


: se bilaga 1 till protokollet.
Talmannen.
   – Vi kommer att ha en mycket lång och komplicerad omröstning om REACH. Jag har faktiskt fått höra att detta är en av de längsta och mest komplicerade omröstningarna i parlamentets historia. Både parlamentets tjänster, som har förberett omröstningen, och de politiska gruppernas tekniska personal har gjort ett utmärkt arbete för att förbereda omröstningen. Jag vill gratulera dem.
I princip anser jag att vi kan klara av omröstningen på högst tre timmar, men för att kunna göra det måste jag be er om två saker: för det första, var tysta och koncentrera er under hela omröstningen ...
och för det andra, var snälla och räck upp händerna. Jag ber er! Omröstningen kommer att ta lång tid och jag förstår att ni kommer att bli trötta, men var snälla och räck upp händerna när vi röstar.
Då sätter vi i gång. Lycka till! 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom det verkar som om många fortfarande håller på att skriva på är det nog bäst att avvakta några minuter. Under tiden vill jag passa på att säga att Europaparlamentets huvudentré har varit avstängd i två månader nu. På grund av detta ramlade jag och slog mig så illa att jag fick en fraktur. Jag vill därför att ni uppmanar den ansvariga avdelningen att se till att entréområdet görs säkert igen. Vi vill att kemikalier ska hanteras varsamt, något som även borde tillämpas för personalens säkerhet här. 
Talmannen.
   – Vi har noterat er begäran. 
Jan Andersson (PSE ). –
   Herr talman! Jag skulle bara vilja göra presidiet uppmärksamt på en sak. I början av denna vecka upptäckte jag mitt namn på 18 ändringsförslag som jag inte hade sett och definitivt inte hade skrivit på. Dessutom delade jag inte uppfattningen i dessa ändringsförslag. Jag hoppas att detta inte upprepas. Det ställde nämligen till en hel del problem när jag skulle förklara att jag inte alls stod bakom dessa ändringsförslag. 
Talmannen.
   – Herr Andersson, er kommentar kommer nu att föras in i protokollet och i omröstningslistan. Därmed kan ni vara säker på att saken är utredd. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill be om fem minuters paus efter omröstningen om alla ändringsförslag så att vi kan ta reda på vilka av dem som har antagits. Då kan vi bestämma om vi ska rösta för eller emot förslaget eller helt lägga ned vår röst. 
Talmannen.
   – Beviljas, herr Bonde. 
Cristina Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt förslaget bör följande tillägg göras i slutet av ändringsförslag 356: ”allmänt spridda oorganiska ämnen eller ämnen som har en tillräcklig riskinformation, som till exempel natriumklorid, natriumkarbonat, kaliumkarbonat, kalciumoxid, guld, silver, aluminium, magnesium, silikater, glas och keramiska material”. Med andra ord ämnen vilkas information redan finns tillgänglig. 

Guido Sacconi (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Egentligen begärde jag ordet av rädsla för att omröstningen om ändringsförslagen skulle få ett annat resultat. I stället tycker jag att det verkar som om omröstningen har varit väldigt positiv och har gjort förordningen mer balanserad.
Dessutom anser jag att det nu finns förutsättningar för att nå en överenskommelse med rådet så fort som möjligt, även när det gäller de delar där vi röstade för en väldigt stark ståndpunkt, som till exempel den del som handlar om godkännande. Under debatten i förrgår om alla huvudkapitlen visade rådet att det finns goda möjligheter till samsyn mellan det som vi står i begrepp att rösta om – och jag hoppas på ett positivt slutresultat – och det som har tagit form under rådets arbete. 
Ria Oomen-Ruijten,
   . – Herr talman! Det verkar som om vi har vunnit när det gäller registreringen, som svarar för lejonparten av byråkratin, men vi förlorade när det gäller tillståndsgivning eller godkännande. Det hela blev inte bättre av att gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa inte hjälpte till. Hur olyckligt det än må vara vet jag att det brittiska ordförandeskapet kommer att vara väldigt samarbetsvilligt på den här punkten. Jag vet också att vi förlorade de viktigaste frågorna med ungefär tio röster på grund av den snäva majoriteten. Dessutom kommer parlamentet under andra behandlingen att ta hand om alla utelämnanden som nu har godkänts. Jag vill därför råda vår grupp att rösta för med ett rungande ja. 
Lena Ek
   – Jag kan konstatera att den arbetslinje som vi ALDE-gruppen har följt om att förstärka på miljösidan, förtydliga de oklarheter som finns och förenkla för småföretag har vunnit en oerhört stark seger. Vi kommer därför att rösta ja. Jag skulle vilja tacka först och främst Guido Sacconi för hans oerhört tålmodiga arbete men även kommissionen och ordförandeskapet, som tyvärr inte är här. Vi har nu möjlighet att en göra mycket stark lagstiftning. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan inte förena mig med majoriteten som har stött systemet för godkännande. Därför har jag röstat emot det. Vad som kan sägas till betänkandets försvar är att registrering, som godkändes av en bred kvalificerad majoritet – är det enda viktiga blocket och den mest intressanta frågan som har godkänts av en kvalificerad majoritet i kammaren. Detta är ett beslut som kommer att väga tungt både i rådet och i kommissionen. Det är endast med detta i åtanke och tack vare ett uttryckligt förkastande av godkännandet, som vi vet kommer att ändras av rådet, som jag röstar för betänkandet. 
Jonas Sjöstedt
   – Med denna omröstning får vi ett svagt REACH, ett alltför svagt REACH, med kompromissen om registrering. Vi har dock fått ett bra beslut vad gäller tillståndsgivningen. Vi har hellre ett svagt REACH än inget REACH. Vi kommer därför att rösta ja utan entusiasm.
Carl Schlyter
   – Eftersom alla andra grupper deklarerar sina åsikter, förstår vi att det var en komplicerad omröstning. Det har nu emellertid deklarerats att den enda positiva delen, tillståndsgivningen, kommer att undermineras i rådet. Dessutom underminerades den genom vissa undantag under omröstningen. Det gör att en stor majoritet av min grupp inte kan acceptera REACH i dess nuvarande form. 
Johannes Blokland
   , . – Herr talman! Majoriteten av min grupp kommer inte heller att stödja denna kompromiss. Enligt vår bedömning har registreringen på miljöområdet inte genomarbetats tillräckligt väl. En kompromiss har, med knapp majoritet, nåtts på ett fåtal andra områden. Vi är därför oroliga för att detta inte är ett väl underbyggt förslag, och det är av den anledningen som vi kommer att rösta emot. 
Alessandro Foglietta,
   Herr talman, mina damer och herrar! Tack för ordet. Det verkade nästan omöjligt att få ordet i denna illustra kammare under debatten om det viktiga REACH-betänkandet.
Gruppen Unionen för nationernas Europa har beslutat att rösta för, eftersom vi är nöjda med registreringsförfarandet och helt ansluter oss till innehållet i lagstiftningen i samband med OSOR-principen (principen ett ämne – en registrering). Vi är dock något bekymrade över förfarandet för godkännande. Trots det är vi generellt sett överens när det gäller detta projekt och jag skulle vilja tacka föredraganden Guido Sacconi för hans engagemang och för det arbete han utfört. 
Talmannen.
   – Herr Clark har ordet för en ordningsfråga. 
Derek Roland Clark (IND/DEM ).
   – Herr talman! Med tanke på tvisten om det enorma antalet ändringsförslag tar jag upp en ordningsfråga och citerar artikel 53.1 i arbetsordningen som lyder: ”Godkänns kommissionens förslag i sin helhet, men med antagna ändringar, ska omröstningen om förslaget till lagstiftningsresolution skjutas upp till dess att kommissionen redogjort för sin ståndpunkt beträffande var och en av parlamentets ändringar.
Är kommissionen vid avslutandet av parlamentets omröstning om kommissionens förslag inte i stånd att lämna en sådan redogörelse, ska kommissionen meddela talmannen eller ansvarigt utskott när den kommer att kunna göra detta. Förslaget ska därefter tas upp på förslaget till föredragningslista till den därpå följande sammanträdesperioden.” 

– Herr kommissionsledamot! Vi i parlamentet respekterar arbetsordningen minst lika mycket som ni gör i kommissionen och ni har därför uppmanats att framföra er ståndpunkt i anslutning till varje ändringsförslag. Jag anser att ”varje” bör tolkas på ett flexibelt sätt. Därför är ni välkommen att tala som ni finner lämpligt och därefter kan vi rösta. 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! När det gäller en del av ändringsförslagen är vi positiva och instämmer till fullo, när det gäller en del ändringsförslag instämmer vi delvis ...
... när det gäller en del ändringsförslag instämmer vi i princip, en del ändringsförslag förkastar vi och en del avvaktar vi med att ta ställning till. 

Stavros Dimas,
   – Herr talman! Kommissionen noterar parlamentets ståndpunkt och kommer inte att tveka att dra alla nödvändiga slutsatser av ett eventuellt förkastande från parlamentets sida samtidigt som den också tar hänsyn till rådets ståndpunkt. Kommissionen måste fundera över det bästa sättet att gå vidare på detta område. 
Peter Baco (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja begära en ny omröstning, eftersom de flesta röstande var tydligt för förslaget. Ni drog emellertid slutsatsen att betänkandet förkastades. Därför kräver jag enskild omröstning. 
Talmannen.
   – Nej, herr Baco, en väldigt klar majoritet var emot. Vi har därför fattat det korrekta beslutet. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Jag vill beklaga följande: eftersom vi behandlade ett betänkande som utvärderade rådets agerande skulle det ha varit mycket givande och viktigt för oss alla om rådet hade varit närvarande i går kväll. Det stämmer att det var en besvärlig tidpunkt, men rådet kunde ha närvarat vid debatten. Jag anser att detta är något som bör tillgodoses i framtiden för att se till att rådet är närvarande och kan lyssna till Europaparlamentets åsikter i samband med denna typ av betänkande. 

Ģirts Valdis Kristovskis (UEN ),
   . – Mina damer och herrar! Sent i går kväll genomfördes också omfattande debatter om vapen och vapenfrågor och med tanke på att det var nödvändigt att skingra en del tvivel i samband med mitt betänkande, har jag fortsatt arbeta, med resultatet att två muntliga ändringsförslag är nödvändiga. Så efter skäl 33 finns det nu ett nytt stycke, och för att kunna skingra tvivlen och säkra socialisternas fulla stöd bekräftar jag härmed att titeln till detta stycke har döpt om till [på engelska] ”Strengthening effective multilateralism”. Det andra muntliga ändringsförslaget avser skäl 34 och lyder som följer – följande ord ska läggas till efter: 
 ”... konstaterar, såsom Dr. Hans Blix har uttalat, att ett trovärdigt hot om användning av våld har fyllt en viktig funktion för att underlätta det nedrustningsarbete som utförs av Unscom och Unmovic.” 
Alltså är hela den sista meningen borttagen. Detta är mitt muntliga ändringsförslag. Tack för er uppmärksamhet; jag ber er att stödja det. 

Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Före den slutliga omröstningen vill jag fråga om vi antog detta muntliga ändringsförslag från föredraganden. Annars måste vi avstå från att rösta. Jag tror inte att vi röstade om det muntliga ändringsförslaget. 
Talmannen.
   – Jag uppfattar det som redan godkänt, herr Wiersma. 
Talmannen.
   – Frågestunden är avslutad. 

Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag talar som företrädare för den stora majoriteten i GUE/NGL-gruppen. Vi röstade för förslaget i dag även om denna lagstiftning inte är så stark som vi skulle ha önskat, eftersom vi behöver lagstiftning som skyddar såväl miljön som liv och arbetstagarnas hälsa. Vi är mycket glada över att man har antagit de paket om tillståndsgivning och om avgiften för tillståndsförfarandet som vi har kommit överens med de övriga om. 
Förordningen om kemikalier inom EU måste ge arbetstagare, konsumenter och miljön ett ordentligt skydd samtidigt som den är praktiskt genomförbar och innebär att konkurrenskraften i EU:s industri och därigenom arbetstillfällen kan behållas. Vi är mycket besvikna över Nassauer–Sacconi-kompromissen om registrering. Uppgiften var att komma överens om ett registreringspaket för insamlande av den information som behövs för att bedöma riskerna. Med den överenskommelse som nu har nåtts kommer den nödvändiga informationen inte att vara tillgänglig. 
Vad vi behöver är en stark REACH-lagstiftning som ger oss den information som behövs för att bedöma om kemikalier är farliga, även sådana kemikalier som tillverkas i ett litet antal ton. Vi vill ha en lagstiftning med obligatorisk substitution av de farligaste kemikalierna. Bevisbördan måste ligga på företagen och inte på myndigheterna.
Folkhälsan och arbetstagarnas hälsa skyddas bäst om dessa principer följs. Varje seriös konsekvensbedömning av REACH-förslaget visar vilken enormt positiv betydelse en fungerande kemikaliepolitik har för hälsan, och detta står i skarp kontrast till industrins överdrivna beräkningar. REACH bör vara en fråga om sunt förnuft. Företagen bör veta vad de gör och de bör hållas ansvariga för sina produkter. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att REACH-kompromissen är en text som kommer att fungera som ett bra underlag i förhandlingarna med rådet.
Jag och min grupp har röstat för antagande av den del som handlar om godkännande, och vi gjorde detta trots att vi är emot att ett tillfälligt godkännande av ämnen ska begränsas till fem år. Vi vill därmed framföra att vi i princip är för detta och därför skulle ha välkomnat det om kravet på fem år hade strukits, eftersom ett beslutsfattande från fall till fall är betydligt bättre och skulle vara så mycket enklare för industrin att hantera.
På det hela taget har vi dock uppnått någonting som hittills saknat motstycke i världen, nämligen en viss grad av miljöskydd. 
James Hugh Allister (NI ),
   – I dag röstade jag emot det ändrade förslaget och lagstiftningsresolutionen om REACH eftersom ändringsförslagen om att lindra bördorna för små och medelstora företag i stort sett försvann allteftersom omröstningarna fortsatte. På så sätt kom tyngdpunkten att ligga på restriktioner som är så betungande att de kan leda till att delar av vår kemiska industri tvingas lämna EU. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   Trots vissa överdrifter, speciellt när det gäller administrativa myndigheter, röstade jag för det ändrade resolutionsförslaget om kontroll av kemikalier (REACH). I själva verket ersätter dessa bestämmelser föråldrade texter som inte främjat innovation och ett adekvat personskydd i en alltmer komplex, farlig och föränderlig miljö.
De ändringar som föreslagits av Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, och som Europaparlamentet har röstat för i vissa fall, tillvaratar företagens intressen, speciellt de små och medelstora företagens intressen, samtidigt som de garanterar att den lagstiftning som ska ligga till grund för Europeiska kemikaliemyndigheten fungerar ordentligt. Jag och mina kolleger i UMP kommer att vara ytterst vaksamma för att se till att även produkter som importeras till Europeiska unionen ska omfattas av gemenskapens bestämmelser.
Denna text, som godkändes vid första behandlingen, utgör en god grund för arbetet. Jag är nöjd eftersom den leder till bättre hälsa genom omsorg om miljön, samtidigt som texten bidrar till att skydda företagens intressen inom denna viktiga sektor. 
Richard Corbett (PSE ),
   – Jag röstade för den kompromiss om REACH som förhandlades fram mellan socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa och gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om omfattning, ämnen, information om tillståndsgivning, insyn och öppenhet och begränsning av djurförsök samt kompromissen med PPE-DE om registrering. Dessa kompromisser är inte idealiska men de verkar vara den bästa överenskommelse som för närvarande är möjlig med tanke på de politiska majoriteterna i parlamentet. 
Vi behöver trots allt testa kemikalier. Enligt nyligen offentliggjorda medicinska rön har var och en av oss 300 kemikalier fler i våra kroppsvävnader och i vårt blod än våra farföräldrar hade. Vi känner också till den ökande förekomsten av astma, cancer och andra sjukdomar som antagligen härrör från kemikalier. 
En del personer inom den kemiska industrin hävdar att sådana tester är dyra. Men var och en som minns asbesttragedin vet nog att de pengar som nu investeras i tester på sikt kan rädda tusentals liv och spara miljontals pund. Om vi delar bördorna med de andra länderna i Europeiska unionen är detta väl värt att göra. Och om det kan göras med ett minimum av djurförsök är det ännu bättre. 
Brian Crowley (UEN ),
   – Jag har tillsammans med många av mina kolleger deltagit mycket aktivt i många sammanträden och diskussioner om just denna fråga. Att det råder mycket delade meningar i frågan återspeglas verkligen i det stora antalet ändringsförslag som har lagts fram och som ledde till en så lång och ansträngande omröstning. 
Även om jag har många betänkligheter om godkännandet av många av ändringsförslagen och även i fråga om de många motsägelser som ändringsförslagen har utmynnat i röstade jag för betänkandet, för det första för att möjliggöra ett slutförande av första behandlingen och för det andra därför att jag tror att texten kommer att ha förbättrats när vi kommer tillbaka till frågan vid andra behandlingen. 
Jag vill naturligtvis att både folkhälsan och miljön ska skyddas, men vi måste tänka på att vi inte får påtvinga företagen omfattande restriktioner om vi vill att nya processer ska utvecklas, att nya produkter ska skapas och att nya innovationer ska göras tillgängliga för det allmänna bästa. Sådana restriktioner skulle leda till osäkerhet för företagen i fråga om villkoren för deras affärsverksamhet och de regler och administrativa krav de måste leva upp till. 
Jillian Evans (Verts/ALE ),
   – Jag har i över tre år drivit en kampanj till stöd för ett starkt REACH. I dag röstade jag emot Sacconibetänkandet eftersom jag anser att parlamentet genom sina ändringsförslag har åstadkommit ett förslag som skulle vara alltför svagt för att skydda vår hälsa och säkerhet. Detta är en av de viktigaste rättsakter som parlamentet har behandlat sedan jag blev vald 1999. 
Syftet med förslaget är att skydda människors hälsa, men den kemiska industrins omfattande inflytande har lett till ett förslag som är fullt av kryphål. Jag anser inte att vi kan kompromissa om framtida generationers hälsa. Vi vet att våra kroppar nu är förorenade av kemikalier. Barn har rätt att födas fria från kemikalier, men detta mål kommer inte att nås genom dagens förslag. Därför kunde jag inte rösta för det. 
Nigel Farage (IND/DEM ),
   – Under hela den omfattande omröstningen har följande principer följts:
1) Vi stödde återförandet av ansvaret till medlemsstaterna, och inom ramen för denna allmänna formulering stödde vi de små och medelstora företagens intressen där det var möjligt.
2) Vi stödde alla minskningar av antalet djurförsök. 
Anne Ferreira, (PSE ),
   – Efter omröstningen i de olika utskotten och efter att ha lyssnat till både industrins och de icke-statliga organisationernas åsikter har Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet skapat en balans mellan behovet av att skydda folkhälsan och miljön samt behovet av företagsutveckling inom Europeiska unionen.
Förslaget har godkänts nästan enhälligt av socialdemokraterna, de gröna, ledamöterna i gruppen Unionen för nationernas Europa samt flera av liberalerna i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Enligt min mening bör denna kompromiss från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet få stöd.
Jag röstade emot kompromissen som föreslagits av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa om registreringsförfarandet, därför att det antal ämnen som REACH kan tillämpas för minskas kraftigt.
En majoritet röstade för obligatorisk ersättning för att försäkra EU:s medborgare om att farliga ämnen kommer att dras tillbaka från fortsatt spridning och ersättas av säkra produkter där sådana existerar.
Andra viktiga punkter har godkänts och jag röstade för Guido Sacconis betänkande. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Denna omröstning är sista steget i en lång förhandlingsprocess, som kännetecknats av kraftiga påtryckningar, speciellt från den mäktiga kemiindustrin. Detta har lett till att väldiga ekonomiska kostnader kan uppstå när normerna i den första versionen av REACH träder i kraft. Det brittiska ordförandeskapet godtog faktiskt Tysklands krav på att skjuta upp beslutet om REACH, som var planerat till ett kommande möte med ministerrådet, med under förevändning av att tillträdandet av landets nya regering har försenats.
I varje fall är detta den första behandlingen av en text som i mycket innebär ett steg bakåt, trots att det finns en del positiva aspekter där vi gjort vissa framsteg. De aspekterna måste vi nu stödja tills förhandlingarna med rådet har avslutats.
REACH skapar ett enda, integrerat system för registrering, bedömning och godkännande av kemikalier inom Europeiska unionen. I första hand är målet att begränsa och ersätta de farligaste kemikalierna (som bland annat orsakar cancer, förändrar DNA och skadar reproduktionssystemet). I andra hand att tillhandahålla säkerhetsinformation om alla kemikalier på registreringsnivå. I tredje hand att föra ut informationen till konsumenter, arbetstagare och distributörer.
Om vi fortsätter att ge efter för påtryckningarna från den europeiska kemiindustrin kan programmålen bli urvattnade och minska i värde. Detta skulle faktiskt vara ännu värre än den nuvarande lagstiftningen, om folkhälsan och säkerheten inte skyddades. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ),
   . – I hopp om att en andra behandling ska göra att vi kommer närmare en lösning som kan tillgodose alla parters intressen på kontroversiella områden som immaterialrättsligt skydd och tillfälligt godkännande av ämnen och importerade produkter, har jag i dag i den slutliga omröstningen röstat för REACH-förslaget. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Den nya förordningen om befintliga kemiska ämnen, REACH, bidrar till att täppa igen de stora hålen i lagen och i vår kunskap om de produkter som vi exponeras för dagligen.
Ämnesregistret ger Europeiska kemikaliemyndigheten, även den inrättad genom denna förordning, befogenhet att kräva fler tester än de som anges för varje kategori, om det skulle finnas skäl till det.
En stark och effektiv myndighet kan garantera att produkter inte kommer att hamna på marknaden utan att de nödvändiga säkerhetsåtgärderna har vidtagits.
Utbyte av uppgifter uppmuntras starkt i denna förordning och djurförsök är endast tillåtna om det är absolut nödvändigt.
Ytterligare välkomna aspekter i denna förordning är införandet av en tidsbegränsning för alla godkännanden samt det obligatoriska inlämnandet av en ersättningsplan för de kemikalier som anses farliga.
Även om jag var nöjd med omröstningens slutresultat vill jag påpeka att jag motsätter mig att ämnen i tobaksprodukter medräknas, eftersom de redan täcks av en egen lagstiftning. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för denna text.
Kemikalier finns överallt och den senaste ökningen av vissa cancertyper och leukemi måste få oss att ifrågasätta användningen av vissa kemikalier.
Jag ville närma mig denna text utifrån folkhälso- och miljöskyddsaspekten. Ett kraftfullt REACH-system ger åtminstone en viss garanti åt medborgarna.
Det är emellertid riktigt att texten bidrar till att skydda konkurrenskraften hos våra företag och undvika alla kvävande byråkratiska förfaranden. På samma sätt är det viktigt att utesluta alla naturliga ämnen ur systemet. Jag var dock för ändringsförslaget där man krävde att de kemikalier som används vid tillverkningen av cigaretter skulle omfattas av de bestämmelser som införs.
Bortsett från alla känslomässiga hänsyn bör den önskade balansen, i kombination med en stark och oberoende europeisk myndighet, göra det möjligt för oss att uppnå dessa viktiga mål för vår hälsa, vår miljö och även för vår industri.
Dessutom vill jag starkt betona vikten av att alla produkter som importeras till Europeiska unionen ska omfattas av gemenskapens regler. 
Richard Howitt (PSE ),
   – Man väntar inte på att ett flygplan ska störta innan man testar flygplanets säkerhet, och det bör vi inte heller göra när det gäller kemikalier i hushållsprodukter. Denna nya lagstiftning kommer att innebära att tillverkarna måste visa att kemikalierna är säkra innan de används, att de farligaste kemikalierna ersätts av säkrare alternativ och att en rätt till information om hälsoreglerna för kemikalierna i de produkter vi använder införs. 
Endast 143 kemikalier har undersökts genom officiella kontroller under de senaste tretton åren, men ändå införs genom denna nya EU-lag i ett slag ett omfattande system för reglering av alla de 30 000 kemikalier som finns på EU:s marknad. Kvinnoinstitutet, inbegripet representanter från Cambridge och Bury St. Edmunds som jag träffade nu i veckan, sa att vi bör sätta säkerheten för miljön och konsumenterna i främsta rummet, och jag är mycket stolt över att Europaparlamentet som helhet har låtit sig övertygas av deras kampanj. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   . – Jag vill i min röstförklaring om REACH passa på att gratulera djurrätts- och miljöskyddsorganisationerna för deras viktiga och omfattande engagemang. Regn, vind och kyla avskräckte inte deras hängivna medlemmar från att lägga sig i något som är av enorm betydelse för människor och miljö samt rikta uppmärksamheten på problemen i anknytning till den kontroversiella kemikalieförordningen.
Inte minst för att förhindra att miljontals djur används i experiment och för att främja tester där djur inte används, är ändringar av kommissionens förslag oumbärliga. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ),
   Jag har alltid stött fyra krav i REACH.
1. Ett omfattande och strikt system för registrering av kemikalier för att kunna känna igen dem, bedöma deras risker, sprida information om dem till användarna samt undvika de kemikalier som är farliga.
2. För de produkter som i viss mån är farliga måste det finnas ett strikt system för godkännande. Och godkännandet måste vara tidsbegränsat.
3. Ersättningsprincipen: ersättning måste bli obligatorisk för farliga produkter.
Om inga kända ersättningsämnen existerar måste forskning omedelbart inledas och godkännande för användning måste begränsas.
4. Inrättandet av en stark europeisk myndighet som, med stöd i ett nätverk av nationella institutioner med expertkunskap, har sista ordet i tillämpningen av denna lagstiftning.
Jag röstade emot kompromissen om registreringsförfarandet mellan socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, därför att antalet ämnen som REACH kan tillämpas för avsevärt minskas. 
Peter Liese (PPE-DE ),
   . – Från det att debatten om en ny europeisk kemikalielag startade har jag argumenterat för att revidera kommissionens förslag för att säkra ett bättre hälso- och miljöskydd i Europeiska unionen än vad som tidigare varit möjligt och samtidigt minska onödiga byråkratiska krav. Jag har därför stött den linje som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater drivit. I detta syfte godkände parlamentet ett antal förbättringar i kommissionens förslag i dagens omröstning:
1. Kompromissen om registrering som uppnåddes av Guido Sacconi och Hartmut Nassauer, vilken klart minskar de byråkratiska kraven.
2. Uteslutandet av ämnen som är reglerade någon annanstans eller inte utgör någon potentiell fara.
3. Skärpningen av kraven för kemikalier i tobaksrök.
Det måste dock också sägas att en del negativa och oförsvarbara punkter godkändes i omröstningen, särskilt ändringsförslaget om införande av tidsbegränsade godkännanden. Det är opraktiskt, byråkratiskt och inte nödvändigt när det gäller hälso- och miljöskydd.
Eftersom tre grundläggande punkter i kommissionens förslag har förbättrats röstade jag för förslaget i den slutliga omröstningen. Jag hoppas att ministerrådet kommer att förkasta de orimliga förslagen, som till exempel det om en femårig tidsgräns, och godkänna dem som är mer rationella så att vi till slut kan få ett användbart REACH. 
Kartika Tamara Liotard och Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Det får inte finnas någon sekretess eller några oklarheter om kemiska ämnens sammansättning och toxicitet. Ett antal kemiföretag har i flera månader försökt omintetgöra denna åtgärd, som så länge har varit nödvändig för miljön och folkhälsan.
I dag lyckades man inte nå majoritet för det starka REACH som fick stöd av gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster och gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. I stället förkastade parlamentet flera förslag där man i bestämda tog upp frågan om kemiindustrin och som lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Endast de förslag som socialdemokrater och liberaler kunde enas om fick majoritet. Detta har resulterat i ett försvagat REACH, där registreringen försämrats och ett positivt resultat endast kunde säkras i fråga om tillstånden. Liksom flera andra är vi emellertid av den åsikten att en svag version är bättre än ingen version alls.
Det faktum att PPE-DE-gruppen och gruppen Unionen för nationernas Europa har förklarat att de fortfarande kan godkänna förslaget om rådet och en kvalificerad majoritet ser till att tillståndsbestämmelserna inte kommer att klara sig igenom andra behandlingen, vilket krävs av parlamentet, är skäl nog för de båda företrädarna från det nederländska socialdemokratiska partiet att rösta emot förslaget. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   . – Jag har varit parlamentsledamot i 40 år och 25 av dem i denna ärevördiga kammare. REACH är den mest omfattande, kontroversiella och komplicerade fråga som jag har haft att göra med under alla dessa år. Det är emellertid också det ärende som mer än något annat har gett upphov till falsk information, hot och till och med försök till utpressning.
Det fåtal personer från Luxemburg som roat sig med att underteckna hotbrev från en mäktig organisation och på samma sätt driva en kampanj i pressen och skriva nedlåtande om min så kallade lobbyverksamhet för kemiindustrin, har inte gjort mig mindre beslutsam att rösta som majoriteten av mina kolleger. Detta sker på grundval av väl dokumenterad information som jag omsorgsfullt har samlat in.
Om direktivet blir verklighet i den formen kommer det som helhet att utgöra den bästa garantin för hälsoskydd mot farliga kemiska ämnen, utan att därför äventyra tusentals arbeten, försätta små och medelstora företag i en omöjlig situation eller avslöja några företagshemligheter. Jag hoppas att jag i dag har kunnat bidra till att skydda detta för Europiska unionen så viktiga förslag från perfektionister och extremister av alla slag. 
David Martin (PSE ),
   – Efter en lång och komplicerad omröstning är min första bedömning att parlamentet i stort sett har hittat den rätta avvägningen mellan de mycket viktiga uppgifterna, dels att skydda människors hälsa och miljön, dels att inte lägga alltför stora bördor på industrin eller skapa rättsliga krav på onödiga djurförsök. Parlamentet måste granska det paket som nu kommer från rådet för att se till att den känsliga avvägningen mellan dessa mål har behållits. 
Andreas Mölzer (NI ),
   . – Om det är sant att 85 procent av alla kemiska ämnen i cirkulation inte har testats för att fastställa i vilken grad de utgör en risk för människan och miljön, då är det hög tid att detta rättas till en gång för alla. Vi kan inte längre tolerera att våra medborgare används som försökskaniner för kemikalier i vardagliga produkter som datorer eller leksaker, som absorberas via huden eller luftvägarna, och för de inneboende riskerna som ännu inte har testats.
Vi har redan fått notan för denna beklagliga försumlighet i form av en ökad förekomst av allergier och tusentals fall av luftrörs- eller hudirritationer som uppkommer på arbetsplatser.
Det måste självklart vara av högsta prioritet att alla de ämnen som misstänks vara cancerframkallande och/eller mutagena bör testas och tas bort ifrån marknaden. Man borde aldrig ha tillåtit att människor får arbeta med ämnen utan någon riktig information om deras bieffekter. Det viktigaste för framtiden är att nyregistrerade ämnen är garanterat ofarliga.
Det får helt enkelt inte förekomma några fler skräckhistorier om giftiga färgmedel i kläder, aggressiva dofter i kosmetika eller brandskydd som hittar sin väg till mödrars bröstmjölk.
Vi kommer naturligtvis inte att kunna uppnå det här målet om det ursprungliga förslaget är såpass urvattnat att 88 000 av 100 000 icke-testade kemikalier förblir icke-testade. Därför röstade jag emot betänkandena. 
Claude Moraes (PSE ),
   – Jag röstade som jag gjorde i REACH-debatten eftersom jag i egenskap av socialdemokratisk ledamot av Europaparlamentet stöder de övergripande målen för REACH: att skydda människors hälsa och miljön genom ökad kunskap om potentiellt farliga kemikalier.
Jag vill se ett snabbt, effektivt system för att samla in nödvändig information om kemikalier och för att ta itu med de kemikalier som inger störst oro samtidigt som djurförsöken blir så få som möjligt och den kemiska industrins konkurrenskraft bibehålls. 
Jag anser att försök på ryggradsdjur bör inskränkas till det absoluta minimum som är nödvändigt för att få fram tillräcklig information för att fatta beslut om skydd av hälsa och miljö.
Jag stöder Förenade kungarikets förslag om ett system med ”en registrering per ämne” varigenom alla tillverkare eller importörer kan samarbeta för att få fram en uppsättning grundläggande fakta för registrering.
Detta skulle innebära att man vid registreringen sammanställde ett informationspaket som man kommit överens om och därigenom kan tillhandahålla sammanhängande information för användarnas och konsumenternas bästa. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ),
   . – Jag vill efter denna omröstning klargöra att jag röstade för Guido Sacconis betänkande enbart för att visa att jag godkänner registreringskompromissen som utarbetades av föredraganden och mig själv.
Jag kan naturligtvis inte stödja de andra aspekterna, i synnerhet inte den strategi som antagits för godkännande, eftersom jag bestämt förkastar idén om att godkännande av ämnen ska tidsbegränsas. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Vår plikt i denna liksom i alla diskussioner är att skydda medborgarens intressen, vare sig de är omedelbara intressen eller intressen som ännu inte är synliga men som kommer att bli av stor vikt på medellång och lång sikt.
Personligen röstade jag på grundval av kriterier som jag anser vara avgörande när det råder en konflikt – åtminstone en tydlig sådan – mellan industriella intressen och intresset av att skydda miljön och folkhälsan.
Först och främst anser jag att folkhälso- och miljöskydd bör prioriteras, men jag tror inte på fundamentalistiska lösningar som leder till att man bortser från detaljer, förbiser åtgärdernas ekonomiska effekter och, vilket är viktigare, misslyckas med att beakta dessa frågors globala dimension när det handlar om ekonomier som inte har några samvetsbetänkligheter inför miljöutsläpp. Jag är också övertygad om att våra stränga krav främjar EU:s industrier och gynnar konkurrenskraft och teknisk innovation. Avslutningsvis anser jag att det finns ett akut behov av att återlansera EU:s ekonomi och att vi måste göra allt vi kan för att se till att detta sker. I ljuset av de presenterade ändringsförslagen valde jag att rösta för, inte minst för att det kommer att finnas ytterligare möjligheter att införa nödvändiga korrigeringar, som i stycket om godkännande. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   – Det bjuder mig emot att lägga ned min röst i denna viktiga omröstning.
För mig personligen är detta absolut inget sätt att undvika frågan, utan snarare det enda sätt som jag kan uttrycka min åsikt om den motstridiga signal som Europaparlamentet skickar ut i dag.
Jag är å ena sidan nöjd när det gäller principen om ersättning av problematiska ämnen: obligatorisk ersättning (ändringsförslag 232) och forskning om säkrare alternativ (ändringsförslag 214). Det är första gången som Europaparlamentet har förklarat sig på detta sätt i en text av denna dignitet. Å andra sidan är det omöjligt för mig att känna någon glädje när Europaparlamentet i samma text, före processen, totalt ändrar registreringsförfarandet för två tredjedelar av de ämnen som berörs av REACH, nämligen de som har en mängd på mindre än 10 ton: testerna minskas drastiskt och är beroende av risk, och inte mängd. Enligt min mening medför detta inte ens ett grundläggande skydd för hälsa och säkerhet för de personer som är mest utsatta.
Här har vi totalt undergrävt själva grunden för REACH.
På denna punkt kan det emellertid vara nyttigt att konstatera att rådet är mer ambitiöst än Europaparlamentet. Måtte det förbli på det viset länge. 
Bart Staes (Verts/ALE ),
   . – Vad världen har bevittnat i dag är att det är enkelt att vilseleda ett demokratiskt valt parlament. Allt som behövs är några halvsanningar och totala lögner. Denna kammare har visat världen att den som skriker högst till slut får sista ordet.
Vinsterna för enbart kemiindustrin i Belgien uppgick till 1,7 miljarder euro förra året. Den siffran kommer att påverkas mer av det höga oljepriset och den låga US-dollarn än införandet av REACH, oavsett form.
För inte så länge sedan gav europeiska medborgare varandra en klapp på axeln för den progressiva miljöpolitik de förde. Vi var pionjärer i världen, eller det var i alla fall vad vi trodde.
De dagarna är förbi. Denna urvattnade version av REACH visar hur det inte bör gå till. I vitboken som föregick REACH lades hela ansvaret på kemiindustrin. De var tvungna att bevisa att de produkter som de får sina vinster från inte medförde oacceptabla hälso- och miljörisker. Så många nödutgångar har skapats sedan dess att det har blivit svårt att lokalisera huvudingången. Detta REACH är ett missat tillfälle som antagligen inte kommer tillbaka. 
Catherine Stihler (PSE ),
   – REACH-omröstningen är en av de viktigaste omröstningarna här i parlamentet. Jag vill tala om att jag stöder avsnitt 1 och ändringsförslagen 232 och 214. Jag är glad att dessa ändringsförslag gick igenom. Folkhälsan är mycket viktig och vi måste minska vår exponering för farliga kemikalier. Det är viktigt att ersätta kemikalier som orsakar cancer och som påverkar människors fortplantning. 

Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – Vem som helst kan gissa sig till konsekvenserna av en europeisk kemikaliemyndighet. Först och främst kan en bedömning från säkerhetssynpunkt inte ge någon säkerhet. Det räcker bara med att titta på exemplet med antibiotika.
Gödningsmedlen med nitrat skapade det jordbruksmirakel som delvis är ansvarigt för dagens 20-åriga ökning av medellivslängden. Med REACH skulle medborgarna i Europeiska unionen bli undernärda enbart på grund av föroreningsskyddet för våra vattendrag.
Med andra ord är REACH, under skenet av säkerhetsåtgärder, endast en sysselsättning för de rika och Amish-folket. Den grundläggande principen i detta projekt är den postmoderna obskurantism som uppstår ur rädslan hos ett samhälle som är så upptaget av sitt sökande efter evigt liv att det inte längre tror på utveckling.
Katastrofen i Seveso, tragedin i Aralsjön, alla dessa ekologiska katastrofer. Ingen av dem kan få oss att glömma det kemiska mirakel som, dag för dag, förbättrar varje ögonblick av våra liv, med textilier i nya material, tusentals färger och tusentals dofter.
Om Gud hade varit tvungen att registrera sin nya produkt människan, skapad ur organisk kemi, hos myndigheten i Helsingfors, skulle den uppenbara potentiella faran ha lett till att människan inte godkänts för att släppas ut på de levande varelsernas marknad. Här är parollen som sammanfattar REACH: ”Ingen framtid.” 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Även om det utgör en del av den bredare diskussionen om REACH-förordningen, handlar detta förslag till direktiv om en fråga som det är lättare att nå en omfattande överenskommelse om. Att garantera att konsumenterna är välinformerade är avgörande på en äkta marknad där det verkligen råder valfrihet. Målet här är att anpassa de befintliga bestämmelserna efter de behov som uppstår i och med denna nya förordning, samtidigt som konsumentskyddet garanteras. Därför röstade jag för. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Junilistan arbetar för att EU-samarbetet skall vara begränsat till verkligt gränsöverskridande frågor. Till dessa hör såväl den inre marknaden som många miljöfrågor. Vi välkomnar ett starkt kemikaliedirektiv som tydliggör industrins ansvar för de kemikalier som importeras. Vi är övertygade om att det på sikt är en långsiktig konkurrensfördel för svensk och europeisk industri att ligga i frontlinjen i denna fråga. Vi har därmed valt att gå emot de kompromisser som majoriteten i EU-parlamentet stödjer. Vi röstar dock ja på helheten, eftersom kommissionen i annat fall kan dra tillbaka direktivförslaget.
Vi anser att även lågvolymämnen skall underställas grundläggande kontrollkrav. Såväl Kemikalieinspektionen som den svenska regeringen har framhållit behovet av att dessa inkluderas i REACH. Vi stödjer en stark substitutionsprincip och vill betona att ansvaret för att insamla och analysera information om kemikalier som importeras främst ligger på industrin, inte på samhällets myndigheter.
Vi stödjer självfallet att naturliga ämnen från skogsindustrin och gruvindustrin undantas från REACH. Ryggraden i Sveriges näringsliv, skogen och malmen, skall inte påverkas av lagstiftningsförslaget. Vi är dessutom kritiska mot de ändringsförslag som förordar att en gigantisk kemikaliemyndighet byggs upp inom EU. Vi har tillit till att de nationella myndigheterna huvudsakligen är förmögna att utföra relevant kontroll. 
Kurt Joachim Lauk (PPE-DE ),
   . – Torsdagen den 17 november 2005 kommer plenum i Strasbourg att rösta om Guido Sacconis betänkande (A6-0315/2005) om REACH: inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet – långlivade organiska föreningar.”.
 Även om det grundläggande målet i denna förordning bör välkomnas, är det min fasta övertygelse att genomförandet kommer att bli bristfälligt. Och det kommer i slutändan att innebära en belastning för Europeiska unionen i konkurrensen på den globala marknaden. Faktum är att förordningen medför att företagen belastas med onödiga regler och förordningar – vare sig de är stora, medelstora eller små. Detta innebär att förordningen är skadlig för tillväxten och sysselsättningen samt gör Europeiska unionen till en mindre attraktiv plats för kemiindustrin att göra affärer på.
I den slutliga omröstningen kommer jag därför att rösta emot betänkandet. Jag anser att vi bör skicka tillbaka förslaget – som det ser ut i dag – dit det kom ifrån, nämligen till kommissionen. 
Lars Wohlin (IND/DEM ),
   – Junilistan arbetar för att EU-samarbetet skall vara begränsat till verkligt gränsöverskridande frågor. Till dessa hör såväl den inre marknaden som många miljöfrågor. Jag välkomnar kemikaliedirektivet, vilket tydliggör industrins ansvar för de kemikalier som importeras. Jag har röstat ja på förslaget i dess helhet.
Jag stödjer en stark substitutionsprincip. Vidare stödjer jag självfallet att naturliga ämnen från skogsindustrin och gruvindustrin undantas från REACH. Ryggraden i Sveriges näringsliv, skogen och malmen, skall inte påverkas av lagstiftningsförslaget.
Det är viktigt att prioriteringar görs i arbetet med att insamla information om kemikalier. I första hand skall data om högvolymkemikalier insamlas och analyseras. Kemikalielagstiftningen måste bli effektiv, och inte enbart en papperstiger. Jag är kritisk mot de ändringsförslag som förordar att en gigantisk kemikaliemyndighet byggs upp inom EU. Jag har full tillit till att de nationella myndigheterna huvudsakligen är förmögna att utföra relevant kontroll. 

Peter Baco (NI ).
   – Jag vill ta upp Karin Scheeles betänkande om humana normer för fångstmetoder för vissa djurarter. Jag, liksom de flesta parlamentsledamöter, röstade för betänkandet. Herr talman! Jag ber er att begära elektronisk omröstning, eftersom slutresultatet av omröstningen inte återspeglade viljan hos majoriteten av de röstande parlamentsledamöterna. Jag ber er att rätta till detta misstag, herr talman. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi stöder förkastandet av kommissionens förslag, eftersom det inte, som föredraganden påpekar, bygger på den allra senaste vetenskapliga utvecklingen och användningen av humana tekniska resurser inte omnämns.
Kommissionens förslag är en uppföljning av det internationella avtalet om humana normer för fångstmetoder som slutits mellan Europeiska unionen, Förenta staterna, Kanada och Ryssland. Detta avtal förkastades emellertid två gånger av Europaparlamentet och trädde enbart i kraft därför att rådet och kommissionen menade att de inte ville ha några problem med Förenta staterna och Kanada.
Frågan vi har framför oss handlar faktiskt om konceptet ”human”. Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet menar att fällor inte kan anses vara ”humana” om djuren får utstå en dödskamp i fem minuter eller längre när det finns alternativ.
Hursomhelst är det skrämmande att kommissionen godkände det internationella avtalet utan att först rådfråga Europaparlamentet. 
Kartika Tamara Liotard och Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – I vårt land, Nederländerna, har vi under många år bekämpat bisamråttan, en amerikansk import som har underminerat våra vallar och som hotar att göra lågländerna obeboeliga.
Trots det stöder vi föredraganden, Karin Scheele, som föreslår ett totalt förkastande av detta förslag om humana normer för fångstmetoder av vissa djurarter. Human betyder både ”human” och ”anständig”. Människorna har under tidernas lopp gjort de mest avskyvärda saker – saker som kanske varit humana, men absolut inte anständiga.
I kommissionens förslag anses amputationer, ögonskador, benmärgsskador och en dödskamp i upp till fem minuter vara humana. Sedan 1995 har fångstmetoder med fällor för vilda djur varit förbjudna inom Europeiska unionen och ett införselförbud har införts för djurhudar från länder som fortfarande använder sig av dessa fällor. Det fanns ett förslag om att skärpa kraven på andra fångstmetoder redan 1996.
En lobbygrupp av pälsjägare lyckades då vilseleda experterna. Därefter kunde ett avtal undertecknas med Förenta staterna, Kanada och Ryssland som huvudsakligen gick ut på att förhindra handelskonflikter, snarare än att förbättra djurens välbefinnande. Detta förslag grundar sig på detta bristfälliga avtal. Ett avtal som Europaparlamentet tidigare har motsatt sig. 
David Martin (PSE ),
   – Jag röstade emot kommissionens förslag om ”humana” normer för fångstmetoder. Förslaget var inte tillräckligt långtgående när det gäller att skydda djurens välfärd, och på grund av sin utformning var det svårt att ändra. Jag hoppas och litar på att kommissionen nu kommer att lägga fram ett förslag där omsorgen om djurens välfärd väger tyngre än profiten. 
Lydia Schenardi (NI ),
   . – Vi kan inte annat än stödja en EU-text där inrättandet av humana normer för fångstmetoder av djur föreslås för att främja djurens välbefinnande och skydda vissa djurarter. Men trots detta är det förslag som kommissionen har lagt fram alldeles för urvattnat för att vi ska kunna godkänna det. Hur kan vi godta att testerna för att skapa så kallade ”humana” fällor utförs på djuren själva? Är inte det en paradox, att döda djur för att mer ”humant” kunna döda andra djur?
Dessutom sägs det att fångade djurs välbefinnande ska förbättras. Gäller det även rävsaxar som slår igen under vatten? Denna fälla lyckas inte eliminera lidandet: för en mink tar det cirka två och en halv minut innan de förlorar medvetandet och för en bäver tar det nio och en halv minut.
Fällor anses förkastliga nuförtiden, och i kommissionens direktiv görs ingenting för att eliminera eller åtminstone begränsa dem. Detta är ett exempel på samma affärsinriktade strategi som alltid tillämpas. Låt oss inte glömma att 15 procent av de djur som dödas för sin päls fångas med fällor och att denna siffra endast gäller kommersiella pälsar … 

Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta betänkande är mycket viktigt och nyttigt, framför allt därför att det har som målsättning att göra uppförandekoden obligatorisk och det krävs att den ska erkännas rättsligt i alla länder.
Vidare ser jag det som ett viktigt krav att man stöder tanken bakom märkning och spårande av vapen. Om denna uppförandekod, som vi diskuterar varje år, inte antas av kommissionen och rådet kommer det att uppstå problem. Då riskerar den att förbli endast en avsiktsdeklaration.
Det är ytterst viktigt att de verktyg som kan tjäna dubbla syften – både för att bevara fred och att föra krig – också tas med i denna förordning. Till sist anser jag att beslutet om att på nytt bekräfta förbudet om vapenhandel med Kina är lika viktigt. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   – Betänkandet handlar om att skapa en bindande uppförandekod för krigsmaterielexport inom EU:s ram. Det föreslås att ett nytt EU-organ för kontroll av medlemsländernas export införts. Oavsett principiell syn i frågan finns det skäl att ifrågasätta om detta leder till en mer restriktiv politik, vilket är syftet. Samtidigt driver Europeiska försvarsbyrån på för att ytterligare samordna, och liberalisera, medlemsländernas exportpolitik.
Vi motsätter oss inrättandet av ett EU-organ för kontroll av krigsmaterielexport. Vi anser inte heller att Europeiska försvarsbyrån är motiverad. Hur stor ett lands krigsmaterialexport ska vara bör avgöras av varje lands nationella parlament. Därför ska Sverige ha rätt att även fortsättningsvis bedriva en restriktiv exportpolitik.
Med anledning av ovanstående röstar vi nej till betänkandet i slutomröstningen. 
David Martin (PSE ),
   – Jag röstade för betänkandet. Jag stöder uppmaningen i betänkandet att inte häva vapenembargot mot Kina förrän det har skett en tydlig och varaktig förbättring av situationen för de mänskliga rättigheterna i detta land. Men jag anser inte att det är rätt att behandla Kina annorlunda än andra länder med lika dålig meritlista när det gäller skydd av de mänskliga rättigheterna. Jag vill också se ytterligare debatt om möjligheten att göra om uppförandekoden till en rättsligt fullt bindande uppförandekod för vapenförsäljning. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Förutom alla de frågor som betänkandet om en uppförandekod för vapenexport ger upphov till, anser jag att förbudet mot vapenexport till Kina än en gång är den centrala frågan och ett tungt vägande skäl för att rösta för. Min åsikt är och förblir att EU måste framhärda med sitt embargo, eftersom det mer än något annat utgör ett ställningstagande från de 25 medlemsstaterna till försvar för de mänskliga rättigheterna och för internationell fred och ordning.
Kina är och förblir en stor aktör på den internationella arenan och en mycket viktig ekonomisk partner för EU. Att utveckla den kinesiska marknaden är enligt min mening ett sätt att främja demokratin och de mänskliga rättigheterna. Det är dock inte en väg som kan följas utan förbehåll. Det är här vapenembargot kommer in. Vi kommer att vara Kinas ekonomiska partner, men en tuff partner som har åtagit sig att skapa en bättre värld. 

David Martin (PSE ),
   – Jag välkomnar betänkandet som fullföljer kraven på inrättande av Europeiska unionens solidaritetsfond. Betänkandet sänder en bra signal till medborgarna om att EU nu kommer att kunna ställa resurser till förfogande för befolkningarna i de regioner som drabbats av katastrofer. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   – Vi anser att Förenta Nationerna är bäst lämpad – med tanke på dess erfarenhet, kunskap och globala räckvidd – för att driva på det globala nedrustningsarbetet och se till att icke-spridningsavtalet efterlevs.
Med denna utgångspunkt röstar vi nej till att inrätta ett EU-organ för omställning och nedrustning. Vi röstar också nej till betänkandet i slutomröstningen. Men vi stödjer dock kravet på kärnvapennedrustning och målet att Europa bör bli en kärnvapenfri zon. Kraven på att begränsa spridningen av kärnvapen bör på sikt leda till en avveckling av alla kärnvapen. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Först vill jag betona att parlamentet tog initiativ till att utarbeta ett betänkande om ”icke-spridning”, inte om nedrustning. Vi anser att det visserligen finns en del positiva inslag i resolutionen, men också många bekymmersamma inslag.
När man talar om icke-spridning av massförstörelsevapen är det helt oacceptabelt att lämna utrymme för ”användning av våld”. Det faktum att en sådan inställning låg bakom den kolossala övningen i manipulation, dvs. Förenta staternas och dess allierades anfall mot Irak och den följande ockupationen av landet – på grundval av ett vansinnigt påstående att Irak hade massförstörelsevapen – blottlägger de verkliga avsikterna.
Det är både farligt och oärligt att sammankoppla det så kallade kriget mot terrorismen i Förenta staternas tappning med icke-spridningen av massförstörelsevapen.
Vi beklagar också att de förslag som lagts fram av vår grupp om att inrätta en europeisk nedrustningsbyrå förkastades, liksom förslagen om att fördöma Förenta staternas styrning av FN, om att göra Europa till en kärnvapenfri zon, om att dra tillbaka Förenta staternas kärnvapen från Europa och om att uppmana Tyskland att undanröja möjligheten att ta fram anrikat uran vid försöksreaktorn i Garching. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar betänkandet där stödet för de multilaterala avtalen om icke-spridning av kärnvapen återigen bekräftas och där riskerna med spridningen av massförstörelsevapen erkänns. Betänkandet är ett uttryckligt svar på EU:s strategi för icke-spridning av massförstörelsevapen, som jag stöder. Jag är glad att föredraganden gick med på att ta bort omnämnanden av specifika medlemsstater från sitt förslag. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Ansvaret för tillverkning, spridning och användning av massförstörelsevapen (kärnvapen, kemiska och biologiska vapen) ligger helt och hållet hos de imperialistiska krafterna, däribland länderna i Europeiska unionen. Detta är en historisk sanning som Europaparlamentet försöker dölja i sina förslag till resolutioner. De är fullspäckade med pompösa och hycklande intressen och innehåller inte enda omnämnande om vem som tillverkar, sprider och använder dessa vapen.
Massförstörelsevapen har både förr och nu använts för att kuva människor under ett imperialistiskt styre. Hiroshima och Nagasaki bombades av Förenta staterna. Förenta staterna använde napalmbomber första gången i Grammo mot den grekiska demokratiska armén och i Vietnam. Förenta staterna och Nato använde utarmat uran i krigen mot Irak, Afghanistan och Jugoslavien. Europeiska företag sålde kemiska och biologiska vapen till Saddam som Förenta staterna nyligen använde i Faluja. Närhelst massförstörelsevapen har använts har de burit imperialismens märke.
I Europaparlamentets förslag till resolutioner inte bara underlåter man att nämna något om detta, utan man lägger över ansvaret på mindre stater och på enskilda parter, ofta med nedsättande anklagelser, för att få en ursäkt för nya ingripanden och krig som ska garantera den egna överlägsenheten. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – När det gäller frågor om internationell politik och världens säkerhet måste de åtaganden som görs i olika uttalanden stödjas av en förmåga att agera. Vi kan inte vara beslutsamma i våra kommentarer samtidigt som vi är obeslutsamma när det handlar om att göra något. Mot bakgrund av de frågor som spridningen av massförstörelsevapen ger upphov till finns det en risk för att vi blir ett av dessa många fall där kraftfulla kommentarer inte åtföljs av praktisk politik, särskilt inte – vilket är mycket betecknande – på diplomatisk nivå. Som jag ser det måste EU förändras när det gäller skärpan i retoriken.
Den utbredda uppfattningen att EU inte gör vad det säger försvagar vår diplomatiska ställning. Därför röstade jag för detta betänkande i förhoppningen om att det kan leda till att unionen fördubblar sina insatser på området, inte när det gäller att gå vidare med de militära lösningarna – och absolut inte i fråga om att uppmuntra till sådana lösningar – utan snarare när det gäller att vara fast och beslutsam. 

Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   – Vi svenska socialdemokrater har röstat för betänkandet, eftersom vi tycker att det är viktigt att ha klara och entydiga regler för försvarsupphandlingar. Det finns dock formuleringar i betänkandet som i sin vidaste tolkning skulle kunna syfta till ett framtida gemensamt försvar. Vi är emot ett gemensamt europeiskt militärt försvar och stödjer inte förslag som syftar till att skapa ett sådant. Däremot vill vi verka för att EU stärker sin förmåga att tidigt upptäcka och förebygga konflikter och hantera kriser, i första hand med politiska, diplomatiska och ekonomiska metoder. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   – Enligt artikel 296 i EG-fördraget kan handel och tillverkning av militärt materiel undantas reglerna om fri rörlighet för varor. En del av föreliggande betänkande åberopar en åtstramning och ett klargörande vad gäller vilka typer av materiel och tjänster där artikel 296 egentligen inte borde vara tillämplig. Junilistan anser att genomförandet av den inre marknaden är en mycket viktig fråga som bör prioriteras. I rapporten framkommer emellertid att de förändringar av EU:s regelverk som föreslås till stor del syftar till att fördjupa det militära samarbetet i unionen, genom att ta ytterligare ett steg mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Det är Junilistans åsikt att utrikes- och säkerhetspolitik är en nationell fråga, om vilken man absolut inte bör besluta om på EU-nivå. Därför röstar vi emot det här betänkandet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Detta betänkande utgör ytterligare ett steg i processen med EU:s militarisering, vilket skulle befästas i den förkastade konstitutionen för Europa. I betänkandet behandlas en av unionens hörnstenar, nämligen utvecklingen av de olika medlemsstaternas vapenindustri.
Syftet är att hjälpa den ”europeiska” vapenindustrin och det som kallas den ”oundvikliga” koncentrationen av den. I betänkandet anges med andra ord tydligt vad saken gäller och det förklaras att sex av de 25 medlemsstaterna står för 90 procent av vapenköpen. Hur mycket tillverkas i så fall?
I betänkandet finns inget utrymme för tveksamheter. Syftet är att föra över vapenpolitiken från medlemsstaternas ansvarsområde, eller snarare från vissa ”små” staters område, och gradvis skapa en ”europeisk försvarsmarknad” som följer en Nato-godkänd standard för interoperabilitet. I detta syfte uppmanas de (”stora”) medlemsstaterna och stora vapentillverkarna att ha överseende med sina skiljaktigheter med argumentet att åtgärder bör vidtas för att se till att ”försvarsupphandlingar i större utsträckning omfattas av gemenskapslagstiftningen i stället för nationell lagstiftning” och att ”de nationella säkerhetsintressena skall tolkas i snäv bemärkelse”. Allt ska ske ”under överinseende” av den så kallade Europeiska försvarsbyrån.
Detta är kapprustning på hög nivå. Därför röstar vi emot. 
Carl Lang (NI ),
   – Det finns bara en bransch som fortfarande slipper undan Bryssels ultraliberala strategi: försvaret. Inte mycket länge till, kanske. Kommissionen tar i sin grönbok om försvarsupphandling upp frågan om att minska handelshindren på detta område och öppna det för konkurrens. Kommissionen har därför beslutat att angripa det främsta rättsliga hindret genom att göra en ny tolkning av artikel 296 i fördraget där det anges att medlemsstaterna kan avvika från gemenskapens konkurrensbestämmelser när det gäller nationell säkerhet.
Syftet med denna manöver är att utmana tre oavvisliga krav: trygg försörjning, sekretess i frågor som rör försvar och nationell säkerhet samt nationellt oberoende. I ett läge då den euroepiska försvarsindustrin kämpar för sitt liv inför den massiva exporten av militära produkter från Förenta staterna, är det hög tid att EU:s medlemsstater investerar i forskning och genomförandet av gemensamma program.
Vi gör inte försvarsindustrin mer konkurrenskraftig genom att öppna vår försvarsupphandling mer. Tvärtom öppnar vi för ännu mer import från Förenta staterna. Låt oss återinföra gemenskapspreferensen, och det snabbt. 
David Martin (PSE ),
   – Betänkandet är parlamentets svar på grönboken ”På väg mot en EU-politik för försvarsutrustning”. Jag välkomnar förslagen i betänkandet. Genom dessa åtgärder har kommissionen för avsikt att bidra till att stegvis bygga upp en europeisk marknad för försvarsmateriel med mer insyn och större öppenhet mellan medlemsstaterna, en marknad som samtidigt som den respekterar sektorns specifika natur skulle öka den ekonomiska effektiviteten. Jag är glad att Förenade kungarikets regering också har välkomnat grönboken som ett viktigt initiativ i rätt tid för att öppna en debatt om hur marknader för försvarsmateriel kan fungera i EU. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag välkomnar och stöder det förslag föredraganden förespråkar om att främja en försvarsmaterielmarknad på EU-nivå och se till att en sådan marknad blir fri och konkurrenskraftig, samtidigt som man tar hänsyn till branschens specifika egenskaper. Jag röstar därför ja utan förbehåll.
En av många aspekter förtjänar särskild uppmärksamhet. Försvarsmarknaden är en marknad där investeringar i forskning och utveckling är av allra största vikt. Alla dessa förslag måste följas upp med en beslutsamhet från EU:s sida att modernisera, bli mer konkurrenskraftigt och investera i teknisk utveckling, vilket är en viktig drivkraft för den ekonomiska utvecklingen. Mot bakgrund av att investeringar på försvarsmarknaden endast låter sig göras om man tydligt tagit ställning för att göra sådana investeringar, blir skälen för att rösta ja till betänkandet ännu mer övertygande. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   – De brittiska konservativa fäster stor vikt vid verkliga förbättringar av den inre marknaden. Vi kanske också skulle kunna stödja åtgärder som verkligen ledde till både ökad ekonomisk effektivitet och ökad konkurrenskraft på EU:s försvarsmarknad. 
Betänkandet bygger dock på tanken att utöka EU:s behörighetsområde och lyfta upp Europeiska kommissionen till en position där den kan kontrollera EU:s vapenindustri. I skälen F och G hävdas felaktigt att EU:s svaga militära förmåga och den otillräckliga driftskompatibiliteten beror på den splittrade försvarsmaterielmarknaden. Det finns inga bevis för att kostnaderna skulle minska genom en europeisk försvarsmarknad, och samarbetsprojekt visar sig förvisso vara dyrbara i fråga om både tidsåtgång och pengar. Vi motsätter oss den tanke i punkt 9 som innebär att försvarsupphandlingar ska omfattas av EU-lagstiftning i stället för nationell lagstiftning. Förslaget i punkterna 10 och 15 om ett direktiv som ska ersätta artikel 296 skulle få allvarliga följder för den nationella säkerheten. Främjandet av ett system för att gynna EU vid de nationella försvarsupphandlingarna, som nämns i punkt 24, är dessutom en kortsiktig idé som skulle skada EU:s svaga militärmakt ytterligare. Av dessa och andra skäl röstade de brittiska konservativa emot betänkandet. 

Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Vi vill framföra skarp kritik mot de skrämmande och oansvariga kommentarerna om Israel från Irans president.
Det förslag till resolution vi har framför oss avslöjar dock mycket av den rådande dubbelmoralen inom EU.
Med den partiska syn på situationen i Mellanöstern som avspeglas i resolutionen skulle förslagen i den enbart bidra till att trappa upp konflikten.
I resolutionen framförs anklagelser om att Iran stöder terrorn, men samtidigt försöker man skyla över det stora ansvar som Förenta staterna, Israel och vårt eget EU måste ta för den försämrade situationen i området.
I förslaget till resolution lyckas man inte fördöma konsekvenserna av Förenta staternas och dess allierades angrepp mot och ockupation av Irak. I resolutionen omnämns den palestinska situationen som en konflikt. Genom att göra så bortförklarar man Israels ockupation av Palestina och Israels grymma överträdelser av det palestinska folkets grundläggande rättigheter.
I förslaget till resolution uppmanas Iran att uppfylla sina internationella åtaganden i fråga om utvecklingen av landets kärnvapenprogram, utan att man ifrågasätter de krav som riktats mot andra länder i området som har utvecklat kärnvapenprogram och innehar kärnvapen.
Den iranska presidentens kommentarer bidrar bara till att situationen blir ännu mer komplicerad i detta område, som fullkomligt har destabiliserats genom en politik som bygger på Förenta staternas konflikter, krig och övervälde med stöd av dess allierade i området och i Europa. 
David Martin (PSE ),
   – Jag röstade för resolutionen. Uttalandet av Irans president att Israel bör utplånas från kartan måste fördömas i starkast möjliga ordalag. Men EU måste motstå frestelsen att i likhet med USA demonisera Iran. Jag tror fullt och fast att Iran med lite tålamod och diplomati på medellång sikt skulle kunna bli en pålitlig och konstruktiv partner för EU i Mellanöstern. Om man behandlar landet på rätt sätt skulle det också kunna bidra till en stabilisering av situationen i Irak. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL )
   , . – Uttalandet från Irans president om att Israel ska raderas från kartan måste fördömas. Visserligen skulle ingen med sina sinnen i behåll inbilla sig att Israel utsätts för något allvarligt hot med detta uttalande eller att Europaparlamentets ”solidaritet” är nödvändig. Den iranske presidentens uttalanden är huvudsakligen avsedda för interna syften som ett sätt att avleda det iranska folkets uppmärksamhet från att gå i opposition mot sin despotiska regim och sina allt sämre levnadsvillkor. Europaparlamentets ledare vet att så är fallet.
Anledningen till att de hade bråttom att nå fram till en omröstning om ett fördömande ingår i en mer övergripande plan för Mellanöstern. Samtidigt utnyttjar de uttalandena som en ursäkt för att anklaga Iran för att stödja ”internationell terrorism” och försvarar därmed Förenta staternas politik som går ut på att hota Iran och Syrien med militära angrepp. Det är ingen slump att Storbritanniens premiärminister, som också är EU:s nuvarande ordförande, direkt började tala om ett militärt ingripande i Iran.
Vi röstade nej till förslaget till resolution. Inte på grund av att vi solidariserar oss med den iranska regimen, utan på grund av att vi anser att varken EU, Nato eller Förenta staterna har någon rätt att låtsas upprätthålla de mänskliga rättigheterna och folkrätten när de själva skamlöst överträder samma rättigheter och stöder alla former av envälde om det råkar gynna deras intressen. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Israel som syndabock – taktiken är lika gammal som tanken om en judisk stat. Lika gammal som världen själv kunde jag säga, eftersom judarna är den iranska presidentens måltavla utöver Israel.
Antisionism är som alla vet i många avseenden dagens uttryck för antisemitism.
Jag beklagar de ljumma reaktionerna på denna krigsförklaring. Vi har förvisso fått ta del av några vackra indignerade uttryck, röster som darrar av känslosamhet. Har det förekommit något hot om sanktioner? Inte ett enda.
Har någon hänvisat till artiklarna 39–41 i FN:s stadga eller begärt en ursäkt? Nej, det står inte på dagordningen.
Jag undrar bara vilket rabalder det skulle ha blivit om Ariel Sharon hade önskat att Syrien eller Iran skulle raderas från kartan. Svaret får ni genom att bara ställa frågan och ni ser skillnaden, den förbluffande apatin hos våra ledare i väst och hos en stor del av våra medier.
Låt oss vara tydliga. När Mahmoud Ahmadinejad angriper Israel siktar han mot oss. Hans hat mot Israel är inget annat än hat mot alla former av en demokrati som inte är förenlig med muslimsk fundamentalism.
Jag kan varken acceptera vissa människors bristande engagemang eller den halvhjärtade tonen i den här texten. Därför lade jag ner min röst. 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   – Jag och mina brittiska konservativa kolleger stödde resolutionen även om den är betydligt urvattnad i jämförelse med mitt ursprungliga förslag för PPE-DE-gruppen. Genom att låta resolutionen enbart gälla president Ahmadinejads uppmaning att ”utplåna Israel från världskartan” gick man miste om möjligheten att rikta uppmärksamheten mot Irans uppenbara beslutsamhet att tillverka en atombomb och landets omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna, däribland den regelrätta avrättningen av homosexuella och andra som begår handlingar som av regimen stämplas som ”sedlighetsbrott”. 
President Ahmadinejads uttalanden om Israel – som gjordes för tre veckor sedan – har redan fördömts skarpt och förbehållslöst av alla de viktigaste politiska ledarna både i och utanför Europa. Det är inte meningsfullt att Europaparlamentets ledamöter framför ytterligare anklagelser. Ahmadinejads ord är ett avskyvärt hot, men hans handlingar skulle kunna ge Iran makt att sätta detta hot i verket. Detta är inte rätt tidpunkt för retorik. 

Peter Baco (NI ).
   – ... att göra en elektronisk kontroll eftersom vi anser att de som röstade tydligt gav förslaget sitt stöd. Ni har vägrat att kontrollera omröstningen elektroniskt, att göra en ny bedömning ... 
Talmannen.
   – Herr Baco! Det behöriga utskottet har rekommenderat att parlamentet förkastar initiativet. Vi har röstat och kammaren röstade nej med en mycket bred majoritet. Initiativet har därför förkastats och kommissionsledamoten har talat för kommissionens del. Vi har agerat i full överensstämmelse med arbetsordningen. 
Peter Baco (NI ).
   – Herr talman! Jag förstår tyvärr inte hur ni kan komma fram till ett sådant uppenbart felaktigt resultat av omröstningen. Vi såg alla att flertalet av dem som röstade gav betänkandet sitt stöd. Eftersom er bedömning i frågan inte stämde med andra observatörers bedömning begärde jag en elektronisk kontroll. Ni har vägrat att göra detta och har dragit en slutsats som inte återspeglar de röstande ledamöternas vilja. Jag talar här om betänkandet om humana fångstmetoder. 
Talmannen.
   – Det behöriga utskottet har rekommenderat att förslaget ska förkastas och de som röstade emot förslaget har – vilket jag tydligt förklarat – förkastat det. Jag har därför agerat i enlighet med kammarens beslut som var att rösta nej. Därför har jag gett ordet till kommissionsledamoten. Eftersom detta initiativ har förkastats var kommissionsledamoten tvungen att förklara kommissionens ståndpunkt.
Jag kan garantera er att allt har gått helt rätt till, herr Baco. Ni kommer att se att hela presidiet som bistår mig håller med om detta. Den enda som inte förstår är ni och jag anser därför att ni borde gå igenom fakta. Det är inte möjligt att alla andra har fel och ni är den enda som har rätt, herr Baco.
Om ni i alla fall inte är övertygad kan den biträdande generalsekreteraren och de ledamöter som bistår mig i presidiet förklara allt i enrum efter sammanträdet så att ni kan stilla era farhågor. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0318/2005) av Maria Martens för utskottet för utveckling om en utvecklingsstrategi för Afrika (2005/2142(INI)).
Jag har förstått att en del ledamöter har varit tveksamma till huruvida det var nödvändigt att hålla både debatt och omröstning i dag. Enligt bestämmelserna kan omröstningen bordläggas. Å andra sidan finns det inget i våra bestämmelser som tillåter att vi bordlägger debatten, såvida det inte råder enighet om det. Men om någon vill hålla debatten, så måste den också hållas enligt bestämmelserna. 
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Vi var kanske naiva nog att tro att omröstningen om REACH skulle vara klar klockan 11.30 eller 12.00 och att vi under förmiddagen kunde debattera och rösta om två så viktiga frågor som Europas utvecklingspolitik och EU:s utvecklingsstrategi för Afrika.
Vi kan uppenbarligen inte debattera under omständigheter som – enligt vår grupp – varken gör frågan rättvisa eller visar hänsyn gentemot de ledamöter som är föredragande för de båda betänkandena.
Mot bakgrund av detta anser vi att det under alla omständigheter är viktigt att bordlägga omröstningen. Vi anser att även debatten borde bordläggas, eftersom vi debatterar två grundläggande frågor som följs med intresse i diplomatiska kretsar av de berörda länderna och av icke-statliga organisationer, men vi gör det vid en tidpunkt när kammaren är praktiskt taget tom. Om det inte går att ändra datum för debatterna får vi hålla debatten nu i all hemlighet – de som inte vill nå en överenskommelse i detta hänseende får ta ansvaret för det. Jag accepterar inte påtryckningarna från rådet när det säger åt oss att vi måste debattera nu eftersom rådet sammanträder nästa vecka.
Om alla motsätter sig en bordläggning av debatten får vi emellertid hålla debatten. I vilket fall vill jag att vi röstar om att bordlägga omröstningen till ett senare sammanträde. 
Maria Martens (PPE-DE ),
   . – Herr talman! I egenskap av föredragande måste jag säga att jag inte förespråkar en bordläggning. Alla här i parlamentet har av olika skäl enats om en tidsplan och en av stötestenarna var det faktum att rådet diskuterar ärendet nästa vecka och att vi skulle vilja lämna vårt bidrag i god tid, hellre än vid en tidpunkt när allt redan är klappat och klart. Det anser jag inte vara värdigt parlamentet. Om vi därför senarelägger debatten och omröstningen tar vi inte vårt arbete som parlament på allvar. Jag anser inte heller att slutomröstningen påverkas, eftersom röstlistorna redan är gjorda. Så varför inte sätta i gång och hålla debatt och omröstning i dag?
Jag håller med om att tidsplanen lämnar en del i övrigt att önska. Jag hade hellre röstat i förmiddags i plenum, men det fanns ingen majoritet inom grupperna för detta. Om vi hade gjort det skulle vi åtminstone ha fått en majoritet bland de närvarande ledamöterna. Med tanke på att omröstningen redan har flyttats tre gånger är det enligt min åsikt för sent vid det här laget. Eftersom vi har enats om tidsplanen anser jag att det viktigaste just nu är att avsluta detta kapitel med debatt och omröstning. 
Talmannen.
   – Här är talmannens förslag: Frågan omfattas av artikel 170.1 i arbetsordningen där det i andra stycket anges följande: ”Avsikt att begära uppskjutande skall anmälas till talmannen minst 24 timmar i förväg. Talmannen skall omgående informera parlamentet.” Det är uppenbart att detta villkor inte har uppfyllts: uppskjutandet begärdes inte 24 timmar i förväg. Jag måste därför gå vidare till debatten, inte minst med tanke på att även föredraganden vill göra det.
Mina damer och herrar, jag inser att en så viktig debatt hade förtjänat en större publik. Jag måste dock påpeka två saker: för det första är det vanligtvis sällan fullsatt i kammaren vid debatterna, oavsett om de hålls en torsdag eftermiddag, en måndag, tisdag eller en onsdag. För det andra är kalendern upplagd så att parlamentet sammanträder på torsdagseftermiddagarna. Vi kan därför inte göra någon åtskillnad mellan de ledamöter som anstränger sig för att stanna och de som föredrar att syssla med annat.
Vi fortsätter följaktligen med att hålla debatten och lämnar därför genast ordet till vår föredragande Maria Martens. 
Maria Martens (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Kommissionen föreslår en långsiktig strategi för att senast 2015 uppnå millennieutvecklingsmålen för Afrika. Detta är mycket glädjande. Vi behöver en mycket ambitiös plan för att uppnå millenniemålen, och framför allt för att stimulera utvecklingen i Afrika söder om Sahara. Frågan är nu om den föreslagna strategin är det bästa sättet att uppnå detta. I strategin beskrivs problemen utförligt och jag delar den försiktiga optimism som uttrycks när det gäller utvecklingen för Afrikanska unionen (AU) och Nytt partnerskap för Afrikas utveckling (NEPAD).
Strategin har sannerligen gett upphov till utmärkta idéer om hur problemen kan lösas. Ett exempel är den oerhört viktiga betoningen på principen om ägande. Om inte afrikanerna kan ta sitt öde i egna händer och ta ansvar för en vidare utveckling är ju alla strategier faktiskt dömda att misslyckas.
EU är världens största biståndsgivare. Europa har i många år gett pengar och stöd och ändå är fattigdomen större än någonsin. Det behövs därför en ny strategi. När det talas om att man nu verkligen gör en U-sväng är dokumentet tyvärr inte tillräckligt övertygande i grunden. Varför inte? Det är verkligen inget fel på analysen eller målen, men de vägar och medel som föreslås lämnar en hel del i övrigt att önska.
Kommissionsledamoten har rätt när han säger att vi måste ge mer och bättre stöd snabbare. Vi kan inte stödja genom att bara ge mera pengar, även om vi talar om ett par extra miljarder. Det är fantastiskt att EU vill frigöra mer resurser och att kommissionen avser att erinra medlemsstaterna om deras ekonomiska åtaganden. Men det behövs mer än så. Jag tänker först och främst på vad vi kan göra inom vårt eget politikområde, inom samordning, samstämmighet och samverkan. Om inte dessa områden förbättras minskar våra möjligheter till ett mer effektivt bistånd snabbt. Mycket kommer i sista hand att bero på medlemsstaternas politiska vilja. Jag hoppas att kommissionen hittar en effektiv strategi för att främja dessa områden.
För det andra bekräftar kommissionen att det råder stora skillnader mellan länderna i Afrika. Olika situationer och problem beskrivs korrekt, men det saknas tydliga och adekvata instrument för att ta itu med dessa skillnader. Vi anser att en tydlig skiljelinje borde dras mellan bistånd till stabila länder och bistånd till länder som är socialt och ekonomiskt instabila på grund av dåligt styre, korruption och vanskötsel.
Även om det är möjligt att som kommissionen föreslår hjälpa stabila länder på vissa villkor, till och med via budgetstöd och bistånd till vissa sektorer, förtjänar också de instabila länderna vårt stöd. Vi kan inte vända dessa människor ryggen. I dessa instabila länder borde vi inte efterlysa bistånd som går via regeringarna, utan bistånd via sociala organisationer som uttryckligen också måste inkludera religiösa samfund, eftersom de faktiskt når ut till många människor och kan göra insatser för hälso- och sjukvården, utbildning och andra grundläggande förnödenheter.
För det tredje föreslår kommissionen att våra insatser från och med nu sammanförs i tre områden. Det första är att gynna säkerhet och gott styre, vilket är viktigt. Det andra gäller ekonomi och handel och garantier för ett bättre investeringsklimat, vilket också är viktigt. Först det tredje området i åtgärdsplanen gäller fattigdomsminskning genom millennieutvecklingsmålen, till exempel främjande av grundläggande hälso- och sjukvård, förbättrad utbildning, skydd av miljön och skapande av arbetstillfällen för så många som möjligt.
Vi anser att de senare, millennieutvecklingsmålen, borde stå i centrum. Att minska fattigdomen är avgörande för att uppnå strukturell stabilitet och därefter ge utrymme för ytterligare utveckling. Därför måste all politik enligt oss först och främst vara ett instrument som inriktas på att uppnå millennieutvecklingsmålen. Därför anser vi att det är för tidigt att inleda större infrastrukturarbeten i Afrika eller utbyte mellan vänorter och universitet i EU och Afrika. Det är värdefulla projekt, men mer lämpade i ett senare skede.
Jag vill slutligen tacka alla som har bidragit till detta betänkande och till tankeprocessen, både inom och utanför parlamentet. Det har varit ett angenämt och konstruktivt arbetsklimat. 
Talmannen.
   – Innan jag ger ordet till kommissionen ska jag läsa den aktuella artikeln ur arbetsordningen för de ledamöter som undrar när omröstningen skulle ha genomförts om ärendet hade bordlagts. I artikel 170.4 anges följande: ”Före eller under en omröstning kan en politisk grupp eller minst 37 ledamöter begära att omröstningen skall skjutas upp. Omröstning om en sådan begäran skall ske omedelbart”. I praktiskt hänseende betyder det alltså att vi övergår till omröstningen när eftermiddagens debatter är avslutade. Vid det tillfället, och enbart då, kan en politisk grupp eller en grupp bestående av minst 37 ledamöter begära att omröstningen skjuts upp. De måste också ange vid vilken sammanträdesperiod de vill att omröstningen ska ske.
Vi går därför vidare med debatten och vid eftermiddagens slut kan en eventuell bordläggning av omröstningen tas upp till diskussion. Jag tackar kommissionsledamoten för hans tålamod och lämnar nu över ordet till honom. 
Louis Michel,
   Herr talman, fru Martens, mina damer och herrar! Afrika är den kontinent som erbjuder de största utmaningarna i fråga om utveckling. Gradvis ökenspridning, vattenbrist, svält och hiv/aids har nått kritiska nivåer.
Afrika är den kontinent där det finns fler biståndsgivare än någon annanstans. Därför är det den kontinent där behovet av samordning och samverkan är mest akut. Länder som Tanzania eller Moçambique måste vart och ett hantera runt 500 enskilda projekt enbart inom social infrastruktur från europeiska biståndsgivare, även om de belopp som ges till varje projekt är relativt små.
Afrika är också den kontinent som i dag ger oss störst möjligheter. Afrikanska unionens tillblivelse och inrättandet av det nya partnerskapet för Afrikas utveckling, den stärkta rollen för Afrikas regionala ekonomiska gemenskaper och framväxten av en ny generation nationella ledare har förändrat det sätt som Afrika styrs på. Nya glimtar av hopp om fred har märkts i Demokratiska republiken Kongo, Somalia, Burundi och Liberia. Kontinenten är världens ekologiska lunga och har oöverträffade rikedomar i fråga om naturresurser.
Det är också en framtida demografisk stormakt. År 2025 kommer Afrikas befolkning att ha ökat till över 1,3 miljarder, vilket är nästan lika många som i Kina eller Indien och fler än EU:s och Förenta staternas sammanlagda befolkningar. En fördel för Afrika blir dess unga befolkning eftersom närmare 800 miljoner kommer att vara under 15 år vid samma tidpunkt.
Afrika behöver Europas totala uppmärksamhet mer än någonsin. Därför har kommissionen föreslagit en ny strategi för Afrika som antogs den 12 oktober och lades fram för parlamentet samma dag, en strategi som avser att ge EU en enhetlig, heltäckande och långsiktig ram för förbindelserna med Afrika.
Herr talman, fru Martens, mina damer och herrar! Strategin för Afrika bygger på tre grundläggande teman: ett Afrika, ett Europa och ett mål.
Ett Afrika: Afrika har många ansikten, skilda historier och olika behov, men har nu kollektivt trätt in på en väg mot politisk, ekonomisk och kulturell integration av hela kontinenten, vilket tagit form i de integrationsinsatser som främjas av dess regionala ekonomiska gemenskaper, inrättandet av Afrikanska unionen och NEPAD. Detta är kort sagt en integration som förtjänar vårt ovillkorliga stöd.
Ett Europa: Europa har också förändrats. EU:s utvidgning med tio nya medlemsstater har ökat antalet potentiella enskilda partner till 26: de 25 medlemsstaterna plus Europeiska gemenskapen. Denna utveckling har ökat EU:s potentiella politiska och ekonomiska inverkan, men det utvidgade medlemskapet ger också upphov till nya utmaningar i form av biståndssamarbete och samverkan. I Europeiska unionens strategi för Afrika kommer därför effektivt bistånd och samordning av biståndsgivarna att göras till centrala prioriteringar de närmaste åren.
Ett mål: EU:s säkerhetspolitik har till exempel sedan länge samverkat – inte alltid friktionsfritt, kan man tillägga – med dess utvecklingspolitik. Den senaste utvecklingen – och jag tänker då framför allt på den fredsbevarande resursen för Afrika – visar hur intimt förknippade säkerhet och utveckling är och hur viktigt det är att EU:s politik på dessa områden samordnas ordentligt. I Europeiska unionens strategi för Afrika är därför det gemensamma målet att arbeta för att uppnå millennieutvecklingsmålen i Afrika. Som ni känner till ingår det en rad specifika förslag i vår övergripande strategi och jag är glad över att se att vi i stort sett är eniga på dessa punkter, varav några nämns i Maria Martens betänkande, till exempel stärkandet av den fredsbevarande resursen för Afrika och en starkare roll för de nationella parlamenten och civilsamhällets organisationer vid planering, prioritering och – vi får inte glömma detta – granskningen av politiken för utvecklingssamarbetet.
Att ingå ekonomiska partnerskapsavtal som ett led i ett utvecklingscentrerat arbete för avreglering kan bidra till att främja den ekonomiska tillväxten i Afrika.
När det gäller att skapa ett attraktivt klimat för tillförlitliga och förutsebara investeringar för att gynna detta har vi som ni vet föreslagit att ett fast europeiskt forum ska inrättas, där afrikanska och europeiska entreprenörer kan mötas och bygga infrastrukturer i ordets vidaste bemärkelse, däribland vatten, energi, IKT och transport enligt vad som ingår i EU–Afrikas partnerskap om infrastruktur.
Vi får inte heller glömma att vi har inlett det nya EU-programmet för åtgärder mot hiv/aids, tuberkulos och malaria; att vi lagt betoningen på högre utbildning parallellt med de insatser som görs inom grundutbildningen, och att vi har ökat budgetstödet. Kommissionen och medlemsstaterna kommer sannerligen att behöva arbeta för att klara övergången från biståndsprojekt till en sektorsinriktad strategi och till direkt budgetstöd på denna grundval. Vi kommer med all säkerhet att återkomma till detta under debattens gång.
Slutligen kommer en ökad samordning av EU:s bistånd och genomförandet av en plan för samstämmighet, samordning och samverkan att leda till ett effektivare samarbete inom EU på utvecklingsområdet.
Detta är alltså centrala teman för den afrikanska strategin. Jag gläds över att parlamentet kan se att dess oro bemöts i våra tre grundläggande områden och i de enskilda förslagen. Maria Martens betänkande och det förslag som lagts fram är ambitiösa. Jag är glad, tackar er för detta och lyckönskar er. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Att vi håller debatten vid denna tidpunkt och med så få närvarande verkar faktiskt avspegla vilket värde vi fäster vid Afrikapolitiken.
Diskussionerna inom utskottet för utrikesfrågor om yttrandet till betänkandet var stundtals livliga, men utskottet antog så småningom yttrandet enhälligt. Senare stödde majoriteten tyvärr ett konservativt förslag om att man inte skulle begära någon debatt om kolonialismens roll, vilket jag anser hade varit viktigt i samband med Afrikafrågan.
I vårt yttrande förklarar vi bland annat att de grundläggande mänskliga rättigheterna ska respekteras när det gäller behandlingen av flyktingar och olagliga invandrare vid EU:s gräns i Afrika, som jag nyligen besökte med en delegation. Där ser man konkreta bevis för de åtgärder som nyligen antagits av EU för att bekämpa fattigdomen: de tar formen av staket och murar, vilket är ytterst problematiskt.
I vårt yttrande uppmanar vi till debatt om regeringarnas och företagens sociala ansvar som en integrerad del av den nya strategin för Afrika, som kommissionen verkligen måste göra vissa förbättringar av.
I yttrandet tar vi också upp behovet av att nedskärningarna i bekämpningen av hiv/aids, malaria och tuberkulos måste vändas och vi betonar vikten av att arbeta för fred och konfliktlösning i Afrika, och vi hänvisar följaktligen särskilt till kontrollen av vapenexport, som vi debatterade i går.
Detta ger mig anledning att nämna att jag noterade att kommissionsledamot Louis Michel i sitt tal inför Västeuropeiska unionens parlamentariska församling den 21 september uppgav att 250 miljoner euro till afrikanska trupper ska tas från utvecklingsbudgeten. Jag anser inte att detta är rätt väg att gå och jag varnar EU för att blanda samman sin säkerhets- och militärpolitik med utvecklingspolitiken. 
Georgios Papastamkos,
   . – Herr talman! Jag vill inledningsvis lyckönska föredraganden Maria Martens. Hennes betänkande ger en bild av verkligheten och hon fastställer förutsättningarna för utvecklingsstrategin för Afrika.
Situationen i Afrika där många av de minst utvecklade länderna finns beror både på interna och externa faktorer. Ansvaret för att ta itu med de interna faktorerna ligger hos de afrikanska regeringarna.
Att övervinna de externa faktorerna berör dock oss. Inte bara på grund av att EU är den ojämförligt största givaren av humanitärt bistånd. Inte bara för att vi senast 2015 ska öka biståndet till 0,7 procent av BNP. Det berör oss på grund av att utvecklingsstödet, vilket betonas i betänkandet, också kommer att få bättre kvalitet, bli effektivare, öppnare och synligare.
Utmaningen för EU utgörs enligt min åsikt bland annat av följande:
För det första att få bukt med de fragmentariska humanitära insatserna och bygga upp en ny sammanhängande strategi.
För det andra att sammanlänka unionens politik med millennieutvecklingsmålen.
För det tredje att skapa en effektiv samordning av humanitärt stöd mellan medlemsstaterna och kommissionen och mellan unionens bilaterala politik och utvecklingspolitik.
Unionens insatser måste följa en tydlig tidsplan, särskilt angivna mål och mål som är sammankopplade med medel. Detta behov anges bland annat i betänkandet, vilket jag stöder.
Kommissionsledamoten sammanfattade utmaningen i Afrika med orden: ”Ett Afrika, ett Europa, ett mål”. Ansvaret för ”ett Afrika” ligger på Afrika självt, ansvaret för ”ett Europa” ligger på Europa och ansvaret för ”ett mål” är vårt gemensamma mål. Vi stöder detta utmärkta initiativ och kommer att ge ett tydligt svar på den afrikanska utmaningen. 
Miguel Angel Martínez Martínez,
   – Herr talman! Maria Martens betänkande är seriöst och kommer i rätt tid. Det fick ett brett stöd och våra röster i utskottet för utveckling.
Jag har inte tid att kommentera betänkandets innehåll; vi socialdemokrater kommer att stödja resolutionen under förutsättning att den inte ändras genom ändringsförslag som läggs fram i kammaren.
Vi har länge påstått att Europa har ett etiskt och politiskt ansvar att lämna betydande bidrag till utvecklingen i Afrika. Under sista tiden bör det dock ha framgått tydligt för alla att denna utveckling också har blivit helt avgörande för att uppnå stabilitet på den internationella arenan och stabilitet och välfärd i Europa.
Därför håller vi med Maria Martens om att engagemanget för att hjälpa Afrika ur dess svåra situation med underutveckling måste bli en verklig prioritering för EU:s politik.
I det hänseendet är det mycket viktigt att vi axlar en roll som de afrikanska ledarnas följeslagare när de genomför sina egna beslut. Vi är därför oroade över att kommissionen i sitt meddelande, som Maria Martens nämner i sitt betänkande, inte har fler hänvisningar till Afrikanska unionen och den strategiska plan som stats- och regeringscheferna i denna systerinstitution har tagit fram som strategiska prioriteringar för kontinentens utveckling.
Vi gör kanske misstaget att fastställa prioriteringar på egen hand som inte överensstämmer med prioriteringarna för de människor som berörs främst, dessa partner som vi har ett åtagande inför, genom att uppnå de mål vi har diskuterat. 
Margrete Auken,
    –  Herr talman! Inriktningen har helt riktigt varit att bekämpa fattigdomen i Afrika. Vid sidan om de impulser vi har fått från rådet angående Tony Blairs Afrikakommission och FN-toppmötet, innehåller kommissionens förslag många konstruktiva inslag relaterade till miljö, goda styrelseformer och fattigdomsbekämpning. Vi har också noterat att kvinnor och jämställdhet har tagits med som en del av det hela och att kvinnors betydelse som pådrivande kraft i samhällsutvecklingen poängteras.
Jag måste emellertid använda den korta talartid jag förfogar över till att lyfta fram en oroväckande aspekt av förslaget, nämligen att EU:s bistånd till Afrika planeras på ett alltför centraliserat sätt, där man exempelvis använder en givaratlas, som om vi i Europa kunde sitta och planera hur biståndet ska samordnas i enskilda afrikanska länder. Denna metod strider mot principerna om biståndseffektivitet och goda givarmetoder, som EU var med om att få igenom vid högnivåforumet om biståndseffektivitet som anordnades i Paris i mars.
Det är de afrikanska länderna som ska ha det centrala ansvaret för att samordna biståndet, med utgångspunkt i deras egna strategier för fattigdomsbekämpning. Om vi inte tillhandahåller bistånd på det sättet är risken att vi kommer att få se en verklig invasion av ”vita elefanter” i Afrika, och det betyder att vi skulle återgå till en mycket dålig strategi. Vi måste stå fast vid vad vi hittills har sagt. En hel del ändringsförslag i Maria Martens betänkande tar fasta på dessa centraliseringsåtgärder från kommissionens sida och jag hoppas att parlamentet ser till att mottagarländerna, och inte kommissionen, fortsätter att spela en nyckelroll när det gäller bistånd. 
Feleknas Uca,
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens initiativ för att främja en utvecklingsstrategi för Afrika, till gagn för ökad samordning inom det europeiska utvecklingssamarbetet, är i princip något som måste välkomnas. Hittills har varje regering i sina förbindelser med Afrika försvarat sina egna intressen, formulerat sina egna strategier för utvecklingssamarbetet och skapat sina egna strukturer för att genomföra dessa strategier.
Samstämmighet och ökad samordning av biståndet är enligt min mening mycket viktigt om vi på allvar ska kunna bidra till att bekämpa fattigdomen, förebygga våldsamma konflikter och förhindra att länder faller isär. Det måste göras tydlig åtskillnad mellan de afrikanska länderna med avseende på deras sociala, kulturella, ekonomiska, politiska och miljömässiga utveckling, och alla europeiska utvecklingsstrategier måste beakta inte bara detta utan även de afrikanska folkens framtidsplaner, och villkor och processer i deras egna länder. Alla utvecklingsstrategier för Afrika måste utformas utifrån den kunskap som finns hos Afrikas regionala organisationer, valda parlament, det civila samhällets organisationer och fackliga organisationer när det gäller de förfaranden och tillvägagångssätt som kan användas för att hitta lösningar på vanstyret av deras egna länder och undanröja det. Först då kan kriteriet ”egenansvar”, som betonas så starkt i betänkandet, få någon sorts innebörd.
Afrikanska unionens ordförande besvarade med indignation de frågor han fick om tragedin med flyktingarna i Melilla, och han hade all rätt att göra detta och säga det han sa, att dessa människor inte var lata och att EU:s och Förenta staternas jordbruksstöd måste ifrågasättas. Utskottet för internationell handel betonade i sitt yttrande vikten av att bland annat slopa exportstödet som ett sätt att ge Afrika möjlighet att bli en likvärdig handelspartner i världshandeln, men kommissionens utvecklingsstrategi innehåller inget tydligt åtagande på denna punkt. Denna strategi kommer endast att göra biståndet mer effektivt om den uppfattas som vägledande för samarbetet med olika partnerländer. Det är viktigt att beakta den mångfald som finns i Afrika och utnyttja afrikanska erfarenheter och praktiska kunskaper inom alla sådana ramverk för EU:s utvecklingssamarbete. Bara på det sättet kan strategin komma att utgöra ett verkligt bidrag. 
Marcin Libicki,
   . –  Herr talman! Maria Martens har lagt ned stora ansträngningar på att utarbeta detta betänkande, och det råder ingen tvekan om att det i många avseenden är mycket användbart.
Jag kan dock inte låta bli att påpeka att det inte direkt berör vissa frågor som är absolut grundläggande, både för Afrika och för andra mycket fattiga länder. Vi kan inte hjälpa dessa länder enbart genom att skaffa fram pengar, eller genom att samarbeta med samma gamla organisationer. Vi måste rikta uppmärksamheten mot de grundläggande målen, där det viktigaste är utbildning, utbildning och åter utbildning. Andra mål omfattar hygien och hälsa och stöd till lokala ekonomier. Jag vill upprepa att stödet från oss måste gå till den lokala ekonomin, eftersom det är så människor på gräsrotsnivå får hjälp.
Mina damer och herrar! Detta betänkande skulle vara en mycket välkommen händelse, om det inte var för det olyckliga faktum att det har drabbats av något som alltför ofta dyker upp i parlamentet. Det har fått en ideologisk vinkling, som är helt omotiverad i en debatt som denna, om bistånd till utvecklingsländer. Än en gång har ideologiskt färgade formuleringar om reproduktiv hälsa och reproduktiva rättigheter tagits med, trots att de är helt malplacerade. Vi kan verkligen inte tolerera att varenda text vi antar är full av olika ovidkommande hänvisningar med ideologisk och feministisk inriktning, för de är verkligen feministiska. De är helt omotiverade i det här sammanhanget.
Jag vill därför be kammaren att stödja de ändringsförslag som har lagts fram av Konrad Krzysztof Szymański. Ändringsförslag 1 och 3 lyfter fram de grundläggande mål som jag nyss nämnde, nämligen livsmedel, rent vatten, bättre sanitära förhållanden, vaccinationer och mödra- och barnhälsovård. Ändringsförslag 2 och 4 syftar till att stryka hänvisningen till reproduktiva rättigheter och ersätta den med en hänvisning till grundläggande hälsovård. Vi bör verkligen inte ge alla debatter som hålls i kammaren en ideologisk vinkling. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Nästa sak som väntar oss framöver är den stora förhandlingsrundan i Hongkong, och jag menar att vi måste se till att den multilaterala strategin inte överges då. Som läget är nu är utsikterna väldigt dåliga och jag undrar vad vi kan erbjuda om denna runda visar sig bli ett misslyckande.
I veckan frågade jag kommissionsledamot Peter Mandelson vad han trodde om tanken om ett frihandelsområde som omfattar Europa, USA, Kanada och Australien. Vad skulle hända med länderna i Afrika? Skulle de då bli tvungna att organisera sig själva, eller skulle de bli tvungna att ingå bilaterala avtal med dessa stora världsmarknader? Vem skulle detta gynna, och vem skulle det missgynna? Det är i svåra tider som dessa som vi måste se till att de multilaterala samtalen gynnar dessa länder, och då krävs det att handeln underlättas, i synnerhet för små och medelstora företag.
Som jag ser det är det här vi måste göra ”befria småföretagen” till vår paroll, med fria marknader för småföretag. Samarbete mellan familjeföretag i Afrika, Europa och över hela världen måste lyftas fram som en grund för välstånd. Vad som krävs för att göra detta är ett rättvist system för offentliga upphandlingar, en sund konkurrenslagstiftning, och om dessa företag är beredda att verka i dessa länder så är det slutligen nödvändigt att skydda deras investeringar.
Den fråga som väcks är därför hur vi ska förändra utvecklingsbiståndet så att det kan hjälpa människor att hjälpa sig själva, och hjälpa våra små och medelstora företag. Det som ger Europa en särställning är att vi har förutsättningar att stödja små och medelstora företag, och inom detta område finns det mycket att göra för bland annat Europeiska investeringsbanken (EIB). 
Pierre Schapira (PSE ).
    – Herr talman! Mycket har självklart redan sagts. Jag vill ta upp en enda fråga. Hiv/aids påverkar direkt miljoner människor och förbättrad folkhälsa är en helt grundläggande förutsättning för Afrikas utveckling.
För att kunna bekämpa sjukdomen så effektivt som möjligt måste vi erbjuda kvinnor, män och ungdomar ett brett utbud av vårdformer och tjänster. Vi måste garantera tillgång till tillförlitlig information och utbildning om sexuell och reproduktiv hälsa, och göra kvinnors utbildning till en prioriterad fråga för att de lättare ska kunna fatta beslut i frågor som rör sexualitet och reproduktiv hälsa, och därigenom erbjuda dem de vägar och metoder som krävs för att de ska kunna skydda sig själva från hiv-infektioner. Bara en procent av de hiv/aids-smittade behandlas med antiretrovirala läkemedel. Vi måste göra allt vi kan för att öka tillgången till generiska aidsmediciner.
Betänkandet kunde inte komma mer lägligt. Vi arbetar inom ramen för millennieutvecklingsmålen. Jag kommer att rösta ja till denna text, förutsatt att ändringsförslagen inte medför några väsentliga förändringar. 
Fiona Hall (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill framföra två synpunkter som båda gäller pengar. Var trettionde sekund dör ett barn i Afrika av malaria, och ändå finns det en rad åtgärder som skulle kunna förhindra detta helt. Sängnät är en enkel metod att skydda sig mot myggor, men mycket få familjer har sådana nät. Det har nyligen gjorts stora framsteg i Spanien med ett vaccin mot malaria, men för närvarande satsar Bill Gates och andra privata stiftelser mycket mer pengar på detta än de internationella organen. Det är uppenbart att det går att göra mycket mer och att större ekonomiska bidrag skulle betyda enormt mycket, och vilken ursäkt kan vi då tänkas ha för att inte ge sådana bidrag?
Min andra synpunkt gäller ett område där Europeiska unionen faktiskt har använt mycket pengar och måste fortsätta att göra det utan att räkna kostnaderna alltför noga. Det handlar om vårt stöd till demokratiska val i Afrika. Jag var i Etiopien i maj och helt nyligen i Kongo för att observera registreringen av röstberättigade. Sådana åtgärder är inte billiga. Den totala kostnaden var 242 miljoner euro varav Europeiska unionen stod för 80 procent. Men detta är det första steget på en mycket lång väg för ett land som står inför enorma svårigheter med brist på både kommunikationer och infrastruktur. Bara genom att ge ekonomiska bidrag som gör att den demokratiska processen kan komma i gång kan vi hoppas på att få se vissa framsteg.
Ingen kan låtsas att demokrati är svaret på allting, men utan rättvisa och fria demokratiska val är många andra saker helt enkelt omöjliga. När vi tar ställning till hur mycket vi betalar och till vad bör vi därför tänka oss för noga och inte vägra att betala för sådana insatser som bevisligen har effekt. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
    –  Mina damer och herrar! Afrika, civilisationens vagga, behöver utvecklingsbistånd. EU:s grundläggande vilja att tillhandahålla denna typ av bistånd stadfästes så tidigt som 1950 i ett av de inledande styckena i Schumanförklaringen. Sedan dess har det varit en välkänd refräng i EU, åtföljt av de satsningar som världens industriländer alltsedan Afrikaåret har gjort för att ta i itu med samma frågor, nämligen avkoloniseringen, invandringen till Europa, behovet av att bygga och underhålla infrastruktur, anlägga brunnar, införa konstbevattning, utbildning, ett effektivt lantbruk byggt på jordbruksproduktion, minska den nomadiserade betesdriften och genomföra skogsplanteringsplanen, som är en nyckelfaktor i kampen mot ökenspridningen i Sahelområdet.
Utöver denna typ av åtgärder bygger den föreliggande resolutionen på erfarenheter från andra mindre utvecklade delar av världen genom att främja utvecklingen av mikrolån som bygger på ökat inflytande för kvinnor, att fortsätta utvecklingen inom utbildning och hälsa i samarbete med FN och sträva efter att så snart som möjligt uppnå målet på 0,7 procent av BNI, som alla industriländer ska avsätta till utvecklingsbistånd till världens fattigaste länder, vilket vi anser vara rimligt. Omvänt har den tillfälliga avregleringen i ekonomiskt underutvecklade länder visat sig vara skadlig, i synnerhet när det gäller allmännyttiga tjänster och privatisering av statliga företag. Hur kan vi rekommendera sådana åtgärder? Bortsett från den reservationen stöder jag resolutionen. 
Michael Gahler (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för den Afrikastrategi som presenterades den 12 oktober. I sina analyser lyfter kommissionen fram Afrikas potential och beskriver dessutom hur situationen ser ut för närvarande. Vid sidan om den positiva utvecklingen i vissa afrikanska länder – Sydafrika förstås, men även Botswana, Ghana och förhoppningsvis också Mauretanien – finns det en mycket längre lista över länder som är drabbade av konflikter, antingen internt eller i förhållande till grannländer, utbredd fattigdom och de sjukdomar som redan har nämnts här och som är Afrikas stora gissel – hiv/aids, malaria och tuberkulos.
Om vi frågar oss själva varför Afrika har halkat så långt efter andra världsdelar måste vi självklart se längre än till Afrika och även titta på Europa och övriga världsdelar. Om vi tittar på Afrika ser vi att det på många håll finns regeringar eller eliter som helt klart har missuppfattat vad som hände under avkoloniseringen och börjat se sig själva som de forna kolonialhärskarnas efterträdare, och som behandlar sitt eget folk på samma sätt som de europeiska kolonialmakterna bevisligen gjorde tidigare. De saknar helt klart begrepp om vad utveckling innebär och hur självständigheten ska användas.
Om vi är ärliga tror jag dock att vi måste erkänna att Europa och andra världsdelar bär det största ansvaret. Vi behöver bara betänka hur europeiska stormakter fortsätter att blanda sig i afrikanska angelägenheter, antingen direkt, genom att använda politiska eller militära maktmedel, eller genom att ordna det för sig så att man kan ta fram egna råvaror till de egna bolagen och försäkra sig om fortsatt tillgång. På grund av detta anser jag att det är absolut nödvändigt att kommissionen i sin strategi mer kraftfullt tvingar medlemsstaterna att föra en konsekvent Afrikapolitik, som hjälper oss att överge dessa motstridiga handlingssätt och garanterar Afrika en bättre framtid än vad som annars skulle vara fallet. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Afrika är en aldrig sinande källa till samvetskval för delar av Europa, och Michael Gahler nämnde förvisso detta alldeles nyss. Samtidigt kan det inte råda något tvivel om att kontinenten utgör en politisk, ekonomisk och social utmaning för Europa som helhet. Vi smiter inte från vårt ansvar, eftersom EU har ökat sitt bistånd till Afrika med 0,14 procent av BNP och hälften av dessa pengar har öronmärkts för länderna söder om Sahara.
Det finns två ytterligheter som vi måste undvika i våra åtgärder för att hjälpa Afrika. En sådan ytterlighet är försöken att ersätta utformningen av en politik med välgörenhet, som i slutänden gör att Afrika hamnar i en bottenlös avgrund, och att hjälpa Afrika med i stort sett allt, och med det menar jag också att fatta beslut om sin framtid. Den andra ytterligheten är att inta rakt motsatt förhållningssätt och med andra ord lämna Afrika åt sitt eget öde. Det gläder oss att Afrikanska unionen spelar en allt viktigare roll. Jag hoppas att detta organ kommer att få allt större betydelse, att institutioner som Världsbanken, Internationella valutafonden och Världshandelsorganisationen blir mer demokratiska, exempelvis genom att se till att fler utvecklingsländer finns företrädda bland dem. Detta är något jag med eftertryck vill framhålla.
Om jag var tvungen att välja ett prioriterat mål för vårt bistånd till Afrika så skulle det vara barnen, som utgör hela 50 procent av befolkningen. 
Louis Michel,
    –  Herr talman, fru Martens, mina damer och herrar! Självklart vill jag först av allt välkomna de flesta av inläggen, eftersom de verkligen ligger mycket nära de övertygelser som jag grundar mig på i mitt meddelande om Afrika. Med undantag för kanske en eller ett par punkter kan jag helhjärtat instämma i alla kommentarer jag har hört.
Först och främst vill jag säga att jag givetvis instämmer i att det finns ett behov av att förbättra samordningen, samstämmigheten och konsekvensen i åtgärderna, och att detta utgör en väsentlig del av meddelandet och av den politiska linje jag försöker lägga fast. Som ni kommer att märka – och här tror jag att parlamentet kan vara behjälpligt på ett mycket effektivt sätt – har jag i detta sammanhang lagt fram ett förslag, som för närvarande diskuteras av rådet, om att snabbt genomföra en handlingsplan, som inte bara består av ord, nej en handlingsplan som omfattar verkliga och konkreta åtaganden, exempelvis ett gemensamt strategidokument för medlemsstaterna och kommissionen. Vi kan diskutera detta gemensamt. Det blir inte tvingande för medlemsstaterna, men jag anser ändå att det är ett väsentligt framsteg att ha en enda strategi i stället för 26 olika dokument och 26 olika strategier – en för varje land. Det skulle vara värdefullt. Detta är vad jag har föreslagit i handlingsplanen. En annan aspekt är att också att ha en gemensam programplanering. Det skulle vara ett annat inslag i denna handlingsplan.
För närvarande måste jag tillstå att rådet tvekar och att vi gör allt vi kan för att genomdriva denna lilla åtgärd. Det är svårt att uppnå, trots att det självklart skulle ske på frivillig basis, eftersom utvecklingsfrågor – som jag tidigare har haft tillfälle att säga – ligger inom de delade befogenheternas område. Därför finns ingen anledning till oro vad beträffar medlemsstaternas suveränitet, men det skulle utgöra ett ganska väsentligt framsteg.
När det gäller de tre pelarna är millennieutvecklingsmålen självklart prioriterade. Jag märker att alla är eniga om detta. Men jag tror att det är svårt att isolera denna tredje pelare från de båda första, för vi kan inte uppnå millennieutvecklingsmålen utan fred och säkerhet, och Afrika visar själv att vi inte kan uppnå målen om vi åsidosätter tillväxt och sammankopplingsmöjligheter. Utan åtgärder för att öppna Afrikas regioner och utan en verkligt transkontinental infrastruktur som möjliggör en ekonomisk avreglering av produktionen – jag tänker här särskilt på området söder om Sahara – är det uppenbart att uppgiften kommer att bli ytterst svår. Om vi inte kombinerar den tredje och andra pelaren kommer utvecklingen att reduceras till en enda storskalig välgörenhetsåtgärd, som ingen av oss önskar, med det ofrånkomliga resultatet att utvecklingsländerna blir beroende av oss givare, något som vi inte heller vill.
Till svar på anförandet av Tobias Pflüger, som såg till att ta upp frågan om de mänskliga rättigheterna, håller jag självklart med honom om att detta är helt avgörande. En kort kommentar dock. Om vi kunde öka andelen ekonomiskt bistånd tror jag att vi, under noga definierade villkor, skulle ha ett bättre förhandlingsläge för att uppnå väsentliga förbättringar inom området mänskliga rättigheter, men detta är en diskussion som vi säkert kommer att få tillfälle att återkomma till.
Vad företagen beträffar arbetar jag som jag tidigare nämnt just nu med detta – så mycket avslöjade jag och jag kommer inom kort att lägga fram meddelandet i fråga – och jag har lagt fram idén om att ha en etisk och social märkning för företag som arbetar i utvecklingsländer. Jag har också föreslagit att man ska inrätta ett permanent företagsforum för Europa och Afrika.
Vad gäller att jag tydligen ska ha föreslagit en nedskärning av aidsbudgeten, är jag långt ifrån säker på varifrån den uppgiften kom, men det måste röra sig om ett missförstånd. Sanningen är den att jag tyvärr bara hade 90 miljoner euro att erbjuda när jag åkte till konferensen om påfyllning av den globala fonden (Global Fund Replenishment Conference) i London.
Efter detta påpekande vill jag emellertid påminna er om en sak – när allt kommer omkring tänker jag inte ta på mig skulden jämt – nämligen att EU står för mer än 60 procent av donationerna till denna globala fond för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria. Detta är inte oväsentligt. Bidraget från samtliga medlemsstater och kommissionen utgör drygt 60 procent av den globala fondens medel. Jag föreslog därför inte att vårt bidrag till fonden skulle minskas, utan satte in så mycket pengar i den som jag hade för det här budgetåret, för budgetåret 2006, alla pengar som fanns kvar för 2006. Jag kan inte göra något för 2007, eftersom vi inte har någon budgetplan. Dessutom måste jag erkänna att hela saken är tämligen komisk. Det brittiska ordförandeskapet manade mig att gå längre, men det var enkelt för mig att svara att jag gladeligen skulle göra det, men ni måste hjälpa mig lite med det.
När det gäller de afrikanska trupperna skulle jag vilja förtydliga saker och ting en smula. I princip anser jag att ni har rätt i att de pengar som krävs för att finansiera fredsmekanismen bör komma från en annan källa än utvecklingsbudgeten. Jag tror att vi är överens om principen. Men om vi inte har någon budgetplan, och om den utvärdering som ska göras av fredsmekanismens effektivitet och positiva inverkan – en utvärdering som helt klart kommer att visa sig vara mycket intressant och mycket positiv – utmynnar i slutsatsen att vi måste anslå mer pengar till denna fredsmekanism när vi inte har någon budgetplan, undrar jag om inte en av lösningarna kan vara att använda vissa ej budgeterade medel som ersättning för redan budgeterade medel, medel som vi säkert vet inte kommer att utnyttjas under en tid, som ett sätt att tillfälligt fylla på fredsmekanismen.
Icke desto mindre vill jag påminna er om att det fortfarande finns cirka 35 miljoner euro i fredsmekanismen. Men ni bör vara medvetna om att vårt arbete inte är avslutat i Sudan (Darfur, och så vidare). Utan tvekan kommer vi också vid någon tidpunkt att behöva en starkare fredsmekanism i Demokratiska republiken Kongo. Den kan åtminstone inte avvecklas. Vad gäller Somalia hade jag ett möte med landets premiärminister i går, och även han vill att fredsmekanismen förstärks i hans land som ett sätt att garantera säkerheten. Jag kan därför lugnt utgå från att mekanismen kommer att behöva mycket mer pengar. Jag är rädd att vi inte kommer att kunna lämna Sudan inom den närmaste framtiden.
Jag måste också säga att denna fredsmekanism är ett ytterst användbart för att inte säga oundgängligt verktyg, om vi vill att afrikanerna i princip också ska axla ett egenansvar i frågor som rör exempelvis konfliktförebyggande och fredsbevarande åtgärder, efterkrigssituationer och så vidare, helt enkelt för att skapa förutsättningar för en återgång till stabilitet. Slutligen antar jag att det förhåller sig så. Jag måste vara pragmatisk. Det är väldigt enkelt att säga att principen är viktigare än allt annat. Resultatet? Inte en euro till kommer att hamna i fredsmekanismen och vi kommer att helt sakna medel att föra den politik vi måste föra. Jag hoppas att vi så snart som möjligt ska ha budgetplanen och stabilitetsinstrumentet, som under normala omständigheter ska finansiera fredsmekanismen och göra det möjligt att lösa problemet.
Det var en sak som jag inte riktigt förstod när det gäller samordningen mellan afrikanska länder. Till Margrete Auken vill jag säga att även jag är positiv till att uppmuntra samordningen mellan de afrikanska länderna. Samordning krävs på alla nivåer – på nationell nivå, eftersom det är vårt bistånd och eftersom det måste passa in i regeringens strategi för fattigdomsbekämpning, på regional nivå, och på internationell nivå, med övriga givare. Jag anser därför uppriktigt att samordning också är en viktig faktor, utöver samordningen mellan våra egna medlemsstater.
Jag tror att det var Martin Libicki som betonade behovet av bistånd på lokal nivå. Jag instämmer helt och fullt. Dessutom är det just av detta skäl vi har avsatt betydande belopp till stöd för decentralisering. För att diskutera detta har jag träffat Ousmane Sy, före detta inrikesminister i Mali, som vi för övrigt nyligen har tilldelat ett pris i Belgien. Han håller på att utarbeta en studie om decentralisering för kommissionens räkning – i detta fall för mig – som särskilt behandlar Demokratiska republiken Kongo. Han är mycket sakkunnig inom detta område. Jag har också personligen lett arbetssammanträden om decentralisering i Rwanda och jag har sett bevis på de positiva effekter som detta har lett till på plats. Jag delar därför dessa synpunkter.
Däremot anser jag inte att vi gör något ideologiskt ställningstagande genom att nämna reproduktiv hälsa. Jag vill hävda att detta inte handlar om ideologi utan om humanism, och jag anser att humanismen är en del av alla demokraters gemensamma arv.
När det gäller WTO-mötet i Hongkong vill jag säga till Paul Rübig att vi som ni vet är mycket medvetna om denna fråga och vi hoppas fortfarande kunna nå en positiv överenskommelse i Hongkong. Vad gäller ert förslag angående Europeiska investeringsbanken kan jag berätta för er att vi tillsammans med Philippe Maystadt arbetar på en lämplig strategi – detta är viktigt eftersom den bygger på exakt samma riktlinjer som de ni föreslog. Jag sammanträffade med Maystadt i måndags och vi kommer att ha ytterligare ett möte i december. Alldeles i början av nästa år kommer vi troligen att underteckna ett samförståndsavtal mellan EIB och kommissionen för att så att säga slå ihop resurser, men även för att se till att utvecklingsaspekten och de risker som är förenade med den beaktas bättre i EIB:s beslut om utvecklingsfrågor.
Jag tror att jag redan har svarat Pierre Schapira när jag besvarade en annan fråga. Europeiska unionen – kommissionen och medlemsstaterna tillsammans – bidrar med mer än 60 procent till Internationella utvecklingsfonden. Fru Hall tycker att vi ska satsa mer pengar. Jag vill påstå att vi självklart är starkt engagerade i att förbereda och övervaka val, både i Kongo och på annat håll, och ni ville själv betona att vi hittills har åstadkommit en förändring i Demokratiska republiken Kongo. Det betyder inte att allt kommer att vara enkelt att lösa och att situationen inte är fortsatt känslig, men bland all statistik jag får in varje dag ser jag att den senaste siffran över väljare som har registrerat sig i Kongo är 21 761 000. Jag måste berätta att vi hade satt upp ett mål på 15 miljoner. Vi är nu högt över det målet och det är mycket uppmuntrande att se att befolkningen har mött upp i så stort antal.
Vad gäller malaria kan ni vara säkra på att kommissionen finansierar den forskning som krävs för att hitta ett vaccin mot malaria, inom ramen för det sjätte ramforskningsprogrammet. Även här är vi starkt engagerade, eftersom ni var angelägen om detta.
Michael Gahler sa att länderna i Europa ofta fortsätter att agera som moderna kolonialmakter, exempelvis genom att kontrollera naturtillgångarna. Jag har inget att säga om detta. Låt mig bara berätta för er att hela min strategi går ut på att försöka fjärma oss från dessa förmyndaraktiga och nykoloniala vanor eller reflexer, oavsett om de är medvetna eller ej. Avslutningsvis vill jag säga att själva grunden och den underliggande filosofin i våra förslag är principen om egenansvar (ownership). Herr talman! Jag vill avsluta med att säga att översättningen av ordet ”ownership” har rättats i den franska versionen. Det översattes till franska med ordet för ”egendom”, vilket inte är riktigt samma sak som ”egenansvar”. Egenansvar är därför själva kärnan i de nya förbindelser som vi vill upprätta med våra afrikanska vänner.
Det var det, herr talman. Jag tror att jag varit så uttömmande som jag har kunnat. Hur som helst vill jag tacka alla ledamöter som har stöttat oss så aktivt. I synnerhet vill jag tacka Maria Martens, som har utarbetat ett helt enastående betänkande. Under måndagens möte i rådet hoppas jag att allt detta ska hjälpa oss vidare i vår gemensamma uppgift, som är vårt engagemang för Afrika och behovet av att öppna denna världsdel. 
Talmannen.
    – Herr kommissionsledamot! Tack för era raka och tydligt formulerade synpunkter.
Debatten är avslutad.
Om inte parlamentet begär att omröstningen ska skjutas upp kommer den att äga rum efter eftermiddagens debatter.
Alessandro Battilocchio (NI ),
    – På det nya italienska socialistpartiets vägnar tackar jag Maria Martens för hennes arbete och det brittiska ordförandeskapet för att det vill öka EU:s åtaganden gentemot Afrika. Jag stöder helhjärtat kravet på att förse denna strategi med adekvata instrument och resurser tillsammans med exakta tidsfrister för att kunna utvärdera framstegen. Jag instämmer också i att det är prioriterat att samordna de olika medlemsstaternas politik för att förhindra att åtgärder dubbleras. Det är emellertid viktigt att EU till sist axlar den ledande roll i kampen mot fattigdomen som tillkommer unionen på internationell nivå. Afrika är det område där flest människor lever under fattigdomsgränsen, med den värsta sortens smittsamma sjukdomar, barna- och mödradödlighet och brist på utbildning och sjukvårdsstrukturer och Afrika utgör den största utmaningen för att uppnå millennieutvecklingsmålen. EU:s utvecklingsbistånd måste därför backas upp av en tydlig diplomatisk policy på internationell nivå, som konsekvent främjar en lämplig ekonomisk och social politik inom ramen för de internationella organisationerna, i första hand FN, Internationella valutafonden och Världshandelsorganisationen. Denna politik bör också främja en dialog med samtliga mottagarländer, så att dessa länder till sist kan spela en aktiv roll genom att utarbeta egna strategier och förvalta programmen, med hela det civila samhällets fulla medverkan. 
Nils Lundgren (IND/DEM )
   , – Detta betänkande innehåller en lång rad förslag över åtgärder som EU skall vidta för att bidra till att bekämpa fattigdomen i Afrika. Det beklagliga är dock att EU inte har en helhetssyn i utvecklingsfrågor. I dagsläget ger EU resurser med den ena handen, för att ta med den andra. Detta är inte ett trovärdigt agerande.
Det första förslaget borde vara att EU skall genomföra en radikal omläggning av jordbruks-, fiske- och handelspolitiken. Tyvärr finns inte den politiska viljan i denna kammare för detta.
Det brittiska ordförandeskapet och kommissionen har framfört att utvecklingsfrågor i Afrika är ett prioriterat politikområde. Trots detta försvarar såväl rådet, kommissionen som EU-parlamentet EU:s fiskeavtal. Dessa avtal syftar främst till att garantera kortsiktiga ekonomiska intressen för EU och genererar högst begränsade resurser till dem som behöver dessa, nämligen fattiga fiskare i utvecklingsländer.
Det är angeläget att undvika ett fragmenterat och dubblerat bistånd. Jag anser däremot inte att EU skall spela en världsledande roll. Vi behöver inte fler organisationer som arbetar med bistånd utan bör snarare eftersträva att samla våra gemensamma ansträngningar inom redan existerande organisationer.
EU:s primära uppgift bör vara att reformera unionens destruktiva politik. Om inte detta genomförs så kommer utvecklingsländerna aldrig att få en ärlig chans att uppnå ökat välstånd och utveckling. 
Talmannen.
    – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0319/2005) av Anders Wijkman för utskottet för utveckling om förslaget till gemensam förklaring av rådet, Europaparlamentet och kommissionen om Europeiska unionens utvecklingspolitik – ”Dokument om europeiskt samförstånd” (2004/2261(INI)). 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   – Herr talman! Innan vi börjar debatten vill jag på min grupps vägnar och efter överenskommelse med de andra grupperna be er att genomföra debatten, men att skjuta upp omröstningen. Vi kom överens om detta av en rad orsaker och jag vill be er att ge oss denna möjlighet innan jag inleder mitt anförande. 
Talmannen.
    – Herr Wijkman! Er begäran på er grupps vägnar om att omröstningen ska skjutas upp har noterats. Den kommer att föreläggas kammaren när det är dags för omröstningarna i eftermiddag. Er begäran om att skjuta upp omröstningen kommer då att godkännas eller förkastas och ni kommer att kunna argumentera för den, men er begäran har noterats. 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   – Herr talman! Vi kommer nu att diskutera ett för parlamentet ganska unikt betänkande. För första gången har Europaparlamentet inbjudits att aktivt medverka i utformandet av EU:s utvecklingspolitik. När den nu gällande politiken beslutades var parlamentet inte inblandat på något sätt. Den pågående processen där målsättningen är ett trepartsavtal mellan kommissionen, rådet och parlamentet är således, från vår utgångspunkt, ett stort steg framåt. Dagens betänkande utgör parlamentets svar på det ursprungliga förslaget till och vårt bidrag till förhandlingarna.
Sedan den ursprungliga utvecklingspolitiken antogs 2000 har vår värld genomgått en rad förändringar. Det finns därför starka skäl att ändra och utforma en ny politik. Dagordningen har förändrats, och sammanhållningsfrågor, samordningsfrågor osv. har fått allt större utrymme. Jag tycker att det är alldeles utmärkt. Vårt betänkande refererar till de utfästelser om ökat bistånd som en rad medlemsländer har gjort, och som kommer att innebära att biståndet från unionen under de närmaste åren kommer att öka påtagligt. Detta är naturligtvis utmärkt. Lika viktigt som att diskutera kvantitet är det dock att diskutera kvalitet. Det försöker vi göra på ett konstruktivt sätt i vårt betänkande.
EU är sammantaget världens största givare. Hittills har biståndets effektivitet och kvalitet emellertid inte varit i paritet med storleken; kommissionsledamot Michel pekade ju själv på en hel del stora brister, inte minst i samordningen tidigare. EU:s medlemsländer är dåligt samordnade både inbördes, med kommissionen och med andra givare. Det innebär höga transaktionskostnader, en mängd dubbelarbete och svårigheter för våra samarbetsländer. Den nya utvecklingspolitiken som vi nu håller på att diskutera ger goda förutsättningar för att göra framsteg på detta område. Harmoniseringsfrågorna sätts i högsätet.
Utöver givarsamordning och sammanhållning understryker vi i vårt betänkande en rad substantiella frågor som vi vill ge extra vikt. Det gäller demokrati och mänskliga rättigheter, åtgärder mot korruption, det civila samhällets och även de nationella parlamentens viktiga roll, betydelsen av att stärka kvinnornas roll i utvecklingsarbetet, vikten av att i högre grad uppmärksamma naturresursernas betydelse, dvs. skogarna, odlingsjorden, vattenresurserna och de marina resurserna, inte minst för de allra fattigaste länderna i världen. Vidare tar vi upp hälso- och utbildningsfrågornas betydelse, en fråga som vi har drivit under många år i parlamentet, samt ökade insatser mot hivepidemin. Slutligen nämner vi speciellt de stora problem som många länder i tropiska områden möter på grund av det mer instabila klimatet.
Jag vill tacka mina kolleger för ett mycket gott samarbete. Som jag ser det har vi fått fram ett slags samförståndsdokument. Vi är nog särskilt nöjda med en sak, nämligen att vi i processen, tillsammans med kommissionen och rådet, har lyckats föra in en konstruktiv diskussion, i vilken vi, så gott det går, har försökt definiera kommissionens specifika roll i utvecklingssammanhang. Kommissionen skall inte vara som ett 26:e medlemsland i givarsammanhang utan skall naturligtvis utnyttja sin speciella befogenhet, sin speciella kapacitet, sin neutralitet och sin multilaterala karaktär för att driva på och göra vissa saker bättre än vad andra kan göra. I denna process har vi identifierat en rad områden där kommissionen, om jag får uttrycka det så, .
Till slut vill jag tacka för ett gott samarbete. Jag hoppas att vi under de kommande veckorna skall nå fram till ett slutdokument och att vi så småningom skall kunna återkomma till denna fråga här i parlamentet och ha en bredare debatt som även rådet deltar i för att gemensamt också diskutera hur vi därefter på bästa sätt kan börja genomföra den nya utvecklingspolitiken och detta . 
Louis Michel,
    –  Herr Wijkman, mina damer och herrar! Jag anser att EU har visat sina ambitioner i år. EU har visat att man har ett visst inflytande i världen. EU har varit bättre än andra på att ta sitt ansvar gentemot utvecklingsländerna.
Som ni vet ingick EU i maj kraftfulla åtaganden om att effektivisera sitt bistånd och samordna sin utvecklingspolitik. I juni beslutade EU att under perioden 2004–2010 fördubbla sitt utvecklingsbistånd i syfte att nå målet på 0,7 procent av BNI till 2015. Jag vill emellertid påpeka att detta åtagande innebär en ökning med 20 miljarder euro per år till 2010 och med 46 miljarder euro per år till 2015. I september blev FN-toppmötet tack vare EU:s intensiva förberedelser en milstolpe, och en avgörande etapp i strävandena efter en mer balanserad multilateralism och en mer rättvis världsordning. Jag anser att vi helt ärligt kan säga att detta toppmöte mycket väl kunde ha slutat med ett hopplöst misslyckande om det inte hade varit för EU. Även här gjorde EU hela skillnaden.
Självklart finns det dock fortfarande gott om utrymme för förbättringar. Om EU vill ha ett större inflytande måste vi göra mer och ta ett kvalitetsmässigt språng i vårt sätt att samarbeta. Det var skälet till att vi i juli lade fram ett förslag till ett europeiskt samförstånd om utveckling, ett förslag som jag vid flera tillfällen har presenterat och diskuterat i kammaren. Den interinstitutionella debatt som följde efter det att kommissionen hade antagit dokumentet visar att åsikterna om EU:s roll i världen är många och skiftande. Det är en upplysande diskussion som jag känner mig starkt engagerad i. Jag kan dock inte förneka att vissa av de argument som läggs fram av viktiga aktörer bekymrar mig. Vissa ger intryck av att vi måste välja mellan en gemenskapens utvecklingspolitik och medlemsstaternas politik, mellan de som vill centralisera utvecklingspolitiken på EU-nivå och de som enbart tror på bilateralt samarbete.
Mina damer och herrar! Det är inte detta saken gäller. EU har i dag totalt mer än 20 000 diplomater, tre gånger fler än Förenta staterna. Är det då acceptabelt att EU ofta har en underordnad roll när politiken läggs upp? När EU svarar för närmare 60 procent av allt utvecklingsbistånd, är det i dag acceptabelt att detta bistånd fördelas genom 26 olika programplaneringsdokument och att 26 olika förfaranden används vid genomförandet?
Jag menar att svaret är nej, det är inte acceptabelt. EU:s inflytande och effektivitet måste stå i proportion till unionens resurser. Just därför har jag föreslagit medlemsstaterna och Europaparlamentet en plattform för EU som helhet, en plattform som förenar unionens värden, mål och principer och dess handlingsfält. Denna plattform, ett dokument om europeiskt samförstånd, skulle vara ett avgörande steg mot ett mer samordnat, kompletterande och bestämt agerande från EU:s sida.
Vad handlar alltihop om? Vi i parlamentet, rådet och kommissionen delar samma värderingar, Europeiska unionens grundläggande värden. Vi delar ett överordnat perspektiv: att utrota fattigdomen överallt där den finns. Vi delar en internationell agenda: millennieutvecklingsmålen och millennieförklaringen. Vi delar partnerskapsprinciperna: delat ansvar mellan industriländer och utvecklingsländer, att partnerskapsländerna ska tillägna sig fattigdomsminskande strategier, och det civila samhällets och de icke-statliga aktörernas medverkan. Vi delar principerna om biståndseffektivitet: att koncentrera snarare än att splittra insatserna, en enhetlig politik, samordning och arbetsfördelning mellan givare, harmonisering av våra förfaranden, anpassning till partnerländernas strategier.
Det resolutionsförslag som Anders Wijkman har lagt fram i dag är enastående. Det lyfter fram de viktigaste positiva inslagen i kommissionens meddelande och bidrar på ett konstruktivt sätt till att förbättra samförståndet. Det har varit till stor hjälp för oss i våra trepartssamtal och jag tackar honom för det. Jag gratulerar honom och på samma gång parlamentet till den mycket höga kvaliteten på detta bidrag. Jag vill kort sammanfatta punkterna i resolutionen, som jag förbehållslöst stöder, det vill säga de punkter som utgör grunden för vårt samförstånd.
För det första innehåller resolutionen en tydlig hänvisning till den policyförklaring som kommer att styra finansinstrumentet för utvecklingssamarbete. Jag tvivlar inte på att detta svar kommer att ge policyförklaringen ökad tyngd.
För det andra har vi analysen av fattigdomen som ett flerdimensionellt problem som kräver en rad åtgärder och en avvägning mellan den hållbara utvecklingens socioekonomiska och miljömässiga pelare.
För det tredje vikten av jämställdhet mellan kvinnor och män. I detta sammanhang vill jag informera er om att kommissionen har föreslagit att parlamentets text ska infogas bland avsiktsförklaringens styrande principer.
För det fjärde krävs ett rättighetsbaserat angreppssätt. Jag anser att kommissionens förslag om att inkludera mänskliga rättigheter och styrelseformer som kompletterande mål vid sidan om fattigdomsminskning är ett utmärkt svar på parlamentets begäran.
För det femte täcks alla prioriteringar som nämns i resolutionen av gemenskapens handlingsfält: förebyggande och behandling av aids och andra sjukdomar, reproduktiv hälsa, jämställdhet mellan könen, anpassning till klimatförändringen, handel för utveckling, konfliktförebyggande åtgärder, goda styrelseformer, att förhindra korruption och främja anständigt arbete, inbegripet att förhindra barnarbete.
Slutligen är vi mycket glada över att parlamentet är öppet för att ta ett steg mot budgetstöd, eftersom vi därigenom kommer att kunna vara effektiva och utveckla ländernas kapacitet inom olika områden. På så vis kan vi bidra till att förbättra förvaltningen av de offentliga finanserna och stödja institutioner, däribland de nationella parlamenten. Dessa institutioner måste spela sin roll fullt ut och fungera som budgetens väktare. Samtidigt är jag övertygad om att detta är ett kraftfullt sätt att initiera och utveckla en politisk dialog med våra partner. Jag tackar därför parlamentet, som med denna resolution lämnar ett väsentligt bidrag till mer effektiva utvecklingsåtgärder och lägger grunden till ett nära samarbete mellan våra institutioner i framtiden. 
Filip Andrzej Kaczmarek,
   . –  Herr talman! Jag anser att dokumentet om europeiskt samförstånd – rådets, parlamentets och kommissionens gemensamma förklaring om EU:s utvecklingspolitik, är ett nyckeldokument, främst på grund av de mål det syftar till att främja.
Syftet med denna trepartsförklaring, som tecknar en gemensam vision av EU:s utvecklingssamarbete, är att bidra till att uppnå ökad sammanhållning, samordning, komplementaritet, kvalitet och effektivitet. Det är rimligt att hävda att det kommer att vara omöjligt att förverkliga vår syn på utvecklingssamarbete om inte dessa mål uppnås.
Under de 40 år som Afrika har fått utvecklingsbistånd har situationen i denna världsdel snarare förvärrats än förbättrats. Vi måste göra något för att vända denna utveckling, och detta betänkande och resolutionsförslaget är ett försök att få till stånd en sådan förändring.
Vår resolution täcker många nyckelfrågor, och jag vill bara uppmärksamma kammaren på några få av dessa. Ett exempel är den framskjutna roll de nationella parlamenten ges i genomförandet av utvecklingssamarbetet. Detta gäller inte bara mottagarländerna, utan även vissa EU-länder. På ett liknande tema kommer den gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingen i nästa vecka att anta sitt betänkande om parlamentens roll i genomförandet av Cotonouavtalet.
Det skulle glädja mig oerhört om parlamentet i mitt eget land Polen, det polska underhuset sejm, ägnade utvecklingsfrågor större uppmärksamhet. Detta är desto mer nödvändigt för oss, eftersom det kommer att bli svårt för oss att i framtiden anslå 0,7 procent av BNI till utvecklingsbistånd om inte de nationella parlamenten visar större engagemang och förståelse.
En annan nyckelkomponent i denna resolution är att utbildningens avgörande betydelse lyfts fram. Det är helt enkelt så att utveckling är omöjlig utan tillgång till utbildning och utan jämställdhet mellan könen på utbildningsområdet, men det gäller naturligtvis inte bara detta område.
Betänkandet förtjänar också vårt beröm eftersom behovet av att förbättra kvaliteten på samordningen mellan kommissionen och medlemsstaterna betonas. Jag vill tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande. 
Miguel Angel Martínez Martínez,
   . – Herr talman! Jag vill uttrycka min häpenhet och indignation – som delas av min grupp – över att detta betänkande, liksom Maria Martens betänkande om EU:s utvecklingsstrategi för Afrika, inte har fått en bättre plats på föredragningslistan och framför allt mer talartid i kammaren.
Det vi nu diskuterar är hur EU:s politik på utvecklingssamarbetets område ska se ut under de kommande åren. Detta är ett område som direkt påverkar miljoner européer – många av dem engagerade och ansvarskännande ungdomar. Det är den sortens medborgare vi bör försöka värva över på det europeiska integrationsprojektets sida. Vårt sätt att hantera dessa frågor i dag, som om de var helt marginella och obetydliga, kommer icke desto mindre att spä på deras likgiltighet, deras skeptiska hållning och förkastande av vad EU står för.
Efter det påpekandet stöder vi det som kommissionsledamoten har sagt och i synnerhet Anders Wijkmans utmärkta betänkande och vi vill berömma hans goda arbete och ansträngningar för att sammanfatta och kompromissa.
Den socialistiska gruppen röstade för resolutionen och den antogs praktiskt taget enhälligt i utskottet för utveckling. Vi anser att den är bra och hoppas att den inte kommer att försämras av vissa ändringsförslag, något som skulle tvinga oss att rösta mot den slutliga texten.
Något helt annat är emellertid det dokument som sammanställts efter förhandlingar mellan rådet och kommissionen, där Anders Wijkman helt riktigt har medverkat för utskottet för utveckling. Som kommissionsledamot Louis Michel framhöll har hans medverkan säkerligen bidragit till att införliva många av våra hjärtefrågor och krav inom detta område i förklaringen om ett ”europeiskt samförstånd” om utveckling.
Jag vill i alla händelser klargöra att den socialistiska gruppen anser att antagandet av den resolution som läggs fram för oss i Wijkman-betänkandet inte nödvändigtvis innebär att den text som rådet och kommissionen har enats om kommer att godkännas och att texten måste få kammarens uttryckliga stöd i plenum för att godkännas av parlamentet och därmed utgöra en trepartsöverenskommelse. 
Bernard Lehideux,
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentets debatter är organiserade på ett sätt som olyckligtvis avslöjar dess bristande intresse för utvecklingsfrågan. Jag beklagar verkligen Europaparlamentets bristande vilja att främja en verklig utvecklings- och samarbetspolitik. Istället för resolutioner som brukar glömmas bort tämligen fort vore det bättre om parlamentet spelade en aktiv roll i att utforma en avgränsad och sammanhängande strategi för framtiden.
Mina damer och herrar! Vi måste gratulera och tacka kommissionsledamot Louis Michel för hans initiativ att i en trepartsförklaring av rådet, kommissionen och parlamentet försöka definiera de gemensamma principer som EU och de 25 medlemsstaterna ska följa när de genomför sin utvecklings- och samarbetspolitik. Härigenom får EU ett dokument där det europeiska samförståndet kring denna fråga formuleras.
Av åtminstone två skäl ser vi detta som ett avgörande framsteg. Först och främst är det första gången som parlamentet har varit så delaktigt i processen med att kartlägga denna politik. Genom sina företrädare kan Europas folk säga sitt om huvudinriktningen för utvecklings- och samarbetspolitiken. För det andra, och detta är ett verkligt framsteg, är stunden äntligen inne att titta på synergin mellan medlemsstaterna och kommissionen när åtgärder vidtas. Hur ska vi kunna bemöta detta initiativ om omröstningen är förlagd till sammanträdesperiodens slut och genomförs närmast i skymundan, när alla i dag haft tankarna sysselsatta med en av mandatperiodens huvudfrågor?
Herr talman! Det är ingen idé att gå in på innehållet i den diskussion som ägde rum i utskottet. Det skulle inte tillföra något i nuläget. I dag vill jag särskilt gratulera vår föredragande till hans engagemang i denna fråga och de framgångar han redan har uppnått efter sina samtal med rådet och kommissionen. Föredraganden har beaktat förslagen från ledamöterna i utskottet för utveckling och lyckats införliva dem i sin text, och har därigenom samlat en mycket bred majoritet till stöd för sin strategi och har exempelvis hävdat sitt önskemål om att utbildnings- och hälsofrågor ska betonas i den gemensamma förklaringen. Efter det påpekandet vill jag vara ytterst tydlig på en punkt, nämligen att min grupps stöd för dagens betänkande inte på något sätt påverkar vårt ställningstagande till det slutliga förslaget till gemensam förklaring. Det kräver en högtidlig omröstning i parlamentet. Om vi vill att kommissionens initiativ ska vara fullt effektivt och att den gemensamma förklaringen verkligen ska återspegla det europeiska samförståndet, är och blir det av avgörande vikt att Europaparlamentet uttalar sig om den slutliga texten i plenum. 
Frithjof Schmidt,
   . –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi välkomnar varmt initiativet att få rådet, kommissionen och parlamentet att anta en gemensam förklaring där de formulerar ett samförstånd om EU:s utvecklingspolitik. Trepartsdialogen har resulterat i ett bra initiativ, och som det redan har påpekats, är detta i någon mån vad som kan kallas jungfrulig politisk mark, så vi är återigen särskilt tacksamma mot Anders Wijkman för att han uträttat ett så effektivt arbete i trepartsdialogen för utskottet om miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och för parlamentet, samt för att han utarbetat detta utmärkta betänkande.
Detta betänkande och detta samförstånd kan bli ett viktigt steg i riktning mot ökad enhetlighet i EU:s utvecklingspolitik. Det finns när allt kommer omkring ett ganska utbrett samförstånd i parlamentet kring vilka målen är, och kring den allt överskuggande vikten av att bekämpa fattigdomen, som inte bara handlar om att pressa tillbaka fattigdomen, utan även om att rycka upp den med rötterna, införa social rättvisa, skapa lika möjligheter för utveckling och förverkliga millennieutvecklingsmålen. Det var teorin. Vi måste ha klart för oss att praktiken ligger mycket långt från detta. Av den nya rapporten ”Human Development Report 2005” framgår att antalet människor som lever i absolut fattigdom fortsätter att öka kraftigt.
Därför är det riktigt att vi bör koncentrera våra ansträngningar på att investera i livsmedelssäkerhet, utbildning, hälsa och social säkerhet. Utvecklingsländerna måste få hjälp att gå sin egen väg. De måste få kontroll över sin egen utvecklingsstrategi, och därför är det rätt att principerna om egenansvar och partnerskap bör vara centrala. EU måste skärskåda alla politikområden utifrån vilken inverkan de har på utvecklingen, i synnerhet politikområden som omfattar handel, jordbruk och fiskeri. Så ser teorin ut, men i praktiken måste de 25 ländernas politik samordnas närmare. Vi skulle vilja se en ökad samordning från kommissionens och rådets sida och ökat medbeslutande för parlamentet. 
Gabriele Zimmer,
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag tvivlar inte på att vi alla är eniga om att kvaliteten på EU:s utvecklingspolitik måste förbättras, att den måste bli mer effektiv och att den i första hand ska vägledas av behovet av att förverkliga millennieutvecklingsmålen. Det överordnade målet för EU:s satsningar på utvecklingssamarbete måste vara att minska fattigdomen och i slutänden utrota den, genom hållbar utveckling. Därför är det helt avgörande att behovet av att ländernas skulder avskrivs förtydligas i det dokument vi behandlar i dag, samt att man ser till att de aldrig mer hamnar i skuldfällan, exempelvis genom att öka bidragsdelen av de medel de tilldelas.
I somras påpekade både FN och ”Global Health Watch” vid upprepade tillfällen att man under den senaste tioårsperioden hade sett en oerhörd ökning av klyftorna mellan och inom länderna, mellan rika och fattiga, och att vi i EU måste göra mer för att ta itu med situationen för världens fattigaste. De drabbas särskilt hårt av privatiseringens efterverkningar och av att allt mer utestängas från resurser som mark, vatten och skog. Dessutom förvägras de allt oftare tillgång till mat, hälsa, kultur och utbildning och vi behöver därför en utvecklingspolitik för att ta itu med dessa uppgifter. Jag kan inte annat än välkomna syftet med att utarbeta ett dokument för att formulera ett samförstånd mellan EU:s tre institutioner. Anders Wijkman, som företräder utskottet för utveckling i förhandlingarna, har vårt fulla stöd. 
Marcin Libicki,
   . –  Herr talman! Under våra debatter om bistånd till länder med eftersatt utveckling och mindre utvecklade länder måste vi göra en mycket tydlig åtskillnad mellan asiatiska länder och länderna söder om Sahara. Vi har alla sett tydliga bevis på att den förra gruppen snabbt lämnar fattigdomen bakom sig, medan den senare är oförmögen att ta sig ur den extrema fattigdomen och hälsoproblemen, i synnerhet aidsrelaterade sådana. Orsaken till detta kan hittas i människors tänkesätt och brist på utbildning. Vi bör ta tillfället i akt att särskilt betona denna fråga.
Även om jag anser att Anders Wijkman har utarbetat ett utmärkt betänkande, måste jag tyvärr än en gång uttrycka mina invändningar i kammaren. Vad jag undrar är varför man i detta betänkande nämner reproduktiv hälsa och reproduktiva rättigheter, något som till syvende och sist är detsamma som abort. Det är ingen hemlighet att parlamentet är splittrat i denna fråga, och i går bevittnade vi incidenter i anslutning till den utställning som anordnades i parlamentets lokaler. Jag kan inte se meningen med detta ideologiskt färgade angreppssätt, som innebär att vi hela tiden konfronteras med en fråga som splittrar parlamentet. Vi bör hålla en separat debatt om denna fråga, i stället för att ta upp den så snart tillfälle ges.
Jag vill därför be kammaren att rösta för ändringsförslag 3 och 4, som har lagts fram av Konrad Krzysztof Szymański. Syftet med båda ändringsförslagen är att ta bort hänvisningen till reproduktiva rättigheter och betona de grundläggande målen, som omfattar bra livsmedel, rent vatten, bättre sanitära förhållanden och utbildning.
Här i kammaren har vi hört kommissionsledamot Louis Michel beklaga sig över att EU saknar en gemensam utrikespolitik inom detta område. Man kan bara undra hur en sådan gemensam politik skulle kunna existera, med tanke på att vi gång på gång bevittnar försök att undergräva den. Ryssland lägger upp politiken tillsammans med Frankrike och Tyskland, utan någon hänsyn till Polen. Åtminstone har så varit fallet med regeringarna fram till nu. Jag hoppas att den nya tyska regeringen kommer att inta ett annat förhållningssätt, och jag hoppas också att saker och ting kommer att förändras när Jacques Chirac lämnar sin post.
Den solidaritet vi visar våra närmaste grannar i frågor av gemensamt intresse kommer att vara ett mått på EU:s framgång, på både EU-nivå och internationell nivå. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, herr Wijkman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka er alla. Alla har ni tveklöst spelat en avgörande roll i det arbete som i dag kan läggas fram. Jag hoppas att parlamentets bidrag kommer att leda till att slutdokumentet blir tillfredsställande för alla, ett resultat som skulle innebära ett ytterst viktigt framsteg.
Filip Andrzej Kaczmarek har talat till oss om de nationella parlamentens roll och jag är benägen att hålla med honom. Som ni kanske minns har jag dessutom rest till ett stort antal nationella parlament för att försvara ökningen av det offentliga utvecklingsbiståndet i de olika länderna, och när jag nu har ordet skulle jag vilja ta tillfället i akt att bekräfta att jag alltid är beredd att komma och besvara frågor eller delta i sammanträden i de nationella parlamenten. Jag tror faktiskt att det i många länder är värdefullt för de nationella parlamenten att mobiliseras, informeras och motiveras när det gäller utvecklingsfrågan. Jag är därför fullt beredd att åta mig denna uppgift.
Miguel Angel Martínez Martinez, ni säger att den nuvarande förklaringen är en besvikelse. Jag ska villigt erkänna att den inte är perfekt – det säger sig självt – och jag hoppas dessutom att vi kommer att förbättra den ytterligare. Men trots allt utgör denna förklaring verkligen ett viktigt steg framåt, eftersom det blir första gången EU får tillgång till ett ramverk inom detta område. Det blir också första gången som en politik samtidigt får stöd av kommissionen, parlamentet och rådet, och första gången som parlamentet, precis som kommissionen, kan tillhandahålla ett mer kraftfullt påtryckningsmedel för att göra utvecklingspolitiken mer effektiv och bättre samordnad. Därför skulle självklart även jag vilja se att denna förklaring var långt mer ambitiös. Den har onekligen tonats ner vid vissa tillfällen, men tro mig när jag säger att vi inte har gett upp våra ansträngningar, och jag förlitar mig självfallet både på Anders Wijkman och på vissa medlemsstater på rådsnivå för att hjälpa oss att bevara de bästa och mest framåtsträvande aspekterna av denna förklaring.
När det gäller Gabriele Zimmer och skuldfrågan, är vi uppenbarligen överens om att skuldbördan måste minskas. Å andra sidan – men detta skulle utan tvekan kräva en särskild debatt – är jag inte så entusiastisk över att bara avskriva skulden utan några villkor och oavsett omständigheter. Jag är dock bestämt och hängivet för att minska skulden eller avskriva den i mycket speciella fall och på mycket speciella villkor.
Vad gäller Martin Libicki tror jag inte att vi kommer att kunna enas om denna fråga. Ert sätt att förhålla er till reproduktiv hälsa skiljer sig från mitt. Ni ser på reproduktiv hälsa som en ideologisk fråga och jag gör det inte, eftersom jag för egen del anlägger ett humanistiskt perspektiv på frågan. Jag ser den inte som en ideologisk fråga. För det andra – och jag har inga avsikter att orsaka stridigheter här – så menar jag att ni begränsar frågan om reproduktiv hälsa till abort. Jag kan se många andra aspekter av reproduktiv hälsa. Framför allt kan jag se kvinnors och barns rättigheter. Därför är jag inte ideologisk.
Jag vill bara vädja till er att förstå verkligheten i vissa länder och vissa samhällen – själv möter jag faktiskt denna verklighet mycket ofta – och jag skulle uppriktigt vilja övertyga er om att mycket återstår att göra på denna punkt. Vissa slags gammalmodiga och konservativa åsikter – och det säger jag med full respekt för andras livsåskådningar – är enligt min mening överdrivet generösa i sin reaktion på vissa mänskliga tragedier som jag har konfronterats med. Jag kan därför inte acceptera denna kritik. Jag är inte fördomsfull och jag kan respektera allas tankar, livsåskådningar och religiösa och andra övertygelser. Jag anser dock att vi i ett visst skede ändå bör sträcka oss bortom dessa övertygelser för att kunna se vad som verkligen utgör allmänhetens intresse, för att skärskåda vad generositet egentligen innebär och för att lära oss hur man verkligen ska utforma åtgärder på bästa sätt. Jag anser trots allt att detta bör vara målet, bortom alla meningsskiljaktigheter som har sin grund i religion, ideologi eller livsåskådning.
Herr talman! Parlamentet har under de senaste månaderna oförtröttligt arbetat för att besvara kommissionens erbjudande och bidra till att åstadkomma ett samförstånd kring EU:s utvecklingspolitik, som motsvarar önskemålen hos de tre EU-institutionerna parlamentet, kommissionen och rådet. Denna gemensamma insats vittnar om att vi alla fäster stor vikt vid utvecklingsfrågor och visar att institutionerna gemensamt arbetar för att effektivisera våra insatser. Det är rätt av oss att göra detta. Jag har många gånger om upprepat att utvecklingspolitiken har potentialen att bli ett viktigt verktyg för att göra EU till en närvarande och positiv kraft i världen. Utvecklingspolitiken kan också fylla en avgörande funktion inom unionens utrikespolitik genom att fungera som ett föredöme, inte nödvändigtvis genom interventioner, utan genom att statuera positiva exempel.
Denna funktion bygger på ett långsiktigt synsätt, snarare än på kortsiktiga intressen. Det är en funktion som inriktar sig på välbefinnandet hos folk i utvecklingsländerna, och på vårt eget välbefinnande. Jag menar att vi står inför ett politiskt beslut – antingen utnyttjar vi denna kapacitet för att bekämpa globaliseringens negativa effekter och utnyttja globaliseringens fulla potential på ett rättvist sätt, eller så håller vi envist fast vid välgörenhetsperspektivet på utveckling, och väntar tills detta perspektiv fullständigt bryter samman och leder till terrorism, massiva och okontrollerbara migrationsflöden, pandemier, finansiell instabilitet, fattigdom och armod. Globaliseringen är gemensam för nord och syd, och enligt min åsikt måste utvecklingspolitiken fungera så att denna gemensamma nämnare kan bli en källa till rättvisa och delad tillväxt, i stället för beroende och fattigdom. Diskussionerna med rådet pågår fortfarande. Den nya policyförklaringen om utveckling har ännu inte färdigställts. Dessutom anser jag att vi nu är verkligt nära ett samförstånd om EU:s utvecklingspolitik. Det återstår bara för mig att uppmana er att göra en sista insats för att följa upp vårt gemensamma arbete, i den anda av partnerskap som har förenat oss under de senaste månaderna i syfte att förverkliga vårt gemensamma mål.
Som kommissionsledamot vill jag i alla händelser först och främst tacka er för ert aktiva bidrag till diskussionerna om mitt ansvarsområde och min avdelning, både för era relevanta frågor och, med adress till Miguel Angel Martínez Martínez, för era irrelevanta frågor. Jag anser att det är mycket viktigt att kommissionen ständigt står under parlamentets tryck eftersom det är på det viset framsteg görs. Jag tror inte att framsteg någonsin har gjorts utifrån ett samförstånd på förhand. Framsteg har alltid sitt ursprung i spänningar och motstridiga uppfattningar, och jag tackar er därför för att ni har deltagit i detta arbete. Utan parlamentet anser jag att jag skulle ha haft ett mycket sämre utgångsläge än i dag, för att inte tala om den förklaring som vi har lagt fram i dag, som skulle ha varit mycket mer färglös än den är nu. Jag anser att vi här har grunden till att utarbeta en bra text, som kommer att utgöra ett väsentligt framsteg. Herr talman, jag avslutar nu denna debatt med att än en gång tacka er för detta bidrag. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har en mycket kort fråga till kommissionsledamoten, men det är en viktig fråga som har betydelse för omröstningen. Kan kommissionsledamoten med absolut säkerhet utesluta möjligheten att uttrycket ”reproduktiv hälsa” innefattar abort? 
Louis Michel,
   . – Herr talman! Jag tror att alla som har följt denna debatt vet exakt vad den handlar om, nämligen, herr Posselt, ett humanistiskt synsätt och förhållningssätt till människors liv, vardagsliv, individens frihet, samvetsfrihet och frihet att söka personlig lycka. Detta är vad debatten handlar om.
Nej, ni kommer inte att kunna snärja mig. Jag tror att jag har varit verksam inom politiken längre än ni, så ni kan vara säker på att ni inte kommer att kunna snärja mig genom att dra in mig i en kättersk debatt, för detta är verkligen en kättersk debatt. Alla ledamöter, alla humanister i denna kammare, vare sig de är katoliker, protestanter, muslimer eller icke-troende, vet mycket väl vad vi diskuterar. Jag kommer inte att gå i den fällan.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Mina damer och herrar! Debatten är avslutad och därför vill jag inte öppna den igen, herr Libicki. Jag ger er gärna ordet i en ordningsfråga, men var snäll och förklara först vilken artikel ni syftar på. 
Marcin Libicki (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill bara fråga Louis Michel om han kan bekräfta att frågan om abort ligger utanför detta ämnesområde. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad, vi kommer inte att återuppta den, och dessutom har Louis Michel redan besvarat denna fråga i sitt tal och i sitt svar till Bernd Posselt.
Omröstningen kommer att äga rum efter eftermiddagens debatter om ingen begäran om uppskjutande framförs. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om tillgång till humanitärt bistånd i Kashmir(1).
Elizabeth Lynne (ALDE ),
   – Herr talman! De fruktansvärda bilderna och de tragiska personliga historierna efter jordbävningen den 8 oktober kanske inte längre förekommer på våra TV-rutor och på våra tidningars förstasidor, men låt oss inte glömma att behovet av akut hjälp är precis lika stort, särskilt nu när vintern nalkas. Det har redan inträffat 74 000 dödsfall, och att få fram hjälp till de nödlidande är en kapplöpning med tiden. Pakistans regering har uppskattat de ekonomiska kostnaderna för jordbävningen till 5 miljoner US-dollar. EU har redan lämnat betydande bidrag, men vi måste göra mer, mycket mer, och det bör också resten av det internationella samfundet göra. 
Men det handlar inte bara om pengar, det handlar om tillgänglighet, det handlar om helikoptrar och annan utrustning som ska nå fram till otillgängliga områden. Det är också ytterst viktigt att kontrollinjen mellan den indiska och den pakistanska delen av Kashmir blir tillgänglig. Jag är mycket glad att Indien och Pakistan har öppnat fem gränsövergångar för varor och jag hoppas att ytterligare gränsövergångar kommer att öppnas, inte bara för varor: civilbefolkningen måste också få tillåtelse att passera gränsen. Människor med släktingar och vänner på den andra sidan vill hjälpa till. De vill ge det stöd och den hjälp som behövs så väl och för närvarande kan de inte göra det. 950 kashmirier på den indiska sidan och 2 000 på den pakistanska sidan har redan bett om tillstånd. Jag vet att det är svårt på grund av den långvariga konflikten om Kashmir, men jag hoppas att ansökningarna kan behandlas snabbt. 
Denna mänskliga tragedi kräver att vi reagerar med barmhärtighet. Låt oss hoppas att det kan komma någonting gott av denna fruktansvärda tragedi och att de överlevande kan tillåtas att leva i fred. Jag hoppas att det äntligen ska gå att finna en rättvis lösning på denna 58 år gamla konflikt om Kashmir, en lösning som omfattar både Pakistan och Indien men framför allt folket i Kashmir som redan har lidit tillräckligt. 
Catherine Stihler (PSE ),
   – Herr talman! Jag vill börja med att säga att mina kollegor Claude Moraes och Neena Gill, som är ordförande för delegationen för förbindelserna med länderna i Sydasien och Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete (SAARC) och författare till denna resolution, var tvungna att lämna kammaren på grund av att de tidigare debatterna drog över tiden, och de ber om ursäkt för detta. Jag talar på deras vägnar, och för mina egna skotska väljare, som har bett mig att ta upp frågan om hur människor behandlas efter den förödande jordbävningen.
Det är av yttersta vikt att Europaparlamentet uttrycker sin åsikt om jordbävningen i Kashmir den 8 oktober. Vid sammanträdesperioden i oktober uppmärksammade vi denna tragiska händelse och uttryckte vårt deltagande för både offren och deras familjer. Fortfarande sex veckor efter denna händelse som har förstört den nordvästra regionen i Pakistan och Indien har vi inte insett vidden av den förödelse och det trauma som jordbävningen har orsakat. Man har uppskattat att 80 000 människor är döda, hundratusentals är skadade och 3 miljoner har förlorat sina hem.
Hjälparbetare har många problem att övervinna, bland annat jordskred, dåligt väder, efterskalv och en för det mesta svår terräng. Människor i de mest avlägsna områdena verkar ha drabbats hårdast, och många har inte fått hjälp över huvud taget. Dessa problem förvärras av den annalkande vintern och därför är det absolut nödvändigt att ge den rätta hjälpen till dem som behöver den.
Även om detta är en av de mest komplicerade biståndsinsatser som har gjorts är det ingen ursäkt för oss att inte göra vårt yttersta. Vi bör välkomna det faktum att alla jordbävningsoffer har evakuerats. Trots detta kommer det mer och mer snö för varje dag, och tusentals av de överlevande är i fara eftersom varje dag blir en kamp för att överleva. Omständigheterna i de tillfälliga lägren är långt från tillfredsställande, och så vitt jag har förstått är hygienen i flyktinglägren oacceptabel och förhållandena primitiva.
Kofi Annan har varnat för att en ny omfattande dödsvåg kommer att drabba området när sjukdomar börjar spridas bland de överlevande. Detta är en kamp mot tiden, och jag vill se följande åtgärdspunkter: För det första, även om vi välkomnar kommissionens hjälppaket på 93,6 miljoner euro måste vi ge mer, och vi kan göra bättre ifrån oss. Enligt officiella uppskattningar krävs det mer än 5 miljarder dollar under en period av 5 till 10 år för att återställa infrastrukturen i regionen. Vi måste erkänna att ett vanligt åtgärdspaket inte räcker för en situation som är så svår som denna, och vi måste inleda återuppbyggnaden omedelbart.
För det andra uppmanar jag verkligen kommissionen och rådet att följa exemplet från tsunamikatastrofen och ge särskilda handelskoncessioner för att hjälpa de länder som drabbas av naturkatastrofer av den här omfattningen. Åtminstone bör de genomföra den nya tillämpningen av Allmänna preferenssystemet (GSP+), som röstades fram av parlamentet i år, för att lindra situationen.
Slutligen välkomnar jag öppnandet av övergångar vid fem ställen längs kontrollinjen på gränsen mellan Pakistan och det Indienkontrollerade Kashmir. Kanske någon välvilja kan komma ur denna tragedi. Jag uppmanar medlemsstaterna och kommissionen att se till att vi inte sviker de utsatta och skadade. Därför uppmanar jag er alla att rösta för detta förslag. Människors liv hänger på det. 
Talmannen.
   – Innan jag ger ordet till nästa författare vill jag bara klargöra arbetsordningen, eftersom jag tyckte mig se tecken på förvåning hos några ledamöter för att jag inte ger ordet i den vanliga ordningen och låter de största grupperna tala först. Arbetsordningen ser ut på följande sätt: När en ledamot begär ordet i egenskap av författare beror turordningen på i vilken ordning anmälan har inkommit till parlamentets sessionstjänst. Därför kan det verka som om Elizabeth Lynne var snabbare än Catherine Stihler, som var snabbare än James E.M. Elles och så vidare. Däremot återgår vi till den vanliga ordningen när talare begär ordet på sina gruppers vägnar, varvid gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater talar först, följd av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och så vidare. Jag tyckte att det var bäst att påminna er om arbetsordningen, eftersom jag tyckte mig märka en viss tveksamhet. 
James Elles (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Tack för detta mycket tydliga klarläggande. Jag kände till arbetsordningen och denna ordning är i själva verket den som gäller vid ett brådskande förfarande, vilket har fått en ganska speciell behandling. När det gäller turordningen för grupperna att få ordet återgår vi till det normala förfarandet, så allt är i sin ordning. 
 Herr talman! Jag vill kommentera tre saker i början av denna debatt, som jag och andra talare välkomnar. För det första är det en av de största katastroferna någonsin i Sydostasien. Vår resolution innehåller siffror som har reviderats av de föregående talarna. Denna jordbävning har dödat och allvarligt skadat fler än 200 000 människor. Miljontals människor är fortfarande hemlösa och utsätts för extrema väderförhållanden och olika allvarliga sjukdomar. Mer än 1,8 miljoner människor är hemlösa, liksom ungefär 85 procent av befolkningen i Muzaffarabad, som jag har besökt. Detta är skrämmande siffror, och vi i Västeuropa måste göra så mycket vi kan för att åtgärda detta.
För det andra, när det gäller reaktionen hittills välkomnar jag kommissionens och medlemsstaternas snabba beslut att skänka omedelbar hjälp. I denna drabbade del av världen måste vi särskilt välkomna de pakistanska och indiska regeringarnas betydande insatser för att se till att människor kan nå varandra över en kontrollinje som har varit stängd i mer än 50 år. Förhoppningsvis får vi se mer av detta.
En sak som är ännu viktigare, och dessutom väldigt brådskande, är att jag skulle vilja fråga kommissionen om de senaste siffrorna från FN som indikerar att än så länge har väldigt lite av den hjälp som har utlovats kommit fram. Vi skulle vilja veta hur mycket av den hjälp som har erbjudits av Europeiska unionen och medlemsstaterna som har nått sitt mål. Men kanske vi kan göra ytterligare insatser i förlikningen om 2006 års budget nästa vecka så att vi kan se till att de som är hemlösa i dag åtminstone kommer att ha ett elementärt skydd när vintern kommer. Detta kommer att komplettera de medel som bland annat mina väljare med möda har samlat in för att hjälpa de människor som är i allvarlig nöd i dag. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ),
   . – Jag talar till er som en av författarna och som ersättare för Neena Gill, ordförande för Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete (SAARC). Mina damer och herrar! Gränsområdet mellan Kina, Indien, Pakistan och Afghanistan är en av de mest jordbävningsbenägna regionerna i världen. Det är också platsen för en av de konflikter som pågått längst i Sydasien. Gränsen i regionen har ännu inte fastställts eller säkrats genom bilaterala eller multilaterala överenskommelser. Risken för en beväpnad konflikt pyr fortfarande under ytan. I det område som kontrolleras av Pakistan, och som är praktiskt taget omöjligt att nå, har flera miljoner människor förlorat sina hem och i en del fall råder inte bara fullständig brist på livsmedel och medicin, utan man saknar även all kontakt med yttervärlden. Vi uppmanar därför alla länder och organisationer att bistå offren. I den resolution som vi har framför oss stöder vi naturligtvis ett fullständigt öppnande av de gränsöverskridande förbindelserna, som till exempel den återinsatta bussförbindelsen med Indien. Det är definitivt en positiv utveckling att ytterligare bussförbindelser som förbinder människorna på vardera sidan av gränsen i Punjab är på planeringsstadiet, och ytterligare samtal om järnvägsförbindelser och möjligheten till en överenskommelse om ett gemensamt byggande av en gasledning i regionen är utvecklingstendenser som vi naturligtvis välkomnar. Dessa åtgärder kommer att bidra till att bygga upp ett förtroende mellan parter som nu är i strid med varandra.
När det gäller att bistå dem som har drabbats av jordbävningen är ändå målet att ge så snabb hjälp som möjligt till dem som behöver den. Solidaritet mellan folken i denna splittrade region kan faktiskt bidra till att jämna marken för en lösning av uråldriga konflikter. De enträgna uppmaningar som riktas till de lokala organisationerna om att fördela hjälpen rättvist är helt och hållet berättigade. Samtidigt måste kommissionen och regeringarna i EU:s medlemsstater uppmanas att påskynda hjälpen till de drabbade. Behoven är välkända och vi vet alla att talesättet ”snabb hjälp är dubbel hjälp” gäller mer än någonsin, särskilt nu när vintern nalkas. Jag vill tacka er alla, mina damer och herrar, för ert stöd för denna resolution. Jag är övertygad om att frågan om en fredlig lösning i denna del av världen är något som vi kommer att återkomma till och att kommissionen snart kommer att lämna en rapport till oss om de åtgärder som har vidtagits. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Socioekonomiska sammanhang och politiska förhållanden förvärrar ofta det som strängt taget borde vara en ren naturkatastrof. Kashmir är ett sådant fall.
Efter den jordbävning som inträffade i oktober och orsakade mellan 70 000 och 90 000 människors död och gjorde sju miljoner människor hemlösa måste vi reagera med omedelbara och akuta insatser. Det är den otvetydiga vädjan som vi måste rikta till Europeiska unionen, till rådet och till kommissionen.
Vi kan bara visa vårt djupa deltagande och försäkra att vi är fullt och fast beslutna att lämna detta bistånd. Samtidigt får vi emellertid inte vara nöjda med att enbart agera i den akuta situationen. Vi måste angripa de mer strukturella sidorna av problemet och även i detta hänseende måste Europeiska unionen åta sig att stödja reformen och lösa de strukturella problem som kräver en reaktion, inte bara när det gäller infrastruktur utan även ur en socioekonomisk synvinkel, så att följderna när liknande händelser inträffar inte blir lika allvarliga som de som vi för närvarande bevittnar.
Vi måste därför betona inför regeringarna i de berörda länderna att detta skulle vara ett bra tillfälle att prioritera sociala och inre behov, att sluta lägga ut så mycket på militära angelägenheter och att ägna – och det är på den punkten som vi måste stödja dem – alla ansträngningar åt att se till att strukturerna är de bästa möjliga så att följderna av jordbävningar av detta slag blir så små som möjligt. 
Marcin Libicki (UEN ),
   . –  Herr talman! Trots att denna debatt handlar om ett mycket sorgligt ämne, nämligen den tragedi som har drabbat hundratusentals människor i Kashmirregionen, anser jag att vi har all anledning att glädjas åt att den äger rum. Anledningen till att jag säger detta är att den handlar om ingripanden vid akuta kriser, vilket enligt min uppfattning är ett område där EU framgångsrikt kan och ska skrida till handling. Ingen ifrågasätter behovet av sådana ingripanden och vi kan nå våra mål med hjälp av befintliga resurser när det gäller metoder, ekonomi och logistik. Det har därför glatt mig att höra de synpunkter som har lämnats av tidigare talare, däribland den ledamot som själv hade besökt Kashmir. Att denna debatt äger rum några veckor efter tragedin är också välkommet.
Jag anser att de människor som har drabbats av detta förtjänar vår omedelbara hjälp. Det kan inte råda någon tvekan om att de är mycket mer förtjänta av vår hjälp än de regioner och länder som nyligen drabbades av upplopp, och jag syftar särskilt på ett land. Trots att dessa upplopp var resultatet av ländernas egen politik, har vi hört att EU vill komma till deras hjälp också.
Kashmirs fattiga befolkning är mycket mer förtjänt av hjälp än rika länder som bara har sig själva att skylla för sina problem. 
Bernd Posselt,
   . – Herr talman! Efter jordbävningen i Kashmir såg jag en skrämmande rubrik i en tidning som löd: ”Inte ens jordbävningen kan få slut på fiendskapen mellan Indien och Pakistan.” Vad denna rubrik visar är att det är människorna, Gud hjälpe dem, som blir lidande när politiska spänningar råder, till och med i denna ytterst allvarliga situation.
När tyskar tänker på en konstlad delning av länder tänker de ofelbart på Berlin. Jag har själv sett platser i hjärtat av Berlin, där människor har drunknat i kanaler, därför att ingen som befann sig vid muren kunde eller fick hjälpa dem. Det betyder att människor var tvingade att avstå från att göra något som var fullständigt rationellt – det vill säga att rädda en människa från att drunkna – eftersom järnridån fanns på den tiden och politiska hänsyn hindrade dem från att ingripa.
Den sortens händelser gör att man får en känsla av vad det är som pågår i Kashmir. Låt oss inte förlora ur sikte att denna jordbävning redan är en fruktansvärd mänsklig katastrof, men nu nalkas vintern och dödligheten bland civilbefolkningen kommer att bli mycket stor om inte makthavarna på båda sidor till sist övervinner sin oförmåga – som i viss utsträckning är en ovilja – att samarbeta och hjälpa varandra och om inte hjälpen hamnar där den behövs.
Kashmir är ett offer för Indiens vägran att vid tiden för sitt grundande erkänna landets rätt till självbestämmande. Nu finns det även problem med Pakistan. Den slutsats vi bör dra av detta är att Kashmir inte bara är ett bilateralt problem som gäller dessa båda stater utan även, och främst, är ett problem för Kashmirs folk och därför även för oss. Vi bör inte enbart föra en dialog med dessa båda stater – hur viktiga de än må vara som kärnvapenmakter och stormakter – utan vi bör även öka vår direktkontakt med Kashmirs folk och dess företrädare, särskilt på lokal nivå, vilket denna humanitära katastrof ger oss en möjlighet att göra.
Först måste vi hjälpa dessa människor utan att ta några ideologiska hänsyn, sedan måste vi arbeta för en lösning för regionen. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg,
   . –  Herr talman! Den 8 oktober 2005 drabbades den region i Kashmir som är belägen i gränsområdet mellan Pakistan och Indien, av en jordbävning som har fått tragiska följder. Åttioåtta tusen människor saknas och över 245 miljoner har drabbats hårt i efterdyningarna till denna katastrof. Det är i dag fortfarande svårt att få en exakt uppskattning av de materiella förlusterna, men man kan utan vidare säga att de är av en omfattning som saknar motstycke. FN har uppmanat världssamfundet att lämna ett akut ekonomiskt bistånd i storleksordningen 500 miljoner US-dollar, men de länder som har drabbats av katastrofen har bara fått 20 procent av det förväntade beloppet trots att en månad har gått sedan jordbävningen inträffade.
Fastän Kashmir länge har varit en källa till konflikt mellan Indien och Pakistan, inledde de båda länderna förra året en konstruktiv dialog i syfte att få ett slut på denna konflikt. Efter naturkatastrofen beslutade de även att inrätta särskilda övergångsplatser längs kontrollinjen för att underlätta leveranser av humanitärt bistånd till offren i Kashmir. För närvarande tillåts emellertid endast varor att passera genom dessa övergångsplatser, men inte människor. Därigenom blir det mycket svårare att lämna bistånd. Ännu värre är det att regionens bergiga natur liksom den ödelagda infrastrukturen och bristen på tillfartsvägar orsakar ytterligare förseningar i leveransen av bistånd.
Europaparlamentet har en moralisk skyldighet att uppmana Pakistan och Indien att gå med på att låta medborgare från båda länderna och inte bara leveranser med humanitärt bistånd passera genom övergångsplatserna. Detta skulle möjliggöra att världssamfundets bistånd når dem som bäst behöver det. 
Alyn Smith,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Dagens bombangrepp i det Indienkontrollerade Kashmir, som dödade fyra människor och skadade över hundra, understryker hur angelägen denna debatt är och den smärtsamma politiska bakgrunden till vad som bara borde vara en naturkatastrof. Jordbävningen som förstörde området kom efter årtionden av politiskt våld, och nu har vintern kommit, när infrastrukturen och reservförråden är så sårbara.
Parlamentet är inte främmande för Kashmirfrågan. För en tid sedan försökte vår delegation undersöka möjligheterna till en långsiktig politisk lösning. Det måste påpekas att de lokala politiska framgångarna inte har gått särskilt snabbt. Låt oss hoppas att jordbävningen kan göra att uppmärksamheten riktas mot samarbete och dialog. I mitt hemland Skottland har vi fått se skotska asiater sträcka ut en hjälpande hand till sina vänner och släktingar i Kashmir. Vi har fått se penninginsamlingar, donationer och praktiskt bistånd. Deras givmildhet är en utmaning för oss.
Det är nu upp till politikerna, och vi i parlamentet och kommissionen kan spela vår roll genom att snabbt samordna hjälpen, och på lång sikt genom att hjälpa till att finna en genomförbar politisk lösning, för hur ska den här frågan lösas om inte politiskt?
Det kanske finns några positiva tecken. Gårdagens öppning av den femte övergången vid kontrollinjen kan vara inledningen av en process som kommer att leda till en fredlig lösning. De omedelbara problemen i regionen är akuta, men som framgår av resolutionen står vi beredda att medverka till en mycket långsiktig uppbyggnad. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Kashmirregionen delas av tre länder, Indien, Pakistan och Kina, även om detta är ett faktum som ofta glöms bort. Jordbävningar känner emellertid inga gränser, och den nyligen inträffade katastrofen drabbade både Indien och Pakistan och förenade länderna i olycka. Vidden av tragedin kan värderas utifrån det faktum att en hel generation gick till spillo. Flertalet av offren var barn och ungdomar och praktiskt taget inga skolor har lämnats oskadade.
EU har en moralisk och politisk skyldighet att lämna medmänskligt bistånd och att hjälpa till med att återuppbygga regionen i framtiden. De 20 miljoner US-dollar som Världsbanken har skänkt och EU:s gåva på mindre än 4 miljoner euro utgör bara kortsiktig hjälp för katastrofens offer.
Vi måste även ägna våra tankar åt en mer avlägsen framtid, eftersom följderna av denna katastrof kommer att vara kännbara under de närmaste årtiondena. Vår debatt om detta ämne bör tjäna som referenspunkt för kommissionen och rådet. Jag vill avsluta med en sista iakttagelse. Enligt mina beräkningar är EU:s ekonomiska stöd till offren för katastrofen i Kashmir 16 gånger mindre än det bistånd som kommer att garanteras för Frankrike efter upploppen där. Jag måste säga att jag tycker att detta är fullständigt orimligt. 
Simon Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är tacksam över att ha möjligheten att tala kort om den fruktansvärda tragedin i nordvästra Pakistan, Afghanistan, Indien och framför allt i Kashmirregionen. 
Det är svårt att förstå den förödelse som jordbävningen har orsakat, även efter att ha sett återkommande bilder av lidandet i tv och tidningar. Det har varit så många tragedier och naturkatastrofer i delar av världen under de senaste 12 månaderna: tsunamier, torka, lerskred, översvämningar, ständiga orkaner, tyfoner och nu en jordbävning. Det är svårt att behålla fokus och prioritera behovet av generositet och snabba hjälpinsatser när vi nästan har vant oss vid den ena naturkatastrofen efter den andra.
För stunden finns det ett grundläggande behov av att samla in bistånd och samordna fördelningen av detta, särskilt i otillgängliga delar av katastrofområdena. Tiotusentals människor saknar fortfarande tält i otillgängliga delar av Pakistan och Kashmir, och snart slår vinterkylan till. Politiken i denna region måste läggas åt sidan i ett försök att rädda liv, och i resolutionsförslaget välkomnas samordningen och öppnandet av nya rutter mellan det Indienkontrollerade Kashmir och den pakistanska sidan.
Vi stöder fullständigt ett snabbt och generöst svar på FN:s uppmaning till givarna att bidra med mer än en halv miljard dollar i katastrofhjälp, varav en stor del inte har betalats ännu.
Jag hoppas att kommissionen kommer att kunna göra det möjligt att bidra med ytterligare medel under budgetdiskussionerna i nästa vecka. I samband med detta resolutionsförslag anser jag att EU måste visa lite initiativkraft när det gäller att uppmuntra världssamfundet att planera för och förbereda sig inför naturkatastrofer i framtiden. I själva verket går det i många fall att förutse naturkatastrofer. Vi vet vilka områden som troligen kommer att drabbas av orkaner nästa år och var jordbävningar kan äga rum, och vi måste koncentrera oss på att bygga upp en regional kapacitet i dessa regioner i stället för den sortens dramatiska hjälpinsatser som vi nu håller på med. Vid sidan av de omedelbara hjälpinsatserna behöver vi alltså en långsiktig planering för framtiden. 
Danuta Hübner,
   – Herr talman! Kommissionen har reagerat snabbt och generöst för att hjälpa offren för denna fruktansvärda katastrof. Faktum är att de första biståndsmedlen gjordes tillgängliga och hjälparbetare skickades ut inom några timmar efter den förödande jordbävningen. 13,6 miljoner euro avsattes inom några dagar. Den första delen ställdes till förfogande inom några timmar efter katastrofen.
När kommissionens medel för humanitärt bistånd för 2005 tog slut begärde kommissionen via ECHO och Relex 30 miljoner euro från reserven till kommissionens budget för humanitärt bistånd, och 10 miljoner euro för återuppbyggnad. Vi uppskattar verkligen parlamentets samarbetsvilja när det gällde att frigöra dessa ytterligare medel. Som en följd av detta har kommissionen, såsom redan nämnts, kunnat bidra med ett ekonomiskt paket på totalt 93,6 miljoner euro för att hantera krisen, varav 43,6 miljoner euro kommer att gå till humanitärt bistånd och 50 miljoner euro till återuppbyggnad.
Hittills har biståndsmedlen använts till tält, sjukvård – bland annat Röda Korsets fältsjukhus i Muzaffarabad – vatten och sanitet, samordning och logistik, bland annat 11 helikoptrar, vilket nämndes tidigare i dag.
Kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner reser i dag till Pakistan, där hon under de närmaste två dagarna kommer att delta i återuppbyggnadskonferensen tillsammans med FN:s generalsekreterare Kofi Annan och andra viktiga internationella givare.
Jag ska tala om några av våra viktigaste angelägenheter i dag. Kommissionen är fullt medveten om att platsen för och omfattningen av denna katastrof gör det mycket svårt för alla humanitära organisationer att snabbt vara på plats och ge hjälp till offren. Hjälporganisationernas genomförandekapacitet utgör ytterligare en begränsning när det gäller att tillfredsställa behoven och fördela de tillgängliga medlen. Det måste ske en snabb förbättring, särskilt i fråga om att nå ut bortom huvudorterna.
Jag håller fullständigt med er om att samordning är mycket viktigt. En del av uppgiften för de hjälpteam som ECHO snabbt har satt in är eller har varit att se till att samordningen fungerar. Dessutom har ECHO också tilldelat medel till FN:s kontor för samordning av humanitära frågor (OCHA) för samordning, bland annat civil och militär samordning av den militära logistikhjälpen.
När det gäller frågan om särskilda handelsåtgärder, som togs upp av en av parlamentets ledamöter, har vi för avsikt att ta hänsyn till Pakistans handelsintressen inom ramen för våra internationella åtaganden. Pakistan kommer att kunna dra nytta av den nya tillämpningen av Allmänna preferenssystemet från och med januari 2006. För första gången på tio år kommer hela den pakistanska exporten att täckas in. Det betyder att Pakistan kommer att få en likadan behandling som de tsunamidrabbade länderna.
Vi i kommissionen är mycket oroade över risken för ytterligare en humanitär katastrof när vintern kommer. Ni delar denna oro, eftersom tusentals skadade människor fortfarande är lämnade åt sitt öde i isolerade bergsområden utan mat, tält eller sanitär utrustning. Därför måste vi alla räkna med en storskalig hjälpinsats som sträcker sig över hela vinterperioden.
Med tanke på detta vill jag säga att kommissionen via generaldirektoratet för humanitärt bistånd (ECHO) har fått ytterligare 30 miljoner euro från reserven för katastrofhjälp. Jag vill tacka er för ert stöd i dessa gemensamma ansträngningar för att hjälpa de nödställda. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatternas slut. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om fem resolutionsförslag om Filippinerna (dödsdomen mot den europeiska medborgaren Francisco Larrañaga)(1). 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta initiativ är avsett att i tid förhindra avrättningen i Filippinerna av Francisco Larrañaga, en ung europé av spansk nationalitet.
Under den långa juridiska process som ledde fram till domen förklarade sig Paco Larrañaga entydigt, vid upprepade tillfällen och med eftertryck oskyldig till de fasansfulla brott som han hade anklagats för.
Hans försvarare och erkända människorättsorganisationer har klagat över att rättegången ägde rum utan vederbörliga garantier, utan respekt för rätten till försvarare och att domen, som fälldes trots att bevis saknades, var godtycklig och orättvis.
Trots detta fastställde Filippinernas högsta domstol dödsdomen i juli. När alla möjligheter till överklagande är uttömda är det enda sättet att förhindra avrättningen och lösa Paco Larrañagas ytterst allvarliga situation enligt filippinsk lag en benådning av president Gloria Macapagal-Arroyo. Många initiativ har tagits i syfte att åstadkomma en sådan benådning bland vilka jag vill framhäva de som tagits av kungen av Spanien, den spanske premiärministern och Europaparlamentets talman.
I måndags offentliggjordes i Filippinerna uttalanden med innebörden att Larrañaga var oskyldig av en pensionerad polisman som hade deltagit aktivt i utredningen av brotten. Dessa upplysningar, som har fått stor spridning i våra medier, bekräftar denna resolutions berättigande. I resolutionen försvaras rätten till liv och Paco Larrañagas grundläggande rättigheter. Vi försvarar också våra värderingar: att avskaffa dödsstraffet i hela världen och återupprätta korrekta rättsliga processer. Vi stöder den filippinska kongressens lagstiftningsinitiativ för att avskaffa dödsstraffet.
En benådning av presidenten skulle vara ett tecken på ett engagemang för demokrati och mänskliga rättigheter, som skulle stärka Filippinernas internationella trovärdighet. Det som vi för närvarande vet säkert gör att vi måste prioritera målet att nå fullständig benådning för Paco Larrañaga och därför anser vi inte att vi bör lägga fram ändringsförslag som inte inriktas på detta grundläggande och akuta mål. 
Carlos José Iturgaiz Angulo (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi har att göra med en mycket viktig resolution, eftersom det i Francisco Larrañagas fall inte råder något tvivel om att det handlar om ett upprörande fall av justitiemord.
Med hjälp av denna resolution kan vi bidra till att få honom frisläppt från det fängelse där han orättmätigt hålls fängslad, för det är tydligt att han är oskyldig.
Mina damer och herrar! Jag besökte Francisco Larrañaga i Filippinerna förra veckan. Han har suttit i detta fängelse i åtta år, sedan han var 19, och han har varit dömd till döden i två år. Det finns 18 000 människor i detta fängelse, varav 1 200 är dömda till döden, och domen har fastställts i 250 fall. Fångarna sover i korridorer, eftersom det inte finns tillräckligt med celler.
Dessutom skickades Paco Larrañaga till detta fängelse utan någon rättvis, trovärdig eller acceptabel rättegång. Han fick inget riktigt försvar vid rättegången. Trettio personer hindrades från att vittna till hans försvar, eftersom domarna inte tillät dem att tala. När Larrañagas advokater begärde att vittnena och Larrañaga själv skulle få tala fängslades de på grund av otillbörligt uppträdande inför rätten. På en kropp som hittades vanställd – enligt uppgift ett av offren – togs inget DNA-prov. Han var fem centimeter för kort. Familjen kände inte igen honom och så vidare.
Som om detta inte vore tillräckligt har förutsättningarna för detta fall totalt förändrats denna vecka – som min vän och kollega Antolín Sánchez Presedo sa – med uttalanden av en polisman med innebörden att Larrañaga är oskyldig.
Trots detta har det filippinska rättssystemet tyvärr avslutat fallet. Vi måste därför stödja de politiska grupper av filippinska parlamentsledamöter som inför landets kongress kommer att lägga fram ett förslag om avskaffande av dödsstraffet så att detta kan bli verklighet och dödsstraffet avskaffas i Filippinerna.
Syftet med denna resolution är att rädda en europeisk medborgare som ska avrättas trots att han är oskyldig. Vi vet alla att han är oskyldig tack vare de bevis som vi har sett. Jag ber er därför att stödja denna resolution för att benådningen ska bli verklighet och för att Larrañaga inte ska behöva tillbringa en sekund till i filippinska fängelser. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Utvecklingen av moratoriet om dödsstraffet från mars 2000 har under de senaste tre åren tagit en totalt motsatt vändning i Filippinerna. Den nuvarande regeringen har som mål att verkställa fler och fler dödsstraff, även när det gäller minderåriga, som enligt lag inte får dömas till döden eller avrättas. I sin strävan att avlägsna så många människor som möjligt försätter regeringen offren i isolering, torterar dem och förvägrar dem rättshjälp.
Det faktum att Filippinernas regering är oförmögen att sätta stopp för brottslighet och protester rättfärdigar inte bruket av barbariska metoder av detta slag. Bland de många människor med filippinskt medborgarskap som har fallit offer för dessa metoder finns Francisco Larrañaga, som även har spanskt medborgarskap. Det faktum att han har anklagats för mycket allvarliga brott rättfärdigar inte en skenrättegång i vilken ingen hänsyn tas till hans alibi, och dödsdomen eller det faktum att möjligheten till ett ogillande av domen än så länge är utesluten kan inte heller försvaras.
Hans dubbla medborgarskap bidrar emellertid till att europeiska medier kan rikta uppmärksamheten mot dessa missförhållanden. Även om en europeisk medborgares liv inte står på spel måste vi vidta varje åtgärd för att avskaffa dödsstraffet varhelst i världen det tillämpas. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Liksom tidigare talare har sagt tvingar fallet Francisco Larrañaga oss att återigen analysera och främja debatten om ett behov av ett universellt avskaffande av dödstraffet.
Larrañagafallet utmärks av alla tecken på en orättvis rättegång utan minimigarantier för rättssäkerhet, vilket är svårt att acceptera inom ramen för den gällande folkrätten. Olyckligtvis är situationen i Larrañagafallet särskilt känslig eftersom det inte förefaller finnas något sätt att överklaga dödsdomen från juli 2005.
Det viktigaste är emellertid inte bara att Francisco Larrañaga är spansk medborgare och därför europé, utan att nästan 2 000 andra befinner sig i en liknande situation. Därför vill jag påpeka att i Filippinerna är det normalt att anhålla misstänkta på ett godtyckligt sätt, tortyr är vardagsmat och dessa personer hålls ofta isolerade. Allt detta ökar våra farhågor när det gäller just Francisco Larrañaga.
I parlamentet har vi sällan tillfälle att analysera och ta itu med situationen på Filippinerna. Därför är detta ett bra tillfälle för oss att påminnas om denna och många andra frågor som rör oss. I EU:s förbindelser med tredjeländer bör avskaffandet av dödstraffet framföras som ett standardvillkor som bör spridas och respekteras av de länder som tillämpar dödsstraff om de vill ha normala förbindelser med EU.
Jag vill därför betona att Larrañagafallet erbjuder oss ett tillfälle att säga att dödstraffet måste avskaffas. När det gäller Filippinerna vill jag uppmana president Gloria Macapagal-Arroyo att åtminstone återinföra moratoriet för dödstraffet och sedan, liksom en del ledamöter redan har sagt, vill jag betona behovet av att upphäva lagen som återinför dödstraffet. I det avseendet stöder jag de initiativ som har lagts fram i den filippinska kongressen. 
Marcin Libicki (UEN ).
    –  Herr talman! I resolutionen blandar man ihop ett antal olika frågor. Till att börja med gör man ingen åtskillnad mellan våra uppmaningar om att avskaffa dödstraffet på Filippinerna och frågan om rättegången för den unge man som har anklagats för så hemska brott. Detta är två helt skilda frågor. De talare som hävdar att rättegången var orättvis framför en mycket allvarlig anklagelse. De hävdar inget mindre än att domstolarna i Filippinerna en efter en alla har avgett felaktiga domar och att Filippinernas president inte vill bevilja nåd till medborgarna. Detta är en helt annan sak.
En tredje sak står på spel här också. Nämligen frågan om vad vi faktiskt begär. Som jag ser det bör vår prioritering vara att kräva en rättvis rättegång. Om rättegången i fråga var orättvis så skulle detta i själva verket utgöra ett brott. Om rättegången faktiskt var rättvis, då kan vi begära att dödsstraffet inte verkställs, men vi kan inte begära ett fullständigt frikännande när det gäller så hemska brott, förutsatt att han faktiskt har begått dem. Därför bör vi begära ett uppskov men vi bör inte kräva ett fullständigt frikännande förrän en rättvis rättegång har ägt rum. 
Danuta Hübner,
   – Herr talman! Kommissionen är mycket oroad över att lagen om dödsstraff på Filippinerna fortfarande är i kraft, och att president Gloria Macapagal-Arroyo har underlåtit att återinföra det moratorium på dödsstraff som hävdes den 1 januari 2004.
EU:s ställningstagande mot dödsstraff grundar sig på den fasta tron på varje människas medfödda värdighet och okränkbarhet. Medlemsstaterna har tillsammans med kommissionen stärkt sina internationella åtgärder mot dödsstraffet som en viktig del i EU:s människorättspolitik. De har också antagit EU-riktlinjer där de grundläggande principer som ska följas i detta avseende fastställs.
Vi vet att det för närvarande finns fler än 1 000 interner som väntar på sitt dödsstraff i Filippinerna. Bland dessa har 165 dödsdomar bekräftats av högsta domstolen och kan endast stoppas genom att presidenten uppskjuter avrättningen. Vi uppmanar än en gång Filippinernas president att benåda de dödsdömda.
Vi är särskilt oroade över högsta domstolens dödsdom av den 3 februari 2004 mot den spansk-filippinska medborgaren Francisco Larrañaga och domstolens vägran att pröva målet i juli 2004, vilket innebär att det inte längre finns några rättsliga instanser att vända sig till. Den 5 juli 2004 lämnade en EU-trojka bestående av Nederländerna, Förenade kungariket och kommissionen in ett ”amicus curiae brief” (föredragning av utomstående sakkunnig) till Filippinernas utrikesdepartement för att stödja förslaget om att pröva målet på nytt.
Sedan dess har den spanska ambassaden i Manila drivit detta enskilda fall, medan kommissionen arbetar med de allmänna frågorna om stödet för den kampanj mot dödsstraff som bedrivs av olika aktörer i Filippinerna. Den brittiska ambassaden har i samarbete med den brittiska organisationen Reprieve skickat en jurist till Filippinerna, som med början i oktober 2005 ska ägna tre månader åt att undersöka fallet.
Vi stöder också de olika interna parlamentariska initiativ för att upphäva lagen om dödsstraff som för närvarande diskuteras i den filippinska kongressen, och vi stöder det civila samhällets ansträngningar för att arbeta mot detta mål.
Det är viktigt att vi insisterar på att Larrañagamålet återupptas, eftersom han inte har fått en rättvis rättegång enligt internationella rättsliga normer. Även om parlamentet skulle rösta för att man avskaffar dödsstraffet och i stället inför livstidsdomar skulle Larrañagamålet fortfarande vara bristfälligt. EU bör fortsätta att insistera på rätten till en rättvis rättegång för Francisco Larrañaga. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Burma/Myanmar(1).
Marios Matsakis (ALDE ),
   – Herr talman! Detta är inte första gången som en resolution om Burma har lagts fram för parlamentet. För bara några månader sedan antog parlamentet enhälligt en gemensam resolution som fördömde landets allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. Tyvärr brydde sig den burmesiska diktaturen knappt om denna resolution, vilket ofta är fallet när man har att göra med totalitära regimer. Den brutalitet och det förtryck som den burmesiska militären har utövat mot sitt eget folk har fortsatt i oförminskad styrka, och allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna, bland annat våldtäkter och plundringsräder genomförda av regeringssoldater, har fortsatt.
Dessutom hålls uppskattningsvis 1 000 politiska fångar olagligt internerade, och den 2 november blev 10 framstående aktivister för mänskliga rättigheter, demokrati och fred dömda till sammanlagt 756 års fängelse. Det säger sig självt att deras rättegångar var helt orättvisa, de fick inte välja vilken advokat de ville ha och de förbjöds att träffa sina familjer.
De burmesiska diktatorerna lämnar oss således inga andra alternativ än att gå vidare med en tuffare resolution, som den vi har framför oss i dag. Bland annat uppmanar vi FN:s säkerhetsråd att så snabbt som möjligt ta itu med situationen i Burma, och vi insisterar på att EU stärker sin gemensamma Burmapolitik genom att vidta vissa praktiska straffåtgärder. I resolutionen begärs att man utnämner ett EU-sändebud på hög nivå som ska arbeta för att se till att de politiska fångarna släpps, hjälpa till med humanitära frågor och i allmänhet bistå så att de välbehövliga demokratiska reformerna i landet kommer till stånd.
Låt oss hoppas att de burmesiska diktatorerna denna gång kommer att ta mer allvarligt på våra fördömanden och de frågor som bekymrar oss och att de kommer att gå framåt snabbt på den enda logiska väg som ligger öppen för dem, den väg som leder till demokratisering av deras land, som har fått lida så länge. 
Marc Tarabella (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag fick tillfälle att leda Europaparlamentets delegation med ansvar att observera hur Aseans 26:e interparlamentariska organisation (AIPO) arbetade vid deras möte i september i Vientiane i Laos. Jag kunde på plats iaktta de ansträngningar som Laos och andra länder i regionen gjorde för att förbättra sina styrelseformer. EU stöder dessutom de ansträngningar som dessa länder gör och arbetet måste fortsätta att gå i samma riktning.
Burma anstränger sig för sin del överhuvudtaget inte för att inrätta ett demokratiskt styre. Det förtryck som särskilt Aung San Suu Kyi, 1991 års vinnare av Nobels fredspris, och hennes partis anhängare utsätts för behöver det inte ordas mer om. Det förtrycket är ett iögonfallande exempel på bristen på demokrati i Burma. Låt oss inte glömma att partiet som sitter vid makten tog över landets styre olagligt. Jag tycker att det är lämpligt att framföra några faktauppgifter som visar på den tragiska situationen för landet och dess folk.
Tillåt mig att här i parlamentet agera talesman för Reportrar utan gränser och föra fram fallet med Win Tin, en 75-årig journalist, vars hälsotillstånd är kritiskt och som fortfarande sitter fängslad trots att han borde ha blivit frisläppt för gott uppförande. Listan över förtryckta människor är naturligtvis mycket lång och trots att 250 personer frisläpptes för några månader sedan, vilket är en välkommen händelseutveckling, kvarstår omkring 1 000 politiska fångar.
I över tio år har det statliga rådet för upprätthållande av lag och ordning, som är en militärjunta och inget annat, kontrollerat de olika delarna av landets politiska och ekonomiska liv. De mänskliga rättigheterna har man helt förlorat ur sikte, tillgång till utbildning har kommit att bli ett privilegium förbehållet en mycket liten del av samhället och yttrandefriheten är i så hög grad icke-existerande att utländska journalister fängslas. Alla former av oliktänkande är förbjudna. Till följd av detta arresteras de medlemmar av motståndsrörelsen som fortfarande är aktiva för att förhindra dem från att undergräva regeringsmakten. Situationen blir ännu allvarligare på grund av att detta land med sitt stora antal etniska grupper inte respekterar kulturell mångfald överhuvudtaget. Några etniska grupper är dessutom förslavade.
Trots dessa uppenbara hemskheter fortsätter vissa länder att handla med Burma. I egenskap av ledamot av Europaparlamentet kräver jag ett strängare förhållningssätt inför denna oacceptabla situation eftersom de vidtagna sanktionerna är för svaga. För att kunna åstadkomma en förändring av den rådande situationen anser jag att det är av yttersta vikt att förhindra handel inom strategiska sektorer som för närvarande kontrolleras av generalerna. Det vore värt mödan att uppmana affärs- och industriföretag med verksamhet i Burma att föregå med gott exempel så att Burma verkligen kan utvecklas till ett demokratiskt land. Därför stöder jag naturligtvis förbehållslöst den resolution som de sex politiska grupperna har lagt fram. 
Simon Coveney (PPE-DE ),
   – Herr talman! Det som fortfarande händer i Burma är fruktansvärt. En militärdiktatur fortsätter att styra landet med vapenmakt, trots den senaste tidens samtal och överenskommelser om vapenvila. Motståndet slås fortfarande ned med brutala militära medel.
För två veckor sedan besökte jag gränsen mellan Thailand och Burma i sex dagar. Jag hade möjlighet att besöka flyktingläger i Thailand som översvämmas av människor som har flytt från de burmesiska områdena Karen och Karenni. Situationen för de mänskliga rättigheterna inom de etniska områdena i Burma är mycket oroande. Situationen med krig och militära ledare som agerar utan fara för att själva bli straffade leder till förtryck och övergrepp: tvångsförflyttning av samhällen och ödeläggelse av byar, tusentals fördrivna människor som lever i skogen, våldtäkter på kvinnor och barn – många sådana incidenter har dokumenterats av människorättsorganisationer – tvångsarbete, användningen av uppemot 60 000 barnsoldater – jag mötte två sextonåriga avhoppare från de burmesiska styrkorna – och de landminor som båda sidor använder urskillningslöst och som skräpar ned djungeln och gör den livsfarlig.
Den här resolutionens huvuduppgift är att driva på världssamfundet för att se till att Burma placeras på säkerhetsrådets agenda så snart som möjligt. I sin rapport lägger Vaclav Havel och Desmond Tutu fram starka, juridiska och tungt vägande skäl för att ta upp Burmafrågan i FN:s säkerhetsråd, och jag stöder detta.
Lösningen på frågan om lidandet och förtrycket i Burma handlar inte i första hand om bistånd, även om det krävs bistånd för att minska lidandet. En hållbar lösning måste vara politisk. Vi behöver en riktig vapenvila. Vi behöver samtal mellan regeringen, SPDC, Nationella demokratiförbundet och de etniska grupperna, och alla grupper måste delta på lika villkor. Vi måste få ett frisläppande av alla politiska fångar, och vi måste låta demokratin styra. Jag tror inte att Burma kan klara den positiva övergången till demokrati utan ständiga internationella påtryckningar på högsta möjliga nivå.
Jag uppmuntrar EU:s medlemsstater i FN:s säkerhetsråd, särskilt Förenade kungariket, att inta en aktivare roll när det gäller att få upp Burma på säkerhetsrådets agenda. Det är lite ironiskt att det är USA som har varit mest drivande i den här frågan trots de historiska kopplingarna och förbindelserna mellan Förenade kungariket, Burma och dess folk. Det krävs att 9 av 15 medlemmar i FN:s säkerhetsråd skriver under ett förslag om att sätta denna fråga på dagordningen. För närvarande har vi åtta. Om den politiska viljan finns kan man hitta och övertala en nionde medlem. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Kort efter andra världskriget fick Burma en hyfsad början som självständig stat. Huvudproblemet var att det fanns språkliga och kulturella skillnader mellan befolkningen i de centrala delarna av Burma och befolkningen som bodde närmare kusten, och att ursprungsbefolkningen ville ha så stort självstyre som möjligt. Det kravet uppfylldes inte, inte ens halvvägs, varpå resultatet blev våldsamma konflikter som gav armén tillfälle att bli än mäktigare och oberoende. Armén tog så småningom över regeringsmakten i landet och tog också kontrollen över en stor del av ekonomin.
Detta är en märklig form av diktatur som inte har några ideologiska mål som skulle kunna göra de styrande mer populära hos vissa delar av befolkningen. I denna diktatur pågår en ständig maktkamp där ledare avsätts och till och med fängslas. Inom den ledande gruppen finns det också motstridiga ekonomiska intressen inom mineralutvinning, avverkning av tropisk regnskog och produktion av opium. Taktiken för att hantera den demokratiska oppositionen varierar också.
Den enda gång man tillät fria val uttalade sig den stora majoriteten till fördel för oppositionen, så resultatet upphävdes i efterhand. Ett regimskifte har hittills framstått som praktiskt taget omöjligt. Utländska företag sökte ekonomisk vinning från diktaturen i åratal. Burma kan tillhandahålla billiga råvaror eftersom befolkningen mer eller mindre hålls i slaveri och för att man inte skyddar naturen eller miljön. Under påtryckningar från flera internationella proteströrelser har dessa ekonomiska förbindelser minskat ordentligt i omfattning, men de har inte försvunnit helt och hållet. Endast kontinuerlig och förstärkt isolering kan åstadkomma en förändring i sinom tid.
Det är välkommet att resolutionsförslaget innehåller krav på en bojkott av alla företag med säte i EU som investerar i eller lånar ut till Burma. Det är bara på det sättet vi kan bidra till att få ett slut på regeringsstyrkornas våldtäkter och plundring, tvångsarbete, tvångsförflyttningar, tagandet av politiska fångar och den sittande regeringens utestängande av medborgarna. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Som Simon Coveney så vältaligt förklarade blir situationen i Burma inte bättre. Parlamentet har röstat för så många resolutioner att Aung San Suu Kyi skulle kunna tapetsera sitt hus, som fortfarande är hennes fängelse, med dem.
Vari ligger resolutionens allvar – för det är hög tid att parlamentet menar allvar? Jag vill hänvisa till punkt 1 och vår begäran att FN:s säkerhetsråd ska undersöka eventuella sanktioner mot denna regim. Vi i EU fattade detta beslut för en tid sedan, men trots detta fortsätter europeiska företag att spela en viktig roll särskilt i Myanmar Oil and Gas Enterprise. I realpolitikens smutsiga värld hävdar man att ett genomförande av vår egen sanktionspolitik bara skulle lämna efter sig ett vakuum som kineserna med glädje skulle fylla. Det kan hända att det är så, och därför är det lämpligt och rimligt att sanktionerna diskuteras och genomförs på FN-nivå.
Världspolitiken bör dock inte användas som en ursäkt för vår egen dubbelmoral. Vi måste stärka vår egen politik inte enbart mot Myanmar Oil and Gas Company, utan också mot Myanmar Timber Company och Myanmar Post and Telecoms, och jag beklagar att de inte finns med i resolutionen.
Diplomatiska påtryckningar har bevisligen inte fungerat mot denna regim. För att få ett slut på denna skandalösa situation måste vi öka våra ekonomiska påtryckningar och samarbeta med Förenta nationerna. 
Ioannis Varvitsiotis,
   . – Herr talman! De uppenbara kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Myanmar har ofta varit föremål för Europaparlamentets resolutioner. Ytterligare en resolution kommer att läggas till de tidigare och jag vet inte vad detta kan få för effekt, eftersom befolkningen i Burma lider av att man fråntagit dem deras rättigheter på ett barbariskt sätt genom tvångsarbete, förföljelse av regimkritiker, militär rekrytering av barn, tvångsförflyttningar och utrotning av etniska minoriteter.
Dessutom har Myanmar en framstående ställning i tillverkning och smuggling av narkotika samtidigt som hiv/aids kommer på bred front och Myanmar har skött sig mycket illa på detta område. Världssamfundet behöver förvisso ta itu med dessa frågor eftersom situationen inte förbättras, utan snarare förvärras hela tiden. Det är därför nödvändigt att FN:s säkerhetsråd ingriper.
Vi tror att Aung San Suu Kyi, som har ett internationellt anseende och som har hedrats med internationella utmärkelser, kan ena de politiska partierna och alla de oppositionella politiska grupperna och säkra de etniska minoriteternas självbestämmande, så att demokratiska, rättsliga och politiska förändringar någon gång kan ske i Myanmar.
I den rapport som nyligen skrevs på initiativ av president Vaclav Havel och ärkebiskop Desmond Tutu och som med detaljerade uppgifter bekräftar den drastiska situationen i landet, framförs behovet av en bredare dialog. Dialogen måste, förutom att föras på den interna nivå jag nämnde, även föras på internationell nivå. Därför anser jag att Europeiska kommissionen bör ta initiativet till att ta upp detta i FN:s säkerhetsråd så att man kan finna en sätt för att ge Myanmar att en demokratisk framtid, även om kraftiga påtryckningar måste utövas innan så kan ske.
Proinsias De Rossa,
   – Herr talman! I skäl A i vårt resolutionsförslag står det att folket i Burma utsätts för brott mot de mänskliga rättigheterna, bland annat i form av tvångsarbete, förföljelse av oliktänkande, rekrytering av barnsoldater, regeringssoldaters våldtäkt och plundring samt tvångsförflyttning. Har vi någonsin tidigare haft en resolution framför oss som är så tydlig om de missförhållanden som vi vill att Europeiska unionen ska sätta fokus på?
Trots våra diplomatiska ansträngningar hittills har inga av de villkor som ställdes upp av det sjätte ministermötet mellan Asien och Europa på Irland förra året uppfyllts av den burmesiska diktaturen, inte heller minimivillkoret att Aung San Suu Kyi ska släppas. Även om vissa politiska fångar har släppts hålls fortfarande 1 000 personer fängslade, och politiska ledare fortsätter att dömas till brutala fängelsestraff, vissa i upp till 106 år. Tvångsarbete förekommer fortfarande, trots avtal med ILO.
Vi måste stärka våra diplomatiska åtgärder mot Burma genom att förhindra investeringar och lån till alla statligt ägda företag, inte bara dem som redan har förbjudits. Vi måste vägra att godta varje slutsats av nationalkonventet om inte de villkor som fastslogs förra året av ASEM-ministrarna uppfylls. Slutligen måste vi inleda en seriös kampanj i Förenta nationerna för sanktioner mot Burma. 
Jaromír Kohlíček,
   – Mina damer och herrar! Myanmar är väl Burma, eller hur? För flera år sedan var detta mer eller mindre en av mina kollegers reaktion på pressens rapportering om nyheten om nya naturgasfynd i kontinentalsockeln i detta land i Sydasien. Myanmar är för närvarande föremål för EU- och FN-sanktioner. Det intressanta i Sergio Vieira de Mellos rapport, som vi har fått, är att han klagar på militärregeringens ansträngningar för att skriva in arméns roll i den nyskrivna författningen.
Mina damer och herrar! Ni hörde inte fel. År 2005 är en av de strängast kritiserade aspekterna av situationen i Myanmar arméns roll i det dagliga livet och fängslandet av hundratals personer på grund av deras politiska åsikter. Men om någon av er skulle tro att det kunde vara Turkiet eller Afghanistan vi talar om, skulle ni ha fel. Sådana företeelser kritiseras lika försiktigt när det gäller Turkiet som om det handlade om Förenta staterna. När det gäller Myanmar hänvisar vi till våldet som oacceptabelt och detsamma gäller för behandlingen av etniska minoriteter. När det gäller Afghanistan vet vi inte vad vi ska säga. Varför inte inleda anslutningsförhandlingar med Myanmar och skapa ett frihandelsområde och så vidare, som vi gör med Turkiet? Är det att fantisera? I sådana fall är vi inget annat än en hop bedragare som tillämpar olika normer för olika länder. Ta inte illa upp är ni snälla, men jag kommer inte att rösta för en resolution av det här slaget. 
Urszula Krupa,
   . –  Herr talman! Dagens debatt om kränkningar av de mänskliga rättigheterna riktas mot ett av Asiens ledande länder. Myanmar, tidigare Burma, är välbekant för oss från bilder av utsökta buddisttempel och guldbesmyckade överdådiga palats. Men det tragiska öde som tusentals av landets invånare drabbas av sopas under mattan. Där kränks de mänskliga rättigheterna våldsamt och tusentals människor sitter antingen i fängelse efter att ha blivit dömda och förföljda för oppositionell verksamhet, eller utsätts för tvångsarbete. Elvaåriga barn tvingas göra militärtjänst och majoriteten av befolkningen lever på mindre än en US-dollar om dagen. De saknar också tillgång till hälsovård, vilket förvärrar de problem som drabbar många av dem som smittats av hiv/aids.
Burma ligger på 190:e plats av 191 länder när det gäller kvaliteten på tillgång till hälsovård i landet. Internettillgång existerar inte i Burma. Parabolantenner var förbjudna fram till nyligen och landets medborgare får inte komma in på de få hotell där utlänningar har tillgång till utländska medier.
Alla statliga strukturer upplöstes efter statskupperna 1962 och 1988 och det statliga rådet för upprätthållande av lag och ordning tog makten. Ironiskt nog har det sistnämnda rådet ansvarat för att inrätta en av världens blodigaste regimer. Även om ett parlament valdes lagligt 1990 har det ännu inte tillträtt.
Generalernas junta ignorerar internationella organisationers ingripanden oavsett om det gäller FN eller organisationer för mänskliga rättigheter och arbete. Det finns många obesvarade frågor kring regimer och diktaturer av detta slag. Problematiken gäller inte bara det sätt som psykopater utövar makt på genom att utnyttja de som är svagare än de själva, utan också de svårigheter som det innebär att tillhandahålla något slag av bistånd. Det senare är en viktig fråga eftersom landets befolkning, som i vilket fall som helst lider av förföljelse och extrem fattigdom, drabbas hårdast av en bojkott. Merparten av allt ekonomiskt bistånd som ges går rakt ned i regimens fickor. Militärjuntan i Burma/Myanmar använder 40 procent av sin inkomst till att stödja eller till och med utöka armén, som redan är av en betydande storlek trots att landet inte befinner sig i krig.
Med tanke på ovanstående bör utländska företag inte investera i Burma/Myanmar eftersom sådana investeringar i själva verket skulle innebära ett underförstått och materiellt stöd till armén. Varhelst det finns en diktatur bör man söka efter vägar för att erbjuda hjälp, genomföra förhandlingar och samarbeta med oppositionen. Detta samarbete bör ske både med medlemmar av oppositionen som bor i landet och med dem som är bosatta utomlands eftersom, det är de som är bäst insatta i problematiken och dess omfattning samt de tillvägagångssätt som kan vara till störst hjälp.
Därför kräver vi att Aung San Suu Kyi och de andra oppositionsledarna ska friges, att Nationella förbundet för demokrati ska tillåtas återuppta sin verksamhet och att humanitärt bistånd ska ges för att därmed förhindra både religiös förföljelse och förstörelsen av Burma som nation och av nationella minoriteter. 
Danuta Hübner,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att säga att kommissionen till fullo delar er oro för situationen i Burma/Myanmar så som den har beskrivits här i dag av Europaparlamentets ledamöter. Det råder inget tvivel om att flera frågor är väldigt allvarliga, särskilt förhandlingarna om den så kallade nationella färdplanen, situationen för de mänskliga rättigheterna och tvångsarbetet samt många fler frågor som har nämnts i dag.
Låt mig i detta sammanhang understryka att kommissionen fortsätter att kräva en villkorslös frigivning av Aung San Suu Kyi och andra politiska ledare som fortfarande sitter fängslade. Tidigare har kommissionen stått i kontakt med de flesta av de Shanledare som nu har blivit dömda, och det säger sig självt att dessa politiskt motiverade rättegångar har genomförts på ett oacceptabelt sätt enligt demokratiska och rättsliga normer.
Kommissionen fortsätter att uppmana regimen att inleda en verklig dialog med alla politiska aktörer, även med Nationella demokratiförbundet och de etniska grupperna. Vi är övertygade om att bara en öppen och konstruktiv dialog mellan legitima intressenter kan leda till nationell försoning och återgång till demokrati. Antagligen kommer regimen att lyckas med färdplanen. Den kommer antagligen att formellt genomföra det nationella konventet senare i år och organisera en folkomröstning om förslaget till konstitution 2006. Resultatet kommer säkert inte att motsvara våra förväntningar på verklig demokrati. Det bör dock ses som ett litet steg i rätt riktning.
Burma/Myanmar är delvis isolerat från västvärlden och isolerar delvis sig självt. Vi måste dock förstå att landet fortsätter att befinna sig i en fredad zon i regionen, särskilt med tanke på dess grannar. Det finns en viss solidaritet mellan länderna i Sydostasiatiska nationers förbund, oavsett de enskilda politiska ledarnas ståndpunkt. Jag nämner detta eftersom det illustrerar den komplicerade bakgrunden till vårt arbete.
Utan tvivel måste vi uttrycka vår oro för landets befolkning. EU har uppmanats att hjälpa folket i Burma/Myanmar. Kommissionen ger därför sitt bestämda stöd till en betydande ökning av det humanitära biståndet och stödet. Kommissionen fasthåller att vår gemensamma ståndpunkt i allmänhet återspeglar det som bör göras. Vi bör fortsätta att uttrycka unionens kritik av juntans medlemmar och regimens politik. Detta kan endast göras om vi fortsätter att driva den överenskomna EU-politiken genom att hålla kommunikationskanalerna öppna och ta upp frågan på ASEM-möten och möten mellan EU och Asean på hög nivå, eller i anslutning till dessa möten.
En ändring av den gemensamma ståndpunkten måste diskuteras med och godkännas av alla EU:s medlemsstater, med beaktande av den möjliga positiva eller negativa utvecklingen i landet och på ett sätt som återspeglar våra värden och politiska intressen. Detta gäller också om EU skulle utnämna ett särskilt sändebud.
För ett år sedan, i oktober 2004, stärkte vi EU:s gemensamma ståndpunkt. Vi införde ett mer omfattande viseringsförbud och förbjöd stödjandet av internationell finansiering. För att en ytterligare förändring av den gemensamma ståndpunkten ska kunna äga rum – bortsett från att alla partner måste godta den – måste man först säkerställa att en sådan åtgärd är förenlig med internationell rätt och att folket i Burma/Myanmar inte drabbas negativt av den. Befolkningen i Burma/Myanmar bör inte få betala ett dubbelt pris: dels leva under en förtryckande regim och dels drabbas av västvärldens ekonomiska sanktioner.
Sedan är det frågan om huruvida FN:s säkerhetsråd bör diskutera Burma. De flesta av oss har sett den senaste rapporten som skrevs på uppdrag av Vaclav Havel och ärkebiskop Desmond Tutu. Slutsatsen i rapporten är att FN:s säkerhetsråd bör diskutera frågan om Burma/Myanmar. Vi är dock alla medvetna om att det kommer att bli mycket svårt att få igenom en resolution om detta ämne med tanke på hur ovilliga vissa permanenta medlemmar är, särskilt Kina.
Jag kan försäkra parlamentsledamöterna att kommissionen kommer att fortsätta sitt arbete med frågan om Burma/Myanmar, öka stödet till de behövande och samtidigt trycka på för demokrati, mänskliga rättigheter, frigivning av politiska fångar, demokratiska reformer och politisk förändring.
Utan tvivel är vårt övergripande mål i våra förehavanden med Burma övergång till demokrati. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna, det vill säga nu. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är 

James Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi föreslår att sista delen av skäl A ska lyda på följande sätt: ”i Kashmirområdet, det nordvästra gränsområdet mellan Pakistan, Afghanistan och Indien”. Jag anser att detta stämmer bättre överens med den terminologi som vanligtvis används i kammaren i denna fråga. 
Talmannen.
   – Herr Elles! Det där var inte det muntliga ändringsförslag som de behöriga tjänsteavdelningarna hade gett mig. Jag trodde att ni först hade ett inledande ändringsförslag till punkt 11 och därefter en rad muntliga ändringsförslag. 
James Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ja, det gällde skälen. I punkt 11 bör det stå ”fem” övergångar i stället för ”fyra”, så att texten stämmer bättre överens med dagens situation. 

James Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi röstar om en särskilt känslig fråga. Vi föreslår att skälets ordalydelse ”det nordvästra gränsområdet mellan Pakistan, Afghanistan, Indien och Kashmir” ändras till: ”i Kashmirområdet, det nordvästra gränsområdet mellan Pakistan, Afghanistan och Indien”. Det är den formulering vi föreslår och den liknar faktiskt väldigt mycket PSE-gruppens text, som är näst i tur. 
Catherine Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Neena Gill sa innan hon lämnade kammaren att PSE-gruppen stöder James Elles muntliga ändringsförslag eftersom det liknar hennes eget så mycket. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Herr talman! Vi försökte alla ta upp samma fråga när det gäller omnämnandet av Kashmir. Vi försöker hitta en lydelse som tar upp problemet, oavsett om vi kallar det ”Kashmir som administreras av Pakistan” eller ”Kashmir som administreras av Indien”, som jag har föreslagit. Men jag accepterar gärna PPE-DE-gruppens muntliga ändringsförslag. 
Talmannen.
   – Det är utmärkt, ni underlättar för ordförandeskapet genom att bespara det politisk medling. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag tar upp detta, men Afghanistans territorium har aldrig utgjort hela Kashmir. Så detta är nonsens. 
Talmannen.
   – Jag anser att den ordalydelse som James Elles, Catherine Stihler och Elizabeth Lynne gemensamt föreslår är tämligen tydlig. Vi talar om den nordvästra gränsprovinsen i Pakistan, Afghanistan, Indien och, framför allt, Kashmirregionen. Ordalydelsen är inte att Kashmir ligger i det land ni nämnde. Jag anser att detta framgår tydligt.
James Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Att döma av det tolken sa läste ni upp socialdemokratiska gruppens ändringsförslag och inte PPE-DE-gruppens. Jag vill göra klart att vi röstade på PPE-DE-gruppens ändringsförslag, så blir vi nöjda på vår sida av kammaren och troligen på andra sidan också. 
Talmannen.
   – Jag läste upp ert ändringsförslag på franska. Tolkarna, som har alla texter framför sig, gjorde kanske ett litet misstag, men det är verkligen er text, på ert språk, som kommer att stå i protokollet. 

Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! När det gäller nästa fall vill vi verkligen stödja föredraganden Anders Wijkmans förslag på gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar om att skjuta upp omröstningen. Vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder det förslaget.
När det gäller Maria Martens betänkande vill jag yrka på att omröstningen skjuts upp till nästa minisession i Bryssel. Jag säger detta för att jag hyser respekt för Maria Martens som föredragande och naturligtvis också för frågans betydelse.
Jag anser att det är skandal att det skulle godkännas med endast 79 röster, med 79 deltagare. Jag förstår inte hur Maria Martens kan tro att det skulle stärka hennes eller parlamentets ställning. Om jag var föredragande skulle jag inte alls tro det.
Därför vill jag på min grupps vägnar be om att denna fråga tas upp till omröstning vid nästa minisession i Bryssel. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är i högsta grad emot att omröstningen skjuts upp. Jag vill också klargöra att Anders Wijkman inte talade på gruppens vägnar. Maria Martens är själv för att omröstningen om hennes betänkande ska äga rum. Det skandalösa är därför inte att 79 röster räcker för att anta betänkandet, utan att de övriga inte är närvarande. Det är de som är här som kommer att rösta och det är i sin ordning. 
Maria Martens (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är för att sätta i gång med omröstningen eftersom vi visste att vi skulle få ont om tid. Alla grupper i utvecklingsutskottet har uttryckligen begärt att omröstningen ska genomföras så att rådet kan ta med sig vår ståndpunkt till mötet nästa vecka. Om vi inte röstar nu kommer allting redan att vara klart när det gäller Afrika. Frågan kommer naturligtvis att diskuteras fortfarande, men den kommer inte längre att finnas med på dagordningen.
Det är naturligtvis inte idealiskt att vi röstar nu i stället för i eftermiddag till exempel, eftersom ett annat tidsschema tillämpas i eftermiddag, men när det nu ser ut som det gör är jag för att genomföra omröstningen så att vi som parlament kan ta oss själva på allvar. 
Talmannen.
   – Utmärkt, jag tror att parlamentet har fått bilden klar för sig, argumenten har förts fram. Därför framför jag nu inför plenarsammanträdet socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentets begäran om att skjuta upp omröstningen.

Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman! Jag vänder mig till parlamentet och till Bernd Posselt: i protokoll från i dag kommer man att kunna se att Anders Wijkman vid två tillfällen sa att han talade på gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar. Bernd Posselt var kanske inte närvarande. Vi var här, vi hörde vad Anders Wijkman sa. Eftersom det således tycks föreligga ett problem vill jag bara säga att jag håller fast vid samma ståndpunkt som tidigare. Nu handlar det inte längre om 79 röster utan om 72 i denna stund. 
Talmannen.
   – Jag tror att Bernd Posselt befann sig i salen när föredraganden talade. Jag ger honom ordet på en gång. Herr Posselt, jag tror att ni är emot att skjuta upp omröstningen. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara säga att jag har varit här hela eftermiddagen utan avbrott. Jag har redan hört detta och klargjort situationen. 
Talmannen.
   – För närvarande har jag en begäran om senareläggning från en enda grupp, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet.
Jag tror att föredraganden inte längre är närvarande, vilket förenklar förfarandet.
Finns det fortfarande talare för och emot? 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara bekräfta vad min kollega Bernd Posselt har sagt. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill att omröstningen ska äga rum. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag menar inte att vi måste rösta i dag. Jag vill bara uppmärksamma kammaren på att vi inte bör göra torsdagseftermiddagen till en parlamentarisk ”slasksession” genom att säga att alla frågor som verkar viktigare än de andra kan skjutas upp till ett senare datum. Jag har inga invändningar; jag har inga starka åsikter i frågan och jag vill verkligen inte uppröra min gode vän Miguel Angel Martínez Martínez, men det finns en fara för att vi bestämmer att vissa frågor är viktigare än andra. 
Talmannen.
   – För att uttrycka det enkelt, varför tar vi dessa debatter nu på eftermiddagen? Enligt planeringen skulle de ha tagits upp tidigare, men på grund av att omröstningen tog så lång tid kunde vi inte avsluta i god tid.
När det gäller vilka betänkanden som är viktigast är det upp till var och en att bedöma. Jag anser att debatterna på torsdagseftermiddagen också har ett visst politiskt värde, särskilt när det gäller aktuella och brådskande frågor. I vilket fall som helst gäller regeln att de ledamöter som inte är närvarande inte kan ta de som är närvarande gisslan.
Vi röstar om begäran från vår kollega om en senareläggning. 
– Omröstningen är avslutad. 

David Martin (PSE ),
   – Utvecklingsstrategin för Afrika kommer ovanpå Förenade kungarikets initiativ ”kommission för Afrika” och skapades för att införa en gemensam ram för att sköta om förbindelserna mellan EU och Afrika. Denna strategi är särskilt viktig med tanke på EU:s åtagande att uppnå millennieutvecklingsmålen. I detta avseende anser jag att meddelandet kunde ha varit mer dynamiskt och kraftfullt. Kommissionen har med detta betänkande inte övertygat mig om att de är beredda att avsätta medel och ge politiskt stöd i den omfattning som behövs för att uppnå millenniemålen. 

David Martin (PSE ),
   – Jag röstade för detta betänkande som stöder kommissionens uttalande om utvecklingspolitik, vars syfte är att skapa en ram för alla externa åtgärder på utvecklingsområdet. Även om jag är hoppfull anser jag att man måste ifrågasätta den genomslagskraft uttalandets slutsats kommer att få. 
Talmannen.
   – Jag önskar alla de tappra ledamöter som har stannat kvar till slutet en mycket trevlig hemresa och jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
