utvecklingen av bättre studie- och yrkesnormer genom utbyte och samverkan med akademiska institutioner i Europeiska unionen.
Det har också sagts mig att ett av problemen i Turkiet är att kvaliteten på översättningarna till turkiska från Europeiska unionens språk ofta är undermålig, vilket leder till missförstånd angående normer. De områdena kan vi arbeta på.
Det betyder inte att vi skall strunta i de områden som kommissionär van den Broek och McMillan-Scott ritat upp. Vi måste fortfarande ständigt och kategoriskt framföra vår oro för de mänskliga rättigheterna och för demokratin i Turkiet. Vi måste också tydligt slå fast att Turkiet måste erkänna Cyperns rätt att förhandla om medlemskap i Europeiska unionen, om vi skall utveckla våra förbindelser.
Slutligen uppmanar jag oss att arbeta med media, arbeta med politiker som försöker liberalisera Turkiet och att arbeta med advokater och jurister för att förbättra standarderna i Turkiet som ett sätt att skapa en mer omfattande politisk dialog.

Lambrias
Fru ordförande! Det är olyckligt för Europeiska unionen och för det turkiska folket att de styrande i Ankara och deras uppdragstagare i den ockuperade delen av Cypern inte tänker rätta sig efter de grundläggande principerna i internationell rätt och att de inte ens kan följa en pragmatisk logik
Det har snart gått ett år sedan Luxemburgbeslutet klargjorde villkoren för en närmare associering av Turkiet med Europa och på sikt möjligheten till medlemskap. Under detta år har Ankara uppvisat en provkarta på orimliga reaktioner: vrede i början, förbittring, förolämpningar, hot och ett förvånansvärt förakt för Europas grundläggande principer.
Grannlandet Grekland, som bland de femton länderna torde vara det land som skulle ha mest att vinna på ett turkiskt närmande till den europeiska familjen, har utsatts för allt intensivare störningar i Egeiska havet, med risk för krigsutbrott. Samtidigt har Turkiet allt oftare ifrågasatt Greklands territoriella integritet och torpederat varje försök att inleda en konstruktiv dialog. I den - manu militare - ockuperade delen av Cypern har ledande turkiska politiker kommit på besök och talat om inlemmande i Turkiet, om man lyckas genomföra den officiella europeiska politiken att ge den självständiga republiken Cypern medlemskap i EU.
Turkiets oförsonliga hållning, som har kunnat konstateras av alla europeiska och amerikanska sändebud, har lett till ett dödläge, och nu kastar herr Denktash fram förslaget om att förhandla fram en konfederationslösning, eftersom han tror att de är naiva nog att tro att han har mjukat upp sin hållning. I själva verket föreslår han att FN: s upprepade resolutioner skall kastas i papperskorgen, att den turkiska invasionen skall få sin belöning och att den 24 år långa Cyperntragedin skall permanentas. Bara genom att inta en fast hållning kan Europeiska unionen förmå den turkiska regimen att fatta besinning och slå in på en väg mot ett nära och effektivt samarbete, till gagn för Europa och det turkiska folket.

Bertens
Fru ordförande! Jag vill tacka kommissionen för dess rapporter om effekten av tullunionen och automatiskt även McMillan-Scott för detta mycket läsvärda och intressanta dokument som han har presenterat. Jag väntade mig inget annat från honom.
Rapporterna från kommissionen ger oss alla möjligheter att följa utvecklingen i Turkiet ordentligt. Det finns det också all anledning att göra, eftersom EU: s förbindelser med Turkiet har försämrats avsevärt efter alla dessa år. Den turkiska regeringens frånvaro under Europakonferensen och Turkiets brytande av den politiska dialogen med EU är dåliga och beklagansvärda händelser. Kommissionär Van den Broek har således med rätta omnämnt detta.
EU talar klarspråk. Turkiet bedöms precis som alla andra kandidater, helt enkelt enligt kriterier: kriterierna från Köpenhamn. Turkiet är och förblir kandidat till medlemskap. Landet uppfyller dock inte de uppställda kriterierna, men det råder självt över detta och kan få till stånd en förändring genom vilken det kommer att kunna förändra situationen.
Under tiden måste vi arbeta med de instrument vi har för att hålla förbindelserna med Turkiet på en bra nivå. Tullunionen fungerar lyckligtvis utmärkt. Kommissionen undersöker med rätta om det är möjligt att förstärka förbindelserna även på andra områden. Dödläget i fråga om Meda-medlen och de finansiella protokollen är oroande, men vi hoppas att den europeiska kreativiteten och den turkiska demokratiseringen skall leda oss ut ur denna återvändsgränd.
Tullunionen handlade inte bara om fria marknader, utan också om europeiskt stöd till Turkiet. Den europeiska beredvilligheten finns där. Den turkiska regeringen behöver nu endast omsätta ord i handling, orden från mars 1995.
Fortfarande väntar vi på en förbättring av skyddet för de mänskliga rättigheterna. Fortfarande väntar vi på en förändring av den turkiska inställningen i kurdfrågan. Fortfarande väntar vi på ett genombrott vad gäller Cypern. I stället för beredvillighet till kompromisser uppvisar Turkiet med den successiva annekteringen, i alla fall verbalt, snarare motsatsen.
Jag uppmanar den turkiska regeringen att återuppta dialogen med EU. Endast genom en dialog kan vi nå varandra. Endast då kan vi överleva tillsammans. Endast då kan vi lösa de inbördes problem som föreligger. Endast då kan vi ta ett steg på vägen mot ett medlemskap för Turkiet i EU.

Daskalaki
Fru ordförande! I sitt betänkande presenterar herr McMillan-Scott alla de problem som kastar sin skugga över Europeiska unionens förbindelser med Turkiet, och genom sina riktiga påpekanden försöker han anvisa, framför allt för Turkiet, den väg som måste följas, för att det inte skall behövas sådana här diskussioner i framtiden.
Frågorna är bekanta, de har redan utvecklats. I december 1995 gav Europaparlamentet klartecken för avtalet om en tullunion med Turkiet, men det uppställde också konkreta villkor beträffande de mänskliga rättigheterna, som ständigt kränks, kurdproblemet, men också i fråga om situationen på Cypern och förbindelserna mellan Turkiet och Grekland, ett av Europeiska unionens medlemsländer. Kommissionen följer fortfarande situationen på Cypern mycket noga och är skyldig att i tid informera parlamentet före granskningen av nästa års budget, och det är positivt att kommissionsledamoten Van den Broek nyligen lovat detta.
Föredraganden understryker allt detta. Han tydliggör också att alla skarpa påpekanden gäller dem som under militär kontroll utövar makten i landet och inte det turkiska folket, som självt är hårt drabbat. Tyvärr har dock förhållandena i landet efter tullunionen inte alls förändrats, och det vet alla. Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna har ökat, hoten mot omvärlden har mångdubblats. Å andra sidan saknas det inte förespråkare för Realpolitik i väst. De säger att Europa har stora ekonomiska och strategiska intressen i Turkiet, så stora att man ofta bortser från sina principer, men frågan kvarstår: Vad kommer att hända?
De förslag som herr McMillan-Scott framför är mycket intressanta. Det är inte fråga om att Turkiet skall isoleras, utan det gäller att Europa har en genomtänkt plan som man absolut måste hålla fast vid. De flesta av föredragandens åtgärder innebär steg i rätt riktning, och detta kan också sägas om budgetutskottets ändringsförslag. Dessa förslag, som tidigare nämndes av herr Giansily, bör vi stödja.

Carnero González
Fru ordförande! Jag tror att det är dags att svara på två grundläggande frågor.
Den första är: hur har den turkiska situationen utvecklat sig sedan december 1995? Och den andra: på vilket sätt har ikraftträdandet av tullunionen, som i december 1995 godkändes av detta parlament, påverkat denna utveckling?
Jag tycker att svaren är ganska enkla, och samtidigt nedslående.
Utvecklingen av den turkiska politiken har inte varit positiv. Vi har varken gått framåt vad gäller de demokratiska principerna eller respekten för de mänskliga rättigheterna. Turkiet respekterar inte folkrätten och har inte heller bromsat det smutsiga kriget mot det kurdiska folket.
Budskapet att vi godkänt tullunionen i december 1995 blev därför inte lyckat. De turkiska myndigheterna uppmanades inte att gå vidare, att förnya och modernisera staten, att Turkiet skulle bli ett land med full respekt för rätten och helt demokratiskt. Tvärtom, budskapet fick tydliga skadliga effekter.
Trots det återupptog Europeiska rådet för några månader sedan i Luxemburg linjen att be Turkiet om detsamma, som man ber andra länder, som man skulle be vem som helst. Vi bör ju vara för en förbindelse mellan jämbördiga parter, förbindelse som är tydlig och ömsesidigt fördelaktig mellan Europeiska unionen och Turkiet, men som samtidigt hjälper utvecklingen i detta land. Motsatsen vore ett misstag.
I McMillans betänkande sägs korrekta saker, även om jag anser dem vara för svaga. Kanske skulle parlamentet, med anledning av utdelningen av Sajarovpriset i år - jag har förstått att Birdal är kandidat -, kunna sända ett korrekt budskap vid detta tillfälle.

Aelvoet
Fru ordförande! Jag välkomnar här naturligtvis kommissionär Montis närvaro, men inget nationellt parlament över huvud taget skulle acceptera att den berörda ministern lämnade salen under diskussionen. Nåväl, nu till saken.
Det väcker ändå viss häpnad att vi mer än två år efter upprättandet av tullunionen mellan Europeiska unionen och Turkiet här från kommissionen får höra eller kan läsa i kommissionsdokumentet att tullunionen fungerar tillfredsställande. Just under den senaste tiden har spänningen mellan Turkiet och EU varit större än någonsin tidigare. Vi har till och med varit på gränsen till en kris.
Det borde, tycker jag, kolleger, bekymra oss att de ekonomiska fördelarna sedan tullunionens tillkomst så ensidigt har tillfallit EU och i sådan låg grad Turkiet. Jag vet att en svag förbättring har skett, men om detta inte ordnas inom en snar framtid så kommer det att upplevas som något mycket negativt i Turkiet. Jag minns mycket väl hur en majoritet här i Europaparlamentet under debatten sade: unionen måste gynna båda sidor.
För närvarande konstaterar vi att detta ännu inte helt och hållet är fallet, åtminstone inte ekonomiskt. Även vad beträffar de förväntade förbättringarna för mänskliga rättigheter, skydd för minoriteter och så vidare har vi sett få effekter av unionen. Ändå vill jag klart och tydligt plädera för att medlemskapsperspektivet måste lämnas öppet, vilket absolut inte betyder att man kan börja minska på de krav som måste ställas på området för politiska kriterier. Men jag skulle ändå vilja fästa er uppmärksamhet på att den icke-diskrimineringsståndpunkt som här så tydligt försvaras av alla skulle ha låtit trovärdigare om Europeiska unionen hade hållit en hårdare linje visavi Slovakien då det i kommissionsdokumentet tydligt hävdades att inte heller det landet svarade mot de politiska kriterierna.
Slutligen hoppas jag för EU: s och den turkiska befolkningens skull att förbindelserna inom ramen för tullunionen kan bidra till välfärd och demokrati i båda områdena.

Mégret
Fru ordförande, mina damer och herrar, kära kolleger! Om Europeiska unionen vore det den borde vara, skulle vi inte behöva sitta här i dag och diskutera tullunionen med Turkiet. Och anledningen till det är mycket enkel: Europa måste vara europeiskt, och Turkiet är faktiskt inte europeiskt. Vilka intressen, respekt eller vänskap man än kan hysa för detta stora land, måste man konstatera att det inte är sprunget ur vår gemensamma europeiska civilisation. Turkiet liknar inte Europa, varken geografiskt, historiskt, kulturellt eller religiöst. Och om det av geopolitiska skäl kan vara önskvärt att stärka Europas band med Turkiet, är det absurt att placera dem inom ramen för unionens strukturer, med sikte på anslutning.
Men faktum är att det förhåller sig så, och det visar hur ödesdiger den nuvarande uppfattningen av Europa är, för den föraktar totalt de krav som har att göra med identitet, för att i stället bara ta hänsyn till vinst. Och värre ändå, på ett rent ekonomiskt plan tyder allting på att integrationen av den turkiska och europeiska marknaden på sikt bara kommer att skada vår produktionsapparat, till följd av de enorma strukturskillnaderna mellan Turkiet och Europa, bland annat de låga arbetskraftskostnaderna i Turkiet. Och det utan att räkna med att den turkiska invandringen till västra Europa bidrar till att undergräva den sociala jämvikten i våra nationer. Man kan därför bara förvånas över att få se Europeiska unionen systematiskt ge efter på de villkor som den påstår sig ställa upp för sin hjälp, och beklaga att därmed få se EU på något sätt tigga om ett förstärkt samarbete med Turkiet.
Vi i Nationella Fronten accepterar för vår del inte denna tullunion, och vi vägrar att låta detta land ansluta sig till unionen, ett land som i förbigående sagt är en vän, eftersom en sådan politik går emot Europas själva kärna och intressen.

Swoboda
Fru ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! I dag kan vi se framgångarna eller misslyckandena med tullunionen med Turkiet. Jag vill passa på att gratulera McMillan-Scott till hans betänkande och tacka honom för det goda samarbetet. Eftersom jag är den som skall föredra nästa betänkande i parlamentet har detta samarbete varit av stor vikt.
Vad den ekonomiska framgången beträffar, kan man i dag säga det som vår kollega Titley redan har nämnt, att det efter en inledande fas av obalans är på väg att uppstå en allt bättre balans i de ekonomiska förbindelserna mellan Turkiet och Europa. I den bemärkelsen kan man därför absolut tala om framgång.
Ur samhällelig synvinkel kan man tala om framgång såtillvida att de krafter i Turkiet som är intresserade av en västerländsk demokratisk republik har vuxit sig starkare. Framför allt är det företagarna, företagarföreningarna och fackföreningarna som tack vare tullunionen har fått en bättre uppbackning för sina krav om ett modernt Turkiet, ett Turkiet som grundar sig på rättsstatliga principer.
Politiskt sett får jag tyvärr lov att konstatera att vägen mot en parlamentarisk demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och beredskapen att internt och externt uppnå en fredlig lösning på de problem och konflikter som finns på området, inte har följts i den utsträckning som vi hade kunnat önska. Därför vill jag här med eftertryck vädja till Turkiet att de tänker på att man inte bara skall ha goda förbindelser till Europa i rent ekonomiskt avseende, att man inte bara måste öka den inre demokratin, utan att man även måste leva i en fredlig miljö om man på allvar skall rikta in sig på Europeiska unionen.
Liksom tidigare vill jag poängtera följande: Ja, Turkiet är redo och måste få möjlighet att ansluta sig till Europeiska unionen. Vi kommer att granska Turkiet utifrån samma kriterier, Köpenhamnskriterierna, som tillämpas på alla de länder som vill ansluta sig till unionen. Men Turkiet borde för egen del utnyttja den nuvarande tullunionen bättre som ett sätt att ta sig in i Europa.

Langen
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Faktum är att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet har försämrats de senaste månaderna. Det bottnar i flera olika orsaker och vi behöver inte diskutera dem alla i dag. Men det är uppenbart att även Turkiet har bidragit till situationen genom sin trotsiga inställning efter toppmötet i Luxemburg. Nu är det vår sak - och det anmodar vår kollega McMillan-Scott även till i sitt betänkande som jag sedan kommer att stödja - att söka en ny start.
Enligt de ekonomiska uppgifterna från tullunionen, som våra kolleger har lagt fram för er, handlar det om att komma vidare rent politiskt och här är det vissa frågor som rör Europeiska unionen. Till exempel vad det faktum beror på att den ekonomiska delen av avtalet om tullunionen fortfarande inte har trätt i kraft. Hur kommer det sig att vi inte har ställt 30 miljoner ecu till förfogande för utbildning av tullpersonal och inrättande av tullmyndigheter, trots att Turkiet utgör den yttre tullgränsen för Europeiska unionen? Är detta korrekt?
I Meda-programmet finns det en samordning mellan kommissionen och parlamentet. Det är i sin ordning, men om vi åter vill bygga en stabil grund för våra förbindelser med Turkiet, måste vi själva uppfylla våra åtaganden. Därför vill vi i vår grupp se en ny start. Vi vill att tullunionen, trots de bristande framstegen på de mänskliga rättigheternas och demokratins område, ändå skall komma att förverkligas och vi vill att man inte längre sätter stopp för de ekonomiska medlen till tullunionen.
Vi har lagt fram våra förslag i enlighet med detta, och jag hoppas att budgetutskottets ändringsförslag eftersträvar samma mål, för hur skall vi annars kunna bevisa att en framtida anslutning är möjlig för Turkiet, om vi inte själva kan uppfylla våra åtaganden i ett giltigt fördrag? Därför förespråkar jag att vi med tanke på alla de problem vi har med Turkiet - frågor om de mänskliga rättigheterna, kurdproblematiken och förhållandet till Grekland - först uppfyller våra egna åtaganden och därigenom bildar en ny grund för förbindelserna Europeiska unionen-Turkiet.

Lindqvist
Fru ordförande! Ett av de första beslut som jag deltog i här i Europaparlamentet, den 4 oktober 1995, gällde just tullunionsavtalet med Turkiet. Jag röstade själv nej, men många av dem som röstade ja gjorde det under förutsättning att Turkiet också uppfyllde sina krav på avtalet, vilket inte har gjorts. Det gällde demokrati, mänskliga rättigheter, kriget mot kurderna, tortyr och förföljelse som pågick, och som fortfarande pågår flera år efter avtalet.
Om det är så att Turkiet inte uppfyller sina krav, måste vi naturligtvis fundera på om avtalet skall sägas upp - det är det normala. Jag tycker dock att vi skall ge Turkiet alla möjligheter.
Nu har PKK erbjudit vapenvila i den konflikt som pågår mellan kurderna och Turkiet. Utnyttja denna möjlighet att nå en uppgörelse med Turkiet vad gäller demokrati, slut på kriget mot kurderna och fred. Se till att det på den vägen skapas en möjlighet att förbättra relationerna mellan Turkiet och EU. Det kan vara ett sätt, fru ordförande, att också få till stånd en bättre relation med ett land som vi i övrigt tycker har så mycket positivt att ge.

Alavanos
Fru ordförande! McMillan-Scotts betänkande är en bra utgångspunkt, det innehåller vissa oklarheter, men jag tror att vi genom ändringsförslagen kan komma fram till en bra resolution.
När det gäller Turkiet måste vi göra klart för oss att problemet inte är att Turkiet är ett muslimskt land. Problemet är inte att en stor del av landet ligger i Asien. Problemet är inte att det har en stor befolkning. Problemet är inte att det har vidsträckta underutvecklade områden. Turkiet har, liksom varje annat europeiskt land, rätt att t.o.m. bli medlem i Europeiska unionen, men det har också motsvarande skyldigheter. Inför tullunionen har dessa skyldigheter formulerats tydligt: Cypern-frågan, kurdfrågan, mänskliga rättigheter, relationerna till grannländerna. Och när det gäller dessa skyldigheter har Turkiet inte gjort några som helst framsteg. Och därför kan kritik riktas inte bara mot den turkiska regeringen utan också mot Europeiska unionens organ.
Jag anser att vi måste hålla fast vid vår ståndpunkt och säga att dörrarna är öppna och att det nu kommer an på Turkiet självt. I dag är det särskilt två frågor som vi måste fästa vikt vid, och jag uppmanar kommissionen och rådet att agera i dessa frågor och upphöra med sin passivitet. Den ena frågan gäller att Denktashregimen, i närvaro av Turkiets utrikesminister, har avvisat FN: s utgångspunkt för en lösning av Cypern-frågan, dvs. en federation av två zoner, och talar om en konfederation med två separata stater. Den andra frågan gäller att Turkiet måste förbereda ett tillbakadragande av sina trupper, så att vi får till stånd en allmän demilitarisering av ön.

Cellai
Herr ordförande! Den 15 december 1995 bedömde vi, i samband med frågan om tullunionen med Turkiet, att omröstningen inte kunde bli annat än en akt av politisk eftergivenhet och ett erkännande av landets svåra roll som skyddsbarriär, geografiskt strategiskt placerad, gentemot den otyglade religiös extremism, helt oacceptabel och mycket farlig, som släppts loss i en serie stater som gränsade till Turkiet. Samtidigt formulerade vi behovet av ett kraftfullt stöd för kravet på att respektera de mänskliga och politiska rättigheterna, framför allt när det gäller de etniska minoriteterna, i första hand kurderna.
Sedan dess har vi uppmärksamt följt den känsliga inrikespolitiska utvecklingen, bildandet av den femtiofemte regeringen och konstitutionsdomstolens beslut att upplösa det islamiska partiet; den konstitutionella situationen, där den främsta nyheten utgörs av den nya lagen om polisens befogenheter i samband med häktning, som, samtidigt som den väcker oro, fortsätter att spela rollen som samhällsbevarande kraft; situationen vad gäller de mänskliga rättigheterna (och här är hjälpen från kommissionen till frivilligorganisationerna av stor betydelse) och kurderna, där de försämrade förhållandena har lett till en människoflykt som har fått tusentals kurder att söka en fristad i länder inom unionen och framför allt i Italien. I det sammanhanget är det vår skyldighet att bekräfta möjligheten att hitta en rent politisk lösning, på samma sätt som det måste finnas en analog lösning för Cypern, vilket rådet påpekat vif sitt möte i Edinburgh, där man bland annat frikopplade anslutningsförhandlingarnas inledning från fredsprocessen.
Den 29 april 1997 bekräftade Europeiska unionen vid rådets möte om anslutning att Turkiet kan bli medlem av unionen och att landet kommer att bedömas enligt samma måttstock och objektiva kriterier som tillämpas för alla andra länder. Samma bedömning och samma resultat vid Europeiska rådet i Luxemburg. Oavsett dokumentet från kommissionen som visar att det inte har skett någon märkbar utveckling vad gäller de mänskliga rättigheterna och demokratin i Turkiet fortsätter alltså Europa att hävda det lämpliga i att Turkiet blir medlem och därvidlag har tullunionen varit ett betydelsefullt steg.
Nationella alliansen kommer att rösta för McMillan-Scotts betänkande och delar framför allt bedömningen att demokratiseringsprocessen och skyddet av de mänskliga rättigheterna - inbegripet kurdfrågan - är av stor betydelse liksom målet att komma fram till goda grannrelationer mellan Turkiet och Grekland, även via en lösning av Cypern-frågan. Nationella alliansen vill slutligen stryka under sitt stöd till förslaget att öppna gemenskapsprogrammen för turkiska ungdomar och uppmanar kommissionen att rikta en kraftfull vädjan till de turkiska myndigheterna att beslutsamt lägga om kursen när det gäller kampen mot narkotikalangningen.

Katiforis
Fru ordförande! Jag talar å min kollega Roumbatis vägnar. Han är medlem av utrikesutskottet och kan inte vara närvarande i dag.
Jag har läst herr MCMillan-Scotts betänkande mycket uppmärksamt, och jag måste säga att jag tycker det är mycket bra. Jag skulle vilja gratulera föredraganden, som också kommer att få mitt stöd. Jag har också lagt märke till budgetutskottets ändringsförslag. Jag hoppas att dessa ändringsförslag går igenom, eftersom de enligt min mening med rätta kräver en noggrannare undersökning av tullunionens budgetkonsekvenser. Ett annat riktigt krav är att parlamentet skall informeras om de initiativ som tas av rådet och de turkiska myndigheterna.
Dessutom, fru ordförande, skulle jag vilja påminna om att parlamentet, när det godkände tullunionen den 13 december 1995, uppställde en rad villkor, såsom respekt för den internationella rätten och det demokratiska samhällsskicket och skydd av de mänskliga rättigheterna. Ett åsidosättande av dessa villkor får till följd att parlamentet inte är benäget att bevilja nödvändiga anslag till det pågående biståndsprogrammet. Detta framhåller herr McMillan-Scott i åttonde stycket i betänkandet. Europaparlamentet har i ett flertal resolutioner allt sedan den 13 december 1995 uttryckt sitt missnöje med att dessa villkor inte uppfyllts. Det är överflödigt att upprepa dessa resolutioner. Det rör sig om kända fakta. Det förekommer aggression mot mitt land. Situationen på Cypern har förvärrats. Det förekommer kränkningar av religionsfriheten i Turkiet, och därtill kommer naturligtvis att Turkiet avvisat Europadomstolens krav på ersättning till dem som förlorat sin egendom på norra Cypern. Detta är en förolämpning mot de europeiska institutionerna, och därför kan det inte bli någon välvillig inställning till Turkiet.
Avslutningsvis, fru ordförande, vill jag säga er följande: jag vet vad Turkiet måste göra för att bli medlem i Europeiska unionen, vilket jag kan försäkra er om att jag önskar. Vad Turkiet måste göra är detsamma som Grekland, en gång en provins i den turkiska staten, har gjort. Grekland har genomfört en verklig demokratisk förändring, vilket Turkiet inte har gjort. Och innan Turkiet har genomfört en sådan förändring, befarar jag att det är omöjligt för detta land att bli medlem i Europeiska unionen.

Berès
Fru ordförande! När vi ger oss in på frågan om tullunionen med Turkiet, tar vi itu med ett i högsta grad känsligt ämne, men dess strategiska dimension behandlas bara i betänkandet av vår kollega Swoboda, något senare. Jag skall nöja mig med att framföra tre synpunkter.
Första synpunkten: när det gäller förbindelserna med Turkiet - utöver frågan om den hjälp vi i dag ger - bör vi fundera över den hjälp vi i förlängningen skulle kunna ge i fråga om förstärkta demokratiska strukturer i det här landet, bland annat genom att ge stöd till utvecklingen inom sektorer som energi, utbildning, yrkesutbildning, förvaltningsreformer. Det är vad föredraganden säger, och det har han rätt i.
För det ändamålet bör vi kanske fundera över hur vi förvaltar den finansiella biten av hjälpen till Turkiet, och tänka oss att frigöra vissa delar.
Andra synpunkten: när det gäller Meda-programmet tror jag att vi måste genomföra det fullt ut, även dess motpart Meda-demokratiprogrammet, vilket föredraganden föreslår.
Den tredje synpunkten rör vår arbetsgrupp. Det är en originell institution vi har inrättat för ett samråd med kommissionen. Men jag funderar över vilka slutsatser vi skall dra av det sättet att gå tillväga; jag tror att vi måste göra en halvtidsgranskning om hur den fungerar och om risken för institutionalisering.

Blak
Fru ordförande! När Europaparlamentet röstade för tullunionsavtalet med Turkiet, skedde detta med stora betänkligheter. Parlamentet valde likväl att visa sitt förtroende för Turkiet. Hur har då Turkiet förvaltat detta förtroende? Svaret är självklart. Mycket dåligt. Låt mig ge ett par exempel: godtyckliga arresteringar, systemkritiker som plötsligt försvinner, politiska fångar som avlider, lagar som sätter människornas personliga rättigheter ur spel i upp till tre år, 6 000 kurder mördade bara under 1997, samvetsfångar som den tidigare parlamentsledamoten Leyla Zana, som utan bevis blev dömd till 15 års fängelse. Innan systemkritiker som Leyla Zana och Celim Sadak släpps fria, ligger Turkiet långt ifrån EU: s normer för en rättsstat. Om Turkiet fortfarande på allvar vill bli medlem, så kräver detta många och radikala förändringar, och detta skall ske omgående.

Sakellariou
Fru ordförande, ärade damer och herrar, kära kolleger! Det är knappt tre år sedan parlamentet godkände tullunionen med Turkiet. Jag vill börja med att tacka Edward McMillan-Scott för hans utmärkta insats som presenteras i form av ett betänkande. Jag kommer definitivt att rösta för detta betänkande. Jag vill gå tillbaka till den gången vi fattade detta svåra beslut. Vi gjorde det för att vi ville skänka Turkiet vårt förtroende på förhand. I samband med godkännandet formulerade vi våra förväntningar i fyra punkter. Våra kolleger har redan tagit upp dessa, men jag vill ändå räkna upp dem igen: frågan om de mänskliga rättigheterna, frågan om en demokratisering, det konstruktiva bidraget till en lösning på Cypern-problemet och en fredlig lösning på kurdkonflikten.
I dag konstaterar jag att detta beslut 1995 grundade sig på två misstag, dels vårt misstag att tro på Çillers löften, dels misstaget från den turkiska regeringens och den stora turkiska nationalförsamlingens sida att inte tro att vi verkligen menade allvar. Jag kan vidare fastställa att situationen i Turkiet inte har förbättrats på någon av dessa fyra punkter, utan att det på många områden - som t.ex. Cypern- och kurdfrågan - snarare har skett en dramatisk försämring. Jag beklagar verkligen att förbindelserna mellan EU och Turkiet har nått detta bottenläge, eftersom jag tillhör dem som genom att den gången rösta för en tullunion trodde och hoppades på att kunna föra Turkiet närmare EU och erbjuda dem möjligheten till en framtida anslutning.
Den turkiska politiken tar dagligen död på vårt hopp och våra försök till närmanden. Det är ingen idé att vi gör försök - om än långsamma men konstanta - att närma oss Turkiet så länge de själva driver iväg betydligt snabbare mot en okänd riskfylld framtid.

Ordföranden
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Kosovo.

Alavanos
Fru ordförande! Jag skall fatta mig mycket kort. Vi har uttalandena från rådet och kommissionen om Kosovo, men eftersom det pågår en statskupp - utvecklingen i Albanien är ännu inte avslutad - och eftersom utvecklingen i Albanien har ett samband med utvecklingen i Kosovo, anser jag att det är ett lämpligt tillfälle - i dag och inte i morgon då det kanske är för sent - för både rådet och kommissionen att uttrycka sin ståndpunkt om händelserna i Albanien och sitt stöd för Albaniens lagliga demokratiska regering.

Ordföranden
Helt klart, herr Alvanos.

Dupuis
Fru ordförande! För att säga att statskuppen ägde rum för ett och ett halvt år sedan, med alla de skandaler vi känner till, och den är alltså inte en del av alla de saker som har hänt under den här veckan.
Det som hände den här veckan är den logiska följden på det som hände tidigare.

Ordföranden
Mina kära kolleger! Allt det där kommer ni att säga i era anföranden, jag tycker inte att det handlade om ordningsfrågor.
Jag vill välkomna Ferrero-Waldner som har kommit hit å rådets vägnar. Jag kommer att ge henne ordet direkt. Van den Broek är fortfarande upptagen, men jag vill påminna er om kommissionens kollegiala karaktär och att Monti finns här. Han är tillräckligt kompetent för att lyssna till oss och van den Broek kommer att ansluta sig till oss så fort han får en möjlighet.

Ferrero-Waldner
Fru ordförande, ärade ledamöter! Precis som tidigare är Kosovo-konflikten den konflikt som utgör det mest varaktiga hotet mot de europeiska säkerhets- och stabilitetsintressena. Det är en konflikt som har legat och pyrt i flera år. Man påpekade ständigt att detta kunde leda till en explosion. Tyvärr visar det sig att de relevanta insatserna från statsförbundet var otillräckliga.
Det faktum att president Milosevic under sju års tid inte reagerade på kosovoalbanernas fredliga politik under Ibrahim Rugovas ledning och att provinsen efter upphävandet av dess autonomi befann sig i ett apartheidliknande tillstånd medförde en radikalisering från Kosovos sida. Attentaten från Kosovo-befrielsearmén UCK ledde till våldsamma reaktioner från de serbiska säkerhetsstyrkorna.
Det nuvarande förskräckliga läget är följande: Hittills finns det mellan 250 000 och 300 000 flyktingar. Av dessa övernattar mellan 50 000 och 70 000 i skogen och bland kullarna. Så gott som dagligen tillkommer nya flyktingar. Det antal personer som de senaste dagarna och veckorna försiktigt har vågat sig tillbaka till sina byar och städer uppvägs mer än väl av det antal som på grund av de serbiska polis- och militärstyrkorna tvingas överge sina hus och byar.
Att vi närmar oss en humanitär katastrof inför den annalkande vintern, om inte läget snart förbättrats, behöver väl knappast påpekas. Det kommer naturligtvis att drabba de mest utsatta delarna av befolkningen hårdast, de nyfödda, barnen, kvinnorna, de gamla och sjuka. Huvudansvaret för detta stora flyktingantal vilar utan tvekan på Jugoslaviens regering.
De serbiska och jugoslaviska myndigheterna hävdar ständigt att de endast försvarar sig mot terrorister och separatister, att de militära offensiverna - som för övrigt har pågått oavbrutet sedan slutet av juli - bara är en reaktion på attentaten och attackerna från UCK. Sådana sker, men alla som nyligen har sett Kosovo inser att militärens och polisens aktioner mot civilbefolkningen har antagit proportioner som inte under några omständigheter är försvarbara.
Om man har sett de sönderbombade husen, de förstörda byarna, de nedbrända bondgårdarna och skolorna, om man har sett de sädesfält som avsiktligt satts i brand och den ihjälskjutna boskapen, då inser man att reaktionerna från den serbiska polisen och den jugoslaviska militären på UCK: s agerande är överdrivna och oförlåtliga. Givetvis bär även UCK en stor del av ansvaret för den stadigt försämrade säkerheten. Men man får inte förlora sinnet för proportioner. I dag befinner sig 35 000 soldater från den jugoslaviska armén i Kosovo. Därtill kommer 20 000 serbiska poliser och Seseljs och Arkans ökända paramilitära trupper.
Dessa trupper förfogar över tunga maskingevär, stridsvagnar och också ett artilleri som kan sättas in. UCK består uppenbarligen av en kärntrupp på mellan 500 och 800 man. Därtill kommer flera tusen, kanske tiotusen frivilliga till och med. Inte alltid organiserade, men åtminstone beredda att med hjälp av vapen försvara det de tycker är värt att försvara, om det nu är drömmen om ett oberoende Kosovo eller byns och familjens integritet.
Det framgår av dessa siffror att ingen sida kan vinna konflikten med militära medel. Det är ett faktum som EU: s ordförandeskap ständigt försöker intala båda parterna. Tyvärr verkar de vara övertygade om att de kan uppnå sina mål på slagfältet. Den serbiska sidan genom en eftersträvad militär eliminering av UCK och den kosovoalbanska sidan genom att föra ett gerillakrig i flera år.
Denna blodutgjutning måste snarast upphöra! Det är uppenbart att en politisk lösning är den enda fungerande vägen. Tre steg bör prioriteras: För det första måste den serbisk-jugoslaviska offensiven upphöra och ett vapenstillestånd, om än informellt, måste inträda. För det andra måste en grundläggande och snar förbättring ske av den humanitära situationen. Inte förrän dessa båda förutsättningar är uppfyllda kan man räkna med att den tredje prioriteringen, nämligen ett inledande av meningsfulla förhandlingar kan förverkligas.
EU: sordförandeskap har gjort åtskilliga försök att sätta stopp för de militära aktionerna, alltifrån att vädja om återhållsamhet till olika sanktioner på det ekonomiska området. Men eftersom båda parterna tycks tro på en militär lösning, har försöken inte hittills krönts med framgång. Naturligtvis skulle ett militärt ingripande från statsgemenskapen kunna få en ändring till stånd. Men något sådant ingår inte i Europeiska unionens befogenheter.
Dessutom är de flesta EU-stater övertygade om att ett militärt förfarande kräver en auktorisation från Förenta nationernas säkerhetsråd, och en sådan föreligger inte i nuläget. Realistiskt sett kan man inte heller räkna med ett en sådan inom en överskådlig framtid med tanke på säkerhetsrådets makt- och intressekonstellation.
Över till den andra prioriteringen, den humanitära situationen. Med tanke på den allt mer ohållbara situationen försöker Europeiska unionen intensifiera sina humanitära insatser. Genom att ta upp ett initiativ från utrikesministrarna Kinkel och Védrine har ordförandeskapet startat arbetsgrupper i Belgrad och i Genève som består av intresserade EU-stater, USA, Ryssland, UNHCR, IRKK och observatörsgrupperna ECMM och KDOM.
Syftet med dessa är att genom ett koncentrerat och ortsinriktat förfarande identifiera byar och mindre orter som flyktingarna, som nu bor under bar himmel, kan återvända till under säkra och värdiga former. Det skulle underlätta det humanitära omhändertagandet avsevärt. Det främsta hindret för ett återvändande, förutom den massiva förstörelsen av bostäder som orsakats av de serbiska militäraktionerna, är rädslan för förföljelse. Incidenter som den som uppstod i Orahovac när polisen hämtade de återvändande kosovoborna - i synnerhet männen i vapenför ålder - till så kallade intervjuer och genomsökte de hus de flyttade in i, främjar knappast befolkningens vilja att återvända.
Den främsta förutsättningen är därför en godtagbar säkerhet för de återvändande kosovoborna, något som egentligen bara de serbiska säkerhetsstyrkorna kan garantera. Europeiska unionen och dess partner kan ändå bidra till detta genom att låta de observatörsgrupper som nämndes förmedla en känsla av en internationell monitoring genom att ofta patrullera i de berörda områdena. Därför är syftet med arbetsgrupperna i Genève och Belgrad att identifiera sådana mindre orter som lämpar sig för den här typen av återvändningsprojekt.
För närvarande finns det fyra projektorter, nämligen Klina, Urosevac, Orahovac och Djakovica. Initiativet försvåras av att det fortfarande pågår strider i dessa områden. När man väl har uppnått ett slut på striderna och ett större antal flyktingar har kunnat återvända, kommer politiska förhandlingar om Kosovos framtida status som sagt vara möjliga mellan de stridande parterna.
Europeiska unionen deltar redan från första början i statsgemenskapens insatser. EU är genom flera av medlemsstaterna och det aktuella ordförandeskapet aktivt engagerad i den kontaktgrupp som har tagit fram ett förslag beträffande utformingen av Kosovos framtida status, vilket har överlämnats det till de stridande parterna. Denna handling innehåller olika alternativ om hur man kan lösa autonomifrågan på ett godtagbart sätt. Dessutom har EU: s ordförandeskap nära kontakt med Europarådets så kallade Venedigkommission som ägnar sig åt frågan på en författningsrättslig nivå och som också kommer att föreslå tänkbara lösningar.
Slutligen stöder EU de ansträngningar som görs av USA: a särskilde utsände Chris Hill som håller på att ventilera förslaget om ett interimsavtal som skulle gälla mellan tre och fem år innan förhandlingarna om Kosovos slutliga status initierades. Vid det informella rådsmötet i Salzburg den 5-6 september välkomnade utrikesministrarna, om än med viss försiktighet, Milosevics generella bifall till ett sådant interimsavtal.
Vi har i frågan om Kosovos status följande inställning: Vi stöder varken Kosovos oberoende eller en fortsättning av det oacceptabla status quo. Realistiskt sett kan en varaktig lösning endast finnas inom ramen för ett omfattande självbestämmande för Kosovo. Om detta självbestämmande sedan kallas autonomi eller något annat är av underordnad betydelse. Det viktiga är att Kosovos befolkning får sköta sina egna angelägenheter i fred, att de erkänns en liknande medbestämmanderätt i förbundsfrågor och att samtliga folkgruppers och minoriteters rättigheter enligt europeiska mått garanteras.
Om självbestämmandet skall äga rum inom ramen för Serbien eller för den jugoslaviska förbundsstaten är upp till de stridande parterna. EU tar inte ställning i den frågan, men vill inte heller utesluta något av alternativen redan på förhand.
I kontaktgruppens förslag presenteras olika europeiska modeller för autonomi som kan fungera som modeller för Kosovo, med början i Tyrolen, vidare över till det finska Åland och slutligen till det ryska Tatarstan. Givetvis kommer ingen modell att kunna antas i sin helhet, men man kan möjligen välja ut olika delar ur olika modeller, foga samman dem och anpassa dem till Kosovos behov.
Båda parter har utsett ett förhandlingsteam, Kosovo senast den 13 augusti i år. Trots att deras team endast utgörs av företrädare för LDK och den så kallade presidenten Ibrahim Rugova och deras koalitionspartier, har de politiska partier som befinner sig i opposition till Rugova inte framfört några invändningar mot förhandlingsteamet. Detta är uppmuntrande och ett tecken som inte bör underskattas på framgången av de månadslånga försöken från EU: s ordförandeskaps sida att förmå partierna i Kosovo att bilda en gemensam politisk plattform.
Vid förhandlingarna, som bör ske förutsättningslöst, kommer den internationella närvaron att vara av stor betydelse. Båda parterna måste åtminstone i ett inledande skede ha rätt att ventilera sina främsta krav.
Vilka är då de initiativ som EU: s ordförandeskap driver? I samband med det tidigare nämnda projektet för återvändande håller man nu på att utöka EU: s observatörgrupp ECMM. Denna grupp och de diplomatiska observatörerna från EU-staterna som samarbetar med den bildar tillsammans den europeiska gruppen i KDOM Kosovo Diplomatic Observer Mission , som även består av en amerikansk och en rysk grupp.
För att kunna förverkliga projektet för återvändande utökas nu den aktuella europeiska styrkan från 28 till 44 observatörer. Men då är det ej att förglömma att en ökning av antalet internationella kontrollanter inte är nog i sig för att förbättra situationen för civilbefolkningen. Det kan till och med visa sig vara negativt om antalet observatörer stiger, samtidigt som den humanitära situationen och säkerhetsläget för civilbefolkningen i Kosovo försämras. Det är förståeligt om detta väcker högljudda protester mot den ineffektiva statsgemenskapen.
Inför de ständiga anklagelserna från båda sidor om grova krigsbrott, massavrättningar och humanitära brott mot kvinnor och barn har EU: s ordförandeskap inlett ett initiativ som innebär att ett team med erfarna internationella rättsmedicinska experter utsänds till Kosovo. Tidigare har man i Belgrad i stort sett varit positiv till internationella rättsliga undersökningar, och vi hoppas därför att man kommer att bevilja den begäran som vi nyligen har framställt om tilldelande av viseringar och ett öppnande av gravarna.
För att utöva påtryckningar på Belgrad har Europeiska unionen infört olika former av sanktioner, så som viseringsförbud för de säkerhetsansvariga, frysning av den serbiska och jugoslaviska regeringens tillgodohavanden i utlandet, förbud mot nyinvesteringar i Serbien och nu senast flyg- och landningsförbud för jugoslaviska flygbolag.
Ordförandeskapet är medvetet om att sanktionerna hittills inte har förändrat Jugoslaviens agerande. Strängare åtgärder kan endast vidtas, om en kvalificerad majoritet av EU-staterna är för sådana, vilket inte är fallet i dag. Dessutom är man inom EU överens om att sanktionerna inte får drabba civilbefolkningen och inte heller de grannstater som ekonomiskt sett är starkt knutna till Jugoslavien och som därför skulle drabbas av väldiga problem vid ett embargo mot Belgrad.
Vid det informella mötet med rådet (utrikesfrågor) i Salzburg åtog sig Europeiska kommissionen att göra en undersökning av de nuvarande sanktionernas kryphål inför rådets toppmöte som äger rum i oktober och komma med förslag på förbättringar.
Grannstaterna till Förbundsrepubliken Jugoslavien har mycket att förlora på Kosovo-krisen, i synnerhet Albanien och den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien. Med tanke på regionens instabila läge är det ytterst glädjande att Skopje trots alla svårigheter lyckats bevara ett stort mått av stabilitet. Vi hoppas att även valen den 18 oktober kommer att leda till positiva resultat.
På grund av det aktuella läget, även ett par ord om Albanien. Efter oroligheterna i början av veckan har läget åter stabiliserats något. Gårdagens demonstranter i Tirana har nu lyckats locka ut ett par hundra personer på gatan, men några fler våldsdåd har inte inträffat. Men det akuta spända läget håller i sig, inte minst för att Fatos Nanos regering som nu har börjat återhämta sig, hotar med att häkta den tidigare presidenten Sali Berisha och inleda ett förfarande om högförräderi som kan leda till dödsstraff.
Det är meningslöst att diskutera huruvida oroligheterna i söndags och måndags var ett statskuppsförsök från Berishas sida, så som regeringen påstår, eller en okontrollerad eruption av folkets vrede över mordet på den omtyckta oppositionspolitikern Azem Hajdari, vilket Berisha påstår. Faktum är att läget i Albanien som tidigare är instabilt, att det fortfarande finns en hög potential för våld och uppror och att nya oroligheter därför kan bryta ut när som helst och att både Nanos regering och Berishas opposition har agerat på ett underligt sätt. Berisha är hur som helst till stor del ansvarig för det tillspetsade läget.
Ömsesidiga ultimativa hot kommer inte att leda till att läget i landet stabiliseras. Detta är något som EU: s ordförandeskap försöker klargöra för de albanska politikerna. Dessutom stödjer vi president Mejdanis försök att föra samtal med samtliga partier för att bilägga krisen.
Ordförandeskapet utsåg i går en presidency special emissary som har rest till Tirana redan i dag. Dessutom ingår EU: s ordförandeskap i en gemensam delegation av ordförandeskapen för OSSE, Europarådet och EU som reser till Tirana på fredag.
Just nu är det viktigt att den internationella gemenskapen inte lämnar Albanien i sticket, utan snarare ägnar landet stor uppmärksamhet. Den internationella konferensen i Tirana som planeras till slutet av oktober kommer - förutsatt att den över huvud taget kan äga rum - att utgöra ett lämpligt forum för detta. Vi kommer att fortsätta eftersträva stabilitet i området, inte bara i form av abstrakta politiska överläggningar, utan framför allt genom att skydda människorna från våld, förvisning och förtryck.

Ordföranden
Jag tackar er fru minister, för detta synnerligen kompletta och mycket klargörande anförande, och jag skall genast ge ordet till kommissionär van den Broek, som talar å kommissionens vägnar.

Van den Broek
Fru ordförande! Efter ordförandeskapets utförliga redogörelse kan jag nöja mig med några korta påpekanden till att börja med. För det första har kommissionen för att så bra som möjligt samordna det vi kan göra på det humanitära planet, ett mycket nära samarbete med ordförandeskapet, inte bara med ordförandeskapet utan naturligtvis med en lång rad internationella organisationer som vi är vana vid att arbeta med på det här området.
Mitt andra påpekande är att kommissionen naturligtvis också har en viktig uppgift när det gäller att lägga fram förslag till sanktionspaket och dylikt; såsom ordförandeskapet redan har angivit kommer vi att närmare undersöka soliditeten i detta. Det är också, anser jag, riktigt och tydligt att säga att kommissionen i första hand hade föreslagit ett antal kraftigare åtgärder och att detta slutligen resulterade i ett åtgärdspaket som vi hoppas skall vara tillräckligt, men som vad oss beträffar mycket väl hade kunnat vara litet solidare. Jag hoppas att de problem som ett par medlemsstater har fått med tidigare fattade beslut angående luftfartsbojkotten kan lösas, för det är naturligtvis inte trovärdigt att man först fattar ett gemensamt beslut om bojkott, och att ett antal medlemsstater sedan inte får någon chans att delta i genomförandet av den. Men, än en gång, jag har med tanke på de senaste beskeden gott hopp om att det går att övervinna de problem som tycks uppstå i sammanhanget. Vi avvaktar besked från huvudstäderna.
Min tredje punkt är följande. Vi har nu sedan mars i år konfronterats med utvecklingen i Kosovo. Under tiden har vi fått mellan 250 000 och 300 000 flyktingar och hemlösa som med tanke på den stundande vintern befinner sig i en allt kärvare situation. Desto större anledning att inte blott och bart öka de humanitära insatserna och att inte begränsa sig till symtombekämpning, för det är vad vi i själva verket sysslar med, utan att koncentrera sig mer direkt på orsakerna till konflikten.
Ur den synvinkeln finner jag, och jag antar att det även gäller ordförandeskapet, det således i viss mån uppmuntrande med det initiativ som den franske presidenten tydligen har tagit genom att kontakta den ryske presidenten och meddela denne att han önskar ett möte med kontaktgruppen i New York nästa vecka för att diskutera möjligheten till en säkerhetsrådsresolution om situationen i Kosovo. Detta är något som säkert, tror jag, syftar till att återigen undersöka om kraftigare åtgärder kan vidtas för att framtvinga ett eldupphör.
Det är dessutom utomordentligt frustrerande för kommissionen, och jag tror för oss alla, att å ena sidan med ett starkt engagemang försöka underlätta den humanitära situationen i den ena delen av Kosovo samtidigt som aggressionen och striderna fortgår i den andra delen och nya flyktingströmmar och hemlösa tillkommer. Vi befinner oss i själva verket i en ond cirkel.
Vad kommissionen beträffar, och här har vi även talat med ministerrådet, är det ett måste att öka trycket på i synnerhet president Milosevic. Vi måste lära oss en läxa från Bosnien, och vad det beträffar ser vi för närvarande scenarier utveckla sig som påminner oss misstänkt mycket om det vi såg där och som världssamfundet då reagerade för sent på. Kommissionen anser att det inte får vara så. Kommissionen anser att det inte behöver vara så. Kommissionen anser även att Europeiska unionen vad detta beträffar borde befrämja en stark, entydig ståndpunkt till förmån för en stark säkerhetsrådsresolution med kapitel sju-paragrafer.
Slutligen kan jag säga att utvecklingen i Albanien, vilket även statssekreterare Ferrero talade om, egentligen gör det extra brådskande att nu försöka få ett slut på striderna i Kosovo. Destabiliseringen i Albanien är utomordentligt allvarlig. Att konflikterna urartar i den ena eller den andra riktningen hör fortfarande till de överhängande riskerna. Så även där måste Europeiska unionen bemöda sig om insatser. Vi är i och för sig utomordentligt glada att bland annat ordförandeskapet, i samråd med italienarna enligt vad jag har läst, har tagit initiativ för att se hur man kan vidta åtgärder, möjligen också genom att be Västeuropeiska unionen fundera över en stabiliserande polismakt eller något av det slaget för att försöka återupprätta lag och ordning. Jag påminner er om att denna diskussion fördes på precis samma sätt för ungefär ett år sedan, då oroligheter utbröt efter det att finanspyramiderna hade fallit samman, och även då fattade vi i första instans våra beslut för sent. Tre månader efter de intensiva överläggningarna, då ingen överenskommelse nåddes, kom coalition of the willing till stånd under ledning av italienarna, och en stabiliseringsstyrka skickades till Albanien. Jag hoppas att beslut kan fattas snabbt även här. Detta säger vi, än en gång, med utgångspunkt i en stark ansvarskänsla för att ständigt fortsätta att koncentrera oss på följderna av dessa konflikter. Vi vill gärna hjälpa till att göra situationen litet ljusare för de förföljda, de hemlösa och flyktingarna, men det går inte att förklara för de europeiska medborgarna att det blott och bart är konsekvenserna och inte orsakerna till misären som åtgärdas. Därför hoppas jag att kraftiga åtgärder kommer att vidtas i både Albanien och i Kosovo.
(Applåder)

Swoboda
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! I stort sett håller jag med om det ni nämner som det mest grundläggande. Men jag kan spåra ett visst missnöje hos kommissionären över att man inte har vidtagit strängare åtgärder. Jag skulle gärna vilja veta vilka dessa åtgärder eller förslag är och varför de inte har vidtagits av rådet. Jag är för strängare åtgärder. Jag blev förskräckt över de problem som uppstod i samband med genomdrivandet av flygförbudet. Vad skall Milosevic tänka om ett Europa som har så svårt att genomföra en sådan liten åtgärd? Såtillvida ansluter jag mig till det kommissionären sade.
En sak vill jag klargöra: Vi måste bemöta alla - och då menar jag alla - nationalistiska krafter med ett tydligt nej, oberoende av hur stort eller litet ansvar de bär för det aktuella krisläget. Först och främst gäller det naturligtvis de jugoslaviska krafterna. Det råder inga tvivel om att det är de som bär den största skulden. Men det gäller också UCK som måste vara medvetna om sitt medansvar och att deras agerande orsakar problem för ett ingripande från Europas sida. De fredsälskande krafterna, i synnerhet kring Rugova, måste stödjas. Tyvärr - det har jag redan sagt några gånger - gjorde man inte detta i tid.
För det andra är det en mycket prekär situation som råder i Makedonien. Vi vet mycket väl att ett oberoende Kosovo eller ett Storalbanien skulle medföra stora interna svårigheter i det landet. Men vi måste samtidigt se till att den princip som huvudsakligen råder i Makedonien, nämligen respekten för den albanska minoriteten fortsätter att råda och - i de fall där det är möjligt - utvidgas ytterligare.
För det tredje: Fru rådsordförande, jag vill bifoga en liten nyans till er ståndpunkt om Albanien. Precis som ni antyder utnyttjar Berisha situationen i Kosovo på ett extremt sätt för att skapa instabilitet även i Albanien. Naturligtvis anser också jag att Fatos Nano och hans regering endast får tillämpa rättsstatliga metoder när de bemöter anklagelser, brott etc. och att de inte skall gjuta olja på elden. Men vi måste ända ha klart för oss var huvudansvaret för de rådande omständigheterna ligger.
I slutändan skulle en strävan mot ett fullständigt oberoende även föra med sig svårigheter och problem precis som det gjorde i Bosnien. Den tydliga uppgången i valen för de nationalistiska krafterna skulle givetvis främjas av detta.
Den sista punkten: flyktingfrågan. Här måste vi utlova vårt fulla stöd och bekämpa alla tendenser i Europa att tycka, att eftersom vi redan har gjort så mycket för Bosnien, behöver vi inte göra så mycket för Kosovo. Vi måste göra allt för att hjälpa flyktingarna från Kosovo.

Pack
Herr ordförande, kära fru rådsordförande! Vi har bokstavligen bönat och bett i flera månader - och många av oss i hela åtta år - om att gemenskapen skall agera! Men i rådet bara talar och talar man utan att det egentligen någonsin leder fram till något. Man kommer aldrig till skott. Vi fick precis i dag höra att nya arbetsgrupper har tillsatts i Belgrad igen. Ingen verkar veta (i vilket syfte) och vilka det är som ingår.
Situationen där nere - det har ni sagt - måste förbättras. Det låter vackert, men hur skall den förbättras? Vad gör vi européer åt det hela? Jag kan bara påminna om flygförbudet, som nämndes av två av våra kolleger och av kommissionären, detta fattade man beslut om i juli i Cardiff. Nu är vi i september! Och det har fortfarande inte förverkligats. Det är ju löjligt! Något sådant går inte att förklara.
Vår utrikespolitik, fru ordförande - jag tror att det var er chef som sade det - påminner om en buss med 15 chaufförer! Alla vill bestämma hastigheten. Många vill till och med välja en annan riktning och Milosevic sitter vid vägkanten och skrattar skadeglatt åt oss alla. Det är nämligen inte bara den nödlidande befolkningen i Kosovo som kommer till skada, utan även anseendet hos vår union och våra medborgare. Hur länge kan en kriminell statschef skrupelfritt och ostraffat vägra sina medborgare humanitärt bistånd? 60 procent av de 50 000 eller 70 000 flyktingar som vegeterar under bar himmel i Kosovos skogar är barn! De lider brist på näring, dricksvatten och täcken. De första har dött i tyfus och vi tittar bara på och säger att situationen måste förbättras! Det kan inte vara möjligt!
Den serbiska regeringen och västvärlden uppmanar flyktingarna att återvända till sina byar. Men vad innebär det? De vänder tillbaka till sina byar som herr Milosevic har jämnat med marken. Är det dit de skall gå? Vart skall de då ta vägen i byn? Vem ansvarar för deras säkerhet? Situationen måste förbättras! Fru rådsordförande, det är inte ert fel, men det är ni som är vår kontaktperson. Det jag menar är att vi måste inse att Milosevic hade planerat de här attackerna mot civilisterna. UCK är en biprodukt som bara glädjer honom, för då kan han säga att han bekämpar terroristerna. Han hade planerat detta mot civilister, kvinnor och barn och har också riktat sina attacker mot dem. Vi kan inte skicka tillbaka dessa människor utan att först kunna garantera deras säkerhet.
Låt oss äntligen agera, men att vädja är inte till någon nytta! Även ni har vädjat i dag igen vid flera tillfällen. Ni är också insatt i situationen, men det intresserar inte Milosevic det minsta. Han har fortfarande inte uppfyllt ett enda löfte i Kosovo. Tror ni att han kommer att hålla sitt löfte den här gången? Herr Milosevics språk är våld!
Så låt oss tala hans språk. Först då är det möjligt att uppnå en förhandlingslösning. Albanien hinner jag tyvärr inte ta upp, men det kommer nog en av våra kolleger att göra och ni kanske kan berätta för mig, vem denne trevlige envoyé special är, som möjligen kan påverka något nu i Albanien.
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! Som vi hört i dag igen så har toppmötet i Cardiff upprepat grundpelarna i EU: s utrikespolitik i Kosovo, vilka uppmanar till upphörande med våldet, en återgång till förhandlingsbordet och engagemang i en kraftfull politisk process som den enda lösningen på krisen i Kosovo. Det är goda, tillbörliga och vackra idéer men de fungerar helt enkelt inte.
Under de senaste månaderna har den politiska processen i Kosovo genomgått kraftiga omslag och inte gått framåt. Situationen har ändrats i grunden. Nu har det blivit dags att komma med ett kvalitativt annorlunda politiskt svar.
Den bistra sanningen är att Slobodan Milosevic är den enda ledaren i Europa i dag som har en klar vision för Kosovo och den politiska viljan och de militära medlen att genomföra den. Med sina egna mått har Milosevic lärt sig läxan från Bosnien och tillämpar den nu.
Tidigare framlockade skarpa folkmordsaktiga våldshandlingar som Srebenica tillräckligt mycket ilska för att egga den internationella gemenskapen till att agera. Genom att minska intensiteten utan att ändra målsättningen vet Milosevic att en by om dagen håller Väst borta. Han har lärt sig att spela på den internationella gemenskapen som på en gammal fiol och vet instinktivt hur hårt han kan pressa strängarna utan att de brister. Det framgår tydligt av det etniska underkuvandet de senaste månaderna att Milosevic inte hyser något annat än förakt för vår överlagda, nyanserade och oförmögna diplomati. Han är en regional tyrann och om han inte stoppas så kommer han att fortsätta tyrannisera.
För några månader sedan lanserade Nato " Operation Determined Falcon" i en meningslös släng av sabelskrammel som kanske gjorde Kosovoalbanerna ännu radikalare genom att sända felaktiga signaler. Falken visade sig inte vara något annat än en dyr och död anka och betraktades och behandlades redan från början som en sådan av Milosevic. Åtbörder kan lika lite som våra ord eller resolutioner sätta stopp för den här aggressionen.
Vi måste ta lärdom av de läxor vi lärde oss i Bosnien och använda oss av dem. Att våldet skulle upphöra var det grundläggande villkoret för att skapa ett klimat för en politisk dialog i Dayton. Det behövdes ett bestämt internationellt agerande för att öppna vägen för politikerna att åter kunna hävda sin makt. Tio dagars begränsad, fokuserad, proportionerlig bombning stoppade aggressionen den gången. Det skulle ha kunnat vara vilka tio dagar som helst under de sorgliga fyra åren. Om vi inte handlar snabbt så kan vi förvänta oss en humanitär katastrof på Balkan i vinter. Vi har en moralisk, etisk och politisk plikt att handla.
Vad min politiska grupp anbelangar så är syftet med den europeiska processen att se till att den här sortens terror aldrig kommer att upprepas. I tio år har Kosovo vinkat oss till sig. Om vi sviker de här försvarslösa människorna så är våra utrikespolitiska ambitioner ett misslyckande.
(Applåder)

Caccavale
Fru rådsordförande! Jag har med intresse lyssnat på er redogörelse, men jag noterade att ni använde en eufemism. Ni sade att strider pågår mellan Kosovos befrielsearmé UCK och reguljära jugoslaviska styrkor för att med våld lösa Kosovoproblemet. Men, fru ordförande, så förhåller det sig inte. Låt oss säga som det är: för det första genomför en gangster, Slobodan Milosevic, en aggression gentemot Kosovos befolkning. En gangster som heter Milosevic, och som vill befria Kosovo från den albanska befolkning som, som bekant, besitter 90 procent av arean i området, genomför en etnisk rensning Detta för att påminna om vad som är de faktiska förhållandena.
För det andra har jag fått höra, även från högt aktade kolleger, att vi inte kan engagera oss i flyktingfrågan, eftersom vi redan har engagerat oss för albanerna, och att vi vill skicka tillbaka dem till de byar som utraderats av Milosevic. Jag vill att ni, fru ordförande, och kommissionen, talar om för oss hur det är möjligt att skicka tillbaka flyktingarna till byar som har utraderats och som ockuperats militärt av Milosevics trupper.
För det tredje har jag hört att man har talat om fasthet från Europas sida, kommissionär Van den Broek. Ni har sagt att vi måste ge ett bestämt svar. Hittills har Europa varit totalt frånvarande, impotent, tvått sina händer. Vi har blivit till åtlöje inför alla åter en gång, på samma sätt som i Bosnien. Med sin förhalningstaktik fortsätter Milosevic sina krigsoperationer inför ett kraftlöst internationellt samfund och ett impotent Europa. Nu har parlamentet inte längre några illusioner. Vi har upprepade gånger förklarat vari faran består för Kosovo, men vare sig kommissionen, rådet eller det internationella samfundet har lyssnat. Dramat rullar vidare. Jag har hört talas om arbetsgrupper och speciella sändebud. Låt oss hoppas att det inte bara rör sig om det gamla vanliga kommittéförfarandet där man bara ägnar sig åt att räkna döda och flyktingar.

Carnero González
Herr ordförande! Sedan i juli har situation i Kosovo förvärrats. Det är uppenbart att det är flyktingarna, de som dör, som först lider av detta. Även politiskt förvärras läget. Det förvärras där och det förvärras i övriga länder i regionen. Vi har t.ex. situationen i Albanien, och att Berisha ännu en gång försöker omstörta den demokratiska ordningen och ställa en regering, som säkerligen inte varit särskilt effektiv, mot väggen, men det är ändå den regering som majoriteten av albanerna har önskat.
Saken är den att Europeiska unionen ännu en gång är utan puls. Det innebär frånvaro, det innebär svaghet, det innebär splittring. Initiativ här och där, olika utnämningar, bojkotter som inte tillämpas - det handlar inte längre om det evigt anmälda landet, det är Förenade kungariket som anför att det finns kontraktsenliga internationella åtaganden som hindrar det att tillämpa bojkotten vad gäller luftfarten -. Vad gör man då? Ökar trycket på den ansvariga. Och den ansvariga är Milosevic och hans regering. För honom förvärras inte läget eftersom han är på väg att nå sina mål med hjälp av blod och eld.
Visst ska Kosovo vara självbestämmande i ett demokratiskt Serbien.

Tamino
Herr ordförande! Jag har lyssnat på det som har sagts av representanterna för rådet och kommissionen, men enligt min åsikt kräver det som just nu sker i Kosovo även en liten historisk utvikning. Under mer än tio år har vi i Kosovo kunnat bevittna politiska och kulturella försök, från den albanska befolkningens sida, att förändra ett tillstånd av förtryck med hjälp av icke-våld. Under de tio åren har vädjandena om hjälp på internationell nivå från de albanska politiska ledarna i Kosovo inte hörsammats och icke-våldsprincipen har av de serbiska förtryckarna betraktats som kraftlöshet och politisk underkastelse. Man kan därför, tyvärr, inte förundras över att situationen i dag, med tanke på denna kriminella passivitet, även från de europeiska institutionernas sida, har förvärrats och övergått i en väpnad konflikt.
Resultatet har blivit ett stort antal döda, förstörda byar och 300.000 flyktingar. Möjligheterna till en fredlig uppgörelse har minskat starkt. Allt detta kan läggas till den redan allvarliga situationen i Bosnien och den föregående - analoga - etniska rensningspolitik som önskats av de styrande i Belgrad, vilka uppenbarligen känner sig uppmuntrade av den passivitet som demonstrerats av Europeiska unionen, som tyvärr är helt i avsaknad av en reell gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
I en så allvarlig situation, som dessutom förvärras av krisen i Albanien, krävs en beslutsam internationell polisiär aktion, för att få till stånd ett omedelbart eldupphör inom ramen för ett mandat från Förenta Nationerna och under OSSE: s överinseende, med ett aktivt deltagande från medlemsstaterna inom Europeiska unionen.
Ett eldupphör är av avgörande betydelse såväl för att undvika att konflikten sprider sig till de angränsande länderna som för att inleda en dialog i syfte att få till stånd en verklig fredsprocess, som inte kan ignorera Kosovobefolkningens legitima förväntningar vad gäller verklig självständighet när det gäller att styra det egna territoriet. Men det kan inte förekomma någon pacificering om man inte kan garantera att flyktingarna kan återvända till sina hus, under internationellt beskydd - även med tanke på de mycket svåra förhållanden de står inför i samband med den kommande vintern - och utan att erbjuda ett hus till de flyktingar vars byar har förstörts. Det är därför även nödvändigt med ett helhjärtat stöd till de humanitära organisationerna, som måste få reell rörelsefrihet på Kosovos territorium.
En första symbolisk gest som kommissionen skulle kunna göra vore att bygga upp studentbostäderna i Pristina, som ett synbart stöd till försoningen mellan universitetsstudenterna.
Avslutningsvis önskar Gruppen De gröna ett mer beslutsamt agerande från rådet och kommissionen för att så snabbt som möjligt få ett fredligt slut på den pågående konflikten.

Dupuis
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag tror att indignationen, den har ni fått höra, den har ni fått känna av. Det inträffar verkligen något ofattbart. Efter Kroatien, efter Bosnien, ser vi nu hur samma scenario, exakt samma scenario, utspelar sig: en aggressionspolitik, någonting helt annat än en polisaktion, driver 250 000 människor på flykt.
Vi har nu kommit till den tredje fasen i ett krig som startades i Kroatien av Milosevic för nästan åtta år sedan. Ett krig som han planerade, som han är i färd med att organisera och steg för steg genomföra, och som han kommer att föra till sitt slut, genom att se till att 50 eller 60 procent av Kosovo helt och hållet befrias från alla former av albansk närvaro, på ett sådant sätt att han kommer att kunna infinna sig framför er, inför rådet, och säga: " Jag är en fredens man. Låt oss sluta ett avtal liksom i Bosnien, låt oss göra en snygg delning, som inte kommer att benämnas så i början, men som de facto kommer att vara en delning efter en faktisk etnisk rensning av Kosovo."
Detta handlar inte om ett projekt för framtiden, utan om ett projekt som genomförs dag för dag. 250 000 flyktingar, fru ordförande, herr van den Broek, det räcker för en intervention som sträcker sig utöver undersökningsdelegationer och " plastiska operationer" , som vi har fått bevittna i så många år. Vi måste tränga in i historiens kärna.
Kärnan i problemet, det är Milosevic. Milosevic borde stå till svars direkt i Haag för de brott han har begått sedan åtta år i Kroatien, i Bosnien och i dag i Kosovo. Vi har ingen tid att förlora. Vi har inte behov av att skicka stridsvagnar. Vi behöver inte skicka flygplan. Det räcker med att sända en order om inställelse inför domstolen i Haag, och det kan göras i morgon bitti för att bli av med den här personen. Det är en person som har orsakat 200 000 människors död och som bär ansvaret för två miljoner flyktingar. Redan i dag finns det 250 000 flyktingar i Kosovo.
Visst kan vi fortsätta att diskutera GUSP, om beslut som skall fattas med majoritetsomröstningar, om europeiska trupper som skall sändas iväg, men det krävs två månader för att upprätta de första genomförbarhetsplanerna. Vi måste vända oss till någonting annat än Amsterdamfördraget, som nu visar sitt rätta ansikte: det totala tomrummet. Vi måste agera, vi måste skapa ett Europa som inte är ett maktlöshetens Europa, som det har varit under de senaste tio åren. Det är inte bara ledamöterna här som har fått nog, det är medborgarna som inte längre tror på Europa. Det är medborgarna! Och efter det förvånas vi över att de röstar på det ena eller det andra sättet. De kommer inte längre att rösta, de har inte längre något förtroende för detta Europa.
(Applåder)

Wiersma
Fru ordförande! Denna debatt är egentligen en slags tragisk upprepningsövning. Vi diskuterar situationen i Kosovo för femtielfte gången utan att det egentligen har skett någon positiv förändring. Det finns inga utsikter till någon riktig lösning och situationen har kanske snarare komplicerats än förenklats. Ingen av oss hänger riktigt med i utvecklingen, en utveckling som framför allt föranleds av serberna och deras brutala aggression; rådets ordförande redogjorde nyss än en gång för dessa realiteter. Precis som här talas även på annat håll om ett kraftfullare internationellt agerande. Men än så länge har endast halvdana steg tagits, tänk till exempel på luftfartsbojkotten och den möda som har krävts för att kunna verkställa denna. Idéer råder det ingen brist på, men hur skall de förverkligas? Jag är glad att kommissionären här har sagt att åtgärderna mot regimen i Belgrad gärna fick vara lite strängare vad honom och kommissionen beträffar. Det finns också en diskussion här i parlamentet om på vilket sätt världssamfundet borde övergå till handling. I resolutionen som har förberetts för denna debatt föreslår man mer eller mindre att Europeiska unionen på egen hand borde sikta på ett militärt ingripande. Min grupp är emot detta; jag känner mer för tanken att tvinga FN: s säkerhetsråd att göra ett uttalande som banar väg för ett eventuellt militärt ingripande, och ordföranden och kommissionären har framhållit denna möjlighet. Låt oss först vandra denna väg, och det finns inget som förbjuder Europeiska unionen att ta detta initiativ och därmed klargöra för Milosevic att det finns gränser. Således ger man ett svar på Milosevics smygande taktik som kommissionären beskrev genom en jämförelse med vad som tidigare skedde i Bosnien.
Vad oss beträffar måste ett vapenstillestånd komma till stånd, inte bara för att möjliggöra överläggningar utan också för att kunna bistå med den nödhjälp som krävs. Vad vi är ute efter, och detta förblir PSE-gruppens utgångspunkt, är ett fortsatt sökande efter en politisk lösning då vi inte tror att man med militära medel utan vidare kan lösa situationen, och vår uppfattning är att ett militärt ingripande alltid måste företas i ett sådant politiskt tecken. Vi avvisar sålunda resolutionen eftersom denna onyanserat suggererar att EU måste framtvinga ett självständigt Kosovo genom ett militärt ingripande. Vi är emot en sådan självständighet därför att vi tror att det skulle vara att öppna Pandoras ask och att gränserna i Europa skulle komma att ifrågasättas i de närliggande områdena och även på annat håll. Vi anser att det är att gå för långt beträffande Kosovo, inte bara för att detta skulle försvåra en politisk lösning, utan vi menar också att en sådan lösning är fullständigt overklig, med hänvisning även till det rådsordföranden sade i frågan.

Habsburg-Lothringen
Jag tror att man håller på att pröva en ny strategi i Kososvo. Förra veckan fick jag tillfälle att se hur det är där nere. Den nya strategin innebär nedbrända marker och etnisk rensning. Det är metoder som vi helt enkelt inte kan tolerera. Vi får inte tolerera att de militanta serbiska krafterna röjer tre kilometer till höger och vänster om de mest trafikerade vägarna för att skapa ett skjutfält och mejar ned alla hus och träd och lämnar nedbrända marker efter sig.
Vi kan inte heller kontrollera vilka flyktingströmmar som är att vänta, eftersom vi inte kan ta oss in i området. Nu är det tydligen 60 000 flyktingar som bor ute i skogen eller i nödtorftiga bostäder. Men det exakta antalet känner vi inte till, eftersom vi inte har tillträde till området. Detta är något vi under alla omständigheter borde kräva.
Vi måste precisera våra uttalanden. När vi i dag talar om autonomi, hur den nu än skall utövas, måste vi även diskutera vissa grund- och minimiförutsättningar, till exempel en tydlig kontroll av polis, förvaltning och rättsväsende genom demokratiskt valda krafter i Kosovo. Det är en minimiförutsättning som även bör tas upp i formuleringarna. Vi måste också tala klarspråk med Milosevic. En sak vill jag tydligt påpeka: De senaste åtta årens erfarenhet har visat att det inte går att förhandla med herr Milosevic, i bästa fall kan man förhandla om honom och i så fall endast i Haag.
Men låt mig även ge en kort kommentar om Albanien. Det var ju inte första gången ett attentat riktades mot Hajdari. Vid det tredje attentatet blev han mördad. Man får inte glömma att han första gången blev beskjuten i parlamentet och då av en företrädare för regeringspartiet.
Jag är mycket glad över att Swoboda kommer fram igen, för att när han här talar om de rättsstatliga principer som Fatos Nano agerar utifrån där borta, då tvivlar jag uppriktigt sagt på hans rättsliga förståelse. För Fatos Nano tillämpar inga rättsstatliga principer. Jag tänker på avspärrningen av det demokratiska partiets huvudkvarter i går kväll - det talar inte direkt för hans rättsliga förståelse. Vi måste tala klarspråk och vi måste agera!

Frischenschlager
Fru ordförande, herr kommissionär! Här kan vi inte göra annat än tala. Men vi bör inte släta över något utan tala klarspråk inför de ansvariga. Till att börja med: Jag står inte ut med att lyssna på det här längre. Vi måste dra lärdom. Nu har tragedin pågått i åtta år och alla som hörde om och såg situationen i Bosnien, förstod att Kosovo skulle bli den nästa bomb som exploderade, att det skulle bli nästa katastrof. Det har inte hänt något på många år.
För det andra: Civilbefolkningen jagas medvetet bort med hjälp av militära terrordåd med en etisk motivering och man räknar kallt med att denna skall decimeras. Det är helt klart ett krigsbrott. Det måste vi uttala högt. Och sedan: Vem är det som bär ansvaret? Milosevic naturligtvis! Men det har det talats tillräckligt om. Men likaså bör det tydligt uttalas att de medansvariga i stor utsträckning är våra medlemsländers regeringar, som har sammanträtt i rådet under flera år utan att finna några lämpliga politiska lösningar för att ta herraväldet över situationen. Dessa regeringar är medansvariga. Men det är i synnerhet två regeringar som bär ansvaret, nämligen Greklands och Storbritanniens regeringar, som inte ens är beredda att stödja besluten från Cardiff om flygsanktioner. De är huvudansvariga för situationen. Det är ingen som kan prata bort att 300 000 personers liv står på spel. De som är medansvariga till detta och inte agerar genom att tillgripa sanktioner, de är medansvariga. Det måste påpekas högt och tydligt!
(Applåder)

Daskalaki
Herr ordförande! Jag hade inte för avsikt att tala om Grekland, men jag anser att Grekland har väldigt många problem, som vi inte alltid så klart ser, och detta slags kriser inträffar mycket lätt.
Jag tänker på Kosovo. Det har nämnts att antalet flyktingar är över 250 000, och när vintern kommer, kan man räkna med att en stor del av dem ställs inför stora problem. Det finns uppgifter - och det nämnde också kommissionsledamoten - om att oroligheterna, som har pågått i flera månader, får allvarliga följder för jordbruket, vilket kan leda till brist på vete under vintern.
Hittills har världssamfundets roll inskränkt sig till betraktarens, samtidigt som en ny fara kan skönjas vid horisonten, de oroväckande händelser som nyligen ägt rum i Albanien. Dessa händelser berör i hög grad Grekland - som har väldigt egendomliga grannar, vilket vi ofta glömmer här i parlamentet - och om denna utveckling fortsätter, kan den leda till kedjereaktioner.
I denna situation är det nödvändigt att se till att flyktingarna tryggt kan återvända och att på allt sätt ingripa för att åstadkomma en normalisering. Kosovoproblemet har en flera århundraden lång historia. Så som situationen har utvecklats i dag, är vi emellertid skyldiga att ingripa med alla till buds stående medel - de nämndes av fru ministern då hon talade som företrädare för rådets ordförandeskap - för att få slut på de extrema våldsamheterna och för att stödja de måttfulla krafterna i området. Man måste till varje pris få slut på Belgrads absolut oacceptabla och besinningslösa våld och befrielsearméns grymheter. Man måste begära att Kosovoproblemet får en tillfredsställande lösning, utan rätt till utträde, vilket också rådets ordförandeskap framhållit.
De berörda parterna måste komma överens om denna lösning för att förhindra varje tänkbar förvärring av situationen.

Theonas
Herr ordförande! Varje gång vi här i Europaparlamentet talar om situationen i f.d. Jugoslavien, om Balkanhalvön över huvud taget, efter det forna Jugoslaviens upplösning, som Europeiska unionen bär ett mycket tungt ansvar för, hör man mängder av militanta röster i parlamentet, och det framförs mängder av krav på militära lösningar av problemen. En sak måste vi alla medge: att det inte finns någon militär lösning på Balkanhalvöns och Kosovos problem, det finns bara möjligheter till en fredlig politisk lösning. Frågan är: Stöder Europeiska unionen ett sådant alternativ?
Nyligen framförde Milosevic ett förslag. Det accepterades av Rugova. Och rådets svar var: avbrytande av det jugoslaviska flygbolagets flygningar i Europeiska unionen. Vilka är det Europeiska unionen stöder genom denna hållning? Stöder man inte de oförsonliga krafterna inom befrielsearmén? Och har inte just detta stöd till de oförsonliga krafterna lett till stöd för de oförsonliga krafterna i Albanien, så att också Albanien riskerar att destabiliseras? Låt oss ta upp frågan om ansvaret för detta, fru rådsordförande.

Sarlis
Herr ordförande! Jag vill säga att den bästa humanitära hjälp som Europeiska unionen kan erbjuda är att försöka få slut på striderna i Kosovo, för en förlängning av den oklara situationen i Kosovo har direkta, mycket ödesdigra konsekvenser för situationen i Albanien.
En förlängning av den oklara situationen, eller vad man nu vill kalla den, i Kosovo-området har en destabiliserande effekt på situationen i Albanien, och där finns det en ytterst känslig balans, för albanerna i Albanien har andra uppfattningar och en annan religion, och följaktligen behövs det inte mycket för att vi skall få en situation, som inte går att kontrollera.
Med tanke på dessa förhållanden vill jag ställa några konkreta frågor till rådet: Det finns ett initiativ av Hill, som, enligt pressuppgifter, har åstadkommit ett mycket stort närmande mellan de båda parterna, Milosevic och Rugova, som vi måste stödja. Och jag har inte hört någon här i parlamentet stödja denne man, jag har inte hört någon stödja denne hjälte, så att en dialog kan inledas. Men det räcker inte med dialog. Samtidigt som det finns en dialog eller en överenskommelse om principer för en dialog, måste det finnas en militär polisstyrka i Kosovo. Det som beslutades i Dayton måste genomföras. Det finns ett precedensfall. Daytonavtalet lyckades, och eftersom det har lyckats, anser jag att man inom ramen för en generell överenskommelse mellan Belgradregimen och Rugova måste skapa garantier för att denna överenskommelse tillämpas genom närvaron av en militär styrka av polisiär typ.

Haarder
Herr ordförande! Om massmördarna Arkan och Milosevic satt här på läktaren och lyssnade på oss, så skulle de nöjt gnugga sina blodiga händer. Vår skamliga, fega politik har gjort att de segrat gång på gång under de senaste åren. Vintern är på väg till de fördrivna i Kosovos bergstrakter. De saknar mat, medicin och skydd mot kölden. Milosevic kommer att göra dem till gisslan genom att bara tillåta hjälp i särskilda reservat som han själv kontrollerar. Men som Emma Bonino har sagt: Det är som att låta Dracula vakta en blodbank. Nej, herr ordförande, vi får inte tillåta en upprepning av massmorden i Srebenica, där 7 000 man föll offer för vår fega politik. Det är illa nog att våra regeringar är räddhågade, och att de struntar i våra ideal. Om inte vi heller vågar hjälpa folk i nöd, så går fegheten i politiken för långt. Det skall sändas nödhjälp i konvojer till lands eller via flygplan, med eller utan FN: s auktorisation, och hjälpen skall skyddas. Om det sker eldgivning mot konvojerna, så skall de ha rätt att skjuta tillbaka. Det var demokratiernas räddhågsenhet som gav Hitler blodad tand. Nato och EU skapades för att förhindra upprepningar. Nu måste vi uppvisa så mycket mod att vi åtminstone insisterar på hjälp till offren, utan att göra dem och oss själva till gisslan.

Bianco
Herr ordförande! Det krävdes ingen större politisk erfarenhet för att förstå att den mycket allvarliga situationen i Kosovo kunde få negativa och destabiliserande konsekvenser, vilket också har blivit fallet i hela regionen och i Albanien. Detta är en antik, historisk regel. Kosovo är gnistan som kan tända en brand som omfattar hela Balkanområdet. Vad kan man göra? Ord tjänar ingenting till, men Milosevic har varit listig nog att välja rätt månader för att utöva sitt förtryck - juli och augusti - när den europeiska politiken tar semester. Och vi tog verkligen semester!
De förklaringar som har avgetts, de åtgärder för att begränsa konflikten och de sanktioner som tillkännagivits av kommissionär Van den Broek har misslyckats. Det har i kammaren påpekats att inte ens Cardifföverenskommelsen har fullföljts.
Ni, fru rådsordförande, har sagt att det är otänkbart att föreställa sig ett militärt ingripande. Vi kan instämma i det, men hur skall man konkret kunna utöva påtryckningar? Samtidigt har den tyske försvarsministern förklarat att om mellan tre och fem månader och efter det att Milosevic har underrättats, kommer Nato att ingripa. Vilken linje följer Europa?
Jag frågar mig om det inte kunde vara möjligt att ingripa för att förstärka en stabiliseringspolitik, placera ut trupper längs Kosovos gräns, utöva påtryckningar och, framför allt, komma fram till en stabilisering av Albanien, där det inte är så lätt att skilja de goda från de onda, eftersom, även om Berisha har sina fel, så har även Nato-regeringen det. Vi kan vare sig välja den ena eller den andra parten. Vi måste ingripa för att demokratins spelregler skall respekteras, men de reglerna omfattar också respekt för oppositionen.
Om vi inte lyckas ingripa har vi, ännu en gång, bedrivit en politik som har inneburit besvikelser och jag vill inte att skulden skall läggas på det österrikiska ordförandeskapet. Jag fruktar dessutom, fru ordförande, att kostnaderna för Europas del kommer att bli ännu högre, på samma sätt som har skett i Bosnien.

Ferrero-Waldner
Ärade ledamöter! Det framgår av debatten att det egentligen inte bara är en debatt om Kosovo, utan även en debatt om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och om våra möjligheter inom de institutionella ramarna. Jag får lov att säga att jag beklagar att vi inte har kommit längre på det institutionella planet. Men ni vet att principen om enhällighet gäller i rådet, och tyvärr finns det alltid stater som motsätter sig vissa åtgärder. Tyvärr måste jag säga det samma om säkerhetsrådet. Även i säkerhetsrådet finns det ständigt medlemmar, men kanske även andra, som inte accepterar vissa av de beslut som en del av oss annars gärna skulle genomdriva. Därför befinner vi oss fortfarande i ett läge där hotet om ett militärt ingripande inte har gett något resultat. Det innebär för den skull inte att det inte kan lyckas ändå i framtiden. Men jag nämnde i mitt tidigare inlägg att det inte finns några sådana utsikter just nu. Jag är glad över något som jag inte visste förut, att fransmännen - till skillnad från hur de hittills har reagerat -nu åtminstone är intresserade av en ny formulering av en säkerhetsresolution, för det kan naturligtvis förändra situationen något.
Jag vill i korta drag gå in på den fråga som ställdes, om i vilken utsträckning strängare åtgärder -nämligen andra åtgärder än ett militärt ingripande- har förekommit i diskussionerna, och ändå inte godkänts sedan. Inom ramen för det investeringsstopp som vi beslutade om, liksom inom ramen för frysningen av banktillgodohavandena är de åtgärder som vi har vidtagit tämligen svaga. Men även detta har sin grund i att det var den minsta gemensamma nämnaren vi lyckades uppnå enhällighet om. Jag måste säga att jag för ögonblicket i egenskap av rådsordförande måste försvara detta ställningstagande, men att jag inte heller alltid kan acceptera det.
Sedan vill jag också gå in på frågan om vem det är som nu konkret agerar som vår special emmissary i Albanien. Det är ambassadör Grobmeyer, som redan förra året var ställföreträdare för den tidigare förbundskanslern Vranitzky i Albanien, och som är väl insatt i situationen, som på ort och ställe genast kan börja med att samla alla parter till en dialog och som givetvis kommer att samordna sina insatser med OSSE och de övriga institutionerna. Jag håller med kommissionen om att man naturligtvis måste hitta nya vägar, men tyvärr har vi inte heller tidigare lyckats få iväg en VEU-delegation till Albanien. OSSE har när allt kommer omkring gjort en mycket bra insats där under en kort period, men som vi ser, hade naturligtvis inte heller de möjlighet att bygga upp nya institutioner i Albanien.
Frågan om safe havens togs också upp. Naturligtvis vet vi att det som i Bosnien ledde till en katastrof inte kan inträffa på samma sätt den här gången i Kosovo. Jag har själv haft ett långt samtal med Emma Bonino om flyktingproblematiken och tro mig, även vi är medvetna om att det man hittills har kommit upp med är litet. Men just nu är det mycket svårt att vidta ytterligare åtgärder och att eftersträva det maximala. En dialog mellan Europeiska unionen och Förenta staterna har ägt rum. Där diskuterades bland annat om vi inte kan bilda en polisstyrka bestående av olika etniska grupper, som kan bevaka flyktingarnas återvändande på plats och garantera flyktingarna en viss säkerhet. Men inte heller det är möjligt just nu - och då menar jag just nu. Därför är det minsta vi kan göra att blanda ECMM och KDOM, det vill säga stärka dessa båda delegationer som jag nämnde i mitt inlägg, för det är något som alltid irriterar Milosevic: att bli kontrollerad och att informationen sprids.
Jag vill ta upp en fråga till: Man påstår att det inte finns någon möjlighet att komma i kontakt med flyktingarna. Det är inte helt sant. UNHCR och Röda korsets internationella kommitté har goda möjligheter att ta sig in i området. Ibland blir de stoppade, det är sant, men i stort sett fungerar det bra. Det har jag också fått bekräftat av Emma Bonino, som själv var där alldeles nyligen.
Herr ordförande, jag tycker ändå att det finns tecken på en viss enighet om att den främsta prioriteringen måste vara att uppnå ett vapenstillestånd i Kosovo och att förbättra den katastrofala humanitära situationen. Jag tror att vi alla är mer eller mindre överens om att det endast är möjligt att inleda meningsfulla förhandlingar om Kosovos framtida status om dessa förutsättningar först är uppfyllda. Vi kommer åtminstone att engagerat fortsätta att arbeta i den riktningen.

Bianco
Herr ordförande! Detta är en mycket betydelsefull debatt. Vi kan inte förvänta oss att hela kammaren skall lyssna till det österrikiska ordförandeskapets och kommissionen rapport, men jag vill uppmana ordförandeskapet att åtminstone bjuda in dem som deltar i debatten att lyssna och att få höra svaret från rådets och kommissionens ordförande. Detta skulle vara en akt av respekt gentemot parlamentet. Jag vädjar till det sunda förnuft, som jag mycket väl vet att ni har!

Ordföranden
Bianco! Detta är en speciellt betydelsefull debatt, det är sant, men den regeln skulle i så fall gälla för alla diskussioner.

Van den Broek
Herr ordförande! Låt mig först framföra de goda nyheter som kommissionen just fått från Robin Cook som säger att Förenade kungariket beslutat att med omedelbar verkan förbjuda alla flygningar med jugoslaviska flygbolag till Förenade kungariket. Så vår optimism om att vi skulle göra framsteg på den punkten var inte felplacerad.
Min sista anmärkning är att det, på grundval av den erfarenhet och information som vi alla har - erfarenheterna från Bosnien och informationen om Kosovo - är helt klart att det så länge det inte förklarats något eldupphör, så länge våldet inte upphör, kommer det inte att kunna föras några meningsfulla förhandlingar och det kommer att finnas en ständig ström av flyktingar och fördrivna människor. Det eländet kommer att fortsätta. Det är vår erfarenhet och det finns inget som tyder på att det skulle vara annorlunda i det här fallet.
Till alla dem som har svårt, som vi tidigare hade i Bosnien, att klart kunna skilja på vem som skall betraktas som angripare, vem som skall ses som huvudorsak till eländet, vill jag säga att de 250 000 personer som vi talar om inte är serber. De är albaner i Kosovo. Det betyder inte att UCK inte använder våld men den som bär huvudansvaret bör tas om hand först.
Slutligen - och här har ordförandeskapet ofta varit mycket uppriktigt i skildringen av situationen i unionen - är det ändå mycket viktigt för parlamentet att i så hög grad som möjligt tala med en röst och uppmuntra unionen till att ta sitt ansvar. Det är därför jag upprepar att jag är mycket glad att få höra att, om pressuppgifterna är riktiga, Frankrikes president sagt att situationen är oacceptabel och till Rysslands president sagt att vi behöver ett möte med kontaktgruppen, och att vi behöver tala om säkerhetsrådet. Jag vet att Frankrike och en stor majoritet av våra medlemsstater anser att användningen av någon typ av trupper för att stoppa våldet bör omfattas av en resolution från säkerhetsrådet. Det är en välgrundad synpunkt. Jag hoppas dock att det inte kommer att ta för lång tid att få fram en sådan resolution och skapa den fred som behövs, innan förhandlingar kan inledas för att komma fram till en slutgiltig politisk lösning, för Milosevic och UCK finns det nämligen inte någon militär lösning. Jag är dock rädd för att det kommer att behövas tryck utifrån för att stoppa våldet och få igång den politiska processen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Närstående bolag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0299/98) av Secchi för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets direktiv om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater.
Eftersom vi absolut måste avbryta debatten kl. 17.30 för frågorna till rådet ber jag Secchi att i sin egenskap av föredragande inleda debatten, men jag vill påpeka att vi kommer att bli tvungna att fortsätta debatten i kväll, efter kl. 21.00.

Secchi
Herr ordförande! Låt mig inleda med att protestera mot det ni just sagt. Jag tycker faktiskt det är ganska absurt att man i en fråga som är så här viktig inleder en debatt som sedan skall fortsätta vid ett senare tillfälle, när de som är intresserade av frågan inte längre kan ha problemets natur och de olika åsikter som kommit fram aktuella. Om vi i stället med ett par minuter överskrider den tidsgräns som angivits - med tanke på att detta redan har skett i dag - så skulle detta knappast vara till skada för Europaparlamentets effektivitet.

Ordföranden
Secchi! Ert inlägg kan skjutas upp till i kväll klockan 21.00. Men vi kan absolut inte flytta fram tiden för frågorna till rådet. Ni får därför bestämma själv: antingen nu eller klockan 21.00.

Secchi
Låt mig beskriva det betänkande som godkänts av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets direktiv om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater. Detta är ett förslag som kommissionen presenterat som en del av det s.k. " Monti-paketet" som, vilket parlamentets ledamöter säkert minns, avser tillämpningen av den strategi som föreslagits av kommissionen, med fullt stöd av parlamentet, när det gäller en skattemässig samordning för att de olika skattesystemen i medlemsstaterna skall utvecklas på ett sätt som är kompatibelt med en väl fungerande inre marknad och så att man även skall kunna undvika de negativa effekterna av den så kallade skadliga skattekonkurrensen. Den 18 juni godkände parlamentet ett första betänkande om det första inslaget i paketet, dvs. uppförandekoden vad gäller företagsbeskattningen. I dag behandlar vi det andra inslaget i paketet och samtidigt arbetar utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik på det tredje inslaget som avser förslaget till direktiv om beskattning av ränteinkomster för icke-medborgare. Tillåt mig i det sammanhanget att nämna ändringsförslag 3 som utskottet för ekonomi, valutafrågro och industripolitik har godkänt, och som kräver att den tidsförskjutning som uppkommer när de olika inslagen i paketet skall godkännas, inte av medlemsstaterna utnyttjas som en ursäkt för att bibehålla status quo. Detta är regler som fungerar bäst tillsammans, men som av nödvändighet måste förverkligas efterhand som lagstiftningsprocessen fortskrider.
Målet med det direktiv som vi behandlar i dag är att undanröja dubbelbeskattning mellan närstående bolag som verkar i olika medlemsstater inom den inre marknaden. Det ekonomiska utskottet föreslår dessutom, i ändringsförslag 2, att detta system gradvis utsträcks till att omfatta samtliga företag som verkar inom den gemensamma marknaden för att man skall kunna undvika dubbelbeskattning. I ändringsförslag 1 stryker vi under den stora betydelse som detta direktiv har, framför allt för de små och medelstora företagen som står sämre rustade att möta denna typ av problem. Vi anser därför att ett snabbt godkännande av direktivet skulle främja integrationsprocessen i Europa och göra det möjligt att fullt ut utnyttja fördelarna med den inre marknaden.
I ändringsförslag 4 föreslår vi att man krymper marginalerna för medlemsstaternas egen tolkning när det gäller att tillämpa direktivet. Jag inser att detta är en mycket känslig fråga, men jag tror att detta är något som vi måste föreslå. I ändringsförslag 5 föreslår vi att godkännandet av detta direktiv skall tjäna som en utgångspunkt för medlemsstaterna att även se över den egna bolagsbeskattningen i linje med direktivet och hela paketet, framför allt vad gäller uppförandekoden, för att främja den process som ligger till grund för hela denna serie förordningar.
I ändringsförslag 6 begär vi slutligen att man efter treårsperiodens utgång, den tidpunkt när kommissionen skall ha rapporterat om hur det har gått med tillämpningen av direktivet, skall göra en omfattande utvärdering av hur denna nya skattestrategi har utvecklats.
Dessutom, herr ordförande, har Gruppen De gröna presenterat fyra ändringsförslag, som jag hittills ställer mig negativ till. Nr 7 är överflödigt och kan feltolkas, nr 8 upprepar sådant som redan sagts i förslag 1 och 3 från utskottet för ekonomi, nr 9 är bättre formulerat i ändringsförslag 4 från utskottet för ekonomi och nr 10, slutligen, är helt förkastligt eftersom det föreslår att medlemsstaterna får ytterligare två år på sig, jämfört med det som anges av rådet, för att tillämpa direktivet.
I och med detta avslutar jag min föredragning, herr ordförande, samtidigt som jag beklagar att debatten måste avbrytas.

Ordförande
Tack så mycket, Secchi. Jag förstår att det faktum att vi är tvungna att avbryta debatten inte känns bra, men ni vet att vår arbetsordning fastställer att föredragningslistan godkänns då varje sammanträdesperiod inleds och vi har godkänt att frågestunden skulle inledas kl. 17.30.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-0482/98).
Fråga nr 1 från John McCartin (H-0724/98):
Angående: Schengenavtalet
Kan rådets sittande ordförande ge besked om huruvida det förts några förhandlingar på rådsnivå med de brittiska och irländska regeringarna i syfte att ta med dessa två stater i Schengenavtalet och på det sättet göra det möjligt också för medborgare i dessa stater att resa utan pass? Ferrero-Waldner, jag hälsar er välkommen och ger er möjlighet att svara på John McCartins fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamöter! Förenade kungariket och Irlandär fullt involverade i rådets alla förhandlingar och deltar i rådets samtliga arbetsgrupper, i synnerhet vad överförandet av Schengenavtalets regelverk till Europeiska unionens acquis beträffar samt i förhandlingarna med Island och Norge. Irland och Förenade kungariket är inte bundna av Schengenavtalets regelverk i dag och enligt artikel 4 i Schengenprotokollet kommer de inte heller att vara det efter ikraftträdandet av Amsterdamfördraget. Men de kan när som helst begära att regelverket tillämpas helt eller delvis. En sådan begäran har dock inte kommit in.

McCartin
Jag tackar rådets ordförande för hennes svar. Problemet med Irland är att det redan finns fri rörlighet mellan Irland, Nordirland och resten av Förenade kungariket. Om Irland skulle underteckna Schengenavtalet utan Förenade kungariket skulle vi därför lägga på ytterligare restriktioner på den irländska befolkningens rörelsefrihet, och det skulle kunna skapa stora svårigheter.
Jag oroar mig för att Europeiska enhetsakten, som båda länderna ratificerat, förpliktigade alla de medlemsstater som ratificerade den att ta bort alla gränser före den 1 januari 1992. Under tiden har vi sett att andra länder i Europeiska unionen, genom att gå skilda vägar, på ett ganska kringgående sätt satt Europeiska enhetsakten i verket. Förenade kungariket och Irland har dock stannat utanför. Kan vi förpliktiga dessa länder att leva upp till sina skyldigheter i enlighet med Europeiska enhetsakten?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Det finns en artikel 7 i enhetsakten som aldrig blev riktigt accepterad och därför måste jag upprepa, att så länge det inte inkommer en begäran från Irland och Förenade kungariket om ett antagande av enstaka eller samtliga bestämmelser, kan det inte heller ske några förhandlingar på området. När en begäran från Förenade kungariket eller Irland eller från båda dessa länder föreligger, kommer överläggningar i rådet att ske och sedan fattar man ett beslut. Då är det de 13 medlemsstaterna i Schengen och det ansökande landet som i enlighet med artikel 4 i Schengenprotokollet röstar fram ett enhälligt beslut. Det är allt jag har att säga om det.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 2.
Fråga nr 3 från Alan Gillis (H-0727/98):
Angående: Algeriet
Med anledning av den fruktansvärda situationen i Algeriet där hundratals oskyldiga män, kvinnor och barn avrättas av militanta islamistiska extremister, och med anledning av den algeriska regeringens uppenbara ovilja att göra något för att skydda landets egna invånare, vill jag fråga rådet vilka åtgärder det ämnar vidta för att tvinga den algeriska regeringen att inse nödvändigheten av att vidta radikala åtgärder för att få ett slut på detta ohyggliga mördande av oskyldiga medborgare? Ferrero-Waldner, ni får möjlighet att svara på Gillis fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Rådet delar ledamotens oro inför de ständiga våldsdåden i Algeriet, som framför allt kommit att drabba den oskyldiga civilbefolkningen. Man har vid olika tillfällen uppmanat den algeriska regeringen att göra allt för att skydda landets medborgare från terroristattacker och våldsdåd. Samtidigt har rådet, mot bakgrund av den kritik som riktats mot den algeriska regeringens metoder i bekämpandet av terrorismen och det fundamentalistiska våldet, poängterat att dessa metoder måste överensstämma med de internationella normerna för mänskliga rättigheter och de rättsstatliga principerna.
Vidare har rådet nyligen poängterat att den djupare orsaken bakom våldet - nämligen de otillräckliga framstegen i samband med de politiska, ekonomiska och sociala reformerna - måste undanröjas om man skall övervinna de hot som i synnerhet kommer från extremistiska grupper i det algeriska samhället. Jag var själv med i rådets trojkadelegation den 19-20 januari och blev då väl insatt i situationen. Jag har fortfarande kontakt med vissa personer i syfte att granska tänkbara försök till en lösning.
Trots att inte reformprocessen drevs framåt på det sätt som krävdes, verkar det åtminstone efter trojkans besök i Algeriet, men även sedan det besök som följde av Europaparlamentets delegation i februari - och det besöket har ni ju tillgång till utförlig information om - som om det har skett en viss utveckling mot en större öppenhet. Råder följer med stor uppmärksamhet de politiska och lagstifandebeslut som är nödvändiga för att leda den politiska reformprocessen framåt.
Rådet hoppas även att det senaste besöket av den grupp bestående av de som FN: s generalsekreterare kallar betydande personligheter - under Soares ledning, ni vet - kommer att stärka samarbetet mellan Algeriet och den internationella statsgemenskapen, så att det leder till en fortsatt förbättring av läget. Ordförandeskapet håller i övrigt aktivt kontakt med Algeriet i syfte att utveckla en bred dialog. Så nu räknar vi med att trojkan inom en nära framtid skall få träffa utrikesminister Attaf i Wien.
En av de huvudfrågor som då borde dryftas är naturligtvis hur man kan stoppa våldet och vilken roll unionen skall ha i det sammanhanget. Vi har åtminstone alltid antytt vår beredskap för detta.

Gillis
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för hennes svar. Jag är glad över att det sker en viss utveckling och kanske kommer vi att snart få ett genombrott. Tydligen behövs det allvarliga reformer och dessa måste fullföljas. Jag undrar om det görs något mer. Vi måste se till att det görs så mycket som möjligt för att stoppa denna blodsspillan och detta våld. Om vi kan göra det tror jag vi kommit mycket långt.

Ferrero-Waldner
Herr ledamot! För nuvarande har inga nya initiativ tagits. Vi hoppas ändå att det kommer att vara möjligt att föra en fortsatt politisk dialog under trojkans besök, som ju i och för sig är planerat, och att vi kan gå in på de frågor som den gången togs upp av trojkan. Naturligtvis var en av frågorna då, om inte Europeiska unionen skulle lämna bistånd på det humanitära området, vilket Algeriet bestämt avslog. Ni vet ju att Algeriet ständigt tog upp frågan om bekämpandet av terrorismen och att Europeiska unionens svar var att unionen som sådan inte ansvarar för detta, men att de enskilda staterna naturligtvis kunde hjälpa Algeriet. I det avseendet finns förstås en viss kontakt.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Alexandros Alavanos (H-0728/98):
Angående: Kontroll av fartyg i strid med Montreuxavtalet
I det internationella Montreuxavtalet fastställs bestämmelser för fartygens trafikering längs sunden vid Bosporen och Dardanellerna. Både gemenskapen och dess medlemsstater och länderna vid Svarta havet har stora ekonomiska och politiska intressen av att bestämmelserna i detta avtal följs. Mot bakgrund av att Turkiet tidigare, med motiveringen att det rört sig om " fartygets last" , har utfört kontroller av fartygen, något som också har upprepats helt nyligen, och av att detta hindrar fartyg från att passera sunden, vill jag fråga rådet om följande: Har Turkiet i enlighet med Montreuxavtalet rätt att utföra kontroll av fartyg om det inte samtidigt " för en process" mot fartyget ifråga? Har Turkiet rätt att kontrollera och förbjuda fartyg att passera om man till exempel skulle anta att fartyget används för vapentransport? Jag föreslår Ferrero-Waldner att ni svarar på Alavanos fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag måste tyvärr svara att det inte är rådets sak att tolka ett omfattande internationellt avtal och i synnerhet inte räckvidden av avtalsparternas rättigheter och skyldigheter. Det blev ett kort svar, men jag har inte mycket mer att tillägga.

Alavanos
Herr ordförande! Jag måste säga att fru rådsordföranden avväpnade mig genom sitt svar, som jag dock inte alls instämmer i. Jag anser att transporterna genom Bosporen och Dardanellerna angår alla länder i Europeiska unionen, i synnerhet länderna i södra Europa, och därför anser jag att rådsordföranden borde kommentera de kontroller som, i strid med Montreuxavtalet, genomförs av Turkiet.
Min fråga är följaktligen: spelar det ingen roll för rådet, om Turkiet bryter mot Montreuxavtalet genom olagliga kontroller av de fartyg som passerar genom Bosporen och Dardanellerna?
För det andra: har rådet för avsikt att med Turkiet diskutera frågan om den internationella havsrättskonventionen, som Europeiska unionen har undertecknat men som Turkiet vägrar att underteckna?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Sjöfartsfriheten i de havsområden som regleras i Montreuxavtalet gäller samtliga stater och inte bara den snävare kretsen av avtalsstater. Artikel 7 i associeringsrådet EG-Turkiets beslut nr 1/95 av den 22 december 1995 om genomförandet av slutfasen i tullunionen fastslår att infarts-, utfarts- och genomfartsförbud eller -inskränkningar är tillåtna bland annat av skäl som den allmänna ordningen och säkerheten. Dessa förbud eller inskränkningar får däremot inte användas som ett medel för villkorlig diskriminering inte heller som ett medel för dolda handelshinder mellan avtalssparterna.
Beträffande möjligheten att bilägga en tvist kan man hänvisa till att Turkiet inte har accepterat den internationella domstolens obligatoriska rättskipningsbefogenheter eller ett förlikningsförfarande i enlighet med havsrättskonventionen, eftersom Turkiet inte är en av konventionens fördragsparter. Jag upprepar därför: Rådet saknar tyvärr befogenheter att yttra sig i frågan om hur bestämmelserna i ett internationellt - jag poängterar: internationellt - avtal skall tolkas, där man uppenbarligen inte är en av avtalsparterna.

Ordföranden
Fråga nr 5 från Friedhelm Frischenschlager (H-0731/98):
Angående: Vägavgifter
De senaste åren har trafiken ökat kraftigt inom EU. Situationen har dramatiskt förvärrats särskilt när det gäller transiteringar i nord-sydlig riktning över Alperna. Frankrike och framför allt Österrike har drabbats särskilt inte bara av den allmänna trafikökningen, utan de skadas också av den omdirigerade transittrafik som uppkommer på grund av de schweiziska särbestämmelserna.
Vilka åtgärder avser det österrikiska ordförandeskapet att vidta i fråga om vägavgifter som skall tillämpas allmänt i hela EU och som skulle möjliggöra internalisering av vägtransporternas externa kostnader samtidigt som de med hjälp av intäkter från vägtrafiken skulle ge de europeiska järnvägs(gods)transporterna möjlighet att subventioneras av den miljöskadligare vägtrafiken? Ferrero-Waldner, ni har möjlighet att svara på Frischenschlagers fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Den fråga som ledamoten tar upp faller till stor del inom ramen för förslaget till direktiv om uppbörd av avgifter för utnyttjandet av vissa trafikleder för tunga motorfordon i kommersiell trafik. Detta förslag till det som brukar kallas " Euro-Vignette" -direktivet lades fram av kommissionen i juli 1996. Rådets överläggningar i frågan kommer att dröja ytterligare och det österrikiska ordförandeskapet kommer att göra allt det kan för att avsluta dem så snart som möjligt. Överläggningarna i ärendet kommer därför att fortsätta å det snaraste, och i enlighet med detta har man satt upp frågan på dagordningen för transport- och kommunikationsministrarnas rådsmöte. På det informella rådsmötet i Feldkirch debatterades inte frågan.

Frischenschlager
Fru rådsordförande! Jag vill knyta an till mötet för ministrarna för transport och kommunikation i Feldkirch. Problemet är ju att Österrike och Frankrike blir lidande av den omdirigerade transittrafiken, på grund av att förhandlingarna med Schweiz aldrig kom att fullföljas. Eftersom man hela tiden säger att förhandlingarna snart kommer att återupptas, men inget händer i praktiken, uppstår följande fråga: Skulle inte Europeiska unionen kunna ge Frankrike, Schweiz och Österrike möjlighet att anpassa sina vägavgifter så att man - åtminstone i ett övergångsskede - slipper den omdirigerade transittrafiken? Jag fick inspiration till denna tilläggsfråga av den franska kommunikationsministern, som på mötet i Feldkirch uttalade sig starkt för en ekologisk kommunikationspolitik för de österrikiska, de europeiska Alperna.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig få utveckla den här frågan ytterligare. Transittrafiken kan man endast komma tillrätta med inom gemenskapen genom vissa nya bestämmelser i vägkostnadsdirektivet " Euro-Vignette" . Ytterligare en förbättring skulle vara en förläggning tillbaka av den omdirigerade trafiken som orsakats av Schweiz. Det kan man endast uppnå genom förhandlingar mellan EU och Schweiz. Den österrikiska målsättningen är att bibehålla den aktuella nivån på Brenner-avgiften och att få den omdirigerade trafiken på grund av begränsningarna som gäller i Schweiz att upphöra. Schweiz begränsar, som vi vet, för närvarande lastbilstonnage till 28 ton. För Österrike är jämförbarheten mellan avgifternas storlek och struktur i Österrike och Schweiz av avgörande betydelse. Högre avgiftsnivåer i Schweiz bör därför leda till motsvarande höjning av Brenner-avgiften.
På rådets (transport) möte den 10-11 december 1997 uppmanade ministrarna kommissionen att aktivt driva förhandlingarna med Schweiz framåt, under strikt iakttagande av grundprincipen att de schweiziska avgifterna liksom de övriga i gemenskapen måste anpassas till infrastrukturkostnaderna. Ett genombrott skedde i förhandlingarna EU-Schweiz vid mötet mellan kommissionär Kinnock och förbundsrådsmedlemmen Leuenberger den 23 januari, den så kallade Kloten-kompromissen. Denna innebar en politisk överenskommelse om en genomsnittlig avgift på 200 ecu för den längsta transitsträckan genom Schweiz, nämligen Basel-Chiasso.
Andra punkter var: En kvot på 40 ton genom Schweiz, för närvarande 120 000 genomfarter årligen, 300 000 genomfarter från och med år 2003. Inga begränsningar från och med år 2005. Det schweiziska förbudet mot körningar nattetid fortsätter att gälla tills vidare. Det var några av bestämmelserna. Schweiz skall dessutom beviljas en skyddsklausul i händelse av en nedgång i järnvägens godstransporter. Europeiska kommissionen ansåg i mars i år att det knappt återstår något spelrum i förhandlingarna med Schweiz och att vägavgiftens storlek på 200 ecu numera är konstant. De beräkningar som Schweiz har lagt fram är i stort sett rimliga. Vidare påvisade Europeiska kommissionen fördelarna med ett avtal med Schweiz, framför allt för att Schweiz i annat fall, om förhandlingarna skulle stranda, själv kan uppbära vägavgifter, att Schweiz i så fall kan ta hänsyn till de externa kostnaderna och att den fortsatta utbyggnaden av tunnlarna i Schweiz skulle ifrågasättas. Å andra sidan skulle ett avtal med Schweiz från och med år 2005 innebära att lastbilar på 40 ton kunde passera fritt genom Schweiz, och att ett rättvist system för avgiftsuppbörd säkrades. Europeiska kommissionen betraktade således förhandlingarna med Schweiz på trafikområdet som avslutade, medan Österrike och de flesta andra medlemsstater inte är av samma åsikt.
I de diskussioner som följde uttalade sig några medlemsstater för en ytterligare förbättring av avtalsförslaget, och om ingen förbättring var möjlig, att förslaget förkastades, och det var Nederländerna, Belgien, Frankrike, Spanien, Grekland och Italien. De övriga ansåg att förslaget skulle antas. Vi tror i vilket fall som helst att möjligheterna att förbättra förslaget är små. Det betyder att ett antagande eller förkastande av förslaget från vår sida är beroende av, om man finner en för oss tillfredsställande lösning på frågan om " Euro-Vignette" . Jag måste säga att det ni nu tar upp, inte skiljer sig mycket från det vi redan har diskuterat. Nu är det upp till kommissionen att avgöra om det är möjligt att komma fram till en enhetlig taxa som alla kan acceptera. Man har som sagt bara fört en mycket kort informell debatt i frågan och tanken är att nästa led i förfarandet skall bli det österrikiska ordförandeskapets första behandling av vägtrafiken på rådet (transport) den 1 oktober, men även då i form av en förberedande debatt. För troligen kommer ingen officiell debatt i avgiftsfrågan att äga rum före valen i Tyskland.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 6.
Fråga nr 7 från Jonas Sjöstedt som ersätts av Eriksson (H-0738/98):
Angående: Utträde ur EU
I Sverige finns ett stort missnöje med medlemskapet i EU. En rad opinionsmätningar visar att en majoritet av befolkningen är emot medlemskapet. Samtidigt finns det en diskussion om vad som händer om Sverige i en folkomröstning röstar nej till EMU: s tredje etapp, och om det kan leda till att landet kan lämna unionen. Exempelvis diskuteras möjligheten att anordna en folkomröstning om utträde efter att folket sagt nej till EMU.
Denna fråga kompliceras av att fördraget saknar klara regler för hur ett land skall kunna utträda ur unionen. Vad anser rådet? Vad krävs för att ett land skall kunna lämna EU? Hur skall det praktiska utträdet gå till? Ferrero-Waldner, jag föreslår att ni svarar Eriksson.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru parlamentsledamot! Enligt artikel 240 i EG-fördraget har fördraget ingåtts på obegränsad tid. Fördraget säger ingeting om en medlemsstats ensidiga utträde ur de Europeiska gemenskaperna. Rådet har hittills aldrig behandlat en sådan fråga och heller aldrig diskuterat denna.

Eriksson
Jag vet att rådet inte har diskuterat denna fråga, men anser inte rådet, eftersom inträdet innebär en frivillig överenskommelse, att man också borde ta upp till diskussion hur man frivilligt skall kunna också utträda ur en förening som man kanske inte längre vill tillhöra? Är det inte på tiden att detta diskuteras, inte bara med tanke på Sveriges medborgares ovillighet?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru parlamentsledamot! Jag kan bara kommentera det som rent principiellt framgår i teorin, men som aldrig har tillämpats och inte heller omnämns i fördraget. En enskild stats utträdesrätt reglereras varken i EU-fördraget eller i något av de tre andra gemenskapsgrundande fördragen. Därav kan slutsatsen dras att en medlemsstats utträde eller uppsägning rent principiellt inte kan komma i fråga. Det är medlemsstaterna som bestämmer om fördragen och deras anslutning till dessa grundar sig på en önskan om ett långsiktigt medlemsskap, men sedan kan de naturligtvis - åtminstone teoretiskt sett - upphäva sitt medlemskap genom en omvänd rättsakt, en actus contrarius .
En medlemsstats utträde kräver hur som helst de övriga medlemsstaternas samtycke och borde säkerligen ske genom en fördragsändring och med hänsyn till de allmänna kraven i Wienkonventionen om traktaträtt.

Bonde
Tack för svaret, fru rådsordförande. Betyder detta att medlemskapet i EU har förlorat all anknytning till folkrätten och Wienkonventionen? Kan man inte enligt Wienkonventionen säga upp ett medlemskap, om förutsättningarna inte längre finns, eller av andra skäl? Det var den första frågan. Den andra är att det i går ställdes en fråga till de Silguy, där han svarade att Sverige var bundet att delta i Ekonomiska och monetära unionen och inte hade rätt att självt bestämma över detta, som Tyskland kunde göra enligt Karlsruhe-domen. Är det verkligen också rådsordförandeskapets inställning att Sverige är bundet att delta i Ekonomiska och monetära unionen och inte har samma rätt som den tyska förbundsdagen?

Ferier-Wadier
Herr ordförande, herr parlamentsledamot! Redan i mitt första svar förklarade jag tydligt att denna fråga för det första inte regleras i fördraget och för det andra aldrig har ställts tidigare; jag har även klarlagt för er vad som sägs i teorin. Att göra teoretiska hypotetiska överväganden är en sak, men den faktiska situationen är en annan, och det övergripande är vilket redan påpekats Wienkonventionen om traktatsrätt. Därför kan jag bara upprepa för er vad jag alldeles nyss har sagt. Om ni vill, upprepar jag det igen.

Ordföranden
Tack så mycket Ferrero-Waldner.
Herr Krarup! Tycker ni inte att förklaringen redan upprepats och att ordföranden har talat om att hon inte kunde ge några ytterligare förklaringar? Om ni insisterar får ni ordet i en minut, men jag påminner er om att frågor inte kan uttömmas när det inte längre finns någon möjlig diskussion. Ni får ordet i en minut.

Krarup
Jag är helt överens med ordföranden om att rådsordföranden har avgett ett svar som gick ut på att om alla de övriga medlemsstaterna accepterar det så kan en medlemsstat gå ur, och det kan man ju säga är en juridisk självklarhet. Samtidigt hänvisar rådsordföranden till artikel 240, som fastställer att detta fördrag har ingåtts på obegränsad tid. Jag skall alltså tolka rådsordförandens tillkännagivande som att EU: s ministerråd är av den uppfattningen att en medlemsstat inte kan utträda ur Europeiska unionen om inte samtliga medlemsstater accepterar detta? Och på grund av den oklarhet som råder vill jag gärna be rådsordföranden att bekräfta denna tolkning.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr parlamentsledamot! Det var inte det jag sade. Jag sade: Jag talar för rådet här och enligt artikel 240 i EG-fördraget gäller fördraget på obegränsad tid och en enskild medlemsstats utträde regleras inte där. Men jag sade även att det finns teoretiska diskussioner kring detta och mer än så kan jag inte säga. Om ni vill fördjupa er ytterligare i frågan tror jag att ni får vända er till en expert på folkrätt, inte till rådet som jag företräder här.

Ordföranden
Fråga nr 8 av Maj Theorin som ersätts av Lööw (H-0742/98):
Angående: Kvinnohandel
Ett allvarligt problem som inte får särskilt mycket uppmärksamhet är kvinnohandel. Tusentals unga kvinnor arbetar som prostituerade i EU: s medlemsländer. Ofta luras eller rövas de från fattigdom och arbetslöshet i öst för att utnyttjas till prostitution i väst. De lever inlåsta av hallickar och är fullständigt isolerade från omvärlden. Pass och identitetshandlingar tas ifrån dem, fullständigt rättslösa tvingas de arbeta av de belopp som hallicken köpt dem för. Det handlar om modern slavhandel och det är oerhört tragiskt att det förekommer i Europa idag.
Vilka åtgärder avser rådet vidta för att förhindra ett sådant missbruk av människor? Ferrero-Waldner, jag ger er möjlighet att svara på Lööws fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru parlamentsledamot! I rådet är man väl medveten om det allt mer oroväckande fenomen som påtalas av fru parlamentsledamoten och som orsakar allvarliga problem, och man har tagit en rad initiativ som rör människohandeln i allmänhet och kvinnohandeln för sexuellt utnyttjande i synnerhet i syfte att stoppa detta fenomen.
Vad beträffar människohandeln rent generellt, har rådet med hänsyn till problematikens olika dimensioner vidtagit åtgärder på flera nivåer, inklusive inom migrationspolitiken och samarbetet mellan rättsväsende och polis. Den 29 november 1996 antog rådet med stöd av artikel K 3 Fördraget om Europeiska unionen en gemensam åtgärd för att upprätta ett stöd- och utbytesprogram för personer som ansvarar för åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn, det så kallade Stop-programmet.
Den 16 december 1996 antog rådet, åter med stöd av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, en gemensam åtgärd för att utöka Europols narkotikaenhets befogenhet till att bland annat omfatta utbytet av information och kunskap om smuggling och människohandel.
Den 24 februari 1997 antog rådet med stöd av artikel K 3 i fördraget om Europeiska unionen en gemensam åtgärd för bekämpning av människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. Dessa gemensamma åtgärder innebär att medlemsstaterna är tvungna att vidta motsvarande åtgärder på nationell nivå för att garantera att människohandel betraktas som en straffbar handling enligt den nationella rätten. Längre fram kommer man att inom ramen för dessa åtgärder införa former för rättsligt samarbete vid undersökningar och domstolsförfaranden i samband med människohandel.
Den 24-26 april 1997 ägde en av Europeiska unionens ministerkonferenser rum i Haag, vars målsättning var att upprätta en åtgärdskatalog i samklang med FN: s generalförsamlings resolution nr 5/66 om bekämpande av kvinnohandel. En sammanfattning av dessa åtgärder finns i slutförklaringen av High Ministerial Declaration and European Guidelines for Effective Measures to prevent and combat Trafficking in Women for the Purpose of Sexual Exploitation .
Dessutom bevakar rådet med stor uppmärksamhet utvecklingen på området i Förenta Nationerna, i synnerhet initiativen för slutförandet av internationella överenskommelser mot barnhandel och smuggling. Rådet samordnar medlemsstaternas ståndpunkter, för att dessa initiativ snart skall kunna genomföras på ett framgångsrikt sätt. Vad kvinnohandeln för sexuellt utnyttjande beträffar inledde Europeiska unionen tillsammans med Förenta Staterna i april 1998 - för övrigt inom ramen för den nya transatlantiska agendan - informationskampanjer i Polen och Ukraina för att bekämpa denna form av människohandel.

Lööw
Jag vill egentligen bara tacka rådet för ett mycket utförligt svar. Theorin hade ställt denna fråga, eftersom hon ville försäkra sig om att även rådet, precis som parlamentet och kommissionen, ägnar frågan uppmärksamhet.
Vi är alla medvetna om hur svårt detta är. Det är ett stort problem, eftersom det är ett dolt problem som är svårt att komma åt. Det kräver också ett mycket kvalificerat polisiärt samarbete. Jag välkomnar det faktum att Europol har fått ett utökat mandat för detta.
Vidare tror jag att det är väldigt viktigt att vi uppmärksammar denna fråga i samband med utvidgningen. Vi har ett unikt tillfälle i samband med utvidgningsdiskussionen att också få en ordentlig dialog med öststaterna. Åtminstone i mitt eget land, Sverige, är det nämligen så att det troligtvis är öststaternas kvinnor som exploateras värst.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru parlamentsledamot! Just i den här frågan har jag något att tillägga. Förbundsministern lade förra hösten fram ett förslag till en konvention om människosmuggling inför FN: s generalförsamling. I sitt tal inför den 52: a generalförsamlingen hade förbundsministern nämligen lovat att lägga fram ett sådant förslag vid FN: s brottsförebyggande kommissions nästa sammanträde. Och det har nu skett.
Som en följd av de mycket positiva reaktionerna på detta initiativ mot människosmuggling kom man med Italien överens om att gemensamt driva detta initiativ, och efter det har de italienska insatserna snarare kommit att koncentreras på frågan om människosmuggling till havs. Därför beslutade FN: s brottsförebyggande kommission på sitt sammanträde i april att i fortsättningen följa upp ett projekt inom en internationell ramkonvention mot organiserad brottslighet, vars regler dock endast omfattar allmän rättshjälp och utlämningsbestämmelser.
Vissa specifika brott borde regleras i protokollen till ramkonventionen. Man kom bland annat just överens om att upprätta ett protokoll om människosmuggling. I det sammanhanget kom man även överens om att utarbeta protokoll på områdena handel med kvinnor och barn samt handeldvapen. FN: s generalförsamlings brottsförebyggande kommission rekommenderade i syfte att upprätta former för förhandlingarna om ramkonventionen och protokollen antagandet av en resolution om inrättande av en ad hoc-kommitté för utarbetandet av en ramkonvention.
Denna kommitté har fått mandat att utifrån det österrikisk-italienska förslaget omedelbart inleda förhandlingarna om ett protokoll för människosmuggling. På ad hoc-kommittéens första informella sammanträde i Buenos Aires 31 augusti-4 september i år lade Österrike och Italien fram ett förslag som redan hade stöd i EU och som även välkomnades av de ca. 60 delegationer som var närvarande. I januari nästa år kommer de formella förhandlingarna om protokollet att inledas i Wien, och man kan räkna med att vi har avslutat dem i mars. Konventionen skall vara färdig år 2000.
På området kvinno- och barnhandel poängterade man hur viktigt det är att beakta processen inom ramen för konventionen om de mänskliga rättigheterna vid utarbetandet av ett tilläggsprotokoll till konventionen om barnens rättigheter. Men eftersom inget textförslag till ett konkret protokoll om handel med kvinnor och barn finns ännu, har USA åtagit sig att lägga fram ett sådant senast i mars, så även detta håller på att ta form.
Av protokollet framgår i synnerhet, förutom särskilda bestämmelser för det polisiära samarbetet och bekämpandet av människosmuggling till havs, att smugglarna antingen skall bestraffas eller utlämnas till andra fördragsparter, aut dedere aut iudicare . Däremot skall de insmugglade personerna inte straffas som medbrottslingar. Dessa kan endast åtalas för brott mot inresebestämmelserna, men inte rent straffrättsligt. Det var något jag ville tillägga.

Ordföranden
Fråga nr 9 från Nuala Ahern (H-0744/98):
Angående: Rådets förslag på åtgärder beträffande de oacceptabla risker för människor och miljö som kärnkraftverk innebär
Vilka åtgärder tänker rådet vidta under det österrikiska ordförandeskapet för att ingripa i fall som Mochovche i Slovakien och Sellafield i Förenade kungariket, där kärnkraftverken innebär oacceptabla risker för grannländernas människor och miljö? Ferrero-Waldner, jag ger er tillfälle att svara på Aherns fråga.

Ferrero-Waldner
Fru ledamot, som jag redan framhöll i svaret på de frågor som fru ledamoten och Rübig ställde på julisammanträdet, lägger rådet stor vikt vid befolkningens skydd mot riskerna med joniserande strålning, liksom vid frågan om kärnsäkerheten både inom och utanför Europeiska unionens gränser. Således ägnar rådet efterlevnaden av de internationellt erkända principerna på området för kärnsäkerhet sin fulla uppmärksamhet. Man tar för övrigt särskild hänsyn till denna strävan i de yttre förbindelserna och framför allt i förbindelserna med de centraleuropeiska länder som vill ansluta sig till unionen.
Det framgår tydligt av de principer, prioriteringar och mål för partnerskapsavtalet med Slovakien, som parlamentet har blivit underrättat om, att de internationellt erkända principerna på området för kärnsäkerhet skall tillämpas vid idrifttagandet av kärnkraftverket i Mochovce.
Vidare omfattar partnerskapsavtalet ett genomförande av ett realistiskt program för stängningen av Bohunice. Dessa åtgärder måste ske inom ramen för en långsiktig gemensam energipolitisk strategi som grundas på effektivitet och diversifiering. Rådet har regelbundet informerat sig om arbetets gång vid kärnkraftverket Mochovce och inte försummat något tillfälle att påpeka vikten av kärnsäkerhet för den slovakiska sidan.
Sedan rådet av den österrikiska regeringen blev informerat om det förestående idrifttagandet av kärnkraftverket Mochovce i samband med sammanträdet den 25 maj, har rådsordföranden i en skrivelse till det slovakiska utrikesministeriet givit uttryck för sin oro och samtidigt uttalat sitt förtroende för den slovakiska kärnövervakningsmyndigheten och de slovakiska myndigheternas nära samarbete med den internationella kärnkraftsbyrån.I övrigt kan jag nämna att van den Broek har framfört liknande invändningar till de slovakiska myndigheterna.
Genom att anta direktiv 96/29/Euratom om fastställande av grundläggande säkerhetsnormer för skydd av arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning har rådet skärpt den viktigaste delen av gemenskapens gällande bestämmelser på området. I det sammanhanget bör även kommenteras att direktivet gäller i samtliga medlemsstater, vilket innebär att det även inbegriper kärnkraftverken i Sellafield som fru ledamoten hänvisar till i sin fråga.
Dessutom kan jag hänvisa till bestämmelserna i Euratomfördraget, i kapitel 3 om hälsoskydd, och i kapitel 7 om säkerhetskontroll av kärnkraftverk inom Europeiska unionen.
Som jag sade redan i juli, kommer rådet att göra en ingående prövning av de förslag som kommissionen lägger fram för att förbättra befolkningens hälsoskydd och säkerheten vid kärnkraftverken. Jag kan försäkra fru ledamoten om att denna fråga är en de främsta angelägenheterna för Europeiska unionen och vårt ordförandeskap.

Ahern
Jag måste säga att det, förutom uttryck av oro, inte verkar finnas några konkreta förslag. Det är helt tvärt emot vad jag hörde från en minister i regeringen när jag besökte Österrike tillsammans med gruppen De gröna i juli för inledningen av ordförandeskapet. Vi hade fått försäkringar om att Österrike skulle handla och vara proaktivt och lägga fram förslag.
Har det österrikiska ordförandeskapet ansträngt sig att lägga fram förslag med avseende på gränsöverskridande nedsmutsning eller utsläpp, eller olyckor som härrör från radioaktiv strålning? Har det övervägt några ändringsförslag eller föreslagit att göra det till Euratom-fördraget för att tillåta en medlemsstat att inspektera ett angränsande kärnkraftverk i ett grannland?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Jag vill åter poängtera att vi ser mycket allvarligt på de risker som kan tänkas uppstå för den europeiska befolkningens säkerhet vid de eventuellt bristfälliga kärnkraftverken såväl inom som utanför gemenskapen.
Det österrikiska ordförandeskapet företräder den uppfattningen, att en förnuftig politik på området för skydd mot joniserande strålning måste innebära att de bestämmelser som gäller på gemenskapsnivå och internationellt efterlevs i sin helhet, och att de internationella bestämmelserna förbättras om det skulle vara nödvändigt. Och ordförandeskapet har i sin tillämpning av dessa principer för avsikt att bidra med nya impulser vid prövningen av kommissionens förslag om gemenskapens upptagande av överenskommelsen om kärnsäkerheten, och den gemensamma internationella överenskommelsen om säkerhet vid hanteringen av bestrålat bränsle och radioaktivt avfall.

Ordföranden
Tillåt mig fru Ferrero-Waldner, att jag upprätthåller er uppmärksamhet vid denna fråga eftersom jag har en kompletterande fråga av Smith. Men innan jag ger honom ordet skulle jag vilja säga att jag med nyfikenhet sett att Smith, tillsammans med Falconer, har förflyttat sig till höger i kammaren. Jag undrar om det har någon politisk betydelse. Det är ren nyfikenhet från detta presidiums sida.
Smith har ordet för att framställa den kompletterande frågan.

Smith
Naturligtvis, jag har flyttat mig åt vänster och Falconer har flyttat sig ännu längre åt vänster. Det kan kanske oroa er.
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för att ha svarat Ahern och för hennes väl uttryckta omsorg för säkerheten.
Därför vill jag rikta hennes uppmärksamhet mot en rapport från den brittiska hälso- och säkerhetsbyrån om säkerheten vid Dounreay kärnkraftverk, där det sägs att undersökningsgruppen (hälso- och säkerhetsbyrån) fann många kroniska säkerhetsproblem och, i bränsleomloppet, förhållanden som varierade från bra till mycket dåliga.
Jag har förstått att det här direktivet gäller Förenade kungariket. Euratom-fördraget gäller också Förenade kungariket. Varför har det tagit så lång tid att få reda på att det är så dåligt ställt i Dounreay?

Ordföranden
Tack så mycket herr Smith. Jag vet inte vad ni har för uppfattning om höger och vänster i denna kammare men jag vill fästa er uppmärksamhet vid att om ni fortsätter att närma er det ni kallar vänster kommer ni att hamna i Europeiska folkpartiets grupp. Men, ni väljer själv.
I vilket fall som helst har Ferrero-Waldner nu ordet för att svara på Smiths kompletterande fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Beträffande kärnkraftverket i Dounreay, vill jag be att ni ställer er fråga till kommissionen, för det åligger denna att se till att fördragen efterlevs och i synnerhet de bestämmelser som utfärdats inom ramen för dessa. Därför är det kommissionen som har tillgång till den information som krävs för att lämna tillförlitliga svar. Till slut vill jag upprepa att rådet naturligtvis alltid bevakar att de gällande gemenskapsnormerna och internationella principerna på kärnområdet inom ramen för anslutningsförhandlingarna följs till punkt och pricka.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Sören Wibe som ersätts av Falconer (H-0749/98):
Angående: Relationerna till Israel och Palestina
Omvärldens tryck mot Israel för att få dem att förverkliga sin del av fredsprocessen är oerhört viktig. Vilka initiativ ämnar det österrikiska ordförandeskapet ta för samfällda påtryckningar från EU: s medlemsstater gentemot staten Israel för att t.ex. få dem att återlämna land som konfiskerats från palestinierna samt repatriera palestinska flyktingar? Ferrero-Waldner, ni har möjlighet att svara på Falconers fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr parlamentsledamot! Europeiska unionen är mycket oroad över den långvariga stagnationen i fredsprocessen i Mellanöstern, något som utgör ett ständigt hot mot stabiliteten i området. Unionen betraktar fredsprocessen som det enda sättet att uppnå fred och säkerhet för Israel, palestinierna och de arabiska grannstaterna. Unionen deltar aktivt i försöken att driva fredsprocessen vidare. Man använder hela sitt politiska inflytande för att uppnå en lösning.
Det österrikiska ordförandeskapet bemödar sig i det här sammanhanget om att föra en dialog med samtliga parter i konflikten. I det sammanhanget får man betrakta president Arafats besök i Wien den 30 juli, där det österrikiska ordförandeskapet kunde få aktuell förstahandsinformation om de palestinska ståndpunkterna. Trots våra ambitioner att stärka Europeiska unionens politiska roll i området, är vi medvetna om att det för närvarande är USA som bör fortsätta spela den avgörande rollen i medlingsförsöken i fredsprocessen.
EU kommer därför i alla avseenden klart stödja Förenta Staternas medlingsförsök framöver och samordna sitt eget agerande med Förenta Staterna. USA inledde för några månader sedan tydliga medlingsförsök i syfte att uppnå ett israeliskt tillbakadragande av trupperna från Västbanken i enlighet med interimsavtalet och överenskommelserna i Hebron 1997. Europeiska unionen anser att det finns goda utsikter för att de amerikanska insatserna, som har lett till ett återupptagande av de bilaterala förhandlingarna mellan israelerna och palestinierna, innebär att fredsprocessen sätter igång på nytt.
Genom att utse en särskild EU-representant till fredsprocessen år 1996 har unionen avsevärt stärkt sitt engagemang och sin närvaro i området. EU: s representant Moratinos håller ständig kontakt med alla parter. Han företräder Europeiska unionens ståndpunkt och engagerar sig i särskilda EU-initiativ, till exempel för att bota effekterna av den israeliska avspärrningspolitiken. Ett annat verksamhetsområde för EU är stärkandet av palestiniernas förmåga att bekämpa terrorismen.
EU förbereder dessutom inlägg till diskussionerna om det autonoma områdets slutliga status. En av de frågor som EU i synnerhet ägnar sig åt är flyktingfrågan, som kommer att utgöra en central och komplicerad punkt i statusförhandlingarna.
Europeiska Unionen har sedan början av 1997 genom sin utsände i Tel Aviv bevakat de israeliska bosättningsaktiviteterna, situationen i Jerusalem och de mänskliga rättigheterna på Västbanken och hela Gazaremsan. Unionen har offenliggjort informationen om detta i ytterst kortfattad form. Europeiska unionen är - som ni vet - palestiniernas överlägset främsta bidragsgivare och kommer utan tvivel att behålla sin understödjande roll under nästa biståndsperiod från 1999.
Det ekonomiska och humanitära biståndet till det palestinska folket är redan i sig en tydlig politisk signal till Israel om att fredsprocessen måste sätta igång igen.

Falconer
Herr ordförande! Jag tackar rådets ordförande för hennes svar på frågan. Israel är en ö av pluralistisk demokrati i den delen av världen och tydligen önskar vi alla dess välgång. Vi kan dock inte stillatigande stå och se på, medan landet olagligen ockuperar mark som tillhör andra mitt framför näsan på Förenta nationernas resolutioner som uppmanar till tillbakalämnande av den marken, vilket var kruxet i det avtal ni hänvisade till tidigare.
Får jag påminna rådet om de kommentarer det fällt om sin roll i vissa frågor. Den här kammaren är tom eftersom ni är rådet, ni är den demokratiska ansvarighetens hörnsten, och det duger inte att skjuta över den till kommissionen. Därför ber jag er att samordna ett svar tillsammans med kommissionen genom att undersöka våra handelsavtal så att den här frågan kan avhandlas och kanske hjälper det oss att lösa hela den här röran som vi hamnat i.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr parlamentsledamot! Israelernas fortsatta tillbakadragande av trupperna från Västbanken skulle enligt interimsavtalet mellan Israel och palestinierna ha ägt rum för länge sedan. USA har i flera månader gjort medlingsförsök i syfte att få till stånd en israelisk reträtt från ytterligare 13 procent av Västbanken. Ett enande av parterna skulle innebära att dessa kunde återuppta förhandlingarna om det palestinska autonoma områdets slutliga status, förhandlingar som enligt fredsprocessens ursprungliga tidsplan skall vara avslutade den 4 mars 1999.
Trots att USA: s förslag inte motsvarar de palestinska önskemålen fullt ut har de godtagits av Arafat. Israelerna förkastar dem med hänvisning till säkerhetsskäl men har föreslagit en 10 + 3 procent-formel, enligt vilken 3 procent av landområdena omkring de israeliska bosättningarna skall räknas som naturskyddsområde, där Israel behåller det yttersta ansvaret för säkerhetsfrågorna. Naturligtvis vet jag att desäkerhetsrådsresolutioner som ni här nämner är av stor betydelse. Vi strävar också efter att synliggöra Europeiska unionens roll i fredsprocessen, för grundpelarna för en lösning av konflikten är fortfarande - det håller jag med er om - principerna från Madrid och Oslo, i synnerhet " Land för fred" , det slutliga genomförandet av avtalsbestämmelserna i det israelisk-palestinska interimsavtal. som nämnts, samt relevanta beslut av Förenta Nationernas säkerhetsråd.
Vi förespråkar ett fortsatt ekonomiskt stöd från EU till det palestinska folket. En positiv utveckling av den palestinska ekonomin är den främsta förutsättningen för politisk stabilitet. Det andra ni påtalade, nämligen frågan om ett handelsavtal, angår egentligen i första hand kommissionen. Jag ber er därför ställa den frågan till kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 11 från Jens-Peter Bonde (H-0751/98):
Angående: Tillgång till handlingar och skyldighet att iaktta sekretess när det gäller rådets förehavanden
Skyldigheten att iaktta sekretess när det gäller rådets förehavanden åberopas i 6890 avslag om tillgång till handlingar 1996-1997, jämfört med 4490 avslag 1994-1995.Vilken är bakgrunden till att skyldigheten att iaktta sekretess uppenbarligen har fått en ökad betydelse, medan önskemålen om öppenhet har blivit vanligare? Ferrero-Waldner, ni har tillfälle att svara på Bondes fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Rådets uppgifter om detta verkar inte överensstämma med herr ledamotens uppgifter. Av den andra rapporten om genomförandet av rådets beslut 93/731/EG om allmänhetens tillgång till rådets handlingar framgår nämligen att andelen utlämnade handlingar steg från 58, 7 procent för perioden 1994/95 till 78, 3 procent för perioden 1996/97, trots att antalet begärda handlingar hade ökat avsevärt. Det innebär att rådet tillhandahöll 2 605 handlingar av de 3 325 handlingar som beaktades under perioden 1996/97. Under perioden 1994/95 begärdes endast 378 handlingar, varav de sökande beviljades tillgång till 222. Den utvecklingen speglar de erfarenheter som rådet och dess generalsekretariat har samlat under det praktiska genomdrivandet av denna politik och visar - vilket rådet för övrigt konstaterade i de slutsatser som antogs den 29 juni 1998 - effekten av rådets beslut 93/731/EG vad öppenheten och insyn beträffar.
Rådet kommer att göra ytterligare ansträngningar för att öka insynen i verksamheten. I denna strävan gav rådet i sina slutsatser av den 29 juni i år uttryck för sin vilja att i så stor utsträckning som möjligt garantera tillgången till handlingar, som rör de rättsakter som utfärdats av rådet i egenskap av lagstiftare och att artikel 4. 2 i beslut 93/731/EG endast skall tillämpas när det är absolut nödvändigt.

Bonde
Vi har alla lagt märke till att det både i kommissionen och i rådet utlämnas långt fler dokument än tidigare, och det är bra att parlamentets kamp för större öppenhet har satt tydliga spår. Detta är vi glada för. Men i den senaste rapporten finns en tråkig tendens till att det argument som vi i parlamentet absolut inte tycker om, nämligen hänsynen till förhandlingarnas sekretess, nu ständigt dyker upp som grund för att ge - ganska rättvisande - relativt färre avslag, men grunden - förhandlingarnas sekretess - dyker alltså allt oftare upp, och jag har svårt att se vilka bra argument som talar för denna hänsyn. Hänsynstagandet till medborgarna måste väl nästan vid alla situationer vara viktigare än hänsynstagandet till gamla förhandlingars sekretess.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag förklarade just i detalj att sekretessen egentligen tas allt mindre i anspråk. På det extra mötet för stats- och regeringschefer som skall äga rum den 24-25 oktober i Pörtschach, Österrike kommer vi att ta upp frågan om närhet till medborgarna, insyn, subsidiaritet osv. Säkert kommer det att leda till nya möjligheter att kräva en större insyn. Men i det stora hela tror jag att resultatet från rådet - jag talar här för rådet - visar att vi numera följer en helt annan praxis än vi gjorde förr.
Jag vill även tillägga att man den 19 mars 1998 beslutade att ett uppgiftsregister så snart som möjligt skall göras tillgängligt för allmänheten som komplement till det nuvarande systemet med elektroniska dokumentarkiv. Detta flerspråkiga uppgiftsregister kommer att finnas tillgängligt på Internet och innehålla en sökfunktion så att alla medborgare kan hitta rådsdokument med hjälp av titel, datum och nummer.

Ordföranden
Fråga nr 12 från Olivier Dupuis (H-0752/98):
Angående: Georgien
Trots att Georgien gör sig redo att bli fullvärdig medlem av Europarådet, trots att landet står inför en allvarlig inre konflikt i Abchazien - till stor del orsakad av krafter och intressen som är landet främmande - trots att det unilateralt beslutat anpassa sin lagstiftning till EU-lagstiftningen, trots att det har en för EU strategisk placering som knutpunkt vid vägen mot Centralasien och trots att det har privilegierad tillgång till de enorma oljereserverna i Centralasien finns det inte upptaget på någon av " listorna" över kandidatländer för anslutning till EU.
Anser inte rådet, att det mot bakgrund av Georgiens starka och tydliga vilja att närma sig EU och regionens mycket stora ekonomiska och politiska betydelse för EU, borde vara i EU: s uppenbara intresse samt synnerligen lämpligt och angeläget ur politisk synpunkt att informera de georgiska myndigheterna om att en ansökan om medlemskap i unionen skulle ges största uppmärksamhet av EU? Vilka initiativ har rådet redan tagit i detta hänseende? Ferrero-Waldner, jag ger er tillfälle att svara på Dupuis fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Vid undertecknandet av avtalet om partnerskap och samarbete med Georgien den 22 april 1996 framhöll Europeiska unionen de gemensamma värden som unionen och Georgien kämpade för, samt det faktum att båda parter ville stärka de befintliga banden och utöka sina förbindelser.
Europeiska unionen medgav senare att stödet till Georgiens oberoende, suveränitet och territoriella integritet kommer att bidra till att skapa fred och stabilitet i Europa. I och med avtalet om partnerskap och samarbete inleddes en regelbunden politisk dialog om bilaterala, regionala och internationella frågor av ömsesidigt intresse och Georgiens önskemål om ett nära samarbete med de europeiska institutionerna kunde tillgodoses.
I väntan på ratificeringen och ikraftträdandet av avtalet om partnerskap och samarbete ingick Europeiska gemenskapen den 29 april 1997, i syfte att garantera ett raskt utökande av handelsförbindelserna med Georgien, ett interimsavtal med Georgien som trädde i kraft den 1 september 1997. Interimsavtalets målsättning är att säkra ett skyndsamt genomförande av handelsbestämmelserna och de regler i avtalet om partnerskap och samarbete som har anknytning till handeln. Rådet är av den uppfattningen, att man främst bör uttömma alla resurser inom ramen för avtalet om partnerskap och samarbete innan man överväger nya initiativ och avtal mellan gemenskapen och Georgien.

Dupuis
Jag vill tacka fru ministern för det långa svar hon gav, men jag är rädd att också här är det mycket som görs, men inte det som verkligen är viktigt.
Georgien har en strategisk belägenhet. Det har gemensamma gränser med ett land som inte befinner sig i ett särskilt gynnsamt läge: Ryssland. Det har en strategisk belägenhet för unionen och för vissa länder i synnerhet, fru ministerns land är för övrigt ett av dem - jag anser att man skulle kunna göra mycket mer, men att det krävs en politisk signal, en politisk signal som aldrig har nått fram till de georgiska myndigheterna, en signal som för övrigt inte heller nådde fram till de jugoslaviska myndigheterna, vilket ledde fram till den tragedi vi känner till, samtidigt som vi var informerade redan i början av 1980-talet.
Parallellt uppstår problemet med Abchasien, i Georgien, och det i Ossetien; problemen är många, men också möjligheterna. Azerbadjan ligger alldeles intill. Det skulle vara möjligt att utforma en ambitiös plan och att skapa, genom att stödja sig på Georgien, ett stabilt centrum i den här regionen.
Tror inte fru ministern att man skulle kunna gå något längre, och till slut använda sig av politiken?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig först få poängtera att en medlemsansökan innebär en politisk viljeförklaring från ett tredje land om att få ingå i en så omfattande statsstruktur som EU. Men för närvarande håller man inte på att behandla någon medlemsansökan från Georgien i EU. För övrigt innebär Europeiska unionens vanliga praxis i förbindelserna till tredje land - som vi vet - att man först uttömmer alla möjligheter som står till buds i de gällande avtalen, till exempel i avtalet om partnerskap och samarbete, och dessa möjligheter är inte på långa vägar uttömda ännu.
Innan man vidtar ytterligare åtgärder måste EU i första hand agera inom de nämnda ramarna för att utveckla de ekonomiska förbindelserna och vidga samarbetet med Georgien. Sedan vill jag också berätta att det österrikiska ordförandeskapet har påbörjat nya diskussioner, nämligen på det informella rådsmötet i Salzburg, där vi diskuterade hur vi kan få till stånd ett nära partnerskap med de stater som för närvarande inte har några planer på anslutning, till exempel ett partnerskap för Europa som påminner om Nato-partnerskapet för fred. Det var en idé som diskuterades informellt på rådsmötet, men som förkastades av många som ansåg att tiden ännu inte är mogen.

Ordföranden
Fråga nr 13 från Alex Smith (H-0753/98):
Angående: Radioaktivt och giftigt avfall
Efter att det träffats ett avtal på ministernivå, vid ett sammanträde som hållits i Sintra i Portugal i juli inom ramen för Ospar-konventionen som övervakar utsläpp i havet av radioaktivt och giftigt avfall: på vilket sätt planerar rådets ordförandeskap att övervaka EU: s medlemsstaters åtaganden att föra en politik som går ut på att inte radioaktivt förorena grannstaterna? Ferrero-Waldner, ni får nu svara på Smiths fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Det har inte inkommit något relevant förslag till rådet efter Ospar-konventionens fördragsparters konferens i juli, och som herr ledamoten möjligen känner till, saknar ordförandeskapet befogenheter som skulle göra det möjligt att införa ett instrument, eller en mekanism med hjälp av vilken man kunde bevaka att medlemsstaterna uppfyllde sina åtaganden på miljöförstöringsområdet.
Rådet konstaterar att i synnerhet konventionens artiklar 21 och 23 innehåller bestämmelser som gör det möjligt att bevaka och garantera att fördragsparterna uppfyller sina åtaganden. Det innebär att fördragsparterna har en sådan möjlighet, däremot inte rådet.

Smith
Rådets ordförande! Det är ganska dåligt ställt om vi inte har några instrument för att garantera viss övervakning av de åtaganden som frivilligt ingås vid ministermötena. Kan jag be rådet att, innan det här ordförandeskapet är över, ge oss en delrapport om hur de här åtagandena genomförts under ordförandeskapet?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag måste tyvärr avslå den begäran ni lägger fram, för det faller inte inom rådets kompetens att genomdriva bevakningsåtgärder på miljöområdet.

Rübig
Fru ordförande! Kärnsäkerheten är något som angår oss alla. Vilka nya rättsliga grunder krävs för att man i framtiden på en gemensam europeisk nivå skall kunna reglera säkerhetsfrågor på detta område?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Det är en fråga som rådet hittills aldrig har behandlat. Jag tror att vi någon gång borde diskutera den i arbetsgrupperna. Där är jag beredd att ta upp frågan. Men vi har ju inget förslag från kommissionen, och det brukar vara det första steget. Vi måste ju ha ett förslag från kommissionen för att över huvud taget kunna diskutera en sådan möjlighet.

Pirker
Fru ordförande! Slovenien driver ett kärnkraftsverk i närheten av den österrikiska gränsen. Nu har vi informerats om att radioaktivt avfall finns lagrat där i ett ytlager, men frågan om slutlagringen är inte utredd ännu. Vi anser inte att det finns en begriplig och säker lösning på den frågan. I vilken utsträckning kommer även kärnsäkerheten och frågan om slutlagringen bli föremål för diskussion i samband med anslutningssamtalen med Slovenien?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Generellt kan jag säga att det givetvis finns utrymme för denna och liknande frågor inom ramen för anslutningsförhandlingarna, i synnerhet frågan om kärnsäkerheten. Rådet kommer alltid att bevaka att anslutningsförhandlingarna sker i enlighet med de gällande gemenskapsnormerna och i synnerhet de internationella principerna på kärnområdet. Dessutom för det österrikiska ordförandeskapet kontinuerliga bilaterala samtal med Slovenien. Det är visserligen ett ämne som jag inte skall gå in på här, men som även berör dessa områden.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 14.
Fråga nr 15 från Wayne David (H-0756/98):
Angående: De mänskliga rättigheterna i Irak
Känner rådet till att den muslimska andliga ledaren, Al-Shaik Mohammed Al-Ghorawi och tre av hans medhjälpare dödades i Najaf, Irak, den 18 juni, eventuellt av Saddam Husseins agenter?
Hurdan påtryckning ämnar rådet utöva mot den irakiska regimen för att sätta ett stopp för sådana brott mot de mänskliga rättigheterna? Ferrero-Waldner, ni har tillfälle att svara på Davids fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! I rådet känner man stark oro över de omfattande kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Irak. Med tanke på det faktum att Förenta Nationerna har satt in kraftiga sanktioner mot Irak och att EU har en dålig representation på diplomatisk nivå i Bagdad, har unionen små möjligheter att bevaka läget och gripa in i samband med konkreta fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Irak.

David
Jag tackar rådets ordförande för hennes svar. Jag är glad att höra om rådets oro över situationen i Irak och särskilt de här fyra prästernas död. Jag skulle vilja understryka situationens allvar. Så hemska som de här fyra morden är, så finns det starka misstankar om att Saddam Husseins regering försöker eliminera shiamuslimernas hela ledarskap i det landet. Det är fullständigt intolerabelt. Jag skulle i starkast möjliga ordalag vilja uppmana rådet att göra allt det kan för att se till att det finns åtminstone någon liten smula respekt för de mänskliga rättigheterna i Irak. Därför uppmanar jag rådets ordförande att så snart som möjligt se till att allt som kan görs för att utöva största möjliga påtryckningar mot regimen i Irak att förbättra situationen.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig besvara detta på följande sätt: Europeiska unionen har i sin resolution i samband med det 54: e sammanträdet för FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna i mars och april 1998 tagit ställning till läget i Irak och fördömt de utbredda systematiska brotten mot de mänskliga rättigheterna och terrordåden. Unionen kommer att göra detsamma i en resolution som läggs fram vid FN: s nästa generalförsamling och kommer återigen uppmana Irak att samarbeta med FN: s instanser för mänskliga rättigheter, i synnerhet med Max van der Stoel, den särskilde rapportören för Irak, vars mandat förlängdes med ett år på det 54: e sammanträdet för FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Europeiska unionens närvaro på det irakiska territoriet har tyvärr inskränkts till det minimala, något som gör det omöjligt för unionen att rikta skarp kritik mot Saddam Husseins regims kränkningar av de mänskliga rättigheterna, liksom att på ett effektivt sätt bevaka att de mänskliga rättigheterna respekteras. Ordförandeskapet kommer däremot att i detalj informera sig om det fall ni tar upp här och diskutera saken i samband med FN: s generalförsamling och med van der Stoel.

Ordföranden
Fråga nr 16 från José Apolinário (H-0758/98):
Angående: Den politiska situationen i Östtimor
Med hänsyn till den allra senaste utvecklingen för Östtimors del, i synnerhet de ståndpunkter som ministerrådet antagit, frågar jag ordförandeskapet vilka initiativ den ämnar utveckla i fråga om den politiska situationen i Östtimor. Ferrero-Waldner, ni har möjlighet att svara på Apolinários fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Europeiska unionen kommer även i fortsättningen, med tanke på de mål som omnämns i den gemensamma ståndpunkten av den 25 juni 1996, i överensstämmelse med de gällande resolutionerna från Förenta nationernas generalförsamling, och i enlighet med de principer som fastslås i Förenta nationernas manifest att stödja de initiativ som tas inom ramen för FN. På det viset måste man lyckas uppnå en rättvis, omfattande och internationellt godtagbar lösning på Östtimorfrågan med ett oinskränkt tillvaratagande av det timorianska folkets rättigheter.
Europeiska unionen skickade en trojkadelegation till Östtimor, som uppehöll sig där den 26-30 juni. Trojka-delegationens rapport offentliggjordes genom ett rådsbeslut den 24 juli. Delegationens viktigaste slutsats är för det första: Enligt delegationsmedlemmarnas bedömning förutsätts det för en långsiktig lösning på Östtimorfrågan att man tar hänsyn till den timorianska befolkningens önskemål.
För det andra att en dialog bör inledas omedelbart där företrädare för den timoraniska befolkningen medverkar. För det tredje att förhandlingarna kräver flexibiletet från alla parter. För det fjärde att förtroendeskapande synliga åtgärder bör vidtas omedelbart.
Jag vill också poängtera att en all-inclusive intra-timorese dialogue redan har ägt rum vid tre tillfällen och att Österrike har agerat som värd varje gång. Därför har man planerat att även nästa dialog i oktober skall äga rum i Österrike. Den 3-4 augusti utspelade sig ett trepartssamtal i New York mellan Förenta nationernas generalsekreterare och Indonesiens och Portugals utrikesministrar, och det var med tillfredsställelse Europeiska unionen fick ta del av resultaten därifrån. Även dessa inbegriper en större medverkan från östtimorianerna sida i strävan efter en lösning. I samma anda uttalade sig trojkadelegationen.
Jag anser att det är mycket viktigt att vi fortsätter att främja ett förtroendeskapande mellan de olika timorianska grupperingarna, och jag tror att vi måste medverka mer aktivt framöver i försöken att finna en tillfredsställande och för alla parter godtagbar lösning.

Apolinário
Herr ordförande! Först vill jag understryka det komplexa, uttömmande och ihärdiga perspektiv, genom vilket det österrikiska ordförandeskapet besvarade min fråga, vilket jag tackar för. Jag vill också understryka att, då Österrike har den särskilda rollen som värd för samtalen mellan timorianer, är våra förväntningar på ordförandeskapets ansträngningar givetvis större. Vi skulle också vilja kasta fram denna utmaning för att detta ordförandeskap skall motsvara förväntningarna på en aktiv politik för att nå framsteg i Östtimors dossier.
Jag skulle också vilja trycka på och fråga ordförandeskapet om de initiativ det tänker bedriva, med tanke på att detta parlament har insisterat på en ovillkorlig frigivning av alla politiska fångar, och speciellt Xanana Gusmão, och även med tanke på att det, inom ramen för förbindelserna mellan Europeiska unionen och ASEAN-länderna, är nödvändigt och lämpligt att förstärka försvaret av de mänskliga rättigheterna, respekten för de grundläggande friheterna och slutligen, rätten för Östtimors befolkning till självständighet genom samråd.
Jag vill än en gång understryka ordförandeskapets svar och uttrycka mitt förtroende för att det österrikiska ordförandeskapet, som varit värd och, i egenskap av medlemsstat, tagit så många initiativ till förmån för dialogen på Timor, kan ge ännu ett bidrag till framstegen för denna dossier .

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Tack ska ni ha för era uppmuntrande ord. Jag vill göra vissa tillägga. För det första att jag själv den 22 juli - alltså strax innan sommaruppehållet - hade ett samtal med Ramos Horta i Lissabon, där han gav uttryck för sin vilja att stödja autonomiförslaget, förutsatt att det endast rör sig om en övergångslösning, och att man efter några år håller en folkomröstning om den slutgiltiga statusen.
Jag vill också säga något om de fängslade som nämndes här. Vi är också bekymrade för hälsotillståndet hos fångarna i Dilis fängelse. Det blev förra veckan föremål för diskussion i arbetsgruppen Asien-Oceanen. Ordförandeskapets företrädare i Jakarta håller ständig kontakt med Röda korset för att få fortlöpande information om tillståndet hos fångarna, framför allt hos dem som befinner sig i hungerstrejk. Han har också utövat påtryckningar hos de indonesiska myndigheterna för att de skall erbjuda lämpligt omhändertagande och medicinsk vård. Enligt uppgifter från den österrikiska ambassaden i Jakarta, som fungerar som ordförandeskap, finns det även en läkare som regelbundet besöker de hungerstrejkande och han bekräftar att deras hälsotillstånd är under kontroll.
Vad Xanana Guzmão beträffar, vill jag nämna att frågan om de fängslade och frigivningen av Xanana Guzmão givetvis togs upp under samtalet med Ramos Horta, men uppenbarligen krävs ytterligare samtal i New York inom ramen för Förenta nationerna. Som vi också vet, finns det på den österrikiska ambassaden i Jakarta fortfarande några timorianer som tagit sin tillflykt dit. Även här försöker vi finna en lösning som dessa timorianer och de båda konfliktparterna kan acceptera.

Posselt
Ärade fru rådsordförande! Jag har två konkreta frågor att ställa. Den första gäller förslaget om den avmilitarisering av Östtimor som ju ständigt diskuteras. Den andra frågan gäller de nya partibildningarna i Indonesien, där man kan se något som är nytt för Indonesien, nämligen bildandet av islamiska partier. Vi vet att största delen av Östtimors befolkning är kristen. Nu fruktar man motsättningar, och jag undrar om det inte är möjligt att på partnerskaps vis införliva de nybildade partierna i Indonesien i demokratiprogrammen.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! På den första frågan om avmilitariseringen kan jag svara att de samtal som hölls i New York inom ramen för Förenta nationerna utan tvivel måste få till följd att den indonesiska militären drar sig tillbaka, så att den första fasen av avmilitariseringen därmed kan inledas. Samma sak förväntar man sig från frihetskämparnas sida.
Vad frågan om de politiska partierna beträffar, kan jag bara säga att jag vet att det österrikiska ordförandeskapet bemödar sig om att bjuda in så många framtida partier som möjligt till den östtimorianska inre dialogen, för att handla i främjande syfte även på den punkten, för utan politiska partier kan man knappast uppnå en framtida fred.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 17.
Fråga nr 18 från Jan Andersson (H-0765/98):
Angående: Strukturstöd till större länder
Stöd till särskilt utsatta områden i större städer är ett helt nytt element i den europeiska strukturpolitiken. Därför blir tillämpningen av stadsstödsreglerna i kommissionens förslag till ett program för städer inom den Europeiska unionen ett något otympligt instrument i länder med liten och glest boende befolkning, då dessa regler är avpassade för regioner och inte delar av städer. Kommissionen borde försöka göra undantag från det fiktiva kriteriet på 100 000 invånare för vissa områden med lågt befolkningstal.
Min fråga till rådet är hur man tänker hantera denna fråga så att man undgår den något inkonsekventa särbehandling som nu följer av det lagda förslaget. Ferrero-Waldner, jag föreslår att ni som avslutning på frågestunden svarar på Anderssons fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Det ligger hos rådet inget förslag från kommissionen till förmån för Europeiska unionens städer. Som herr ledamoten känner till, har man inom ramen för gemenskapsinitiativet Urban planerat ett generellt gemenskapsstöd till städer med mer än 100 000 invånare för tidsperioden 1994-1999. Denna åtgärd faller på grund av sin karaktär uteslutande inom kommissionens ansvarsområde.
I övrigt lade kommissionen den 18 mars 1998 inför rådet fram ett förslag till rådets förordning med generella bestämmelser om strukturfonderna, vilket omfattar ett strukturstöd till problemområden i städer. Rådet har ännu inte avslutat prövningen av detta förslag. Man har ännu inte heller fastslagit en ståndpunkt beträffande urvalskriterierna för problemområden i städerna. Därför har inte rådet möjlighet att besvara ledamotens fråga.

Andersson
Jag vill egentligen bara tacka rådet för ett mycket utförligt svar. Theorin hade ställt denna fråga, eftersom hon ville försäkra sig om att även rådet, precis som parlamentet och kommissionen, ägnar frågan uppmärksamhet.
Vi är alla medvetna om hur svårt detta är. Det är ett stort problem, eftersom det är ett dolt problem som är svårt att komma åt. Det kräver också ett mycket kvalificerat polisiärt samarbete. Jag välkomnar det faktum att Europol har fått ett utökat mandat för detta.
Vidare tror jag att det är väldigt viktigt att vi uppmärksammar denna fråga i samband med utvidgningen. Vi har ett unikt tillfälle i samband med utvidgningsdiskussionen att också få en ordentlig dialog med öststaterna. Åtminstone i mitt eget land, Sverige, är det nämligen så att det troligtvis är öststaternas kvinnor som exploateras värst.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag vill bara göra följande tillägg: Det finns i två artiklar en möjlighet till undantagsbestämmelser beträffande målområdenas storlek. Artikel 9 innebär att även stadsområden i mindre städer, alltså sådana med mindre än 100 000 invånare i undantagsfall kan komma i fråga. I artikel 10 i det nämna meddelandet från Europeiska kommissionen preciseras denna bestämmelse med att även aktioner i medelstora och mindre städer som lider av en generell ekonomisk nedgång kan stödjas i vissa motiverade fall. Här kan alltså även mindre städer få en chans inom ramen för Urban-programmet.

Ordföranden
Tack så mycket Ferrero-Waldner.
Eftersom tiden för frågor till rådet tagit slut kommer frågorna 19 till 43 att besvaras skriftligen.
Tillåt mig ännu en gång att tacka sittande rådsordföranden för hennes närvaro här i dag och för den goda kvaliteten på hennes svar.
Jag förklarar frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00) .

Närstående bolag (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta debatten om betänkande av Secchi för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets direktiv om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater.

Cardona
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kollega! Jag granskade noggrant betänkandet från vår kollega Secchi, liksom yttrandena och kommissionens direktiv om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater.
Den första observation jag vill göra är att jag anser att denna diskussion borde ske tillsammans med den om ett annat förslag till direktiv, vilket ni redan känner till, om allmänt sparande, men som ännu inte har lagts fram för Europaparlamentet. Med denna utgångspunkt anser jag alltså, att man bör framhålla en viss brist i samordningen, och diskussionen om så viktiga ämnen som målen om samordning av inkomstbeskattningen.
Jag vill alltså därför säga att vägen till samordning kanske skulle kunna, och vem vet, kanske borde, ha varit att utarbeta en multilateral konvention, enligt vilken de olika länderna bilateralt skulle ha reglerat sina intressen angående investeringar, ekonomi och även i beskattningsfrågor. Nu var det emellertid denna metod som användes och jag måste säga några ord även om den.
Jag bekräftar att det i detta direktiv kvarstår några meningsskiljaktigheter vad gäller vissa definitioner, som begreppet om placering av företag för skattesyften. Som vi alla vet är det begreppet om det juridiska sätets adress, eller verklig adress, som traditionellt gäller inom området för internationella skatterelationer. Här antogs ett annat kriterium. Begreppet om ränta, till exempel; begreppet om fast driftställe, vilket i sig, enligt min mening, kommer att innebära vissa svårigheter, framför allt bland de medlemsstater som mellan sig har undertecknat konventioner för att få bort dubbelbeskattningen på inkomster. Denna fråga behöver, enligt min åsikt, undersökas vidare.

Wolf
Herr ordförande, kära kollegor! Den fråga som vi här bör diskutera är onekligen komplicerad. På en och en halv minut hinner man egentligen bara ta upp en enda aspekt. Jag tror att man kommer längst genom att diskutera en sänkning av mervärdesskatten för arbetskrävande uppgifter. Då uppstår naturligtvis den svåra frågan om avgränsningen. Om vi låter det omfatta ett brett område, leder det i praktiken till en ändlös debatt. Därför måste vi ställa upp tydliga sociala och ekologiska kriterier och i synnerhet ett sysselsättningskriterium, och vi kommer att behöva förhandla fram en avgränsad lista. Utifrån ett sådant underlag kan man sedan fortsätta i samma riktning. Vi är beredda att ta oss an detta. Man har även i stort sett positiva erfarenheter i de enskilda medlemsstaterna. Om kommissionen lyckas fortsätta på den vägen, kan man även vinna politisk framgång inom denna annars så tekniska sektor.

Pomés Ruiz
Herr ordförande! Vi sätter nu " ben" på överenskommelsen att kontrollera de skattemässiga skillnaderna som är så kontraproduktiva för det ekonomiska livet i den framtida inre marknaden. Välkommet är det här första direktivet som börjar en nödvändig väg som jag bara vill göra en anmärkning om som hänför sig till utvecklingens timing .
Jag tror att vi bör ge detta betänkande av min kollega Secchi, som vi måste tacka för det utförda arbetet, ett viss påskyndande, vissa datum, vissa åtaganden. Konkret måste skattefrågor framåtskrida långsamt och säkert - i Spanien säger vi " sakta men säkert" -, men det vore bra att börja tänka på att fristen på tre år för revidering av detta direktiv ej bör skapa ovisshet om det som vi ska godkänna också kan tillämpas på övriga företag.
Jag tror att vi borde börja med att tänka att en frist på tre år är tillräckligt och vi borde redan tala om att denna åtgärd som nu fastställs för närstående bolag kan få en säker utveckling i alla bolag. Vi skulle undvika vissa bortlokaliseringar av närstående bolag, vi skulle ge juridisk säkerhet åt denna process, vilket jag tror är det den bäst behöver. Denna ovissa harmonisering behöver allra största politiska stöd - och det här parlamentet ger den det - och den behöver allra största juridiska säkerhet.
Gratulerar kommissionären, gratulerar käre vän caro Monti.

Ettl
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade damer och herrar! Secchi har än en gång visat sig vara en framgångsrik föredragande av skattefrågor. Tillåt mig ändå ge några principiella kommentarer. Enligt min uppfattning sker framstegen i den europeiska skatteanpassningen i snigelfart. Det krävs snabbare förändringar i den inre marknadens och Ekonomiska och monetära unionens tecken, för även skattemässiga bestämmelser snedvrider konkurrensen på den inre marknaden, inte bara de direkta bidragen, som man annars alltid brukar hävda.
De skatteförslag som föreligger från kommissionens sida kommer säkerligen att bidra till ett avskaffande av dubbelbeskattningen inom Europeiska unionen, i och med att ett gemensamt system skall råda för närstående bolag för beskattning av räntor och royalties, betalningar som endast skall beskattas i mottagarlandet. För uppbärandet av källskatt på räntor och royalties har ofta medfört en dubbelbeskattning av företagare. De har inte kunnat garanteras rätten att göra avdrag för den erlagda skatten i mottagarstaten. Det är beklagligt att direktivet för närvarande endast omfattar närstående bolag. Giltighetsområdet borde så snart som möjligt utvidgas till alla företag.
Dessutom är det önskvärt att kommissionens åtgärdspaket tillämpas fullt ut inom denna valperiod och att bestämmelser utfärdas som bidrar till att förhindra en faktisk dubbelbeskattning, minska de administrativa kostnaderna, sänka kostnaderna för gränsöverskridande finanisella transaktioner och undanröja hindren för flexibla finansieringslösningar. Därför bör europeiska förslag läggas fram och genomdrivas.
Direktivet om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater överensstämmer med försöken till en anpassning och till ett fastställande av definitioner för att uppnå största möjliga neutralitet. På det viset kommer man att eliminera snedvridningen på den inre marknaden, undvika skatteförluster i de enskilda staterna och stödja sysselsättningsfrämjande strukturer i och med att åtgärder vidtas för att förhindra en faktisk dubbelbeskattning, minska de administrativa kostnaderna, till exempel sänka kostnaderna för gränsöverskridande finansiella transaktioner samt undanröja hindren för flexibla finansieringslösningar.
Man kan kritisera ytterligare punkter, till exempel direktivets begränsade tillämpning på otvetydiga fall av skatteflykt eller garantierna för tillämningen av hela åtgärdspaketet för att angripa skattekonkurrens. Även en enhetlig begreppsapparat inom den europeiska skatterätten vore högst befogad och en koppling borde göras till samhällets företagsbeskattning. Ytterligare exempel kan nämnas.
Direktivet innebär ändå ett viktigt steg framåt på en mödosam väg mot en skatteanpassning. Det handlar i första hand inte om en skatteharmonisering till varje pris, eftersom skattesystemen och villkoren i Europa skiljer sig åt, utan snarare om statliga bestämmelser som kan leda till en rättvis konkurrens. För att uppnå detta bör först en samordning komma till stånd. Det krävs starka politiska påtryckningar från parlamentet och kommissionen - riktade mot rådet - för att komma vidare i denna fråga.

Monti
Låt mig först av allt tacka Secchi, såväl för ett detaljerat och utmärkt betänkande om förslaget om betalning av räntor och royalties som mera allmänt för den samordnande och stödjande roll som Secchi har spelat i parlamentet när det gäller skattefrågor. Samtidigt vill jag också tacka utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och hela Europaparlamentet för det stöd som har getts kommissionens initiativ, ett stöd som även har visats konkret i den snabbhet med vilken parlamentet har reagerat.
Som ni mycket väl känner till är förslaget en av de tre åtgärder som ingår i ett paket som godkändes vid Ekofin-rådet i december förra året, och som avslutning på mitt inlägg kommer jag att säga ett par ord om hur arbetet med de andra två åtgärderna framskrider. I likhet med er anser även jag att det instrument som avser betalning av räntor och royaltie s inom gemenskapsrätten är viktigt, eftersom vare sig de unilaterala åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna eller de bilaterala avtal som slutits har gjort det möjligt att fullständigt eliminera problemet med dubbelbeskattning som drabbar denna typ av betalningar. Jag är mycket glad över det stöd som ni parlamentsledamöter har gett förslaget.
Jag har uppmärksamt noterat de ändringsförslag som presenternas av Secchi och framför allt ändringsförslagen 1 och 2 som syftar till att förstärka betydelsen av detta direktiv för de små och medelstora företagen och möjligheten att man utvidgar direktivet till att även omfatta icke-närstående bolag. Kommissionen delar andemeningen i dessa två ändringsförslag, Secchi, och kommer att verka för att denna andemening återges i de formuleringar som antas av rådet.
Övriga ändringsförslag från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, 3, 4, 5 och 6, understryker att strategin att arbeta ut ett paket av åtgärder inte får utnyttjas som ett sätt att sabotera de olika element som ingår i paketet. Dessa ändringsförslag syftar också till att begränsa medlemsstaternas möjligheter att på egen hand vägra att acceptera fördelarna med direktivet, samt att garantera att förslaget stämmer väl överens med uppförandekoden och övriga inslag i skattepaketet. Ändringsförslagen 3, 4, 5 och 6 återger tankegångar som kommissionen instämmer i.
Kommissionen anser emellertid att det inte skulle vara lämpligt att acceptera dem just nu och i deras nuvarande form. Efter en noggrann analys har förslaget till direktiv presenterats i sin nuvarande form för att kunna balansera de olika medlemsstaternas intressen mot varandra, de som ville att direktivet skulle tillämpas på alla former av företag och de som skulle förlora avsevärda skatteintäkter om man eliminerar källbeskattningen, de som ville att direktivet skulle vara nära knutet till de övriga delarna i paketet och de som ville att det skulle vara fristående från sådana kopplingar. Jag hoppas ni inser att det inom ett område som helt styrs av regeln om enhällighet inte är enkelt att hitta en framkomlig väg. Under alla omständigheter har emellertid ändringsförslagen noterats och de kommer att beaktas i diskussionerna med rådet, när väl de olika medlemsstaternas ståndpunkter har klarnat. Samma sak gäller ändringsförslag 7, 8 och 9 från Soltwedel-Schäfer, Hautala och Wolf. När det gäller ändringsförslag 10 anser jag, liksom föredraganden Secchi, att det inte skulle vara lämpligt att fördröja direktivets införande.
Jag vill än en gång tacka er parlamentsledamöter för den hjälp ni har lämnat och avslutar, herr ordförande, med ett par ord om den senaste utvecklingen vad gäller de andra två inslagen i skattepaketet eftersom vi alla är övertygade om betydelsen av att man bibehåller det logiska och politiska sambandet mellan dessa olika åtgärder.
När det gäller uppförandekoden har samtliga medlemsstater understrukit sina åtaganden i samband med den uppförandekod som presenterades i december förra året och de har kommit överens om ett program och en tidsplan som gör det möjligt att presentera ett första betänkande vid Ecofimötet i december. För att komma fram till en första analys av de åtgärder som avser gemensamma tjänster, finansiella tjänster och off-shore företag har man inom " uppförandekodsgruppen" , som bekant ledd av minister Primarolo, inrättat två undergrupper som leds av just minister Primarolo respektive doktor Noltz. Ett antal möten med dessa båda undergrupper har planerats under hösten.
När det gäller förslaget att garantera lägsta möjliga beskattning av sparräntor så kan jag berätta att det för närvarande behandlas av Europaparlamentet. En föredragande har utsetts och jag är övertygad om att parlamentet kommer att lägga fram sin åsikt inom de närmaste månaderna. Kommissionen kommer att lämna allmän information om hur de olika delarna i paketet framskrider före Ekofin-mötet den 10 december 1998.
Det rör sig med andra ord om en konvoj som det inte är helt lätt att navigera och vars mål är ambitiösa. Vi är alla överens om att utvecklingen måste följas med den yttersta uppmärksamhet. Det kommer flera tillfällen att diskutera detta i parlamentet, men jag vill gärna ta tillfället i akt att ytterligare en gång tacka Europaparlamentet för det storartade stöd som vi får i en fråga som är mycket svårhanterlig, men av gemensamt intresse.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Kära kolleger, herr kommissionär! På läktaren kan ni se ett antal unga italienare som har vunnit en tävling som utlysts av rörelsen Movimento per la vita i anledning av 50års-jubiléet för Allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Dessa ungdomar hälsas välkomna till Europaparlamentet.
(Applåder)

Mervärdesskatt: gemensamma systemet - Punktskattepliktiga varor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0084/98 av Langen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG om det gemensamma systemet för mervärdesskatt (Mervärdesskattekommittén), -A4-0064/98 av Miller för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets direktiv om ändring av direktiv 92/12/EEG om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor.
Langen
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Professor Monti har just förklarat att skattepolitiken i Europa är som att borra i ett tjockt plank. Även det vi behandlar här i dag, nämligen frågan om en ändring av direktivet om mervärdesskatten ingår i den kategorin. Vi hade frågan uppe på föredragningslistan redan i mars och den gången avslog vi betänkandet, eftersom det saknades enighet i rådet. Vi beslutade den gången i bästa samförstånd med kommissionen och professor Monti att lämna ytterligare spelrum för förhandlingar, för att uppnå en majoritet - eventuellt också med ett nytt, d.v.s. det nuvarande österrikiska ordförandeskapet - för ett modifierat förslag. I mars fanns det inte möjlighet att uppnå en sådan majoritet. Professor Monti har nu utarbetat ett kompromissförslag som kommer att behandlas på Ekofin-rådets sammanträde den 12 oktober. Det innehåller inte hela förslaget från mars, utan är ett modifierat förslag, där åtminstone de största problemen i samband med behandlingen av frågor kring mervärdesskatt skall överlåtas åt en kommissionskommittées gränsöverskridande kompetens.
Parlamentet välkomnar de framsteg som har gjorts, professor Monti! Jag vill framföra ett hjärtligt tack från mig och alla kolleger, för ni tillhör de kommissionärer som sköter samarbetet med parlamentet på ett högst föredömligt sätt. Vi blir ständigt informerade av er om kommissionens senaste initiativ. Vi blir delaktiga. Trots att vi tyvärr endast har utfrågningsrättigheter, och att rådets enhällighet är en förutsättning för skatteharmoniseringen, vill jag ändå understryka mitt tack som en komplimang till parlamentet för ett föredömligt agerande. När vi måste kritisera, då gör vi det. I det här fallet har vi bara lovord att komma med!
Medlemsstaterna har agerat mycket egoistiskt i den här frågan. Därför har vi hittills inte kunnat uppnå någon enighet. Men jag tror att medlemsstaternas förhalningsstrategi för harmoniseringen av mervärdesskatten och även andra punktskatter - kollegan Millers betänkande har ju en liknande inriktning - inte längre kommer att kunna föras när vi får en gemensam europeisk valuta. En sådan är redan ett faktum. Den kommer att träda i kraft den 1 januari 1999 och senast den 1 juli 2002 kommer den att vara den enda valutan, det enda betalningsmedlet i de deltagande staterna. Om vi inte har löst denna tolkningsfråga innan dess, får vi inte bli förvånade om bedrägeriet på mervärdesskatteområdet, på punktskatteområdet i Europa har antagit skrämmande proportioner.
Enligt Europeiska revisionsrättens senaste beräkningar uppnår bedrägeriet samma dimensioner som den europeiska budgeten. Revisionsrättens ordförande har i en utfrågning av underutskottet valuta för fyra månader sedan uppskattat beloppet till 150 miljarder DM, ett belopp som motsvarar den europeiska budgeten. Om vi inte lyckas lösa dessa frågor, då har vi egentligen förverkat vår rätt att bli tagna på allvar i bedrägeribekämpningen.
Professor Monti har utformat sitt förslag så att den nuvarande mervärdesskattekommittén, som hittills bara har blivit utfrågad, som hittills bara har kunnat utarbeta förslag och ge råd, i framtiden skall ha beslutsbefogenhet i tolkningsfrågor.
Parlamentets utskott för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har gett sitt starka bifall till detta förslag. Jag tror även att det faktum att förslaget utgör en del av kommissionens handlingsplan visar att vi är på väg åt rätt håll.
Hittills har man endast kunnat rekommendera riktlinjer som inte är bindande. I framtiden måste mervärdesskattekommittén åtminstone i fråga om genomförandebestämmelserna få en utökad kompetens för att ha möjlighet att förhindra dubbelbeskattning eller undvikande av skatt, dvs. utesluta sådana möjligheter som innebär ett helt lagligt kringgående av skatten.
Jag måste medge att det råder en stor ovilja på den här punkten i medlemsstaterna. Förbundsrepubliken Tyskland har under hänvisning till artikel 99 i EG-fördraget och artikel 23 punkterna 2-5 i den tyska grundlagen sagt att enhällighetsprincipen kan komma att urholkas och att det tyska förbundsrådets medbeslutandebefogenheter kanske inte kommer att beaktas. Jag anser att dessa argument är ytliga, eftersom alla principella beslut även i fortsättningen kommer att förutsätta ett enhälligt bifall i Ekofin-rådet.
Herr professor, vi har lagt fram två ändringsförslag. Vi vill att kommissionen skall avlägga en årlig rapport om kommitténs arbete, sedan denna har fått en utökad kompetens. Vi vill dessutom att lagar, förordningar och administrativa bestämmelser införs före den 1 januari 1999, då den gemensamma europeiska valutan träder i kraft.

Miller
Herr ordförande! Jag håller med om mycket av det som kollega Langen sagt här i kväll, och han har täckt mycket av det som jag hade tänkt gå in på. Som ledamöterna kommer ihåg så var vi tvungna att ta bort den här punkten från föredragningslistan i mars för att ge kommissionen och rådet mer rörelseutrymme. Jag har förstått att, som Langen påpekade, ett kompromissförslag går till Ekofin-rådet i oktober. Det kanske inte blev den " Full Monty" som vi skulle vilja ha i Förenade kungariket men det är i alla fall något.
Angående det betänkande om punktskattepliktiga varor som vi har framför oss, så är ett av de problem som ett sådant betänkande belyser att mycket av beslutsfattandet inom EU omges av sekretess. Vilket, det är jag säker på, bekymrar många medborgare.
För närvarande finns det cirka 43 kommittéer som handhar indirekt beskattning. För min del är det 43 stycken för många. Vi måste acceptera att de finns, men vi måste göra dem mycket mer öppna. Det är därför som jag och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik gett in ett antal ändringsförslag.
Jag skall börja med att gå igenom ändringsförslagen. Det första tycker jag är litet ironiskt. Det korrigerar ett uttalande som gjordes i direktivet. I direktivet står det: " hänsyn bör tas till att slutdatum för gemenskapsharmonisering av punktskatter passerades endast några månader före den inre marknadens ikraftträdande" . Jag vet inte vem som skrev det eller om den personen verkligen hade tagit prov på några av de punktskattepliktiga varorna innan han skrev det. Om man besöker platser som Dover eller Malmö och ser de varor som tagits in från andra områden, så förstår man att det inte finns någon harmonisering inom området punktskatt. Att skriva att slutdatum passerats är fullständigt osant. Självfallet måste vi rätta till det. Jag var snäll mot honom; i stället för att skriva " slutdatum" så sade jag bara att " startdatum" passerats, eftersom jag begriper att kommissionär Monti rör sig i riktning mot en harmonisering inom området indirekt beskattning och jag önskar honom all lycka.
Det andra ändringsförslag jag lagt fram berör Plumb-Delors-avtalet som, om jag minns rätt, var för sex eller sju år sedan. Det var ett första avtal i en skriftväxling mellan kommissionens dåvarande ordförande, Jaques Delors, och parlamentets ordförande, Lord Plumb. Det skulle ha genomförts för att belysa och öppna hela frågan med kommittéförfarandet. Det genomfördes aldrig fullständigt. Vi ber kommissionen att gå tillbaka och ta en titt på det. Vi begär inte någon makt över kommittéerna, vi vill bara ha en inblick i deras arbete.
Det tredje ändringsförslaget från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik avser det datoriserade kontrollsystemet. Vi vill att det införs när det datoriserade kontrollsystemet för gemenskapens transit inrättats. Ett tekniskt ändringsförslag igen, som jag tror är mycket godtagbart för både kommissionen och affärsvärlden.
Vi skulle också vara beredda att godta det fjärde ändringsförslaget av des Places. Det säger inte så mycket, men innebär egentligen att det administrativa förfarandet bör förbättras och ingen kan väl motsätta sig detta.
Jag vill avsluta med att de här kommittéerna arbetar under sekretess. Vi gör ingenting för att komma tillrätta med det. Vi ber kommissionen att ge oss mer information så att allmänheten inom EU kan se vad den gör. Det kanske kan skingra en del av dimman som hänger runt oss i dag.

Thyssen
Herr ordförande! Kommissionens förslag om att ändra mervärdesskommitténs status från rådgivande till normgivande och de två ändringsförslagen i Langenbetänkandet utgör framsteg. Den nuvarande övergångsregleringen för mervärdesskatt har i stor utsträckning bidragit till utvecklingen av den inre marknaden, men vid sidan av de grundläggande direktiven har även medlemsstaternas administrativa förfaranden, och medlemsstaternas olika tolkningar ett inflytande på effekten av den inre marknaden och över den rättssäkerhet som vi måste garantera.
Så länge det inte finns någon enhetlig tolkning, så länge tillämpningen av mervärdesskattereglerna inte är likadan är mervärdesskattesystemets neutralitet inte fullständigt garanterad, och vi har ett problem. Skillnaderna i den praktiska tillämpningen av lagstiftningen har otvivelaktigt att göra med att kommissionen inte har någon verkställighetsbefogenhet. Förslaget om att förse kommissionen med den nödvändiga verkställighetsbefogenheten, och att göra mervärdesskattekommittén till en normgivande kommitté kommer att ge kommissionen och kommittén mer slagkraft och resultatet måste bli att verkställandet av momsregleringen kommer att sammanfalla i alla medlemsstater.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik kunde i all sin vishet instämma i detta, men naturligtvis vill vi försäkra oss om att vi som parlament kan fortsätta att utöva vårt politiska kontrolluppdrag gentemot den verkställande makten på ett ordentligt sätt. Ändringsförslaget om en årsrapport från mervärdesskattekommittén förtjänar därför alla gruppers stöd. Vår grupps stöd kommer det i alla fall att få. Tack så mycket, herr ordförande, och gratulationer till föredraganden.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ledamöter! Jag skulle till att börja med vilja stödja Thyssens anförande, som jag just lyssnat på och som framhäver två viktiga aspekter. Den ena är att vi tyvärr fortfarande rör oss i en provisorisk ordning för tillämpning av mervärdesskatten. Inte på grund av att vi inte har bra tjänstemän, eller att kommissionär Monti, som ansvarar för frågan, sparat sina krafter, utan därför att det, som ni vet, behövs enhällighet av medlemsstaterna för att uppnå ett definitivt mervärdesskattesystem, och det är tyvärr inte möjligt.
Därför ser vi med tillfredställelse på, och godtar, de ändringsförslag till de direktiv som vi behandlar i denna grupp av betänkanden om skatter här i kväll. Därför stöder vi också de väsentliga linjer som kommissionen föreslår, och framför allt de aspekter som talar om framåtskridande, även om det ur vår synvinkel, och jag antar att den även är kommissionär Montis, går alldeles för sakta. Vi måste dock förverkliga dessa ansträngningar för att nå ett system som vi hoppas blir definitivt.
Bland de förslag som ges i dessa direktiv skulle jag vilja uppmärksamma i synnerhet ett, eftersom jag anser att det är särskilt viktigt för den företagssektor som är den viktigaste för den ekonomiska utvecklingen och sysselsättningen i Europeiska unionen: de små och medelstora företagen. Vi förstår att kommissionens förslag och den funktion som Thyssen påpekat som mervärdesskattekommittén ska ha, och den interveneringsbefogenhet som skulle ges kommissionen på ett tydligt sätt skulle förbättra tillämpningen, förenkla systemet, ge större säkerhet till alla företag och i synnerhet skulle det vara en större garanti för de små och medelstora företagen, som är grunden för Europas ekonomi.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle också vilja välkomna kommissionärens kommentar och, särskilt, de två föredragandens kommentarer. De punkter som de tar upp är väldigt viktiga.
Det sjätte mervärdesskattedirektivet som ursprungligen var avsett att tillåta ett upphävande av skattegränser och skapande av ett gemensamt skattesystem är ett mycket viktigt politiskt budskap, särskilt nu när vi talar om en marknad med 340 miljoner människor. Det är mycket viktigt att vi förenklar och modifierar mervärdesskattesystemet för att garantera dess framgång. Som de här talarna påpekat så har det dock gjorts väldigt få framsteg, delvis beroende på kravet på enhällighet i artikel 99 men även beroende på bristen på åtgärder från kommissionens och andra institutioners sida för att i tillräckligt hög grad ge plats för den gemensamma marknadens sanna ideal.
Ledamöter har tagit upp frågan om kommittéförfarandet. I går kväll hade vi i parlamentet en diskussion med kommissionär Oreja om kommittéförfarandet med anledning av ett förslag från kommissionen. Jag talade i går om för honom, i samband med vår diskussion om Millers betänkande i kväll, att när frågan om upphävande av den tull- och skattefria försäljningen restes så restes en fråga om punktskatt, nämligen var punktskatten skall betalas på försäljning, o.s.v.
Kommissionen förvisade, i stället för att lämna ett förslag till parlamentet och diskutera med parlamentet hur problemet skulle kunna lösas, ärendet till icke-folkvalda, icke-representativa tjänstemän vid medlemsstaternas regeringar att fatta ett beslut i hemlighet och att inte återförvisa det till parlamentet. Vad vi söker är mer samråd, mer växelverkan. Införandet av euron ger en möjlighet att förenkla de byråkratiska förfarandena.
Slutligen, som min liberala kollega sa, vi behöver ett differentierat mervärdeskattesystem som ger utrymme för skapande av arbetstillfällen och ökad sysselsättning, särskilt för små och medelstora företag.

Wolf
Herr ordförande! Jag vill börja med att be om ursäkt. Det uppstod just ett fel i hjärnkontoret. Jag vill nämligen ge en kommentar till Secchis betänkande såhär i efterhand. Det är visserligen ovanligt, men samtidigt praktiskt. Vi vill inte - och därför har vi inte lämnat in några ändringsförslag - att de nödvändiga preciseringar, som Secchi föreslår, skall leda till att nya möjligheter uppstår till skatteflykt eller undvikande av skatt. Vi vill att man förebygger detta såväl inom medlemsstaterna som i gemenskapens bestämmelser.
Över till frågan om mervärdesskattesystemet: En del har jag redan tagit upp. Men grundtanken är att den gemensamma valutan - och där är jag för ovanlighetens skull helt överens med Langen - i praktiken omvandlar medlemsstaternas egoism till ett " fängelsedilemma" som de bara kan slippa ut ur med hjälp av bindande gemenskapsbestämmelser, om det över huvud taget är möjligt. Därför välkomnar vi i De gröna det faktum att mervärdesskattekommittén skall få kompetens att utfärda bestämmelser. Precis som Langen anser vi att en rapporteringen till Europaparlamentet innebär en öppenhet, men även möjliggör en form av dialog, att den innebär vissa förutbestämda krav, och att det är nödvändigt att bestämmelserna tillämpas före den 1 januari 1999 för att dessa skall ge en helhetseffekt.
Vi tycker även att det Müller sade är vettigt. Man måste betrakta kommittésystemet utifrån dess upphov i Plumb-Delors-avtalet och se till att det verkligen upprättas ett logiskt sammanhängande system som garanterar öppenhet och effektivitet. Men det är en annan fråga.

Garosci
Herr ordförande! Vi diskuterar förslaget till rådets direktiv om ändringar av gemenskapens skatteregler. I ett scenario som är så lättrörligt som den nya marknad som vi håller på att etablera, kan även en så kort tid som fem år göra ett direktiv inaktuellt, vilket leder till att det måste uppdateras i ljuset av en verklighet som hela tiden ligger allt närmare å ena sidan företagen - framför allt de små företagen - och å andra sidan konsumenterna. Systemet för punktskatter och mervärdesskatt som oundvikligen rör sig i riktning mot en harmonisering mellan de olika medlemsstaterna måste övervinna de nuvarande problemen och begränsningarna, för att man skall få till stånd en verklig inre marknad. Införandet av euron kommer att skynda på harmoniseringen av skattesystemen.
Det är därför nödvändigt, vilket också Langen har påpekat i sitt betänkande, som jag tackar för, att garantera skattemässig neutralitet och bekämpa de återstående hindren för en fri rörlighet för varor och tjänster i de olika medlemsstaterna. Vi måste främja och i de kommande förslagen till direktiv med allt större uppmärksamhet följa framför allt vissa ekonomiska och sociala sektorer och deras skattemässiga behov, framför allt när det gäller mervärdesskatten. Jag tänker i första hand på non-profit eller frivilliga organisationer eller, när det gäller näringslivet, hotell- och restaurangsektorn och slutligen serviceoch handelssektorn, med i första hand turismen.
Ett effektivare system för mervärdesskatten, inte för att betala mindre skatt, utan för att betala den bättre, kan hjälpa dessa sektorer att i förlängningen skapa utveckling och investeringar och därmed också nya arbetstillfällen, eftersom arbetslösheten tyvärr fortfarande är det viktigaste problemet inom Europeiska unionen.

Pomés Ruiz
Herr ordförande, kommissionär! Alla grupper i parlamentet är ense om att påtala att momsprocessen går för sakta. Vad kan vi göra för att den ska gå fortare? Skulle det gå att förklara kostnaderna för denna icke-neutrala skatts ineffektivitet för samhället?
Det kanske är nödvändigt att nämna de länder som, istället för att tänka på ett systems rättvisa och jämlikhet, begrundar hur mycket mer eller mindre de uppbär enligt kommissionens förslag, på det ena eller andra viset?
Ni gör alldeles rätt, kommissionär Monti, när ni stöder den impuls detta parlament ger, denna enhällighet i alla grupper. Och ni bör också ta till vara denna impuls, eurons élan vital , som kommer att påverka så många områden av Europeiska unionens ekonomi, för att försöka skynda på den här processen litet.
Man kommer att bli tvungen att identifiera vilka länder det är som inte vill övervinna kostnaden för ineffektivitet, och där har kommissionären, som ni vet, parlamentets fulla stöd.
Jag tror att man måste finna " något" för att få rådet att börja se att det är nödvändigt att ett definitivt mervärdesskattesystem antas, med andra ögon än de som bara ser sammanräkningen av den tidigare uppbörden i var och en av staterna. Och tänk på att alla stater har mycket att vinna på att ett definitivt mervärdesskattesystem upprättas.
Jag anser, nu när vi har euron, att effektiviteten på den inre marknaden kommer att vara i behov av att mervärdesskatten, en gång för alla, börjar skönja det definitiva förfarandet. Alla stöder vi det,
Tack till föredragandena av de övriga betänkanden som de skrivit, och gott mod. Något måste vi göra som är annorlunda än det vi gör för att skynda på den här processen, som inte är effektiv, och som har en kostnad som jag tror, och föreslår kommissionären, borde bedömas kvantitativt.

Rübig
Herr ordförande, kära kolleger! Det är utan tvivel ett bra exempel på Europaparlamentets ökande delaktighet i lagstiftningsprocessen, att vi inte bara diskuterar politiskt abstrakta frågor här i parlamentet, utan också talar om konkreta exempel på politikens förverkligande. I förmiddags förde vi en allmän debatt om kommittésystemet och parlamentets nödvändiga deltagande i den viljeskapande processen och nu ser vi i och med punktskattekommittén i Millers betänkande en möjlighet att förverkliga detta. Punktskattekommittén är ett mycket viktigt instrument. Den har inte bara en rådgivande funktion, utan garanterar också en enhetlig tolkning och tillämpning av punktskattebestämmelserna.
Vi är angelägna om att bevara öppenheten och de demokratiska spelreglerna, i synnerhet med tanke på att parlamentet deltar i den gemensamma lagstiftningsprocessen. Vi måste känna till arbetsgången i utskotten och följa de parlamentariska direktiven. Samma sak gäller punktskattekommittén. I det avseendet är jag intresserad av ett förslag från Generaldirektorat XXI. Punktskattekommittén borde inte tillämpa vissa förfaranden i artikel 7 i direktiv 12/97. Det skulle de facto innebära en lagändring utan parlamentets medverkan.
Därav min fråga till den närvarande kommissionären: Hur ter sig detta förslag med tanke på den allmänna önskan om ett omfattande parlamentariskt medbestämmande och den politik som kommissionen driver i sin reformering av kommittésystemet?

Monti
Låt mig först av allt tacka föredragandena, Langen och Miller, och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik för det stöd som de genom sina betänkanden och resolutioner ger till kommissionen allmänna målsättning att uppnå en enhetligare tillämpning av lagstiftningen som rör mervärdesskatt och punktskatter. Jag är framför allt nöjd med att förslaget till resolution uppmanar rådet att höra parlamentet om rådet har för avsikt att göra avsevärda ändringar i kommissionens förslag. I sammanhanget och på ett mer generellt plan beklagar jag att den rättsliga grunden inte gör det möjligt att göra mer omfattande ingripanden i frågor som är av så stor betydelse för den inre marknadens funktion.
När det gäller Langens betänkande, och jag tackar Langen för hans vänlighet, är syftet med det aktuella direktivet att rådet skall ge kommissionen rätt att anta tillämpningsföreskrifter när det gäller mervärdesskatt. I denna uppgift kommer kommissionen att få hjälp av mervärdesskattekommittén. För att detta skall gå, måste kommittén få status av regelverkskommitté. Det förfarande som skall tillämpas för kommittén är det som anges i artikel 2.III.a i rådets beslut 87/373/EEG, det så kallade " kommittésystemsbeslutet" .
Förslaget motsvarar de krav som rests enhälligt från samtliga ekonomiska sektorer. När aktörerna försöker bedriva verksamhet i andra medlemsstater står de ofta inför svårigheter som beror på den skilda tillämpningen av gemenskapens lagstiftning vad gäller mervärdesskatt. Detta gör det svårt att fullt ut utnyttja fördelarna, som kunde vara avsevärda, med den inre marknaden. Aktörerna står med andra ord inför en rättslig osäkerhet och de löper ofta risken att drabbas av dubbelbeskattning. Detta är en av de onödiga kostnader som våra aktörer måste betala när de skall bedriva sin verksamhet i en annan medlemsstat.
För vissa aktörer, framför allt de som har en genomsnittligt låg omsättning - och på vilka Europas framtida ekonomiska tillväxt och de nya arbetstillfällena beror, vilket redan har påpekats - utgör frånvaron av en enhetlig tillämpning av gemenskapens regler för mervärdesskatten ett oöverstigligt hinder för att komma ut på den europeiska marknaden. Dessa hinder kan och måste avlägsnas. Lösningen består i att man antar åtgärder i syfte att garantera en enhetlig tillämpning i hela Europeiska unionen för gemenskapens regler på mervärdesskatteområdet. Det förfarande som föreslås gör det möjligt för kommissionen att tillsammans med mervärdesskattekommittén finna en lösning på problemet.
Kommissionen uppskattar det positiva mottagandet från parlamentet som demonstreras i Langenbetänkandet. Jag instämmer helt och fullt i de ändringsförslag som presenterats och det är av rent formella skäl som jag inte kan ta upp dem. Kommissionen inser att parlamentet har intresse av att få information om arbetet i de kommittéer som hjälper kommissionen. Men detta behandlas i ett förslag från kommissionen varom beslut snart skall fattas i kommittén.
När det gäller det aktuella problemet gör förslaget det möjligt att genom en helhetsstrategi undvika specifika åtgärder i de enskilda lagarna.
När det gäller det andra ändringsförslaget så håller jag fullständigt med om att det datum som föreslås inte är realistiskt, eftersom det redan är passerat. Men det känns en aning genant att ersätta det med den 1 januari 1999. Detta skulle innebära att vi är mycket optimistiska när det gäller tiden för antagandet och införandet. Med tanke på att det nya förfarande som föreslagits inte kräver något införlivande av medlemsstaterna, skulle kommissionen hellre vilja behålla sin frihet att bestämma en ny tidsgräns när förslagets antagande från rådets sida verkar vara nära förestående. Avslutningsvis när det gäller Langenbetänkandet skulle jag ännu en gång vilja tacka för ert värdefulla stöd. Jag tror att det kan öka möjligheten att få till stånd ett snabbt antagande från rådets sida.
Herr ordförande! Låt mig så helt kort gå över till det betänkande som presenterats av Miller - som jag varmt vill tacka - om förslaget till direktiv, presenterat av kommissionen i juli förra året, som syftar till att utvidga kommissionens befogenhet, biträdd av punktskattekommittén, när det gäller resolutioner om tillämpningsåtgärder för gemenskapens föreskrifter inom punktskatteområdet. Detta förslag är nödvändigt, eftersom när väl de (begränsade) befogenheter som existerar i dag är uttömda, så återstår det inget annat för kommissionen och kommittén än att spela en rådgivande roll när det gäller att ta itu med nya problem.
Den viktiga utmaning som ligger i kampen mot bedrägerier och smuggling kräver gemensamma åtgärder från de nationella myndigheterna, vilket kan ske endast genom gemensamma regler. De legitima förväntningarna från aktörernas sida att även i detta fall kunna utnyttja alla de fördelar som en äkta inre marknad innebär verkar - och inte bara verkar - många gånger hindras av de tunga administrativa rutiner som ändras från en medlemsstat till en annan. Det finns med andra ord dubbla skäl att kräva mer omfattande befogenheter när det gäller lagstiftningsarbetet.
När detta väl har sagts om förslaget till direktiv i allmänhet, skulle jag vilja diskutera innehållet i det betänkande som presenterats av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Kommissionen måste faktiskt uttrycka en viss skepticism när det gäller ändringsförslag 2 som vill införa två nya stycken i artikel 24.2. Tilläggen har i huvudsak följande syfte: det första avser att ge det informella avtalet från 1988 om öppenhet vid kommittéernas arbete, det s.k. Plumb-Delors-avtalet, juridisk status, det andra avser att verkställa kommissionens beslut att tillsätta en rådgivande kommitté för frågor som gäller tullar och indirekta skatter.
När det gäller det första tillägget bör man betänka att kommissionen i juni förra året presenterade ett förslag till rådets beslut om ändring av beslut 87/373/EEG som reglerar kommittéernas verksamhet. Förslaget innebär, bland annat, att Europaparlamentet skall hållas regelbundet informerat om kommittéernas arbete. Parlamentet skall därför få dagordningen för mötena, förslagen till föreskrifter och resultaten från omröstningarna. Parlamentet skall dessutom hållas informerat om alla de åtgärder, eller förslag till åtgärder, som skall antas och som kommissionen skickar till rådet. Därför verkar hänvisningen till Plumb-Delors-avtalet i samband med direktivet överflödig.
När det gäller den andra aspekten så fungerar redan den rådgivande kommittén inom området tullar och indirekt beskattning. Kommissionen föredrar emellertid att inte nämna den kommittén i det förslag till direktiv som diskuteras här, vars syfte är att utvidga befogenheten när det gäller lagstiftning på punktskatteområdet. Den paritetiska kommittén om tullfrågor och indirekt beskattning kommer tvärtom att förbli en rent rådgivande kommitté.
När det så gäller det sista ändringsförslaget instämmer kommissionen i princip. Att skapa ett informationssystem för punktskatterna är en av kommissionens prioriterade åtgärder inom detta område. I det syftet har redan ett par åtgärder vidtagits, utifrån redan befintliga föreskrifter, dvs. artiklarna 18 och 19 i direktiv 92/12/EEG, och inom ramen för Fiscalis-programmet. Här har kommissionen utlyst ett anbudsförfarande för en genomförbarhetsstudie som kommer att äga rum nästa år. Man måste emellertid stryka under att förverkligandet av ett informationssystem inte är en uppgift som åligger kommissionen. Rätten till punktskatter, till skillnad från tullavgifter, är nationella resurser och de skall därmed kontrolleras av medlemsstaterna. Kommissionen kan med andra ord inte träda i medlemsstaternas ställe, när det gäller att utöva kontrollen eller helt ta på sig kostnaderna för en finansiering av ett sådant informationssystem.
Låt mig avslutningsvis ännu en gång tacka Europaparlamentet för dess stöd, som vi kommer att räkna med under förhandlingarna. Den aktion på flera fronter som avser skatterna, och som vi i kväll gör en samlad genomgång av, är så inbördes sammanhängande, Wolf, att jag mycket väl förstår om man kan blanda ihop de olika ärenden som behandlas. Men jag vill ändå framhålla att slutmålet, bortom de olika tekniska aspekterna i denna aktion som - tack vare parlamentets stöd - vi genomför för att få till stånd en bättre samordning av skattelagstiftningen, trots allt är tillväxt och sysselsättning. Utan denna mer omfattande samordning av skattelagstiftningen kommer det att bli fruktansvärt svårt att skapa nya arbetstillfällen i Europa och det kommer att bli särskilt svårt att skapa arbeten för ungdomarna, som framför allt har behov av de nya arbetstillfällena. Vi vänder oss därför i första hand till ungdomarna, som är så väl representerade i kammaren i kväll och, om ordföranden tillåter det, skulle jag till den hälsning han riktade till de många ungdomar som är närvarande här i kväll även vilja foga en hälsning från kommissionen.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Skatteharmonisering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0252/98) av Castagnède för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet enligt artikel 12.4 i rådets sjätte direktiv av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter. Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund.

Castagnède
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I motsats till vad den tvetydiga titeln skulle kunna få en att tro, behandlar det betänkande, som skall diskuteras i dag, mervärdesskattesatserna i Europa, och närmare bestämt tillämpningsområdet för reducerade skattesatser.
Som ni vet har tillnärmningen av mervärdesskatten f.n. kommit så långt, att gemenskapslagstiftningen föreskriver en lägsta normal mervärdesskatt på 15 procent . Det är dessutom tillåtet för medlemsstaterna att tillämpa en eller två reducerade skattesatser, som inte får vara lägre än 5 procent, och som bara får tillämpas på varor och tjänster som omfattas av kategorierna i bilaga H till det sjätte direktivet om mervärdesskatt.
Vartannat år ser rådet över tillämpningsområdet för reducerade skattesatser, med stöd av en rapport från kommissionen. Den rapport som vi skall granska är kommissionens senaste, från år 1997. Innan vi tar itu med innehållet, vill vi betona hur viktig parlamentets roll är i den här frågan. Det handlar om att ge ett samtycke till skatten, en fråga som redan i hög grad har blivit en del av gemenskapens befogenhetsområde. När det handlar om mervärdesskattesatserna inom unionen, måste parlamentet se till att det fullgör sin plikt som företrädare för unionens medborgare.
Efter att ha analyserat situationen för reducerade skattesatser, kan kommissionen bekräfta att det finns stora skillnader. Endast en stat, Danmark, avstår från att tillämpa reducerade skattesatser. Fyra stater tillämpar två reducerade skattesatser, men många av de stater som bara förväntas tillämpa en enda reducerad skattesats använder sig av, vilket de får göra under en övergångsperiod, många undantagsskattesatser. Nollskattesats, kraftigt reducerad moms och moms på parkeringstjänster.
Kommissionen anser inte att de olika skattesatserna just nu skadar konkurrenssituationen, även om man kan konstatera en del snedvridningar. Kommissionen är för övrigt inte positiv till en ändring av listan över de varor och tjänster som reducerade skattesatser kan tillämpas på.
Vi för vår del tycker inte att situationen är tillfredsställande, när det gäller reducerade mervärdesskattesatser inom unionen. Det ser inte bra ut med avseende på den inre marknadens krav i samband med den gemensamma valutan. Och det ser inte bra ut med avseende på målsättningen att inrätta ett nytt gemensamt mervärdesskattesystem, som grundas på ursprungslandet. Och det ser inte heller bra ut med avseende på att ländernas skattepolitik måste anpassas till utvecklingen av ekonomiska och sociala behov.
Redan nästa år kommer det att synas vilka skatter som ingår i ett pris, ett pris uttryckt i euro, åtminstone i de deltagande staterna. Detta kommer att avslöja bristerna med mervärdesskatteneutralitet i handeln inom gemenskapen, orsaka snedvridningar av konkurrensen och ökad illegal handel. Den typen av fenomen kommer utan tvekan att få en större spridning med utvecklingen av den elektroniska handeln.
Man kan alltså lätt inse, när det gäller skattesatser, att regeringarna ser fördelarna med ett oförändrat tillstånd, av politiska och budgetära skäl. Men när det blir ohållbart, är det enligt vår mening bättre att vara förberedd på förändringarna.
När det gäller inrättandet av det gemensamma mervärdesskattesystemet, har tillnärmningen av skattesatserna fram tills nu ansetts vara den sista etappen, kronan på verket så att säga. Vi är däremot övertygade om att alltför olika skattesatser och medlemsstaternas konservativa attityd på det här området, utgör ett avgörande hinder för övergången till det slutliga systemet.
Om nu en total harmonisering av skattesatserna förmodligen är ett ouppnåeligt mål på kort sikt, tycker vi att det åtminstone är nödvändigt att omedelbart sätta igång tillnärmningsprocessen, med hjälp av en progressiv och realistisk metod. En sådan metod bör stödjas på precisa definitioner på vilka varu- och tjänstekategorier som kan göra anspråk på reducerade skattesatser. Den bör innefatta en tidsplan för ett avskaffande av undantagen. Undantagen kom utan tvekan till för att staterna skulle få ett visst spelrum för att fastställa en, eller ännu bättre två, reducerade skattesatser. Vi har det största förtroende för att kommissionen kommer att inrätta en mekanism, som visserligen måste bli spetsfundig, som kan främja tillnärmningen; men det viktiga är att den påbörjas.
Vi anser till sist att de varu- och tjänstekategorier som kan få reducerade skattesatser inte skall bli för rigida. Tekniken utvecklas, och det gör också de ekonomiska och sociala behoven. Mervärdesskatten är till sin karaktär en regressiv skatt; tillämpningen av en reducerad skattesats syftar till att göra ett visst antal prioriterade varor och tjänster mer tillgängliga. Vissa kategorier i bilaga H förtjänar därför att godkännas. Det är skälet till att vi kommer att stödja en del ändringsförslag med den innebörden.
Unionens skattesystem är i allmänhet strukturellt ogynnsamt för en produktionsfaktor: lönearbetet. Kommissionär Montis förslag syftar till att tillämpa, som ett försök, reducerade skattesatser på vissa arbetskraftsintensiva verksamheter, det tycker vi verkar vara mycket intressant. Det skulle direkt kunna gynna sysselsättningen. Det skulle kunna utgöra en signal som markerar unionens beslutsamma engagemang för att få ner arbetslösheten, för den fulla sysselsättningen. Det är därför vi särskilt kommer att stödja det förslaget.

Metten
Herr ordförande! Mervärdessskatteystemets funktion inom Europeiska unionen är ingenting att vara särskilt stolt över. Systemet är extremt komplicerat därför att det i själva verket inte är fråga om ett system utan om femton varianter av ett system. Vi vet alla att detta beror på kravet i fördraget enligt vilket förändringar förutsätter enhällighet. Nationella undantag från de allmänna reglerna kan därför i praktiken aldrig avskaffas.
Möjligtvis kan mervärdesskattekommittén ges de normgivande befogenheter, som vi nyss talade om, och ur denna synvinkel ge en riktig harmoniseringsimpuls. Men Castagnèdebetänkandet är en bra anledning att uppehålla sig vid de systemförändringar som är att vänta.
Kommissionens föresats är fortfarande att i fråga om mervärdesskatten byta ut principen om destinationsland mot ursprungslandssystemet. Med andra ord tillämpas inte någon nollskattesats för varor och tjänster när de skickas till andra medlemsstater, utan i stället gäller taxan enligt vilken dessa varor och tjänster beskattas även i den nationella ekonomin. Denna ursprungslandsprincip existerar naturligtvis redan för konsumentköp, må så vara att rejäla undantag förekommer bland annat för postorderförsäljning och för nya bilar. Det är emellertid troligt att destinationslandssystemet också kommer att fortsätta att gälla för teletjänster och även vidare för köp via Internet. Att vi här talar om en marknad med en enorm tillväxt bör stå klart.
En sådan växande lista över undantag väcker frågan om inte den ursprungliga idén om en övergång till ursprungslandssystemet behöver ses över. Frågan gör sig än mer gällande då ett antal villkor för att ursprungslandssystemet skall fungera utan att förorsaka snedvridning av konkurrensen tycks omöjliga och oönskade. Trots att skattesatsskillnader kan kvarstå utan några problem för varor och tjänster som nästan aldrig är föremål för gränsöverskridande handel, måste dessa skillnader till största delen försvinna för konkurrenskänsliga produkter. Det betyder att den normala satsen i medlemsstaterna måste sammanfalla och att medlemsstaterna följaktligen praktiskt sett förlorar sin politiska frihet att på egen hand ytterligare ändra denna sats.
Kort sagt kommer momsen att försvinna som konjunkturinstrument, eller som instrument för att öka skatteintäkterna. Detta är ett stort handikapp med tanke på att även budgetutgifterna redan tyglas genom stabilitetspakten och skatterna på arbete, samt att den faktor som enklast beskattas inte kan höjas utan tvärtom måste sänkas.
Dessa problem har naturligtvis i första hand tagits upp av mig själv upprepade gånger. Jag upplever det således inte som en kraftfull position från kommissionens sida att den fortfarande är skyldig ett svar på ovanstående problem. Möjligen kan kommissionären i kväll avsluta denna strutspolitik eller åtminstone lova att se till att vi får oss ett välgrundat svar tillhanda i frågan.
Slutligen något helt annat. Sänkt mervärdesskatt på arbetsintensiva tjänster, en käpphäst för oss båda; hur har detta utvecklats? Kan kommissionären med någon säkerhet lova att detta problem på nytt kommer att läggas fram under Europeiska rådet i Wien, att det finns ett visst hopp om framsteg, eller saknas gnistan? Vad mig och min grupp beträffar är detta en prioritetsfråga, och vi kommer från vår sida således att utöva påtryckningar på det österrikiska ordförandeskapet.

Thyssen
Herr ordförande! Harmoniseringen av momssatserna är ett gammalt groll. Initiativ har otvivelaktigt tagits genom införandet av övergångssystemet, men skillnaderna är fortfarande för stora. Av beskedet från kommissionen framgår att skillnaderna mellan satserna inte förorsakar någon snedvridning av konkurrensen eller rubbar handelsflödena. Möjligen stämmer allt detta makroekonomiskt, men från en mikroekonomisk synvinkel är det verkligen ett problem; i synnerhet i gränsområdena kommer ständigt påpekanden om detta från näringslivet.
Från diskussionen i EMAC minns jag att rådet och kommissionen inte avser att ändra i bilaga H medan övergångssystemet fortfarande gäller. Det sägs att vi kan se fram emot enhetliga definitioner av de kategorier som räknas upp i bilagan. Jag skulle gärna av kommissionären vilja höra hur tidsplaneringen för dessa planer ser ut, och om detta då blir ett av de första uppdragen för mervärdesskattekommittén i dess nya funktion.
Herr ordförande! Euron står för dörren och det definitiva mervärdesskattesystemet grundat på ursprungsprincipen är i antågande. Vi inser alla här i parlamentet att dessa båda utvecklingar kommer att bidra till att de prisskillnader som följer av skillnaderna mellan mervärdesskattesatserna kommer att få ett mer direkt inflytande över marknadsaktörernas konkurrenspositioner än vad som nu är fallet.
Herr kommissionär! Företagen oroar sig djupt över detta. De fruktar inte konkurrens, men de vill förfoga över likadana vapen. De accepterar och förstår att likriktningen inte kan ske ögonblickligen, men de går inte med på att den fortsatta harmoniseringen inte vidareutvecklas på ett resolut och kontinuerligt sätt. Skillnaderna måste snabbt minskas.
Herr ordförande! Om man betraktar skattesatskategorierna med sikte på det slutgiltiga systemet, då räknar vi med att de signaler vi utsänder i dag under debatten och i morgon eftermiddag vid omröstningen kommer att förstås på rätt sätt.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, kommissionär, ledamöter! Castagnèdes betänkande har en del beröringspunkter med de observationer jag gjort i mitt tidigare anförande. För det första, överensstämmer det, som tidigare, med de anmärkningar och den ståndpunkt Thyssen har framfört, men även genom att vi försöker skrida framåt i vissa frågor som leder till att nuvarande system förbättras, som vi vet inte är det ideala men som vi måste hålla oss till för närvarande, eftersom det inte finns en samsyn mellan medlemsstaterna i att ha ett enhetligt mervärdesskattesystem för hela Europeiska unionen.
När det gäller Castagnèdes betänkande är bakgrunden, som föredragande mycket väl uttryckt det, ett försök att harmonisera de reducerade mervärdesskattessatserna. Det innebär naturligtvis en stor snedvridning, i vissa fall, av själva principen för den inre marknaden och det existerar en diskriminering som vi skulle vilja se löst. Jag har själv haft erfarenhet av att ha varit föredragande i det spanska parlamentet när mervärdesskatten infördes, som en konsekvens av spanska statens inträde i Europeiska unionen, och jag känner till de enorma påtryckningar som kommer från alla sektorer för att räknas in i den reducerade skatten. Det finns alltid anledningar att höra till området för reducerad mervärdesskatt, men uppenbarligen är det så att det är rättfärdigat i vissa sektorer men i andra är det mer diskutabelt.
Det försätter oss i en prekär situation då vi ska diskutera vissa ändringsförslag, som de som föreslår att vissa specifika områden skall införas i artiklarna.
Vi i den liberala gruppen kommer inte att stödja det, även om det är en osympatisk politisk ståndpunkt. Däremot stöder vi alla ändringsförslag och föredragandens ståndpunkt, för att kommissionen ska utarbeta ett förslag för verklig harmonisering av den reducerade skatten i hela Europeiska unionen.

Souchet
Herr ordförande! Jag skulle vilja markera min reservation när det gäller den första strecksatsen i betänkandet av vår kollega Castagnède. De problem som finns i gränsområdena anses här bero på att mervärdesskatterna i de olika medlemsstaterna inte är harmoniserade. Den tolkningen tycker vi är felaktig.
Vår grupp anser, vilket framgår av de ändringsförslag som jag har ingivit tillsammans med min kollega Édouard des Places, att avsaknaden av en mervärdesskatteneutralitet i samband med gränsöverskridande transaktioner i realiteten är ett resultat av olämpliga administrativa förfaranden, vilka ligger till grund för svårigheterna med tillämpning och kontroll. Jag är säker på att vissa personer här, men det är en annan fråga, skulle vilja se en total harmonisering av mervärdesskattesatserna, eftersom de däri kan se nästa etapp på väg mot en federal superstat. För det är ju så, att en sådan åtgärd skulle leda till att medlemsstaternas beslutsområde i högsta grad begränsades, både när det gäller budget och skatter.
Frågan som uppstår för gränsområdena är följande: hur skall man återupprätta en rättvisa mellan de ekonomiska aktörerna på båda sidor om gränserna samt undvika momsbedrägerier. Förslaget i fråga, en harmonisering av mervärdesskattesatserna, löser ingenting, den har inte med saken att göra. Den verkliga lösningen på bedrägeriproblemet står att finna i en bättre administrativ uppföljning, en förbättring av kontrollförfarandena och en harmonisering av sanktionssystemen.
Det administrativa förfarande som upprättades inom ramen för den inre marknaden har stora brister, något som de nationella förvaltningarna redan har framhållit vid olika sammanträden med kommissionen. Och jag kan bara med beklagande konstatera att kommissionen, i stället för att försöka åtgärda egna organisationsbrister, föredrar att enligt en väl beprövad metod snabbt hasta vidare och utnyttja en teknisk svårighet för att främja ett politiskt projekt som inte finns angivet i fördragen, nämligen en harmonisering av mervärdesskattesatserna.
Det kommissionen snarare borde ägna sig åt, det är att försöka finna en teknisk lösning på ett tekniskt problem; det är att lägga fram en rapport för oss om vad som inte fungerar med de nuvarande förfarandena, och det är att så snabbt som möjligt ta fram ett förslag till förordning som införlivar de begärda förbättringarna. Herr ordförande! Det är viktigt att parlamentet erinrar kommissionen om dess plikter.

Martinez
Herr ordförande, herr kommissionär! Med betänkandet av Castagnède återkommer vi än en gång till harmoniseringsföljetongen. Till synes handlar det bara om teknik, ibland med lidelsefulla inslag, som t.ex. reducerade skattesatser för skivor eller CD-rom. Strasbourgs förre borgmästare är en mästare på det. Där handlade det också om att harmonisera mervärdesskatten inom restaurangbranschen, beroende på om smörgåsen intas på en bistro eller på ett snabbmatställe. Eller kraftigt reducerade skattesatser. Den franska regeringen vill t.ex. ha en skattesats på 2, 10 procent på återbetalning för läkemedel.
Det väsentliga i betänkandet av Castagnède är ett konstaterande, nämligen att mervärdesskattesatserna efter sex år med den inre marknaden ännu inte har harmoniserats. Den normala skattesatsen varierar, mellan 15 och 25 procent för Danmark, alltså en skillnad på tio enheter, t.o.m. 12 enheter om man tar hänsyn till reducerade satser. Och trots detta fungerar den inre marknaden. Ändå sade man i slutet av 1980-talet att det skulle vara detsamma som världens undergång. Betänkandet Cookfield förespråkade två olika skattesatser. Europeiska kommissionen ville se en clearing-out , en kompensationskassa. Tanken på likformighet var rådande och i dag vet vi att det var en stor lögn, och en stor lögn som stod oss dyrt.
Mellan 1990 och 1993 sänkte den socialistiska regeringen med 15 enheter momsen på kaviar, diamanter, porschebilar och pälskappor, dvs. socialistiska konsumtionsvaror. Man förlorade miljarder som hade kunnat användas för att sänka skatten på arbete. Man säger också att det krävs en moms som tas upp i ursprungslandet. Men i mottagarlandet, där fungerar det! Man säger att euron kommer att förändra saker och ting. Man säger att den elektroniska handeln kommer att orsaka snedvridningar. Men den elektroniska handeln är marginell. Den står inte ens för 1 procent.
Vad som i realiteten döljer sig bakom alla dessa debatter, det är ett stort slöseri. I ett Europa som har tjugo miljoner arbetslösa krävs det att man reflekterar. Är t.ex. den europeiska överbeskattningen inte en av orsakerna till arbetslösheten? Jag skulle vilja avsluta med den mest avgörande frågan: hade det inte krävts ett femte kriterium för övergången till euron, ett tak för de obligatoriska skatterna, till exempel 40 procent?

Lienemann
Herr ordförande, mina kära kolleger, herr kommissionär! Man får inte glömma bort att mervärdesskatten är en orättvis skatt, som i synnerhet tynger låginkomsttagare med svag köpkraft, eftersom denna skatt är en indirekt skatt, och eftersom den inte har någon koppling till inkomsten. Förutom en harmonisering bör unionens mål vara att sänka mervärdesskatten. Det är en nödvändighet för social rättvisa, och en nödvändighet för att stimulera den inhemska konsumtionen och därmed för tillväxten. En sänkt mervärdesskatt kan alltså bidra till att skapa arbetstillfällen, genom en stimulerad konsumtion, men också genom de selektiva effekter som det kan få för vissa arbetsskapande sektorer. Jag tycker alltså att man bör betrakta en harmonisering av mervärdesskatten med tanke på utsikten till en sänkning. Därför är jag personligen för en nollskattesats, åtminstone för att de områden som nu är skattebefriade får fortsätta vara det, och på sikt också för att man på EU-nivå skall fundera över en kraftigt reducerad skattesats.
Dessutom är jag positiv till att tillämpningsområdet för reducerade skattesatser utvidgas; i det avseendet tror jag att betänkandet av Castagnède öppnar upp för de flesta handlingsvägar som gör sig gällande, och ett antal ändringsförslag tenderar att ytterligare utvidga det området. Vi kommer att stödja dem. Jag tänker särskilt på alla kulturella produkter, som t.ex. skivor och CD-rom. Man kan också tänka sig pressen, i synnerhet den skriftliga pressen, som bör stödjas och uppmuntras. Man måste också sänka mervärdesskatten inom alla arbetskraftsintensiva sektorer, och därigenom utvidga tillämpningsområdet för reducerade skattesatser. Kommissionen, genom kommissionär Monti, lägger fram förslag om försök på det området. Jag skulle snarare önska att parlamentet visar sig mer radikalt i sitt ställningstagande för utvidgade reducerade skattesatser, till sektorer som t.ex. bostäder, bostäder ur en socialpolitisk synvinkel, restaurangbranschen i alla dess aspekter, kort sagt för en omfattande utvidgning till arbetskraftsintensiva sektorer.
Jag känner till det argument som traditionellt förs fram för att begränsa tillämpningsområdet för reducerade skattesatser. Det handlar ständigt om intäktsförluster. Men det är just där som parlamentet och politikerna måste göra sina val. Det finns medel, t.o.m. harmoniserade medel, för att få in skatteinkomster inom Europeiska unionen. Jag vill påminna om att kommissionen förväntas lägga fram förslag om en källskatt på kapitalinkomster. Detta är ett möjligt beskattningsområde som är mycket mer rättvist. Man skulle också kunna - och jag tror att den senaste krisen verkligen visar hur aktuellt ett sådant krav är - inrätta system för beskattning av kapitalrörelser. Det handlar alltså om att finna beskattningssytem som rör de sektorer i vårt samhälle där rikedomarna växer som mest, nämligen finansiell spekulation, ackumulerat kapital och arv, på så sätt skulle de allmänna befolkningslagren få slippa den börda som kan bidra till en stimulans av sysselsättningen, nämligen mervärdesskatten.
Jag önskar alltså att den harmonisering som föreslås, och som betänkandet av Castagnède inspirerar till, godkänns av parlamentet, och att kommissionen därmed stärks i den frågan i förhållande till rådet.

Pomés Ruiz
Herr ordförande! Varje gång vi talar om momsen börjar vi om i en upprepande debatt som kanske inte skulle klara en seriös analys. Mervärdesskatten beskylls för att vara regressiv och därför diskuterar vissa grupper mot andra om nödvändiga ändringar för att denna regressiva mervärdesskatt inte skall drabba de skattebetalare som har sämst betalningsförmåga.
Men mervärdesskatten är, som andra indirekta skatter varken regressiv eller progressiv. Det är de direkta skatterna som skall vara progressiva. Och om vi vill öka progressiviteten bör vi ändra den direkta skatten. Vi bör inte heller glömma kostnadspolitiken. I alla budgetar är syftet med just kostnadspolitiken att kompensera bristen på progressivitet i den indirekta skatten.
Så låt oss inte blanda ihop korten. Alla vill vi skydda de svaga och det har inget parti eller politiskt val ensamrätt till, men här debatteras några ändringsförslag - som jag hoppas antas - som. t.ex. att med hjälp av momsen - jag insisterar, att med hjälp av momsen och inte med hjälp av en massa andra åtgärder som man bör göra - försöka sänka skatterna och de sociala avgifterna.
Man menar att arbetskraftsintensiva produkter har en viss skattelättnad genom det direkta skatteuttaget. Det är mycket svårt att verkställa. Jag har haft ansvar i en viss skatteförvaltning, i Navarra, och jag vet hur svårt det är att bestämma vilka produkter det är som bör innefattas i de olika skatteklasserna.
Uppsåtet är gott men det klarar kanske inte en teknisk analys och, jag skulle vilja höra vad professor Monti har att säga.
Det finns några andra ändringsförslag som t.ex. min kollega Cassidys, som kanske har större möjligheter att utvecklas, som de som handlar om att de NGO som sysslar med humanitärt arbete för tredje världen och som inte kan dra av mervärdesskatten skall få göra det. Det skulle ge en viss social och rättvis nyans, också genom mervärdesskatten, till föreningar utan vinstintresse.
Det är det fjärde betänkandet, kära kolleger, i vilket detta parlament försöker stödja denna nödvändiga skatteharmonisering. Nu har vi alla uttalat oss och jag vill inte vara tjatig.
Håll modet uppe, kommissionär. Ni ska - som min kollega Langen sa - öppna ett hål i pansar av stål. Forza , herr kommissionär.

Pérez Royo
Herr ordförande! Jag vill uttrycka vårt stöd till detta betänkande om harmoniseringen av mervärdesskattenn på det konkreta området för de reducerade mervärdesskattesatserna, och också ge vårt stöd till kommissionens rapport, som är anledningen till det här parlamentsbetänkandet.
Jag vill, som andra kolleger har gjort i kväll, rikta uppmärksamheten på de svårigheter som alltid uppstår då man skall harmonisera skatter, inklusive i en sektor som det indirekta skatteuttaget och i synnerhet mervärdesskatten, som denna skatteharmonisering har lång tradition av. Det är till och med så att, som alla vet, man kallat mervärdesskatten " den europeiska skatten" .
Men denna europeiska skatt har inte kunnat utvecklas i takt med unionens ekonomiska struktur. Medlemsstaterna och de europeiska institutionerna, som lyckats genomföra skapandet av den inre marknaden - som kommer att vara ännu mer uppenbar med euron - har inte varit kapabla att komma överens om upprättandet av ett enhetligt mervärdesskattesystem som överensstämmer med de krav och den filosofi som ställs i den inre marknaden och tyvärr fortsätter vi med detta övergångssystem.
I samband med detta problem, som vi alla känner till, vill jag göra en kort hänvisning till kommissionens strategi, som jag tycker är riktig, och som leds i denna konkreta fråga av Monti. Det är en strategi som kännetecknas av försiktighet, av att ta små steg i taget, av att skapa en miljö, skulle vi kunna kalla det, en nödvändig opinion så att sådana framsteg görs som alla accepterar, men att det då det är dags att ta politiska beslut dessa inte görs på rätt sätt. Inom denna strategi ligger detta betänkande om villkoren för tillämpning av de reducerade mervärdesskattesatserna.
Jag vill kortfattat markera följande punkter. För det första vårt stöd för enhetlighet, eller åtminstone en stor tillnärmning vad gäller summan för de reducerade satserna; vårt stöd för upphävandet av den frivilliga bilaga H om en förmodad tillämpning av den reducerade satsen; och ett mycket starkt stöd för en fråga som nämnts tidigare och som innebär att vara mycket uppmärksam på, då transaktioner görs med reducerade satser, de transaktioner som hänför sig till arbetskraftsintensiva produkter eller tjänster.

Monti
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig först av allt tacka Castagnède för den goda kvaliteten i hans betänkande, som är utgångspunkt för arbetet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Jag anser det vara mycket positivt att parlamentet tog initiativ till detta betänkande, som gör det möjligt för kommissionen att bättre förstå Europaparlamentets åsikter när det gäller nödvändigheten av att ytterligare harmonisera mervärdesskattesatserna.
Den resolution som parlamentet uppmanas att anta i dag speglar enligt kommissionen en förståelse för kommissionens åsikter som dessa kom till uttryck i betänkandet av den 13 november 1997 om sänkta mervärdesskatteatser. Det är helt klart att frågan om mervärdesskattesatserna inte kan frikopplas från det allmänna problemet med ett nytt mervärdesskattesystem och er institution har, såvitt jag kan se, mycket väl förstått den kopplingen. Kommissionen kommer att ta till sig ert budskap om behovet av att arbetet med en harmonisering av mervärdesskattesatserna förs framåt.
Kommissionen har inlett arbetet med att utarbeta ett lagförslag som gäller mervärdesskattesatserna, ett förslag som jag räknar med att snart kunna presentera. Stärkt av det aktiva samarbetet från parlamentets sida, som så väl återspeglas i Castagnèdes betänkande och i den föreslagna resolutionen, uttrycker jag, för kommissionens räkning, en förhoppning om att parlamentets stöd på nytt skall manifesteras i samband med behandlingen av det som kommer att bli vårt förslag.
Låt mig så, herr ordförande, beröra två frågor som har väckts under debattens gång. För det första möjligheten till en sänkt mervärdesskatt på arbetsintensiva tjänster. Jag kan här bekräfta att kommissionen, som i samband med Europeiska rådets sammanträde i Luxemburg om sysselsättningen presenterade den här hypotesen, hoppas att idén inte bara förblir döda ord. Medlemsstaterna har ännu inte förmått komma överens om tillämpningen av denna åtgärd.
Jag ställer mig emellertid en fråga som rör det ämne som vi diskuterar i kväll. Å ena sidan, när det gäller mervärdesskatten, vill vi ha mer harmoniserade skattesatser. Å andra sidan lockar idén att låta medlemsstaterna experimentera med lägre mervärdesskattesatser inom området arbetsintensiva tjänster, även om vi med detta lägger grunden till en lägre, inte högre, grad av harmonisering av mervärdesskattesatserna, om vissa stater skulle utnyttja denna möjlighet medan andra inte gör det. Jag frågar mig med andra ord: råder det en motsättning mellan dessa två linjer inom skattelagstiftningen? Jag tycker inte det råder någon motsättning, eftersom det ligger i själva idén bakom kommissionens förslag, när det gäller momssatserna på arbetsintensiva tjänster att tillämpningsområdet för denna möjlighet som ges medlemsstaterna per definition kommer att omfatta tjänster med ett litet eller inget gränsöverskridande innehåll, vilket alltså inte skulle kunna rubba konkurrensen mellan medlemsstaterna. Därför är detta enligt min mening ett begränsat område inom vilket man skulle kunna tillåta experiment med sänkningar av mervärdesskattessatserna som ett stöd till sysselsättningen, utan att det strider mot huvudlinjen, som är att få till stånd en ökad harmonisering av mervärdesskattesatserna.
Den sista kommentar jag vill göra avser Lienemanns påpekanden om kapitalbeskattningen. Lienemann tog upp två frågor: när det gäller den ena kan jag säga att kommissionen är emot; när det gäller den andra, som gällde något som Lienemann önskade se genomfört i framtiden, att kommissionen redan har agerat. Den hypotes ni tog upp, Lienemann, och som kommissionen är negativ till, avser en skatt på handel med utländsk valuta, den s.k. " Tobinskatten" . Vi anser att denna skatt skulle vara mycket svår att tillämpa, att den till och med skulle strida mot den grundläggande principen om fri rörlighet för kapital. När det gäller den andra punkten, den som ni önskade se genomförd och som avsåg ett förslag till direktiv om skatt på besparingar, dvs. avkastning på kapital - så kan jag säga att det förslaget redan har antagits av kommissionen den 20 maj i år och att det presenterades vid Ekofinrådet den 5 juni. Parlamentet har för övrigt redan utsett en föredraganden för det förslaget till direktiv. Vi rör oss med andra ord, åtminstone delvis, i den av er önskade riktningen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Handelstransaktioner: betalningsförseningar - CÖE-länderna/SMF-program - Europeiska  kapitalmarknader - Övervakningscentret för SMF
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0303/98 av Harrison för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner, -A4-0309/98 av Rübing för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet vad beträffar Bulgariens, Tjeckiens, Estlands, Ungerns, Polens, Rumäniens och Slovakiens deltagande i gemenskapens program för små och medelstora företag, -A4-0202/98 av Hendrick för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande om europeiska kapitalmarknader för små och medelstora företag: framtidsutsikter och tänkbara hinder för framsteg, -A4-0255/98 av Scarbonchi för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om den femte årsrapporten från Övervakningscentret för SMF (1997).
Harrison
Herr ordförande! " Tjäna tidigt på andras bekostnad genom att betala sent" har allt för länge varit de stora företagens och de offentliga myndigheternas favorituttryck i deras mellanhavanden med Europas småföretag. Det är nu dags att förbjuda sådana bedrägliga metoder och ge de små och medelstora företagen förtroende att med gott mod ge sig in på den inre europeiska marknaden i vetskap om att de kommer att få fullt betalt för sina varor och tjänster i tid och utan besvär. Det är därför parlamentet stöder kommissionens direktiv med titeln " Betalningsförseningar vid handelstransaktioner" , vars rättsliga grund är artikel 100a, om den inre marknaden.
Om vi inte gör något kommer allt fler små och medelstora företag att gå under på grund av betalningsförseningar. Vi vet att en fjärdedel av alla likviditetsproblem beror på betalningsförseningar; ett företag av fem skulle exportera mer om det här problemet skulle bli löst. De små och medelstora företagens betalningsflöde avbryts och problemet är värre när handeln sker över gränserna på den inre marknaden.
I Förenade kungariket har de små och medelstora företagen 20 000 miljoner pund i utstående fordringar på grund av betalningsförseningar. Situationen i Förenade kungariket är en av de värsta i Europeiska unionen. Den genomsnittliga förseningen i EU är 13 dagar, men i Förenade kungariket är det 23 dagar efter utsatt datum. I Europeiska unionen är en tredjedel av alla betalningsförseningar avsiktliga, i Förenade kungariket är det hälften. Över gränserna stiger de avsiktliga betalningsförseningarna till två femtedelar för hela Europeiska unionen och tre femtedelar för Förenade kungariket. Av den anledningen har den nya Labour-regeringen infört ny lagstiftning som förbjuder för sen betalning genom att införa en lagstadgad dröjsmålsränta.
Det viktigaste syftet med det här direktivet är att införa en lagstadgad dröjsmålsränta vid försenade betalningar, beräknad till 8 procent över Europeiska centralbankens reporänta på låt oss säga 3 procent, det är alltså 11 procent plus ersättning för alla rimliga kostnader - administrativa, juridiska och finansiella - i samband med inkassering av fordran. Sammanlagt skulle det bli 20 procent.
Det sammanlagda straffet måste ligga högre än om gäldenären skulle låna pengar från banker eller andra finansiella institutioner. Vi måste se till att de små och medelstora företagen inte används som källor till billiga pengar.
Kommissionären lade också fram andra skyddsåtgärder: snabbindrivning av obestridda fordringar (nio gånger av tio är fordringen obestridd av gäldenären), förenklat rättsligt förfarande vid det lilla antalet bestridda fordringar, nya snabba förfaranden för fordringar under 20 000 ecu. Vi inför även betalningsperioder för offentliga upphandlingar. Varför? Offentliga institutioner, t.ex. lokala och nationella myndigheter, och de europeiska institutionerna själva, är bland de sämsta sena och långsamma betalarna. De kan ha en ledande funktion genom att till exempel få regeringsdepartementen att betala i tid. Men se upp - sen betalning är inte samma sak som långsam betalning. Försenad betalning är att betala senare än den överenskomna betalningsdagen och långsam betalning är att öka betalningsperioden mellan faktura- eller leveransdatum och överenskommet betalningsdatum. Långsam betalning är ett fruktansvärt problem, som särskilt drabbar små och medelstora företag i unionens södra delar, t.ex. i Spanien.
Exempel på betalningsperioder om 300 dagar har demonstrerats i till exempel spanska varuhus och de är bland de värsta syndarna. Direktivet om betalningsförsening gör inte något åt de långsamma betalarna i motsats till de sena betalarna förutom när det gäller offentlig upphandling och offentliga myndigheter, fast det inför en betalningsperiod om 21 dagar vid avsaknad av kontrakt eller om kontraktet inte slår fast någon betalningsperiod. Kommer det att fungera?
Sverige och andra nordiska länder har haft en lagstadgad dröjsmålsränta sedan 1970-talet. Vad är Europaparlamentets inställning? Mycket stödjande! Vi tror också på att lägga till licensieringen av inkassoföretag som är ett viktigt och billigare alternativ till advokater när det gäller att driva in en fordran. Vi måste licensiera dessa företag. Några av dem är cowboys. Här är ett exempel på ett av dessa inkassoföretag, de stack in den här lappen genom dörren till mitt kontor i Chester i Förenade kungariket: " Är någon skyldig dig pengar? Känner du dig rånad? Är du tillräckligt arg för att skicka mitt team av indrivningsmän till din gäldenär? Var inte orolig, vi bryter inte mot lagen men vi får resultat och vi kan bevisa det. Vi arbetar över hela världen." Det är cowboys som vi måste tukta och rätta in i ledet genom att registrera dem.
Slutligen skulle det här direktivet, om det genomförs, bli den inre europeiska marknadens Viagra och ge de små och medelstora företagen möjlighet att växa och expandera till allas belåtenhet.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Kvällssammanträdet gör mig positivt stämd och förhoppningsfull. Positivt stämd för att vi i de följande anförandena lägger tyngdvikten på en politik för medelklassen och dess europeiska tillämpande. Situationen för de små och medelstora företagen rättfärdigar också en betoning av detta. Man kan med all rätt säga att de utgör stommen i den europeiska ekonomin och i synnerhet att de är drivkraften bakom åtskilliga arbetstillfällen. Detta sammanträde gör mig förhoppningsfull, för att de enskilda betänkandena speglar nuet och de viktigaste trenderna för den europeiska medelklassen.
Jag vill börja med att ta upp mitt eget betänkande. Det handlar om den ambitiösa målsättningen i form av en EU-utvidgning. Påven krävde nyligen i Wien att europeiseringen skall drivas framåt med större energi. Jag kan inte annat än hålla med honom. Men alla vet vi att detta är en process som inte kan ske över en natt i kandidatstaterna. Det kräver en framåtdrivande strategi, i synnerhet på området för de små och medelstora företagen. Den personliga kontakten mellan människor bör prioriteras. Därför är det meningsfullt att låta dessa länder delta i det tredje årsprogrammet för små och medelstora företag, och på det viset göra dem förtrogna med unionens arbetssätt och politik. Detsamma gäller detaljerna i de främsta mål som kommissionen har antagit. Företagsklimatet måste förenklas och förbättras, både i administrativt och finansiellt avseende. Företagens utlandsaffärer bör stödjas, liksom deras konkurrenskraft i allmänhet. Det innebär bland annat att underlätta tillgången till forskning, innovation och utbildning. De intresserade kandidatländerna finansierar till stor del själva sitt deltagande. En viss del kompletteras med medel från Phare-programmet. När dessa mål skall förverkligas anser jag att det särskilt är viktigt - och det har vi också föreslagit i mitt betänkande - att ett framgångsrikt deltagande garanteras. Det kräver en kompetent ledning liksom en väl förberedd förvaltning på båda håll. Jag hänvisar till instrumentet new public management som kan tillämpas i den oumbärliga utvärderingen.
Projektet vänder sig inte bara till de sju länder som för närvarande deltar, även andra kandidatländer kommer att kunna införlivas i programmen, så snart de administrativa och finansiella förutsättningarna för detta är fastställda. Men samtidigt är jag övertygad om att deltagandet i det fleråriga programmet huvudsakligen kommer att koncentreras till det politiska området. På grund av de medel som avsatts för detta, kan ett generellt förverkligande inte ske utan endast ett punktvist sådant. I skenet av den subsidiaritetsdebatt som blossat upp igen, borde vi ändå överväga i vilken utsträckning det är möjligt att förlägga en sådan framåtdrivande strategi till nationell nivå.
Herr ordförande, ärade kolleger! Låt mig gå vidare till kvällens andra fråga. Den planerade EU-utvidgningen och de förberedande strategierna i samband med denna är inget självändamål. Vi kommer snarare eftersträva en win-win-situation . Båda parter skall alltså dra nytta av detta. Hur viktigt detta är för små och medelstora företag visar dagens utmaningar för små och medelstora företag på kapitalmarknaden och effekterna av betalningsförseningar i medelklassen. Nya vägar för kapitalanskaffning åtnjuter högsta prioritet på området små och medelstora företag. Redan siffrorna för Österrike - och jag tror inte att det europeiska genomsnittet ligger så långt därifrån - visar att det är dags att agera. Om vi tittar på kvoten för eget kapital inom industri och hantverk, alltså i de små och medelstora företagen, finner vi att den endast ligger på omkring 10 procent. Det är uppenbart att statistiken blir sämre ju mindre företaget är. Tillräckligt eget kapital är en förutsättning för ett företags framgång på sikt. Brist på eget kapital är en bidragande orsak - om än inte den avgörande - till insolvens. Därför måste man förändra inställningen till aktier och främja aktieägande som ännu en källa till eget kapital. Redovisningsbestämmelser får utgöra normen där hinder uppstår för ett erfarenhetsutbyte.
Sedan är jag tacksam för det skyndsamma förfarandet med direktivet för bekämpning av betalningsfördröjningar. I synnerhet glädjer det mig att inte bara de stora företagen, utan även det offentliga och därmed även Europeiska unionen kommer att föregå med gott exempel. Därför håller jag med min kollega Harrison om att vi genom att snabbt anta detta direktiv fokuserar stärkandet av de små och medelstora företagens eget kapital.

Hendrick
Herr ordförande! Sysselsättningen står högst på dagordningen i Europa och de små och medelstora företagen utgör en mycket viktig del av strategin för att skapa arbetstillfällen. Vi har i dag sett hur olika regioner i EU: s medlemsstater tar sig an frågan om kapitalmarknader för små och medelstora företag som en katalysator för tillväxten bland små och medelstora företag. Jag skulle vilja skissera vad de europeiska institutionerna och i synnerhet Europaparlamentet gör för att förbättra miljön för växande småföretag.
År 1994 placerade visionären Delors vitbok om tillväxt, konkurrens och sysselsättning de små och medelstora företagen i centrum av gemenskapens politik för skapande av sysselsättning. Det har upprepats nästan konstant sedan dess, särskilt vid toppmötet i Luxemburg. Små och medelstora företag är lika värdefulla för att skjuta på spjutspetsforskningen. Det är ett område där Europa är bäst på att skapa högteknologiska jobb av hög kvalitet. Programvara, telekommunikation, bioteknik och mikroelektronik är områden som leds av små innovativa teknikbaserade företag.
Förenta staterna har visat sig vara mycket effektivare än Europa när det gäller att backa upp nya idéer med kontanta medel. Det tydligaste exemplet på det är kanske dataindustrin som, sedan 1980, har upplevt den snabbaste ansamlingen av välstånd i historien. Investerare får tillbaka 50 procent av sina insatta pengar per år för ett genomsnittligt företag och över 100 procent för de mest framgångsrika. Många tror att marknaden på Internet kommer att bli tre gånger så stor.
Varför har Europa inte kunnat svara mot det här? För att få svar på det och andra frågor besökte jag New York-börsen och Nasdaq i slutet av förra året. Jag märkte att USA har en mer företagarvänlig kultur och jag tror att det finns tre mer konkreta skäl. En del av orsaken till Amerikas framgångar är storleken på landets hemmamarknad. Om ett företag är framgångsrikt på en hemmamarknad med 250 miljoner kunder som talar samma språk och använder samma valuta, så kan det finansiera flera års expansion. Ännu viktigare är dock att amerikaner är mycket mer benägna att ta risker, till exempel genom att investera i små företag. Europas stora institutionella investerare är mer försiktiga med investeringar i små och medelstora företag än vad deras amerikanska motsvarigheter är. Slutligen har USA Nasdaq, en börs för små och medelstora företag som gör det lätt att investera i småföretag för att bekosta deras expansion och utveckling. Vi har en hel del att göra inom det området.
EU ger dock inte upp! Den europeiska inre marknaden ger nu företag möjligheten att agera på hela den europeiska marknaden. Det är en inre marknad med 380 miljoner människor, det största ekonomiska integreringsprojekt som någonsin genomförts. Dessutom görs nu de slutliga förberedelserna för införandet av euron, en logisk följd av den inre marknaden. Den gemensamma valutan kommer att i ett slag låta Europa få samma fördelar som USA, med en marknad och en valuta. Dessutom finns det tecken som tyder på att inställningen till investeringar håller på att ändras. Vi har upplevt en massiv efterfrågan på aktier under privatiseringen av statsägda företag, t.ex. telefonbolag, men nu måste vi utöka den efterfrågan till de mer vinstgivande men också mer riskfyllda aktierna på de små och medelstora företagens kapitalmarknad.
Det behövs ett långsiktigt perspektiv bland investerarna. Jag driver idén att föra kampanjer som visar att aktier i små företag är en värdefull investering.
Ett annat hinder för utvidgningen av marknaden för små och medelstora företag är restriktionerna för pensionsfonder. Den likviditet som kommer med institutionell handel är livsviktig för små kapitalmarknader. Pensionsreformer är på väg i de flesta medlemsstater och med offentliggörandet av kommissionens grönbok kommer det att sätta större press på fonderna att investera i stamaktier.
Framför allt tror jag att Europa måste notera USA: s ledning i de här sakerna. Den enkelhet med vilken amerikanska privata investerare kan köpa aktier och de nya möjligheter som den elektroniska handeln ger är trender som Europa måste följa.
Den enskilda personen är viktig: privata investerare står i stället för institutionerna för nästan hälften av transaktionerna på Nasdaq. I USA öppnar nya former av medägande för arbetstagare i företagen medägandet för en ny publik. Informationskampanjer bör övervägas för att öka medvetandet om de möjligheter som finns. Europa bör ta vara på de möjligheterna och Europa kommer att ta vara på dem.

Scarbonchi
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill först gratulera Övervakningscentret för små och medelstora företag för att det oförtrutet utför ett arbete med mycket hög kvalitet, vilket gör att det tjänar som en referens i ekonomiska såväl som vetenskapliga sammanhang.
Detta ansenliga arbete resulterar regelbundet i en mängd information, som är ytterst viktig för alla politiska, finansiella och ekonomiska beslutsfattare. Det möjliggör en analys av de viktigaste gemensamma frågorna för 19 miljoner aktiva företag i Europa, inom mycket olika sektorer och under mycket olika omständigheter. Dessa små och medelstora företag, som hade nära 78 miljoner anställda under 1997, konfronteras med samma utmaningar som de stora företagen: globaliseringen och dess konsekvenser för konkurrenskraften och konkurrenslojaliteten; anpassningen till den snabba tekniska utvecklingen, en avgörande faktor för konkurrenskraften; och den praktiska förberedelsen för den europeiska marknadens villkor och dimensioner, med övergången till euron och utvidgningen av unionen.
Inför de nya utmaningarna skall de små och medelstora företagen snabbt kunna mobilisera nödvändiga mänskliga och finansiella resurser. De måste alltså ha en långsiktig strategisk vision, och samtidigt se till att inte offra hemligheten med deras dynamik, nämligen den snabba reaktionsförmågan. Det är faktiskt så att det som framstår som en sårbarhet för små och medelstora företag, ofta är en enorm trumf i termer av snabb anpassningsförmåga, intern kommunikation och rörlighet.
För att hjälpa de små och medelstora företagen att på bästa sätt utnyttja dessa kvaliteter, är det Europas sak att utveckla handlingsvägar. EU skall i första hand ombesörja en övervakning av avtal, för att förhindra illojala metoder, särskilt dumpning på internationell nivå - i det avseendet har unionen ett självklart ansvar inom WTO. EU bör vidare delta i utvecklingen av marknaderna. Det är onekligen så att euron, och mer generellt Ekonomiska och monetära unionen, kan utgöra en mäktig stimulans för de små och medelstora företagens dynamik, förutsatt att de är väl förberedda på och informerade om de nya möjligheterna med EMU.
Vi måste också ta itu med att anpassa de administrativa reglerna efter de små och medelstora företagens specifika begränsningar. Att skapa ett företag får inte längre vara en via dolorosa. I det avseendet har det blivit mycket viktigt att på EU-nivå skapa en ny harmoniserad klassificering av små och medelstora företag. Det är otänkbart att väldigt små företag med bara en eller två personer skall betraktas på samma sätt som företag med femhundra anställda. Jag uppmanar därför kommissionen att komma med förslag som skall komma tillrätta med den här situationen. Vi är också positiva till en frivillig politik som värdesätter de små och medelstora företagens mänskliga kapital, bl.a. med stöd till utbildning.
Vi har särskilt ägnat vår uppmärksamhet åt det kapitel i Övervakningscentrets rapport som behandlar små och medelstora företag och miljön. Här framhåller man att det området har en potential, både vad gäller sysselsättning och en förbättring av konkurrenskraften. Det stämmer att beslutet om att investera i miljöteknik ibland kan framstå som en lyx för små och medelstora företag. Men i många fall kan sådana investeringar sänka kostnaderna genom ett mer lämpligt utnyttjande av resurser och råvaror, och föregripa den allmänna tendensen till en stärkt miljölagstiftning. De här tankarna kan också tillämpas på turismen, en annan sektor som är rik på möjligheter för små och medelstora företag.
Den väl genomarbetade analys som ligger till grund för den här rapporten och dess användbara synpunkter manar oss till att uppmuntra Övervakningscentret till att fortsätta med sitt arbete. Vi skulle vilja ge några konkreta förslag för det ändamålet. För det första krävs det en ny harmoniserad och enhetlig klassificering av små och medelstora företag i unionen, det har vi redan nämnt. Sedan måste vi fundera över de sociala systemen och hur en förutsebar och önskvärd harmonisering av dessa system kommer att påverka de små och medelstora företagen, för att vi skall kunna dra slutsatser på ett praktiskt plan. Till sist finns det också anledning att titta på hemarbetets och distansarbetets eventuella konsekvenser, och vilka möjligheter de erbjuder. Här är det mycket viktigt att hitta ett medel för att motverka en isolering av de personer som har valt att arbeta på distans.
Vi bör ta itu med ett grundläggande reflektionsarbete med syftet att underlätta för små och medelstora företag att få fäste i sådana områden som inte så många har tillgång till. Till exempel missgynnade förorter, landsbygdsregioner i svårigheter och perifera regioner. Utvecklingen av små och medelstora företag i sådana områden kan ofta få viktiga lokala synergieffekter.
Åtta ändringsförslag har ingivits. Sju av dem kommer jag att stödja. Det åttonde är en upprepning som det inte finns något behov av. Mina damer och herrar, kära kolleger! Till följd av de europeiska små och medelstora företagens olikheter och mångfald, är det svårt för lagstiftaren att identifiera dem som ekonomiska enheter. Övervakningscentrets rapport gör att vi kan greppa de små och medelstora företagens hela komplexa verklighet, och borde bidra till en förbättring av de gemenskapsinstrument som krävs för att göra dem mer flexibla och mer tillgängliga.

Berger
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att hjärtligt tacka och gratulera föredragande Harrison till hans betänkande. Vidare tackar jag även utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och utskottet för socialfrågor och sysselsätning för att ha bett utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om ett ställningstagande till detta direktivförslag, och för att majoriteten av vårt utskotts ändringsförslag sedan antogs av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik.
Jag vill sedan beklaga att det, på grund av den hastighet med vilken detta lagstiftningsprojekt piskades igenom den första behandlingen, inte kunde äga rum någon debatt som hade gjort direktivets omfattning rättvisa. Med det här direktivet ingriper unionen för första gången i medlemsstaternas växande institutioner och civilrättsliga förfarande, civilprocessystem och rättsoch domstolsväsende. Det gör man enligt min uppfattning utan tillräcklig rättslig grund och med utgångspunkt i ett kommissionsförslag med en juridisk ytlighet, som inte gör rättvisa åt den differentierade civilrätten och kraven på ett kvalitativt högstående europeiskt regelskapande. De berörda utskotten har båda gjort uppriktiga försök att rätta till de värsta misstagen i kommissionens förslag. Men även om de ändringsförslag som vi lagt fram skulle antas redan i morgon, kommer vi inte att kunna känna någon större stolthet över denna produkt i den europeiska lagstiftningen. Den innehåller fortfarande alldeles för många fel, om inte annat kommer dessa att uppstå när bestämmelserna skall tillämpas i praktiken.
Vi i stöder direktivets målsättning fullt ut, men kan inte hålla med om alla punkter i de föreslagna åtgärderna. Det är främst på två punkter som våra och ekonomiutskottets meningar går i sär. I utskottet för rättsliga frågor vill vi inte att det i framtiden skall krävas tre olika processförfaranden i medlemsstaterna för fordringsindrivning. Det blir komplicerat, dyrt och innebär en sämre rättssäkerhet. Vi föreslår därför att man stryker ett av dessa förfaranden, nämligen det i artikel 5.
Vi är likaså emot att inkassoföretagen i framtiden skall ha större befogenheter än advokaterna och en starkare ställning vid gränsöverskridande handel. Här måste vi beakta en dom från EG-domstolen där frågan om advokattvång uteslutande överlåts till medlemsstaterna. Som företrädare för utskottet för rättsliga frågor och min grupp i utskottet rekommenderar jag därför att ändringsförslag 8, 12 och 25 förkastas och att de övriga ändringsförslagen antas, i synnerhet ändringsförslag 23.

García Arias
Herr ordförande! Jag vill börja med en ordningsfråga som jag tycker är mycket viktig. I listan över de ledamöter som deltog i omröstningen om Harrisons betänkande är varken García Margallo eller jag med, trots att vi deltog i omröstningen och trots att vi har infört ändringsförslag.
För det andra vill jag lyckönska Linkohr och kommissionen till detta initiativ. Förslaget är av stor vikt för de små och medelstora företagen, som är så sårbara för sina kunders betalningsförseningar, vare sig dessa är offentliga myndigheter, eller de större företag de levererar till, eller då de arbetar på underentreprenad. De små och medelstora företagen bör, har det sagts, ta itu med de höga finansiella kostnaderna för de kortfristiga banklånen och de höga räntor som straffar övertrasseringar samt administrativa kostnader vid betalningsdröjsmål. De är ofta bundna till både händer och fötter i förhållande till de stora företagen, särskilt vid offentlig upphandling eftersom de genom kontraktet - som de antingen accepterar eller ej - tvingas till betalningsfrister som är oproportionerliga även om myndigheterna i allmänhet är tvingade att betala de stora bolagen inom vissa frister. Och om detta händer på nationell nivå kan vi tänka oss de baktankar och faror som många små och medelstora företag kan känna innan de ger sig in på affärer över gränserna i den inre marknaden.
Därför gläds vi åt att utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har godkänt tre konkreta ändringsförslag som föreslår rådet och kommissionen förbättringar, som förbud för huvudentreprenörer i en offentlig upphandling att begära eller kräva av underentreprenörer att de skall avstå från de rättigheter som föreskrivs i den juridiska texten, eller förslaget att den öppenhet som krävs av offentliga myndigheter skall tillämpas i förhållandet mellan huvudentreprenören och underentreprenören i offentliga kontrakt.
Och avslutningsvis anser jag att det är viktigt att framhäva det ändringsförslag som föreslår en skyldighet att garantera dessa underentreprenörer eller underleverantörer villkor som åtminstone är lika fördelaktiga som huvudentreprenörens i förhållande till den offentliga myndigheten. Och detta, herr ordförande, med hjälp av en borgensväxel som säkrar betalning inom en viss tid av alla skuldbelopp.
För oss, de spanska socialisterna, är dessa tre förslag från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik värda stöd för kommissionen och rådet, om vi verkligen vill garantera dessa företags överlevnad inom sektorn för offentlig upphandling.

Thyssen
Herr ordförande! Alla frågor i debatten om små och medelstora företag är viktiga, men mitt inlägg begränsar sig till förslaget för att bekämpa betalningsdröjsmål och görs på PPE-gruppens vägnar.
Alltför långa betalningsfrister och betalningsdröjsmål har blivit ett gissel för näringslivet. Den som tittar på statistik i frågan tror inte sina ögon. Om vi sedan dessutom konstaterar att tids- och prisaspekterna för de rättsliga förfarandena avhåller dessa de små och medelstora företagen från att tillgripa rättslig indrivning, och att allt detta förekommer i betydligt större omfattning när det är fråga om gränsöverskridande handelsrelationer, då är det dags att ingripa och att vi utnyttjar våra befogenheter fullt ut.
Kommissionsförslaget får högt betyg av PPE, men vi menar att det kan förbättras. Här vill jag för övrigt tacka föredragande Lyndon Harrison för hans kompetenta och ansvarsfulla förhållningssätt. Det var angenämt att samarbeta med honom, och det är synd att det inte blir han.
Jag skall begränsa mig till de frågor för vilka min grupp vid omröstningen eller på grund av kommissionen kräver särskild uppmärksamhet. Till att börja med finns det tre ändringsförslag avseende inkassobyråer. Trots den inre marknaden stöter de på hinder. En majoritet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vill tydligen angripa problemet i detta direktiv. Också PPE är av uppfattningen att organisationen av detta yrke och garantin för friheten att tillhandahålla tjänster måste sättas under det europeiska förstoringsglaset. Vi ser också att det förekommer överlappning med det förslag som vi nu behandlar, men vi anser att regleringen av inkassobyråernas fria tillhandahållande av tjänster inte kan ske lika snabbt genom ändring av detta direktiv. Politiskt och lagstiftningstekniskt kan man finna bättre lösningar. Berger går era bekymmer till mötes. Jag skulle gärna vilja höra av kommissionären hur kommissionen ser på detta och om den är beredd eller har för avsikt att lägga fram förslag i ämnet, förslag avskilda från regleringen av inkassobyråer.
En andra kvistig fråga rör ändringsförslag 14, punkt D och E. Här föreslås att en avtalad betalningsfrist som överskrider 45 dagar endast skall accepteras om betalningen på förfallodagen garanteras genom en växel. Vi vill visserligen överväga kravet på en extra säkerhet vid överdrivet långa betalningsfrister, men 45 dagar är verkligen inte alltid för långt och växeln är inget passande instrument. Endera kan vi här komma överens om något med grupperna så att vi under den andra behandlingen på nytt kan tänka över detta tillsammans, eller så kommer min grupp att vara tvungen att rösta emot punkterna D och E i ändringsförslag 14.
Även i fråga om betalningsfristerna vid offentlig upphandling vill min grupp bidra till förbättring. Ju kortare, desto bättre är vår devis, men att göra en åtskillnad utifrån priset för den offentliga upphandlingen är av mer än en anledning mindre intressant, och även mindre relevant, än en åtskillnad utifrån vilken art av offentlig upphandling det handlar om. Det går snabbare för leveranser och tjänster än för arbeten.
För det fjärde beklagar vi att underleverantörerna har glömts bort i förslaget. Vi har korrigerat det och hoppas att kommissionen kan bifalla dessa ändringsförslag.
För det femte föreligger det tyvärr ett problem i samband med utskottsförfarandet. Efter gårdagkvällens debatt här i kammaren kan vi helt enkelt inte förbigå detta. PPE kan acceptera det förfarande som föreskrivs i artikel 9 för anpassning av dröjsmålsränta, räntesatsen, men inte för ändringen av taket som är avgörande för tillämpningsområdet för det förenklade rättsliga indrivningsförfarandet, ett tak som utgör grunden för hur medlemsstaterna kommer att organisera dessa särskilda förfaranden.
För det sjätte och sista vill min grupp slutligen framhålla följande. Vi är övertygade om att de europeiska institutionernas trovärdighet skadas om dessa gör allt för att beveka andra till ett bättre betalningsbeteende, men undantar sig själva från dessa förpliktelser. De europeiska institutionerna är själva inte de bästa på att betala och behöver precis som andra myndigheter bli uppmanade. Låt oss nu därför utsträcka direktivets tillämpningsområde till att omfatta oss själva.
Herr ordförande! Härmed har jag sagt vad jag ville säga. Jag hoppas att kommissionen vill fundera med oss, och till förmån för mina kolleger här i parlamentet och för det fortsatta förloppet under morgondagens omröstning skulle jag gärna vilja höra kommissionärens uppfattning om inkassobyråerna, växlarna, ändringsförslag 33 avseende betalningsfristen vid offentlig upphandling och underleverantörerna. Jag skulle också gärna vilja veta varför de europeiska institutionerna inte utgör en del av tillämpningsområdet.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär! Först och främst vill jag framföra mina gratulationer till de fyra föredragandena för deras utmärkta arbete. Jag kommer i denna debatt att begränsa mig till ämnet kapitalmarknader för små och medelstora företag. Jag tror att det är svårt att överskatta hur viktiga dessa kapitalmarknader är. Trots det faktum att det är just de små och medelstora företagen som är mest tyngda av administrativa bördor och har svårast att få tillgång till kapital, är det de som står för merparten av alla de jobb som skapas. Det är anledningen till att det var högst angeläget att EASDAQ trädde i kraft i slutet av 1996.
Sedan dess har enligt föredraganden ett kapital på mer än 170 miljoner ecu investerats. Det har bidragit till att skapa mer än 10 000 jobb. Fullbordandet av den inre marknaden och införandet av euron kommer att höja likviditeten på den paneuropeiska fondbörsen, vilket kommer sysselsättningen tillgodo. Vi är således på rätt väg.
Men saken är inte avklarad för det. Vi måste också stimulera själva riskkapitalet. Den enorma potential som pensionsfonderna förfogar över, och som uppskattas till 10 000 miljarder ecu i slutet av år 2020, måste bland annat finna vägen till riskkapitalfonderna som i sin tur bistår dem som växer snabbt med finansiella medel och know-how. Föredraganden, Hendrick, har också sagt det redan, nämligen att den förpliktelse att investera en del av sitt kapital enbart i statsobligationer som somliga medlemsstater ålägger pensionsfonderna är diskriminerande och strider mot andan i begreppet " fri rörlighet för kapital" i fördraget.
Dessutom måste privatpersoner uppmuntras att investera kapital i små och snabbt växande företag. Detta riskkapital måste få en gynnsam skattemässig behandling inom hela EU. Vissa medlemsstater har redan speciella skattemöjligheter, men dessa måste utvidgas till investeringarna på andra europeiska kapitalmarknader. Vi anser att dessa åtgärder skulle medföra en tydlig förbättring av det faktum att många små och medelstora företag förfogar över alldeles för lite kapital.
Slutligen har jag en fråga till kommissionären: har kommissionen redan genomfört en sonderande undersökning i fråga om de andra innovativa finansiella instrument som de omnämner i flerårsprogrammet och i meddelandet, nämligen på sista sidan? Jag är nyfiken på att få höra om vilka kreativa idéer kommissionen kan föra fram.

Gallagher
Herr ordförande! Vår grupp kommer att rösta för betänkandena av Hendrick och Scarbonchi om små och medelstora företag. Det måste finnas en vittomfattande politik för de små och medelstora företag som i allt högre grad utgör ryggraden i vår ekonomi. Små och medelstora företag är den viktigaste källan till nya arbetstillfällen i Europa, eftersom de är etablerade lokalt. De injicerar livskraft både i ett enskilt land och i unionen som helhet.
Den byråkrati som omger de små och medelstora företagen måste förenklas. Startandet av nya företag måste uppmuntras. De måste få hjälp att modernisera när det behövs. Vi måste se till att nya initiativ förs fram för att lätta den bördan. De måste bli förberedda på införandet av euron. I euro-området får de inte diskrimineras på grund av sin storlek. Det måste vara möjligt för små och medelstora företag att konkurrera om offentliga kontrakt över hela unionen. Det måste finnas positiv diskriminering till förmån för små och medelstora företag. Allt som kan måste göras för att uppmuntra tillkomsten av nya företag, nya finansieringskällor och tillgång för små och medelstora företag till nya tekniker och innovationer.
Irland är ett småföretagarland. Upp till 98 procent av företagen, jordbruken inte medräknade, sysselsätter mindre än 50 anställda. Cirka 90 procent av småföretagen har mindre än 10 anställda. Därför är det en självklarhet att skapa en miljö där de befintliga småföretagen kan blomstra och nya kan startas. I Irland har det startats 35 företagsråd i de olika grevskapen vars uppgift är att främja utvecklingen av mikro-företag på lokal nivå. I utvecklingsprogrammet fastställdes målet till 4 600 företag. I slutet av 1997 hade cirka 7000 personer startat ett eget företag med partnerskapshjälp.
Att överlasta arbetsgivare och anställda med tunga skatter och tunga sociala avgifter är att motarbeta sysselsättningen. Mitt land kan konkurrera i Europa med avseende på indirekta arbetskostnader. Det finns en tydlig läxa att lära: en överdriven skattebörda är en katastrof för skapandet av nya, och bevarandet av befintliga, arbetstillfällen. Liten men naggande god, som det heter. Regeringarna får inte beskatta de små och medelstora företagen till döds.

Wolf
Herr ordförande, kära kollegor! Kanske var det talande, som man brukar säga, att man här begick misstaget att nämna Viagra i samband med tillfredsställd sexualitet. Den som tror att en stor spridning av aktieägande och de pensionfonder som påverkar hela sektorn för små och medelstora företag är ett steg på vägen mot en demokratisering av ekonomin och en decentralisering av den ekonomiska makten, den kan i och för sig också tro på det andra.
Vi får ändå lov att konstatera att främjandet av små och medelstora företag är som en ojämn kapplöpning mellan Akilles och sköldpaddan eller haren och igelkotten, men tyvärr utan hjälp från den felaktiga uppfattningen att rörelsen är diskret och icke-kontinuerlig och utan hjälp från igelkottens snälla fru. Det vill säga, det går inte att hejda koncentrationen och centraliseringen av kapitalet, ett förlopp där nya nischer endast uppstår sekundärt. Situationen för de små och medelstora företagen försämras i stället för att förbättras.
Det innebär inte att man får tro att det går att frigöra marknadskrafterna samtidigt som man utvecklar de små och medelstora företagen. Därför förekommer i betänkandena även det jag skulle kalla fallacy of missplaced concreteness . Givetvis måste man göra något åt betalningsförseningarna, men det får inte gå till överdrift. De ekonomiska makttendenserna tar sig olika uttryck, även genom betalningsförseningar. Naturligtvis stämmer det som Thyssen sade, att EU-institutionerna inte kan kringgå de offentliga instansernas bestämmelser.
Vad riskkapitalanskaffningen beträffar råder inga tvivel om att detta är svårt i Europa, men man skall inte inbilla sig att en förenklad företagsstart automatiskt innebär förbättrade överlevnadsmöjligheter. Om vi inte får en konkursrättsreform, kommer inte folk att vilja starta så många företag. Att tro på det som Hendrick sade, att riskberedskapen skulle vara ett så kallat folkpsykologiskt fenomen, motsvarar verkligen inte den analysnivå som vi behöver. Och den som tror att pensionsfonder är den enda typen av pensionsreform, har helt enkelt inte informerat sig om utvecklingen inom de europeiska socialförsäkringssystemen.
Hur som helst är det inte en avreglering som behövs utan en bättre reglering. Det behövs rådgivning, information, förmånliga villkor på lokal och regional nivå. Detta borde vi ta itu med, men tyvärr saknas det i dessa betänkanden. Jag skulle kunna fortsätta länge till, men jag slutar nu, eftersom talartiden är ute.

Blokland
Herr ordförande! I mitt bidrag i denna gemensamma debatt om små- och medelstora företag tänker jag gå in på kollega Scarbonchis betänkande. Som suppleant i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har jag följt behandlingen av detta betänkande på avstånd. Det är orsaken till att jag här vid behandlingen i plenum ändå har en kommentar om innehållet.
Jag syftar här på övervägande B i resolutionen. Den som gör sig besväret att göra en liten uträkning av de tal som nämns där ser att antalet jobb i Europa måste ha ökat med nästan tolv miljoner. Och det på bara ett år. Det skulle innebära en minskning av arbetslösheten på 65 procent! En så snabb minskning skull jag verkligen önska, men under perioden 1995-1996 handlar det i stället om motsatsen: sysselsättningen har minskat något. På sidan 14 i årsrapporten står denna slutsats tydligt omnämnd. Jag råder då således kollega Scarbonchi att dra in övervägande B. Siffrorna som han hämtar från årsrapporterna från 1996 och 1997 vilar på olika definitioner angående omfattningen av små och medelstora företag.
Den femte årsrapporten ger en god översikt över små och medelstora företag i Europa. En punkt som vållar bekymmer handlar om arbetskostnaderna: de stiger för snabbt i små och medelstora företag. Det måste således hända något på området sänkta lönekrav och flexibilisering av arbetsmarknaden. Det sämsta som man nu kan föreslå är en långtgående arbetstidsförkortning med bibehållen lön (se ändringsförslag 3). Det kommer enligt min uppfattning att resultera i ett utplånande av de små och medelstora företagen i Europa.
Jag är särskilt tacksam för studien om små och medelstora företag och miljön. På det informella mötet i rådet (miljö) i Amsterdam förra året drog man slutsatsen att det huvudsakligen är små och medelstora företag som förorsakar belastning på miljön. I årsrapporten tydliggörs detta. Lyckligtvis visar det sig att allt fler småföretag börjar arbeta aktivt för att motverka föroreningar. Även tillväxten av eko-industrin erbjuder goda framtidsutsikter, i synnerhet för sysselsättningen. För att främja denna ännu mer måste vi fortsätta med att flytta skatt på arbete till råvaror och energiskatter. På detta sätt kan man omedelbart ge ett innehåll åt förpliktelsen i fördraget att miljöpolitik skall integreras i alla andra former av statlig politik. Vad kommer kommissionären att göra med förslaget att miljölagstiftning måste samordnas bättre med de små och medelstora företagens önskemål?
Årsrapporten har under loppet av de fem år som den har getts ut fått en tydlig funktion. Den är inte bara ett viktigt uppslagsverk, utan den omfattar även viktig styrinformation. Medlemsstater kan komma olikheter och likheter i politiken på spåret och överta goda tillvägagångssätt från varandra. Denna funktion kan förbättras ytterligare genom att jämföra konkret lagstftning och därmed sammanhängande administrativa bördor med varandra. Kanske skulle en särskild studie kunna ägnas åt detta i framtiden.
Slutligen har jag en fråga till kommissionären. Det är nu september 1998, och vi talar om årsrapporten 1997, vilken innehåller siffermässig information som huvudsakligen återger situationen 1996. När kommer rapporten om 1998 att bli klar? Jag har förstått att inte ens anbudsförfarandet är avslutat ännu. Kommer det inom kort att bli nödvändigt att författa ett betänkande under stark tidspress? Det kommer inte att gynna kvaliteten. Skulle ni vilja förklara hur denna försening enligt er kan inhämtas? Den senaste årsrapporten utkom redan i oktober 1997.

Lukas
Herr ordförande! Jag vill ta upp en aspekt som jag tycker är viktig och som för första gången behandlas i Scarbonchis betänkande, nämligen nödvändigheten att ge stödpolitiken en starkare inriktning på de små och medelstora företagen inom turistbranschen. Bristen på en europeisk turistpolitik leder till att stora summor ur EU: s stödpott används på ett strategiskt felaktigt sätt. Det har uppstått riktiga turistgetton. Detta leder till en överkapacitet som snedvrider konkurrensen. Men de små och medelstora företagen som i kvalitativ och kvantitativ bemärkelse sätter sin prägel på den europeiska turismen ser mellan fingrarna.
Den europeiska stödpolitiken för turismen måste i framtiden tydligt priorietera en förbättring av kvaliteten, konkurrenskraften och de små och medelstora företagens marknadsföringskapacitet. Just de små och medelstora företagen inom turistbranschen har bevisat att de är i stånd att säkra arbetstillfällen och skapa nya sådana. En framtida fråga av avgörande betydelse tas upp under punkterna 6 och 7. Stödprogram där småföretagsamhet, turism och lantbruk kopplas samman, måste sätta stopp för avflyttningen av människor och företag från lantliga områden, till exempel de alpina områden. Programmen måste förhindra att hela dalar och regioner avfolkas och förvandlas till krisdrabbade områden.

Pérez Royo
Herr ordförande! Jag har begärt ordet med anledning av Harrisons betänkande om betalningsförseningar.
För att beskriva problemet med betalningsförseningar tror jag att man måste peka på två grundläggande drag. För det första att den så allmänt utbredda betalningsförseningen inom området för offentlig upphandling och den privata existerar. För det andra en situation som varierar på ett beaktansvärt sätt mellan länderna inom området för den inre marknaden.
Man brukar alltid som exempel nämna, som dåligt exempel - med all rätt-, länderna i söder, bl.a. Spanien. I vårt land, i Spanien, är det vanligt att man talar om den långa tid myndigheterna tar på sig för att uppfylla sina betalningsåtaganden gentemot företagen. Särskilt de företag som tilldelats offentliga arbeten. Det man inte lika ofta säger är att dessa företag behandlar sin leverantörer, små och medelstora företag, ännu mycket värre. Det ligger till på detta sätt: de offentliga myndigheterna i Spanien dröjer i genomsnitt fyra månader, vilket är rätt mycket, med att betala sina fordringsägare, men dessa företag dröjer dubbelt så länge med att betala sina leverantörer och underentreprenörer, åtta månader. Det är en situation som naturligtvis är svår att klara av.
Det finns mer än tillräckligt med motiv för att ta itu med detta problem på europeisk nivå och vi gläds åt att steget har tagits att framlägga detta förslag till direktiv som går längre än de rekommendationer som inte haft någon verkan tidigare.
Vi stöder med kraft detta direktivförslag och vi stöder också de ändringsförslag som görs i Harrisons betänkande. När det gäller ändringsförslagen vill jag upprätthålla mig vid två frågor. Den första är att vi är mycket positiva till det ändringsförslag som inför en ny artikel som behandlar användningen av inkassoföretag eller -tjänster på den inre marknaden. Den andra är att det är mycket viktigt, tycker vi, att nämna diverse ändringsförslag som tar upp de små och medelstora företagens problem.
När det gäller de små och medelstora företagens situation får frågan om den direktivbestämmelsernas dispositiva karaktär stor vikt, Dvs. respekten för den fria viljan, som ges form i artikel 3, när det sägs att den längsta betalningsfristen skall uppgå till tre veckor - 21 dagar - om inte annat uttryckts genom kontraktet och säljarens allmänna försäljningsvillkor. Denna fria vilja måste ha vissa gränser, annars uppstår en situation som avväpnar de små företagen, som slåss mot en stor mängd stora företag som praktiskt taget har monopol på inköp, eller har möjlighet att diktera villkoren för de små företagen. Därför håller vi väldigt mycket med om vissa ändringsförslag som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik lagt fram, genom vilka man försöker begränsa ett möjligt missbruk av de stora företagens fria vilja. Jag syftar t.ex. på ändringsförslag 24 till artikel 7d, eller ändringsförslag 28 eller andra ändringsförslag som, enligt min åsikt, på ett bra sätt tar upp detta problem och korrigerar vissa brister i förslaget till direktiv.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Då man analyserar ett lagstiftningsförslag måste man till att börja med fastställa vilka mål man vill uppnå, vilken del av den sociala verkligheten som man försöker reglera. Och det är utan tvivel så att det direktivförslag om betalningsförseningar svarar mot de behov som upplevs - eller som med rätta kan sägas genomlids - av de små och medelstora företagen. I synnerhet av de som levererar till starka ekonomiska enheter. Det är ett oemotsagt faktum att man använder sig av betalningsförseningar och dröjsmål i mycket skilda syften i finansieringen av den kommersiella rundgången. Och det finns naturligtvis andra problem. T.ex. långsamheten i och olikheterna i de rättsliga förfarandena.
Av dessa anledningar hälsar vi detta europeiska initiativ på detta område välkommet, och särskilt detta direktiv. Men jag måste dock uppmärksamma, som även tidigare talare gjort, att det lider av juridiska problem som vi måste ta upp till behandling och som jag är förvissad om att de kan lösas inom ramen för dialogen mellan kommissionen, rådet och denna kammare.
Jag skulle kunna börja och sluta med att resumera att jag är helt överens med de utmärkta anförandena av Berger, García Arias och Thyssen. Tillåt mig dock, herr ordförande, att insistera på vissa frågor. För det första skulle jag vilja insistera på nödvändigheten av att ordentligt ta upp problemet med dröjsmålen i kontraktsenliga betalningar i allmänna ordalag, inte enbart för offentliga upphandlingar. Och det verkar underligt att en advokat gör det, som alltid talar om detta utifrån ett rättsligt perspektiv, inför så många ekonomer. I realiteten är det i den kommersiella verkligheten som skillnaden mellan kontraktsenlig frist och försening eller dröjsmål inte alltid är helt tydlig. Herr ordförande! I många fall hör en småföretagare från " de däruppe" säga följande: " Skicka mig inte fakturan nu, skicka den om två månader" . Vad innebär det? Ett dolt dröjsmål, eftersom " de däruppe" missbrukar sin kapacitet och sin makt för att tvinga de små leverantörerna att acceptera dessas villkor.
Vi bör således vara uppmärksamma, så att de lagstiftande åtgärderna inte får en mycket inskränkt betydelse. Tillämpningen av den teoretiska principen om avtalsfrihet är, som Pérez Royo sagt enbart en teoretisk princip när de två kontrakterande parterna inte har jämbördig ställning, och tillåter i praktiken de större företagen att tvinga på de små och medelstora företagen sin vilja.
Om förslaget godtas enligt kommissionens förslag kan man förutse att de enda betydande avgränsningarna blir den offentliga sektorn, och de där fordringsägarna är stora företag som kan hävda sina intressen gentemot små och medelstora företag, vare sig dessa är kommersiella eller från andra sektorer. Därför anser jag att det är grundläggande att anta punkt d i ändringsförslag 14, med det mycket klara syftet att man, mellan den första och andra behandlingen, måste lägga sista handen vid detta ändringsförslag och ge det en form som är skälig och acceptabel för de olika medlemsstaterna och dessas nationella rätt.
För det andra skulle jag vilja insistera på att det ur juridisk synvinkel är nödvändigt att ta sig över de svårigheter som äganderättsförbehåll medför, enligt artikel 4, bland annat eftersom det handlar om en institution som under samma rubrik omfattar olika rättigheter och befogenheter i de olika medlemsstaterna.
För det tredje hoppas jag att de ändringsförslag från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som syftar till att reglera fastställandet av långsamma betalare och inkassoföretag inte antas, eftersom det borde vara ämne för ett eget direktiv. Ni har där en hel del att fylla ett direktiv med.
En annan aspekt som är i behov av ett djupare övervägande, är de förfaranden som förutses för inkassering av skulder i artikel 5. De är alldeles för stränga, det skulle kunna leda till rättsväsendets kollaps, men sist men inte minst ger vi oss dessutom in på ett område som faller under medlemsstaternas behörighet. Och detsamma gäller advokaterna.
Slutligen vill jag ansluta mig till det som Berger sa om kommissionens befogenheter. Att kommissionen skall inleda andra områden som t.ex. offentlighet och öppenhet vid betalningsförseningar, eller skapandet av ett europeiskt register över långsamma betalare.
Herr ordförande! Jag avslutar med att säga att det dessutom behövs en kulturell förändring och det visade sig uppenbart i går då vi diskuterade detta direktiv. En kollega blickade upp mot himlen och sa " Oj, och jag som inte har gett min son sin veckopeng på fyra veckor!" Vi måste också ändra vår mentalitet.

Hyland
Herr ordförande! Införandet av en gemensam valuta den 1 januari är ett positivt steg på vägen mot europeisk integration. Att transaktionskostnader skall tas bort och att räntorna skall sänkas är goda nyheter. Små och medelstora företag måste kunna ta vara på fördelarna med det nya klimat som den gemensamma valutan kommer att skapa inom en snar framtid, och de måste få hjälp att göra det av nationella regeringar och myndigheter.
På bredare front kan jag inte nog betona hur viktiga de små och medelstora företagen är för både Irlands och Europas ekonomier. Jag beklagar djupt Europeiska rådets nedskärningar i resurserna för små och medelstora företag i en tid då det här antas vara en central språngbräda i EU: s åtgärder för att bekämpa arbetslösheten. Rådets beslut i det här ärendet måste upphävas.
Vi behöver en positiv omgivning för små och medelstora företag. I Irland arbetar vi fram en nationell strategi för att lätta den administrativa bördan för småföretag, lätta bördan för små företag och förbättra tillgången till finansiella medel samt stödja nystartade företag.
I samband med hjälpen till små och medelstora företag i framtiden måste även särskild uppmärksamhet riktas mot olika sätt att förstärka företags- och yrkesutbildningsdimensionen och den tekniska dimensionen i den högre undervisningen.

Musumeci
Herr ordförande, kära kolleger! Gruppen från Nationella alliansen anser sig kunna dela det positiva omdöme som föredraganden, Scarbonchi ger den femte årsrapporten från Europeiskt örvervakningscentrum för små och medelstora företag. Men jag tror ända att det är nödvändigt att framhålla ett par aspekter som inte har behandlats tillräckligt djupgående av övervakningscentret. Jag tänker framför allt på de små och medelstora företag som verkar i mindre gynnade regioner och på landsbygden där man är tvungen att arbeta under svåra förhållanden på grund av bristen på infrastruktur, avståndet till marknaden, den nästan totala avsaknaden av ny teknik och informationssystem och frånvaron av yrkesutbildning. Till detta kommer svårigheterna att få tillgång till krediter. I vissa av de italienska Mål 1-områdena ger till exempel bankerna lån till små och medelstora företag med en ränta som med 3 eller 4 procentenheter överstiger den som ges i ekonomiskt robustare regioner i samma stat.
Sådana omständigheter är det ofta de kriminella organisationerna som drar nytta av, som hanterar och ger krediter till ockerränta när banksystemet vägrar att hjälpa de små och medelstora företagen som inte kan lämna tillräckliga säkerheter. Vi uppmanar därför kommissionen att agera för att eliminera denna obalans som främjar tillväxten av små och medelstora företag i vissa områden av Europeiska unionen. Ändringsförslag som lyfter fram denna aspekt kommer att få vårt helhjärtade stöd.

Harrison
Herr ordförande! En ordningsfråga. Det tjänar ingenting till att ni pratar om att ledamöter talar kort eller inom tidsgränsen när ni låtit den senaste talaren överskrida sin utmätta tid med 60 procent och även andra talare. Ni är ordförande. Ni måste se till att ledamöterna håller sig till den tid de fått till sitt förfogande.

Areitio Toledo
Herr ordförande! I kväll talar vi om de små och medelstora företagen. Vi känner alla till att det är det lilla och medelstora företaget som är den stora skaparen av arbetstillfällen. Tyvärr behandlar vi det inte därefter.
Ett av de stora problemen för de små och medelstora företagen är att de, tvingade av omständigheterna, blivit de stora företagens finansiärer på två sätt. Genom det kontraktsenliga fastställandet av långa betalningsfrister och genom att de inte alltid får betalt.
Lyckligtvis har kommissionen lagt fram ett direktiv som försöker lösa det andra problemet och jag hälsar med glädje att så är fallet. Jag tror att det går åt rätt håll. Jag anser att Harrisons utmärkta betänkande också ger ett viktigt bidrag till denna lösning med sina ändringsförslag och jag hoppas att man förfinar det juridiskt enligt de kommentarer som getts här i dag av Vallelersundi och representanter för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Jag tror att vi är på rätt väg.
Men jag vill också påminna kommissionen om att vi förväntar oss något när det gäller betalningsfristerna, för precis som några talare sagt är avtalsfriheten helgad, men den har också sina begränsningar och i praktiken är de som officiellt är fria kontrakt underkontrakt, som de som jag undertecknar när jag avtalar om elektricitet från en elleverantör. Detsamma, eller något liknande uppstår för de kontrakt som de små och medelstora företagen sluter med stora distributionsföretag.
Därför finns det något ändringsförslag som föreslagits i Harrisons betänkande som förtjänar att uppmärksammas. Kanske också en viss justering och en ändring eftersom den skada ett litet eller medelstort företag lider, som har gett en betalningsfrist på 120 dagar inte inom denna får betalt, är inte densamma som det lider när de inte får betalt och bara gett en betalningsfrist på 30 dagar.
Uppenbarligen är detta ett område som vi måste lösa inom ramen för detta direktiv.

Garosci
Herr ordförande! Jag inskränker mig till att göra vissa påpekanden i anslutning till Harrisons betänkande om betalningsförseningar. Jag tror dessutom att jag under de senaste fyra åren har talat tillräckligt om de små och medelstora företagen.
Låt mig först av allt rikta ett tack till kommissionär Papoutsis för det förnyade engagemang han har visat gentemot denna sektor där han även har funnit de rättsliga verktyg som krävs för att reglera betalningsförseningarna. Vi är med andra ord på väg att utrusta en armé som kan föra krig med den ammunition som krävs.
Problemet med betalningsförseningar finns inte bara bland de små och medelstora företagen, det finns framför allt bland de små och medelstora företagen. Men vi får inte tro att inte hela ekonomin skulle kunna dra nytta av samma förbättringar.
Respekten för betalningsperioderna är inte hela ekonomin, men det är ett av de grundläggande villkoren.Låt oss utgår från begreppet avtalsenlig frihet. Den som köper och säljer borde visa den etiska men även praktiska respekt, operativa respekt, som ligger till grund för ekonomin, och när ett företag säljer något är avtalsvillkoren av avgörande betydelse.
Kommissionen har presenterat rimliga förslag, acceptabla. I frånvaro av skrivna avtal anser vi att den maximala betalningsterminen borde vara 21 dagar från faktureringsdatum. Detta skulle bara gälla i det fall när förfallodagen inte angivits i avtalet. Men det verkliga problemet är de offentliga myndigheterna. Här föreslås en maximal betalningstermin på 60 dagar, fortfarande från och med faktureringsdatum.
Med det förbehållet att avtalsfriheten mellan den som säljer och den som köper får vara kvar, måste man därför komma fram till en reglering av relationerna, i första hand när det gäller att försvara de små och medelstora företagen, framför allt på grund av de överdrifter som de offentliga myndigheterna har tillåtit sig när det gäller betalningar.
Därför måste vi framhålla de inlägg som gjordes av Palacio och Thyssen, som i det utmärkta betänkandet från Harrison - som vi tackar för ett gott arbete, framför allt vad gäller det arbete som utförts i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik - i första hand strök under nödvändigheten av att byta ut ändringsförslag 14, framför allt punkterna d och e, där man talar om 45 dagar, för att små småningom komma fram till 60 och framför allt för att byta ut ändringsförslagets operativa instrument. Låt mig bara helt kort läsa upp texten till ändringsförslaget för att illustrera hur omöjligt det är: " när den betalningstermin som anges i avtalet, i säljarens allmänna villkor, överstiger 45 kalenderdagar, skall köparen ställa ut en växel för de egna utgifterna på säljaren, med uttryckligt omnämnande av förfallodagen..." .
Vi talar här om den kommersiella friheten. Ekonomins grund är den avtalsreglerade friheten. Här är avsikten att vi i smyg skall reglera en sektor som aldrig har varit reglerad och som kanske just på grund av denna frånvaro av stela regler har funnit ett sätt att fungera på ett smidigt sätt och, vilket vi väl känner till, bidra till ekonomins tillväxt och därmed också till utveckling, investeringar och fler arbetstillfällen.
Jag tackar kommissionären och hoppas att kammaren vid omröstningen i morgon begrundar de punkter som Harrison så tydligt har presenterat och hävdar avtalsfriheten som en grundförutsättning för den kommersiella utvecklingen.

Ilaskivi
Herr ordförande! Inom EU har man mycket riktigt uppmärksammat de små och medelstora företagens roll både i allmänhet och i synnerhet som skapare av nya arbetstillfällen. Även i dag skall vi behandla inte mindre än fyra betänkanden som skapar förutsättningar och avskaffar missförhållanden. Parlamentsledamoten Hendricks betänkande handlar om nycklarna till en lösning av Europas arbetslöshetsproblem. Det behandlar små och medelstora företag och det största problemet för deras utveckling och framgång, möjligheten att få riskkapital till nödvändiga investeringar.
Förenta staterna har lyckats betydligt bättre än Europa med att skapa en fungerande riskkapitalmarknad för små och medelstora företag. Särskilt tydligt syns detta i skillnaderna i arbetslöshetssiffrorna mellan dessa världens två största ekonomiska områden. Europeiska unionen och dess medlemsstater har dock under det senaste decenniet vidtagit aktiva åtgärder för att knappa in på Förenta staternas försprång. Man har främjat kapitalmarknader riktade till europeiska små och medelstora företag. Man har undanröjt hinder för deras utveckling. Det har dock uppstått problem med dessa marknaders funktionsduglighet.
Generella regler löser dock inte allt enligt kollegan Hendrick. Särskilt med tanke på små länder är det viktigt att man även utvecklar penninginstitut som specialiserar sig på utlåning till små och medelstora företag för att ersätta riskkapital då tillgången till det bildar en flaskhals. När det gäller hela EU borde man speciellt förbättra Europeiska investeringsbankens förutsättningar för att finansiera små och medelstora företag, liksom att upprätta olika slags lånegarantisystem för små och medelstora företags kollektiva finansieringsarrangemang.

Porto
Herr ordförande! Det europeiska övervakningscentrumet för små och medelstora företag fortsätter att visa sig som ett användbart instrument för erkännande och främjande av företag som ger ett oersättligt bidrag till vår utveckling. Då det inte finns tid att här påminna om andra av dess potentialer (jag har gjort det i tidigare inlägg), skall jag bara peka på det största bidraget de små och medelstora företagen fortsätter att ge, för att skapa sysselsättning, med 7 miljoner nya anställningar skapade mellan 1995 och 1996, jämfört med de 4, 8 miljoner som storföretagen bidrog med.
I det betänkande som vi behandlar - för vilket jag gratulerar dess föredragande - bör vi välkomna inkluderandet av två tematiska studier, ett om de små och medelstora företagen i turistsektorn och ett annat om de små och medelstora företagen i miljösektorn; båda två med en mycket speciell betydelse för mitt land.
Turismen är en väsentlig sektor för sysselsättning, och genom de små och medelstora företagen fördelar den sig över hela landet och ger sysselsättning åt ett mycket stort antal människor, med en växande fördel av att den främjar kulturella värden och tillnärmning mellan medborgarna i olika länder. De nämnda åtgärderna förtjänar därför allt stöd, framför allt åtgärder som förhindrar nackdelar för mindre gynnade områden.
Vad gäller bevarandet av miljön är erkännandet av det offentliga stödet glädjande, särskilt från Europeiska unionen, vilket skall ges till de små och medelstora företag, som riskerar att lida skada gentemot företag med storskalig ekonomi, och gentemot rikare länder som sedan länge ställer krav.
Slutligen vill jag välkomna omnämnandet av konkreta åtgärder inom så olika områden som social trygghet, minskning av byråkratin, tillträdet till kapitalmarknaden eller anpassningen till eurons införande. Det handlar i alla fall, om riktiga åtgärder som inte snedvrider konkurrensen. Tvärtom är det åtgärder som leder till ett effektivare utnyttjande av marknadens möjligheter.

Konrad
Herr ordförande, mina damer och herrar, kära kolleger! Europeiska unionens tredje fleråriga program utgör en hörnpelare i politiken för små och medelstora företag, och därför är Rübigs betänkande av stor betydelse. Att vi nu inom ramen för en utvidgning av Europeiska unionen initierar detta program och inkluderar Bulgarien, Tjeckien, Estland, Ungern, Polen, Rumänien och Slovakien är mer än lovvärt. Men det skulle vara bra om även Slovenien, Lettland och Litauen fick delta. Jag kan inte acceptera att just dessa länder inte deltar av formella skäl. Jag hoppas att det blir en ändring på det i framtiden.
Inför detta omfattande projekt tycker jag att det är viktigt att vi betraktar gemenskapsprogrammen som en del av den framåtdrivande strategin. Därför borde vi ha de ekonomiska strukturerna i dessa länder för ögonen. Aldrig så mycket pengar kan inte åstadkomma det vi i stället behöver, nämligen ett perspektiv för medelklassen. Denna politik kan driva företagen framåt, men kan också, och det tycker jag är särskilt viktigt, stärka medelklassandan. Det handlar ju även om vilken inställning man har till saker och ting. Vi behöver nämligen egna initiativ och en företagaranda, d.v.s. att bortsett från pengar behöver vi även rådgivning, utbildning och uppmuntran. Med tanke på det tycker jag att det är viktigt att vi vidtar åtgärder mot byråkratin i dessa stater, att vi förespråkar rättssäkerhet och erbjuder vårt stöd. Det vill säga att vi förbättrar ramvillkoren med hjälp av kompletterande åtgärder.
Denna frågeställning hänger samman med att man även i dessa länder behöver mindre snarare än mer statlig inblandning och vårt program bör bidra till att de egna initiativen stärks.

Todini
Herr ordförande! Jag vill bara göra ett kort inlägg med anledning av betänkandet från Harrison, som jag tackar för det arbete han utfört och för att han belyst ett problem som är så viktigt och som rör den europeiska ekonomins grundbult, dvs. betalningsförseningarna för de små och medelstora företagen.
Jag kan bara stryka under det som redan på ett så utmärkt sätt har sagts av mina kolleger och framför allt av Thyssen och ännu en gång peka på innehållet i ändringsförslag 14, punkt d. Vi har sagt att den avtalsmässiga friheten skall bevaras i de fall där den kommer till uttryck. Det är ekonomins grund och livsnerv. Det är därför viktigt att försöka undanröja alla de hinder som på något sätt kan begränsa den avtalsenliga vilja som kommer till uttryck. Jag hoppas att vi i morgondagens omröstning kommer fram till ett resultat som går i den riktningen.
Låt mig också stryka under ett än viktigare problem som framkommer i betänkandet och det är betalningarna från de offentliga myndigheterna. I ändringsförslag 26 sägs det att vid offentlig upphandling skall huvudentreprenören ge underleverantörerna villkor som är minst lika fördelaktiga som de som huvudentreprenören har erhållit från de offentliga myndigheterna. Det är riktigt att det är på det viset, men låt oss inte glömma att alltför ofta är det just de kontrakt som sluts med offentliga myndigheter som gör att huvudentreprenören hamnar i svårigheter när det gäller att betala underleverantörerna.
Det är därför nödvändigt att lyfta fram förbindelserna med de offentliga myndigheterna och ge entreprenörerna garantier som täcker de avtal som sluts med offentliga myndigheter, så att dessa sedan i sin tur kan ge garantier åt sina underleverantörer.

Papoutsis
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Europaparlamentet behandlar i dag fyra betänkanden som gäller små och medelstora företag. Låt mig kommentera vart och ett av dessa betänkanden i tur och ordning.
Jag skall börja med Harrisons betänkande om betalningsförseningar. Denna företeelse har allvarliga konsekvenser för alla europeiska företag. Såsom redan framhållits för en stund sedan, beror var fjärde konkurs på betalningsförseningar. 33 procent av företagen i Europa anser att betalningsförseningarna är ett av deras allvarligaste problem, som i många fall hotar deras existens. Betalningsförseningarna hindrar utvecklingen av handeln inom gemenskapen liksom även den inre marknadens funktion. Även om det rör sig om ett allmänt problem i hela Europeiska unionen, är det ett faktum att det råder stora skillnader mellan medlemsstaterna i fråga om betalningspraxis. 21 procent av de europeiska företagen skulle kunna exportera mera, om de kunde förmå sina kunder i utlandet att betala snabbare.
Kommissionens förslag till direktiv om betalningsförseningar innehåller en rad åtgärder för att bekämpa denna företeelse i handelstransaktionerna i Europeiska gemenskapen. Åtgärderna gäller betalningsförseningar mellan alla företag och mellan företagen och den offentliga sektorn. De är dessutom helt i linje med principen om avtalsfrihet. Förslagets allmänna syfte är att uppmuntra företagen att hålla de avtalade betalningsfristerna, vilket är till gagn för alla företag. Förslaget innehåller dessutom en rättslig grund för att hindra de betalningsskyldiga från betalningsförseningar. Borgenärerna kommer att få rätt till skadestånd när betalningarna dröjer, och dessutom reglerar och förbättrar förslaget inkassoförfarandet, så att detta förfarande blir effektivt, billigt och snabbt. Förslaget innehåller också särskilda åtgärder för att förbättra de offentliga myndigheternas betalningsrutiner. Och här vill jag försäkra fru Thyssen om att Europeiska kommissionen har vidtagit nödvändiga åtgärder för att kunna hålla betalningsfristen på 60 dagar. I de fall då kommissionens organ utan orsak gör sig skyldiga till betalningsförseningar, är de dessutom skyldiga att erlägga dröjsmålsränta.
Kommissionen tror att detta förslag kommer att innebära betydande fördelar för företagen, i synnerhet för de små och medelstora företagen. Det kommer också att ha en positiv effekt på sysselsättningen, just på grund av minskningen av antalet konkurser förorsakade av betalningsförseningar.
Låt mig också, herr ordförande, tacka Europaparlamentet för att det hela tiden stöder dessa ansträngningar. Och låt mig också, värderade parlamentsledamöter, rikta ett särskilt tack till föredraganden Lyndon Harrison för det stora och ytterst seriösa arbete som han har lagt ned på den här frågan, inte bara under utarbetandet av sitt betänkande inför debatten om direktivet. Framför allt vill jag tacka honom för all den uppmärksamhet han under alla dessa år har ägnat åt de små och medelstora företagen. Han har alltid slagit larm, i synnerhet i frågan om betalningsförseningar. Låt mig också tacka utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och i synnerhet dess föredragande fru Berger för hennes insatser under parlamentets granskning av detta direktiv.
Många av de ändringsförslag som har lagts fram förtydligar och kompletterar kommissionens förslag, och jag kan redan nu säga er att Europeiska kommissionen kan godta följande ändringsförslag i deras nuvarande form: 1, 2, 3, 4, 10, 19, 20, 22 och 31. Dessa ändringsförslag kan kommissionen godta i deras nuvarande form. Det finns vidare vissa andra ändringsförslag, som kommissionen till största delen i sak kan instämma i. Vi skulle emellertid vilja behålla möjligheten att formulera om dem, så att de i juridiskt hänseende blir förenliga med direktivet i övrigt. Detta gäller följande ändringsförslag: 7, 9, 11, 13, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 26, 28 och 32. Däremot kan kommissionen inte godta följande ändringsförslag: 5, 6, 8, 12, 17, 23, 25, 27, 29, 30, 33, 34 och 35.
Och nu, herr ordförande, övergår jag till Rübigs betänkande om sju CÖE-länders deltagande i det tredje flerårsprogrammet för små och medelstora företag. Först av allt skulle jag vilja tacka föredraganden för hans utmärkta arbete. Vi kan godta de ändringsförslag som lagts fram och som godkändes av det ansvariga parlamentsutskottet den 3 september. Under de senaste åren har antalet små och medelstora företag faktiskt ökat i alla dessa länder. I dag utgör de små och medelstora företagen över 90 procent av alla företag i dessa länder. Vi vet emellertid att vi under de följande åren måste göra ytterligare insatser i syfte att förbättra och förenkla de administrativa och rättsliga ramarna för företagandet. Det gäller både företag som är verksamma nu och företag som kan startas i framtiden. Under de gångna åren har Phare-programmet spelat en viktig roll för att främja utvecklingen av små och medelstora företag i dessa länder, och jag är övertygad om att det även i fortsättningen kommer att spela denna roll. I dag måste den politik som syftar till utveckling av de små och medelstora företagen i de flesta fall bli tydligare, och jag tror dessutom att den måste bli mera konkret.
Jag gläder mig särskilt över att vi i dag öppnar det tredje flerårsprogrammet för åren 1998-2000 för en första grupp på sju länder. För Bulgarien, Tjeckien, Estland, Ungern, Polen, Rumänien och Slovakien. Senare kommer vi att öppna programmet för Slovenien, Litauen och Lettland, när också dessa länder är beredda. Samtidigt öppnar vi redan nu programmet också för Republiken Cypern. I dag, när dessa länder förbereder sig för medlemskap i unionen, anser jag att det är dags för dem att på ett kreativt sätt delta i det tredje flerårsprogrammet för små och medelstora företag. Och jag vill än en gång tacka er för att ni stöder dessa strävanden.
Nu, herr ordförande, kommer jag till Hendricks betänkande om de europeiska kapitalmarknaderna för små och medelstora företag. Och låt mig först av allt tacka herr Hendrick för hans utmärkta betänkande och den positiva värderingen i kommissionens meddelande 1997.Jag kan säga att utvecklingen på detta område sedan dess har varit särskilt positiv, även om jag tror att mycket återstår att göra.
Som ni känner till, har både EASDAQ-marknaden och Euro-Nouveau Marché fortsatt att expandera och omsätter nu aktier i ungefär 200 bolag. Även om EASDAQ: s omsättning är betydligt mindre än motsvarande amerikanska marknads omsättning, rör det sig ändå om mycket betydande framsteg, i synnerhet om man betänker att det ännu inte har gått två år sedan EASDAQ startade sin verksamhet. Den amerikanska erfarenheten, å andra sidan, visar att NASDAQ vunnit stadga först efter fem års verksamhet. De 200 bolag som medverkar i dag har tillfört ett kapital på 2, 7 miljarder ecu, dvs. i genomsnitt 14 miljoner ecu per företag. Det är en summa som man inte skulle kunna få fram genom traditionell bankfinansiering. Samtidigt har bolagen fått tillgång till den bankfinansiering som de behöver i takt med att deras aktiekapital har vuxit. Dessa bolag är just av den typ som kommissionen vill uppmuntra, dvs. innovativa högteknologiska företag.
Resultatet av börsintroduktionen är att företagens arbetsstyrka under dessa två år ökat med ungefär 30 procent. Dessutom har dessa båda marknaders framgångsrika expansion över huvud taget främjat ökat samarbete mellan börserna och uppmuntrat också andra medlemsstater att skapa kapitalmarknader för små och medelstora företag. Deras utveckling måste emellertid stimuleras ytterligare. Och jag är övertygad om att denna utveckling förstärks genom införandet av euron. Börserna kommer nämligen att få stor nytta av den ökade öppenhet som införandet av den enhetliga valutan kommer att medföra.
Vad beträffar den framtida verksamheten kommer vi främst att inrikta oss på att genomföra den handlingsplan som ingick i vårt meddelande till Europeiska rådets möte i Cardiff i juni 1998. I detta sammanhang skall jag nämna sex konkreta initiativ, som redan tagits eller som snart kommer att tas:
För det första; rundabordskonferensen om spridning av marknaderna för företagskapital i syfte att undanröja hinder och förbättra de små och medelstora företagens tillgång till denna typ av finansiering.
För det andra; en översikt över nationella och internationella förfaranden vid aktieemission i syfte att få fram ett enkelt, enhetligt och kostnadseffektivt förfarande för aktieemission till allmänheten.
För det tredje; den tredje rundabordskonferensen för banker och små och medelstora företag. Denna rundabordskonferens kommer att fastställa bästa tänkbara rutiner för finansiering av nystartade företag, i synnerhet sådana företag med stor utvecklingspotential som skulle kunna introduceras på en av de europeiska börserna.
För det fjärde; en ny verksamhet för insatskapital, seat capital, som kommer att kallas CREA.
För det femte; ett instrument för SMF-börsernas utvärdering av sig själva, vilket kommer att hjälpa företagarna att själva avgöra om deras företag har några möjligheter att börsnoteras.
För det sjätte; en undersökning av metoderna för riskbedömning och bedömning av kreditvärdigheten hos bolagen, i synnerhet de små och medelstora företagen.
Och till sist, herr ordförande, kommer jag till Scarbonchis betänkande om den femte årsrapporten om det europeiska övervakningscentret för små och medelstora företag.
Först av allt skulle jag vilja tacka Europaparlamentet för att det ständigt visar intresse för övervakningscentret, och jag vill uppriktigt gratulera herr Scarbonchi till hans arbete.
Jag har uppmärksamt noterat alla era påpekanden om övervakningscentrets framtida verksamhet. Beträffande kravet att undersöka samordningen mellan de olika europeiska programmen för små och medelstora företag föreställer jag mig att det redan är tillgodosett i stor utsträckning genom den publikation som ni alla har tillgång till, " Åtgärder för att stödja små och medelstora företag och hantverkssektorn" .
Beträffande övriga påpekanden kan jag försäkra er om att hänsyn kommer att tas till dem vid utarbetandet av övervakningscentrets följande rapporter, rapporter som i framtiden måste innehålla fler nya och bearbetade uppgifter. Under tidigare år har rapporterna publicerats en gång om året, men nu kanske vi måste räkna med lite längre tid än ett år, för att vi skall få med nya och mera bearbetade uppgifter.
Till sist vill jag uttrycka min tillfredsställelse över att övervakningscentret har erkänts som ett viktigt organ, som utarbetar en värdefull rapport, som ger mycket viktiga informationer inte bara om EU: s institutioner utan framför allt om medlemsstaternas regeringar och dessutom om aktörerna på de små och medelstora företagens område.
Jag vill också försäkra er om att kommissionen avser att fortsätta övervakningscentrets verksamhet i framtiden och att aktivt stödja det.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.10.)

