De utmaningar som kolletivavtal möter inom EU (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Jan Andersson, för utskottet för sysselsättning och sociala frågor, om bestridande av kollektivavtal inom EU.
Jan Andersson
föredragande. - Fru talman! Jag hoppas att kommissionen kommer snart. De har ännu inte anlänt.
Jag tänker börja med att tala övergripande om betänkandet. I Europaparlamentet har vi vid åtskilliga tillfällen diskuterat vilken politik vi ska föra i ett globaliserat samhälle. Vi ska inte konkurrera om låglönejobb, vi ska ha goda arbetsvillkor, vi ska satsa på humankapitalet, på människor och investeringar och annat för att bli framgångsrika. Vi har också många gånger diskuterat balansen mellan öppna gränser och ett starkt socialt EU och kommit fram till att denna balans är viktig.
Vi har också ofta diskuterat frågan och vikten av lika behandling av människor oavsett kön, etniskt ursprung och nationalitet och slagit fast att det är lika behandling och icke-diskriminering som ska råda.
Betänkandet handlar om att vi ska ha öppna gränser. Utskottet uttalar sig för öppna gränser utan restriktioner och övergångstider, men vi ska samtidigt ha ett socialt EU där vi inte konkurrerar med varandra genom att tvinga fram lägre löner, sämre arbetsvillkor och liknande.
Betänkandet handlar också om likabehandlingsprincipen, alltså lika behandling och frånvaro av diskriminering av löntagare, oavsett nationalitet. Det får inte vara så att en lett, en polack, en tysk, en svensk eller en dansk blir olika behandlade på en och samma arbetsmarknad. Det är också bakgrunden till förslagen i betänkandet. De viktigaste förslagen rör utstationeringsdirektivet eftersom tre av domarna handlar om utstationerad arbetskraft. Det är väldigt viktigt att vi inte gör utstationeringsdirektivet till ett minimidirektiv.
Det är sant att direktivet innehåller 10 minimivillkor som ska vara uppfyllda. Dessa villkor måste finnas där, men den grundläggande principen är likabehandling. Därför måste vi vara tydliga. Lika behandling oavsett nationalitet ska råda. På en arbetsmarknad, t.ex. på arbetsmarknaden i den tyska delstaten Niedersachsen så ska de villkor som gäller där omfatta alla arbetstagare, oavsett varifrån de kommer. Det är en viktig princip som måste bli än tydligare efter de domar som har kommit.
Det andra är att vi har olika arbetsmarknadsmodeller. Alla dessa modeller måste vara lika mycket värda när det gäller genomförandet. Vissa andra saker i direktivet behöver också förändras. Dessutom måste vi göra fullkomligt klart att strejkrätten är en grundläggande och grundlagsskyddad rättighet som inte kan vara underordnad den fria rörligheten. Det gäller det nya fördraget, men också på annat sätt i primärrätten.
För det tredje får EG-rätten inte bryta mot ILO-konventionen. Rüffert-fallet avser en ILO-konvention som handlar om offentlig upphandling. Då ska de arbetsvillkor som tillämpas på platsen gälla. Det är anledningen till de förslag som lagts fram. Jag kommer att lyssna på debatten och vill samtidigt passa på att tacka alla inblandade, t.ex. skuggföredraganden för det goda samarbete som vi har haft.
(Applåder)
Vladimír Špidla
ledamot av kommissionen. - (CS) Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att be om ursäkt för den korta förseningen. Jag kunde tyvärr inte i förväg förutse att det skulle vara så mycket trafik.
De domar som nyligen meddelats av EG-domstolen i Viking-, Laval- och Rüffertmålen har väckt en bred debatt på EU-nivå om skyddet av arbetstagares rättigheter i förhållande till ökad globalisering och rörlighet på arbetsmarknaden. För att den europeiska arbetsmarknaden ska fungera ordentligt måste vi fastställa bra regler. Direktivet om utstationering av arbetstagare är ett centralt instrument för att nå detta mål. Jag skulle vilja påminna er om att syftet med direktivet är att finna en balans mellan å ena sidan en lämplig skyddsnivå för arbetstagare som är tillfälligt placerade i en annan medlemsstat och å andra sidan fri rörlighet för tjänster på den inre marknaden.
Kommissionen är fast besluten att se till att de grundläggande friheterna enligt fördraget inte ska strida mot skyddet av de grundläggande rättigheterna. Kommissionen har uttryckt en önskan att inleda en öppen debatt med alla de berörda parterna, så att vi gemensamt kan analysera konsekvenserna av EG-domstolens domar. Det är oerhört viktigt att föra en sådan debatt, eftersom det skulle klargöra rättsläget och äntligen göra det möjligt för medlemsstaterna att införa adekvata rättsliga arrangemang. Kommissionen organiserade ett forum för detta tema den 9 oktober 2008, där alla berörda parter deltog. Detta forum borde vara startskottet för den debatt som vi är i så stort behov av.
Kommissionen instämmer i att den ökade rörligheten för arbetstagare inom EU har medfört nya utmaningar, eftersom den innefattar arbetsmarknadernas funktion och reglering av arbetsförhållanden. Kommissionen anser att arbetsmarknadsparterna är bäst lämpade att klara av utmaningen och föreslå möjliga förbättringar. Kommissionen har därför uppmanat de europeiska arbetsmarknadsparterna att undersöka konsekvenserna av ökad rörlighet inom EU och domarna från EG-domstolen. Det gläder mig att de europeiska arbetsmarknadsparterna har antagit utmaningen. Kommissionen kommer att stödja deras arbete när så krävs.
Kommissionen skulle vilja rapportera att de medlemsstater som påverkas mest av EG-domstolens dom för närvarande utarbetar rättsliga arrangemang som kommer att säkerställa en harmonisering med EG-domstolen rättskipning. Kommissionen kan inte gå med på att förslaget till utstationeringsdirektivet också ska innehålla en hänvisning till fri rörlighet. En sådan utvidgning skulle ovillkorligen leda till missförstånd när det gäller direktivets genomförbarhet, eftersom det skulle skyla över skillnaderna mellan två olika kategorier av arbetstagare, med andra ord utstationerade och migrerande arbetstagare. Jag skulle vilja betona att det naturligtvis finns en skillnad mellan utstationerande och migrerande arbetstagare.
Kommissionen instämmer med parlamentet när det gäller behovet att förbättra användning och genomförande av utstationeringsdirektivet. Mot denna bakgrund kan jag påminna er om att i april 2008 godtog kommissionen rekommendationen om utökat administrativt samarbete, som medlemsstaterna uppmanat till för att rätta till de aktuella bristerna. Kommissionen stöder också utökat samarbete genom sin plan att i framtiden inrätta en kommitté av experter från medlemsstaterna. Kommissionen anser att de sociala rättigheterna inom ramen för det föreslagna Lissabonfördraget kommer att förstärkas kraftigt genom förändringar som de nya sociala klausulerna, tack vara vilka all annan politik i Europeiska unionen måste ta hänsyn till sociala frågor och även till genomförandet av en rättsligt bindande hänvisning till stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Małgorzata Handzlik
föredragande för yttrandet från utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd. - (PL) Fru talman! Det betänkande som vi diskuterar i dag har förvandlat det aktuella direktivet om utstationering av arbetstagare till ett bestridande av kollektivavtal. Jag kan förstå att EG-domstolens avgöranden kanske inte välkomnades av vissa medlemsstater. Trots detta garanterar de en balans mellan alla målen i direktivet, nämligen mellan friheten att tillhandahålla tjänster, respekt för arbetstagarnas rättigheter och bevarande av principerna om rättvis konkurrens. Jag skulle vilja betona att det är en nödvändig förutsättning för oss att bevara denna balans.
Huvudproblemet när det gäller ett ordentligt genomförande av detta direktiv är den felaktiga tolkning som medlemsstaterna gör av det. Vi bör därmed fokusera på tolkningen snarare än bestämmelserna i direktivet i sig. Först och främst behövs därför en djupgående analys på nationell nivå. Detta kommer att göra det möjligt att identifiera de svårigheter som uppstår till följd av utslagen och de tänkbara utmaningar som ligger framför oss. Därför anser jag att vi i detta skede borde avstå från att uppmana till ändringar av direktivet. Det är viktigt att komma ihåg att utstationeringen av arbetstagare är oupplösligt förbunden med friheten att tillhandahålla tjänster. Den senare är en av de grundläggande principerna för den gemensamma europeiska marknaden. Det bör inte under några omständigheter ses som en begränsning av kollektivavtal.
Tadeusz Zwiefka
föredragande för yttrandet från utskottet för rättsliga frågor. - (PL) Oavsett de gällande övertygelserna anser jag att det är oacceptabelt att kritisera EG-domstolens avgöranden. Den senare är en oberoende och objektiv institution, som är livsnödvändig för Europeiska unionens funktion. Vi kanske inte instämmer i lagstiftningen, och vi kan naturligtvis ändra den, men jag har svårt att acceptera kritik av domstolen. Den senare meddelar alltid utslag på grundval av den gällande lagstiftningen.
Jag skulle vilja betona två viktiga punkter när det gäller de frågor som vi diskuterar i dag. För det första påverkar inte domstolens avgöranden på något sätt friheten att ingå kollektivavtal. För det andra kan inte medlemsstater införa minimistandarder på andra områden än de som nämns i direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare, enligt domstolens förklaringar. Domstolen ger ett tydligt erkännande av att rätten att vidta kollektiva åtgärder är en grundläggande rättighet som är del av de allmänna principerna i gemenskapslagstiftningen. Samtidigt, tillsammans med andra friheter på den inre marknaden, utgör principen om fri rörlighet för tjänster en lika viktig grund för europeisk integrering.
När det gäller effekterna av detta betänkande uppmanar föredraganden till en granskning av direktivet om utstationering av arbetstagare, genom att hävda att domstolens tolkning strider mot lagstiftarens avsikter. Jag invänder fullständigt mot denna åsikt.
Jacek Protasiewicz
för PPE-DE-gruppen. - (PL) Fru talman! På EU:s territorium arbetar varje år omkring en miljon personer utstationerade i ett annat land än det land där huvudkontoret för det företag som anställt dem ligger.
Under de senaste åren har det bara förekommit några få exempel på problem med tolkningen av bestämmelserna i direktivet och av EU:s lagstiftning på detta område. EG-domstolen har beaktat dessa enstaka fall. På det hela taget fann den att problemet inte härrör från direktivets innehåll, utan snarare från enskilda medlemsstaters misslyckande att genomföra direktivet korrekt. Detta visar att gemenskapslagstiftningen som upprättats för att reglera utstationering av arbetstagare är sund och väl utformad. Det enda potentiella problemet rör dess genomförande i enskilda medlemsstater.
Detta innebär naturligtvis inte att lagstiftningen är så bra som den skulle kunna vara. Först ska det dock noteras att det aktuella direktivet skyddar arbetstagarnas grundläggande rättigheter genom att ge minimigarantier för ersättning och arbetsmiljö. För det andra gör inte direktivet det möjligt att ingå mer fördelaktiga arrangemang än minimivillkoren för sysselsättning genom kollektivavtal. Jag vill framhålla detta faktum. Samtidigt uppnås genom direktivet en utmärkt balans mellan friheten att tillhandahålla tjänster och skyddet av rättigheterna för arbetstagare som utstationerats till ett annat land för att tillhandahålla tjänster. Det är därför som vi gick med på kraven i Jan Anderssons betänkande på att kommissionen på nytt ska se över direktivet. Vi motsätter oss fortfarande till fullo att detta är ett dåligt direktiv och att det finns ett brådskande behov att genomföra radikala ändringar av gemenskapslagstiftningen på detta område.
Stephen Hughes
för PSE-gruppen. - (EN) Fru talman! Jag gratulerar Jan Andersson till ett utomordentligt betänkande. Jag skulle vilja börja med en del av ett citat från punkt 12 i betänkandet. Det står att Europaparlamentet anser att syftet med lagstiftningen i utstationeringsdirektivet och tjänstedirektivet inte är förenligt med tolkningar som gjorts av domstolen. Jag håller med om detta. Jag var med och utarbetade båda dessa direktiv och förväntade mig aldrig att de - när de granskades bredvid fördraget - skulle leda till domstolens slutsats att ekonomiska friheter har företräde framför grundläggande rättigheter för arbetstagare.
När dessa saker inträffar bör lagstiftaren agera för att återställa rättssäkerheten. Vi är medlagstiftare, och i denna resolution klargörs det mycket tydligt vad vi anser måste göras. Men, herr kommissionsledamot, vi kan inte befria oss från vår plikt som lagstiftare förrän ni utövar er initiativrätt. Jag är medordförande och sammankallande för tvärpolitiska gruppen ”Fackföreningar” på det här stället. Denna omfattar alla de huvudsakliga politiska grupperna och gör att jag kommer i kontakt med många fackföreningsmedlemmar - inte bara i Bryssel och Strasbourg, utan även ute i regionerna - och jag kan tala om för er att det finns en allmän ängslan som sprider sig på grund av den obalans som dessa domar har skapat. Herr kommissionsledamot! Detta är mycket allvarligt när vi närmar oss nästa års Europaval. Om fackföreningsmedlemmarna där ute beslutar sig för att EU är en del av problemet, i stället för en del av lösningen, skulle detta kunna skada alla sektorer i parlamentet och den demokratiska processen i sig.
Det gläder mig att höra er säga att ni anser att direktivet om utstationering av arbetstagare behöver förbättras, eftersom en av de saker som vi vill ha är en översyn av detta direktiv för att åtminstone klargöra hur kollektivavtal kan användas för att införa minimivillkor och överenskommelser och tala om hur kollektiva åtgärder kan användas för att skydda dessa rättigheter.
Så, herr kommissionsledamot, var så vänlig och lyssna på denna direktvalda institution. Vi är faktiskt lyhörda. Använd er initiativrätt och visa oss att ni inser behovet av att agera.
Luigi Cocilovo
för ALDE-gruppen. - (IT) Fru talman, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja tacka Jan Andersson för detta initiativ och alla gruppers och föredragandes inlägg till den slutgiltiga text som utskottet antog. Jag anser att den ståndpunkt som Europaparlamentet har intagit verkligen är viktig. Låt mig tala klarspråk; parlamentet ifrågasätter eller kritiserar inte domstolens avgöranden i sig. De är alltid legitima, men parlamentet försöker att svara på de tolkningsfrågor för utstationeringsdirektivet som delvis ställdes i dessa avgöranden.
Det är fel att anta att detta svar döljer tvivel om vissa grundläggande friheter, som friheten att tillhandahålla gränsöverskridande tjänster. Vi har för avsikt att skydda denna frihet till fullo, precis som vi har för avsikt att skydda principen om sund och öppen konkurrens. Det som inte godtas är den typ av konkurrens som grundar sig på de fördelar som uppnås genom ”dumpning”, konkurrens som fallit offer för illusionen att det är godtagbart att överträda vissa grundläggande principer som fri rörlighet för företag och icke-diskriminering. Oavsett hur mycket man käbblar om tolkningen utgår denna princip från en enda sanning: det borde inte förekomma någon skillnad när det gäller behandling av arbetstagare när det är fråga om det land där tjänsterna tillhandahålls, oavsett om de är utstationerade eller rörliga arbetstagare, och oberoende av deras nationalitet. Samma regler, inbegripet strejkrätten, bör tillämpas när det gäller företag i verksamhetslandet och de som använder utstationeringsarrangemang.
Vi anser att alla andra modeller inom EU skulle förkastas och betraktas misstänksamt. Fri rörlighet gäller också för principer, och alla undantag från denna riktning skulle först och främst skada EU, för att inte tala om tolkningen av ett särskilt direktiv.
Elisabeth Schroedter
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Likabehandling är en grundläggande princip i Europeiska unionen. Medlemsstaterna måste kunna garantera att denna likabehandling verkligen genomförs på ort och ställe. Europeiska gemenskapernas domstol har försatt oss i en mycket svår situation här. Jag kan inte dölja det faktum - som naturligtvis är välkänt - att kommissionen, i åtminstone ett fall tillhandahållit en fördel. Strejkrätten och rätten till att förhandla om kollektivavtal kan helt enkelt inte ifrågasättas. Det är där som vi måste reagera. Domstolens avgörande har skapat en så negativ bild av EU att många nu vänder sig från det: vi kan inte bara stå och se på och låta detta ske.
Alla som vill verka för större rörlighet inom EU måste se till att det finns likabehandling på ort och ställe. EG-domstolen har verkligen gjort oss en björntjänst i detta fall, och i processen har den skadat det sociala Europa.
Vi som lagstiftare måste vidta åtgärder mot denna röra, eftersom EG-domstolen också har blottat en svaghet i direktivet om utstationering av arbetstagare: den har visat att ett problem uppstår när arbetstagare är tjänsteleverantörer. Arbetstagare måste behandlas som arbetstagare igen, och det är därför som vi behöver en översyn av direktivet.
Principen om ”lika lön för lika arbete på samma arbetsplats” måste garanteras. Det har visat sig att genom utstationeringsdirektivet garanteras inte längre detta, enligt EG-domstolens tolkning. Vi behöver denna översyn för att återställa EU:s trovärdighet, eftersom vi inte kan genomföra en valkampanj utan detta projekt. Annars kommer problemet att uppstå till följd av den frihet som erbjuds av den inre marknaden, och principen om likabehandling på ort och ställe hamnar i svårigheter.
Som Luigi Cocilovo sa är det oacceptabelt att konkurrens ska grundas på social dumpning och inte på kvalitet. Vi måste agera. Jag skulle åter vilja vädja till denna kammare om att anta Anderssonbetänkandet i dess aktuella form. Detta är det allra viktigaste, eftersom betänkandet också erbjuder en mycket specifik strategi för åtgärder när det gäller granskning av utstationeringsdirektivet. Principen om likabehandling är en princip i ett socialt Europa. Att återställa detta sociala Europa är anledningen till att vi blivit valda till denna kammare, och det är därför som vi måste anta betänkandet.
Ewa Tomaszewska
för UEN-gruppen. - (PL) Fru talman! Jag har med besvikelse noterat att ekonomiska rättigheter alltför ofta ges företräde framför grundläggande rättigheter och friheter. Detta stämde i synnerhet när det gäller EG-domstolens avgöranden i målen Laval, Viking och i andra fall.
Det är viktigt att upprätta en korrekt betydelseordning för dessa rättigheter och beakta det faktum att människor är viktigare än pengar. Rättigheter när det gäller ekonomiska friheter får inte utgöra ett hinder för individers föreningsrätt och deras kollektiva försvar av sina rättigheter. Arbetstagare har särskilt rätten att upprätta föreningar och framförhandla arbetsvillkor kollektivt. Systemen med kollektiva förhandlingar och kollektivavtalen om arbetsvillkor uppstår till följd av förhandling som är värd erkännande och stöd. När allt kommer omkring säkerställer de ansvariga arbetsmarknadsparternas samtycke social harmoni, vilket skapar förutsättningar för att de avtal som ingås ska kunna bli lyckade. ILO-konventionerna är ett exempel på detta tillvägagångssätt.
Den viktigaste utmaning som vi för närvarande står inför på området kollektivavtal omfattar att ta hänsyn till att migrerande arbetstagare, utstationerade arbetstagare och arbetstagare som anställts i sitt hemland alla måste garanteras samma rättigheter. Jag vill naturligtvis gratulera föredraganden.
Mary Lou McDonald
för GUE/NGL-gruppen. - (GA) Fru talman! Under åren har arbetstagare och fackföreningar förlitat sig på att Europeiska unionen ska förbättra och skydda deras arbetsvillkor.
(EN) Arbetstagare över hela EU har rätt till ett anständigt arbete, till jämlikhet för alla arbetstagare. De har rätten att organisera sig, agitera och driva kampanj för att förbättra sin arbetsbörda. De har en rätt att förvänta sig att lagen ska erkänna och tillvarata dessa rättigheter.
Raden av avgöranden från EG-domstolen, som man i Anderssonbetänkandet avser att ta upp, utgör en fräck mot dessa grundläggande rättigheter. Dessa domstolsutslag har gett grönt ljus för massutnyttjande av arbetstagare. Domstolsutslagen är en återspegling av den rättsliga aktuella situationen, en återspegling av att, när arbetstagarnas rättigheter krockar med konkurrensreglerna, är det konkurrensregeln som segrar. Domstolsutslagen har gett rättslig legitimitet till det som kallades ”kapplöpningen mot botten”.
Jag är mycket besviken på detta betänkande. Man undviker avsiktligt att uppmana till de ändringar av EU-fördragen som vi alla vet behövs för att skydda arbetstagarna. Denna uppmaning till ändring av fördragen togs cyniskt bort från det första utkastet till detta betänkande med flit, trots de överväldigande uppmaningarna från fackföreningsrörelsen över hela EU för att en klausul om sociala framsteg ska införlivas i fördragen.
Sårbarheten för arbetstagarnas rättigheter var ett av huvudskälen till den irländska rösten mot Lissabonfördraget, trots att EU:s ledare lägligt föredrar att ignorera detta obekväma faktum. Om ett nytt fördrag ska accepteras av människor inom hela EU, så måste det säkerställa ett adekvat skydd för arbetstagare.
Vi parlamentsledamöter har nu möjligheten att insistera på att fördragen ska omfatta en bindande klausul eller ett bindande protokoll om sociala framsteg. Om ändringsförslagen i detta syfte inte går igenom i dag måste Europaparlamentet ta ytterligare ett steg från det folk som vi har för avsikt att företräda, och i detta fall tvivlar jag inte på att irländska arbetstagare kommer att dela min besvikelse över att Europaparlamentet har svikit dem.
Hanne Dahl
för IND/DEM-gruppen. - (DA) Fru talman! Den utveckling som vi har upplevt på arbetsmarknaden mot bakgrund av de mycket långtgående domarna i Rüffert-, Laval- och Vaxholmmålen står i bjärt kontrast till önskan att införa flexicurity-modellen som en ekonomisk modell för EU, eftersom man helt verkar ha glömt bort att just denna flexicurity-modell bygger på en hundraårig tradition för arbetsmarknaden som har haft rättigheten att förhandla om kraftfulla och oberoende avtal. Man kan då inte införa en modell för flexibilitet på den europeiska arbetsmarknaden och samtidigt genomföra lagstiftning eller godta domar som gör det svårt för fackföreningar att tillämpa och upprätthålla ett system som bygger på kollektivavtal. Om flexicurity införs och man samtidigt godtar att reglerna för EU:s inre marknad ska ha företräde framför löneförhandlingar och arbetsmiljö kommer slutresultatet bli att man tvingas upphäva ett sekels arbetskamp. Anderssonbetänkandet är ett plåster på det sår som EG-domstolen har tillfogat resultaten från hundra års arbetskamp, och det är inte ens i närheten.
Roberto Fiore
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Detta betänkande är helt klart inne på rätt spår när det gäller att beakta sysselsättning framför ekonomi och sociala rättigheter framför rättigheter för oberoende företag. I grund och botten försvaras det som är en allmän föreställning om sociala principer som utgör en del av den europeiska traditionen.
Det måste dock påpekas att detta betänkande inte berör en av dagens grundläggande frågor, och detta är det ovanligt höga antalet utstationerade eller utländska arbetstagare som översvämmar nationella marknader. Vi måste därför fästa uppmärksamhet på den ”dumpning” som i själva verkar pågår i länder, såsom Italien, där ett stort antal människor, till exempel rumäner, har invaderat arbetsmarknaden. Detta skulle säkert innebära ”dumpning”, och har en positiv inverkan på stora företag, men påverkar lokala arbetstagare negativt.
Gunnar Hökmark
Fru talman! Jag skulle vilja understryka vad som står i betänkandet och vad som inte står där. Jag vill gärna tacka föredraganden. Han har varit välvilligt inställd till de olika uppfattningar som finns i utskottet. Det innebär, Vladimir Spidla, att det i betänkandet inte finns några krav på att riva upp eller göra om utstationeringsdirektivet. Betänkandet var från början fyllt av fördömanden och kritik av domstolen, men detta har tagits bort. Det är vad vi talar om nu.
För att understryka detta vill jag citera på engelska:
(EN) Jag ska citera den engelska texten i punkt 27: ”Europaparlamentet välkomnar att kommissionen nu anser sig vara redo att på nytt se över den inre marknadens konsekvenser för arbetstagarnas rättigheter och kollektivförhandlingar”, och: ”Europaparlamentet anser att denna översyn inte bör utesluta en partiell översyn av utstationeringsdirektivet” - vilket innebär ”inte utesluta”.
Fru talman! Detta innebär att det inte finns något krav på förändring. Däremot välkomnas kommissionens översyn av hur detta fungerar i de olika medlemsstaterna. Om denna översyn ger anledning till förändringar så ska man inte utesluta sådana.
Jag vill säga detta därför att utstationeringsdirektivet spelar en mycket stor roll. En miljon människor har möjligheter att arbeta i olika länder. Det handlar om likabehandling också, lika rätt att kunna arbeta i alla delar av unionen, även om man har ett kollektivavtal från sitt hemland. Det är det som frågan gäller. Så länge man uppfyller utstationeringsdirektivets regler har man rätt att arbeta i hela EU. Det var också det som domstolen kom fram till i bl.a. Lavalfallet.
Herr kommissionär, fru talman, den kritik som riktades mot domstolen finns inte här längre i utskottets förslag och det finns inget krav på att riva upp utstationeringsdirektivet, det är viktigt att komma ihåg inför den fortsatta debatten.
Magda Kósáné Kovács
(HU) Tack, fru talman! Problemet i dagens debatt illustreras av det latinska ordspråket: ”Ingen vind är gynnsam för en sjöman som inte vet vilken hamn han styr kursen mot.” Tyvärr ser vi inte heller i dagens debatt den hamn där alla lyckligt kan kasta ankar. Förordningen om fri rörlighet för utstationerade arbetstagare uteslöts från 2006 års kompromiss om tjänstedirektivet, men problemet kvarstår, som framgår av reaktionen på domstolens avgöranden, och har nu träffat oss i huvudet. På liknande sätt kan inte Maastrichtfördraget, utkastet till konstitutionsfördraget och det vacklande Lissabonfördraget separeras från de frågor som rör fri rörlighet för tjänster, det vill säga från den återkommande debatten om vilka av de två som förtjänar starkast skydd: de fyra grundläggande friheterna eller de sociala rättigheterna, till och med till skada för den andra.
Det stämmer att EU:s regler ger en tillfällig konkurrensfördel till tjänsteleverantörer i nya medlemsstater. Å andra sidan har den fria rörligheten för varor och kapital skapat fördelaktiga marknadsvillkor för de mer utvecklade medlemsstaterna. Jag vidhåller att detta är tillfälliga skillnader, eftersom kvaliteten och villkoren för varorna och penningmarknaderna samt arbets- och tjänstemarknaderna ovillkorligen kommer att närma sig varandra. Vår främsta uppgift är därför inte att skriva om lagstiftning och motsätta oss domstolsutslag, utan att tillämpa de befintliga förordningarna på ett konsekvent och effektivt sätt. Nu för tiden utkämpas inte krig i första hand med vapen, utan finanskriser, som den vi upplever i dag, kan ödelägga lika mycket som ett krig. Jag hoppas att parlamentet och alla övriga europeiska beslutsfattande instanser, med uppmärksamhet på vår önskan om varaktig fred och samarbete efter andra världskriget, kommer att sträva efter en rättvis lösning för att se till att vi är medlemmar i en långvarig, blomstrande, ömsesidigt stödjande och sammanhängande gemenskap. Under tiden bör trångsynt protektionism lämnas vid vägen. Tack så mycket, fru talman.
Olle Schmidt
Fru talman! Tack Jan Andersson för ett viktigt betänkande. Mycket kretsar kring Lavaldomen där det svenska facket gick för långt. Det finns en hel del i betänkandet som jag inte gillar. Det finns en ton när det gäller att tolka EG-domstolen och i flera punkter pekas mot det som Jan Andersson ursprungligen ville, att riva upp utstationeringsdirektivet. Men så står det inte i det omarbetade betänkandet, som Gunnar Hökmark mycket riktigt påpekar. Nu handlar det om att inte utesluta en delöversyn av direktivet, vilket ligger mer i linje med yttrandet från utskottet IMCO där jag var ansvarig.
Förhoppningsvis kommer omröstningen ytterligare slå fast att utstationeringsdirektivet inte behöver rivas upp. Se gärna förslag nr 14 och 15 från ALDE-gruppen.
Jan Andersson! Det är fel att tro att den svenska modellen bäst bevaras genom att vi går vägen via Bryssel - det är precis tvärtom! Om vi går via Bryssel kan den svenska modellen med ansvarsfulla parter hotas och vi får lagstiftning och minimilöner i Sverige. Det kan rimligen inte ligga i det svenska fackets intresse.
Roberts Zīle
(LV) Tack, fru talman och herr Špidla! Ofta är det som ligger bakom det som ser ut som försök att skydda arbetsnormer och tillhandahålla lika arbetsvillkor egentligen protektionism och en tydlig begränsning av fri och rättvis konkurrens. En enskild persons lön borde bero på hans eller hennes prestation och produktivitet på arbetet, och inte på vad arbetsmarknadsparterna kommer överens om. Till följd av detta är alla parter på EU:s inre marknad för närvarande förlorare, eftersom EU:s konkurrenskraft på världsmarknaderna försvagas. Vi behöver inte ändra direktivet om utstationering av arbetstagare för att tillämpa det på några få medlemsstaters sociala välfärdssystem. Europeiska unionens grundläggande plikt är att se till att företag från de gamla och nya medlemsstaterna har lika rättigheter att bedriva verksamhet på den inre marknaden för tjänster. Om vi inte gillar EG-domstolens beslut ändrar vi lagen. Jag är inte säker på om detta gör EU mer begripligt för medborgarna.
Gabriele Zimmer
(DE) Fru talman! Jag skulle vilja börja med att invända mot stämningen i något som vi hörde för några minuter sedan, nämligen att vår arbetsmarknad översvämmas av utländska arbetstagare.
För det andra skulle jag ha velat se ett tydligare, mer otvetydigt betänkande från utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Tilltro till Europeiska unionens sociala sammanhållning kan bara uppnås om grundläggande sociala rättigheter definieras som europeisk primärrätt. Vi borde ge rådet, kommissionen, medlemsstaterna och EG-domstolen starkare signaler och inte nöja oss med att bara uppmana till en balans mellan grundläggande rättigheter och fri rörlighet på den inre marknaden. Detta kommer inte att påverka förändringen. Liksom friheter är grundläggande sociala rättigheter mänskliga rättigheter, och de får inte inskränkas till följd av fri rörlighet på den inre marknaden.
De viktiga punkterna här är att vi måste försvara och förbättra den europeiska sociala modellen, och det är hög tid att vi inför en klausul om sociala framsteg som ett bindande protokoll till de befintliga EU-fördragen. Det är dags att direktivet om utstationering av arbetstagare ändras för att förebygga krav på löner och minimistandarder som begränsas till minimikrav.
Hélène Goudin
Fru talman! En av Jan Anderssons främsta slutsatser är att arbetsmarknaden ska tryggas genom att EU:s utstationeringsdirektiv förändras. Den bästa lösningen för svensk del vore istället om det i EU-fördraget tydligt fastlås att arbetsmarknadsfrågor ska avgöras på nationell nivå. Om det är något vi borde ha lärt oss av Lavaldomen är det att vår arbetsmarknad inte ska styras av klåfingrig EU-lagstiftning.
Junilistan förespråkar ett svenskt undantag från EU:s arbetsrätt. Det vore intressant att höra vad Jan Andersson tycker om detta förslag. Är EU:s lagstiftning alltid vägen framåt? Lavaldomen är resultatet av att EU:s socialdemokrater och borgerliga politiker har sagt ja till förändringar i EU:s fördrag och därmed gett EU och EG-domstolen allt mer makt över arbetsmarknadspolitiken. Jan Anderssons hyllningar av Lissabonfördraget kommer vi självfallet att rösta nej till.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Fru talman! PPE-DE-gruppen stöder inte Jan Anderssons betänkande i dess ursprungliga lydelse. Men till följd av vår skuggföredragandes goda arbete, som samarbetat med andra skuggföredragande för att skriva om betänkandet i rätt stor omfattning, hade vi inga problem med att stödja det i utskottet. Vår grupp kommer faktiskt också att föreslå att det ska få stöd i dag i sin nuvarande form. Samtidigt finns det vissa ändringsförslag som vi också är ivriga att stödja. Förhoppningsvis kommer han å sin sida att beakta detta.
Jag kommer bara att ta upp en mycket viktig punkt. Stephen Hughes hänvisade till det faktum - som jag är säker på stämmer - att det finns en utspridd ängslan bland fackföreningar när det gäller tänkbara begränsningar av strejkrätten. Jag ska inte motsäga detta, men jag hoppas att han inte motsäger mig när jag påpekar att det finns en utbredd ängslan bland arbetstagare för tänkbara begränsningar av rätten att arbeta. Jag har inte hört tillräckligt - varken i denna debatt eller i utskottet - om denna viktiga rättighet. Strejkrätten är naturligtvis en grundläggande rättighet: detta är odiskutabelt. Men rätten till arbete - friheten till arbete - är också en mycket viktig rätt, och detta är något som vi, på denna sida av kammaren, skulle vilja framhävdes.
Proinsias De Rossa
(EN) Fru talman! Den inre marknaden är inte ett mål i sig. Den är ett instrument för att förbättra levnads- och arbetsvillkor för alla, och därför måste svagheter i direktivet om utstationering av arbetstagare, som kan användas för att underlätta en kapplöpning mot botten, tas bort som ett brådskande ärende.
Den socialdemokratiska gruppen har lyckats bygga upp en överväldigande majoritet av ledamöter i utskottet för sysselsättning och sociala frågor som stöder dessa reformer. De enda grupperna som har en annan åsikt när det gäller denna enighet är extremhögern och extremvänstern, och de föredrar att leka partipolitik i stället för att försöka finna en politisk lösning på problemen.
Vi i parlamentet måste tydligt uppmana kommissionen och medlemsstaternas regeringar att anständiga löner och arbetsvillkor inte får offras på den inre marknadens altare. EU kan bara bli konkurrenskraftigt med framgång på grundval av högkvalitativa tjänster och varor, inte på grundval av nedpressade levnadsstandarder.
Jag välkomnar kommissionens indikationer i dag på att den nu är redo för att på nytt granska utstationeringsdirektivet, att det behövs i en reform, men, herr kommissionsledamot, frågan är när? När ska ni lägga fram ett initiativ inför kammaren där det tydligt framgår vilka ändringsförslag som ni föreslår för direktivet om utstationering av arbetstagare?
Det finns ett tydligt behov att skydda och stärka likabehandling och lika lön för lika arbete på samma arbetsplats, vilket fastställs redan i artikel 39.12 i EG-fördraget. Friheten att tillhandahålla tjänster eller etableringsfriheten, arbetsgivarens, arbetstagarens eller utstationerade arbetstagares nationalitet kan inte vara ett skäl för ojämlikheter som rör arbetsvillkor, lön eller utövandet av grundläggande rättigheter såsom arbetstagarens rätt att vidta kollektiva åtgärder.
Anne E. Jensen
(DA) Fru talman! Den punkt som jag vill ta upp är att vi ska sluta attackera EG-domstolen och direktivet om utstationering av arbetstagare. Det är medlemsstaterna som ska anstränga sig mer. Till följd av avgörandet i Lavalmålet genomför vi nu i Danmark en ändring av lagen, som näringslivets båda sidor har kommit överens om. Nio rader lagstiftningstext ser till att fackföreningar kan vidta stridsåtgärder för att skydda arbetsvillkor som är normen på det aktuella område som berörs. Svenskarna ser tydligen också över på vilket sätt direktivet om utstationering av arbetstagare i praktiken kan tillämpas. Vi får inte ändra direktivet. Vi måste få bättre information, så att arbetstagare blir medvetna om sina rättigheter och arbetsgivare om sina skyldigheter. Det som behövs är en bättre tillämpning av direktivet i praktiken.
Jan Tadeusz Masiel
- (PL) Fru talman! Om några månader ska vi åter vända oss till EU:s medborgare och be dem välja sina företrädare i Europaparlamentet. Medborgarna kommer återigen inte att begripa varför de uppmanas att göra detta, eller vilket syfte parlamentet tjänar. Valdeltagandet kommer därför åter att bli lågt.
Dagens debatt om direktivet om utstationering av arbetstagare och EG-domstolens avgöranden visar att ett av Europaparlamentets syften tjänar att skydda medborgarna mot vissa politiska åtgärder som förespråkas av deras egna regeringar. Denna politik kan vara kortsiktig och partisk. I detta fall är den också onödigt liberal. För närvarande ger Europaparlamentet och EG-domstolen försvaret av arbetstagares rättigheter företräde framför försvaret av näringsfriheten. Det är omöjligt att motsätta sig principen om likabehandling för arbetstagare överallt i unionen. Vi måste alla betala samma pris i affärerna, och vi uppmanar till lika lön för lika arbete i hela unionen.
Thomas Mann
(DE) Fru talman! En av Europaparlamentets prestationer som har fått mest uppmärksamhet är ändringsförslaget till ”Bolkesteindirektivet”, i vilket man ersätter principen om ursprungslandet med principen om frihet att tillhandahålla tjänster. Anställda behöver rättvisa arbetsvillkor, och företag, särskilt små och medelstora, behöver skydd mot prisnedskärningskonkurrensen som hotar deras överlevnad. Låt oss se till att resultatet säkras på lång sikt.
Som denna debatt just har avslöjat innebär de domstolsutslag som nyligen avgetts i målen Viking, Laval och Rüffert att detta ifrågasätts. Stämmer det att EG-domstolen anser att friheten att tillhandahålla tjänster är viktigare än skyddet av arbetstagare? Anser den att strejkrätten är underordnad rätten till fri rörlighet? Samtidigt som det är godtagbart att ifrågasätta enskilda domar är det lika oacceptabelt att ifrågasätta institutionens oberoende eller legitimitet.
Att få ett klargörande kräver inte någon ändring av direktivet om utstationering av arbetstagare, utan i stället ett konsekvent genomförande i medlemsstaterna. Detta är den nödvändiga balansen mellan att skydda fri rörlighet och skydda arbetstagare. Principen om ”lika lön för lika arbete på samma plats” får inte försvagas.
Arbetsvillkor som överstiger miniminivån hindrar inte konkurrens, och kollektivavtal får inte inskränkas under några omständigheter. Vi måste säga ”nej” med kraft till alla typer av social dumpning och ett tydligt ”nej” till att skapa ”brevlådeföretag” som är avsedda att undvika minimistandarder för lön och arbetsvillkor. Sociala principer får inte underordnas ekonomiska friheter.
Först då det spelas rent spel i Europeiska unionen kan vi uppnå ett godkännande av begreppet social marknadsekonomi från bolagens och de små och medelstora företagens sida. Det finns ett akut behov av detta.
Zuzana Roithová
- (CS) Herr talman, mina damer och herrar! Ett av parlamentets högt skattade kännetecken är dess framgång när det gäller att komma fram till följdriktiga ståndpunkter. Jag instämmer inte i att direktivet om utstationering av arbetstagare har underminerats. Det som i stället krävs är att vi till fullo ansluter oss till det. EG-domstolens avgöranden sätter en tydlig kurs. Betänkandet om kollektivavtal var ett slag för dessa domar och även för den kompromiss som uppnåtts i debatten om tjänstedirektivet i Europaparlamentet. Jag kan inte stödja detta. Dumpning verkar genom illegala anställningsförfaranden och kringgående av direktivet. Jag skulle därför vilja be er att stödja våra ändringsförslag, som åsyftar gällande lagstiftning. Företagare har rätt att tillhandahålla tjänster över gränserna enligt överenskommelser och villkor i det gällande direktivet, och jag instämmer i att det finns ett behov av att se till att människor, det vill säga arbetstagare, i allmänhet känner till det här.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Det polska rörmokarspöket har nu ersatts av den lettiska byggnadsarbetarens hotande skuggbild. Den återuppståndna opassande debatten har skadat hela EU i stor omfattning. Vissa personer ringer i varningsklockan för social dumpning, en obegränsad invasion av arbetstagare från de nya medlemstaterna. Detta är faktiskt oriktigt. Låt oss vara realistiska. Låt oss inte skrämma väljarna med sådant prat. De tolv nya medlemsstaterna har nästan inga komparativa fördelar. En av dessa fördelar, förhållandevis billigare arbetskraft, kommer bara att vara några få år. Som tur är höjs lönerna även i våra länder. Jag vädjar till er när ni talar om likabehandling - detta är en annan aspekt av denna fråga - se till att nya och gamla medlemmar behandlas lika. Om vi begränsar den inneboende potentialen i konkurrensen på den inre marknaden, om vi begränsar företagsfriheten kommer detta att skada hela EU. Men den sociala aspekten är också oerhört viktig för mig. Tack så mycket.
Marian Harkin
(EN) Fru talman! I den senaste debatten om Lissabonfördraget på Irland stod de frågor som uppkom på grund av Laval- och Vikingmålen i centrum i många debatter och bidrog till verklig osäkerhet och oro. Jag har hört många av mina kolleger upprepa dessa uppfattningar här denna förmiddag, och det är därför som jag gläder mig över parlamentets ansträngningar här denna förmiddag.
Jag lugnas också av kommissionsledamotens ord då han säger att kommissionen håller med parlamentet om att direktivet om utstationering av arbetstagare måste förbättras och införlivas ordentligt.
Parlamentets åsikt är helt klar. I punkt 33 återbekräftas det att grundläggande sociala rättigheter inte är underordnade ekonomiska rättigheter i en hierarki av grundläggande friheter, och vidare i betänkandet betonar man att friheten att tillhandahålla tjänster inte är motsägande och inte på något sätt står över den grundläggande strejkrätten. Dessa uttalanden är kristallklara och åskådliggör parlamentets ståndpunkt, och nu förväntar vi oss att kommissionen ska ta över stafettpinnen.
Jag inledde med Lissabonfördraget, och jag kommer att avsluta med det: stadgan om de grundläggande rättigheterna och inbegripandet av den sociala klausulen i Lissabonfördraget skulle ha förbättrat situationen för arbetstagare i hela EU.
Bairbre de Brún
(GA) Fru talman! Fackföreningar förlorar sina rättigheter att förhandla om bättre lön och villkor för sina medlemmar. Regeringar hindras från att skapa lagstiftning som ska förbättra arbetstagarnas liv.
Jag håller med mina kolleger här i dag. En bindande social framstegsklausul som införs i EU-fördragen är det minimikrav som behövs för att se till att detta inte sker.
Ändå tar man inte itu med i problemet i Anderssonbetänkandet. Det skulle kunna stärkas genom flera ändringsförslag. EG-domstolen dömer i enlighet med fördragen. Så länge som fördragen tillåter begränsningar av arbetstagarnas rättigheter och sänkning av lön och villkor kan inte EG-domstolen döma annorlunda.
Luca Romagnoli
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Jag välkomnar Anderssonbetänkandet, eftersom man i det fokuserar på principer som borde styra den inre marknaden när det gäller balansen mellan fri rörlighet för tjänster och arbetstagarnas omistliga rättigheter.
Om frågorna ska tas upp på nationell nivå i praktiken behöver vi här å ena sidan vidta åtgärder för att bekämpa de negativa sociala och politiska effekterna på arbetstagarnas fria rörlighet. Vi måste därför se över utstationeringsdirektivet, sammanfatta de sociala klausulerna i Monti- och tjänstedirektiven och godkänna direktivet om tillfälliga arbetstagare, för vilket samma regler bör gälla som för tillsvidareanställda.
Slutligen stöder jag att det är angeläget att vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa ”brevlådeföretag”, som upprättas för att tillhandahålla tjänster utanför sin etableringsstat genom att kringgå de tillämpliga bestämmelserna om lön och arbetsvillkor i den stat som de bedriver verksamhet i. Avslutningsvis är jag, med några få undantag, för betänkandet.
Mairead McGuinness
(EN) Fru talman! Som andra har påpekat orsakade Lavaldomen med flera viss kontrovers vid debatten om Lissabonfördraget på Irland, och användes och utnyttjades i detta syfte.
Detta betänkande avser främst principerna för den inre marknaden, men det innehåller krav på likabehandling och lika lön för lika arbete, och detta måste vara vår ledstjärna här i dag. Social dumpning är mycket oroande, men jag skulle vilja påminna om att vi kommer att ha en märklig och unik situation i EU, där länder som Irland, som hade en tillströmning av arbetstagare, ändå kan få uppleva att denna situation ändras. Det gynnar oss alla att våra arbetstagare, oavsett var inom EU de befinner sig, åtnjuter bra och lika rättigheter.
Jag skulle också vilja påpeka att EU har ett mycket större problem att lösa: hela företag flyttar ut från EU, och naturligtvis tar de med sig arbete och sina företags ekonomier utanför våra gränser, medan vi helt enkelt importerar resultaten. Detta är en fråga som vi måste ta itu med.
Costas Botopoulos
(EL) Fru talman! Jag anser att Europaparlamentet tar ett djärvt kliv med Anderssonbetänkandet, eftersom det som står på spel är en balans mellan rättsliga principer och politiska uppfattningar som direkt berör, inte bara arbetstagarnas, utan alla medborgares liv.
Det är inte en slump att de fall som vi debatterar ger form åt motståndet från både lagliga kretsar - tro mig, jag är advokat, och jag vet - och EU:s alla medborgare som anser att EU inte förstår dem. Efter vad jag har hört var detta en av anledningarna till att folk på Irland sa ”nej” till Lissabonfördraget.
Och ändå, konstigt nog, är det exakt Lissabonfördraget som allra troligast skulle vara en lösning på detta, eftersom det skulle kasta nytt ljus på tolkningen av de motsvarande bestämmelserna. Den sociala klausulen och den särskilda klausulen i stadgan om de grundläggande rättigheterna skulle förmodligen tvinga domstolen att inta en annan ståndpunkt.
Søren Bo Søndergaard
(DA) Fru talman! Mina danska kolleger från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa sa tidigare att det problem som vi står inför efter avgörandet i Vaxholmmålet hade lösts i Danmark. Det är något som jag måste påstå inte stämmer. Folk kan få för sig att de har löst problemet, men alla lösningar beror i själva verket på ett beslut av EG-domstolen. Detta är naturligtvis just problemet: det faktum att frågan om huruvida folk har rätt att strejka i olika medlemsstater nu bestäms av EG-domstolen. Det är därför som vi skulle ha omarbetat fördraget: det måste särskilt fastställas att en sådan situation inte kan vara riktig. I Jan Anderssons betänkande specificeras inte detta tyvärr. Det innehåller en del konstruktiva avsnitt, men det sägs inget om just denna fråga. Något annat som saknas i det är ett tydligt krav att utstationeringsdirektivet bör ändras, och jag skulle därför vilja uppmana er att rösta för de ändringsförslag som klargör dessa frågor så att vi kan få en tydlig politik från Europaparlamentet.
Elmar Brok
(DE) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig säga ytterligare något kort om ämnet.
Rätten till fri rörlighet är en av Europeiska unionens främsta prestationer. Vi måste dock även klargöra - och vissa länder med lägre standard kommer snart att förstå detta när deras standarder höjs - att fri rörlighet inte måste leda till en slags konkurrens som blir den norm som innebär att de sociala standarder som utvecklats måste undvaras. EU får inte stå för slopandet av sociala rättigheter och arbetstagares rättigheter, som man så länge har kämpat för. Av denna anledning bör vi klargöra att detta aldrig har varit vår politik, och att den aldrig ska genomföras.
Om ett arbete utförs i ett land bör samma lön utbetalas för samma arbete. Det ska inte förekomma ett klassamhälle med utländska arbetstagare som arbetar för mindre pengar. Detta är orättvist för båda sidor, och det är därför som vi bör klargöra detta.
Yannick Vaugrenard
- (FR) Fru talman! Jag skulle vilja börja med att berömma vår kollega Jan Anderssons arbete. Men vad exakt vill Europeiska unionen? En inre marknad övergiven för otyglad konkurrens som krossar kollektiva rättigheter som helhet, eller en reglerad inre marknad som gör det möjligt för medborgare att utföra anständigt arbete inom hela EU?
Budskapen som kommer från EG-domstolen, ofta de som kommer från kommissionen och ibland de som kommer från rådets ordförandeskap är varken tydliga eller alltid förenliga. Ett samhälle förtjänar bara, och överlever bara tack vare, den överenskommelse som det ingår med sig självt. Avreglering, linjen ”var och en för sig”, leder till ännu mer avreglering och slutligen till att systemet exploderar.
Det är inte vad vi vill ha. Ja, vi vill verkligen ha en inre marknad, men en marknad som syftar till att förbättra levnads- och arbetsvillkoren för våra medborgare. I Lissabonfördraget fastställs ett antal principer, däribland rätten att förhandla om kollektivavtal. Vi måste se till att denna princip respekteras av Europeiska unionen och av alla medlemsstater.
Ilda Figueiredo
(PT) Fru talman! Det räcker inte att kritisera de oacceptabla ståndpunkter som antagits i utslaget från Europeiska gemenskapernas domstol, vilket utgör en allvarlig attack mot arbetstagarnas mest grundläggande rättigheter. Vi måste gå längre och ändra EU-fördragen i stor omfattning för att hindra att sådana situationer åter uppstår.
Bakslagen i folkomröstningen om den så kallade europeiska konstitutionen och utkastet till Lissabonfördraget utgör tydliga bevis på ett allmänt missnöje med denna europeiska union som devalverar arbetstagare och misslyckas med att respektera deras värdighet. Jag beklagar att man i detta betänkande inte kommer fram till samma slutsatser när det gäller arbetstagarnas rättigheter, även om man kritiserar de ståndpunkter som antagits i EG-domstolens domar. Men det är inte tillräckligt.
Vladimír Špidla
ledamot av kommissionen. - (CS) Mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka föredraganden och er för den debatt som nu har inletts, eftersom det är en debatt om ett enastående känsligt och djupt ämne. Jag anser att vi under debatten har hört en lång rad åsikter som kan vålla livliga diskussioner, liksom en lång rad motsatta åsikter. Bortsett från allt annat framhäver detta den viktiga och utmanande natur som kännetecknar denna debatt. Jag skulle vilja betona några grundläggande idéer. Till att börja med har inte avgörandena från domstolen i Luxemburg försvagat eller attackerat grundläggande rättigheter. Det ligger helt enkelt ingen sanning i detta. Jag skulle också vilja säga att domstolen i Luxemburg, bortsett från allt annat, var den första att genom sin rättspraxis förklara att strejkrätten är en grundläggande rättighet. Detta hade aldrig tidigare formulerats i rättspraxis eller i vårt rättssystem.
Jag skulle också vilja svara på den uppfattning som ofta uttrycks i debatten att frågan om utstationerade arbetstagare är ett ärende som skiljer de gamla medlemsstaterna från de nya. Jag kan tala om för er att det land som utstationerar det största antalet arbetstagare är Förbundsrepubliken Tyskland. Det land som utstationerar det näst högsta antalet arbetstagare är Polen, det tredje är Belgien och det fjärde Portugal. Idén att utstationering innefattar en rörlighet från öst till väst, från det nya till det gamla, stämmer inte. Lika felaktig är idén att utstationerade arbetstagare underförstått innebär social dumpning. Jag skulle vilja hävda att detta är en grundläggande politik från kommissionens sida att förkasta och aktivt motsätta sig alla former av dumpning, och detta innefattar social dumpning. Det är också kommissionens politik att skydda de sociala standarder som vi har uppnått och inte underminera dem under några som helst omständigheter.
Jag skulle också vilja hävda att i den debatt som inleddes vid seminariet ansåg inte merparten av de medlemsstater, dem som domarna i målen Laval och Rüffert gällde, att vi bör ändra direktivet. En tydlig majoritet av dem såg en lösning inom ramen för gällande nationell lagstiftning, och ett antal av dem är på god väg i denna process. Jag skulle vilja nämna Danmark och Luxemburg, och jag skulle också vilja säga att, enligt uppgifter som jag har fått från Sverige, ett mycket viktigt beslut ska fattas där inom två veckor, ett beslut som har diskuterats ingående och detaljerat av arbetsmarknadsparterna och regeringen.
Jag skulle också vilja säga, även om detta är en detalj, att de så kallade brevlådeföretagen inte är ett tecken på utstationering av arbetstagare eller på fri rörlighet. Ni kan hitta några hundra exempel på dessa inom ramen för den inre marknaden i enskilda stater, och det är enligt min uppfattning en öppen fråga. En annan mycket viktig fråga som jag skulle vilja framhäva är att de domar som hittills meddelats av domstolen i Luxemburg är svar på en tidigare fråga. Det åligger de nationella domstolarna att avge definitiva domar, eftersom detta är de nationella domstolarnas ansvar.
Jag anser att det är absolut nödvändigt att betona att detta är en mycket grundläggande fråga. Kommissionen följer den utifrån de ståndpunkter som vi har talat om och är beredd att vidta nödvändiga åtgärder för att lösa situationen och finna ett motsvarande stöd eftersom, jag upprepar detta igen, det inte har varit tydligt ens i denna debatt var skiljelinjerna går. Det kvarstår fortfarande mycket arbete, men låt mig säga och betona att arbetsmarknadsparternas betydelse på detta område är avgörande.
Jan Andersson
föredragande. - Fru talman! Några korta kommentarer:
Det finns en skillnad mellan domstolens uppgifter och oss som lagstiftare. Domstolen har sagt sitt. Nu ska vi som lagstiftare agera om vi finner att domstolen inte har tolkat lagstiftningen som vi vill. I betänkandet säger vi att vi och kommissionen ska agera. Man ska inte utesluta förändringar i utstationeringsdirektivet, vilket vi också pekar på. Det finns ingen motsättning mellan fri rörlighet och goda sociala villkor, tvärtom.
Några ord om ändringsförslagen från PPE-DE-gruppen. Tyvärr innehåller de åtskilliga motsägelser där de går emot kompromisserna. Å ena sidan kritiserar man ensidiga uttalanden från rådet, å andra sidan välkomnar man uttalanden. Det finns många motsättningar i deras ändringsförslag. Jag säger nej till undantag för vissa speciella länder därför att det handlar om europeiska problem som vi ska lösa tillsammans. Olika arbetsmarknader ska fungera sida vid sida.
Vi säger ja till det nya fördraget eftersom att problemen med domarna gällt i det gamla fördraget. Jag säger inte nej till åtgärder på nationell nivå. Det behövs sådana i t.ex. Sverige och Tyskland, men vi behöver också åtgärder på europeisk nivå.
Till sist vill jag säga att det nu är upp till kommissionen att agera. Om inte kommissionen är lyhörd gentemot parlamentet och framför allt inför vad människorna på Irland, i Tyskland, Sverige och andra medlemsländer säger kommer det europeiska projektet att få det svårt. Detta är en av de viktigaste frågorna för medborgarna i Europa. Fri rörlighet - ja, men goda sociala villkor och ingen social dumping. Det måste vi arbeta för, så lyssna på parlamentet!
(Applåder)
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum onsdagen den 21 oktober 2008.
Skriftlig förklaring (artikel 142)
Ole Christensen  
skriftlig. - (DA) Rörligheten på den europeiska arbetsmarknaden måste öka. Det måste därför läggas mer fokus på likabehandling och icke-diskriminering.
Det är bara rätt att en person som flyttar från ett land till ett annat på grund av ett arbete ska arbeta under de villkor som gäller i det nya landet.
Länder bör se över sin tillämpning av direktivet om utstationering av arbetstagare, så att det skapas större tydlighet.
Det krävs dock också europeiska lösningar.
Strejkrätten får inte bli föremål för de regler som styr den inre marknaden.
Direktivet om utstationering av arbetstagare måste anpassas till dess ursprungliga avsikter. Det måste vara möjligt för länder att få till stånd bättre villkor för utstationerade arbetstagare än minimikraven. På detta sätt kommer vi att öka rörligheten och likabehandlingen för anställda, liksom kollektivavtal som omfattar rätten att vidta stridsåtgärder.
Richard Corbett  
skriftlig. - (EN) Anderssonbetänkandet är ett värdefullt bidrag till denna kontroversiella och ytterst komplexa debatt. Särskilt dess rekommendation att EU-länder bör driva igenom utstationeringsdirektivet ordentligt och kravet på att man i kommissionens utkast till lagstiftningsförslag ska ta itu med de rättsliga kryphål som uppstått genom domarna och förhindra alla motsägande tolkningar av lagen är välkomna. Vi måste se till att utstationeringsdirektivet inte tillåter social dumpning och att kollektivavtal inte undermineras av arbetstagare från andra EU-länder som urholkar löner och arbetsvillkor i värdlandet.
Vi bör inte skylla på domstolen, som bara klargör det som lagstiftningen säger - när allt kommer omkring har domstolen också avgett flera gynnsamma domar ur ett socialt perspektiv - vi borde snarare inrikta oss på att korrigera den underliggande rättsliga situationen. Kommissionen själv hävdade i april i år att den grundläggande rätten att strejka och ansluta sig till fackföreningar inte överskuggar rätten att tillhandahålla tjänster.
Det är avgörande att detta betänkande inte markerar slutet på debatten. Om det krävs bör vi använda våra befogenheter att inlägga ett veto gentemot kommissionen, om den inte inbegriper de nödvändiga förslagen i sitt första arbetsprogram.
Gabriela Creţu  
skriftlig. - (RO) Jag skulle vilja göra ett förtydligande. Arbetstagare från Europeiska unionens östra delar deltar inte i och vill inte ha social dumpning. Det är inte de som vill sälja sig själva billigt. Tyvärr är kostnaderna för att modernisera och återutveckla arbetsstyrkan jämförbara i både öst och väst. Vissa kostnader är till och med högre i Rumänien än i andra områden, men räkningarna måste betalas här också.
Ansvaret för att ha skapat denna otrygga situation på arbetsmarknaden och för att förvärra arbetsvillkoren inom EU är inte arbetstagarnas, utan det ligger hos de som utövar största möjliga påtryckningar för att upphäva de befintliga garantierna enligt arbetsrätten med ett enda mål i åtanke: att maximera vinster på alla sätt, inbegripet att offra alla de värderingar och principer som vi ser som gemensamma fördelar som förvärvats av EU:s samhällen.
Det är vår plikt i detta fall att skydda rätten för arbetstagarna från Östeuropa att åtnjuta en grundläggande rättighet: lika lön för lika arbete. I första hand måste socialdemokrater och fackföreningar undvika att skapa en falsk, konstgjord uppdelning inom gruppen av de som kan få dessa rättigheter bara om de upprätthåller solidariteten. De har ingen annan kraft förutom solidaritet.
Marianne Mikko  
skriftlig. - (ET) Arbetstagarnas rörelsefrihet är en av de fyra friheterna på den inre marknaden. Om vi vill att EU ska integreras snabbare är det grundläggande att vi lugnar västeuropeiska arbetstagares fruktan för östeuropeiska arbetstagare, utan att vi samtidigt stänger arbetsmarknader. Tyvärr kommer den önskan som flera västeuropeiska arbetstagarorganisationer uttryckt att stänga marknader för de nya medlemsstaterna inte heller att bidra till ett enat EU. Detta är en ekonomiskt oduglig bana som vilseleder arbetstagare, som skapar misstroende och inte ligger i den internationella solidaritetens anda.
Rörlighet för arbetstagare är en lösning som syftar till att övervinna arbetsbrist inom vissa sektorer. Det finns områden där busschaufförer efterfrågas kraftigt, och områden där det saknas kvalificerade läkare. Sådan rörlighet får inte stoppas.
Eftersom likabehandling är en av de grundläggande principerna i EU bör fri rörlighet för arbetstagare äga rum på lika villkor. Den utbredda principen att utländska arbetstagare får lägre lön än medborgare i värdlandet är inte förenlig med denna princip. Jag instämmer i den princip som framhävs i betänkandet - likabehandling och lika lön för lika arbete.
När man sänder ut arbetstagare inom EU är det nödvändigt att åtminstone en minimilön garanteras.
Mekanismerna för att skydda arbetstagare skiljer sig historiskt mellan olika delar av EU. Det är dock dags att vi också ändrar praxis på detta område. Om arbetstagare nu bara försvarar sin nationella särprägel har de frivilligt gett upp. Det är mycket svårt att förklara omöjligheten att få till stånd förändringar för folk från nya medlemsstater, med tanke på att exempelvis Estland kunde genomföra hela gemenskapens regelverk på mindre än sex år. Skyddet av arbetstagare är ett tillräckligt ädelt motiv, och vi bör anstränga oss för att nå samförstånd.
Siiri Oviir  
skriftlig. - (ET) Det spontana betänkande som diskuteras är obalanserat och har protektionistiska tendenser. Ingen ifrågasätter strejkrätten, men detta får inte gå så långt att det äventyrar tjänsteleverantörernas konkurrenskraft.
I dag har vi diskuterat specifika domar från EG-domstolen, särskilt målen Laval, Rüffert och Viking Line. Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på att ingen av de ovannämnda domarna omfattar innehållet i ett kollektivavtal som skulle kunna undertecknas i medlemsstaterna eller rätten att ingå sådana avtal. Rätten att vidta stridsåtgärder tillhör förordningens räckvidd i EG-fördraget, och måste därför rättfärdigas av ett betydande allmänintresse och vara proportionell.
