Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 24. maj 1996, for genoptaget.

Martens
Hr. formand, jeg henviser til forretningsordenen, nærmere bestemt artikel 5. Efter mødeperioden i Strasbourg udsendte nyhedsbureauet Belga et nyhedstelegram med overskriften »Medlemmer af Europa-Parlamentet vil ikke skære ned på deres egne godtgørelser«, hvori det blandt andet forlød: I øjeblikket modtager Europa-Parlamentets medlemmer en fast rejsegodtgørelse. Eksempelvis modtager et græsk eller finsk medlem automatisk en betydelig rejsegodtgørelse, på business class, så snart han eller hun er til stede ved møder i Bruxelles eller Strasbourg. I den forbindelse undersøger man ikke, om medlemmerne faktisk rejser frem og tilbage til deres eget land eller stikker penge i lommen ved at rejse billigt. Vore kolleger, fru Aelvoet og hr. Lannoye, har også udtalt sig derom i så henseende, hvilket har givet betydelig genlyd i den belgiske presse.
I forretningsordenens artikel 5 står der, at Præsidiet fastlægger bestemmelserne om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til medlemmerne. Regulativets artikel 4 fastlægger blandt andet for det første, at medlemmerne kun har krav på den i artikel 1, stk. 1 anførte faste rejsegodtgørelse for én hen- og tilbagerejse pr. uge. For det andet, hvis et medlem foretager mere end én hen- og tilbagerejse inden for en arbejdsuge, modtager medlemmet for disse yderligere rejser en godtgørelse af de faktiske rejseudgifter. Sådanne omkostninger godtgøres på grundlag af prisen på en flybillet eller en 1. klasses togbillet mod forelæggelse af den pågældende billet på Kontoret for Medlemmernes Godtgørelser. Rejser med bil godtgøres på grundlag af prisen på en 1. klasses togbillet.
Hr. formand, jeg vil gerne spørge Dem, om bestemmelserne i artikel 4 vedrørende omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til medlemmerne overholdes eller ej.

Formanden
Hr. Martens, naturligvis er jeg informeret om kollegers bemærkninger og offentlige erklæringer om praksis i forbindelse med omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer. Jeg siger her til Dem, at forretningsordenens artikel 4 og 5 overholdes til punkt og prikke. Præsidiet har derudover for nylig besluttet, at der kun udbetales rejseomkostninger, når et medlem rent faktisk deltager i et møde og kun på grundlag af en personligt underskrevet erklæring fra medlemmet om, at rejsen reelt har fundet sted. Præsidiet er villig til at overveje forslag om en yderligere stramning af kontrollerne.
Men, kære kolleger, hvis De er bekendt med konkrete beviser på, at bestemmelserne i forretningsordenen ikke overholdes, bedes disse beviser forelagt mig, for at jeg har lejlighed til behørigt at undersøge anklagerne. Generelle anklager, der ikke kun bringer enkelte medlemmer i miskredit i offentligheden, men hele Parlamentet, anser jeg for ikke at være til nogen hjælp!

Aelvoet
Hr. formand, en personlig bemærkning. Mit navn er nævnt her, og jeg ønsker at reagere.

Wijsenbeek
Jeg læser artikel 6 i Traktaten op for Dem. Dér står der nemlig: Inden for denne Traktats anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt. Hr. formand, anses jeg for at udføre et andet arbejde end min nabo, hr. Giansily. Anses jeg for at udføre et andet arbejde end mine 625 andre kolleger her? Præsidiet skal have mod til at foreslå en fælles ordning for alle medlemmer af Parlamentet, og så bliver alle indlæg som det, hr. Martins er kommet med, overflødige. Men det har De ikke mod til. Der er allerede stillet forslag tre gange, både af Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet og af andre i Parlamentet, men Præsidiet har aldrig levet op til sit ansvar. De skal anvende Traktaten, artikel 6.

Formanden
Hr. kollega, Dem og alle andre kolleger vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Præsidiet på grund af sit politiske ansvar har besluttet sådan, som jeg har redegjort for over for Dem. Skulle De ikke være indforstået med det, så står det enhver gruppe og ethvert medlem frit for at stille tilsvarende forslag til Præsidiet, og jeg garanterer Dem, at vi også vil behandle dem.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Malangré
Hr. formand, mit navn figurerer ikke på tilstedeværelseslisten til protokollen, men jeg var til stede. De kan kontrollere det, hvis De ser på listen over afstemninger ved navneopråb. Jeg anmoder om at få tilstedeværelseslisten suppleret i overensstemmelse hermed.

Formanden
Det vil vi korrigere, hr. kollega.
(Protokollen godkendtes)

Aelvoet
Hr. formand, jeg anmoder om ordet på grundlag af forretningsordenens artikel 108, som meget klart fastslår, at ethvert medlem har ret til at anmode om at måtte fremsætte en personlig bemærkning. Normalt høres medlemmet ved afslutningen af behandlingen af det pågældende punkt på dagsordenen. Det pågældende punkt på dagsordenen var hr. Martens indlæg, som henviste til et nyhedstelegram fra Belga, men som også henviste til udtalelser. Jeg har i henhold til forretningsordenens artikel 108 ret til at reagere på ytringer, som er rettet mod mig personligt. Min reaktion er følgende. Vi har som Gruppen De Grønne I Europa-Parlamentet ikke udsendt en pressemeddelelse på baggrund af det ændringsforslag, vi havde stillet, og hvori vi foreslog en anden ordning i forbindelse af medlemmernes rejsegodtgørelser. Den udtalelse, jeg og også Paul Lannoye fremsatte, var korrekt i forbindelse med det system, der gælder i øjeblikket. Vi foreslog blot et andet system. Jeg finder det ikke korrekt, at hr. Martens forbinder vore navne med udtalelser fra nyhedsbureauet Belga, som delvis ikke var rigtige.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra Forbundsrepublikken Tyskland, som har taget plads i den officielle loge. Delegationen ledes af Bärbel Höhn, miljø- og landbrugsminister i delstaten Nordrhein-Westfalen.

Aktuelle politiske spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om aktuelle politiske spørgsmål af væsentlig betydning.
Før jeg giver ordet til hr. Santer, vil jeg gerne endnu en gang gøre Dem opmærksom på reglerne. Reglerne er, at der kan stilles spørgsmål i tilslutning til meddelelsen fra Kommissionen. Talere, der stiller spørgsmål, har hver et minuts taletid, og jeg vil påse, at dette ene minut ikke overskrides på grund af de mange spørgsmål, der vil blive stillet.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil i dag tale om et emne af allerstørste betydning for vor Union, nemlig kampen mod arbejdsløsheden. Og mere nøjagtigt vil jeg forelægge en meddelelse, som Kommissionen vedtog i formiddags, hvis sigte er at konkretisere de tanker, jeg præsenterede Dem for den 31. januar, nemlig Den Europæiske Tillidspagt for Beskæftigelsen.
Men før jeg kommer ind på dette emne, ser jeg det på grund af emnets aktualitet som min pligt at fortælle Dem om den principbeslutning, som Kommissionen traf her til formiddag vedrørende BSE-sagen, eller nærmere betegnet den såkaldte kogalskab.
Som De er bekendt med, kunne Ministerrådet (landbrugsministrene) i mandags ikke nå til enighed om at vedtage Kommissionens forslag om at ophæve embargoen mod den britiske eksport af gelatine, talg og sperm. Rådet kunne hverken samle et kvalificeret flertal for denne beslutning eller et simpelt flertal for at forkaste den. I henhold til bestemmelserne i vor komitologi er det nu op til Kommissionen at træffe en beslutning, hvilket skal ske på grundlag af dens eget forslag, som den for øvrigt stillede for flere uger siden, det vil sige længe før brititerne indledte deres ikke-samarbejdspolitik. Det gjorde Kommissionen her til formiddag, en beslutning, der er i overensstemmelse med den politik, den har fulgt siden krisens begyndelse.
Kommissionens beslutning er ene og alene baseret på videnskabelige oplysninger, der sikrer beskyttelsen af borgernes helbred; den har intet at gøre med den ulykkelige politiske udvikling, som vi på det sidste har lidt under, og som jeg kommer tilbage til.
Jeg understreger, at Kommissionens beslutning er en principbeslutning, da den periode, som Rådet har til at udtale sig om spørgsmålet, først udløber søndag. Kommissionens formelle beslutning kan altså ikke fremsættes før efter dette udløb, det vil sige mandag den 10. juni. Vedrørende den praktiske gennemførelse af beslutningen erindrer jeg om, at nogle meget strenge betingelser skal være opfyldt for at sikre beskyttelsen af sundheden. Disse betingelser vedrører procedurer for produktion, kontrol, overvågning i og identifikation af virksomheder, der har eksporttilladelse. Når de britiske myndigheder har indført de pågældende foranstaltninger, og Kommissionen har haft lejlighed til at kontrollere, at de er effektive, vil en delvis ophævelse af embargoen træde i kraft.
Kommissionen har således påtaget sig sit ansvar. Det vil den fortsat gøre for så hurtigt som muligt at nå frem til en normalisering af samhandlen med oksekød med Det Forenede Kongerige. Men der må ikke herske nogen tvivl om, at det er de britiske myndigheder, der er hovedansvarlige for, at hele Unionen - for dette er et problem for Unionen og ikke kun for Det Forenede Kongerige - kan nå frem til en sådan normalisering.
Dette budskab overbragte jeg i går den britiske udenrigsminister, hr. Rifkind, og den britiske landbrugsminister, hr. Hogg. Vor samtale var konstruktiv, idet briterne for første gang fremlagde elementer, som kan bruges til at udforme et rammeprogram, der skridt for skridt skal føre til en genetablering af forbrugernes tillid, en stabilisering af markedet og dermed sikre, at samhandlen kan blive normaliseret. Vi enedes om, at hr. Fischler og hans eksperter skal være i tæt kontakt med de britiske myndigheder for at konkretisere disse forskellige elementer, og jeg håber af hele mit hjerte, at vi med denne fremgangsmåde hurtigt kan nå frem til en løsning.
Men når man siger normalisering, kan man ikke samtidig ignorere den yderst alvorlige situation i Rådet, der skyldes Det Forenede Kongeriges bevidste obstruktionspolitik. Det drøftede Kommissionen indgående her til formiddag. Den gav udtryk for sin store bekymring over de hindringer, der således er skabt for vore institutioners virke. Sådanne holdninger har ingen berettigelse i en Union, der er baseret på lovgivning og solidaritet, der jo pr. definition er gensidig.
Sådanne holdninger er i strid med traktatens ånd og bogstav, og jeg vil tillade mig at oplæse traktatens artikel 5 for Dem, mine damer og herrer:
«Medlemsstaterne træffer alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af denne traktat, eller af retsakter foretaget af Fællesskabets institutioner. De letter Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver.
De afholder sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af denne traktats målsætning i fare.«
Sådanne holdninger gavner ingen. De fører til absurde situationer, hvor Det Forenede Kongerige blokerer for beslutninger, der altid har været dets egne prioriteter: Bekæmpelse af svig, forenkling af fællesskabsloven, bekæmpelse af racisme osv.
Derfor har Kommissionen pligt til indtrængende at opfordre de britiske myndigheder til at ophøre med denne politik og gøre det muligt for institutionerne at gøre deres arbejde.
(Bifald) Kommissionen har påtaget sig sit ansvar med den delvise ophævelse af embargoen, og nu forventer den af Det Forenede Kongerige, at det uden ophør nedtrapper den nuværende konfliktsituation. Hvis ikke, er der en alvorlig risiko for, at det efterfølgende arbejde med udformningen af de generelle rammer for samarbejdet om en effektiv kamp mod BSE og dermed yderligere ophævelse af embargoen vil blive påvirket deraf.
Men hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil ikke foregribe den forhandling, De skal have i morgen om dette emne, en forhandling, som Kommissionen i skikkelse af hr. Fischler deltager i, og hvor han vil give Dem alle yderligere oplysninger.
Derfor vil jeg nu gå over til hovedemnet for mit indlæg, et emne, der er af afgørende betydning for Europas fremtid. Jeg vil tale om beskæftigelsen.
Her til formiddag havde Kommissionen en dybtgående drøftelse af beskæftigelsessituationen. Jeg kan derfor med glæde allerede nu præsentere Dem for vor meddelelse, der bærer titlen: «Den Europæiske Tillidspagt for Beskæftigelse«.
Hvad vil vi så gøre? Først og fremmest skal Unionen gøre beskæftigelsen til et spørgsmål af fælles interesse. Der skal handles, for hvis vi ikke tør gøre noget over for så alarmerende tal, løber vi en kolossal risiko. Hvordan kan vi på den ene side skabe et Europa, hvis det sociale net på den anden er i opløsning? Arbejdsløsheden er ikke kun et økonomisk problem, det er også socialt og moralsk. Vi kan ikke befordre skaberevnen og dynamikken for at fastholde vore levevilkår i en åben verden, hvis 15-20 % af vore medborgere er sat ud af spillet.
Derfor skal vi handle. Men hvad skal vi gøre? Den pagt, vi i dag stiller forslag om, består i at gøre en kollektiv indsats, der omfatter de offentlige myndigheder og arbejdsmarkedets parter og en definition af deres respektive arbejdsopgaver i en global strategi, en koordineret strategi, hvor alle påtager sig sit ansvar. Alle skal indgå konkrete forpligtelser i den sammenhæng.
Som udgangspunkt kan vi konstatere, at den strategi, der er udviklet i hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse fra 1993, er god, men den skal gennemføres på en bedre måde. Vi skal op i et højere gear. Og til den ende definerer pagten et tredobbelt mål: Mobilisering af alle de berørte aktører i en veritabel strategi for beskæftigelsen, bedre valorisering af den europæiske multiplikatoreffekt og bekæmpelse af arbejdsløsheden i et mellemlangt og langt samfundsperspektiv.
Enkeltstående foranstaltninger er rosværdige, men kan være ineffektive eller socialt uacceptable. Borgerne forventer af regeringerne, at de foregriber de ændringer, der tegner sig for morgendagens samfund. I den sammenhæng har Europa nogle gode trumfkort, men de muligheder, der skabes med integrationsprocessen, bliver endnu ikke udnyttet optimalt. Det er tilfældet på det makroøkonomiske plan, for det indre marked, for beskæftigelsessystemerne og for de europæiske strukturpolitikker; disse fire områder danner netop rammen om den tillidspagt, som Kommissionen har stillet forslag om.
Og så et par ord om hvert af disse områder.
For det første de makroøkonomiske rammer. Vækst er en forudsætning for jobskabelse. Men ikke en hvilken som helst vækst. Den skal være bæredygtig og baseret på monetær stabilitet og en sund økonomisk politik. Derfor er den fælles valuta de kommende generationers allierede. I dag er der stor enighed mellem de politiske myndigheder og arbejdsmarkedets parter om den vej, vi skal gå. Derfor skal vi holde retningen, men samtidig udvikle forskellige stier for at styrke og afpudse strategien. Vi skal således lægge vægt på en konsolidering af budgettet, uden at det sker til skade for beskæftigelsen. Dette arbejder påhviler naturligvis den enkelte medlemsstat.
Men Kommissionen mener, at følgende tre principper bør være ledestjerner for denne konsolidering: Nedbringelse af udgifterne bør foretrækkes frem for skattestigninger; man skal foretrække aktive beskæftigelsesforanstaltninger frem for passive arbejdsløshedsudbetalinger; skatten på arbejdsindtægter er mellem 1980 og 1993 steget med 20 %, mens skatten på de øvrige produktionsfaktorer er faldet med 10 %. Denne tendens skal der rettes op på, da den er til skade for beskæftigelsen. Jeg har allerede sagt, at den fælles valuta er de kommende generations allierede, hvilket især viser sig gennem konvergensprogrammerne og deres allerede synlige følger, nemlig en genopretning af økonomien. Men medlemsstaterne skal ajourføre deres programmer og skabe bedre sammenhæng mellem de nationale foranstaltninger til fremme af konvergens og beskæftigelse. Desuden skal en sådan sammenhæng evalueres på unionsniveau, og Rådet skal kunne fremkomme med mere specifikke henstillinger i forbindelse med de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.
Ovenstående retningslinjer sigter også mod at styrke vor konkurrenceevne. Her har vi et andet trumfkort for konkurrenceevnen: Det indre marked. Det indre markeds potentiale skal udnyttes fuldt ud.
Og lad os lige være ærlige: Gennemførelsen af det indre marked er stadig ikke fuldstændig. Det er på tide at sikre dets fulde gennemførelse. Alt for mange arbejdspladser har været åbne alt for længe, og der er stadig alt for mange hindringer for virksomhedernes arbejde. Samtidig er fordelene ved det indre marked uligeligt fordelt. De små og mellemstore virksomheder har vanskeligere ved at udnytte hele potentialet end de store økonomiske aktører.
Kommissionen foreslår derfor at handle i fire retninger: Fuldføre og gennemføre det indre marked; forbedre det globale konkurrencemiljø i Europa; hjælpe de små og mellemstore virksomheder og forbedre vore virksomheders adgang til verdensmarkedet.
Vi skal have gennemført forskellige ting inden udgangen af 1996. Navnlig har tre særlig vigtige forhold været blokeret i årevis: Mangel på status for det europæiske samfund, hvilket i henhold til Ciampi-rapporten har kostet europæisk økonomi 30 milliarder ECU om året; ingen juridiske rammer for bioteknologien, hvilket har hindret investeringer på dette pilotområde; og endelig et intet indre marked for elektricitet, hvilket har skabt alvorlige konkurrencemæssige ulemper for os.
Disse foranstaltninger skal vedtages inden udgangen af 1996. Men det er ikke nok at vedtage direktiver. Vi skal også sikre, at de gennemføres på nationalt plan og finder anvendelse der. Men situationen er særlig bekymringsvækkende inden for visse nøglesektorer. Jeg vil anmode alle berørte medlemsstater om inden udgangen af 1996 at forelægge deres parlamenter tekster til gennemførelse af disse direktiver inden for offentlige udbud, investeringstjenester, intellektuel ejendomsret og virksomhedsret.
Administrative og lovgivningsmæssige byrder koster Europa mere end 100 milliarder ECU årligt, hvilket navnlig er til skade for de små og mellemstore virksomheder. Vi har taget initiativ til at forenkle lovgivningen. Det arbejde har vi til hensigt at fortsætte.
Hvor ofte har man ikke fra højeste plan understreget, at gode infrastrukturer er vigtige for at styrke vor konkurrenceevne? Hvor ofte har stats- og regeringscheferne ikke lovsunget de transeuropæiske net? Jeg anmoder om, at alle disse lovord følges op med handling, og at vi en gang for alle får en afgørelse på Kommissionens forslag til supplerende finansiering.
Jeg har allerede sagt, at vi skal hjælpe vore virksomheder, navnlig de små og mellemstore. Hvis vi får vedtaget det nye handlingsprogram for små og mellemstore virksomheder før årets slutning, vil det være et klart tegn på, at vore regeringer forfølger dette mål seriøst. Medlemsstaternes støttebeløb beløber sig for øvrigt til flere milliarder ECU årligt. Vi skal på ny se på, hvordan denne støtte bedst kan bidrage til at skabe varigt arbejde, samtidig med at vi i størst muligt omfang sikrer loyal konkurrence.
Det er vigtigt at styrke vor konkurrenceevne. Men vore konkurrencedygtige virksomheder skal også have loyal adgang til eksportmarkederne. Handel skal gøres til et beskæftigelsesværktøj. Og det forudsætter en styrkelse af det multilaterale system, adgang til markedet, forsvar for den intellektuelle ejendomsret og en reform af den fælles handelspolitik. Mine damer og herrer, det er de områder, hvor vi vil gøre en indsats i de kommende måneder.
Jeg har her opridset de store linjer for vor indsats for beskæftigelsen på det makroøkonomiske plan og det indre marked. Nu kommer jeg til tredje del af Kommissionens meddelelse, der sikkert er den mest følsomme og vanskeligste. Den vedrører reformen af beskæftigelsessystemerne i alle vore lande.
Jeg vil gerne igen understrege, at hovedansvaret ligger hos de nationale regeringer og administrationer samt arbejdsmarkedets parter. Men Unionen skal også gøre noget, hvilket også blev fremhævet på topmødet i Essen, nemlig skabe fælles rammer for de strukturelle reformer af arbejdsmarkedet, og det sker i form af fem prioriterede handlingsområder.
Med de flerårige nationale programmer har vi fået en opfølgningsprocedure for gennemførelsen af disse fem prioriteter. Denne procedure slår bro mellem den overordnede, makroøkonomiske koordinering og perspektiverne for beskæftigelse og arbejdsløshed. I forbindelse med vor indsats for beskæftigelsen foreslår vi i vor tillidspagt, at denne procedure styrkes gennem henstillinger fra Rådet og Kommissionen, så der for eksempel kan indføres strukturfonde. Denne opfølgningsprocedure skal endeligt fastlægges i Unionens institutioner under regeringskonferencen.
Med analysen af medlemsstaternes flerårige programmer har vi kunnet definere to mål i vor meddelelse: Vi skal sikre en bedre aktivering af de nationale beskæftigelsespolitikker og åbne fremtidens store arbejdspladser.
For at aktivere de nationale beskæftigelsespolitikker foreslår vi at reformere de administrative beskæftigelsessystemer, for eksempel ved at forenkle støtten til ansættelse eller oprettelse af mikrovirksomheder. Vi foreslår at mobilisere lokale aktører, for eksempel ved at decentralisere beskæftigelsessystemerne og fremme lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer. Vi foreslår, at arbejdsmarkedets parter tager fælles initiativer til at skabe beskæftigelse for unge, og at de lader sig inspirere af programmer som LEONARDO og Youth-Start til at udvikle nye initiativer. Vi foreslår endelig, at der udvikles fælles retningslinjer for fremtidens sociale beskyttelse ved at skabe overensstemmelse mellem den direkte beskatning og overførselsindkomster.
Vedrørende fremtidens store arbejdspladser går pagten nye veje for at udnytte arbejdets tilrettelæggelse og uddannelse/videreuddannelse som adgangskort til arbejdsmarkedet. Lige et par nøgleord i den sammenhæng. Europæiske aftalerammer for tilrettelæggelse og fleksibilitet i arbejdet: Det skal arbejdsmarkedets parter gå ind i. Følgerne af informationssamfundet for arbejdsmarkedet. Det skal vi se på. Almen uddannelse og erhvervsuddannelse: Der skal gennemføres mange aktioner vedrørende adgang til og valorisering af kvalifikationer. Især er vi optaget af at få udarbejdet en europæisk status og et ERASMUS-program for lærlinge.
Nu kommer jeg til fjerde og sidste del af vor meddelelse. De europæiske strukturpolitikker skal bruges til at øge beskæftigelsen. Tre fjerdedele - ja, jeg sagde virkelig tre fjerdedele - af de beløb, der oprindeligt var afsat til disse politikker for perioden 1994-1999 - det vil sige 170 milliarder ECU - er endnu ikke blevet udnyttet af medlemsstaterne og regionerne. Det betyder, at der stadig er stor handlefrihed. Midlerne skal bruges. Det er op til medlemsstaterne, regionerne, de lokale myndigheder samt arbejdsmarkedets parter at leve op til deres ansvar og bruge disse midler til at øge strukturpolitikkernes virkning på beskæftigelsen.
Kommissionen ønsker for sin del, at medlemsstaterne forpligter sig til at bruge de 5, 5 milliarder ECU på beskæftigelsen for perioden 1996-1999, som kommer fra anvendelsen af deflationsfaktoren på samtlige strukturpolitikkers programmer og mål. Kommissionen kan for øvrigt yde de 8 milliarder ECU under mål 2 for perioden 1997-1999 til beskæftigelsesbevarende omskolingsaktioner og jobskabelse i de berørte regioner. Kommissionen vedtager nye programmer for mål 2 på dette grundlag.
I næste måned skal strukturprogrammerne vedrørende mål 1, 3, 4 og 5b midtvejsevalueres. Vi vil opfordre medlemsstaterne til at deltage i denne evaluering, så vi kan få evalueret programmernes betydning for beskæftigelsen. I begyndelsen af 1997 vil Kommissionen foretage en evaluering af programmet på denne baggrund.
Strukturfondene skal vi bruge til at fremme beskæftigelsen. Vi støtter således nyskabende foranstaltninger til fordel for de små og mellemstore virksomheder samt et styrket partnerskab mellem strukturfondene og Den Europæiske Investeringsbank. Vi skal også afbøde virkningerne af ændringer i industrien og beskæftigelsessituationen ved at støtte de kategorier, der er mest berørt, samt støtte nyskabende aktioner. Endelig skal vi i den sammenhæng fremme lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer. Kommissionen vil navnlig sikre disse prioriteter og samarbejdet med Den Europæiske Investeringsbank i nye eller reviderede programmer.
Reformerne i beskæftigelsessystemerne, for eksempel virksomhedernes nyskabelser, bliver først helt effektive, hvis vi kan sikre fuld mobilisering af de offentlige og private aktører på nationalt plan. Vi ønsker ikke at skabe nye strukturer. Men vi skal skabe og udvikle en politisk dynamik i medlemsstaterne omkring de økonomiske og jobskabende målsætninger. Det Europæiske Råd i Firenze bør give en politisk godkendelse af udvælgelsesprocessen for pilotregioner eller -byer, der ønsker at gå aktivt ind i en lokal beskæftigelsespagt. Målet er inden topmødet i Dublin at få defineret nogle byer og regioner i medlemsstaterne, der kan bruges som eksempel på lokal mobilisering.
Hr. formand, mine damer og herrer, det var en kort beskrivelse af vore ambitioner, anskueliggjort i vor aktion for beskæftigelsen i Europa, det vil sige vor tillidspagt. Jeg er overbevist om, at disse ambitioner er på højde med de udfordringer, vi står overfor. Jeg er lige så overbevist om, at vi ikke kan slippe udenom, og at en strudsepolitik over for vort samfunds store problem, nemlig arbejdsløsheden, ville være en katastrofe. Jeg opfordrer derfor alle regeringer, arbejdsmarkedets parter på alle niveauer og alle vore institutioner om at påtage sig deres ansvar og spille deres respektive roller på deres niveau. Følgelig vil jeg i Firenze bede stats- og regeringscheferne om at godkende vore forslag på det højeste niveau, tage de første skridt og gøre deres bedste for, at Det Europæiske Råd i Dublin kan se, at der er taget konkrete initiativer for at få gennemført pagten.
Når jeg har valgt at give Dem, hr. formand, og Parlamentets medlemmer denne første præsentation af vore forslag, er det i erkendelse af den afgørende rolle, De spiller, thi formålet med pagten er at tjene de borgeres interesser, som har valgt Dem.
(Bifald)
Formanden
Hr. kommissionsformand, allerførst hjertelig tak for de informationer, De har givet os om den beslutning, Kommissionen har truffet her til morgen om ophævelsen af eksportforbuddet for gelatine, talg og tyresæd fra Storbritannien. Jeg vil gerne minde kollegerne om, at vi i morgen har dette emne på dagsordenen, og at aftalen mellem de politiske grupper er, at vi nu diskuterer emnet beskæftigelsespolitik og den tilsvarende beslutning, Kommissionen har truffet her til morgen. Reglerne har De jo i mellemtiden fået opfrisket. Der er ikke fastlagt nogen talerliste, og De skal altså bede om ordet, når De ønsker at stille et spørgsmål.
Jeg indleder spørgetiden ved at give ordet til kommissionsformanden.

Hughes
Hr. Santer, Deres redegørelse glæder mig meget og også Deres fortsatte bestræbelser på at fremme tanken om værditilvækst i Fællesskabet på beskæftigelsesområdet. Jeg håber, De får god vind ved den kommende trepartskonference i Rom.
Jeg vil gerne komme med tre små kommentarer til det, De sagde: For det første er nogle af parlamentsmedlemmerne en smule bekymrede over Kommissionens henstilling vedrørende de brede, økonomiske retningslinjer. Vi mener, den har nogle mangler og heller ikke er velafbalanceret. Således er opfordringen til løntilbageholdenhed kun fornuftig, så længe overskuddet anvendes produktivt, og hvis vi ved, hvad Kommissionen vil gøre for at sikre en sådan produktiv anvendelse.
I forbindelse med den sociale dialog og Deres pagt vil jeg gerne vide, hvilke foranstaltninger De påtænker at træffe for at sikre, at arbejdsmarkedets parter selv indgår en meningsfuld, fredelig, konkret pagt og derved give Deres pagt mening, for eksempel i forbindelse med ungdomsarbejdsløsheden.
Endelig nævnede De opfølgningen på Essen-topmødet. Et af de vigtige resultater fra Madrid-topmødet var tanken om fælles, ensartede beskæftigelsesindikatorer. Kan De fortælle os, hvilke fremskridt De har gjort over for medlemsstaterne? Det er et meget vigtigt demokratiseringselement i opfølgningen på Essen-topmødet.

Santer
Hr. formand, vi præsenterer naturligvis denne aktion på kommissionsplan, på fællesskabsplan, for, således som De med rette påviste, hr. Hughes, at valorisere den værditilvækst, der er skabt gennem medlemsstaternes indsats. De initiativer, som vi foreslår i dag, skal på den anden side naturligvis omsættes til konkrete pagter, navnlig vedrørende unges beskæftigelsesmuligheder. Der skal derfor træffes meget konkrete foranstaltninger af alle dem, der er berørt, ikke alene på regeringsplan, men også af arbejdsmarkedets parter. For øvrigt vil vi gå i dialog med arbejdsmarkedets parter om en række emner.
Vedrørende emnerne fra Essen er det et af de elementer, der er en integrerende del af vor indsats for beskæftigelsen, og på grundlag af medlemsstaternes flerårige programmer - hvoraf det første, som De ved, blev præsenteret i Madrid - vil vi finpudse beskæftigelsesindikatorerne.
I den henseende er der gjort fremskridt, men dette fremskridt for Essen-emnerne er ikke tilstrækkeligt. Det er et statistisk fremskridt, men det skal have et indhold, så vi kan gøre reelle fremskridt for at få nedbragt arbejdsløsheden.

Carlsson
Hr. formand, jeg vil gerne spørge Kommissionens formand, hvilket budskab til de unge arbejdsløse der ligger i hans meddelelse. Det er, som om ansvaret alene påhviler politikerne og parterne, og jeg synes, Kommissionen i højere grad skulle fokusere på de incitamenter, som den enkelte har brug for; politikerne må nu sørge for, at hindringerne for erhvervslivet, for arbejdspladser og for investeringer i Europa ryddes af vejen. Jeg er udmærket klar over, at man kan skabe beskæftigelse på kunstig vis, men nye job taler man ikke frem. Derfor ønsker jeg flere foranstaltninger med henblik på nødvendige strukturændringer, flere afreguleringer og liberaliseringer samt afskaffelse af de gamle nationale monopoler i Europa.

Santer
Hr. formand, i vor meddelelse nævner vi nogle aktioner, der sigter mod at øge unges evne til at få arbejde, og vi har især lagt vægt på et fælles initiativ mellem arbejdsmarkedets parter for at finde arbejde til unge. Vi vil forelægge arbejdsmarkedets parter en række af de problemer, der er forbundet med at få unge i arbejde. Vi ønsker ligeledes at få udviklet initiativer, der, som jeg sagde for lidt siden, støtter sig på programmerne Youth-Start og LEONARDO. Dette initiativ skal udvikles i samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne.
Jeg er naturligvis enig med Dem i, at det indre marked gennem øget liberalisering skal finde midlerne til at sikre nye, varige job til de unge.

Barón Crespo
Hr. kommissionsformand, jeg håber, at Deres ihærdige bestræbelser vil give sig udslag i konkrete resultater på topmødet i Firenze. For så vidt angår uddannelsespolitikken, savner jeg en kommentar til et bestemt punkt - som er medtaget i hvidbogen - nemlig livslang uddannelse. Mener De ikke, at Kommissionen bør uddybe dette emne, der er så vigtigt for vores fremtid, for beskæftigelsen og for forberedelsen af vores menneskelige kapital?

Santer
Hr. formand, hr. Barón Crespo understreger med rette dette punkt. Det indtager for øvrigt også en dominerende plads i vor meddelelse og i fru Cressons hvidbog. Vi skal lægge særlig vægt på livslang uddannelse og erhvervsuddannelse eller Lifelong learning process . I den sammenhæng kan De i vor meddelelse konstatere en udvikling på uddannelsesområdet, således at det bruges som løftestang til at finde arbejde. Jeg er fuldstændig enig med Dem i, at disse elementer er af afgørende betydning i denne aktion for at nedbringe arbejdsløsheden, især unges.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Santer med hans ihærdige bestræbelser på at få de nationale regeringer og også de europæiske institutioner til at prioritere dette alvorlige problem så højt, som det fortjener. Jeg håber dog ikke, at vi giver de nationale regeringer mulighed for at skabe det indtryk, at ansvaret for den høje arbejdsløshed skal findes på europæisk plan. Da det er de nationale regeringer, der fastlægger skattepolitikken, socialpolitikken, arbejdstiden og lønningerne, er det naturligvis dér, det største ansvar ligger.
Kommissionens formand påpegede, at det er pinligt, at alle strukturmidlerne ikke bliver brugt, når vi nu har brug for større investeringer for at øge beskæftigelsen. Kan formanden være enig med mig i, at der måske burde ses på additionalitetsprincippet i forordningerne? På den ene side siger vi, at regeringerne skal nedbringe deres underskud og skatter, på den anden at de skal øge udgifterne for at opfylde kriterierne for den fælles valuta. Mener han, at denne politik trænger til at blive revideret, og at en individuel forordning for hver medlemsstat er nødvendig for at udnytte strukturmidlerne?

Santer
hr. formand, De vil bemærke, at der i den meddelelse, som De har fået præsenteret og nu har haft lejlighed til at læse, gives en stor plads til omfordeling og omstrukturering af strukturfondene, stadig med henblik på at øge beskæftigelsen. Jeg mener stadig, at disse fonde rummer store muligheder, fordi tre fjerdedele er brugt i de regioner, der rummer to tredjedele af vore arbejdsløse. Med andre ord er fondene, naturligvis sammen med medlemsstaterne, en af de vigtigste garanter for inden for rammerne af fællesskabsprogrammerne at få nedbragt arbejdsløsheden og sikret flere arbejdspladser i regionerne.
I den sammenhæng talte De også om beskatning. Jeg kan meddele Dem, at Kommissionen har udarbejdet en meddelelse om beskatning, og i den forbindelse er vi i færd med at drøfte forholdet mellem direkte beskatning, indirekte beskatning og beskatning af arbejdsindtægter. Vi har ligeledes gjort os en del overvejelser om, hvordan man nedbringer sidstnævnte beskatningsform, de såkaldte sociale afgifter, fordi de er steget i de seneste år, alt sammen med henblik på at finde ud af, om de kan erstattes af andre former for beskatning.
Det drejer sig altså om et overordnet program, hvor der ses på alle forhold. De gør ret i især at insistere på vigtigheden af strukturfondene, som måske ikke bruges i tilstrækkelig høj grad til at mindske arbejdsløsheden i de forskellige regioner.

Rocard
Hr. formand, først vil jeg gerne sige bravo. De har her foran Dem et Parlament af valgte medlemmer, der skal retfærdiggøre sig, hver gang de møder deres vælgere, på grund af vore staters og Unionens fælles magtesløshed over for arbejdsløsheden. Denne svøbe bliver værre og værre. Det glæder os, at De er opmærksom på problemet, vi glæder os over, at De har taget initiativ til denne pagt for beskæftigelsen, og at De åbenbart nu er mere dristig og rede til at træffe flere store beslutninger, for nu at sige det på den måde, end regeringerne i Unionens medlemsstater. De kan trygt regne med støtte fra Parlamentet til de kommende topmøder.
Men jeg kan ikke lade være med at give udtryk for en stor bekymring. Alle disse foranstaltninger er små. Større fleksibilitet, forbedring af beskatningsformerne, forbedring af uddannelserne, det er alt sammen nødvendigt. Det har De ret i. Det er også godt at tage med. Med den fart vil det sandsynligvis tage 20-25 år at få absorberet Europas arbejdsløshed.
Hr. formand, hvorfor foreslår De ikke medlemsstaterne at foretage en massiv reduktion af arbejdstiden, der jo er det eneste våben, som vi endnu ikke har prøvet?

Santer
Hr. formand, hr. Rocard har bestemt ret i, at andre elementer skal medtages i vor overordnede strategi, hvis den skal give konkrete resultater.
Vor meddelelse og strategi har ikke til formål at træde i stedet for medlemsstaternes ansvar, for vi ved udmærket, at hovedansvaret påhviler medlemsstaterne, og det er dem og de nationale regeringer, der skal gøre deres pligt på nationalt plan.
På den anden side skal vi medtage en række elementer, for eksempel arbejdstid og tilrettelæggelse af arbejde, og vi har i vor meddelelse, punkt 3.15, gennemgået dette spørgsmål. Vi mener, at det er et særligt emne, som arbejdsmarkedets parter bør drøfte, forhandle om og diskutere, og det har jeg meddelt dem under rundbordskonferencen den 28.-29. april. På grundlag af enigheden om forældreorloven, som det for første gang er lykkedes for arbejdsmarkedets parter at undertegne, drejer det sig om at komme endnu længere for at finde nye måder at forene individuel arbejdstid og virksomhedens behov for arbejdskraft. Det er en vigtig diskussion, der vedrører alle medlemsstaterne, men som ikke kan dekreteres af Kommissionen. Det skal være arbejdsmarkedets parter, der tager initiativ til en sådan drøftelse for at finde måder at udnytte dette enorme område, der også omfatter andre aspekter såsom deltidsarbejde, fleksible pensioneringsordninger, brug af det således frigjorte arbejde til at udvikle uddannelse og sabbatordninger. Det er altså en række problemer, der ligger i det, De kalder arbejdstid. Vi skal tænke nyt på dette område, og jeg håber, at det er et af de områder, som arbejdsmarkedets parter vil overveje.

Santini
Hr. formand, jeg vil stille et spørgsmål, der sammenkæder de to dele af den meddelelse, som formanden for Kommissionen, Jacques Santer, har forelagt, nemlig dels selve BSE-sagen, dels beskæftigelsen; de to dele er i øvrigt tæt forbundne, derved at BSE-krisen som bekendt har været årsag til en del tilfælde af arbejdsløshed i Europa.
En oplysning i Jacques Santers meddelelse opmuntrede mig, ligesom jeg tror, den vil opmuntre alle inden for landbrugssektoren, nemlig at Storbritannien for første gang har truffet foranstaltninger, der vil kunne bidrage til at genskabe tilliden. Da vi i vores egenskab af koordinatorer for landbruget er nået frem til en meget vanskelig og omdiskuteret aftale om et forslag til fælles beslutningsforslag, som vi vil fremsætte i morgen, ville det være nyttigt for os allerede nu - hvis det var muligt - at kende lidt nærmere til disse nye foranstaltninger til genskabelse af tilliden for at se, om den bekymring, vi har givet udtryk for i dokumentet, stadig er aktuel og se, om nogle af de løsninger, vi har efterlyst, måske allerede skulle være fundet.

Santer
Hr. formand, rent beskæftigelsesmæssigt kan man på sin vis godt se på BSE og slagtning af kvæg under ét. Der skabes et vist antal sociale problemer, især i landbruget og landbrugsområder. Jeg undervurderer bestemt ikke omfanget af dette problem i forbindelse med det spørgsmål, der beskæftiger os lige nu.
På den anden side kan jeg sige, at oplysninger, som den britiske delegation gav os i går, vil blive drøftet yderligere. Der er tale om en såkaldt step by step , altså trinvis fremgangsmåde for at få embargoen endeligt ophævet. Der er altså udarbejdet et framework , det vil sige nogle generelle rammer.
Jeg mener, at vi er på rette vej, den vej, vi har foretrukket lige fra krisens start den 20. og 21. marts. Først og fremmest skal vi genskabe forbrugernes tillid for at kunne stabilisere markedet gennem konkrete aktioner, der sigter mod totalt at udrydde BSE, kogalskab.
Den britiske delegation stillede en række forslag, som hr. Fischler gennemgår i morgen. Det er jo ham, ikke mig, der er ekspert på området.
Det eneste, jeg beklager, og det siger jeg helt ærligt, det er, at vi har spildt mindst seks uger, før vi kom frem til en konkret løsning. Det beklager jeg, og derfor deler jeg Deres bekymring.

Dury
Hr. formand, to korte spørgsmål. I går vedtog Ministerrådet uden Storbritannien et direktiv vedrørende forældreorlov. Kommissionen er meget bevidst om problemer i forbindelse med konkurrenceevnen. Mener den ikke, at det forhold, at der i en medlemsstat ikke findes et direktiv om pasning af børn, udgør et element, der kan skabe konkurrenceforvridning mellem medlemsstaterne?
Andet spørgsmål: Det er, som om vore medlemsstater skal forene to uforenelige størrelser. Den ene er overholdelse af konvergenskriterierne, den anden er nedgangen i beskatningsgrundlaget. De sagde, at Kommissionen ville overveje spørgsmål i forbindelse med beskatning, men hvor længe vil sådanne overvejelser tage, og hvornår vil De søge at løse problemet med den europæiske beskatning af kapitalindtægter?

Santer
Hr. formand, til fru Durys første spørgsmål vil jeg sige, at denne beslutning desværre blev truffet af kun 14 medlemmer, men det skyldes den sociale protokol og Storbritanniens drop out -bestemmelse. De er sikkert bekendt med, at både Kommissionen og Parlamentet har anmodet om, at denne protokol under regeringskonferencen bliver medtaget i traktaten. Det mener jeg, er en god i idé, og vi støtter den af al kraft; jeg håber, at det lykkes at nå til enighed på regeringskonferencen. Vi kan for øvrigt kun handle inden for den kompetence, vi har fået med bestemmelserne i Maastricht-traktaten, hvor den sociale protokol jo som bekendt kun er gældende for 14 og ikke 15 medlemmer.
Angående det andet spørgsmål har vi i Kommissionen udarbejdet et program vedrørende beskatning, der både omfatter indirekte beskatning for at sikre overgangen til en endelig ordning vedrørende momsen, og direkte beskatning, herunder beskatning af arbejdsindtægter. Dette program omfatter de overvejelser, som hr. Monti har gjort sig, og som blev drøftet på Økofin-ministerrådets møde i Verona for seks uger siden. Finansministrene besluttede at nedsætte et udvalg bestående af personlerepræsentanter under forsæde af Kommissionen, og udvalget skal arbejde med dette område, som optager os meget. På den måde vil der blive gjort overordnede overvejelser over forholdet mellem beskatning af arbejdsindtægter og beskatning af kapital.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Santer med den kendsgerning, at han prioriterer arbejdsløsheden så højt. Men jeg er alligevel bange for, at tillidspagten vil vise sig at være en kolos på lerfødder, fordi jeg stadig ikke rigtig kan se nogen pagt. Jeg mener, at en pagt kræver flere parter, og, så vidt jeg ved, er arbejdsmarkedets parter i øjeblikket ikke reelt parat til at indgå en pagt, og det samme gælder for medlemsstaterne. Jeg vil gerne spørge hr. Santer om, hvordan han forestiller sig at få etableret en virkelig seriøs pagt.
Desuden mener jeg, at Kommissionen skal være et eksempel. LEONARDO-programmet er her nævnt en række gange som eksempel på, hvor arbejdsmarkedets parter og erhvervslivet kan samarbejde. Men stor var min forbløffelse, da jeg i det foreløbige budgetforslag måtte konstatere, at bevillingerne til det program, som er overtegnet mange gange, ikke forhøjes, men i stedet nedskæres. Jeg mener ikke, vi er seriøse, hvis vi tager fat på en pagt på den måde.

Santer
Hr. formand, hvis vi går ind i så omfattende aktiviteter, er det af afgørende betydning, at arbejdsmarkedets parter inddrages. Efter de drøftelser, jeg har haft i de forskellige hovedstæder efter trepartskonferencen den 28.-29. april, er jeg overbevist om, at arbejdsmarkedets parter vil gå ind i det arbejde, jeg har beskrevet. Arbejdsmarkedets parter vil især kunne forhandle om fire punkter, som jeg synes, er meget vigtige.
De bør snart indlede disse forhandlinger. Vi har nu resultatet af den første forhandling om forældreorlov. Men det er ikke nok. Vi skal også se på deltidsarbejde og atypisk arbejde, hvilket ville være en stor støtte for pagten. For det andet vil arbejdsmarkedets parter søge at udarbejde et fælles manifest - det har de aftalt - om unges adgang til arbejdsmarkedet. For det tredje udarbejder de et dokument om uddannelse som løftestang for at få et arbejde, hvilket også er en vigtig del. Og for det fjerde vil de lave en fælles udtalelse om strukturfondene. Alt det er efter min mening et entydigt tegn på, at arbejdsmarkedets parter vil gå aktivt ind i arbejdet.
Vedrørende de budgetmæssige ressourcer til en række af vore programmer, som jeg finder meget vigtige, vil jeg anmode Europa-Parlamentet i dets egenskab af budgetmyndighed om at sikre, at der er tilstrækkelige ressourcer til rådighed.

Elchlepp
Hr. formand, som tredje søjle i Deres forslag til forbedring af arbejdsmarkedspolitikken nævnte De også el-sektoren, oprettelsen af det indre marked for el-sektoren. Jeg vil gerne spørge Dem: Hvordan vurderer De kvantitativt betragtet sammenhængen mellem et indre energimarked og nye beskæftigelsesmuligheder? Bliver omkostningsfaktoren energi her muligvis ikke overvurderet for området Europa? Skulle man ikke hellere udbygge og fremskynde de alternative og de regenerative energiteknologier kraftigere for via denne slags innovationer virkelig at skabe nye arbejdspladser og nye eksportchancer for området Europa? Har vi hidtil ikke i stor stil undervurderet miljøbeskyttelsens betydning for sikring og skabelse af arbejdspladser?

Santer
Hr. formand, jeg kan erklære mig enig med det ærede medlem i den udstrækning, at det, der blev sagt, ikke er i strid med det, jeg sagde. Det, vi ønsker at gøre med det indre marked, er at valorisere hele vort potentiale. Dette marked er oprettet gennem forskellige direktiver, men det fungerer endnu ikke som et ægte indre marked, fordi visse sektorer stadig er beskyttet. Vi har besluttet at liberalisere telekommunikationsområdet. Vi har nu stillet forslag om, at el-markedet ligeledes skal liberaliseres, men det vil ikke sige, at det går imod alternativ energi. Tværtimod.
Det, vi ønsker at gøre, er at sikre, at det indre marked virkelig fungerer som et integreret marked med en fælles valuta. Det mål har vi endnu ikke nået. Derfor kan vore virksomheder endnu ikke fuldt ud udnytte det potentiale, der ligger i det indre marked. Men det udelukker slet ikke, tværtimod, at der er overensstemmelse mellem konkurrencepolitikken og visse nye initiativer såsom alternativ energi, og, som De påpegede, jobskabelse gennem en sund miljøpolitik.

Thomas Mann
Ikke at vove noget, det er den største risiko, har De lige sagt, hr. kommissionsformand Santer, og helt med rette. Det drejer sig altså ikke kun om at iværksætte punktvise foranstaltninger, men derimod også om at sørge for, at vi skaber en fælles ramme. Hvad angår de medlemsstater, der frygter flere veje af fællesskabet i lige så høj grad, som djævelen frygter vievandet, og en eneste gang, nemlig i Essen, langt om længe har forpligtet sig til at skabe fem nye felter, altså koncentrere tingene, burde man ikke klart sige til dem, at vi ikke ønsker noget nyt? Vi vil ikke have nogen nye strukturfondsmidler, men anvende de eksisterende strukturmidler mere effektivt. Vi vil ikke iværksætte nogen nye lokale beskæftigelsesinitiativer som konkurrence til SMV, nej, det skal køre ligeberettiget og parallelt med vores støtte til de små og mellemstore virksomheder.
Er det ikke lige så nødvendigt at sige til dem, at vi er nødt til i højere grad at anvende vores midler til almen uddannelse og fremme af erhvervsuddannelsen? Men det betyder for os imidlertid også, at vi ikke må reducere de i forvejen sparsomme LEONARDO-midler yderligere. Vi skal altså gøre det klart for disse lande, at det ikke drejer sig om at lave en ny politik, der vækker opblussende og hurtigt hendøende begejstring, men kun om at fordele det, der allerede er bevilget, på en mere fornuftig måde.

Santer
Hr. formand, jeg er enig med det ærede medlem, for som jeg tydeligt sagde, har vi ikke til hensigt at genopfinde hjulet. Vi vil bygge på indholdet af hvidbogen fra 1993 om konkurrenceevne, beskæftigelse og konkurrence, men vi ønsker ikke at få nye kompetenceområder. Vi ønsker en bedre fordeling af ressourcerne inden for de ressourcemæssige rammer, vi har til rådighed til 1999, og det gælder både for strukturfondene og de transeuropæiske net. Jeg undrer mig for øvrigt over, at ingen af Dem endnu har nævnt spørgsmålet om de transeuropæiske net. Det er blevet drøftet på alle møderne i Rådet.
Vi ønsker ikke at få flere penge. Vi ønsker blot at få tilstrækkelige midler inden for rammerne af budgettet, som vi kender det, så vi kan finansiere de 14 transeuropæiske net, som det er besluttet at gennemføre, så Europas borgere kan se, at de beslutninger, der træffes på højeste niveau, også føres ud i livet.
Det er, hvad vi vil, og det er i den sammenhæng, at vi ønsker at gennemføre alle elementerne i hvidbogen af 1993, skridt for skridt og i henhold til en overordnet strategi.

Schörling
Hr. formand, jeg må bede Kommissionens formand, hr. Santer, om at klarlægge to punkter i forbindelse med redegørelsen om beskæftigelsespagten. De sagde, at Kommissionen ville tage initiativ til en fælles pagt, og at parterne skulle tvinges til at deltage i denne tillidspagt. I betragtning af at de drøftelser, der hidtil er blevet ført, ikke har været særlig succesrige, undrer jeg mig over, hvad det er for en slags es, eller hvad det er for et middel, som Kommissionen har i baghånden, og som kan fremtvinge en sådan indbyrdes forståelse mellem parterne.
Det andet, som jeg beder om at få klarlagt, drejer sig om det, som De sagde om betydningen af en sund økonomisk forvaltning, om at ØMU er vor allierede, og om at der råder en bred konsensus til fordel for ØMU. Men ØMU kritiseres jo stadig mere af økonomer og politikere og i den brede offentlighed. Så hvad er det for en slags konsensus, hr. formand? Er det ikke snarere sådan, at der er meget langt fra at være noget, der ligner konsensus?

Santer
Hr. formand, vedrørende det første spørgsmål ønsker vi overhovedet ikke at tvinge arbejdsmarkedets parter til enighed, tværtimod. Det er op til dem gennem en social dialog, som de selv definerer, at finde ud af, hvordan de kan nå frem til konkrete resultater på grundlag af forslag fra os. Der er ikke på noget som helst tidspunkt tale om tvang.
Det er i den ånd, at vi vil mobilisere alle aktører fra erhvervslivet, ikke blot medlemsstaternes regeringer på nationalt eller lokalt plan, ikke blot Fællesskabets institutioner, men også arbejdsmarkedets parter, så vi efter fælles forhandlinger og en social dialog kan nå frem til konkrete resultater. Der er overhovedet ikke tale om tvang, tværtimod. Det er en velovervejet fremgangsmåde.
Tro mig, de af arbejdsmarkedets parter, som jeg har mødt, er rede til at tage udfordringen op i alle medlemsstater uden undtagelse. De er rede til at tage fat, for det er dem, der i første omgang er berørt, og de ved godt, at morgendagens samfund rummer en stor udfordring.
Vedrørende det andet spørgsmål: Selvfølgelig er Den Økonomiske og Monetære Union en af de afgørende forudsætninger for den endelige gennemførelse af det indre marked. Jeg kender ikke noget andet indre marked i hele verden - vi er det største med 370 millioner indbyggere - der fungerer med 14 forskellige valutaer. Man skal lige være klar over, hvad det vil sige. Vi har altså interesse i, at den monetære union bliver indført hurtigst muligt på grundlag af konvergenskriterierne, så vi kan udnytte hele det potentiale, der ligger i dette indre marked, for at vor valuta, euro'en, kan spille sin rolle sammen med yen'en og dollar'en, og for at vore nationale valutaer ikke lider under dollarens svingninger, som vi ingen magt har over. Det er formålet med den fælles valuta.
Den monetære union er ikke et mål i sig selv, den er et politisk instrument for social og økonomisk udvikling. Sådan skal den opfattes. Og det er i den ånd, at vi skal arbejde. Vi skal væk fra tanken om, at den monetære union er en hindring for beskæftigelsen. Tværtimod. Den monetære union, sådan som vi ønsker, den skal se ud, sådan som den er udformet i Maastricht-traktaten, skal gennem sunde offentlige økonomier og et fald i renten stimulere de investeringer, der er nødvendige for at sikre vækst og beskæftigelse.

Cassidy
Jeg taler i min egenskab af Parlamentets ordfører for den økonomiske årsberetning for 1996 og for de brede økonomiske retningslinjer. Jeg vil derfor gerne spørge Kommissionens formand om, i hvilken udstrækning der ved udarbejdelsen af det dokument, der henvises til her i dag, blev taget hensyn til Parlamentets konklusioner fra beslutningen af 9. maj, navnlig Parlamentets henvisninger til behovet for at fjerne den manglende fleksibilitet på arbejdsmarkedet, dets henvisning til en reduktion af ikke-lønrelaterede omkostninger og til en tilpasning af arbejdstiden og arbejdstilrettelæggelsen. Jeg noterede mig, at formanden henviste til en reduktion af arbejdstiden, ikke en tilpasning deraf.

Santer
Hr. formand, selvfølgelig mener jeg, at disse elementer skal ses i en helhed, og at der skal tages hensyn til dem. Når De læser vor meddelelse, kan De se, at vi har medtaget disse elementer som en del af et mere fleksibelt arbejdsmarked. Vi mener, at man skal sikre overensstemmelse mellem fleksibilitet og sikkerhed. Jeg mener, at det er et element, der skal tages med i overvejelserne.
Jeg går naturligvis ligeledes ind for en reduktion af arbejdsomkostningerne, men så er vi nødt til at se på, hvordan andre foranstaltninger, andre midler skal træde i stedet for disse omkostninger. Det tredje element, som De nævnte, og som ligeledes er medtaget i vort dokument, omtalte jeg for lidt siden i mit svar på hr. Rocards spørgsmål, nemlig tilrettelæggelse af arbejdet med henblik på en reduktion af arbejdstiden, hvilket skal gennemføres gennem forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter. Men det er ligeledes tilrettelæggelse af arbejdstiden via nye former for det, man kalder atypisk arbejde, som i nogle af medlemsstaterne allerede er blevet til almindeligt arbejde og typisk arbejde.

Sainjon
Hr. formand, hr. Santer har udviklet en argumentation, der for mig helt klart svarer til en frivillig erklæring med helt præcise mål, der skal nås. Men jeg spørger mig selv, og jeg spørger Dem, hr. formand, om, hvordan De vil gengive håbet til borgerne, når virkeligheden for millioner af mænd og kvinder er afskedigelser, virksomhedslukninger, industrielle omstruktureringer og aktivitetsfald, alt sammen i konkurrenceevnens navn. Og det er ligeledes i konkurrenceevnens navn, at De taler i dag, og at De foreslår at bekæmpe arbejdsløsheden. Derfor spørger jeg Dem, om Deres indlæg ikke snarere er rettet mod markedskræfterne end borgerne, der spørger sig selv, om økonomien tjener menneskene, eller om menneskene er økonomiens slaver.

Santer
Hr. formand, først skal vi gøre os klart, at konkurrenceevnen ikke strider mod beskæftigelsen. Det siger jeg lige ud. Og De behøver blot læse eller genlæse Ciampi-gruppens rapport - han er tidligere indenrigsminister og nu finansminister i den italienske regering og formand for vort advisory board for konkurrenceevnen - for at se, at konkurrenceevnen ikke strider mod beskæftigelsen. Tværtimod. Hvis man ikke styrker en virksomheds konkurrenceevne, øger man ikke beskæftigelsen på mellemlangt og langt sigt.
I dag drejer det sig om at styrke vore virksomheders konkurrenceevne, for at de kan skabe nye job for fremtiden. Det er essensen i vor politik, der sigter mod at mindske de problemer, Europa lider under i dag. Vi lider under at have tabt markedsandele i hele verden på grund af, at vore virksomheder ikke har samme konkurrenceevne som andre. Derfor skal vi styrke konkurrenceevnen, men det skal ske i takt med overgangen til beskæftigelse. Det er ikke konkurrenceevnen, der dræber beskæftigelsen, men vi skal finde et forhold mellem konkurrenceevne og jobskabelse. Det er det, vi søger at gøre i kapitel 3 i vor meddelelse, som jeg beder Dem om at læse meget grundigt.

Sjöstedt
Hr. formand, mit spørgsmål knytter an til den svenske debat og den svenske regerings forslag om en beskæftigelsesunion. Den oprindelige idé i dette forslag er, at medlemsstaterne skal kunne samordne deres finanspolitik, først og fremmest under en konjunkturnedgang, på en sådan måde, at man gennem stimulerende foranstaltninger (investeringer, fremme af efterspørgslen) kan opretholde efterspørgslen og dermed hindre, at arbejdsløsheden stiger. Jeg synes selv, at det er en udmærket idé. Jeg ville gerne vide, hvad Kommissionens formand mener om dette. Mener han, at det i dag ville være foreneligt med den førte konvergenspolitik og konvergenskravene i forbindelse med møntunionen, hvis man opretholdt efterspørgslen og investeringerne ved hjælp af medlemsstaternes offentlige budgetter?

Santer
Hr. formand, jeg kan sige til det ærede medlem, at vi er fuldstændig enige i de forslag, som den svenske regering har stillet i denne sammenhæng i forbindelse med regeringskonferencen. Jeg har haft lejlighed til at drøfte dette emne med den svenske indenrigsminister.
Kommissionen støtter de svenske forslag, der ikke strider mod konvergensmålene i disses nuværende udformning. I den sammenhæng skal vi under regeringskonferencen styrke og endeligt udforme opfølgningen på de fem punkter fra Essen. Sådan når vi frem til en bedre balance mellem det indre marked og den sociale dimension, så vi kan opfylde borgernes forventninger. De svenske forslag går i samme retning som vore egne forslag for regeringskonferencen.

Howitt
Jeg glæder mig over hr. Santers drøftelse af byernes og regionernes betydning for den økonomiske genopbygning af Europa. En meget stor del af vore drøftelser om, hvordan vi løser arbejdsløshedsproblemet, sker på det makroøkonomiske plan, der ligger meget langt væk fra de arbejdsløse, som vi ønsker at hjælpe.
Er Deres omtale af pilotbyer bare et spil for galleriet, eller betyder det, at vi kan udnytte det potentiale, der ligger i disse byer i hele Europa, til at bidrage til den økonomiske udvikling? Bliver det ligesom URBAN-programmet og URBAN-pilotprojekterne, hvor kun 20-25 byer kan deltage, eller bliver det muligt for byer på hele kontinentet at deltage? Kommer vi til at høre de indvendinger, som medlemsstaterne før har fremsat om subsidiaritetsprincippet, der i realiteten betyder, at de blot ønsker at beholde pengene selv og ikke lade deres byer deltage?
Og til sidst, bliver der flere penge til vore byer, så de kan få hjælp til at udnytte det potentiale, de har, til at skabe arbejde til borgerne?

Santer
Hr. formand, jeg mener, at vi skal arbejde mere i retning af territoriale pagter, by-pagter. I nogle tilfælde har medlemsstaterne gjort gode erfaringer i den retning i form af en gradvis decentralisering på beskæftigelsesområdet.
Derfor har vi foreslået, at der oprettes territoriale pagter for rent politisk at støtte denne form for pagt på et hensigtsmæssigt territorialt niveau. Det sker ved, at den enkelte medlemsstat på grundlag af en udvælgelsesprocedure finder frem til en række pilotregioner, -byer eller -landdistrikter, der ønsker at arbejde under disse pagter. Jeg håber, at vi kan få en første godkendelse af disse territorialpagater på Det Europæiske Råds møde i Dublin, hvor Kommissionen vil præsentere dem.
Vi vil til rette tid stille forslag i den retning. Jeg mener, at lokale udviklingsinitiativer er af afgørende betydning. Derfor har vi ligeledes lagt vægten på en decentralisering af vore uddannelsessystemer og beskæftigelsessystemer, for det forekommer os at være vigtigt for at skabe arbejde til visse kategorier af arbejdstagere, navnlig unge.

Formanden
Mine damer og herrer, hermed er spørgetiden afsluttet. Jeg takker alle deltagere, og jeg takker i særdeleshed kommissionsformand Santer for, at han har givet os svar på vores spørgsmål her i eftermiddag.
Hr. Holm har ordet til forretningsordenen.

Voggenhuber
Hr. formand, De tiltaler mig for anden gang med et forkert navn. Det har jeg også allerede korrigeret i Præsidiet, og jeg finder det noget besynderligt, at De, fordi De tager fejl, så springer mig over i spørgetiden, selvom jeg har korrigeret fejlen. Jeg mener, det med rimelighed kan forlanges, at man i Præsidiet kender medlemmernes navne! Mit navn er Voggenhuber.

Formanden
Jeg tager Deres kritik til efterretning. Jeg er ked af, at i de dokumenter, jeg har her, er der ikke overensstemmelse mellem Deres navn og nummeret på Deres plads. Der kan let ske en fejl. Jeg beder Dem om undskyldning.

Gollnisch
Hr. formand, jeg ville bare sige, at jeg for min del ville have været glad, hvis De havde råbt mit navn op, selv hvis De kaldte mig noget forkert, men De udtalte det fuldstændig rigtigt for lidt siden. De har givet ordet til mere end 15 talere. Jeg tror, jeg har rakt armen i vejret femten gange, og ud af disse femten gange var jeg omtrent 12 gange blandt de første, så jeg beklager, at De måske er en smule nærsynet på Deres højre øje.

Formanden
De kolleger, der igennem flere måneder har iagttaget mig her, ved, at jeg hverken er nærsynet til venstre eller til højre, men derimod til begge sider! Der er en hel række af kolleger, der forgæves beder om ordet 15 gange eller mere under en spørgetid, fordi antallet af medlemmer, der ønsker at stille spørgsmål - gudskelov - er større end muligheden for at komme til orde.

Aftale med Marokko - Menneskerettigheder i Marokko og Vestsahara
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om betænkning (A4-0173/96) af von Habsburg for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse (KOM(95)740-4132/96 - C4-0131/96-95/0363(AVC)) om indgåelse af EuroMiddelhavsaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side og redegørelse fra Kommissionen om menneskerettighederne i Marokko og Vestsahara.

von Habsburg
Hr. formand, Marokko er en ganske vigtig stat for os. Man behøver bare at kigge på kortet for at vide, hvor betydningsfuld den er, med en kyst ved Atlanterhavet og en anden ved Middelhavet. I en tid, hvor vi som prioritet beskæftiger os med Middelhavsområdet, er det absolut nødvendigt, at vi udbygger vores forbindelser med Marokko yderligere, fordi Marokko er af betydning for os alene på grund af landets geografiske beliggenhed.
Dertil kommer også de politiske forhold. I Maghreb findes der to islamiske stater, der er moderate - Marokko og Tunesien - og en stat, der udgør en virkelig fare, for den er en tikkende bombe, og det er Algeriet. Det er derfor nødvendigt, at vi støtter de moderate kræfter i Nordafrika, som er livsvigtig for os, for Middelhavet er jo historisk set ikke Europas sydgrænse, men derimod Europas drejeskive. Vi bør i hele dette område forsvare de moderate kræfter over for ekstremismen og give dem styrke. Helt bortset herfra har vi også talrige kulturelle fællestræk. Når man i dag kører via Spanien til Marokko, f.eks. over Sevilla til Rabat, konstaterer man, at Kutubija ligner Giralda meget. Vi har en fælles arkitektur, en fælles tradition, og selvom vi har bekriget hinanden gensidigt, findes der immervæk et eksempel, i det mindste efter min opfattelse, på fredelig sameksistens mellem religionerne, nemlig de tre religioners kongerige i Toledo. Her var den jødiske, den islamiske og den kristne religion repræsenteret på samme tid, som man jo også kan se af katedralen i Toledo.
Vi har derfor forskellige grunde til at udbygge vores fællesskab med Marokko. Dertil kommer, at der i det arabiske og islamiske område egentlig findes to stater, der står os meget nær. Den ene er emiratet Oman i den sydlige del af Den Arabiske Halvø, den anden er Marokko.
Det siges naturligvis fortsat om Marokko, at der dér hersker misforhold på menneskerettighedsområdet. Det benægter jeg ikke, det er uden tvivl tilfældet. Det er netop sådan, at der findes forskellige grader af kultur og udvikling. Vi bør ikke slet og ret sige, at det alt sammen skal gennemføres nøjagtig efter vores standard. Det afgørende er, hvordan et land udvikler sig, og man må sige, at Marokko netop i de sidste årtier har gjort gevaldige fremskridt også på demokratiets område.
Jeg tror derfor, at Marokko faktisk har en ret til, at vi beskæftiger os seriøst med det, at vi giver Marokko de nødvendige forbindelser og støtter det konkret.
Der tales også hele tiden om spørgsmålet Sahara. Jeg tror, jeg sandsynligvis er den eneste her i Parlamentet, der kan sige at have været i Sahara første gang for over halvtreds år siden. Det er ikke noget særligt privilegium, jeg er, når det kommer til stykket, den ældste her i Parlamentet. Hertil har jeg én bemærkning: Jeg ser, hvad det er for udviklinger, der har fundet sted dér. Når man i dag taler om vælgerne og vælgerregistreringerne, bør man være klar over situationen. Der stilles hele tiden krav om, at der kun bør gås frem efter et bestemt register, der allerede blev opstillet i den spanske periode. Det ville være helt forkert. Der er i mellemtiden kommet mange nybyggere til, der faktisk har gjort en stor indsats dér. Her hos os i Europa mener vi i dag også, at man ikke længere kan smide de folk ud, der har været med til at bygge det hele op. Det bør vi også holde os for øje i relation til Sahara.
Så fremføres der naturligvis hele tiden argumenter mod islam, hvor man hele tiden gør opmærksom på alt det, der er sket under Khomeini i Iran. Man må ikke bare skære de forskellige strømninger inden for islam over én kam, derimod skal man reelt erkende, at der her findes forskellige kræfter og også mange kræfter, vi skal have respekt for.
Der findes dér ganske vist mange, der er imod, fordi de jo i grunden kun er racister, der imidlertid ikke tør sige åbent, at de er det. Det er smukt kamufleret, og dermed bringer de også dette aspekt ind i billedet. Derfor bør vi faktisk opmuntre Marokko. Vi bør sige ja til denne aftale, der for øvrigt er et udmærket forhandlingsresultat, og vi bør i særdeleshed erkende følgende: Hvis vi ønsker at arbejde sammen, bør der også være en vis venskabelig åbning.
Der er et gammelt tysk ordsprog, der siger: Man fanger ikke fluer med eddike, men med honning. Jeg beder derfor om, at der handles i overensstemmelse hermed, og at døren åbnes for marokkanerne. Det fortjener de virkelig. Jeg tror, vi trods alle forbehold, som visse medlemmer af Parlamentet kan have - hovedsagelig er det dem, der ikke ved besked - bør vise marokkanerne, at vi er deres venner. Vi ønsker at støtte de moderate islamiske stater, og vi ønsker hovedsagelig at gøre Middelhavet til en fredszone!

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, Parlamentet har enstemmigt anmodet Kommissionen om en redegørelse om et bestemt punkt, nemlig dens vurdering af menneskerettighedssituationen i Marokko og dens holdning til Vestsahara-spørgsmålet.
For så vidt angår respekten for menneskerettighederne og de demokratiske principper i Marokko, finder Kommissionen det vigtigt - og det er det synspunkt, den gør gældende over for Europa-Parlamentet - at der er sket en positiv udvikling på disse områder i de seneste år. Siden 1991 har der rent faktisk kunnet registreres betydelige tegn på politisk åbning og en betragtelig forbedring i menneskerettighedssituationen, navnlig hvad angår lovgivningen om tilbageholdelse og pressefrihed, to spørgsmål, som tidligere har vakt bekymring i Europa-Parlamentet.
Efter Kommissionens mening kan ingen i god tro benægte, at der i de seneste år er sket væsentlige fremskridt på menneskerettighedsområdet i Marokko. Der kan være delte meninger om reformprocessens tempo og indhold, og om hvorvidt den gennemføres hurtigt nok. Men som sagt mener jeg ikke, at nogen i god tro kan benægte, at der på det seneste og navnlig inden for de sidste par år er sket en væsentlig forbedring i situationen i Marokko, for så vidt angår de områder, som har været genstand for kritik fra Europa-Parlamentets side.
Betyder det, at situationen nu kan anses for at være perfekt? Nej, afgjort ikke. Og de marokkanske myndigheder erkender da også selv i deres politiske dialog med Kommissionen, at menneskerettighederne endnu ikke respekteres i den ønskede grad. Også de er sig bevidste, at der må ske yderligere fremskridt på dette område.
Jeg vil i det følgende give en konkret og detaljeret redegørelse for Kommissionens grunde til at mene, at Europa-Parlamentet bør reagere positivt på indgåelsen af associeringsaftalen, selv om der kan herske forskellige opfattelser vedrørende takten, indholdet og intensiteten, men ud fra en accept af, at der er sket indlysende og indiskutable fremskridt på menneskerettighedsområdet.
1996 er et afgørende år for Marokkos forfatningsmæssige system. Som De ved, har kong Hassan II bebudet gennemførelse af en række foranstaltninger i tilknytning til forfatningsreformen, der har til formål at bringe det demokratiske system i Marokko i overensstemmelse med, hvad størstedelen af Europa-Parlamentets medlemmer finder nødvendigt. Og da De selv er folkevalgte, mine damer og herrer, må De nødvendigvis påskønne et afgørende element i denne reform: direkte valg af de 333 parlamentsmedlemmer og oprettelse af et nyt regionalt repræsentativt organ, Senatet. Genstanden for et af Europa-Parlamentets vigtigste kritikpunkter vedrørende det parlamentariske system i Marokko er nu genstand for en forfatningsrevision, således at medlemmerne af det marokkanske parlament efter de nye valg alle vil være valgt af deres egne medborgere. Det parlamentariske demokrati er således i 1996 et helt centralt punkt i den interne debat i Marokko. Jeg har selv haft lejlighed til at aflægge besøg i det marokkanske parlament og oplevet intensiteten i denne reform, der efter planen skal gennemføres i anden halvdel af 1996.
Man kan politisk forholde sig til denne situation på to måder: enten fortsætte med at kritisere eller gå i dialog og dermed bidrage til at fremme sådanne grundlæggende ændringer af den marokkanske forfatning. Kommissionen går klart ind for dialog og støtte til de politiske kræfter i Marokko for således at fremme deres mulighed for autonomt og suverænt at tage det endelige skridt til at gennemføre en forfatningsreform, som bringer det marokkanske system på højde med, hvad alle her i salen - uanset om man er for eller imod indgåelse af aftalen - anerkender som et parlamentarisk retssystem.
Der er en anden væsentlig grund til, at man bør stemme for associeringsaftalen. Et af de afgørende punkter i denne er netop alle bestemmelserne vedrørende overholdelse af menneskerettighederne. Menneskerettighedsaspektet er en integreret del af associeringsaftalen, og det er et essentielt element i de fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske Union og Marokko, og det er da også udtrykkeligt anført i den aftale, som Kommissionen anmoder Parlamentet om at stemme for. Kommissionen finder således, at det politisk mest intelligente, Parlamentet kan gøre, er at bidrage til, at denne aftale træder i kraft, da vi hermed vil have indledt en dialog med de politiske kræfter i Marokko med det helt klare mål, uden indblanding eller intervention i landets interne proces, som er yderst følsom og kompleks, at bidrage til, at der tages de sidste afgørende skridt til gennemførelse af den ændring af det marokkanske samfund, som nu er under forberedelse.
Det andet følsomme punkt er Vestsahara. Kommissionen har altid slået til lyd for, at initiativet og lederskabet, for så vidt angår problemet vedrørende Vestsahara, henhører under De Forenede Nationer. Kommissionen har altid været af den opfattelse, at det var den naturlige ramme for indledningen af forhandlinger. Desværre har FN's generalsekretær, hr. Boutros Boutros Ghali, set sig nødsaget til at erkende, at FN's mission, MINURSO, ikke er i stand til at fuldføre processen med at identificere deltagerne i folkeafstemningen. Kommissionen beklager denne beslutning fra Sikkerhedsrådets side, selv om MINURSO, i en mere reduceret udgave, fortsat vil varetage sin opgave med at overvåge overholdelsen af våbenstilstanden.
Den Europæiske Unions holdning vil være afhængig af den endelige rapport, som FN's generalsekretær skal forelægge den 31. august. Det er stadig Kommissionens opfattelse, at den eneste måde, hvorpå Saharaproblemet kan løses, er gennem forhandling inden for rammerne af FN, at der må gøres en øget indsats for at få gang i sådanne forhandlinger, og at vi må afvente hr. Boutros Ghalis forelæggelse af sin endelige rapport den 31. august.
Det er under alle omstændigheder indlysende, at Den Europæiske Union på Parlamentets eller en medlemsstats initiativ nødvendigvis må beskæftige sig med dette spørgsmål, så snart Sikkerhedsrådet har fastlagt sin endelige holdning.
Hvad angår de indholdsmæssige aspekter af associeringsaftalen, kan Kommissionen uforbeholdent tilslutte sig synspunkterne i hr. von Habsburgs betænkning og indlæg, hvori aftalens geopolitiske betydning for stabiliteten i Middelhavsområdet præciseres.
Eftersom det, vi er i gang med, er at etablere en stabil og solid sydgrænse, vil Europa-Parlamentet med sin godkendelse af aftalen bidrage til en gradvis konsolidering af en sådan stabil sydgrænse, hvori en afgørende brik er Kongeriget Marokko.

Miranda de Lage
Hr. formand, vi takker for den detaljerede redegørelse, som næstformanden i Kommissionen, hr. Marín, har givet os. REX-Udvalgets holdning er i vid udstrækning baseret på en række af de elementer, som hr. Marín har fremhævet:
1.Vigtigheden af at konsolidere Den Europæiske Unions forbindelser med de sydlige Middelhavslande gennem den nye associeringspolitik over for Maghreb- og Machrek-landene.2.Et af formålene med den nye politik er at bidrage til stabiliteten i regionen på sikkerhedsområdet og til at fremme demokratiseringen og respekten for menneskerettighederne, udbygningen af den institutionelle pluralisme samt til en økonomisk udvikling, som på det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område bidrager til forbedring af alle borgernes levevilkår.3.Nødvendigheden af endnu en gang at demonstrere Den Europæiske Unions vilje til at bidrage til en større forståelse mellem de nordlige og de sydlige kulturelle traditioner.Aftalen med Marokko er ligesom de aftaler, der tidligere er indgået med Tunesien og Israel, et eksempel på ovennævnte bestræbelser med det mål at skabe en passende ramme for den politiske dialog og for udviklingen af mere afbalancerede økonomiske og handelsmæssige forbindelser, som efter en overgangsperiode vil blive udmøntet i en liberalisering af udvekslingen af varer, tjenesteydelser og kapital.
Denne aftale indeholder - som Kommissionens næstformand påpegede - en konditionalitetsklausul, hvori det understreges, at forholdet mellem parterne er baseret på respekten for menneskerettighederne og de demokratiske principper. Og vi påskønner den indsats, Marokko har gjort i denne retning. Vi er imidlertid bekymrede over det dødvande, som afholdelsen af folkeafstemningen om Vestsahara er løbet ind i, da denne lammelse kan indebære reelle risici for stabiliteten i de vestligste Maghreb-lande.
Den Europæiske Unions politiske vilje er nu klart demonstreret. For Marokko udgør aftalen en grundlæggende politisk mulighed for at forankre den marokkanske økonomi og det marokkanske samfund i Europa, men man må imidlertid heller ikke glemme, at gennemførelsen af aftalen medfører økonomiske risici. På grundlag af ovenstående betragtninger afgiver Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser en positiv udtalelse til forslaget om indgåelse af en aftale om oprettelse af en associering mellem Den Europæiske Union og Marokko.

Izquierdo Collado
Hr. formand, som ordfører for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi tilslutter jeg mig i lighed med de foregående talere indgåelsen af denne aftale med Kongeriget Marokko. Vi må nøje notere os de betragtninger, som både kommissæren og ordføreren er fremkommet med, hvori de har understreget Marokkos afgørende geostrategiske position. Og vi må påskønne bestræbelserne på at øge den gensidige forståelse mellem to kulturer - i det foreliggende tilfælde den europæiske og den marokkanske - med henblik på at etablere et samarbejde på væsentlige områder.
Efter Forskningsudvalgets mening er der mulighed for at indgå konkrete aftaler, og jeg vil indledningsvis understrege betydningen af et samarbejde om vedvarende energi. Aftalen giver grundlag for udveksling af videnskabelig information og et samarbejde om uddannelse og udveksling af forskere, som efter min mening kan blive uhyre udbytterigt for såvel Marokko som for Den Europæiske Union. Vi må ikke glemme, at Marokko udgør et vigtigt overgangsled for vitale energikilder for Den Europæiske Union. Vi må heller ikke glemme, at Den Europæiske Union har et stort ansvar for, at dette land, der har satset på at følge den moderate politiks vej, også får en passende behandling. Og på denne baggrund hilser vi uforbeholdent associeringsaftalen med Kongeriget Marokko velkommen.

Hernández Mollar
Hr. formand, denne debat har en særlig - også følelsesmæssig - betydning for os, der repræsenterer et land som Spanien, der ikke alene på grund af naboskabet, men også på det kulturelle og økonomiske område har særlige forbindelser med Kongeriget Marokko.
Vi kan ikke erklære os enige med dem, der vil afvise denne aftale af rent politiske årsager under henvisning til det demokratiske underskud i Marokko, menneskerettighedssituationen eller spørgsmålet om Vestsahara. Ganske vist er Marokko ikke et eksemplarisk land i disse henseender, men en politiker hverken kan eller bør unddrage sig nødvendigheden af at foretage en pragmatisk vurdering af forholdene for i stedet at måle ethvert projekt i forhold til nogle ideelle mål, som aldrig vil kunne nås med ord og gode hensigter, for så vidt som de er snævert forbundet med den økonomiske og sociale udvikling.
Marokko står og banker på døren til Den Europæiske Union med anmodning om hjælp til at fremme den økonomiske udvikling. Befolkningstilvæksten i landet er uden sidestykke, og hvis den ikke ledsages af oprettelse af arbejdspladser, vil migrationspresset blive endnu voldsommere med alle de heraf følgende problemer. Desuden har den marokkanske økonomi hårdt brug for alternativer til den hastige udvikling af en undergrundsøkonomi baseret på dyrkning af narkotiske afgrøder, en økonomi, der har så gode vækstbetingelser på grund af befolkningens fattigdom og den generelle underudvikling. Endelig må man heller ikke glemme behovet for udvikling af infrastrukturen på områder som transport, sundhedstjeneste og modernisering af den offentlige administration.
Formålet med aftalen er gennem samarbejde at bidrage til udviklingen på alle de ovennævnte områder og dermed indirekte at fremme stabiliteten og den demokratiske udvikling, efterhånden som landet bliver rigere, og det sociale og kulturelle niveau højnes.
Dette er ikke ensbetydende med at udstede en blankofuldmagt til Kongeriget Marokko, men indebærer tværtimod øgede krav til overvågningen af overholdelsen af Den Internationale Arbejdsorganisations konventioner på det sociale område, ganske særligt de, der omhandler børns og kvinders arbejde, foreningsfrihed og retten til at organisere sig, den sociale dialog og den sociale sikring, som på indeværende tidspunkt er klart utilstrækkelige.
Marokko må desuden aktivt bidrage til at kontrollere ikke så meget den udvandring, der sker fra landet selv, som den der gennem dets territorium finder sted fra afrikanske tredjelande, og gennem samarbejde medvirke til én gang for alle at sætte en stopper for det skændige skue i Gibraltarstrædet og de sørgelige følgevirkninger af udvandrerpresset fra centralafrikanske lande ved grænseovergangene til Spanien og Unionen i Ceuta og Melilla.
Alt i alt må det, hr. formand, kære kolleger, anses for at være politisk klogt at stemme for denne associeringsaftale, da resultaterne heraf vil være positive, ikke alene for så vidt angår udviklingen hen imod mere frihed og demokrati i Marokko og muligheden for at stille større krav hertil, men også med henblik på at fremme stabiliteten, freden og sikkerheden i hele Middelhavsområdet i overensstemmelse med den aftale, der blev indgået på Euro-Middelhavskonferencen i Barcelona.

Pettinari
Hr. formand, Europa-Parlamentets Udvalg om udvikling og Samarbejde opfordrer til en ratificering af aftalen med Marokko, som et yderligere vigtigt skridt for den nye Euro-Middelhavsstrategi, der blev udstukket i Barcelona i november sidste år.
Der er tale om at etablere en strategisk balance i Den Europæiske Unions ydre forbindelser, efter at man i de seneste år har favoriseret forholdet til de central- og østeuropæiske lande. Stabiliteten på Europas sydflanke kræver nemlig ikke alene en indsats fra Unionen som sådan og ikke alene fra de geografisk mest udsatte medlemsstater.
Dialogen med tredjelandene i Middelhavsområdet bør især være en struktureret politisk dialog, der ikke kun er baseret på handel; det bør være en institutionaliseret dialog, der indebærer konstante politiske konsultationer mellem to kulturer, imellem hvilke det er vigtigt at opretholde en dialog.
Netop derfor, fordi vi gør Marokko til en privilegeret partner for Den Europæiske Union, må vi gøre opmærksom på to problemer, som beretningen med vilje har set bort fra, men som Udvalget om Udvikling og Samarbejde har peget på, og som jeg kunne ønske, at Kommissionen ville lade indgå i sine overvejelser; for det første de grove krænkelser af menneskerettighederne, der er begået i Marokko, og det nu og her og ikke kun i fortiden; for det andet det dødvande, som folkeafstemningen om uafhængighed for befolkningen i Vestsahara er kommet ind i. Den seneste rapport fra Amnesty International fra få uger siden bekræfter, at der er blevet begået grove krænkelser af menneskerettighederne af de marokkanske sikkerhedsstyrker i Vestsahara; at gøre opmærksom på dette er ikke en form for racisme. Desuden bekræfter Amnesty , at de marokkanske myndigheder ikke viser tegn på at ville undersøge disse forhold.
Endvidere er det med stor bekymring, at vi ser, at fredsprocessen i FN's regi, der netop bygger på afholdelsen af en folkeafstemning om selvbestemmelse, befinder sig i et dødvande, således som den marokkanske regering har ønsket det. Kommissionen retter også en appel til frihedsbevægelsen Polisario om at benytte enhver lejlighed til at skabe fred og fortsætte dialogen og forhandlingerne med FN.

Cunha
Hr. formand, Fiskeriudvalget har afgivet positiv udtalelse om indgåelsen af en associeringsaftale med Kongeriget Marokko, en aftale, der af begge parter blev opfattet som uløseligt forbundet med indgåelsen af en fireårig fiskeriaftale med Marokko.
Uden at anfægte fiskeriaftalens eksistensberettigelse skal der dog gøres opmærksom på, at Unionens sardinkonservessektor får tildelt en sand martyrrolle i denne aftale. Denne sektor har længe været kriseramt, og med en fuldstændig liberalisering af markedet er der, hvis der ikke iværksættes visse foranstaltninger, risiko for, at næsten hele sektoren for konserverede sardiner i Fællesskabet forsvinder. Hvilket vil resultere i arbejdsløshed og de hermed forbundne tragedier for omkring 15.000 arbejdstagere i Portugal og mange andre i Frankrig, Spanien og Italien.
På denne baggrund anbefalede Fiskeriudvalget i sin udtalelse de ansvarlige fællesskabsorganer at iværksætte visse prioriterede foranstaltninger. Af disse skal særlig fremhæves:
indførelse af en ordning med udligningsgodtgørelse for Fællesskabets sardinproducenter; -støtte til oplagring, der skal kunne udbetales direkte til konservesindustrien, når denne kan dokumentere betaling af minimumsproduktionsprisen; -intensivering af kontrollen med produkter fra tredjelande, således at det sikres, at Den Europæiske Unions hygiejnisk-sanitære krav opfyldes.Det er vort håb, at disse interne foranstaltninger vil blive indført, for vi nærer ikke tvivl om, at indgåelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen vil være til fordel for såvel europæerne som helhed som for marokkanerne.

Velkomstord
Formanden
Inden jeg giver ordet til talerne fra de forskellige grupper, vil jeg på Europa-Parlamentets vegne byde velkommen til en delegation fra det albanske parlament: Sernet Pellunpy, socialist, næstformand, Skender Gjinushi, leder af det socialdemokratiske parti, Neritan Ceka, leder af det demokratiske allianceparti, og Petrit Kalakculla, leder af det demokratiske parti.
Jeg byder delegationen velkommen og ønsker held og lykke med arbejdet.

Aftale med Marokko - Menneskerettigheder i Marokko og Vestsahara (fortsættelse)
Rocard
Hr. formand, kære kolleger, den økonomiske og geostrategiske relevans af den associeringsaftale, der er sat til afstemning, er indlysende. Derfor vil jeg tale om resten. Vi har her en ny lejlighed til at rette vore forventninger ind efter den hårde virkelighed. Parlamentet har hele tiden og gentagne gange vist sin vilje til at sikre reel overensstemmelse, fuldstændig synergi mellem de forskellige facetter af udviklingen, leve- og produktionsstandard, handel og respekt for menneskerettighederne. Det er vanskeligt at opnå. Ingen er jo perfekt.
Vi har jo allerede haft en lignende forhandling vedrørende Tyrkiet i forbindelse med associeringsaftalerne med lande, der rent menneskerettighedsmæssigt ikke udviser en acceptabel adfærd; valget står mellem en forkastelse, der er ensbetydende med en sanktion, og en resigneret godkendelse.
Ingen af de to muligheder er helt tilfredsstillende. Hele problemet er, hvor vi skal sætte cursoren, hvilke politiske valg vi skal træffe for at sikre, at vore krav til civilisation og menneskerettigheder fremgår klart og tydeligt, uden at vi dermed gør det endnu vanskeligere for de lande, der lige så utvetydigt udviser en vilje til at forbedre sig, selv om deres udgangsposition er dårlig og kritisabel.
Hr. formand, kære kolleger, demokrati og respekt for de menneskerettigheder, der står vort hjerte så nær, er ikke kun et spørgsmål om forfatning og love, de er også udtryk for en kultur, en livs- og tænkemåde, det tager lang tid at erhverve sig. Hos os har det taget 200 år at komme frem til disse værdier og adfærdsmønstre. I lande, hvor den muslimske kultur hersker, er demokratiseringsprocessen indledt for meget kortere tid siden. Man kan bebrejde dem, der nægter at indføre demokratiet, men ikke dem, der blot gør det med forsinkelse.
Menneskerettighedssituationen i Marokko er ikke tilfredsstillende for øjeblikket. Der findes mange politiske fanger. Ingen kan være sikre på, at der ikke mere foregår tortur. Retfærdigheden stilles hindringer i vejen, når man søger efter forsvundne. Fredsprocessen i Vestsahara er blokeret. Sådan ser virkeligheden ud netop nu.
I tidens løb har Marokko gjort store fremskridt, mange fanger er blevet sat på fri fod, hemmelige lejre er blevet lukket, pressefriheden har gjort enorme fremskridt, institutionerne arbejder langsomt i retning af et konstitutionelt monarki, man lytter stedse mere til oppositionen, som indgående beder os om vedtage denne aftale.
Til sammenligning er Marokko, hr. formand, blevet det mindst diktatoriske af de arabiske lande. I denne arabiske verden, som historien har behandlet så hårdt, er det eneste område, hvor der er foretaget frie valg, Palæstina. I udviklingen mod internationale normer for demokrati kommer dernæst de to kongedømmer Jordan og Marokko. Skal vi behandle Marokko lige som Irak? Ønsker vi at støtte de reaktionære eller fundamentalistiske kræfter, der i Marokko bekæmper tættere forbindelser med vesten, også selv om det kun er tættere handelsforbindelser?
Hr. formand, kære kolleger, vi skal stemme ja til den samstemmende udtalelse som et klap på skulderen, som tegn på, at vi satser på fremtiden og også for at kunne bevare vort pres på landet i alle kommende forhandlinger vedrørende fornyelse eller gennemførelse af aftalen. Vi har tøvet længe i Den Socialistiske Gruppe. Vi er endelig kommet frem til at støtte den retning, som jeg har den ære at præsentere Dem for. Vi skal stemme ja.

Fernández Martín
Hr. formand, for os har vedtagelsen af denne aftale mellem Den Europæiske Union og et af Maghreb-landene den allerstørste betydning. Efter undertegnelsen af aftalerne med Israel og Tunesien må denne aftale med Kongeriget Marokko betragtes som opfyldelsen af endnu et af de mål, der blev fastsat på Det Europæiske Råd i Essen og udviklet på Euro-Middelhavskonferencen i Barcelona. Hermed imødekommes endvidere en anmodning, der tit og ofte er fremsat af Europa-Parlamentet, navnlig af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Der tages hermed et skridt på vejen hen imod afbalanceringen af Unionens politikker, således at det bliver muligt at tilgodese såvel forbindelserne med vore naboer i Mellem- og Østeuropa som med vore naboer ved Europas sydflanke.
Det foreliggende forslag til aftale har et økonomisk og handelsmæssigt indhold, som grundlæggende tager sigte på at fremme den økonomiske og sociale udvikling i Kongeriget Marokko og at styrke de økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem dette og Den Europæiske Union. Det skal imidlertid fremhæves, at det i en af de første bestemmelser i aftalen fastsættes, at et væsentligt element i den nye ramme for forbindelserne mellem de to parter er respekten for menneskerettighederne og de demokratiske principper.
På den anden side beklager vi, at FN's fredsbevarende mission i Vestsahara har slået fejl og ligeledes tilrettelæggelsen af en folkeafstemning om selvbestemmelse, som skulle afslutte den lange afkoloniseringsproces i området. For mig, der er født og bosiddende på De Kanariske Øer, er Saharaspørgsmålet ikke et teoretisk problem, men en yderst reel konflikt, som bevirker, at øerne kommer til at ligge på grænsen til et krigshærget område, hvilket befolkningen på De Kanariske Øer har betalt en høj pris for både politisk og økonomisk, men først og fremmest i menneskeliv, for så vidt som nogle af vore fiskere har måttet lade livet på den kanarisk-saharianske fiskebanke.
Jeg skal ikke undlade at gøre opmærksom på den bekymring, som de i fiskeriaftalen med Marokko fastsatte betingelser vækker i visse økonomiske sektorer, i særdeleshed hos producenterne af tomater, frugt, grøntsager, blomster og planter i nogle europæiske regioner; regioner, der hører til de mindst udviklede i Europa, og som i sidste instans vil kunne risikere at blive uskyldige ofre for en aftale, som i sin helhed klart er gavnlig for de undertegnende parter, og som vi uforbeholdent støtter.

Caligaris
Hr. formand, aftalen med Marokko er den tredje af sin art efter aftalerne med Tunesien og Israel: den udgør således en vigtig etape og er et tegn på overensstemmelse med den EuroMiddelhavspolitik, der blev lanceret i Barcelona, et konkret vidnesbyrd om Den Europæiske Unions vilje til hurtigt at blive nærværende og aktiv i Middelhavsområdet, således som Unionen allerede er det i nord og i øst.
Som det allerede er blevet sagt af de foregående talere, er denne aftale imidlertid ikke kun en aftale af økonomisk karakter, således som det er tilfældet med de to andre aftaler, men ud over den økonomiske dimension har aftalen en anden lige så betydningsfuld dimension af udenrigs- og sikkerhedspolitisk karakter. Med denne aftale er der således skabt grundlag for at udfylde et udenrigs- og sikkerhedspolitisk tomrum i Europa, som har været helt uacceptabelt.
Marokko især og Tunesien udgør desuden tilsammen en værdifuld stabiliserende faktor, der i høj grad er med til at dæmme op for den vold, der desværre stadig findes i Algeriet, hvilket bidrager til stabiliteten ikke blot i regionen, men i hele Middelhavsområdet og i Europa.
Der er naturligvis de ulykkelige forhold omkring menneskerettighederne. Det er rimeligt at kræve en nøje overholdelse af disse og at kræve hurtigere fremskridt med hensyn til de demokratiske reformer. Man bør imidlertid også gøre sig klart, at den fortsatte mangel på løsning på de helt utilfredsstillende forhold indebærer risiko for en pludselig opstand. Som kommissær Marin i øvrigt har nævnt, skrider reformerne forholdsvis hurtigt frem, og vi er overbevist om, at jo større stabilitet der er, jo hurtigere vil reformprocessen forløbe; at ville have alt og hurtigt forekommer ikke at være en fornuftig fremgangsmåde.
Jeg vil derfor tilslutte mig den udtalelse, hr. von Habsburg har afgivet i sin glimrende betænkning, og jeg vil på min gruppes vegne foreslå, at man godkender ratificeringen af associeringsaftalen.

de Melo
Hr. formand, mine damer og herrer, vi kunne allesammen godt tænke os at leve i det Utopia, som så udmærket er beskrevet af Thomas Moore. Der er blot det problem, at Utopia altid har betydning af noget urealisabelt. At kræve at der, for at Den Europæiske Union kan indgå en aftale med et tredjeland, skal herske ideelle tilstande - jeg gentager »ideelle« - i det pågældende land med hensyn til demokrati og menneskerettigheder, peger indlysende nok i retning af Utopia, dvs. noget urealisabelt.
Men når det omhandlede land har taget konkrete og objektive skridt i den påkrævede retning, dvs. hen imod politisk, økonomisk og socialt demokrati, ville det være en politisk forbrydelse at bremse de konstaterede fremskridt og blokere for en positiv videreudvikling.
Af ovennævnte grunde finder jeg forslaget til aftale mellem Den Europæiske Union og Marokko af allerstørste betydning, idet der hermed åbnes mulighed for at konsolidere og videreudvikle de opnåede fremskridt.
Endvidere medfører denne aftale i overensstemmelse med de tilsagn, der blev givet på Barcelona-konferencen, en tilnærmelse mellem Marokko og Den Europæiske Union, og den bidrager til at fremme de gode forbindelser, som Den Europæiske Union ønsker at etablere med Maghreb-landene.
Hr. von Habsburgs fremragende betænkning udtrykker en positiv holdning til indgåelsen af associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko og bør således af de ovennævnte grunde have vores støtte.

Carnero González
Hr. formand, vores gruppe opfatter ikke sig selv som karakteriseret ved ond vilje, racistiske tendenser eller manglende intelligens, men vi er heller ikke på nogen måde indstillet på at fremme udviklingen af politisk islamisk fundamentalisme. Derfor vil vi stemme imod indgåelsen af denne associeringsaftale mellem Den Europæiske Union og Marokko.
Det gør vi, fordi denne type aftaler efter vores mening ikke alene skal fremme den økonomiske og sociale udvikling i partnerlandene, men også den politiske udvikling, som omfatter en fuldstændig overholdelse af menneskerettighederne. Hvor er det nedslående i denne forsamling at høre udtalt, at der er sket fremskridt, fordi nogle politiske fanger er blevet løsladt! Og hvor er det trist at høre, at der nu sker færre krænkelser af menneskerettighederne! Og at selv om en regering ikke indfører demokrati eller overholder menneskerettighederne fuldstændigt, bør man alligevel etablere privilegerede forbindelser med den samme regering! Og at høre beklagelser over, at FN's Sikkerhedsråd de facto har besluttet at trække MINURSOmissionen tilbage, medens man ikke hører noget om, at hovedansvaret for blokeringen af processen hen imod selvbestemmelse for det sahariske folk påhviler den marokkanske regering, som i flere år har lagt hindringer i vejen for FN-missionernes arbejde! Og endnu en gang at skulle høre, at politisk realisme byder os at stemme for en aftale, som ikke vil fremme hverken freden eller stabiliteten i området og heller ikke udviklingen af demokratiet og menneskerettighederne i Marokko.

Gahrton
Hr. formand, Den Grønne Gruppe agter at stemme nej til dette forslag. Det gør jeg også personlig, ikke fordi jeg er en antiarabisk racist, men fordi jeg i mit hjemland er kendt som måske en af de mest fremtrædende arabervenner . Jeg kan ikke godtage den omvendte racisme, der indebærer, at man under henvisning til deres kultur og deres traditioner accepterer, at friheden undertrykkes netop i de arabiske lande. Det er ikke rigtige venner af den arabiske verden, der handler på den måde.
For os er Vestsahara er et væsentligt punkt. Spørgsmålet er, hvornår det er hensigtsmæssigt at indgå en associeringsaftale med Marokko. Sikkerhedsrådet besluttede jo for nylig at forny MINURSO's mandat i håb om, at identificeringsarbejdet kan genoptages. Det fremhævede i den forbindelse særlig, at saharanske politiske fanger i Marokko skulle frigives. Den opfattelse, at det er Marokko, der bærer hovedansvaret for, at fredsprocessen er blevet afbrudt, deles af praktisk taget alle sagkyndige iagttagere - fra OAU, Organisationen for Afrikansk Enhed, til Europa-Parlamentets Udvalg om Udvikling og Samarbejde. Vi i Den Grønne Gruppe er meget positive over for et udvidet samarbejde omkring Middelhavet. Derom må der ikke herske nogen tvivl. Men vi mener, at det lige nu ville være usædvanligt uhensigtsmæssigt at give kong Hassan og hans regime politisk støtte ved at godkende aftalen. Det ville også være en hån mod den vestsaharanske befolknings legitime frihedskamp.
Hr. formand, Michel Rocard sagde før, at vi står over for et valg mellem vore højt opskruede forventninger og de barske realiter. Jeg synes nu, det hyppigt er et valg mellem kommercielle interesser og demokratiske holdninger, som vi står over for. Det er jo tragisk, at Europa-Parlamentet så ofte, når det kommer til stykket og bliver alvor, vælger de kommercielle interesser frem for de demokratiske holdninger.

Pradier
Hr. formand, i en Middelhavsverden i oprør, hvor Algeriet bløder og slås, hvor Tyrkiet lider under en borgerkrig, hvor volden lurer i Israel og Palæstina og truer med at bryde ud, hvad øjeblik det skal være, hvor Libyen lever under et terroristregime, der, som vi ved, er skueplads for kampe, med døde og sårede, forekommer Marokko, hvad enten man kan lide det eller ikke, som en fredens havn og som det eneste land med en acceptabel kollektiv sikkerhed. Et ønske om at prædike for dem og gøre Marokko til det land, hvis indre anliggender vi konstant blander os i, er enten udtryk for en fejlagtig vurdering - hvilket jeg håber - eller for, at vi frivilligt lukker øjnene, indtager en partipolitisk holdning - hvilket jeg frygter.
To forhold kan tale mod at vedtage den tekst, vi har foran os i dag. På den ene side varetages overholdes menneskerettighederne fortsat ikke på grund af uacceptabel adfærd i politiet, uacceptable retsafgørelser og fængslinger, det må vi se i øjnene. De grundlæggende frihedsrettigheder, disse formelle friheder, som vore venner kommunisterne tidligere talte så meget om, er stadig til dels en ukendt luksus. At være overbevist fjende af regeringens politik er ikke særlig behageligt og bestemt ikke nogen fredelig beskæftigelse. Det er stadig rigtigt, men det bliver mindre og mindre rigtigt, for at udtrykke det helt nøjagtigt. Og vi skal hjælpe vore marokkanske venner af demokratiet videre i den retning. I forbifarten vil jeg lige bemærke, at der blandt dem, der ønsker regimets og det marokkanske kongeriges undergang, ikke kun findes fredsapostle, langtfra!
Det andet forhold, der synes at hindre nogle af vore kolleger i at stemme ja til vor ordførers, hr. von Habsburgs, tekst - ham vil jeg for øvrigt gerne lykønske med hans arbejde - er Vestsahara. Den såkaldte grønne march og Marokkos bevidste besættelse af dette område for tyve år siden har fået ganske uacceptable følger. Selvfølgelig skal der afholdes en folkeafstemning. Men at anklage Marokko for at ville sabotere en sådan folkeafstemning er mildest talt forenklet. Polisario-fronten, der i bogstaveligste forstand tilbageholder flere tusinder af familier - de saharanske flygtninge bliver virkelig holdt tilbage - Polisario-fronten, der har frataget dem deres papirer, som hver dag indrullerer dem i hæren og med alle mulige trusler »overtaler« dem til ikke at tage hjem, skal ikke fortælle os noget om demokrati. Hvis en folkeafstemning ikke finder sted i henhold til FN's beslutninger, er det ganske enkelt forkert - jeg siger ikke usandt, jeg siger forkert - at kaste hele ansvaret for de uacceptable forsinkelser i forbindelse med afholdelsen af denne folkeafstemning over på den marokkanske regering.
Vi må knytte marokkanerne tættere til os. Endnu tættere. Det kan måske godt betale sig, men det er under alle omstændigheder det rigtige at gøre.

Souchet
Hr. formand, kære kolleger, Parlamentet skal være realistisk. Unionens udenrigspolitik skal tage følgerne af den generelle situation i Middelhavsområdet, hvor økonomisk og politisk ustabilitet og stigende fundamentalisme ses side om side med tegnene på udvikling og håb om stabilitet.
De tragiske, blodige begivenheder i Algeriet, det bevidste drab på syv trappistermunke og den blodige borgerkrig, der hersker i dette land, bør alt sammen styrke vort faste ønske om at støtte de mennesker, der ved vor sydlige grænse har valgt stabilitet, udvikling og venskab med Europa. Allerede kort efter uafhængigheden traf Marokko et dobbelt valg, nemlig både at forsvare sin identitet og samtidig udvikle forholdet til Europa. Dette dristige, modige valg var ikke, er ikke, uden risiko for de politisk ansvarlige, der traf og hver dag træffer det.
Hvis Parlamentet stemmer nej til associeringsaftalen, vil det blive opfattet som en fornægtelse af de marokkanere, der har truffet dette valg, og det vil svække deres position i et miljø, hvor alle de øvrige lande ved Middelhavets sydkyst i dag martres af fundamentalismen. Marokkos stabilitet kommer ikke af sig selv. Den er frugten af regeringernes vilje, og vort samarbejde skal bidrage til at bevare den. Marokkos åbenhed, fra pave Johannes Poul II's besøg i Casablanca til festivalen for hellig kunst i Fez, er et alt for sjældent fænomen i disse lande til, at det ikke skal støttes.
Mens Unionens medlemsstater med alle midler søger at kæmpe mod ulovlig indvandring og den sociale udelukkelse, som den medfører, har Marokko selvstændigt slået ind på en udviklingens vej, der forudsætter hjælp fra alle landets menneskelige ressourcer. Hvis vi støtter en sådan udvikling, kæmper vi samtidig mod ulovlig immigration. Udvikling, stabilitet, åbenhed, demokratiseringsproces, også selv om det undertiden er vaklende, fortjener alt sammen støtte. Det har vi mulighed for at gøre ved at godkende hr. von Habsburgs betænkning og den associeringsaftale, der ligger foran os til afstemning. Lad os udnytte muligheden.

Gollnisch
Hr. formand, vi er enige med hr. Habsburg i, at Marokko er af stor strategisk vigtighed, en stor, stolt nation, en venligtsindet nation, der har været og stadig er kendetegnet ved en strålende civilisation. Men den associeringsaftale, De foreslår os, har vi kraftige forbehold overfor, og det er de samme forbehold, som vi har fremført i lignende tilfælde.
Jeg vil med det samme gøre klart, at disse forbehold ikke vedrører spørgsmålet om Sahara, heller ikke arten af det politiske regime i Marokko, heller ikke menneskerettighederne, der hænger os langt ud af halsen, og som vi selv slet ikke overholder. Kære kolleger, lad os feje for egen dør, før vi prædiker for Kongen af Marokko. For fire dage siden lod dommer Tchalian, undersøgelsesdommer i mit land, Frankrig, i henhold til tankepolitiets beføjelser direktøren for en uafhængig avis, journalisten Debeketsch, anholde på grund af hans afvigende meninger. I mange sammenhænge er ytringsfriheden større i Marokko end i Frankrig. Så Deres lektioner i passende adfærd kan marokkanerne sagtens klare sig uden.
Vore forbehold vedrører først og fremmest det dybereliggende system i Maastricht-systemet. Denne traktat præsenteres som en stabiliserende faktor for det marokkanske samfund. Hvis Den Europæiske Union skulle have den virkning, ville det da være første gang. Hvordan kan man tværtimod undgå at se, at grænseløs frihandel har katastrofale følger, som Karl Marx også sagde det i sin tid - det var for øvrigt netop derfor, han var fortaler for frihandel.
Og hvad skal man sige til Deres politiske imperialisme, vor underkulturs arrogance, ødelæggelsen af vore åndelige værdier. Vil De påtvinge Marokko alt det?
Den anden grund ligger i kapitel VI og artikel 64, overensstemmelse mellem marokkanske borgeres og de nationale borgeres rettigheder. Det er klart, at marokkanerne skal have rettigheder i udlandet, lige som udlændinge har rettigheder i Marokko. Men vi mener, at disse rettigheder skal fastlægges i offentlig, generel international lovgivning. Vi har netop drøftet arbejdsløsheden i Europa. Men De ønsker ikke at se, at adgang til vore sociale og økonomiske ordninger for borgere fra lande, der ikke er medlem af Den Europæiske Union, virker tiltrækkende på befolkningen i disse lande på et tidspunkt, hvor Unionen, der er det økonomiske rum, som i dag har den svageste vækstrate i verden, ikke kan modtage dem. Derfor er ændringerne til artikel 71 blot en svag barriere.
For det tredje har vi altid ment, at Den Europæiske Union bør være begrænset til et politisk, økonomisk og kulturelt rum i Europa. Ellers er det ikke mere en europæisk sammenslutning, det er et skridt på vejen mod en verdensomspændende sammenslutning - selv om det undrer mig, at jeg er nødt til at gentage noget så indlysende.
Hr. formand, kære kolleger, det, vi har brug for, er ikke en generel aftale om frihandel, det er en samarbejdsaftale, en styrket samarbejdsaftale. Det er rigtigt, at Middelhavslandene kræver lige så stor opmærksomhed fra vor side som landene i Centraleuropa, men De har valgt den forkerte måde at styrke vort forhold til dette store land på.

Van Bladel
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hensigten med Barcelona-initiativet er at fremme sikkerheden og stabiliteten i Middelhavsområdet, Den Europæiske Unions sydlige flanke. Stabilitet, som kan komme både Unionen og de nordafrikanske lande til gode. Marokko spiller i den forbindelse en meget betydningsfuld rolle som bro mellem Maghreb og Unionen. I de senere år er der sket en forsigtig åbning på det demokratiske område. Det har kommissæren, hr. Marin, lige bekræftet.
Jeg indrømmer, at det alt sammen stadig er mundsvejr. Men hvis sågar en mand som Abraham Serfati, der har tilbragt mere end ti år i marokkanske fængsler, bekræfter de små skridt på menneskerettighedsområdet, med hvilken ret kan vi så på forhånd underkende disse skridt og ikke seriøst lade dem tælle med i vores afvejning for og imod en aftale.
Menneskerettighedssituationen i Marokko er stadig langt fra ideel. Men en afvisning af den foreliggende associeringsaftale vil bestemt ikke bringe en overholdelse af menneskerettighederne nærmere. Kun en kritisk dialog med alle de marokkanske samfundslag kan bringe os nærmere på den stærkt ønskede fremskyndelse af retsstaten.
Det vidner om Realpolitik , og jeg støtter det, hr. De Melo sagde om det, om blandt andet på grundlag af en fælles beslutning om demokrati og menneskerettigheder at sige ja til associeringsaftalen, og ikke at smække døren i for et land, hvis borgere vi dagligt møder i vore egne omgivelser. Frem for alt et ja for at undgå, at der i Marokko viser sig blot den allermindste risiko for at synke ned i en algerisk situation. Det skal undgås.

Formanden
Jeg har modtaget to forslag til beslutning, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Fabra Vallés
Hr. formand, jeg vil anlægge en økonomisk synsvinkel på det spørgsmål, der er emnet for denne forhandling, for hvis jeg anlagde en politisk synsvinkel, kunne jeg risikere at vikle mig ind i de samme selvmodsigelser, som det medlem, der i dag har udtalt, at han ikke kan stemme for indgåelsen af denne aftale, selv om han tidligere har udtalt, at han gik ind for en associeringsaftale med Cuba. Budgetudvalget har udtalt sig positivt om associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko via en skrivelse undertegnet af udvalgets formand.
Fra et økonomisk synspunkt er aftalen frem til 1999 dækket af bevillinger til MEDA-programmet, uden at dette binder os, eftersom aftalens artikel 90, stk. 2, giver Unionen mulighed for at træffe passende foranstaltninger, såfremt den anden part ikke opfylder associeringsaftalens forpligtelser.
På denne baggrund er der intet til hinder for at stemme for den foreliggende aftale.

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, den aftale, man beder os om at godkende i dag, er meget vigtig, både for landene i Unionen og for Kongeriget Marokko. Det drejer sig ikke mere om blot at forny den foregående aftale fra 1976, men om at få omdefineret det økonomiske og politiske forhold mellem Den Europæiske Union og landene i Middelhavsområdet, således som det blev besluttet af Det Europæiske Råd i Essen i 1994 og i Cannes i 1995, og efterfølgende har konferencen i Barcelona skabt yderligere grundlag for et øget multilateralt samarbejde, der sigter mod at tilvejebringe et Euro-Middelhavsområde med politisk stabilitet, fred og fremgang.
Og det er til det sidste punkt, tilvejebringelsen af et Euro-Middelhavsområde med politisk stabilitet, fred og fremgang, at jeg gerne vil sige et par ord. Vi ved alle, i hvor høj grad et lands politiske situation afhænger af dets økonomi, og derfor er vi også alle enige i, at Unionens økonomiske hjælp kan bidrage til at hjælpe et land med at bevare en vanskelig, men vigtig politisk balance. For så vidt angår Kongeriget Marokko, drejer det sig om at fremme landets økonomiske reformer og politiske åbenhed.
I lighed med de to foregående aftaler af samme art, der blev indgået med Israel og Tyrkiet, er formålet med denne nye generation af aftaler ikke blot at indføre et sandt økonomisk partnerskab mellem Europa og det pågældende land, men også at indføre en politisk del. Det forudsættes, at der skabes en regelmæssig politisk dialog mellem vor Union og Marokko. Og i denne dialog indtager menneskerettighederne og de demokratiske principper en vigtig plads. Derfor omfatter aftalen for øvrigt en passus om ophævelse af aftalen i tilfælde af overtrædelse af disse grundlæggende principper.
Hr. formand, det ville derfor ikke være fornuftigt, hvis Europa-Parlamentet stemte nej til denne samstemmende udtalelse om aftalen mellem Unionen og Marokko. Tværtimod har vi pligt til sammen med ordføreren, hr. von Habsburg, som vi takker, at støtte det marokkanske kongerige og hjælpe det mest muligt, thi det udgør en dæmning mod den bølge af ekstremister, der slår med Marokkos grænser, ekstremister, der ikke har det fjerneste begreb om menneskerettigheder, det vil sige respekt for livet.

Elmalan
Hr. formand, Euro-Middelhavsaftalerne kan bidrage til at styrke samarbejdet med Middelhavslandene, og det støtter jeg. Men de skal føre til et reelt samarbejde, grundet på gensidige fordele, og være indgået på lige fod. Desværre må man konstatere, at de alt for klart lever op til den ultraliberale logik med at skabe konkurrence mellem økonomier og folk, der er baseret på frihandel og fri bevægelighed for kapitalen.
Endvidere kan man ikke begrænse aftalerne til kun at omfatte økonomiske og kommercielle aspekter og så helt ignorere spørgsmålet om demokrati og menneskerettigheder. Ganske vist er der på dette område nået store resultater i Marokko takket være den internationale mobilisering, som vort Parlament har bidraget kraftigt til. Fanger er blevet frigivet, forsvundne personer er kommet ud af deres hemmelige fængsel, men der skal stadig gøres meget for at sikre, at menneskerettighederne virkelig overholdes. Modstanderne sættes stadig i fængsel. Abraham Serfati, som vi har talt om tidligere, har endnu ikke ret til at vende tilbage til sit land, og hundredvis af saharanske indbyggere er stadig forsvundet.
Situationen i Vestsahara, der var en af hovedårsagerne til, at Parlamentet forkastede den økonomiske protokol med Marokko i 1992, er ikke blevet bedre. Den marokkanske regering sætter fortsat hindringer i vejen. Desværre nyder den godt af overbærenhed fra visse medlemsstater og FN, hvis generalsekretær netop har besluttet at ophæve processen med at få identificeret vælgerne.
Med afstemningen om aftalen med Marokko har vi mulighed for at sende et signal til den marokkanske regering om, at den skal ophøre med at ignorere de internationale aftaler om menneskerettigheder, som den selv har undertegnet, og at den langt om længe bør respektere bestemmelserne i forbindelse med fredsprocessen i Vestsahara. Det er efter min mening naivt og ineffektivt at vedtage denne aftale efter at have fremsat store erklæringer om menneskerettighederne for at få renset samvittigheden.

Telkämper
Hr. formand, med hensyn til den tilstræbte aftale mellem Den Europæiske Union og Marokko argumenterer nogle med lighedsprincippet: Vi skal indgå den, fordi EU også indgår tilsvarende aftaler med andre Middelhavsstater. Men der er forskelle. Libyen f.eks. hører ikke til de stater, der er omfattet af MEDA-programmet. Marokko adskiller sig fra de andre Middelhavsstater ved, at det har besat Vestsahara. Europa-Parlamentet har her altid klart og entydigt givet udtryk for sin holdning vedrørende Marokko og Vestsahara.
Omsættelsen af det saharanske folks selvbestemmelsesret har for os altid haft førsteprioritet. Her har vi også et særligt politisk ansvar: Det saharanske folk har i 20 år boet i flygtningelejre. Det er en følge af en ansvarsløs politik efter kolonitidens afslutning. At vi yder humanitær hjælp til flygtningene, til flygtningelejrene, er således en menneskelig selvfølge og en del af en historisk forpligtelse. Men før vi her i dag kan undertegne denne aftale eller godkende den, har vi brug for en politisk løsning for Vestsahara, og det vil sige Marokkos tilbagetrækning fra Vestsahara. Fredsprocessen var en god begyndelse. Våbenstilstandsaftalen var vigtig. Men for os er folkeafstemningen også vigtig. Nogle siger nu også: Dialogen er nødvendig. Hvordan det går med dialogen, ser vi efter aftalen med Tyrkiet.
Der findes en dialog: Der findes spanske og franske turismeinteresser i Marokko, der findes fiskeri, våbeneksporterne, uddannelsen af politiet i Tyskland. Jeg mener, hvis vi her ønsker at komme et skridt videre, er det nødvendigt, at der er fred i regionen, at menneskerettighederne bliver overholdt, men især, at det saharanske folks selvbestemmelsesret støttes. Vi kan tilslutte os en sådan aftale. Vi ønsker fred i Middelhavet, men kun på den betingelse, at Marokko her også reelt giver et godt eksempel! Ellers plæderer vi for at vente, til folkeafstemningen er omsat.

Van der Waal
Vi er enige med ordføreren, hr. von Habsburg, i, at Marokko er ét af de mest progressive Maghreb-lande. Også i, at situationen i Marokko ikke skal måles med samme alen som i Unionens lande.
Men det må ikke forhindre os i at pege på menneskerettighedssituationen i det land. I den forbindelse drejer det sig for mig frem for alt om tilfælde af forfølgelse af religiøse mindretal, navnlig kristne. For nylig modtog vi oplysninger derom fra Den Europæiske Evangeliske Alliance. Det er påfaldende, fordi religionsfriheden i Marokko er forankret i grundloven, og Marokko har underskrevet forskellige internationale menneskerettighedsaftaler. Der er således tale om en alvorlig uoverensstemmelse mellem de nationale myndigheders politik, som tilsigter tolerance, og de lokale myndigheders gennemførelse deraf. Det skal påtales over for de marokkanske myndigheder.
Desuden bør Marokko forholde sig mere samarbejdsvilligt over for marokkanere, som ønsker at vende hjem til deres fædreland fra Europa. Det er ikke tiltrækkende for de pågældende at vende hjem nu, fordi de marokkanske myndigheder næsten intet gør for at modtage og assistere dem.
Endelig vil jeg gerne sige, at det med hensyn til bekæmpelse af narkotikahandelen ville være godt, om Den Europæiske Unions støtte blev anvendt til at udvikle alternative indkomstkilder for de landmænd, som nu er fuldstændigt afhængige af at dyrke hamp. På trods af disse bemærkninger vil vi støtte associeringsaftalen.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, mine damer og herrer, på dette fremskredne tidspunkt i forhandlingen vælger jeg at koncentrere mig om de allermest relevante aspekter af forhandlingen, da Europa-Parlamentet rent faktisk er blevet anmodet om at udtale sig om associeringsaftalen med Marokko. Og det kan ikke siges klart nok, at det vigtigste er aftalens vidtrækkende historiske betydning.
Vi taler om den vigtigste aftale, der nogensinde er indgået med Kongeriget Marokko, og den første, der er baseret på gensidigheds og associeringsprincippet. Den eneste aftale, der betyder indledningen af en politisk dialog, som for enhver pris må udmøntes i en ny dialog mellem Europa-Parlamentet og det marokkanske parlament. Vi kan få en idé om den parlamentariske dimension i denne aftale, når vi tager i betragtning, at den skal ratificeres af de 15 parlamenter i Unionens medlemsstater.
Men, mine damer og herrer, vi må give forehavendet en chance og udvise den fornødne tålmodighed til at ordne sagerne. Vi taler om en aftale, som endnu ikke har set dagens lys. Det er en fremtidsorienteret aftale, der handler om forpligtelser med henblik på den nære fremtid og på mellemlang og lang sigt. Det er en associeringsaftale, som sigter mod at ændre forholdene. Vi må ikke falde i den fælde at gøre den til en eksamen i god opførsel. Det drejer sig tværtimod om at gøre denne associeringsaftale til det, den er, nemlig et instrument til at komme videre og etablere en ny fremtid. Hvor er det sørgeligt, mine damer og herrer, at erfare, at der er politiske grupper, som ikke forstår sig på andet end frustrationspolitik og ikke er i stand til at forstå, at vi står over for en ny vej til fremskridt, som skal betrædes af Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko i fællesskab!
Netop fordi der er grund til at vise tillid, fordi vi tror på et demokratisk Marokko, et mere demokratisk Marokko end det eksisterende, fordi vi tror på et Marokko, hvor der er plads til økonomisk og socialt fremskridt, netop af den grund må vi stemme for denne aftale. Hvor besynderligt at de yderliggående parlamentariske grupper - til den ene og den anden side - kommer til at indtage samme holdning, som de ganske vist når til ad forskellige veje, men som for begge fløjes vedkommende giver sig udslag i en afvisning af aftalen!
Lad os se fremad og bidrage til fremskridtet. Lad os stemme for aftalen!

Novo
Hr. formand, denne aftale med Marokko er et godt eksempel på manglende gennemsigtighed. På trods af at den skal godkendes af Europa-Parlamentet og alle de nationale parlamenter, trådte dens handelsmæssige komponent, - og jeg henvender mig her direkte til Dem, fru Izquierdo Rojo, i forbindelse med det spørgsmål, De rejste - i kraft uden nogen form for ratificering.
Der er to muligheder: enten udviser Europa-Parlamentet det fornødne mod til at indtage en klar politisk holdning og afviser aftalen, eller Kommissionen og Rådet vil fortsætte med at træffe beslutninger uden fuldt ud at respektere Europa-Parlamentets og andre folkevalgte organers beføjelser.
Det skal tilføjes, at der er andre væsentlige grunde til at afvise den foreliggende aftale. Politiske grunde, hvor jeg særlig vil fremhæve den systematiske udskydelse og underminering af internationale beslutninger om Saharas selvstændighed. Endvidere er aftalen set fra et økonomisk synspunkt aldeles uafbalanceret. Endnu en gang går det ud over produktive sektorer i Unionens fattigste medlemslande, f.eks. i Portugal - desværre med den nuværende regerings aktive medvirken - hvor tusindvis af arbejdspladser risikerer at forsvinde som følge af en liberalisering af handelen, som går så langt, at den endog overtræder de i sig selv tyngende bestemmelser i GATT-aftalerne.
Vi afviser de hykleriske udsagn om, at de berørte sektorer kun har ringe økonomisk betydning. Vi ser dem som fundamentale aktiviteter, der giver tusindvis af familier et eksistensgrundlag, og som har en stærk kulturel og social betydning for store befolkningsgrupper og desuden repræsenterer en form for national identitet.

McGowan
Hr. formand, vi ønsker alle at styrke forbindelsen til Marokko. Vi beundrer vore mange marokkanske venners mod og energi og også de marokkanske parlamentsmedlemmer, der atter besøger os her i Parlamentet, og som vi har haft en meget aktiv dialog med. Hvis Marokko havde brugt en brøkdel af den tid, det har brugt til at udøve lobbyvirksomhed i Europa-Parlamentet, på at samarbejde om fredsprocessen i Vestsahara, ville konflikten og lidelserne have været slut for mange år siden.
Jeg vil gerne lykønske hr. von Habsburg, vor kollega, der beskriver Marokko som et pluralistisk demokrati. Igen har han vist sig som en god ven af Kongen af Marokko og desværre også som en, der undskylder Marokkos ulovlige besættelse af Vestsahara. Parlamentet har regelmæssigt beklaget denne ulovlige besættelse, der har medført mennesketab, politiske fanger, tortur og lidelser for nogle af de mest sårbare mennesker i verden, og det alt for længe.
Parlamentets ønske om en tættere forbindelse til Marokko til begges fordel giver det ret til at forvente, at Marokko udviser respekt for international lovgivning, menneskerettigheder og selvbestemmelsesret for befolkningen i Vestsahara. Jeg er sikker på, at Parlamentet, Den Europæiske Union og Marokko ikke svigter befolkningen i Vestsahara, der har lidt alt for længe, og at vi vil sætte alle kræfter og hele vort ansvar ind på at støtte dette folk i dets bestræbelser på at opnå frihed og selvbestemmelse.
(Bifald)
Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil med overbevisning og håb for fremtiden stemme for den foreliggende betænkning. Ikke fordi jeg - som hr. von Habsburg - mener, at støtte til en hvilken som helst religiøst moderat regering, hvad enten vi kan lide den eller ej, er af det gode for at bremse den islamiske fundamentalisme, men fordi jeg tror på åbning og på, at borgerne, efterhånden som de vinder større frihed, formår at løse denne type problemer.
Jeg har ikke den ære at som hr. von Habsburg at være et af de ældste medlemmer i Europa-Parlamentet, men alligevel husker jeg tydeligt, hvordan der en gang i mit land udøvedes religiøs kontrol med samfundet, som resulterede i ydmygende situationer for bl.a. kvinderne. Erfaringerne med den efterfølgende udvikling i Spanien får mig til at gå ind for denne aftale og for støtte til de mest aktive samfundssektorer.
Selvfølgelig er jeg som så mange andre frustreret over den nuværende situation i Sahara. Efter min mening må Unionen, som den allerede gør, fortsat rette opmærksomheden mod flygtningenes humanitære situation, situationen for mange børn, mænd og kvinder i flygtningelejrene, og, som kommissæren sagde, må vi, i den udstrækning vi har mulighed for det, bidrage til at løse konflikten.
Jeg opfatter den foreliggende aftale som endnu et skridt i den proces, der blev indledt i Barcelona, og det bør vi hilse med glæde. Middelhavslandene anmoder os om, at vi påtager os vores rolle i området, og det bør vi gøre og inden for mulighedernes grænse udnytte alle de ressourcer, der ligger i denne aftale til at udvikle Middelhavsområdet til et dialogens område med henblik på at øge den gensidige forståelse og gøre »Mare Nostrum« til et rigere og friere område.

Kouchner
Hr. formand, hr. kommissær, alt er sagt for og imod denne betænkning, så jeg vil lægge mine noter til side og sige, at jeg stemmer for hr. von Habsburgs tekst, fordi jeg godt kan lide marokkanerne. Selvfølgelig kan jeg også godt lide mange andre lande og mange andre folk! Men når jeg nævner marokkanerne, så er det fordi jeg har lyttet til dem den seneste tid, det har vi alle, i forskellige udvalg, hvor de har sagt til os alle, både flertal og opposition, at de havde tillid til os, og at denne måde at komme nærmere hinanden på netop er nødvendig for det, der bekymrer os, nemlig situationen i Vestsahara.
Efter at have gennemført resolutionerne fra Essen-topmødet bør vi følge op på konferencen i Barcelona - og her vil jeg gerne lykønske hr. Marín, der har gjort en stor indsats på det område. Vi har brug for denne stabilitet, vi har brug for økonomiske, institutionelle og kulturelle udvekslinger med Middelhavsområdet. Det er rigtigt. Og det er endnu rigtigere i tilfældet Marokko.
Jeg vil gerne understrege to problematiske forhold. Først menneskerettighederne, dernæst naturligvis henvisningen til Tyrkiet.
Kære kolleger, vi er ikke så fantastisk sikre på, at vi gjorde ret i at vedtage toldunionen med Tyrkiet, det er vi slet ikke. For 14 dage siden var vi meget usikre, og vi er hver dag bange for at have taget fejl. Man ved, at det ikke er samme situation, hvis man kender det marokkanske folk. Det er ikke det samme for dem, der kender til udviklingen i dette gamle område, dette gamle kongerige, ja, dette unge folk. Nej, det er ikke det samme. Jeg vil vædde på, at det bliver anderledes.
Der er naturligvis også problemet med saharanerne. Jeg har ikke særlig meget til overs for den måde, de bliver behandlet på af Algeriet og i de lejre, jeg har kendskab til. Det har jeg ikke meget til overs for, tværtimod. Men jeg ved, at de har kæmpet modigt. Jeg ved, at nogle mener det alvorligt, og jeg ved, at det er et problem. Men jeg har læst dokumenterne, det dokument, som saharanerne netop har sendt os, det dokument, som den socialistiske opposition i Marokko har sendt til os, og hr. Boutros-Ghalis dokument. Og jeg tror ikke, at man kan anklage hverken den ene eller anden for at være 100 % skyldig i, at fredsprocessen er blokeret.
Vi må have tillid til FN. Vi skal fastholde vort pres. Denne afstemning er nødvendig. Vi må ikke svigte saharanerne. Bestemt ikke! Jeg er rede til at vædde, fordi jeg mener, at man undertiden i politik skal følge hjertet, når fornuften ikke kan sige os, hvilken vej vi skal gå. Derfor stemmer jeg for marokkanerne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Ikke-optagelse af Kroatien i Europarådet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet om ikke-optagelse af Kroatien i Europarådet.

Fassino
Hr. formand, Kroatien fremsatte som bekendt i september 1992 en anmodning om optagelse i Europarådet, og i december samme år anmodede Europarådets Ministerkomité Europa-Parlamentet om en gunstig udtalelse. Krigssituationen i områderne i det tidligere Jugoslavien har naturligvis bevirket, at procedurerne vedrørende undersøgelsen af, om Kroatien opfylder optagelsesbetingelserne, har varet længere end normalt. Under alle omstændigheder afgav forsamlingen i 1995 en gunstig udtalelse efter en forholdsvis kompliceret sagsbehandling, men udtalelsen blev kombineret med en række betingelser, især vedrørende en fuld anerkendelse og overholdelse af menneskerettighederne, specielt med sigte på forholdene for flygtningene og mindretallene, samt en fuld tilslutning fra regeringen i Zagreb til gennemførelsen af fredsaftalerne og den kroatiske regerings fulde samarbejde med Den Internationale Krigsforbryderdomstol i Haag.
Europarådets Ministerkomité tog denne holdning til efterretning og sendte den gunstige udtalelse tilbage sammen med en yderligere præcisering af de betingelser, der kræves opfyldt af regeringen i Zagreb. Her følger en mere specifik liste over betingelserne: samarbejde med Den Internationale Krigsforbryderdomstol i områderne i det tidligere Jugoslavien, herunder øjeblikkelig arrestation og udlevering til Krigsforbryderdomstolen af personer, der mistænkes for krigsforbrydelser eller andre overtrædelser af menneskerettighederne; kravet om at Kroatien i sin egenskab af medunderskriver af Paris/Dayton-aftalerne fuldt og helt overholder bestemmelserne vedrørende oprettelsen og funktionen af Føderationen Bosnien-Hercegovina; samarbejde omkring afholdelse af frie og demokratiske valg, herunder i byen Mostar; opfordring til at respektere menneskerettighederne samt mindretallenes og flygtningenes rettigheder og opfordring til at vedtage en amnestilov; krav om at respektere presse- og mediefriheden og at samarbejde med Europarådet med henblik på en revision af lovene vedrørende lokaladministrationen og afholdelse af valg i byen Zagreb.
Jeg vil især henlede opmærksomheden på de sidstnævnte betingelser, ikke fordi de førstnævnte ikke er vigtige, men fordi Zagreb-regeringen flere gange har erklæret - i det mindste i princippet - at ville overholde de førstnævnte - især betingelserne omkring Paris/Dayton-fredsaftalerne, og desuden er kravet fra Europarådets side om en reel overholdelse af disse betingelser også i overensstemmelse med den principielle vilje, som Zagreb-regeringen flere gange har givet udtryk for; hvad angår kravene vedrørende pressefrihed og betingelserne om frihed og demokrati internt i Kroatien må vi nødvendigvis gøre opmærksom på modsætningsforholdet mellem de krav, Europarådet har stillet, og den holdning, som den kroatiske regering flere gange har givet udtryk for.
Det er derfor specielt vigtigt, at optagelsen i Europarådet sker på baggrund af en fuld overholdelse fra den kroatiske regerings side af alle de betingelser, der er stillet af Europarådets Ministerkomité, og som er blevet bekræftet på det nylige møde i Europarådets Stående Udvalg, som fandt sted i Saloniki.
Den Europæiske Union er enig i den approach, Europarådet har anlagt, ja de femten unionslande, der er medlemmer af Europarådet, har endda bestræbt sig på at koordinere deres holdning i forbindelse med støtten til Europarådet i denne sag.
Den Europæiske Union bakker i sine koordineringsanstrengelser op bag Europarådets holdning, og resultatet kan aflæses i erklæringen fra mødet i Rådet »almindelige anliggender« den 13. maj, som på den ene side understreger betydningen af at fremme Kroatiens optagelse i Europarådet inden for rammerne af en mere generel strategi gående ud på at konsolidere den demokratiske overgang i landene i Centraleuropa og at styrke alle foranstaltninger og instrumenter, der er nyttige for den demokratiske konsolidering i disse lande, og på den anden side nødvendigheden af, at myndighederne i Zagreb imødekommer alle Europarådets krav som garanti for, at man i Kroatien kan indføre et fuldt demokrati og fuldt ud gennemføre samtlige politiske og civile principper, der kendetegner retsstaten.
Det er muligt, at Den Europæiske Unions udenrigsministre vil holde endnu et møde inden sommer om disse emner med henblik på at koordinere holdningen og vurdere, i hvilken udstrækning myndighederne i Zagreb har opfyldt de betingelser, som Europarådet har stillet, og det er klart, at kun hvis disse betingelser er opfyldt, vil Den Europæiske Union kunne arbejde målrettet på at fremme en hurtig optagelse af Kroatien i Europarådet.

Wiersma
Hr. formand, det vil ikke forbløffe rådsformanden, at jeg er fuldstændig enig med ham. Min gruppe blev foruroliget over forslaget fra Europarådets Parlamentariske Forsamling om, ganske vist på visse betingelser, at lade Kroatien blive fuldt medlem af Europarådet. Det var, som om landet skulle belønnes for dets rolle i fredsprocessen. At politiske argumenter således spillede en stor rolle i det forslag, der blev stillet. Det var imidlertid at lege med menneskerettighedskriterier i Europarådets Parlamentariske Forsamling, for netop en afprøvning af menneskerettighederne er Europarådets vigtigste opgave.
I øjeblikket opfylder Kroatien, eller skal vi sige den kroatiske regering, ikke kriterierne. Præsidenten nægtede for nylig at acceptere den demokratisk valgte borgmester i Zagreb og gjorde alt, hvad han kunne, for at forhindre udnævnelsen af denne person. De uafhængige medier generes alvorligt i Kroatien, og som sagt er flygtningenes og mindretallenes situation meget utilfredsstillende. Der er altså tilstrækkelig megen grund til at fastholde presset på Kroatiens regering.
Det gælder egentlig også for Kroatiens rolle i fredsprocessen. Så længe fuld medvirken for eksempel i Den Internationale Domstol i Haag ikke ligger fast, og krisen i Mostar ikke er løst, skal Europa ikke forhaste sig med at anerkende Kroatien.
Min gruppe støtter Europarådets Ministerudvalgs politik om at udsætte beslutningen om Kroatiens tiltrædelse. Vi er glade for Den Europæiske Unions reaktion herpå. Vi er også glade for, at den politiske komité under Europarådets Parlamentariske Forsamling støtter det forslag. Den kroatiske regering får i den kommende måned og i den kommende tid chancen for at virkeliggøre et muligt medlemskab af Europarådet via de anliggender, jeg nævnte, og som også er de kriterier, Europarådet har formuleret.
Europa-Parlamentet, og det står også i den fælles beslutning, der er fremsat, ønsker at hjælpe Kroatien på menneskerettighedsområdet ved at frigøre penge fra det med rette fastfrosne PHARE-program til udvikling af demokratiet.
Vi vil følge udviklingen nøje, og vi anmoder Europarådet om at blive holdt orienteret om dets beslutninger i de kommende måneder. Og mere generelt vil vi omhyggeligt følge Europarådets medlemspolitik. Vi har tidligere ført forhandlinger om Den Russiske Føderations tiltrædelse af Europarådet.
Jeg finder det også foruroligende, at Europa-Parlamentet og Europarådets Parlamentariske Forsamling næsten var kommet til at stå diametralt modsat i denne sag. Det er en skam, for Europarådet kan i en vis forstand være en forport til Den Europæiske Union, blandt andet når det drejer sig om en vurdering af menneskerettighedssituationer. Hvis Europa-Parlamentet og Europarådets Parlamentariske Forsamling begynder at fortolke kriterierne forskelligt, får vi store problemer. Jeg håber, at indholdet i Europa-Parlamentets beslutning giver vore kolleger dér grund til eftertanke.

Schwaiger
Hr. formand, hr. ministerrådsformand, jeg vil gerne først slå fast, at vores debat i dag vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt Europarådet skal tillade Kroatien som medlem eller ej, afspejler de to sider af Den Europæiske Unions forbindelser til Kroatien. På den ene side ved vi, hvor vigtigt det er for det kroatiske folk, parlamentet, regeringerne, alle politiske, økonomiske og sociale kræfter at blive optaget i Europarådet og gennem de nødvendige etapper så senere at opnå medlemskab af Den Europæiske Union.
Vi, Det Europæiske Folkeparti og Det Europæiske Folkepartis Gruppe, støtter Kroatien, dets folk, men også dets regering og dets parlament på denne vej. På den anden side ved vi, at vejen dertil kun fører via den fuldstændige demokratisering. Den kroatiske regering skal ligesom alle andre stater i Centraleuropa opstille de samme demokratiske rettigheder og spilleregler, som også gælder i landene i selve Den Europæiske Union. Kroatien har allerede gjort enorme fremskridt på vejen til et demokratisk og pluralistisk samfund. I fredsprocessen indtager det en moderat og nu også en på fredelige løsninger indstillet holdning.
De økonomiske og sociale grupper, arbejdsgiverne, fagforeningerne og de øvrige sammenslutninger, er frie og aktive. Kroatien fører, mener vi, en fornuftig økonomisk og monetær politik. De fleste forudsætninger for en genopbygning i stabilitet er til stede. Vi ønsker imidlertid, at den demokratisk valgte kroatiske regering nu, efter at krigshandlingerne i stor udstrækning er afsluttet, selv holder sig til alle demokratiets spilleregler. Pressefrihed og også respekt for de demokratiske beslutninger og valg på alle niveauer er ufravigelige forudsætninger herfor.
Vi er imod en særlig diskriminerende behandling af Kroatien på menneskerettighedsområdet. Det ville for os f.eks. være hyklerisk, hvis Europarådet trods krigen i Tjetjenien ville optage Rusland, men, når det kom til stykket, nægte Kroatien optagelse, selvom Kroatien opfyldte de forlangte betingelser.
Men netop fordi vi er for snart at optage Kroatien i vores kreds af de europæiske folk, appellerer vi til den kroatiske præsident og hans regering om at gøre alt for omgående at ophøre med at intimidere og genere journalister og fuldt ud sikre pressen og mediefriheden ikke bare formelt, men også indholdsmæssigt. Der skal også findes en løsning for bystyret i Zagreb, der er i overensstemmelse med den politiske fornuft og respekten for de demokratiske valg.
Den Europæiske Union bør på sin side gøre alt for omsider at anvende bevillingerne fra PHARE-programmet målrettet både på den økonomiske udvikling og på udbygning af demokratiet. Vi mener altså, at den kroatiske regering nu er sat på en hård prøve. Vi beder også Europarådet om, at det, hvis det på menneskerettighedsområdet skulle ændre sin holdning og forandre kriterierne, informerer os herom, for Europarådets kriterier danner tit grundlag for vores beslutninger.

La Malfa
Hr. formand, Europa-Parlamentet har i de seneste år presset på over for unionslandenes regeringer, for at disse griber ind med henblik på at genetablere freden og overholdelsen af menneskerettighederne i områderne i det tidligere Jugoslavien. I disse år har vi ikke tøvet med at udpege Republikken Serbien som den hovedansvarlige for de dramatiske begivenheder, specielt i Bosnien, og vi har ofte i vores beslutninger forsvaret Kroatiens ret til at få tilbageleveret det område, der blev besat af serberne, men netop derfor kan vi ikke i dag efter Dayton-aftalerne, hvor der tegner sig en mere rolig situation i områderne i det tidligere Jugoslavien - og hvor denne situation bør fremmes - med den samme styrke, hvormed vi har påtalt andre landes fejl og forbrydelser, undlade at påtale det, der sker i Kroatien, for så vidt angår menneskerettighederne, respekten for de etniske minoriteter, pressefriheden, situationen med flere dagblade af forskellig observans og ikke mindst det spørgsmål, som De har peget på, hr. Fassino, nemlig Kroatiens pligt til at samarbejde med Haag-domstolen og til at udlevere dem, der mistænkes for alvorlige forbrydelser.
Alt dette er ikke sket, og derfor kan vi helt tilslutte os Europarådets samt unionsregeringernes beslutning, som De har underrettet os om, og vi er overbevist om, at hvis det i disse måneder, hvor IFOR-tropperne er til stede, ikke lykkes for det internationale samfund at få etableret et klima med gennemsigtighed og respekt for menneskerettighederne, vil det blive meget vanskeligt for os at trække os ud af disse områder vel vidende, at ikke blot trækker IFOR sig ud, men der er risiko for at urolighederne igen vil blusse op. Det haster derfor med en sådan stillingtagen, og denne bør være bestemt og utvetydig.

Pettinari
Hr. formand, hr. rådsformand, min gruppe har værdsat de anstrengelser, det italienske formandskab har gjort for at minde balkanlandene om principperne til fremme og forsvar af menneskerettighederne og demokratiet, ligesom vi ser positivt på beslutningen truffet i Europarådets Ministerkomité om at forsinke Kroatiens optagelse i dette vigtige europæiske forum på grund af de åbenlyse krænkelser af udtryksfriheden. Vi har været fortalere for et betinget samarbejde med Kroatien, der bør levere yderligere beviser på, at landets institutioner undergår en uigenkaldelig demokratisk udvikling.
Vi ser derfor med bekymring på en række overgreb fra Zagreb-regeringens side, den uacceptable boykot af det administrative valg i byen Zagreb, det forhold at Zagreb-regeringen har ignoreret de 21 forpligtelser, der er indeholdt i ansøgningen om optagelse i Europarådet og det manglende samarbejde med den internationale Haag-domstol; alt dette viser, at den kroatiske regering bør fremlægge yderligere beviser for overholdelsen af de demokratiske principper. Jeg mener, at enhver hindring for Kroatiens optagelse i Europarådet bør fjernes, når Zagreb-regeringen har leveret garantier for, at der er en veritabel pressefrihed i landet, når den vil have tilladt de serbiske flygtninge at vende tilbage, og når den har fremmet en løsning på krisesituationen i byen Mostar.
Da vi her i Europa-Parlamentet godkendte udvidelsen af PHARE-programmet til Kroatien, var der enighed om at gøre denne udvidelse betinget af overholdelsen af de demokratiske principper. Jeg mener derfor, at Rådet, og især Kommissionen, ikke bør tøve med at kræve en ophævelse af PHARE, hvis Zagreb-regeringen fortsætter i den afstukne retning. På dette sidste punkt anmoder jeg rådsformanden om klart at markere, at han står som garant for, at man - som alle venter - kan nå frem til en aftale.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, Gruppen De Grønne I Europa-Parlamentet er helt enig i den kendsgerning, at ministrene i Europarådet har besluttet foreløbig at udsætte optagelsen af Kroatien som medlem af Europarådet. Det er der faktisk al mulig grund til. I over et år har vi her i Europa-Parlamentet med betydeligt flertal fastslået, at der hersker alvorlige problemer i forbindelse med den demokratiske udøvelse af politikken i Kroatien.
Jeg henviser i første række til de uafhængige medier, som lider alvorligt under den kroatiske regerings undertrykkelse. Jeg henviser til den kendsgerning, at hr. Tudjman, præsidenten, stadig ikke er skredet til udnævnelse af en borgmester, som et flertal i Zagreb har valgt. At der er et dårligt samarbejde med Den Internationale Domstol, og at der også fortsat er alvorlige problemer for serberne med at vende hjem, og at der i den forbindelse er vedtaget love i Zagreb, som direkte fører til, at det faktisk bliver umuligt at vende hjem, en kendsgerning som også tit er fremført.
Derfor siger vi altså: Vi er enige i at betragte den fremtidige udvikling med megen forsigtighed. Jeg forstår hr. Schwaiger, når han siger: Hvorfor er man strengere over for Kroatien end over for Rusland, det har alt sammen at gøre med geopolitiske overvejelser, som også tit får overhånd her i Parlamentet, kære kollega.

Van der Waal
Hr. formand, ved første øjekast er det vanskeligt at forsvare, at et land som Rusland for nylig og Rumænien og Bulgarien allerede tidligere fik adgang til Europarådet, mens Kroatiens medlemskab udsættes. Alligevel bør Kroatiens anmodning bedømmes på dens egne meritter. Ellers ville Europarådets troværdighed blive antastet yderligere.
Det er almindeligt kendt, at beskyttelsen af den grundlæggende frihed i Kroatien lader ganske meget tilbage at ønske. Der er lagt stærke bånd på medierne, og den dømmende magts uafhængighed er ikke garanteret. Desuden er præsident Tudjmans optræden omstridt, og der samarbejdes ikke særlig meget med Den Internationale Domstol.
Men det er frem for alt fredsprocessens status i det tidligere Jugoslavien, som i øjeblikket får os til at holde igen. Af Kroatiens medlemskab af Europarådet bør der udgå en positiv indflydelse på en holdningsændring i landet, men i lyset af, at Daytona-aftalens gennemførelse forløber så trægt, anser vi i øjeblikket en tiltrædelse for at være forhastet. Efterkommelse af Kroatiens anmodning ville desuden kunne skabe præcedens i forhold til Bosnien og Restjugoslavien.
Derfor, skønt vi mener, at Kroatien skal kunne tiltræde Europarådet, kan vi acceptere beslutningen om foreløbig at udsætte det.

Le Gallou
Hr. formand, jeg troede, at vort Parlament generelt er imod udelukkelse, men der er et område, hvor Europa er for udelukkelse, og det er udelukkelsen af Kroatien. Allerede i 1991 nægtede de europæiske ledere at anerkende dette lands uafhængighed, dette land, der var i færd med at frigøre sig fra det jugoslaviske, socialistiske åg. De accepterede først denne nation i det internationale samfund i 1992, på et tidspunkt hvor en tredjedel af landet var besat af den jugoslaviske føderale hær.
I dag har Kroatien gjort sig fri, men Parlamentet og Europarådet rynker stadig på næsen. Europarådet har netop nægtet at lukke Kroatien ind i klubben. Den anførte grund er den kroatiske regerings manglende overholdelse af menneskerettighederne, især pressefriheden. Som om disse principper fandt anvendelse i alle 39 medlemsstater! Pressefriheden, ja selv friheden til at deltage i valg, respekteres den mere i Rusland end i Kroatien? Det kan man om ikke andet så i hvert tilfælde tvivle på.
Har den franske regering ret til at holde moralprædikener om pressefriheden, når direktøren for en oppositionsavis, hr. Debeketsch, der blev forfulgt på grund af sin mening, for seks dage siden blev anholdt og i håndjern ført til politistationen, hvor han efter at være blevet afklædt blev kropsvisiteret? En forværrende omstændighed er, at denne journalist er syg. Disse overgreb fandt ikke sted i Kroatien, men i Paris. Så det er på høje tid, at de europæiske regeringer respekterer menneskerettighederne i deres eget land, før de anklager andre for ikke at gøre det.

Mendiluce Pereiro
Hr. formand, hr. rådsformand, indledningsvis skal jeg understrege, at jeg i lighed med min gruppe støtter den vedtagne beslutning om at udsætte Kroatiens medlemskab af Europarådet. Jeg betragter mig som en ven af Kroatien, eftersom jeg har boet i dette land og i det tidligere Jugoslavien i de hårde år under den væbnede konflikt, men jeg tror, at det budskab, som Kroatien hermed modtager, vil bidrage positivt til at overvinde de vanskeligheder, som stadig hindrer en normalisering af det demokratiske politiske liv i landet, og også for den rolle, Kroatien har spillet, spiller og bør spille i forbindelse med konflikten i Bosnien.
Jeg havde for to dage siden lejlighed til at mødes med den kroatiske udenrigsminister, hr. Mate Granich, efter en syv dages rundrejse i Bosnien-Hercegovina, hvor jeg havde orienteret mig grundigt om situationen i Mostar og talt med flygtninge af serbisk oprindelse, som har forladt Kroatien. Jeg talte da med ministeren om de forskellige spørgsmål, som hr. Fassino refererede til, og om hovedårsagerne til at Kroatiens optagelse i Europarådet er blevet udskudt.
I lighed med rådsformanden mener også jeg, at problemerne vedrørende pressefrihed og valg af en borgmester i Zagreb er de spørgsmål, der mest direkte og oplagt henhører under den kroatiske regerings ansvar. Men jeg vil også understrege andre aspekter, som har vidtrækkende betydning for fredsprocessen i regionen, i særdeleshed i Bosnien-Hercegovina, såvel hvad angår valgprocessen i Mostar som Kroatiens generelle holdning til Republikken Bosnien.
Endvidere vil jeg nævne mindretralsproblemet. Problemet med behandlingen af mindretallene i Kroatien er alvorligt, og der må ufortøvet findes en løsning for dem, der har forladt området. Men samme problem må løses i forhold til Østslavonien, som skal tilbage under kroatisk suverænitet, og befolkningen i øjeblikket er 100 % serbere, efter at serberne har fordrevet alle ikke-serbere fra dette område. Løsningen af dette problem kræver, at mindretalsspørgsmålet behandles seriøst og ærligt og ikke alene i form af erklæringer fra den kroatiske regering, og at amnestiloven reelt omfatter alle, der ikke har begået krigsforbrydelser.
Efter min mening kan ingen, som kender Bosnien, være uvidende om Kroatiens intervention i Hercegovina og støtten til mafiagrupper og yderliggående fascistiske grupper, som opererer i Hercegovina-området. Kroatien har et direkte ansvar herfor, og kun hvis Kroatien udviser den fornødne vilje, kan det undgås, at den nuværende situation fortsætter.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at der bør indtages samme faste holdning, men med anvendelse af andre mekanismer, over for Serbien.

Oostlander
Hr. formand, det er en skam, at fru Aelvoet allerede måtte slutte, for hun havde ikke behøvet at slutte. Så havde hun velsagtens også sagt, at det er jammerligt, at realpolitiske overvejelser af den mest smagløse art så ofte vinder over moralske og juridiske overvejelser, blandt andet også i forbindelse med medlemskab af Europarådet.
Medlemskab af Europarådet har for os netop altid haft lidt af et kvalitetsmærke over sig, som viser, at man er en retsstat, et ægte demokrati. Det skuffer os specielt, og det er også specielt ubekvemt for os, for Den Europæiske Union, at Europarådet ikke længere fungerer som det kvalitetsmærke. Derfor har vi som gruppe også temmelig megen interesse i artikel 6 i beslutningen, hvori Europarådet anmodes om at orientere om, hvad dets politik vedrørende tiltrædelse egentlig består i. Hvis der sker ændringer, vil vi gerne høre om dem. Vi er også en smule afhængige af den politik, man fører, når det drejer sig om en udvidelse af Den Europæiske Union selv.
Vi tænker så helt naturligt på Tyrkiet, på Rusland, og måske også på andre lande. Når det drejer sig om Kroatien, så rammes vi altid af en snigende følelse af dobbelthed. Man har dér at gøre med politikere, som absolut står på vores side, som virkelig er mennesker fra en retsstatslig og demokratisk sfære, og man har de andre. Derfor har vi permanent problemer med Kroatien, for vi ved ikke præcis, hvilket valg man egentlig træffer dér. I det lys er det også ganske udmærket, at Europarådet mente, hvad der sikkert ikke forbløffede og sikkert ikke ærgrede dets forsamlings ordfører, René van der Linden, at Kroatiens optagelse nok lige skulle udsættes. Det var ganske udmærket, fordi der på denne vis stadig kan foretages og eventuelt aftvinges ændringer i politikken. Det er mærkværdigt, at der opstod den misforståelse, at man allerede blev optaget, hvad der ikke var tilfældet, og at man derigennem samtidig også muliggjorde en politik, som man opfattede det, der var til ulempe for pressefriheden i Kroatien. Jeg mener, det er det væsentligste punkt i hele vores beslutning, samtidig med samarbejdet med Den Internationale Domstol i Haag.
Hr. formand, jeg tror, at vi blandt andet skal gøre brug af den nuværende situation til at overtale den kroatiske regering til at samarbejde meget mere seriøst med os for at lukke munden på den elendige semipolitiske mafia i Mostar, fordi situationen også kan forbedres betydeligt via Kroatiens indflydelse, og dets indflydelse er ganske stor i Mostar.

Moretti
Hr. formand, der hersker en stigende forvirring her i forsamlingen, og EuropaParlamentets troværdighed smuldrer. På den ene side beklager man med rette den beslutning, der er blevet truffet af SABOR, som under førstebehandlingen har godkendt et lovudkast, der forbyder kroatiske børn at gå i de sproglige minoriteters skoler; på den anden side indgik man for nogle få måneder siden en toldaftale med Tyrkiet uden at tage hensyn til det forhold, at Tyrkiet forsat opretholder dødsstraf, at man tillader overgreb, at det religiøse tilhørsforhold skal anføres på identitetskortet, og at tyrkerne bombarderer kurderne, når det passer dem.
Europarådets Ministerkomité har gjort vel i at udsætte Kroatiens optagelse, fordi landet ikke har respekteret de uafhængige pressemediers udtryksfrihed; man behøver blot tænke på de kroatiske centralmyndigheders intimideringsforsøg over for »La Voce del popolo« og »Glas Istre«. Kroatien gør sig endvidere skyld i systematiske og meget alvorlig krænkelser af de nationale minoriteters rettigheder med diskriminerende holdninger; desuden kan nævnes de utallige løfter, som Tudjman og formanden for det kroatiske parlament aldrig har holdt: Jeg kan f.eks. nævne den manglende vilje til at samarbejde med henblik på at arrestere krigsforbrydere. Man har ikke på samme seriøse og objektive måde taget stilling til toldsamarbejdet med Tyrkiet! Men det er desværre ikke de eneste selvmodsigelser, vi oplever i Europa-Parlamentet, hvor menneskerettighederne kommer i anden række efter en snæver gruppes interesser, og hvor hykleriet desværre er i højsædet.

Sjöstedt
Hr. formand, beslutningen om at udskyde Kroatiens optagelse i Europarådet er vigtig og rigtig. Det er vigtigt, at de lande, der optages i Europarådet, respekterer de grundlæggende regler og principper, som institutionen faktisk er til for at beskytte. Det gør Kroatien ikke i dag. Alt andet ville helt udhule Europarådets troværdighed.
Kroatien har gjort sig skyldig i etnisk udrensning, idet store dele af den serbiske befolkning i Krajina er blevet fordrevet, bl.a. gennem terror mod civile, systematisk ødelæggelse af serbernes boliger og ved, at det er blevet gjort vanskeligt for dem at vende hjem.
Der finder desuden en meget foruroligende udvikling sted i Kroatien, når det gælder pressefriheden. Regeringen forsøger i praksis at bringe de kritiske aviser, der findes, til tavshed. Det gælder Novi List, der udgives i Rijeka - det eneste uafhængige dagblad, der er tilbage. Det gælder den satiriske ugeavis Feral Tribune, hvis medarbejdere nu er blevet stillet for retten for at have kritiseret præsidenten, hvilket er forbudt ifølge den kroatiske straffelovs paragraf 77. En sådan paragraf er overhovedet ikke forenelig med en demokratisk stat.
Ifølge artikel 10 i den europæiske konvention om menneskerettighederne skal man garantere ytringsfriheden. Det lever Kroatien desværre ikke op til, og derfor støtter vi beslutningen om ikke i øjeblikket at lade landet blive medlem af Europarådet.

Titley
Hr. formand, jeg var sammen med hr. Mendiluce Pereiro i Bosnien i sidste uge for med egne øjne at se på forholdene. Vi kørte i bil fra Kroatien ind i den bosniske stat. Da vi kom ind i Bosnien, kunne vi se en enorm valgplakat for den kroatiske præsident Tudjman. Først troede jeg, det var en misforståelse, men jo længere vi kom ind i Bosnien, jo flere af disse enorme plakater så vi.
De var et symbol på, i hvor høj grad præsident Tudjman er rede til at ignorere Dayton-aftalen og følge sin egen dagsorden med at underminere fredsaftalen i Bosnien. Dette symbol blev endnu tydeligere, da vi kom til Mostar, hvor myndighederne fortalte os, at den største hindring for varig fred og retfærdige valg i Mostar stadig er det kroatiske samfund, der helt tydeligt trodser Dayton-aftalen med støtte fra regeringen i Zagreb.
Det internationale samfund kan naturligvis ikke ignorere en så bevidst trods. Jeg støtter Europarådets resolution. Vi skal gøre det klart for alle parter i det tidligere Jugoslavien, at de skal overholde Dayton-aftalen, og at vi kræver, at folk skal kunne bevæge sig frit, hvilket de kroatiske myndigheder i Bosnien hindrer borgerne i. Vi kræver, at flygtningene kan vende tilbage, og vi kræver frie, retfærdige valg. En afgørende forudsætning for sådanne valg er frie medier. Det findes helt klart ikke på den kroatiske side.
Jeg støtter derfor Europarådets beslutning. Jeg håber, det i lighed med Den Europæiske Union fortsat vil fremføre sit budskab om, at Dayton-aftalen for fremtiden vil være grundlaget for fred og stabilitet i de tidligere stater i Jugoslavien.

König
Hr. formand, Kroatien er et demokrati på vej, og derfor støtter vi de krav, Rådet har opstillet. Jeg vil dog gerne henvende mig til rådsformanden og samtidig rette en indtrængende anmodning til ham om, at Rådet opstiller ens retningslinjer, ens kriterier. Jeg var ordfører for Europarådets parlamentariske forsamling for Rumænien. Listen over Europarådets åbne krav var meget længere end den, der her nu nævnes for Kroatien. Alligevel er Rumænien blevet optaget, og man har naturligvis pligt til gradvis at opfylde disse krav.
Den samme mulighed skal man også indrømme Kroatien. Jeg vil slet ikke tale om Ruslands optagelse, som er sket af politiske hensyn, i skærende misforhold til de resultater, dommerne ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol er kommet frem til, der skriftligt har fastslået, at Rusland ikke er nogen retsstat og ikke kan optages efter Europarådets vedtægter. Man skal her anlægge samme målestok, og i den forbindelse har de herrer Oostlander og Schwaiger gjort opmærksom på punkt 5.
Jeg vil imidlertid også gerne gøre opmærksom på punkt 4 i beslutningen, hr. rådsformand, hvori vi udtrykkeligt i fællesskab forlanger, at der allerede nu - og ikke først på et senere tidspunkt - anvendes PHARE-midler til fremme af demokratiseringsprocessen i Kroatien. Jeg anser det for helt afgørende, at vi yder denne hjælp i denne specielle sektor for at give vores bidrag til, at Kroatien optages hurtigst muligt, og dét efter de samme retningslinjer og kriterier, der også har gjaldt for andre lande. Her skal man ikke være mere pavelig end paven selv. Her skal man vise den gode vilje og også være villig til at opfylde den beslutning, der er truffet med to tredjedels flertal i Europarådets parlamentariske forsamling, altså af de nationale parlamentarikere fra vores medlemsstater.

Fassino
Jeg takker de ærede talere; jeg har taget de fremførte betragtninger til efterretning og vil underrette Rådet.
Jeg vil her blot understrege to aspekter. Som bekendt er overgangen i de central- og østeuropæiske lande kompliceret og vanskelig, og derfor bør vores reaktion heller ikke være at dømme, men at støtte og fremhjælpe processen. Vi har behov for, at der etableres en veritabel retsstat, et fuldgyldigt demokrati, en fuld beskyttelse af individets, fællesskabets og mindretallenes rettigheder; vi bør handle således, at den demokratiske overgangsproces befæstes yderligere, og at demokratiet kan blive stadig mere konsolideret i disse lande. For at muliggøre dette bør vi støtte og fremhjælpe denne proces.
Jeg vil dermed sige, at vi er enige i Europarådets beslutning om at anmode Kroatien om at opfylde visse betingelser for at kunne blive optaget, ikke så meget fordi vi ønsker at straffe Kroatien, og ikke fordi vi ønsker at forskelsbehandle Kroatien, men fordi vi mener, at det er nødvendigt at tilskynde Zagreb og den kroatiske regering - ligesom det er tilfældet med andre lande - til ikke at tøve med at indføre et fuldgyldigt demokrati og til ikke at iværksætte foranstaltninger, der bremser demokratiseringsprocessen, som netop bør gennemføres beslutsomt og hurtigt.
Derfor har vi selv samtidig med Europarådet - hvis holdning vi deler - anmodet Kroatien om at opfylde en række betingelser, der sikrer den fulde overholdelse af alle civile, politiske og demokratiske rettigheder i landet, og vi føler, det er vores pligt på enhver måde at arbejde på, at disse rettigheder garanteres, sikres og overholdes. Dette mener jeg er en indstilling, vi bør have over for alle de lande, der er inde i en overgangsfase. Senere i dag skal vi drøfte Albanien, hvor problemet er omtrent det samme, og hvor det drejer sig om ikke kun at bedømme, hvorledes overgangen forløber, men også at fastlægge den mest hensigtsmæssige og mest gavnlige strategi, således at overgangen får et positivt, demokratisk udfald. Derfor har vi støttet Europarådets holdning, og derfor håber vi, at Kroatien hurtigt vil være i stand til at vise, at landet opfylder betingelserne, og derfor håber vi, at Europarådets udenrigsministre allerede inden slutningen på sommeren kan afholde et møde, hvor de vil være i stand til at træffe en positiv beslutning vedrørende Kroatiens optagelse i Europarådet.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen af afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Valget i Albanien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Rådet om valget i Albanien.

Fassino
Parlamentsmedlemmerne er naturligvis bekendt med begivenhedernes udvikling; der er derfor ikke behov for her at rekapitulere de seneste ugers begivenheder i Albanien. Der er derimod anledning til her at ajourføre den vurdering, der blev foretaget allerede den 29. maj, og at tage højde for de seneste dages begivenheder, således at man kan afgøre, hvad der vil være den mest nyttige holdning i denne fase.
Formandskabet for Den Europæiske Union har i de seneste dage konstant konsulteret OSCE, der har haft sine egne observatører i Albanien, med vores vigtigste europæiske partnere, med de diplomatiske repræsentanter i Tirana, med de politiske kræfter i Albanien - dels regeringen, dels oppositionen - og vi har desuden været i konstant forbindelse med USA's regering for at afstemme en holdning på grundlag af den euro-amerikanske erklæring om overgangen til demokratiet i Albanien i sidste uge.
Denne række af kontakter har gjort det muligt for os at indsamle oplysninger, der har taget form i den erklæring, som det italienske formandskab udsendte i fredags på vegne af Den Europæiske Union. Omstændighederne er almindeligt kendte: der var en høj valgdeltagelse ved den første valgrunde, men valgrunden blev - således som det rapporteres af alle observatører, der var til stede - præget af forskellige og alvorlige uregelmæssigheder, dels under afstemningen og dels i forbindelse med stemmeoptællingen; dette fik oppositionen til at gribe til et særdeles alvorligt middel, idet den endnu inden valgstederne lukkede under den første valgrunde påpegede valgsvindel og meddelte, at den trak sig ud af valget, hvilket skabte en alvorlig spænding imellem regeringen og oppositionen, der kulminerede i demonstrationer og voldsomme sammenstød; formandskabet for Den Europæiske Union forsøgte på grundlag af alle de foreliggende oplysninger, som jeg har nævnt, at løse denne situation, idet formandskabet krævede af den albanske regering, at den gennemførte tre foranstaltninger: at den øjeblikkelig gav afkald på enhver hårdhændet fremfærd, som ville kunne øge spændingen yderligere; at den foranstaltede omvalg på de valgsteder, hvor det var blevet påvist, at der havde fundet uregelmæssigheder sted; og at den sikrede, at den anden valgrunde fandt sted under overholdelse af alle regler; samtidig med at formandskabet krævede disse tre ting af Berisha-regeringen, henvendte det sig til oppositionen og opfordrede denne til ikke at isolere sig helt og til ikke at trække sig helt ud af det politiske liv i Albanien.
Sidste søndag fandt anden valgrunde sted, som helt klart foregik i et noget bedre og roligere klima, men valget blev også præget af en drastisk fald i valgdeltagelsen som følge af oppositionspartiernes opfordring til de albanske vælgere om at afholde sig fra at stemme. Selv om anden valgrunde altså fandt sted i et bedre klima, blev valget skæmmet af ekstraordinære omstændigheder.
Sammenfattende kan siges, at valget - første og anden valgrunde - ikke har løst den krisesituation, der er opstået i Albanien. Situationen er stadig uafklaret, dels hvad angår valgresultatet, fordi denne ekstraordinære situation, denne krise indtil nu ikke har gjort det muligt at fordele alle mandater med den forholdsvise stemmeandel, som kræves i henhold til det albanske valgsystem, dels fordi man ikke lytter til oppositionens protester over uregelmæssigheder i forbindelse med valget; en række partier har fremsat klager, der i første omgang vedrørte 41 valgkredse, og ifølge de seneste oplysninger fra i dag, skulle der nu være indgivet klager vedrørende 97 valgkredse.
I denne forbindelse har den albanske regering truffet to beslutninger, som er værd at lægge mærke til: på den ene side er præsident Berisha og den albanske regerings beslutning om at foranstalte omvalg i fire valgkredse en vigtig beslutning; antallet af valgkredse lader imidlertid til at være langt mindre end det antal valgkredse, hvor oppositionen hævder, der har fundet uregelmæssigheder sted; på den anden side - hvilket er endnu vigtigere - skulle den centrale valgkommission ifølge de seneste oplysninger fra i dag selv have besluttet uafhængigt af klagerne at gennemføre en generel revision af stemmeoptællingen på alle valgsteder. Jeg understreger, at dette er en forholdsregel af særlig betydning, for hvis den virkelig finder sted og det tilstrækkeligt hurtigt, vil det være et betydningsfuldt og afgørende skridt med henblik på en endelig bedømmelse af valget, med henblik på at finde ud af om valget kan anses for gyldigt eller om uregelmæssighederne er så store, at der må kræves omvalg; i hvert fald vil denne beslutning - hvis den bekræftes, da der er tale om en oplysning fra i dag - om, at den centrale valgkommission vil gennemføre en generel revision af stemmeoptællingerne, kunne gøre det muligt at få oplysninger frem, som ville betyde, at vi alle - i første række albanerne, men også det internationale samfund - vil kunne få et klarere og mere komplet billede af situationen som grundlag for en vurdering af denne.
Disse betragtninger leder efter min mening frem til to konklusioner, nemlig følgende: for det første at valget ikke er helt afsluttet, og at vi derfor fortsat bør følge situationen og yderligere ajourføre vores vurdering, for på baggrund af begivenhederne i de næste timer og i de næste dage, især revisionen af alle stemmeoptællinger, som den centrale valgkommission synes parat til at gennemføre, vil vores vurdering kunne undergå en forandring, og den endelige vurdering, vi når frem til, vil kunne vise sig at være en anden. I mellemtiden er det nødvendigt at forstå, hvad der sker, og hvad der vil kunne ske, og derfor bør den øjeblikkelige vurdering ajourføres på et senere tidspunkt.
På den anden side - uanset det rent valgmæssige resultat, der vil fremkomme inden for de nærmeste timer - forekommer det under alle omstændigheder klart, at den politiske og institutionelle krise, der er opstået i Albanien, kræver, at der indledes en fase med en politisk dialog, hvad enten valget betragtes som gyldigt, eller om der vil finde delvise omvalg sted, eller om der vil blive fundet andre løsninger, for der er i den seneste tid opstået en kløft i det albanske samfund og mellem de politiske kræfter i Albanien, en krise, der ikke kan overvindes alene gennem proceduremæssige løsninger, men som kræver, at der indledes en politisk dialog mellem alle de politiske kræfter i Albanien, mellem dem der sidder i regeringen og oppositionen, således at der kan skabes en politisk løsning på denne krise, som giver alle albanere mulighed for at føle, at de deltager i konsolideringen af demokratiet i landet.

Wiersma
Jeg tror, at i modsætning til det tidligere tema, hvor vi talte om Kroatien, er jeg i dette tilfælde lidt mindre enig med rådsformanden, som jeg stadig finder yderst forsigtig i sin strategi og sin vurdering af det, der er sket i Albanien, mens han for Kroatiens vedkommende havde et klart standpunkt.
Valget i Albanien har været en fiasko. Det frygtede vi allerede i forvejen, der var allerede udsendt mange signaler om, at regeringen ikke omgikkes oppositionen særlig blidt. Jeg mener, vi kan sige, at den albanske regering også kan holdes ansvarlig for den måde, valget er forløbet på. Der er begået grove uregelmæssigheder. Der var tale om intimidering, og protester mod tingenes forløb blev undertrykt med vold.
Der var efter vores opfattelse ikke tale om et ærligt valg, og det er de fleste observatører enige med os i. Det politiske liv er blevet gjort umuligt for oppositionen. Det er forståeligt, at de ikke ønsker at arbejde i et parlament, som er kommet i stand på svigagtig vis.
Præsident Berisha kan holdes personligt ansvarlig for denne tragedie. Han vækker det indtryk, at han har travlt med at befæste et autokratisk regime, som om Albanien ikke havde haft nok af det. Han tvinger dermed på ny sit land ud i isolation.
Rådet er meget forbeholden i sin første vurdering. Man ønsker at afvente, hvad de officielle beretninger kan bidrage med i de kommende uger. Derfor er Rådet heller ikke parat til at gå videre i sin bedømmelse, end det er tilfældet i dag. Dermed får vi heller ikke noget svar på alle vore spørgsmål. Vi anmoder ikke desto mindre indtrængende Rådet om under den kommende mødeperiode i Parlamentet i Strasbourg at være parat til at aflægge en omfattende redegørelse og angive, hvilke politiske konklusioner det drager med hensyn til Albanien, hvis det, som vi tror, måtte fremgå, at valget ikke har fundet sted på ærlig vis.
Jeg vil, hvad de politiske konklusioner angår, gerne konstatere følgende på min gruppes vegne. Præsident Berisha skal erklære valgresultatet for ugyldigt, og ikke blot i de fire distrikter, som der lige er talt om, og han skal organisere nyt valg i henhold til internationalt gældende normer. Så længe det ikke sker, skal Rådet og Kommissionen efter vor opfattelse suspendere alt samarbejde med Albanien, og vi retter samtidig en opfordring til Europarådets Parlamentariske Forsamling om at genoverveje Albaniens medlemskab af Europarådet.
Det skal gøres klart for den albanske regering, at dens optræden har været fuldstændig uacceptabel. Den har trådt europæiske normer under fode. Vi skal efter min mening også turde drage konklusioner deraf. Vi håber, at præsident Berisha også vil gøre det, ellers forudser jeg meget vanskelige tider for forbindelserne mellem Albanien og Den Europæiske Union. Vi anmoder Kommissionen og Rådet om at gøre denne opfattelse klar for præsident Berisha i utvetydige vendinger. Valget skal gå om for at rette op på den nu opståede situation. En opfordring til dialog mellem parterne er efter vor opfattelse et for valent svar.

Oostlander
Hr. formand, i modsætning til hr. Wiersma opfatter jeg rådsformandens svar som meget positivt. Jeg finder det ganske rigtigt, at man afventer udviklingen i de kommende dage. Fra rådsformandens side peges der ganske klart på de ømme punkter, også vedrørende nødvendigheden af, at navnlig dele af valget i distrikterne muligvis skal gentages. Det er ting, som vækker forventning om, at Rådet under den næste mødeperiode, som hr. Wiersma også anmodede om, sandsynligvis også kommer med en noget mere udførlig kommentar.
Albanien har naturligvis været et problem for os alle i lang tid. Det er ganske vist et lille land, det ligger tæt på os, men det er i udviklingsmæssig henseende stadig et land, som ligger meget lavt på verdensranglisten. Det går naturligvis hånd i hånd med en meget dårligt udviklet offentlig forvaltning. Når vi ved, hvordan det er gået med retsplejen, med den personalemæssige besættelse af posterne i den dømmende magt, som ikke længere var acceptabel efter revolutionen, som altså er erstattet af utilstrækkeligt uddannede personer, så ved vi, at man også på det område er langt bagud. En tilstand, som naturligvis navnlig skyldes et meget langvarigt kommunistisk diktatur. En type diktatur, som er garant for underudvikling, og ikke, som det var den herskende illusion i sin tid, for fremgang. Det må vi tage i betragtning.
Når vi ser, hvordan partierne dér i landet står over for hinanden, regeringspartier og også oppositionspartier af forskellig farve, så kan man blot forbløffes over den destruktive holdning, man indtager til hinanden dér. Tanken om generelle interesser, man bekender sig til, og som man måske har forskelligt syn på, findes egentlig knapt nok. Ud fra erfaringen om, at man blot var trænet i klasseinteresser eller for eksempel blot i etniske interesser, kommer det i det øjeblik pludselig enormt klart for dagen, og det fører så til kaotiske valgprocedurer, hvor den skarpe polarisering træder meget stærkt frem i lyset.
Det vil naturligvis ikke sige, at vi skal acceptere det. Men jeg ville egentlig ønske, at der blandt andet også fra Kommissionens side gøres noget, at man blandt andet foretager en undersøgelse af situationen i Albanien og på hvilken måde, vi kan foranledige, at retsstaten og demokratiet udfoldes bedre dér. Jeg spørger mig selv, om det ikke ville være nyttigt for Kommissionen at aflægge redegørelse over for Parlamentet om politikken over for et land som Albanien. Men også på det område, det omtalte vi også for lidt siden under Kroatien, er det blandt andet uhyre nødvendigt, at PHARE-demokratimidlerne tages i brug på optimal vis. Uanset hvad man eventuelt gør i forhold til Albanien, skal der netop på det område gøres en speciel ekstra indsats, fordi ikke blot den politiske moral i partierne og eventuelt i andre af myndighedernes institutioner lader noget tilbage at ønske, men også fordi uddannelse i medborgerskab, den politiske moral blandt borgerne selv, fortjener en kraftigt saltvandsindsprøjtning fra Den Europæiske Unions muligheder og faciliteter. Hjælp til lovgivning, uddannelse og ekstra kontakt, det er alt sammen ting, ved hjælp af hvilke vi kan sørge for, at den slags sørgelige ting som det mislykkede eller halvvejs mislykkede valg i Albanien ikke forekommer mere. Det vil jeg gerne have en reaktion på fra Kommissionen og eventuelt fra Rådet.

Alavanos
Hr. formand, vi er mange, der har sat vor lid til den italienske regering og det italienske formandskab, og jeg tror ikke, at de håb, som vi oprigtigt nærer, vil blive gjort til skamme; men derimod tror jeg, at de problemer, der dukker op hos Den Europæiske Unions naboer, vil blive mødt med en holdning, der bygger på ægte værdier og respekt for demokratiet. På denne baggrund mener jeg, at vi her taler om voldelige valg, som vi ikke ville kunne acceptere hverken i Italien eller i Grækenland og heller ikke kan acceptere i Albanien. Den albanske befolkning behøver ingen specialuddannelse for at deltage i et demokratisk valg.
Vi taler om splittelse af et land, om destabilisering af Albanien, der er nabo til Kosovo, til Balkan, til det tidligere Jugoslavien og til den tidligere jugoslaviske republik Makedonien, hvilket i sig selv er en stor risiko. Ud fra denne betragtning mener jeg heller ikke, at Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet har andre muligheder end den løsning, der også blev foreslået af hr. Wiersma fra PSE-Gruppen, nemlig at undlade overhovedet at legitimere valgene og kræve, at der afholdes helt nye valg - det er latterligt at tale om tre, fire eller ti valgkredse - på grundlag af de demokratiske betingelser, som vi anvender i vore lande, og indtil dette sker: fastfrysning af de økonomiske aftaler og handelsaftaler med Albanien. Jeg mener, vi bør hjælpe den albanske befolkning, og der findes ingen anden vej end denne.

Tamino
Jeg takker hr. Fassino for hans indlæg; imidlertid er ifølge alle de tilstedeværende observatører oppositionens mest elementære rettigheder ikke blevet respekteret før, under og efter valget og stemmeoptællingen; der har ikke været lige muligheder for de politiske kræfter, der deltog i valget, vælgernes rettigheder er blevet krænket, og der har fundet valgsvindel sted af enhver art.
Der fremkom eksempler på alt dette under debatten i Strasbourg. Ved den lejlighed blev det understreget - bl.a. i mit indlæg - at der ikke var lige muligheder, hvad angår adgangen til medierne under valgkampen, at visse grupper og visse politikere var blevet udelukket; det er desuden blevet konstateret, at valgbestyrelserne alene var sammensat af repræsentanter for regeringspartiet, og at oppositionspartierne blev forment adgang til valgog stemmeoptællingsstederne; på en lang række valgsteder skulle der have været en valgdeltagelse på 100 %, selv om en del personer var blevet forhindret i at stemme; en række vælgere, der var kendt som medlemmer af regeringspartiet, fik samtidig udleveret flere stemmesedler; valgstederne blev holdt åbne i længere tid end oprindelig annonceret og åbningstiden ændret af de forskellige valgbestyrelsesformænd; under stemmeoptællingen blev en del gyldige stemmesedler kasseret. Jeg kunne fortsætte i samme spor i lang tid endnu.
Hvad jeg vil sige er, at det står helt klart, at problemet ikke kan løses med omvalg i kun fire valgkredse; der bør foretages omvalg i alle valgkredse, og i øvrigt ved vi heller ikke, hvem der skulle kontrollere valgbestyrelserne, hvis disse skulle gennemgås i alle valgkredse. Derfor anmoder jeg om, at man er meget opmærksom på situationen i Albanien med henblik på, at der sker omvalg, og i den forbindelse vil Gruppen De Grønne fremsætte et beslutningsforslag i Strasbourg.

Baldi
Hr. formand, jeg mener, det er vigtigt, at vi drøfter sagen, og jeg takker statssekretær Fassino for hans bidrag til drøftelserne i dette øjeblik, hvor Albanien, en stat, der reelt hører med til Europa, bør være genstand for en særlig opmærksomhed fra vores side; inden vi træffer beslutninger og afsiger dom, bør vi undersøge såvel de negative som de positive elementer; derfor bør den politiske dialog netop gå ud på at forstå, hvad der sker. Jeg er enig med hr. Oostlander, for efter min opfattelse, efter vores opfattelse, er det vigtigt at forstå, hvad der sker, inden vi træffer nogen beslutninger, for efter hvad vi erfarer, er der observatører, der rapporterer om negative elementer, andre om positive. Det er derfor nødvendigt at observere opmærksomt, at være til stede og undersøge, om det er muligt med en eller anden form for intervention.
Hvad vi derfor mener er vigtigt, inden vi træffer nogen beslutninger, ...
(Formanden afbrød taleren)

Fassino
Hr. formand, jeg har lyttet til talerne, og jeg har - idet jeg tillader mig at komme med en vurdering - indtryk af, at talerne ikke har lyttet til mig! Jeg har indtryk af, at de forskellige talere har givet udtryk for deres personlige mening om valget i Albanien - hvilket i sig selv er helt legitimt, bortset fra at de har set bort fra min redegørelse. Jeg skal derfor kort gentage den holdning, som jeg indtager i dette spørgsmål på vegne af formandskabet for Den Europæiske Union.
Det vi drøfter er ikke, om der har været valgsvindel eller ej. Jeg sagde i mit indlæg - og det kan læses i referatet - at valget er præget af forskellige former for valgsvindel og uregelmæssigheder, dels under afstemningen og dels i forbindelse med stemmeoptællingen. Jeg sagde ikke, at vi burde acceptere Berishas forslag om at foretage omvalg i fire valgkredse; jeg nævnte endog, at i forhold til de 41 klager, der var indløbet indtil for to dage siden, og i forhold til de 97 klager, der er modtaget indtil dato, var Berishas forslag om at afholde omvalg i fire valgkredse helt utilfredsstillende og uacceptabelt.
Det drejer sig ikke om at tage stilling til, om valget er gået rigtigt for sig eller ej, for jeg mener ikke, det er gået rigtigt for sig. Det det drejer sig om er at tage stilling til, hvilken strategi der nu er den mest egnede og hensigtsmæssige med henblik på at komme ud af krisen. Jeg er imod at vi opkaster os til dommere i stedet for at føre politik; det tilkommer os ikke at afsige domme, men at finde frem til en løsning på denne alvorlige krise. Jeg mener, at det er tilladeligt at tænke, at det bedste er at gøre hele valget om, men problemet er, hvorledes man når frem til en sådan beslutning. Det er det, der er sagens kerne! Det er ikke nok at erklære: valget bør gøres om. For hvis vi erklærer: valget bør gøres om, og svaret fra en af parterne er »nej«, så ved vi minuttet efter ikke, hvad vi skal gøre, fordi vi ikke har nogen strategi. Og krisen bliver endnu mere akut og endnu alvorligere!
Når jeg taler om politisk dialog, mener jeg ikke hermed en generel, eviggyldig metode, men jeg tænker på en særlig form, nemlig nødvendigheden af at finde frem til et forum, hvor alle de involverede parter - regeringspartiet og oppositionen - er repræsenteret, eventuelt også med assistance af en internationalt beskikket person, hvis parterne accepterer en sådan, for at de sammen kan finde en løsning på krisen. Og personligt tror jeg, at en af de ting, der skal drøftes i det nævnte forum, netop er, hvorledes man får iværksat et omvalg. Men den politiske målsætning er ikke kun at afsige domme eller opstille målsætninger, men er især at afstikke vejen frem imod bestemte mål. Problemet i dag i Albanien er præcist, at valget ikke er foregået regulært; dette kar skabt en dramatisk kløft, og i den øjeblikkelige situation er det umuligt at se, hvorledes man kan nå til et kompromis og overvinde kløften. Jeg tror, at vores rolle bør være ikke at svække på kritikken af valget og samtidig at opstille hensigtsmæssige og nødvendige strategier med henblik på at overvinde krisen.
Derfor mener jeg, det er vigtigt at se, hvad der sker i de nærmeste dage. Jeg kan tilslutte mig hr. Wiersmas forslag om, at vi under mødeperioden i Strasbourg igen gør status over situationen; jeg tror, at vi på det tidspunkt vil have tilstrækkeligt med oplysninger til at foretage en endelig vurdering og at til at indtage en mere klar, præcis og bestemt holdning i forhold til, hvad der er muligt her i aften.

Van Miert
Hr. formand, i lyset af, at hr. Oostlander har henvendt sig til Kommissionen, vil jeg gerne svare på et par ting.
For det første har Albanien i de senere år generelt betragtet, og så taler jeg om perioden 1991-1995, modtaget en meget omfattende hjælp. Det drejer sig om mere end 400 millioner ecu, per capita er det sågar den betydeligste hjælpeydelse. For det andet kører der også et fælles projekt med Europarådet for ud fra et demokratisk synspunkt at forsøge at få en gyldig reform af det juridiske system på fode. Det forekommer mig altså at være værdifuldt. Det er to forhold, jeg gerne ville præcisere, men jeg vil slutte med en generel politisk betragtning.
Der må naturligvis ikke herske nogen som helst tvivl om, at den videre udvikling i forbindelserne mellem Albanien og Den Europæiske Union i væsentlig og afgørende grad afhænger af den demokratiske proces' kvalitet. Der skal gives et klart signal til Albanien om, at Den Europæiske Union naturligvis ikke kan fortsætte det arbejde, hvis den skæve situation, der utvivlsomt hersker nu, ikke på den ene eller anden vis rettes op i demokratisk henseende. At man skal lægge en vis pragmatisk holdning for dagen er indlysende. Men der må ikke herske tvivl om, at den demokratiske proces skal være indholdsmæssig korrekt, for at Den Europæiske Union kan fortsætte sin indsats.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Fælles transportpolitik - Handlingsprogram 1995-2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0075/96) af Parodi for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget (KOM(95)0302 - C4-0351/95) om den fælles transportpolitik - handlingsprogram 1995-2000.

Parodi
Fru formand, jeg vil takke medlemmerne af min gruppe, Gruppen Union for Europa, som har givet mig yderligere to minutter ud over dem, der tilkommer mig, med henblik på at forsøge at give en mere komplet redegørelse for betænkningen.
Den udvikling EF og derefter Unionen har undergået er baseret på kvaliteten og udbygningen af samfærdselsnettet. Fra 1970'erne og indtil nu er efterspørgslen efter transport praktisk taget steget uafbrudt; med gennemførelsen af det indre marked og af den fri bevægelighed for personer og varer vil efterspørgslen stige yderligere.
Derfor vil hele samfundslivet og økonomien i Den Europæiske Union ikke fortsat kunne udvikle sig harmonisk og afbalanceret uden et effektivt, tilgængeligt og konkurrencedygtigt transportsystem. Et sådant transportsystem er altså forudsætningen for en bæredygtig og ikke-inflationistisk vækst med respekt for miljøet og brugerne, en forudsætning for et højt beskæftigelsesniveau og en høj social beskyttelse, for en bedre livskvalitet og bedre levevilkår samt for en større solidaritet og økonomisk og social samhørighed; kort sagt en forudsætning for opfyldelsen af Den Europæiske Unions grundlæggende målsætninger.
For at kunne leve op til denne udfordring har Kommissionen fremlagt et aktionsprogram på mellemlang og lang sigt centreret omkring tre hovedaspekter: for det første en forbedring af kvaliteten af det europæiske transportsystem; for det andet en integrering af transportpolitikken på grundlag af det indre marked gennem overholdelsen og iværksættelsen af de gældende regler, specielt for så vidt angår konkurrenceregler og statstilskud; for det tredje en styrkelse af den eksterne dimension af den fælles transportpolitik.
På grundlag af dette program har jeg forsøgt at gøre rede for handlingsprogrammet for transport indtil år 2000 med det sigte at gøre Europa-Parlamentet opmærksom på den problematik, der knytter sig til transportsystemet, og på de måder, hvorpå man kan opfylde målsætningerne inden for de enkelte sektorer.
Betænkningen vedrører nemlig alle de problemer, som Kommissionen har henledt vores opmærksomhed på, alle specielle forhold i forbindelse med de enkelte transportformer, og indeholder en række forslag med henblik på at forbedre transportsystemet og mobiliteten i al almindelighed.
Betænkningen fokuserer især på følgende forhold: for det først på nødvendigheden af at fremme interoperabiliteten og intermodaliteten mellem de forskellige transportformer, således at de forskellige elementer - infrastrukturer, transportmidler, markedsordninger og informationssystemer - såvel på nationalt som på fællesskabsniveau forbindes med hinanden, således at de udgør ét enkelt system. I den forbindelse bør man fremme den optimale og konkurrencedygtige anvendelse af transportmidlerne med henblik på at opnå den størst mulige økonomiske effektivitet og den mindst mulige indvirkning på miljøet, især hvad angår støj og luftforurening, idet man favoriserer de transportmidler, hvis kapacitet ofte er underudnyttet.
Betænkningen fokuserer for det andet på nødvendigheden af at godkende konkrete aktioner på europæisk plan med henblik på at fremme sikkerhed i hele transportsystemet gennem oprettelsen af et stående observationsorgan for sikkerhed, gennemførelsen af de gældende retsforskrifter, harmoniseringen af erhvervsuddannelserne, af arbejdsforhold og -tider, anvendelsen af ny teknologi, anvendelsen f.eks. af håndkøbsmedicin på motorveje og - i den udstrækning det er muligt - en bedre sammenkædning med sundhedsog redningstjenesterne.
For det tredje fokuserer betænkningen på trafikaflastningen, især landevejstrafikken, og på adgangen til byområder, hvor det er af allerstørste betydning at forbedre den kollektive transport og diversificeringen af trafikken samt borgernes mobilitet.
For det fjerde rettes søgelyset imod en veritabel transportkultur og imod en forbedring af skolernes undervisning i brugen af transportmidler, i trafiksikkerhed og færdselsregler. Således mener jeg, at betænkningen udgør et præcist holdepunkt for fremtidens transportsystemer. Betænkningen skal således ses i forlængelse af de betænkninger, som Udvalget om Transport og Turisme i den seneste tid har udarbejdet, bl.a. Piecykbetænkningen om de transeuropæiske net, Farassino-betænkningen om kørekort, Tamino-betænkningen om kombineret transport og Jarzembowski-betænkningen om kontrol med skibe i havne.
For det femte - og det forekommer mig at være et meget vigtigt punkt - fokuserer betænkningen på mulighederne for større og nye beskæftigelsesmæssige muligheder i forbindelse med tættere forbindelser mellem forskellige regioner i håbet om en positiv turistmæssig udvikling og en indsats for bevarelsen af miljøet, som er en del af Den Europæiske Unions kultur og historie.
Alt i alt angiver betænkningen - som jeg ikke betragter som min, men som konklusionen på en lang debat mellem alle medlemmer af Transportudvalget - problemerne, men også løsningerne på en lang række situationer, som borgerne i Den Europæiske Union oplever i dagligdagen. Der er alt i alt tale om en betænkning vedrørende harmoniseringen af hovedinfrastrukturerne i Den Europæiske Union, af de politiske løsninger på transportområdet og af regler og adfærd. Det er nu op til Kommissionen på grundlag af oplysningerne i betænkningen at udarbejde konkrete aktioner, også og især på det finansielle plan, samt en tidsplan for gennemførelsen af aktionerne, for at der fra Østersøen til Middelhavet kan udvikles og realiseres et integreret, tilgængeligt, sikkert og effekt transportsystem.

Pollack
Fru formand, målsætningen for dette handlingsprogram skal være at skabe fri bevægelighed for alle borgere uden at skade naturen og miljøet. Ud fra denne definition er det klart, at de nuværende transportpolitikker ikke er bæredygtige og skal ændres radikalt i den retning. Alligevel adskiller denne meddelelse sig ikke fra de tidligere, og det trods farerne ved de nuværende tendenser.
Miljøudvalget er navnlig bekymret over vejtransportens indvirkning på miljøet. Lastbiler og personbiler tegner sig for indeværende for omtrent en fjerdedel af Unionens CO2 -emissioner. Med den planlagte forøgelse af vejtransporten vil dette i forvejen store tal sandsynligvis være fordoblet i år 2010, hvilket latterliggør EU's løfte om at reducere CO2 -niveauet og viser vor manglende evne til at opfylde de virkelige målsætninger.
Det, der tydeligvis er brug for, er unionsdækkende mål for en reduktion af CO2 -emissionerne i transportsektoren. Retfærdigvis skal det siges, at Kommissionen rent faktisk taler om det nødvendige skift væk fra vejtrafik. Men miljøet skal inddrages mere konsekvent og koncentreret i transportpolitikken. Allerede eksisterende principper, såsom at forureneren skal betale, og at alle sikkerhedsforanstaltninger skal tages, skal medtages i al transportlovgivning.
En måde at sikre en sådan integration på kunne være at tilføje alle nye transportforslag et bilag om miljøindvirkning med en beskrivelse af, hvilke miljøproblemer der kan opstå, og hvad der kan gøres for at løse dem.
Det eneste, Kommissionen har for perioden 1997-2000 i dette handlingsprogram, er tre forslag om lufttransport og ét om søtransport. Det betyder, at vejtransportens indvirkning på miljøet, der er et af de alvorligste problemer for Den Europæiske Union, rent faktisk bliver fuldstændig overset, og dette problem bliver endnu større i fremtiden, hvis der ikke gøres noget.
Når det er sagt, er de planlagte miljømæssige forslag velkomne nok, og det er de foreslåede grønbøger om internalisering af eksterne omkostninger og borgernes net også. Især vil sidstnævnte forslag gøre det muligt for mindre forurenende transportformer at konkurrere på mere lige fod med de forurenende former.
Der er et presserende behov for radikale, langsigtede politikker i denne sektor, og det er der desværre ikke mange tegn på i denne meddelelse. Mit udvalg giver den derfor kvalificeret støtte.

König
Fru formand, på Budgetudvalgets vegne må jeg sige, det glæder mig, at Budgetudvalgets forslag er kommet til udtryk i den foreliggende beslutning. Vi har især konstateret, at den finansieringsplan, Kommissionen har opstillet, kun er af rent vejledende karakter, og at finansieringen af de transeuropæiske net samt foranstaltningerne til strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten ikke var planlagt, da de finansielle overslag blev vedtaget.
Vi opfordrer derfor Kommissionen til at forelægge et forslag om ændring af disse finansielle overslag og glæder os over, at Rådet har samme opfattelse som Parlamentet, nemlig at der er behov for en revision af de finansielle overslag for at sikre finansieringen af nettene.
Vi hilser det velkommen, at Parlamentet holder fast ved de fjorten prioriteringer, fordi naturligvis de transeuropæiske net har to væsentlige funktioner. For det første er de efter Kommissionens opfattelse - og den deler vi - vigtige for beskæftigelsespolitikken. For det andet skal de hjælpe med til at sikre Europa som erhvervsområde. Det er altså vigtigt, at vi koncentrerer os her og ikke spreder os for meget.
Som østriger glæder det mig, at Alpe-forbindelsen er blandt disse fjorten projekter, altså Brenner-basistunnelen og de tilstødende linjer, fordi vi vil være konfronteret med, at Schweiz på grundlag af en folkeafstemning praktisk taget vil forbyde transit af vejgodstransport i år 2004, som jo allerede i dag er stærkt indskrænket på grund af grænsen på 28 tons.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på nødvendigheden af også at få Rådets tilslutning til i spørgsmålet om de egne indtægter, som vi vil disponere over efter Nederlandenes ratificering, at planlægge en tilsvarende bevillingsudvidelse, for at vi rent faktisk hurtigt kan iværksætte disse vigtige projekter.
Det andet, jeg som østriger hilser velkommen, er, at forlængelsen af højhastighedsstrækningen fra Paris via München til Wien indgår i de planlagte projekter. Det glæder mig ikke kun på min hjemby Wiens vegne, men også fordi jeg tror, det er vigtigt for Unionen som helhed, at vi forbereder tilknytningen til Østeuropa, til de stater, der som associerede stater senere skal blive medlemmer, og som det naturligvis også er afgørende for, at infrastrukturen allerede i dag bliver forberedt herpå.
Derfor bør Parlamentet også med enhver konsekvens - og jeg håber, Kommissionen vil støtte os i den forbindelse - sørge for, at der stilles tilsvarende bevillinger til rådighed, for at de transeuropæiske net rent faktisk kan yde deres bidrag til at sikre beskæftigelsen og til at sikre Europa som erhvervsområde på lang sigt.

Torres Couto
Fru formand, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik mener, at det af Kommissionen foreslåede handlingsprogram er en nødvendig og nyttig ramme for opfyldelsen af målsætningerne og prioriteringerne i hvidbogen om den fælles transportpolitiks fremtidige udvikling, selv om en mere konkret indfaldsvinkel og medtagelse af et mere omfattende statistisk baggrundsmateriale ville have været på sin plads.
For så vidt angår finansieringen af de transeuropæiske transportnet, er vi alle enige om disse nets betydning. De er et væsentligt element for den endelige gennemførelse af det indre marked. Deres indvirkninger på beskæftigelsen og de sociale problemer, vi dagligt kæmper med, vil være af stor betydning. I dette perspektiv mener vi, at der må ske en betydelig styrkelse af finansieringsinstrumenter og pengemidler, da vi ellers kan risikere endegyldigt at måtte afstå fra at opfylde de mål, vi har sat os for at nå.
Der må lægges særlig vægt på at styrke infrastrukturfondene og ligeledes på at fremme partnerskaber mellem den offentlige og den private sektor med henblik på at overvinde de kendte vanskeligheder på dette område.
Udvalget mener, at der med hensyn til sikkerhed må gøres en særlig indsats for at opnå en høj standard, som skal være gældende i hele Den Europæiske Union, og derfor mener vi, at en observationspost for denne problematik kan være et vigtigt instrument.
Hvad angår spørgsmålet om internalisering af de eksterne omkostninger, er dette efter vores mening et højt prioriteret aspekt. De tanker, der på dette punkt bliver givet udtryk for i grønbogen, viser klart, at mulighederne er der, og de bør derfor snarest muligt følges op af konkrete foranstaltninger på de behørige niveauer.

McMahon
Fru formand, jeg vil koncentrere mig om de sociale aspekter af denne betænkning. Som de foregående talere er også vort udvalg meget bekymret over, at denne forsigtige betænkning ikke er vidtrækkende nok, når man tager i betragtning, at den fælles transportpolitik er meget vigtig for Unionen.
Vi er navnlig bekymrede over arbejdstiden, og hvordan den påvirker transportsektoren. Hr. Flynn lovede os sidste år at stille forslag om den sektor, der ikke er omfattet af eksisterende bestemmelser, nemlig piloters arbejdstider og andre aspekter af transportområdet, hvor arbejdstagerne ikke er dækket af det oprindelige arbejdstidsdirektiv.
Det er længe side, faktisk 18 måneder, at hr. Flynn første gang lovede os det. Han lovede os det omkring den 18. januar 1995, og nu har vi juni 1996. Vort udvalg finder nu, at det er på tide, at Kommissionen gør noget på dette område.
Vi er også bekymrede over TEN, som andre har nævnt. Vi er bekymrede over, at Edinburgh-faciliteten, den økonomiske investeringsfond, der blev oprettet i Edinburgh, fortsat ikke er blevet til noget. Det har hindret udviklingen inden for transport, især ordninger for infrastrukturudvikling såsom vestkystlinjen i Det Forenede Kongerige og el-linjen til Glasgow Lufthavn. Mange af de andre gode færgeforbindelser, som kunne forbinde medlemsstaterne på hver side af Kanalen, er heller ikke blevet til noget på grund af manglende finansiering. Det er vigtigt, at Kommissionen lægger pres på Rådet for at sikre, at der er tilstrækkelige midler på infrastrukturområdet.
Transport er meget vigtigt for Den Europæiske Union for at sikre, at der virkelig findes bevægelsesfrihed, og at mennesker og varer frit kan rejse rundt i Unionen. Den bedste måde at gøre det er ved at skabe gode transportforbindelser.

Lüttge
Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, denne forelagte hvidbog er en konsekvent fortsættelse af vores tidligere italienske kollega Porazzinis betænkning om den fælles transportpolitiks fremtidige udvikling inden for rammerne af en bæredygtig mobilitet. Vi hilser det velkommen, at der hermed egentlig er inddraget et gammelt krav fra Europa-Parlamentet om en flerårig lovgivningsmæssig ramme med tidsplan og prioriteringer, og jeg tror, det ligeledes skal påskønnes, at transportsektoren ses som et integreret område, dvs. at sammenfatningen af de forskellige transportarter ses under et globalt aspekt.
Men vi har ganske væsentlige mangler. Jeg forsøger endnu en gang at formulere kort og klart det, min kollega McMahon har sagt. Han har berørt det ud fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelses perspektiv. Vi forlanger, at forholdet mellem harmonisering og liberalisering, der fortsat er i ubalance, rettes op. At vi i særdeleshed ikke skal henvende os til Kommissionen, men derimod til Rådet, vil jeg gerne give udtryk for meget tydeligt. Vi beder imidlertid Kommissionen om fortsat at støtte os på dette punkt. Vi har fortsat ikke fået nogen sikring af de sociale standarder, tværtimod, de sociale standarder begynder at skride, bliver presset længere og længere nedad. Vi har behov for konsultationer, vi har behov for udvikling af konsultationsmekanismer til rent faktisk at opnå lovgivningsmæssige konsekvenser mellem arbejdsmarkedets parter.
Det var - og hr. kommissær van Miert vil huske det - et meget tydeligt udtalt krav også på Kreta-konferencen i 1994, hvor vi ikke kun relaterede det internt til Den Europæiske Union, men kravet var også møntet på forholdet til de central- og østeuropæiske stater, der jo den gang netop havde opnået deres uafhængighed og var på vej til at udvikle deres strukturer.
Dette forhold mellem Den Europæiske Union og de central- og østeuropæiske stater beskæftigede vi os netop med i går, hvor vi fra Udvalget om Transport og Turisme og den steering -komité, der ledsager de paneuropæiske transportkonferencer, her i Bruxelles havde besøg af 17 lande og for første gang også de parlamentariske repræsentanter fra de dér opbyggede og indrettede transportudvalg. Disse resultater vil naturligvis indgå i forberedelsesfasen, men også i dagsordenen for den tredje paneuropæiske transportkonference, der vil finde sted i 1997 i Helsinki.
Jeg må sige, og dermed henvender jeg mig til hr. Parodi, at han naturligvis som ordfører også har deltaget i denne forberedelse, og at denne meget komplekse betænkning - det kunne ikke være anderledes ved den forelagte hvidbog, idet det har været nødvendigt at berøre de mest forskellige områder - i sine væsentlige bestanddele vil blive integreret i dagsordenen for denne tredje transportkonference i Helsinki. Den er et godt grundlag.
Transportsikkerhedsproblemerne med miljøorienterede løsningsforslag står egentlig på dagsordenen for alle transportformer. Jeg har kort berørt de eksterne forbindelser, og jeg vil gerne tilføje noget. Jeg anser det for meget vigtigt at give Kommissionen mandat til at repræsentere Den Europæiske Union i forhandlingerne om de forskellige transportområder med tredjelandene, og dét hurtigere end hidtil. Især tænker jeg naturligvis på lufttrafikken med De Forenede Stater, som jeg er blevet valgt til ordfører for. Det skal udvides yderligere, for kun sådan kan vi egentlig garantere, at enkelte medlemsstater i Den Europæiske Union ikke mere spilles ud mod hinanden med negative resultater til følge, som det tidligere har været tilfældet. Vi ønsker altså så vidt muligt at komme ud af disse bilaterale strukturer meget hurtigt og meget hurtigere se Kommissionen sidde med ved bordet som vogter af hele Den Europæiske Unions interesser.
Hr. König har omtalt de transeuropæiske net. Hr. König, vi er slet ikke kommet så langt, som De har givet udtryk for. Netop nu finder der et nyt møde sted i Forligsudvalget, mellem Parlamentets delegation og Rådet. Rådet har næppe bevæget sig, og det ser i øjeblikket snarere ud til, at hele konceptet strander. Det ville jeg beklage meget, men Rådet er nødt til at begribe, at der her er tale om medbestemmelseskompetencer; åbenbart har det endnu ikke fattet det. Ud over de fjorten projekter, som vi fra Parlamentet også støtter, ønsker vi os imidlertid en yderligere liste over prioriterede projekter. Ud over dette arbejde i Forligsudvalget ønsker vi naturligvis også omsider at udvikle et finansieringsgrundlag. Så kan vi mødes igen.
For øjeblikket ligger det også i, at Rådet indtager en blokadeholdning. Videreudviklingen af den paneuropæiske transportpolitik bliver mere bremset af Rådet, end den bliver støttet. Hvis Parlamentet og Kommissionen ikke var der, så det mørkt ud på dette område! Jeg mener, man kan her kun støtte kommissionsformand Santer og give ham ret i, hvad han her har givet udtryk for i eftermiddag, nemlig at vi er nødt til at afsætte flere finansielle midler. Vi har et investeringsbehov på hundredvis af milliarder, og der er kun afsat et par latterlige hundred millioner ecu på vores europæiske budget. Vi er altså nødt til fortsat at gå ud fra, at disse opgaver i første række varetages af medlemsstaterne.
Hr. Parodis betænkning er et vigtigt skridt i rækken af de andre betænkninger om dette emne og i videreudviklingen af den paneuropæiske transportpolitik.

McIntosh
Fru formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe glæder sig over Kommissionens handlingsprogram, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Kommissionen for dens initiativ og lykønske vor egen ordfører, hr. Parodi, med hans betænkning.
Jeg vil her i aften belyse et par emner. Især behovet for at bruge handlingsprogrammet til at sikre en fuldstændig gennemførelse af det indre marked og basere handlingsprogrammet på sikkerhed, konkurrence og øget forbrugervalg.
I forbindelse med søtransport vil jeg gerne gøre mine kolleger opmærksomme på anmodningen om, at vi skal have truffet nogle positive foranstaltninger for at støtte Europas flåde, herunder oprettelsen af Euros-registret.
Jeg vil også benytte lejligheden til at opfordre til, at handlingsprogrammet kommer til at omfatte foranstaltninger til forbedring af færgernes sikkerhed og sikring af landbaserede infrastrukturer for satellitsystemer, således at det bliver muligt at gribe ind så hurtigt som muligt, når skibe kommer i vanskeligheder, så de kan anløbe sikker tilflugtshavn. Endvidere ville havnestatskontrollen blive forbedret og styrket, hvilket vil sikre en effektiv flagstatskontrol og i påkommende tilfælde afgrænsning af følsomme områder.
På jernbaneområdet vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på, at vi ønsker en bedre udvikling af de europæiske jernbaner. Vi opfordrer navnlig til en åbning af jernbanemarkedet for nye, private jernbaneselskaber, hvilket vil øge forbrugernes valgmuligheder.
Vedrørende sikkerhed og montering af sikkerhedsseler vil vi navnlig understrege betydningen af trepunktssikkerhedsseler og forstærkningsskinner i busser og minibusser.
På området lufttransport mener vi især, det er vigtigt at få et ensartet system for lufttrafikkontrol. Vi bør afskaffe statsstøtte til luftfartsselskaber og navnlig opfordre hr. Van Miert til at kræve anvendelse af princippet »første og sidste gang« på statsstøtte i luftfartssektoren.
Med punkt 56 mener vi, at ordføreren sigter mod at fremme en politik for eksterne relationer inden for lufttransport, og jeg håber, at han kan støtte vort ændringsforslag i den retning.
Som andre talere har nævnt, støtter vi TEN, der muliggør større brug af offentlige og private partnerskaber og en fantasifuld måde at finansiere sådanne ordninger på.
Rent personligt vil jeg gerne slutte med at sige, at Kommissionens forslag efter min mening afspejler, hvad der allerede sker i Det Forenede Kongerige i forbindelse med vej-, jernbane, - luft- og søtransport samt kombineret transport. Jeg håber, Parlamentet er enigt med mig i, at Storbritannien fører an i Europa, ikke mindst ved at sikre lige muligheder ved at fjerne statsstøtten til minibusser, men også ved at montere sikkerhedsseler i busser og minibusser og fremme sikkerheden til søs. Vi anbefaler denne betænkning, lykønsker ordføreren og takker Kommissionen for dens initiativ.

Santini
Fru formand, jeg vil lykønske hr. Parodi - og dette er ikke tom smiger, men ægte følt ros - i og med at han har givet dem af os, der agter at følge den vej, der fører frem til den fulde integrering og rationalisering af transportsystemerne, et pålideligt, konkret og sammenhængende kort, et kort, der - som hr. Lüttge nævnte - fuldt ud respekterer fortiden, men som - efter min opfattelse - samtidig er fremadrettet. Blandt de incitamenter, som kortet kan give, vil jeg fremhæve ét, nemlig det, som ordføreren - måske ikke tilfældigt - lagde til grund for sit indlæg: de finansielle aspekter. At opstille projekter er udmærket og inspirerende, men hvad hvis vi ikke råder over de nødvendige midler med henblik på at realisere projekterne? Jeg vil sige, at vi allerede i præamblen har noget at glæde os over i kraft af selve indfaldsvinklen til projektet, men også grund til bekymring, fordi projektet er et projekt på lerfødder.
Denne bekymring skyldes to tal: jeg læser, at behovet forudset i Jacques Delors' hvidbog for de transeuropæiske net i perioden 1994-99 er på 200 mia ECU; lidt længere fremme læser jeg, at de ressourcer, der er stillet til rådighed for disse net for samme periode, er på 1.698 mio ECU; det vil sige, at man har stillet 0, 85 % af de midler, der var anført som nødvendige, til rådighed for projektet.
Den europæiske befolkning er lidt forvirret over dette og over løfter, der ikke kan holdes. Det er da også nødvendigt, at Kommissionen, Europa-Parlamentet og Rådet kommer med et præcist udspil, især vedrørende tilvejebringelsen af de nødvendige midler og dernæst med hensyn til metoderne for de meget omtalte partnerskaber, der nævnes som den endelige løsning. Beslutningsforslagets punkt 87 betegner en nyskabelse, som måske ikke er original, men ikke desto mindre meget interessant, hvor der tales om indførelsen af nye incitamenter og især om forpligtelser fra Den Europæiske Unions side med henblik på at fremme privat deltagelse.
Men vi bør hér være opmærksomme: Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse opfordrer nemlig til en øget indsats - under punkt 1 i dets konklusioner efter at have anbefalet indførelsen af »eurobonds« - således som de kaldes - et punkt, der understreges endnu tydeligere af Budgetudvalget - medens det i de generelle betragtninger betones, at man med hensyn til prioriteringen bør skelne mellem de projekter, der reelt er rentable og de projekter, der udgør en forpligtelse fra Den Europæiske Unions side.
Jeg skal minde om, at kommissær Kinnock en dag kom med følgende udtalelse: «Gør det klart for befolkningen, at det at deltage i tilvejebringelsen af disse net er en forretning«. Jeg mener, vi bør udsende denne opfordring på et realistisk og redeligt grundlag, idet vi opstiller konkrete, klare og gennemsigtige retningslinjer.

Van Dijk
Fru formand, jeg er nu lidt skuffet både over Kommissionens handlingsprogram og over betænkningen. Jeg synes, at Kommissionen handlingsprogram udelader en række ting. Jeg synes ikke, det knytter tilstrækkeligt an til miljøpolitikken, og desuden, dér hvor det for eksempel drejer sig om sikkerhed, gives der ikke tilstrækkeligt svar på sikkerhedsproblemerne for vejtransporten, og heller ikke for lufttransporten.
Jeg savner, når det drejer sig om miljøet, en henvisning, bare en henvisning, til målsætningerne om CO2 -reduktion, som de europæiske institutioner selv har fastlagt dem i den forløbne tid. Hvordan kan man hårdnakket påstå, at man forsøger at skabe a sustainable mobility , hvis man i sådan et handlingsprogram ikke en eneste gang refererer til den slags målsætninger og angiver, ad hvilken vej man når dem. Hr. Parodis betænkning gør ganske vist noget ved det, men desværre er betænkningen blevet enormt sammenstrikket, en enorm opremsning af krav og ønsker, så man ikke længere kan uddrage prioriteterne i den. Det er synd og skam, for så ser man heller ikke, præcis hvor Parlamentets væsentligste kritik af handlingsprogrammet ligger.
Det kan altså ikke forbløffe Dem, at vi som gruppe har stillet en række yderligere ændringsforslag for at se, om vi her og dér alligevel kan stramme det lidt mere op i retning af en bedre miljøpolitik, og det fører for eksempel til, at vi mener, at lufttransporten, som det i øvrigt også er udtalt af Rådet (miljøministrene), og som det også er refereret af Kommissionen i dens rapport om afgifterne, at lufttransporten nu endelig skal underkastes de indirekte afgifter, momsen og forbrugsafgifterne.

Van der Waal
Fru formand, Kommissionens handlingsprogram er så generelt og bredt, at der ikke står særlig meget deri, som jeg ikke kan være enig i. Det er det dokuments styrke, men samtidig dets svaghed. For mange generelle, for få bindende udtalelser og for få konkrete prioriteter. Indrømmet, transportproblematikken er kompleks og meget mangfoldig. Der kan for alle politiske områders vedkommende udtales talrige, legitime ønsker, men det må ikke forhindre, at man foretager en prioritering og angiver visse kraftlinjer.
Det henvises der med rette til i Parodi-betænkningen. Kommissionen skal derfor efter den paneuropæiske transportkonference næste år i Helsinki opstille et nyt handlingsprogram og heri foretage en klarere prioritering. I den forbindelse vil jeg påpege tre områder, der skal være genstand for opmærksomhed.
For det første unionsudvidelsen. Som følge heraf må man forvente en kraftig vækst i transporten. I samarbejde med landene i Central- og Østeuropa skal Unionen koncentrere sig om det.
For det andet skal jernbanernes og vandvejenes andel af transporten forøges betydeligt i lyset af udvidelsen og på grund af den stigende transport inden for Unionen selv. Indlandsskibsfart, kystfart og jernbaner skal have en meget stærkere markedsposition. Foranstaltninger til modvirkning af godstransport og personbefordring ad vejene inklusive internalisering af eksterne omkostninger er utilstrækkelige, når der ikke findes noget godt alternativ. Åbning af jernbanemarkedet og fortsat gennemførelse af de transeuropæiske net er derfor uomgængelig.
For det tredje skal Unionen i lyset af den stærke vækst i lufttransporten lægge sig i selen for indførelse af afgift på flybrændstof på verdensplan.
Endelig skal hr. Parodi lykønskes med det omfangsrige arbejdsdokument, han har forelagt for os. Jeg frygter imidlertid, at overblikket over prioriteterne risikerer at gå tabt igen, fordi betænkningen er så omfattende og komplet.

Farthofer
Fru formand, med meddelelsen om handlingsprogrammet 1995-2000 som led i den fælles transportpolitik har Kommissionen uden tvivl tilkendegivet et skridt i retning af en strategisk orientering af transportpolitikken. Ved at koncentrere sig om fire aktionsområder viser man sin vilje til en integreret orientering af transportlovgivningen. Dette er så meget mere glædeligt, som man som medlem af det kompetente udvalg en gang imellem har indtryk af at have at gøre med en samling usammenhængende lovinitiativer. Transporten, det kan man ikke gentage tit nok, kan ikke sektoropdeles på forskellige transportformer. Den skal altid betragtes som en helhed og underordnes strategisk overordnede mål såsom formindskelse af miljøbelastningen.
Denne konstatering skal fremhæves i forbindelse med den sociale dimension og spørgsmålet om arbejdstid. Enhver af os ved, at inden for vejtransport overholdes lovbestemte arbejdstider kun delvis. Det er imidlertid ikke kun ensbetydende med gener og farer for de berørte arbejdstagere, men også en fortsat subventionering af en miljøbelastende transportform. De retsmidler, vi har til rådighed på europæisk plan, er beskedne, når man sammenligner dem med den klassiske konkurrencerets og GD VI's kompetencer.
Kommissionens meddelelse er på aktionsområdet »hensyn til den sociale dimension« kun en fortsættelse af konsultationen mellem arbejdsmarkedets parter. Men det ville være forkert at dadle kommissæren for disse utilstrækkeligheder, fordi medlemsstaterne fortsat skjuler sig under påskud af subsidiaritet. Følgerne af denne politik - eller rettere sagt mangel på politik - vedrører imidlertid hele det indre marked og fordrejer konkurrencen mellem transportformerne. For så vidt vil jeg gerne afslutningsvis udtrykke min tvivl med hensyn til, om Kommissionen overhovedet kan nå det miljømål, den har sat sig i hvidbogen.

Stenmarck
Fru formand, den betænkning, som vi behandler lige nu, er på mange måder et positivt og offensivt dokument. Det er nødvendigt, hvis vi skal klare Europas trafikproblemer i fremtiden, ikke mindst i betragtning af den omfattende udvidelsesproces, som vi nu står over for. Derfor har vi også grund til at være ordføreren, hr. Parodi, taknemlige for det arbejde, som han har udført. Men der er én udfordring til os, som er endnu større, nemlig at klare kombinationen af en øget trafik og et bedre miljø.
Dagen i dag er den Verdensmiljødag, som FN har udråbt. Det burde præge denne forhandling og den beslutning, som vi nu står over for at skulle vedtage. Miljøet er det store, afgørende spørgsmål ved årtusindskiftet. Intet kan være vigtigere for os end at få bugt med de forskellige miljøproblemer. På samme måde som freden var den store vision, da EU blev dannet, og naturligvis stadig er det, burde den udfordring, som det er at løse Europas miljøproblemer, være visionen for det enogtyvende århundrede for alle os, der på den ene eller den anden måde er aktive på en europæisk politisk arena. Vejtrafikken er indiskutabelt årsag til mange af miljøproblemerne.
Dette mener jeg godt, man kan sige, og samtidig alligevel erkende to ting, nemlig, for det første, at antallet af biler i EU-landene faktisk vil fortsætte med at stige, simpelthen fordi langt de fleste oplever det som den bedste måde at transportere sig på. Og for det andet: Vi løser ikke de miljøproblemer, som bilismen giver anledning til, udelukkende ved hele tiden at strafbeskatte bilisterne. I flere af landene fører dette kun til, at ingen har råd til at købe nye og mere miljøvenlige biler. Derfor bliver bilparken da også hele tiden blot ældre og ældre og set fra et miljøsynspunkt blot ringere og ringere. Alligevel er det dét, man fokuserer på i en lang række lande.
I stedet er tiden nu inde til, at EU som et led i arbejdet med at løse Europas miljøproblemer formulerer den langsigtede vision, at bilismens negative påvirkning af miljøet skal høre op. Det forudsætter, at vi vover at opstille det mål og stille det krav, at der i fremtiden skal være noget andet i bilerne end de nuværende forbrændingsmotorer. Der bliver formentlig i stedet tale om batteridrift eller om at gøre en eller anden form for hybridmotor tilgængelig for kommerciel brug. På sin side forudsætter dette målbevidst forskning for at løse de forskellige problemer. Det, som vi i dag burde gøre, var at lade alt vort arbejde tage sigte på et årstal, hvor problemerne skulle være løst. Hvis vi ikke alene lod den europæiske bilindustri indstille sig herpå, men også afsatte de nødvendige forskningsressourcer, er jeg overbevist om, at det også ville kunne lade sig gøre. Det ville, fru formand, være en af de bedste indsatser, som vi kunne gøre for den opvoksende generation.

Lukas
Fru formand, mine damer og herrer, som led i den fælles transportpolitik bør miljøhensynet til naturen og de berørte befolkningsgrupper prioriteres lige så højt som forbedringen af konkurrenceevnen for hele Europa som erhvervsområde. Åbningen af områder med svag infrastruktur tillægges for stor betydning, forekommer det mig, sammenlignet med løsning af de dramatiske, for en stor del transitbetingede miljøproblemer i transportmæssigt overbelastede områder - især i Alperne. Også under dette aspekt skal, sådan som Budgetudvalget foreslår, de vigtigste 14 topprojekter inden for de transeuropæiske transportnet, der berører flere lande og er i hele Europas interesse, hvad angår sikring af en fælles finansiering, prioriteres under hensyn til, hvor meget de haster.
I denne forbindelse skal der gøres opmærksom på, at der ubetinget bør findes en paneuropæisk finansiering for Brenner-basistunnelen og de tilstødende linjer så hurtigt som muligt. Finansieringen af dette for den europæiske transportinfrastruktur så vigtige projekt kan ikke alene tilvejebringes af de tre involverede lande, nemlig Tyskland, Italien og Østrig. Grænserne for, hvor mange lidelser de mennesker kan bære, der bor i denne del af Alperne, må ikke overskrides på sigt.
Jeg er netop også i denne forbindelse enig med ordføreren, når han mener, at ved evalueringen af transeuropæiske infrastrukturprojekter er det ikke kun nytten for den enkelte medlemsstat, der burde vurderes, men også de fordele, der opstår for hele Unionen. Netop virkeliggørelsen af Brenner-basistunnelen vil ikke kun betyde et økonomisk og økologisk fremskridt for de direkte berørte regioner, men også være en enorm fordel for hele Unionen.

Nicholson
Fru formand, først vil jeg lykønske ordføreren med en udmærket betænkning. De transeuropæiske net er yderst vigtige for Den Europæiske Unions fremtid, navnlig for dens fjernereliggende områder, og det vil jeg uddybe i mit indlæg her i aften.
God infrastruktur i Unionen er vigtig, og luft- og søforbindelser er af afgørende betydning. I Nordirland er vi 100 % afhængige af forbindelserne fra vore havne til Storbritannien. Al vor import og eksport afhænger af en effektiv ro-ro-infrastruktur. Søtransport er vor forbindelse til Storbritannien og derfra videre til resten af Europa. Vi vil ikke forfordeles på grund af urimelig støtte til andre dele af Unionen og andre medlemsstater gennem Samhørighedsfonden, således som det er tilfældet for indeværende.
Jeg glæder mig over, at man har medtaget sikkerhedsseler, for det er en meget vigtig sikkerhedsforanstaltning i Unionens busser. Når vi taler om en harmonisering af brændstof og vægtafgifter, bliver jeg temmelig bekymret. Jeg mener, at vi skal skabe lige forudsætninger, men vi skal harmonisere på et realistisk grundlag.
Bekvemmelighedsflag i skibsindustrien har hjemsøgt os i årevis, og vi har aldrig fundet en løsning. Det er et meget alvorligt problem, som ikke forsvinder af sig selv. Vi har hidtil ikke været forberedt på at acceptere følgerne af øget sikkerhed på vore søveje.
Til sidst glæder det mig, at det er hr. Van Miert, der er til stede i aften. For mange år siden, da han var ansvarlig for transportområdet, var jeg med en delegation bestående af britiske parlamentsmedlemmer på besøg hos ham. Da vi ankom til hans kontor, fandt vi ud af, at Nordirland end ikke eksisterede. Der var ingen forbindelser mellem Nordirland og Storbritannien og resten af Europa. I aften vil jeg gerne takke ham, fordi han under vort besøg forsikrede os om, at vi bestemt havde forbindelser fra Belfast og Larne og de øvrige havnebyer. Det er jeg ham taknemmelig for, og jeg tvivler ikke på, at Kommissionen fortsat vil være opmærksom på nødvendigheden og vigtigheden for Nordirland af disse forbindelser.

Van Miert
Fru formand, faktisk var det mig for kort tid siden forundt lige at vende tilbage til min gamle kærlighed, for som det rigtigt blev sagt, tog jeg mig under mit første mandat som medlem af Kommissionen af transportpolitikken, og jeg husker, at det var en periode, hvor vi kunne notere os en vis fremgang.
Men lad mig begynde med at ønske hr. Parodi hjertelig tillykke og også Udvalget om Transport og Turisme og de andre udvalg, som har medvirket til denne betænkning om Kommissionens handlingsprogram. Det er blevet et ganske omfattende dokument, som vidner om den grundighed, hvormed ordføreren, men også de andre medlemmer både i Udvalget om Transport og Turisme og i de andre udvalg i Parlamentet, har studeret Kommissionens program.
Betænkningen omfatter da også en rigdom af nyttige forslag og opbyggelig kritik, som Kommissionen naturligvis vil inddrage i sine egne overvejelser. Jeg skal dog lige minde om, at ikke alle målsætninger kan realiseres på kort sigt, og at udviklingen af en fælles transportpolitik er en langstrakt opgave. I øvrigt ved vi af erfaring, at Parlamentet på et givet tidspunkt sågar har måttet gå til Domstolen for at sætte lidt skub i sagen. Siden da har vi kunnet opnå en del, men det moment, vi oplevede for en syv-otte år siden, synes igen at være gået en smule tabt, beklageligt nok.
Det er uundgåeligt, at jeg inden for rammerne af denne korte forhandling ikke kan komme ind på hvert enkelt forslag, enhver bemærkning eller kritik i hr. Parodis betænkning. Handlingsprogrammet er udfærdiget efter anmodning fra både Parlamentet og Rådet om at udarbejde et flerårigt lovgivende rammeprogram for transportområdet. Den anmodning udsprang på sin side af forhandlingerne om Kommissionens hvidbog fra 1992 om den fælles transportpolitiks fremtidige udvikling. Som De ved, var det den periode, jeg stadig havde et vist ansvar for. De husker nok stadig, at der blev udarbejdet en ganske interessant betænkning desangående af hr. Porrazzini. Vi imødekom altså den anmodning, og vort udgangspunkt i den forbindelse var at give en kortfattet oversigt over de af os planlagte aktioner for perioden frem til år 2000, og når jeg siger os, var det i første række min kollega, Neil Kinnock, som har taget ansvaret for det, og som undskylder, at han ikke kan være her i aften, men jeg antager, at De ikke vil tage ham det alt for ilde op, når jeg lige springer ind for ham her.
Kommissionen tilsigter med handlingsprogrammets udfærdigelse blot at præsentere en række mulige aktioner. Det er en misforståelse, at dette skulle være en global strategisk fremgangsmåde, som fremlægges, det er blot en opregning af de initiativer, som kan tages, eller som Kommissionen mener kan fremlægges i de kommende år. For politikkens kraftlinjer og strategien var nemlig allerede fastlagt i hvidbogen. For tydelighedens skyld markeres hovedområderne for vores aktivitet mere nøje i handlingsprogrammet. Den lange liste med krav i Parlamentets betænkning må da heller ikke få os til at tabe af syne, at Parlamentet og Kommissionen i stigende grad er blevet enige om transportpolitikken og de aktioner, der skal foretages. Jeg har da også i de fleste indlæg mærket, at man egentlig ikke ligger så langt fra hinanden. Det drejer sig mere om påskønnelse, drejer sig mere om betoning. Inden for rammerne af denne forhandling synes det også umuligt at gå endnu længere i forhandlingerne om alle spørgsmål, som er anført i betænkningen.
Jeg ville gerne komme ind på forskellige bemærkninger, som er fremsat, men det har vi desværre ikke tid til. Jeg vil derfor være ganske kortfattet. Dog er der enkelte forhold, som alligevel lige skal berøres. Således anmodes der i beslutningsforslaget om udarbejdelse af en lang række dokumenter, et ændret handlingsprogram til efteråret 1997, hvert andet år fra sommerens begyndelse i 1998 et omfattende dokument om planlægning og gennemførelse, en ny hvidbog i år 2000, en rapport om Maastricht-traktatens egnethed som grundlag for en ny fælles transportpolitik. Det alt sammen oven i et årligt lovgivningsprogram.
Det er naturligvis et alvorligt signal fra Parlamentet, men jeg vil alligevel bede og indtrængende anmode Dem om at bevare en vis sans for realiteter, for vi kan ikke begynde at stable rapporterne og programmerne oven i hinanden. Vi skal også forsøge at arbejde pragmatisk og gøre fremskridt.
I betænkningen gentages også den længe herskende opfattelse i Parlamentet, at vores generelle politik og vore specifikke forslag skal underbygges bedre statistisk. Naturligvis er vi enige i det, men De ved, hvor vanskeligt det er at få pålideligt materiale fra de forskellige medlemsstater. Inden for visse sektorer går det allerede lidt bedre. Jeg tænker blandt andet på søfarten og på luftfarten, og i det omfang, det materiale stilles til rådighed, vil Kommissionen naturligvis også bruge det.
Jeg vil så gerne fremsætte en bemærkning eller komme med en indvending vedrørende forskellige kritiske bemærkninger om transportpolitikkens sociale og beskæftigelsesmæssige aspekter. Naturligvis skal man tage disse i betragtning, men der er stadig folk til stede her i salen, som ganske udmærket ved, at Kommissionen om og om igen har bestræbt sig på, også før i tiden, at opstille ledsageforanstaltninger, harmoniseringsforanstaltninger, bestemte sociale foranstaltninger over for den liberaliseringspolitik, der skal føres. Men desværre har vi hver gang måttet konstatere, at beredvilligheden fra Rådets og også fra en række regeringers side var yderst begrænset på det plan. Må jeg minde om, at Kommissionen allerede for flere år siden tog initiativ til at forsøge at harmonisere the flytime and the resttime for piloterne, men det blev en ørkesløs vandring for os. Jeg kunne give Dem andre eksempler, så jeg har nok lov til at konstatere, at det ikke skyldes mangel på indsats fra Kommissionens side eller mangel på initiativer, men at der ganske enkelt har manglet politisk vilje på rådsplan til at gøre konkrete fremskridt.
Så vil jeg også gerne lige komme ind på det, hr. Lüttge sagde, og jeg vil gerne stadig give ham en vis ros, for han er én af de vigtigste initiativtagere til i sin tid at begynde at tænke paneuropæisk. Jeg husker vores første konference i Prag, hvor vi var samlet ikke blot fra Den Europæiske Union, men også fra landene i Central- og Østeuropa, og hvor vi for første gang sammen begyndte at drøfte, hvad der var nødvendigt for at forsøge at slå bro over alle hindringerne fra før i tiden. Men det er desværre også lang tid siden. Vi kunne have gjort meget mere, hvis man også havde stillet de nødvendige budgetmidler til rådighed til støtte for konkrete projekter. Men vi skal blive ved med at slå på det.
Det samme gælder naturligvis for de transeuropæiske net. Der antager jeg også, at ingen her i Parlamentet kan bebrejde Kommissionen for ikke at gøre den nødvendige indsats. I øvrigt vil jeg også gerne give Parlamentet et lille kompliment her. Jeg husker, og det vil jeg blandt andet gerne sige til hr. König, for dengang var han endnu ikke i Parlamentet, at de første finansielle midler, vi fik til at gøre noget i forbindelse med infrastrukturen, de kom fra Parlamentet mod Rådets vilje. Sådan fik vi vore første midler. Det har altid været en kamp fra Parlamentets side sammen med Kommissionen mod Rådet, om man vil, for at få de nødvendige midler. De ved, hvor hårdt Kommissionen og især formanden i Kommissionen nu igen skal til at slå på det forud for Det Europæiske Råds topmøde i Firenze.
Jeg kan blot udtale håb om, at kogalskaben ikke endnu en gang kommer til at optræde som lyseslukker, og at sagen udskydes for os på ny.
Dermed vil jeg egentlig slutte, mine damer og herrer. Der er utvivlsomt stadig en række ting at berette, men jeg tror, jeg lader det være nok med det. Jeg vil gerne sige hjertelig tak for bidragene til alle dem, som har taget ordet, og vil endnu en gang på Neil Kinnocks vegne lykønske ordføreren med det fremragende arbejde.

Formanden
Tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.05 og genoptaget kl. 21.00)

Kørekort
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0123/96) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/439/EØF om kørekort (Ordfører: Farassino).

Farassino
Hr. formand, jeg vil komme med en ganske kort redegørelse vedrørende dette direktiv. Europa-Parlamentet vedtog ved førstebehandlingen Kommissionens forslag af 16. januar 1995 vedrørende en alternativ kørekortmodel af plastik af kreditkorttypen under tilføjelse af otte ændringsforslag. Det var vigtige ændringsforslag, og jeg vil her nævne de tre vigtigste, nemlig for det første nødvendigheden af i fremtiden at udarbejde et pointkørekort; for det andet muligheden for at medlemsstaterne valgfrit kan påføre kørekortet livsvigtige medicinske oplysninger om indehaveren og om, hvorvidt denne er organdonor; for det tredje kravet om, at medlemsstaterne ikke opkræver nogen årlig afgift på kørekortet, idet der for indehaveren kun bør være udgifter forbundet med udleveringen af kørekortet.
På grundlag af Europa-Parlamentets udtalelse ændrede Kommissionen sit oprindelige forslag, idet den godkendte ændringsforslagene vedrørende farver, markeringer også på side 1 og den valgfri påføring af livsvigtige medicinske oplysninger, samt om indehaveren er organdonor. Rådet (transport) af 7. december 1995 nåede frem til en fælles holdning, der blev vedtaget den 26. februar 1996. De vigtigste punkter var følgende: Man opgav på europæisk plan at indføre mikroprocessorer på kørekortet, og en ekspertgruppe fik til opgave at undersøge følgevirkningerne og samtlige sikkerheds- og fortrolighedsaspekter vedrørende indførelsen deraf. Man fjernede tidsfristen på 10 år for den administrative gyldighed af kørekortet af kreditkorttypen - hvilket efter min mening er helt meningsløst, da man ikke kan udstede et kørekort til en attenårig og derefter lade vedkommende beholde det samme kørekort indtil sin død med det samme foto. Der indføres nogle andre specifikke fakultative oplysninger om et eventuelt identificeringsnummer for indehaveren, der er forskelligt fra kørekortnummeret, samt nye oplysninger, der senere kan indsættes af værtslandet på et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat.
Endelig indføjes der en ny rubrik, nr. 14 på side 2, med plads til, at den udstedende medlemsstat eventuelt kan påføre kørekortet påtegninger, der er nødvendige af administrative hensyn, f.eks. datoen for beståelsen af køreprøven, eller som vedrører trafiksikkerheden. I denne nye rubrik kunne man ligeledes efter anmodning fra indehaveren anføre oplysninger, som ikke vedrører kørekortet, f.eks. blodtype, om indehaveren er organdonor, indehaverens statsborgerskab osv.
Direktivets ikrafttrædelse er fastsat til den 1. juli 1996. Rådet har godkendt tre af de otte ændringsforslag fra Europa-Parlamentets førstebehandling. Ordføreren foreslår således, at en række ændringsforslag ved førstebehandlingen genfremsættes, samt at visse dele ændres, som Rådet ændrede i forhold til det oprindelige forslag.
For det første foreslås det med hensyn til ændringsforslag 1, at man som et af formålene/fordelene ved den nye kørekortmodel af kreditkorttypen genindfører muligheden for en mere fleksibel anvendelse, udvidet sikkerhed og en mindre risiko for forfalskning; med hensyn til ændringsforslag 2 genfremsættes i det store og hele forslaget om, at navnet på den udstedende medlemsstat bør angives, hvorimod dette var valgfrit i henhold til Rådets ændringsforslag. Ændringsforslag 3 er praktisk taget en forenkling af Rådets forslag, fordi det fjerner den første del. På dette punkt vil jeg også anmode referenterne om at notere, at der var en afskrivningsfejl i ændringsforslaget, som burde have været formuleret som følger: «Betegnelsen »kørekort« på alle EF's sprog trykkes med rosa på en sådan måde, at det udgør kørekortets baggrund«; endelig genfremsættes med ændringsforslag 4 forslaget om, at medlemsstaterne forpligter sig til kun at opkræve udgiften til udstedelsen af kørekortet; man betaler jo for udstedelsen af kørekortet, derudover en vægtafgift og en mængde andre afgifter; og så kan det vel ikke være meningen, at man også skal betale en årlig afgift for kørekortet.

Schmidbauer
Hr. formand, forslaget om indførelse af et europæisk kørekort i form af et plastikkort i kreditkortstørrelse er i og for sig et fornuftigt og for alle parter praktisk initiativ. Dette kort skal egentlig lette den frie bevægelighed for de europæiske borgere og fremme den gensidige anerkendelse af dokumentet. Efter Rådets fælles holdning kan jeg ikke holde det indtryk tilbage, at Rådet systematisk vil forhindre ethvert fremskridt i retning af mere fællesskab i Den Europæiske Union.
Næsten hver eneste artikel er forsynet med ordene valgfri eller ikke-obligatorisk . Disse i sig selv harmløse ord betyder imidlertid, at det til enhver tid er op til medlemsstatens forgodtbefindende, om og i givet fald hvad den gennemfører. Et direktiv skal imidlertid sætte rammerne for en national lov og ikke forvandle disse rammer til et fleksibelt gummihylster med ordene valgfri eller ikke-obligatorisk . Den fælles holdning er ligefrem et mønstereksempel på Rådets inkompetence til at træffe en reel fælles beslutning. Kun når det drejer sig om at sidde Parlamentets forslag overhørig, synes der at være et stort potentiale af indforståelse i Rådet.
Den af Kommissionen foreslåede valgfri - og jeg understreger valgfri - indførelse af en mikroprocessor på kortet er også blevet afvist og ændret til, at der skal reserveres plads på kortet. Grundlaget for kreditkortforslaget var imidlertid den eventuelle og kontrollerede anvendelse af fremtidige informationsteknologier. Nu har Rådet med sin beslutning sørget for mere administration og flere omkostninger, for når betingelserne for indførelse af mikroprocessoren er forhandlet færdige, er det nødvendigt at ombytte de nye kørekort igen. Mærkeligt nok har Rådet, og først og fremmest den tyske trafikminister, afvist gyldighedsperioden på ti år med den begrundelse, at der derved ikke opnås den ønskede administrations- og omkostningsbesparelse, og har gjort den valgfri. Jeg spørger mig, hvordan den europæiske gensidige anerkendelse så skal fungere.
Hvis f.eks. en tysker, der har et kørekort uden tidsbegrænsning, flytter til et EU-land, der har kørekort med tidsbegrænsning, så kan ingen binde mig på ærmet, at hans kørekort så bliver anerkendt. Problemet skal da senest løses ved at indbringe en sag for EF-Domstolen på grund af forskelsbehandling. Jeg har den opfattelse, at betegnelsen »Europæisk kørekort« er etiketsvindel.
Transportudvalget har vedtaget fire ændringsforslag til andenbehandlingen. Min gruppe vil støtte dem. Direktivet skal jo træde i kraft den 1. juli i år. Vi, Parlamentet, ønsker ikke yderligere forsinkelser, for indførelsen af kreditkortformatet bliver af den tyske regering allerede nu f.eks. brugt som undskyldning for ikke at gennemføre omsættelsen af direktivet fra 1991 rettidigt. Den vil jo lige vente, til plastikkortet kommer.

Koch
Hr. formand, jeg glæder mig over Kommissionens forslag om pr. 1.7.1996 at give medlemsstaterne chancen for at indføre en fælles kørekortmodel i form af et dokument i kreditkortformat som alternativ til papirmodellen. Et sådant dokument giver for det første forudsætningen for, at et kørekort forstås overalt i Europa, og at der sker en gensidig anerkendelse af de enkelte staters kørekort, hvilket altså giver mere forbrugersikkerhed.
For det andet letter det kontroller, der bliver nødvendige, og bidrager således til trafiksikkerheden. For det tredje giver det mulighed for en fleksibel anvendelse og nedsætter samtidig risikoen for forfalskning af kørekort. For det fjerde opfylder det mange menneskers moderne aktuelle trang til, at håndtering af ting og omgang med myndigheder og institutioner skal ske effektivt, praktisk og fleksibelt. Netop derfor forventer jeg, at mange medlemsstater, selvom det desværre ikke er obligatorisk, meget hurtigt benytter chancen til at indføre en sådan kørekortmodel.
Rådet vil jeg gerne gratulere med dets beslutning om sammen med Parlamentet at gå imod kommissionsforslaget om at begrænse den officielle gyldighedsperiode til ti år. Denne beslutning giver brugerstaterne mulighed for selv at træffe afgørelse om gyldighedsperioden for kørekortet, der ganske vist udstedes efter EU-model, men fortsat er et nationalt kørekort.
I den forbindelse favoriserer Det Europæiske Folkepartis Gruppe ikke blot en væsentlig længere, men en ubegrænset gyldighedsperiode. Det er med til at spare omkostninger og formindske bureaukratiet. Indførelse af et særligt felt, hvori den udstedende medlemsstat kan registrere ikke-obligatoriske oplysninger, svarer til Parlamentets forslag. Det skal imidlertid meget nøje påses, at netop ved oplysninger af medicinsk art, altså om blodtype, allergier og lignende, og om indehaveren er organdonor, skal der altid foreligge særligt skriftligt samtykke fra indehaveren.
Med muligheden for at anføre stregkoder og nationale symboler, der naturligvis ikke må have en negativ indvirkning på forståeligheden og den gensidige anerkendelse, tages der hensyn til medlemsstaternes legitime interesser. Det vil forhåbentlig også bidrage til en hurtig omsættelse. Jeg foreslår, vi støtter hr. Farassino med hans betænkning.

Järvilahti
Hr. formand, vi skal stå fast på, at medlemsstaterne ikke må opkræve en årlig kørekortsafgift. Jeg støtter desuden hr. Farrasino i, at en henvisning om kørekortets fleksible anvendelse og forebyggelsen af mulighederne for forfalskning skal med i direktivet. Det bør også fremgå af kørekortet, om indehaveren er villig at være organdonor. Fra starten af har jeg ikke forstået, hvorfor kørekortet skal gøres til et centralt overvågningssystem i form af indsamling af strafpoints. Hvis kørekortets gyldighedsperiode begrænses til 10 år, vil det skabe unødig bureaukrati.
I Finland har man undret sig meget over direktivets krav om, at lastbilchauffører, der bruger briller, vil få frataget deres kørekort den 1. juli. Brugen af briller og kontaktlinser med en styrke på +/-4 kan i dag på ingen måde svække deres arbejdsevne. Der er relativt flere langsynede blandt erhvervschauffører end i andre erhverv. Jeg spørger derfor kommissæren, hvordan denne fejl kan rettes. Parlamentet bør kræve, at der snarest indledes forhandlinger mellem institutionerne, for at direktivet kan blive rettet på dette punkt.

Morris
Hr. formand, med udsigten til at flere og flere borgere bevæger sig frit rundt i Unionen, glæder min gruppe og jeg os over harmoniseringen af kørekortet. Nærværende kommissionsforslag samt ordførerens fornuftige ændringsforslag er et fremskridt for harmoniseringsprocessen, fordi der stilles krav om et fælles kodesystem for de betingelser, der skal være opfyldt, før indehaveren af kørekortet får tilladelse til at føre et køretøj.
I Den Europæiske Union har vi allerede haft haft gensidig anerkendelse af kørekort i et stykke tid. Men det betyder ikke, at alle betjente i alle medlemsstater forstår, hvad der meddeles eller står på dem, når de kontrollerer dem. De nye kørekort sigter mod at sikre, at betjente fremover kan vurdere og forstå de oplysninger, der er angivet på dem. Kørekortet vil bestemt øge vejsikkerheden. Det vil bestemt styrke EU's borgeres følelse af, at de har ret til fri bevægelighed, og det vil også være til fordel for handicappede førere af køretøjer.
Kørekortet er også påført en mikroprocessor, der har affødt kraftig debat i medlemsstaterne. Mikroprocessoren kan både indeholde de kodningsbetingelser, der skal være opfyldt, før ejeren har ret til at føre et køretøj, og også nyttige oplysninger, således som det allerede er foreslået, om, hvorvidt ejeren er organdonor samt livsvigtige medicinske oplysninger om ejeren. Jeg kan forstå og acceptere nogle menneskers frygt for, at dette kørekort ad bagdøren kan udvikle sig til at blive et ID-kort. For at afbøde denne fare er ordføreren og Kommissionen enedes om at nedsætte et særudvalg, der skal se mikroprocessorens følger for fortrolighed og sikkerhed.
I mellemtiden glæder jeg mig bestemt over ordførerens betænkning i håbet om, at Kommissionen vil støtte den uden forbehold. Jeg glæder mig også til, at flere borgere kører rundt på det europæiske kontinent, selv folk fra Det Forenede Kongerige, der jo er vant til at køre i den forkerte side af vejen.

Grosch
Hr. formand, Rådets fælles holdning om ændring af direktivet om kørekort har allerede taget hensyn til væsentlige forslag fra Europa-Parlamentet, hvilket glæder os, selvom vi gerne havde set, at nogle såkaldte fravigelige bestemmelser var blevet erstattet af ufravigelige bestemmelser. Lad os derfor betragte dette forslag som et første, men måske ikke sidste skridt i den rigtige retning.
Kørekort er imidlertid derudover også en del af borgernes hverdag. Set med vores øjne er det derfor vigtigt, at kørekortene ud over harmoniseringen også er ensbetydende med en forbedring af kontrollen og sikkerheden, at de i givet fald også indeholder informationer, der f.eks. ligefrem kan være livsvigtige i akutte situationer. Vi håber altså på enighed mellem alle medlemsstater om et sundt kompromis mellem databeskyttelse og informationer, der bidrager til den almindelige sikkerhed og også til den enkelte borgers sikkerhed.
Det vigtigste ændringsforslag er imidlertid for mig at se det fjerde, der skal forhindre, at der opkræves årlige afgifter for kørekort. Skulle dette ændringsforslag ikke blive vedtaget, løber vi den risiko, at det europæiske kørekort på en måde misbruges til nye bilafgifter, der så tilmed kunne være forskellige fra land til land. Den positive effekt ved indførelse af et europæisk kørekort ville efter min opfattelse helt forsvinde på grund af disse ulemper. Derfor vil vi også gerne støtte forslaget fra hr. Farassino, og vi håber, at det med samtlige ændringsforslag får flertal her i huset.

Farthofer
Hr. formand, uanset de endnu omstridte punkter tror jeg, at vi alt i alt kan være tilfredse med arbejdet på dette direktiv. Kommissionen har med sin nye kreditkortmodel forelagt et fremtidsrettet forslag. Det er et vellykket kompromis mellem harmonisering og hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende i medlemsstaterne. Enhver EU-borger, der bor mere end tre måneder i en anden medlemsstat, vil komme til at sætte pris på fordelene ved dette direktiv.
På samme måde kan medlemsstater nu på et givet tidspunkt skifte over fra papirformat til kreditkortmodellen, men altid i visheden om, at den nødvendige interoperabilitet ved dette kørekort »model kreditkort« er sikret i alle medlemsstater. Ud fra denne synsvinkel i vores Parlament kan vi imidlertid også henvise til, at resultater af vores arbejde delvis er indarbejdet i den fælles holdning. Således kan kørekortindehavere nu, for så vidt de udtrykkeligt ønsker det, anføre deres blodtype og allergier eller frivilligt erklære sig villig til at være organdonor. Enhver, der endnu kan huske førstebehandlingen her i huset, ved, at selv dette krav, der er almindelig sund fornuft, ikke var uomtvistet hos alle parlamentsmedlemmer. Jeg vil alligevel håbe, at det i det mindste i dag er den hurtige førstehjælp, der ligger alle på hjerte, i stedet for at stille det for alvorlige emne om databeskyttelse på en hård prøve for bare at skabe panik.

Van Miert
Hr. formand, lad os begynde med at ønske ordføreren, hr. Farassino, hjertelig tillykke med sin betænkning. Det er naturligvis ikke første gang, vi forhandler om dette anliggende her i Parlamentet, men faktisk befinder vi os nu tæt på det næste skridt i den rigtige retning.
Jeg konstaterer med tilfredsstillelse, at der indarbejdet i Rådets fælles holdning findes de af Parlamentet ved førstebehandlingen vedtagne ændringsforslag, som allerede i sin tid var overtaget og godkendt af Kommissionen. Følgelig kan medlemsstaterne i en speciel rubrik til formålet tilføje de oplysninger, som ikke har forbindelse med administrationen af kørekort eller forvaltningen af færdselssikkerheden, forudsat indehaveren giver sin skriftlige tilladelse til det.
Jeg har mærket i indlæggene fra visse medlemmer, at de helt naturligt lægger en vis tilbageholdenhed for dagen vedrørende den slags oplysninger, men det er grunden til denne garanti om, at det kun kan ske efter skriftlig tilladelse. Via denne ordning vil kørekortet sågar kunne bruges som identitetskort, men kun, det siger jeg endnu en gang, hvis indehaveren er enig i det.
Jeg henviser ligeledes til, at det i den fælles holdning udtrykkelig siges, at disse tilføjelser overhovedet ikke medfører ændringer i den nye models brug som kørekort.
Som det er de ærede medlemmer bekendt, skal der på kortet afsættes særlig plads med henblik på mulig fremtidig indførelse af en mikroprocessor eller et lignende elektronisk kredsløb. Kommissionen agter at nedsætte en arbejdsgruppe, som skal undersøge det spørgsmål, og i lyset af konklusionerne heraf vil vi overveje, om vi vil stille et formelt forslag eller ej. Jeg håber, det fjerner den uro, som blandt andet er kommet til udtryk blandt mange medlemmer under førstebehandlingen.
Et andet omstridt punkt under forhandlingerne var den af Kommissionen foreslåede tidsfrist på ti år for den administrative gyldighed. Ligesom et lille flertal her i Parlamentet beklager jeg, at Rådet enstemmigt har forkastet bestemmelsen herom. Men jeg takker Parlamentet for den støtte, det har givet Kommissionen ved førstebehandlingen.
Hvad angår de ved andenbehandlingen stillede ændringsforslag, skal jeg meddele de ærede medlemmer, at Kommissionen ikke kan gå ind for dem. Tre af de fire ændringsforslag stillet af Udvalget om Transport og Turisme er jo identiske med ændringsforslag stillet allerede ved førstebehandlingen, hvorom Kommissionen allerede dengang sagde, at den ikke kunne inkorporere dem. Kommissionen belyste ved den lejlighed også grundene, og jeg vil gerne gennemgå dem hurtigt endnu en gang.
Ændringsforslag 2, hvori der står, at det fulde navn på den medlemsstat, som udsteder kørekortet, skal angives, afviger fra de eksisterende bestemmelser for papirkørekort, hvor angivelse af medlemsstat er frivillig. Angivelse af medlemsstat er imidlertid allerede obligatorisk i lyset af, at de første bogstaver i landets navn skal være trykt på én af kortets sider.
Ændringsforslag 3 tilsigter, at betegnelsen »EF-model« på kørekortet udgår. Det forholder sig imidlertid sådan, at den gensidige anerkendelse af kørekortene bekræftes med denne betegnelse. Derfor kan vi heller ikke inkorporere det ændringsforslag igen.
Temaet i ændringsforslag 4, nemlig afgift ved udstedelse, hører, som de ærede medlemmer ved, udelukkende til medlemsstaternes egne beføjelser. Her kan der desværre ikke gives noget andet svar til det ærede medlem, som tog ordet specielt til det punkt.
Ændringsforslag 1 er ganske vist nyt, men efter min mening forhastet. Jeg kan naturligvis fuldt ud støtte, at anbringelse af en mikroprocessor på kørekortet giver mulighed for en mere fleksibel anvendelse, udvidet sikkerhed og ringere risiko for forfalskning. Det ændringsforslag kan imidlertid ikke optages i teksten, fordi man dermed ville tage forskud på konklusionerne i den arbejdsgruppe, som Kommissionen vil nedsætte med den opgave at rapportere om følgerne af at anbringe en mikroprocessor eller et lignende kredsløb på kørekortet. Det skal behandles yderligere, men alt sammen til sin tid.
Til slut vil jeg endnu en gang takke hr. Farassino og hans kolleger i Udvalget om Transport og Turisme. Jeg håber, at sagen hurtigt falder i hak, selv om de ærede medlemmer stadig sætter spørgsmålstegn her og dér.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

12 Transport ad indre vandveje
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0096/96) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om indførelse af fællesbestemmelser vedrørende godstransport og personbefordring ad indre vandveje mellem medlemsstaterne med henblik på fri udveksling af tjenesteydelser for denne transport (Ordfører: Le Rachinel).

Le Rachinel
Hr. formand, kære kolleger, Rådets forslag til forordning vedrører den fri tjenesteydelse inden for transport af varer eller personbefordring. Det drejer sig om på retligt plan at sikre EUmedlemsstaternes transportvirksomheders fri adgang til transport ad vandvejen.
I henhold til Kommissionen er der efter Østrigs tiltrædelse af EU behov for ny lovgivning. Østrig har indgået bilaterale aftaler med Tyskland og Nederlandene. Disse aftaler vanskeliggør andre EU-transportvirksomheders adgang til det internationale transportmarked ad vandvejen. Disse bilaterale aftaler er derfor uforenelige med princippet om fri tjenesteydelse. De medfører endvidere en diskrimination på grundlag af nationalitet.
Fællesskabernes domstol præciserede i en dom af 22. maj 1985, at Rådet, for så vidt angår transport ad de indre vandveje, på et vist tidspunkt burde fjerne al diskrimination på grundlag af nationalitet, således at der blev fri adgang til transportmarkedet ad vandvejen. Østrigs tiltrædelse af EU frembyder en lejlighed hertil.
Kommissionens oprindelige forslag blev vedtaget uden ændringsforslag i Parlamentet ved førstebehandling. Den fælles holdning omfatter kun små ændringer, hovedsagelig af redaktionel art, idet det dog understreges, at ejeren af et fartøj, der bruges til transport mellem medlemsstaterne og er i transit mellem disse, skal være borger i en medlemsstat og have sin bopæl i en af disse stater. Dette forslag tilslutter jeg mig helt.
Forslaget er altså enstemmigt vedtaget i Udvalget om Transport og Turisme ved andenbehandlingen. Jeg har altså den ære at forelægge denne betænkning, der ikke frembyder særlige vanskeligheder, for Parlamentet til afstemning.

Van Miert
Hr. formand, jeg vil gerne takke Parlamentet og navnlig ordføreren for den særdeles positive modtagelse af forslaget til afgørelse om Rådets fælles holdning, der er udformet på grundlag af et forslag fra Kommissionen.
Som Kommissionen præciserer i sin meddelelse af 7. marts 1996 til Parlamentet, accepterer den Rådets få ændringsforslag til forslaget, da disse ændringer rent faktisk ikke ændrer noget ved det mål, der søges nået. Som ordføreren netop har påpeget, består dette mål i at få indført fri tjenesteydelse på området trafik mellem medlemsstaterne. Det ville således blive muligt for Fællesskabets flodtransportvirksomheder at få fri adgang til alle Fællesskabets transportveje og dermed undgå diskrimination baseret på nationalitet eller virksomhedens hovedsædes placering.
Jeg mener, at der her er tale om et stort skridt i retning af, at flodmarkedet integreres på normal vis i Fællesskabet. Jeg vil gerne gentage min tak til ordføreren og Parlamentet for deres store støtte.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Grønbogen om innovation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0165/96) af Argyros for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om grønbogen om innovation.

Argyros
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, denne debat om grønbogen om innovation er yderst aktuel og vil forhåbentlig hjælpe Kommissionen, medlemsstaterne og den europæiske industri med at opstille deres prioriteter.
Vi har ofte talt om konkurrencedygtighed, vækst og beskæftigelse her i Parlamentet, men kun sjældent set på, hvor vigtig innovation er for disse tre mål. Set ud fra denne synsvinkel er innovationspolitikkens opgave for det første at understrege innovationens betydning for samfundets velfærd, for det andet at hjælpe innovative produkter og processer ind på markedet ved at bedre deres levedygtighed under begyndelsesstadiet af en innovativ investering, for det tredje at belønne innovative aktiviteter gennem skattepolitikken og for det fjerde at sikre, at de lovgivningsmæssige og administrative forhold gør innovation lettere. I parentes vil jeg gerne gøre opmærksom på to enkle sandheder: for det første, at forskning og teknologi ikke er det samme som innovation og for det andet, at vellykket innovation frem for alt betyder succes på markedet.
Hvad angår Unionens politik for forskning og teknologisk udvikling, vil jeg gerne sige, at hvis den skal være effektiv og virkningsfuld, bør den ikke forsøge at definere teknologiske prioriteter for industrier, som nu opererer på globale og hastigt skiftende markeder. Den bør heller ikke blive en form for skjult statsstøtte til sektorer, som ikke kan konkurrere effektivt på sådanne markeder.
Og endelig bør vi heller ikke basere vor politik på den fejlagtige antagelse, at innovation er resultatet af en lineær forsknings- og teknologiproces, hvor et større forbrug af midler til grundforskningen per definition betyder fremstilling af flere teknologiske produkter, som igen fører til større innovation. Innovationsprocessen er mere kompliceret end som så, og vi er nødt til i Den Europæiske Union at stille spørgsmålet, om de eksisterende politikker og strukturer for forskning og teknologisk udvikling afspejler en nutidig opfattelse af dette spørgsmål. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi er af den opfattelse, at politikken bør lægge større vægt på udbredelsen af den tekniske og videnskabelige knowhow for at gøre teknologierne mere tilgængelige, relevante og anvendelige i hele EU. Ud fra denne betragtning bør en strategi for udbredelse af resultaterne støtte forskningsprogrammer, som er tværfaglige, anvendelsesorienterede og baseret på en effektiv netværksstyring. Den bør udvikle regionale net bestående af industrielle og ikke-industrielle forskningsorganisationer og udarbejde synlige mål, der fremmer samfundets forståelse for og deltagelse i forskningen og teknologien.
Inden for disse rammer indeholder Kommissionens forslag tre hovedaktioner, der fortjener at blive trukket frem:
For det første styrkelse af innovation i de små og mellemstore virksomheder, hvor forskningspolitikken tager hensyn til de små og mellemstore virksomheders behov, men også deres kompetence, hvad angår forvaltning af teknologiprogrammer, med oprettelsen af netværk, som kan hjælpe disse virksomheder og styrke forbindelserne mellem innovationsprogrammet og de nationale programmer.
Den anden hovedaktion er tilskyndelse til mobilitet for forskere, som er et vigtigt middel til udbredelse af innovation via forbindelser mellem innovationsprogrammet og den fjerde foranstaltning i det fjerde rammeprogram. Denne hovedaktion bør omfatte flere industrielle forskningslaboratorier i aktionsområde 4.
Den tredje hovedaktion, som fortjener særlig opmærksomhed, er forbedret finansiering af innovationen, som strengt taget ikke er et regeringsanliggende og heller ikke et anliggende for forskningspolitikken, men snarere en sag for investorer og for virksomhederne selv, hvis hovedproblem bunder i de institutionelle investorers forsigtighed, i skattesystemets struktur og i manglen på teknisk ekspertise. Alligevel er EU's finansielle infrastruktur så underudviklet, når det drejer sig om styrkelse af innovative aktiviteter, at den vil være et væsentligt emne at tage op på politisk plan.
En af Europas største svagheder ligger faktisk i omsætningen af resultaterne af den teknologiske forskning og knowhow i kommerciel succes, hvilket hovedsagelig skyldes finansieringssystemets manglende effektivitet. Innovationsprogrammet hjælper ganske vist, fordi det skaber en mere effektiv struktur, men der er et åbenlyst behov for en mere sammensat og systematisk aktion fra Kommissionens side for at forbedre det finansielle område. Det ville måske være nyttigt, hvis Kommissionen begyndte at overveje alternative muligheder for at forbedre de finansielle vilkår, herunder sammenkædning af programmer for forskning og teknologisk udvikling med finansieringsinitiativer, bevidstgørelse af europæiske offentlige tjenestegrene om innovation i offentlige kontrakter, styrkelse af aktiviteter, som omsætter forskningen på højere læreanstalter til kommercielle prototyper og gør forskerne til virksomhedsejere. Uden en sådan aktion tror jeg ikke, EU vil få held med sine aktiviteter.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at innovation ikke så meget afhænger af finansieringen af forskningssamarbejdet inden for de såkaldte strategisk vigtige områder, men af et dynamisk, fælles marked inden for klare lovgivningsmæssige og administrative rammer. Og hvis EU's forsknings- og teknologipolitik skal være effektiv, tror jeg den bør fremme samarbejdet og koordineringen via en integreret strategi for udbredelse af forskningsresultaterne og de teknologiske resultater.

Watson
Jeg vil gerne indledningsvis lykønske hr. Argyros med hans fortrinlige betænkning og det arbejde, han har lagt i den. Den gør Parlamentet ære. For millioner af år siden uddøde dinosaurerne, fordi de ikke hurtigt nok kunne tilpasse sig en verden i forandring. I dag står europæisk industri i samme situation, hvis vi ikke kan ændre os hurtigt nok.
Innovation er livlinen til den nye globale økonomi og vort eneste håb om overlevelse i et fjendtligt økonomisk miljø. Men det billede, Kommissionen har tegnet, er ikke for lyst. Den Europæiske Union er helt klart bagefter sine største konkurrenter på næsten alle områder: Forskning og udvikling, informationsformidling, holdninger til uddannelse, erhvervsmiljø osv.
Billedet bliver endnu mørkere på grund af nogle medlemsstaters, for eksempel min egen, holdning, hvor man ofrer fornyelsen på det korte sigts alter. Manglende langsigtet planlægning og et overdrevent ønske om overskudsudbetalinger til aktionærer betyder, at innovation står langt nede på listen over prioriteter. Det, Europa kan gøre for at få helbredt denne sygdom, er meget begrænset, og derfor et det vigtigt at gøre det så godt som muligt. Frem for alt skal vi skabe bro mellem erhvervsliv og videnskab, ikke kun for så vidt angår informationsformidling, men også i forbindelse med opbygning af fungerende partnerskaber mellem innovatorer og industri. De to er ikke de bedste venner. De burde være to sider af samme sag.
Hvis det skal blive til noget, skal vi begynde helt forfra. Vi skal skabe et miljø, der er gunstigt for videnskab og innovation, i alle dele af samfundet; vi skal udnytte den vore børns videnskabelige uddannelse bedst muligt; vi skal skabe bedre forbindelse mellem skole og arbejde, vi skal udnævne 1996 til Det Europæiske År for Livslang Uddannelse, vi skal skabe bedre forskningsfaciliteter for akademikere, økonomiske incitamenter for forskning og innovation og give lægmænd adgang til videnskabelige nyheder. Det er grundlaget for innovationsbaserede samfund og industrier.
Kommissionens forslag og henstillinger i denne betænkning kan være startskuddet til denne proces. Ved at oprette en sektorspecifik taskforce skaber de grundlaget for kontakt mellem videnskab og industri i et målrettet team. De er også et skridt i retningen væk fra det gamle statsstøttesystem. Vor opgave må være at sikre, at medlemsstaterne er lige så opsat på at opfylde deres del af handlen. Handling på europæisk plan er ikke længere en undskyldning for stilstand derhjemme.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke ordføreren, hr. Argyros, for en virkelig god betænkning og for at have taget udstrakt hensyn til de synspunkter, som er blevet fremført i Udvalget om Sociale Anliggender. Jeg skal opholde mig ved de sociale spørgsmål.
Der er en vekselvirkning mellem samfund og innovation. På den ene side har samfundets organisation stor betydning for, om innovation kan finde sted i det hele taget. På den anden kan innovation i sig selv forandre samfundet. Sådan har det hidtil været. Innovation har spillet en stor rolle for sygdomsbehandling og de handicappedes forhold, for forbedring af miljø og arbejdsforhold for mennesker, der arbejder i produktionen, og for at skabe beskæftigelse i tyndtbefolkede områder. Den kan også fremover spille en stor rolle.
Et spørgsmål, som jeg ofte får, er: «Skaber innovation nye arbejdspladser?« Jeg plejer at svare: «Det kommer an på, om man anskuer det kortsigtet eller langsigtet, bredt eller smalt«. Anskuet smalt og kortsigtet kan innovation naturligvis på et begrænset område resultere i færre arbejdspladser. Men historien vidner om, at de samfund, der har været åbne over for innovation, altid har været de konkurrencedygtige og dem, der har kunnet leve videre og skabe nye arbejdspladser. Derfor er jeg overbevist om, at et samfund, der er gunstigt for innovation, også skaber arbejdspladser.
Uddannelse er vigtig, og her finder der også en vekselvirkning sted, idet et samfund med et højt uddannelsesniveau også skaber mere innovation samtidig med, at innovationen i sig selv fremtvinger et højt uddannelsesniveau - eksempelvis skaber informationssamfundet og lignende et højt uddannelsesniveau.
Til sidst noget om erhvervslivet og lønmodtagerne: Det siges undertiden, at lønmodtagerne og medbestemmelse for lønmodtagerne er en byrde for virksomhederne. Sådan forholder det sig afgjort ikke, når det gælder innovation. I virksomheder, hvor lønmodtagerne har stor indflydelse og stor medbestemmelse, er det meget lettere at opnå et klima, der er gunstigt for gennemførelsen af innovation. Derfor er medbestemmelse og lønmodtagerindflydelse uhyre vigtige i et samfund, der ønsker at skabe innovation.

Adam
Hr. formand, vi er nødt til at indse, at Fællesskabets konkurrenceposition over for Japan og De Forenede Stater går baglæns, ikke forlæns. Vi må også indse, at det er godtgjort, at det ikke er forskningen, der er problemet, men den manglende evne til at anvende forskningen på produkter og processer.
Det er ikke nyt for os i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Det har vi vidst et stykke tid, og vi kan rent faktisk påstå, at det er på grund af Parlamentets indsats, at innovationsdelen i rammeprogrammet er blevet stedse mere omfattende i de seneste år. I det nuværende fjerde rammeprogram er innovation, som vi ved, rent faktisk blevet et selvstændigt program.
Kommissionens grønbog er et udmærket dokument. Den erkender behovet for nytænkning, hvis vi skal fremme innovationsprocessen. Vi afventer forslag til aktion på fællesskabsplan fra den høringsprocedure, der er iværksat i henhold til grønbogen.
Jeg vil gerne lykønske ordføreren, hr. Argyros, med hans fortrinlige betænkning og den meget store indsats, han har gjort for fuldt ud at tage hensyn til de øvrige udvalgs holdninger, hvilket hr. Andersson også var inde på. Ordføreren har endvidere gjort sig den ulejlighed at stramme op på beslutningen for at koncentrere den, og den er enstemmigt vedtaget i mit udvalg. Af den grund accepterer Den Socialistiske Gruppe fuldt ud beslutningen, og vi stemmer imod ethvert ændringsforslag.
Det bidrag, som F&U vil komme med til den økonomiske vækst og beskæftigelsen i Unionen i de næste tyve år, afhænger ikke særlig meget af F&U. Det afhænger af, hvordan det arbejde, der allerede er udført, bliver udnyttet. I årenes løb har Fællesskabets forskning skabt en stor reserve af ideer. Nu skal vi sikre, at denne viden kommer ud til alle fremstillingsindustrier og tjensteerhverv. Produktionsprocesser og tjenesteydelsesaktiviteter skal opløses ned til den mindste bestanddel og analyseres, så vi kan finde frem til forbedringer. Det er den kultur, vi skal fremme. Det er en enorm udfordring for informationssamfundet.
Handling på fællesskabsplan er nytteløs, medmindre der er en tæt forbindelse mellem regional og lokal teknologi og innovationscentrene. Medlemsstaterne er hovedansvarlige for at støtte disse centre, og Fællesskabets struktur- og samhørighedsfonde bør eventuelt bruges til at støtte det. Ideer på det overordnede plan løser ikke vore problemer. De kan måske løses gennem en storstilet anvendelse på det mindste plan.
Den Socialistiske Gruppe støtter denne betænkning og opfordrer Kommissionen til at medtage de tanker, der kommer til udtryk i beslutningen og i de forklarende noter, i handlingsplanen, som vi alle afventer med stor interesse.

Quisthoudt-Rowohl
Hr. formand, mine damer og herrer, dette arbejde, grønbogen om innovation, som jeg gerne vil rette en særlig tak til Kommissionen for, anser jeg også som et vigtigt bidrag i den presserende og intensive diskussion om bevarelse og sikring af arbejdspladser. Dette problem er for tiden det centrale anliggende i Den Europæiske Union. Arbejdspladser vil imidlertid kun være sikre, hvis vi sikrer os en fast topplacering i de fremtidige teknologier. Her er tre punkter fra denne grønbog efter min mening særlig vigtige. For det første: Udnyttelse og udbredelse af resultater. Denne proces, som vi undertiden omskriver noget generelt med teknologioverførsel, er stadigvæk mangelfuld på mange områder, selv dér, hvor - som f.eks. i bioteknologien - grænserne tit er meget udviskede og flydende mellem grundforskning og produktudvikling. Derfor kræver vi et øget samarbejde mellem programmet INNOVATION og de specifikke forskningsprogrammer og Kommissionens horisontale politikker til spredning af resultaterne og desuden, at der udarbejdes en metodologi under medarbejde af alle tjenestegrene, der er ansvarlige for udbredelse og udnyttelse af forskningsresultaterne, både ved horisontale og ved vertikale foranstaltninger for at påvise modeller, der hurtigere kan omsætte resultater til afsætningsdygtige produkter.
Naturligvis er det derudover også nødvendigt at redegøre for forskningsresultater for det brede publikum på en anskuelig og forståelig måde samt at fremme en teknikkens kultur. Jeg er her klar over, at disse to krav ganske vist ikke kan styres centralt, men så at sige skal komme nedefra og således skal grundlægges under skoleuddannelsen.
For det andet: I Den Europæiske Union har vi 15 forskningspolitikker, der for en stor del formuleres ved siden af hinanden. For at forbedre innovationsevnen er det nødvendigt at skabe et bedre samarbejde på nationalt plan og på EU-plan. Det er i den forbindelse vigtigt, at den spændingsladede ligevægt mellem to faktorer bliver bevaret, nemlig koordineringen af aktiviteterne og subventionerne på den ene side, men også den nødvendige konkurrence for de bedre løsninger på den anden side. Denne nødvendige konkurrence betyder ikke kun dobbelt arbejde og dobbelte omkostninger, men frigør også kreativitet og ideer for fremtiden, og det har vi brug for!

Malerba
Hr. formand, fru kommissær, jeg kan ikke tage ordet i dag om teknologisk innovation uden et par ord om den begivenhed, der desværre har været forsidestof på en lang række aviser i dag, nemlig den mislykkede opsendelse af Ariane V. Jeg tror, det netop er i øjeblikke som dette, at man med et program for forskning og strategisk udvikling i Den Europæiske Union bør opstille klare prioriterede målsætninger uden at give efter for frustration eller følelsespræget kritik.
Med hensyn til Kommissionens grønbog om innovation, har jeg noteret mig, at den indeholder mange glimrende analyser og betragtninger, dels af traditionel, dels af innovativ art; traditionel vil jeg betegne analysen vedrørende den europæiske krise på innovationsområdet, mangelen på fiskale og finansielle instrumenter til oprettelse af virksomheder - især i forhold til de amerikanske forbilleder - den manglende integrering mellem offentlig forskning og erhvervsliv og de usikre områder inden for beskyttelsen af intellektuel ejendomsret, mangelen på samordning af de nationale politikker og Unionens politikker og mangelen på mobilitet blandt forskerne.
Men noget nyt er påvisningen af innovation gennem succes på markederne; samtidig med det grundlæggende kulturelle problem erkender man, at den moderne virksomheds succes bygger på teknologisk kunnen, lederkompetence og evnen til videreuddannelse, hvilket især understreger betydningen af det stigende antal informationsnetværk for små og mellemstore virksomheder i tilknytning til det nært forestående informationssamfund.
Også den foregående Kommission rejste spørgsmålet om forskningsprojekternes økonomiske og handelsmæssige potentiale, og det fjerde rammeprogram er gennemsyret af dette princip, men i grønbogen fokuseres yderligere på sammenkædningen af virksomheder og forskning, idet man indfører task forceeksperimentet. Gennem den dialog som kommissær Cresson har med Forskningsudvalget har vi endelig forstået og kan i det store og hele tilslutte os det ræsonnement, der ligger til grund for task force-eksperimentet og de kriterier, der er anvendt ved oprettelsen af task forcerne: offentlighedens evne til at forstå task forcerne, task forcernes evne til at øge rentabiliteten og konkurrenceevnen, task forcernes evne til at skabe et udbytterigt samspil mellem erhvervsliv og forskning og dermed gøre task force-modellen egnet til andre anvendelser under det femte rammeprogram.
Jeg erkender, at der er gode muligheder i denne approach, og jeg er sikker på, at vi vil fortsætte debatten og meningsudvekslingen med kommissær Cresson i forbindelse med refinansieringen af det fjerde rammeprogram. For indeværende godkender og støtter vi Kommissionens indsats med grønbogen. Men det spændende ved innovationen bør ikke afholde os fra de mere traditionelle og almindelige, men trods alt nødvendige aktioner: udvikling af et europæisk kapitalmarked for små virksomheder, forenkling af de administrative formaliteter og forskernes mobilitet.
Endelig vil jeg til sidst lykønske ordføreren, der med stor dygtighed har udarbejdet en sammenhængende betænkning, der tager hensyn til Europa-Parlamentets synspunkter i et hav af tilføjelser og forslag, i en sådan grad at han har opfundet en procedure, som vi i Forskningsudvalget har døbt »Argyros-proceduren«.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg vil gerne ønske hr. Argyros tillykke med sin betænkning og takke ham for den positive samarbejdsform både inden for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og udenfor. Det har resulteret i en kort, sammenhængende beslutning. Grønbogens vigtigste budskab er, at Kommissionen efter en række medlemsstaters forbillede udvider teknologipolitikken til innovationspolitik. Det er i og for sig et læseværdigt dokument med en god analyse og retningslinjer med mening i. Den krone, der sættes på med task-forcen, er lidt uforklarlig for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe.
Det er nødvendigt med stærkt forenede kræfter i forskningsindsatsen. Det må imidlertid ikke føre til skjult sektorstøtte. Det svarer efter Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppes opfattelse til at bande i kirken. Udvikling af generiske teknologier, som er nyttige for mange sektorer, kan faktisk forøge hele Den Europæiske Unions konkurrenceevne.
For det andet er fordelingen af beføjelserne mellem de nationale myndigheder og de europæiske myndigheder vedrørende den enkelte retningslinje diskutabel. Innovationspolitikken, herunder teknologipolitikken, bør udvikles og gennemføres på nationalt plan, medmindre problemernes eller størrelsesforholdets omfang er af en sådan art, at det gør det nødvendigt at tage fat på det på europæisk plan. Innovationspolitikken for SMV synes i høj grad at være en opgave for de nationale myndigheder. Naturligvis kan og skal et og andet rettet mod store virksomheder indpasses i den europæiske innovationspolitik, men det må forventes af de nationale myndigheder, at de absolut er à jour med de små og mellemstore virksomheders behov.
For det tredje skal fornyelsen i økonomien og i den økonomiske struktur for en væsentlig dels vedkommende udgå fra de små og mellemstore virksomheder. SMV skal da også kunne deltage i den europæiske innovationspolitik på fuldgyldig vis og ikke hindres af administrative procedurer, som for en lille virksomhed nu engang virker mere bremsende end for en stor virksomhed. I den forbindelse er SMV ikke nogen homogen gruppe virksomheder, men et yderst blandet selskab. Det er ønskværdigt med en forskelligartet strategi for hver målgruppe. Jeg er da også glad for, at mit ændringsforslag om det er blevet accepteret.
Det fremgår af flere undersøgelser, at et arbejdsårs forskning og udvikling i SMV giver dobbelt så mange innovationer som i erhvervslivets store virksomheder. Det antal innovationer, som markedsføres med succes, ligger imidlertid skuffende lavt. Den procentdel, det lykkes for, ligger for Europa som helhed på bare 20 %. De væsentligste årsager hertil er den stærke orientering mod innovationens teknologiske sider og forsømmelsen af de markedsmæssige aspekter.
Min gruppe håber, at en grundlæggende anderledes strategi for innovationsproblematikken fører til en ny og effektiv politik, der som mål har at give plads til innovative virksomheder og ny beskæftigelse.

Stenius-Kaukonen
Hr. formand, i grønbogen om innovation, der er udarbejdet af Kommissionen, nævnes det, at forholdet mellem samfundet og innovationer er vigtigt, men under skitseringen af innovationsstrategien behandler man faktisk hverken forholdet mellem f.eks. innovationspolitikken og miljøpolitikken eller forholdet mellem socialpolitikken eller arbejdsmarkedspolitikken. I betænkningen fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har hr. Argyros udmærket taget hensyn til, hvad der især er blevet sagt om dette i udtalelserne fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse.
Innovation har selvfølgelig mange positive virkninger, men de positive sociale konsekvenser er slet ikke indlysende. Ved hjælp af innovationer kan man skabe nye arbejdspladser og hele industrisektorer, men der kan også ske det modsatte. Derfor bør forskning i innovationernes sociale virkninger være en del af innovationspolitikken.
Den forøgede effektivitet i produktionen, som opstår gennem innovationer, bør også komme medarbejderne til gode, f.eks. i form af arbejdstidsnedsættelser og omfordeling af arbejdet. Det er også vigtigt at understrege, som Forskningsudvalget gør det, at det kun er muligt at udnytte innovationsmulighederne effektivt i de organisationer, hvor man er nået længst med kommunikation og medarbejdernes deltagelse.
Jeg vil afslutningsvis fremhæve betydningen af, at der i den innovationspolitik, som Kommissionen har forelagt, lægges for megen vægt på teknologien. EU bør især støtte de sociale og kulturelle innovationer, idet disse områder har en stadig større betydning for sikring af velfærden og forøgelse af beskæftigelsen.

Holm
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke hr. Argyros for en virkelig god betænkning, som jeg støtter i store træk. Jeg har dog fremsat tre ændringsforslag vedrørende punkter, hvor jeg mener, hr. Argyros har glemt noget. Vi fra De Grønne mener, at det er vigtigt at skabe forudsætninger for innovation, ikke så meget for at kappes med USA og Japan, men som et led i bestræbelserne for at nå frem til det bæredygtige samfund med en miljøvenlig politik.
Det første ændringsforslag, som jeg har fremsat, drejer sig om miljøskatter. Jeg tror ikke, der er tvivl om, at gennemførelsen af en miljøskattereform på unionsplan ville føre til en meget kraftig forøgelse af innovationsgraden inden for de tre vigtige sektorer miljø, energi og transport. På disse tre områder tiltrænges der i EU's medlemslande en kraftig fornyelse for at løse problemerne i forbindelse med miljøet, væksten og arbejdsløsheden. Unionen må ikke løbe den risiko at sakke agterud i dette vigtige spørgsmål på grund af angst for fornyelse og forandring.
Desuden er risikovillig kapital til innovatorerne en absolut nødvendighed. Jeg foreslår, at man anvender NASDAQ-modellen for at opnå dette. Mit tredje ændringsforslag drejer sig om, at også unge bør indgå i det europæiske net; her foreslår udvalget i øjeblikket kun kvinder. Tak.

Heinisch
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, innovationsvilje og innovationsevne er af afgørende betydning for at sikre fremtiden for erhvervslivet og samfundet i hele Fællesskabet. For at sikre sin internationale konkurrenceevne er Europa især nødt til fortsat at være med i spidsen, ikke kun hvad angår de videnskabelige præstationer, men også omsættelsen og den brede anvendelse af nye teknologier. For det første går jeg ind for en øget støtte til STOA. Det anser jeg for et ganske væsentligt punkt, for vurdering af de teknologiske følger bidrager til udvidelse af teknologiprognoseinstrumentariet.
Jo mere kompliceret de videnskabelige og tekniske udviklinger bliver, desto mere nødvendigt er det at forklare borgerne de teknologiske følger og gennem STOA give Europa-parlamentarikerne politisk hjælp til at træffe beslutninger. STOA bør have et nært samarbejde med IPTS, og IPTS bør tildeles en central rolle i den styrkede sammenkædning af europæiske vurderinger af teknologiske følger.
Spørgsmålet om sikkerhed og adgang til informationer er også en væsentlig del af innovationen. På EURATOMkonferencen til overvågning af atommateriale i Novosibirsk, som jeg deltog i går, kom det klart til udtryk, hvilken betydning innovation har på området overvågning. Det er vigtigt også at fremme uddannelse og videreuddannelse på dette område. Innovation i humanressourcer skal ske ved at udbygge de eksisterende programmer, f.eks. SOKRATES, LEONARDO og TACIS.
Desuden opfordrer jeg Kommissionen til at etablere et europæisk netværk for kvindelige iværksættere. Vi befinder os i en omfattende omstrukturering fra industrisamfund til tjenesteydelses- og informationssamfund. Tjenesteydelsesbranchen er kvindernes domæne. Antallet af kvindelige iværksættere er steget markant. Grunden til den større andel af kvindelige iværksættere ligger i, at kvinder har en betydelig bedre erhvervsuddannelse. En anden væsentlig årsag er for øjeblikket, at mange kvinder efter afsluttet erhvervsuddannelse ikke har nogen chance for at få et job eller er truet af arbejdsløshed.
Den vigtigste kvalificeringsforanstaltning for kvindelige iværksættere er en statsstøttet kvalificeret rådgivning. En særlig coaching-model ville være meget ønskværdig, det vil sige rådgivning over en længere periode foretaget af en kontaktperson for særligt innovative iværksættere. Det bør overvejes på tværs af brancher at indrette overregionale koordineringskontorer i hele Europa for iværksættere.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke hr. Argyros for hans fortrinlige betænkning. Betænkningen er blevet præsenteret efter afslutningen af høringsperioden, hvilket har muliggjort en debat uden fortilfælde om innovation i hele Den Europæiske Union.
Høringen betød, at der er udgivet mere end 30.000 kopier af grønbogen, og der er afholdt 17 nationale konferencer med deltagelse af næsten 5.000 virksomhedsledere og ledere fra offentlige administrationer. Jeg har noteret mig, at Parlamentets kommentarer og forslag i det store og hele er i tråd med det, der er blevet givet udtryk for under høringen, og jeg har ligeledes bemærket, at Parlamentet med rette lægger vægt på, at der skal tages skyldigt hensyn til den sociale dimension og vore medborgeres forventninger, samt at arbejdsstyrken skal inddrages i innovationsprocessen.
Jeg vil gerne kommentere de vigtigste forslag i Parlamentets forslag til beslutning, startende med formidling og nyttiggørelse af forskningsresultater. Parlamentet lægger stor vægt på innovationsprogrammet og foreslår at oprette en task-force, der skal beskæftige sig med formidling og valorisering. Jeg vil gerne takke for støtten til disse programmer, som Kommissionen foreslår styrket i det femte rammeprogram.
Vedrørende oprettelsen af en task-force for innovation er det klart, at uanset om det bliver i form af en taskforce, skal det femte rammeprogram sikre en styrkelse af koordineringen mellem særprogrammerne og medlemsstaterne. Parlamentet ønsker at udbrede kendskabet til innovationsprocessen ved at indføre innovationsindikatorer og en permanent analyse af god praksis i den enkelte medlemsstat. Debatten om grønbogen har vist, at der er behov for større kendskab til innovation, og den har også vist de eksisterende mangler på dette område. Navnlig drejer det sig om at kunne sammenligne virksomhedernes innovationsresultater, regionale og nationale innovationssystemer samt nationale og regionale politikker på dette område, både i og uden for Unionen.
Kommissionen vil fremover regelmæssigt udarbejde en rapport om innovation i Europa og om de politikker, der støtter innovationen, og vil til den ende støtte sig på pålidelige indikatorer.
Parlamentet anbefaler en mere målrettet forskning. Jeg vil senere vende tilbage til enkelte betragtninger fra dette kapitel, især vedrørende innovationens sociale aspekter og task-forcerne.
Fjerde problem i dette kapitel er støtten til de forskellige samarbejdsformer mellem dem, der arbejder med innovation. Denne anbefaling er bygget på den opfattelse, som Kommissionen deler, at innovation er en interaktiv proces, der bygger på forholdet mellem virksomhederne og forskningscentrene eller støtteorganerne, herunder også de finansielle støtteorganer, samt også indbyrdes mellem virksomhederne. Samarbejdet mellem fag og områder, der supplerer hinanden - hvilket er en af de grundlæggende mekanismer bag innovation - bør styrkes i det femte rammeprogram.
Parlamentet ønsker en styrkelse af samarbejdet og koordineringen mellem de nationale og de fælles forskningspolitikker. Som De ved, er jeg fuldstændig enig i dette synspunkt. I min indvielsestale gjord jeg det helt klart, at jeg har til hensigt at udnytte alle de muligheder, der ligger i traktaten. En systematisk koordinering blev iværksat under det fjerde rammeprogram i form af, at alle programudvalg hvert år skal bruge en del af deres arbejdstid på dette aspekt. Denne første etape omfatter en indsamling af oplysninger om eksisterende politikker og instrumenter. Herved skal det blive muligt at gå over til en mere aktiv, intensiv fase under det femte rammeprogram og koordinere forskningspolitikken og innovationen allerede i den indledende fase.
Jeg kommer tilbage til task-forcerne, for de er gjort til genstand for et særligt afsnit i betænkningen, men jeg kan allerede nu sige, at de i mine øjne ikke fuldt ud kan opfylde deres mission, hvis de ikke opprioriterer en bred dialog med arbejdsmarkedets parter og de videnskabelige aktører, samt også en koordinering af nationale og fælles forskningsprojekter, for eksempel ved at fastlægge fælles målsætninger.
Som svar på fru Heinisch' indlæg kan jeg sige, at Parlamentets enhed for vurdering af teknologiens følger bestemt har sin plads i denne ordning, og især skal samarbejdet med IPTS, det vil sige instituttet i Sevilla, styrkes.
Vedrørende de økonomiske og finansielle betragtninger i forbindelse med innovation, det vil sige problemer med finansiering og beskatning, anbefaler betænkningen en undersøgelse af virkningen af skattepolitikkerne på innovation samt af fælles aktioner på dette område og inden for finansiering. Her vil jeg gerne erindre om, at beskatning er et nationalt anliggende. Unionen har følgelig ikke mange egne midler til at påvirke politikkerne på dette område. Den af Parlamentet anbefalede undersøgelse, som allerede foreslås i grønbogen, er en del af de foranstaltninger, hvis gennemførlighed Kommissionen vil undersøge.
For så vidt angår finansiering af innovation, er det en af de prioriteter, der fremgår af høringen, og Kommissionen påtænker at tage initiativer på dette område, naturligvis inden for rammerne af nærhedsprincippet. Den handlingsplan, der vil blive udarbejdet i efterårets løb, kommer til at behandle emnet finansieringssystemer for innovation og kommer til at bestå af fire målsætninger.
For det første at tilskynde til investeringer med risikovillig kapital og egne midler, især for nyskabende virksomheder i kraftig vækst, der også råder over et stort jobskabelsespotentiale. For det andet at støtte udviklingen af tværeuropæiske kapitalmarkeder, der skal være særdeles likvide for nyskabende virksomheder. Alle betingelser for at lette sådanne markeders succes, som f.eks. sammenslutningen af nye markeder eller EASDAQ, skal opfyldes. Her kan man især tænke på de retlige og beskatningsmæssige rammebestemmelser samt på oprettelsen af nye erhverv, for eksempel finansanalytiker. For det tredje skal adgangen til langfristede lån forbedres. Endelig skal kontaktfladen mellem teknologisk innovation og finansmiljøer forbedres. Her kan man indføre den teknologiske rating , som Parlamentet anbefaler. Den er allerede afprøvet i Belgien og Nederlandene og kan, hvis den er vellykket, anvendes i andre lande også. Kommissionen kan i påkommende tilfælde hjælpe med til at formidle resultaterne.
Kommissionen skal ligeledes sikre, at de eksisterende instrumenter udnyttes fuldt ud. Kommissionens tjenestegrene er således sammen med Den Europæiske Investeringsfond i færd med at undersøge, hvordan sidstnævntes instrumenter kan bruges til innovation.
Vedrørende de administrative og juridiske vanskeligheder - De er bekendt med, at en forenkling af administrationsprocedurerne er en af de ting, der ligger mit hjerte nærmest - er mange foranstaltninger allerede på min foranledning blevet iværksat eller styrket i det fjerde rammeprogram, for eksempel den forenklede kontrakt, to-trins-proceduren osv. Jeg har nedsat en arbejdsgruppe bestående af blandt andet brugere, der skal arbejde med dette forhold. Der forventes endvidere afholdt et seminar om dette emne den 25. juni.
Angående intellektuel ejendomsret har jeg bemærket, at Parlamentet ønsker at nedbringe omkostningerne hertil og også forkorte det tidsrum, der medgår, inden ejendomsretten er blevet etableret, men at det også nævner nødvendigheden af, at de perioder, hvori der ydes beskyttelse, skal variere alt efter produkttyper for at bevare konkurrencen for generiske produkter. For patenter er vor situation mindre gunstig end vore væsentligste konkurrenters, der har den fordel at have adgang til en harmoniseret patenteringsret. Vi kan ikke påstå det samme. Aftalen om et fælles patent er endnu ikke blevet ratificeret, selv om den blev indgået i 1989. Derfor er det også blevet foreslået at forenkle aftalen eller endog gøre patentlovgivningen til et fællesskabsanliggende. Chancerne for at et sådant forslag bliver vedtaget - De ved, at det kræver enstemmighed i Rådet - er små for øjeblikket. Men vi kan ikke lade tingene fortsætte, som de gør.
Vedrørende informationssamfundet, hvor der for eksempel inden for bioteknologi skal foretages store økonomiske investeringer, har jeg allerede bedt mine tjenestegrene om at undersøge muligheden af at indføre særlige foranstaltninger for at hjælpe de små og mellemstore virksomheder og universiteterne med at beskytte deres opfindelser i lighed med det amerikanske system med »small entity fees«.
Et andet vigtigt punkt, der er blevet nævnt, er nødvendigheden af at anspore små og mellemstore virksomheder til innovation. Kommissionen ved udmærket, at SMV råder over et stort potentiel for innovation, jobskabelse og fleksibilitet for økonomi og vækst. Der er allerede truffet mange foranstaltninger til fordel for SMV. Foranstaltninger, der sigter mod at fremme SMV's anvendelse af teknologi, det vil sige udvidelsen af CRAFTprogrammet, med mulighed for at deltage i to trin, en første, mindre forpligtende fase, hvor de kan modtage hjælp til feasibility-studies, forenkling af formularer og kontrakter, omkostninger til ansøgning om og bevaring af patenter, alt sammen inden for rammerne af det støtteberettigede grundlag for den nye statsstøtte til forskning. Det bør ligeledes tages hensyn til, at disse virksomheder er meget forskelligartede, hvorfor der er behov for politikker, som er tilpasset den enkelte SMV-kategori. Mange SMV ønsker simpelthen bare at forbedre deres produkter eller fremstillingsprocesser ved at bruge den mest hensigtsmæssige nye teknologi, uden nødvendigvis at ville eller kunne forske selv. Aktioner til fordel for denne virksomhedstype sigter snarere mod at styrke evnen til at indoptage nye metoder og ny teknologi. Alle disse aktioner til fordel for SMV er imidlertid ikke altid særlig gennemsigtige for dem, så derfor skal vi i det femte rammeprogram sikre, at de bliver mere gennemsigtige og effektive.
Vi er i færd med at undersøge mange foranstaltninger, blandt andet en sammenlægning af aktiviteterne til fordel for SMV i et enkelt program, det vil sige hovedsagelig aktioner til fremme af anvendelse af teknologi og innovationsprogrammet, hvilket ville styrke deres indbyrdes sammenhæng og gøre det muligt at tilbyde SMV en enestående kontaktflade til innovation inden for rammeprogrammet.
Jeg mener ligeledes, at der er vigtigt ikke at undervurdere det potentiale for forskning og innovation, der ligger i de store virksomheder. Støtte til samarbejde mellem store virksomheder og SMV er derfor også noget, der skal udvikles.
Blandt betænkningens mange henstillinger og nye ideer er der formuleret et ønske om, at man undersøger muligheden af at bruge strukturfondene til innovation. Det har Kommissionen allerede gjort, dels takket være de fælles initiativer eller artikel 10 i EFRU, som den er hovedansvarlig for; dels takket være en definition af fællesskabsstøtterammerne, der på sin vis er de rammer, som medlemsstaterne og Kommissionen har forhandlet sig frem til og dermed defineret, hvad disse midler skal bruges til.
Midtvejsevalueringen af disse fællesskabsstøtterammer, der dækker perioden 1994-1999, kan udnyttes til at styrke et sådant initiativ.
Det foreslås ligeledes i betænkningen, at der oprettes et netværk for kvindelige virksomhedsledere. Der er stillet forslag om et sådant net i det integrerede program til fordel for SMV 1997-2000, der er udarbejdet under hr. Papoutsis, og som er under behandling i Parlamentet og Rådet.
Angående de sociale aspekter og innovationens og uddannelsernes inspirationsvirkning har jeg bemærket, at Parlamentet ønsker, at der skal tages hensyn til innovationens sociale dimension som rettesnor for de overordnede retningslinjer og for en evaluering af politikkerne. Der skal imidlertid også lægges vægt på den nødvendige kommunikation med offentligheden, fjernsynets rolle som underviser, hensyn til forbrugeren, information til og deltagelse af arbejdsstyrken og undervisning af arbejdsmarkedets parter i at inddrage innovation. Kommissionen er fuldstændig enig i, at der bør tages hensyn til den sociale dimension i innovationspolitikkerne. Jeg har selv udvirket, at den endelige udformning af det socioøkonomiske forskningsprogram omfatter et afsnit om uddannelse og et om udelukkelse. Dette sociale aspekt, men også miljøbeskyttelse, uddannelse og sundhed, ligger til grund for temaerne for de første task-forcer.
Vedrørende arbejdstagernes inddragelse i virksomhedernes inovationsproces mener jeg, at den skal øges og blive et af grundprincipperne for styringen af de menneskelige ressourcer og kvalitetsforskningen.
For så vidt angår uddannelse og livslang uddannelse efter grunduddannelsen mener vi vist alle, at det er den, der er grundlaget for det enkelte menneskes evne til fornyelse. Den skal med andre ord udgøre den størst mulige del af erhvervelsen af kvalifikationer såsom kreativitet, lyst til at lære noget nyt, evne til kommunikation og holdarbejde. Værdien af teknisk og faglig uddannelse må ikke undervurderes, men en grundlæggende kulturel viden er af afgørende betydning for at lette tilpasningen til nye de funktioner, som innovationen forudsætter. Det er endvidere illusorisk at tro, at man kan nøjes med en uddannelse, som man en gang for alle har erhvervet sig i begyndelsen af ens karriereforløb. Uddannelse er en nødvendighed hele livet igennem. Der er mange forslag til den ende i hvidbogen om almen uddannelse og erhvervsuddannelse. Indførelsen af programmerne SOCRATES og LEONARDO omfatter særlige foranstaltninger til fremme af innovation.
Selv om dette først og fremmest er et nationalt anliggende, er det vigtigt at tilskynde til det på fællesskabsplan. Derfor har jeg samen med min kollega, hr. Bangemann, lanceret initiativet »Læring i informationssamfundet«. Dette initiativ er formuleret omkring fire akser. Først at skabe forbindelse mellem alle skoler i Europa; dernæst at fremme udviklingen af software og det nødvendige indhold for at give dette udvekslingsnetværk en reel uddannelsesværdi; for det tredje sammen med fremtidens brugere at fastlægge de emner, der først og fremmest skal udveksles oplysninger om, således at de både opfylder de forskellige staters uddannelsesbehov og elevernes og de studerendes ønsker, samtidig med at den eksisterende kulturelle mangfoldighed bevares; og endelig for det fjerde hjælpe underviserne med at lære at bruge de nye teknologier.
For så vidt angår indførelse af uddannelser i innovation for arbejdsmarkedets parter er det et område, som skal undersøges nærmere inden for rammerne af programmerne LEONARDO og SOCRATES og ud fra vellykkede nationale erfaringer på området.
Tanken om at oprette et register over nye kvalifikationer, der fremkommer på grund af innovation, synes jeg, er en god idé. Den vil blive undersøgt, efter at der er foretaget en gennemgang af de allerede eksisterende.
Og så kommer jeg til task-forcerne. Dette emne blev drøftet indgående i forbindelse med gennemgangen af forslaget om at forlænge det fjerde rammeprogram. Med denne debat fik vi klarlagt situationen. Jeg mener især, at vi har fået identificeret de to mål med oprettelsen af dette instrument. For det første at bidrage til at løse et antal problemer ved en global indsats, det vil sige kollektivt at identificere behovene og sigte mod konkrete resultater. Derefter at fremme samarbejdet om disse emner på europæisk og nationalt plan, som det også foreslås i hr. Argyros' betænkning.
Jeg har noteret mig, at Parlamentet beklager, at forslaget ikke i tilstrækkelig høj grad nævner innoverende sektorer som informationssamfundet, bioteknologi og miljøteknologi. Jeg erindrer om, at grønbogen ikke har til formål at uddybe teknologiske emner eller særlige sektorer. Jeg erkender dog naturligvis betydningen af informationssamfundet samt de lovende udsigter inden for bioteknologi og miljøteknologi. Hurtig udnyttelse af potentialet i de nye informationsteknologier er naturligvis en af de vigtigste kilder til innovation, både for virksomheder og for det offentliges administrationer. Oprettelsen af en task-force om multimedier i uddannelsen og initiativer i forbindelse med informationssamfundet er derfor relevant.
Hr. formand, mine damer og herrer, det var de bemærkninger, som denne meget tætte, gennemarbejdede betænkning, der er bilagt udtalelser fra mange udvalg, har affødt hos mig. Nyskabelse er et afgørende område for økonomi og beskæftigelse, og sådan skal den også behandles. Jeg kan kun glædes over og jeg tvivler ikke på, at dette forhold vil blive bekræftet på topmødet i Firenze.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

EURET-programmet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0090/96) af Plooij-van Gorsel for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Kommissionens beretning om evaluering af EURET-programmet (EU's forskningsprogram for transport).

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, EURET-programmet er det første specifikke program for forskning og teknologisk udvikling på transportområdet. Det begyndte i 1991 under det andet rammeprogram. Transportsektoren er helt klart en sektor, som kræver en europæisk løsning. Forskning i og introduktion af nye teknikker og teknologier er af afgørende betydning for en løsning på de europæiske transportproblemer. Starten på europæisk forskning i 1991 på det område må derfor mildest talt kaldes sent. Det kan da heller ikke undre, at der mangler en europæisk vision om F&U's retning på transportområdet, om det nu er til lands, til vands eller i luften.
Den betænkning, der foreligger her, er en evaluering af EURET-programmet foretaget af et panel af fem uafhængige eksperter. Denne evaluering blev først indledt et år efter programmets fastsatte løbetid. Desuden skulle evalueringen finde sted inden for seks uger efter pres fra Kommissionen. Derfor er den ikke gået i dybden. Det angiver eksperterne selv. Derefter varede det yderligere otte måneder, før evalueringsrapporten blev sendt til Europa-Parlamentet og kun på tre sprog. På ny et forsøg på at gøre det af med princippet om, at alle europæiske borgere skal kunne læse dokumenter på deres eget sprog.
Ethvert medlem af Parlamentet har i henhold til Rom-traktaten ret til at arbejde på sit eget sprog. Til trods for det træder Kommissionen regelmæssigt den ret under fode. Det spørgsmål er også aktuelt på rådsniveau. For i går bebudede de nederlandske ministre udelukkende at ville træffe beslutninger på grundlag af dokumenter, som er oversat til godt nederlandsk og til rådighed i god tid.
Den måde, man har taget fat på evalueringen af EURET-programmet på, er ikke acceptabel for ordføreren. Den evaluering kunne også være påbegyndt, før alle projekter var helt afsluttet. Ganske vist blev der lavet en interimsrapport i 1993, men også den rapport udkom et år senere end planlagt. Heri blev der allerede henvist til lakunerne i projekternes forvaltnings- og ledelsesstruktur. På trods af det skete der ikke nogen tilpasning. Den endelige rapport om EURET-programmet blev først udarbejdet efter vedtagelsen af det fjerde rammeprograms særprogram for transport.
Den endelige evaluering af EURET har altså ramt ved siden af. Den har ikke ydet noget bidrag til det fjerde rammeprogram. Undersøgelsesudvalget håber da også, at eksperternes anbefalinger i det mindste anvendes ved gennemførelsen af særprogrammet og også ved udarbejdelsen af det femte rammeprogram.
Ifølge panelets anbefalinger bør Kommissionen tage passende skridt til at nå frem til fælles eller i det mindste sammenhængende målsætninger vedrørende forsknings- og teknologipolitikken og den fælles transportpolitik. Den eksterne tilsynsrapport fra 1995 opfordrer også Kommissionen til mere specifikke visioner på transportområdet. Det er nødvendigt med sammenhæng mellem programmets forskellige forskningsområder og samarbejde med andre generaldirektorater på det område. Man bør undgå overlapning.
Bæredygtig mobilitet kan kun opnås, hvis man udvikler de rigtige strategier hertil. Det fjerde rammeprogram retter sig navnlig mod transporteffektivitet og kun marginalt mod forebyggelse og ændring i modal fordeling. Derfor bør fjernarbejde stimuleres i hele Europa, for det er en konkret teknologisk anvendelse, som kan reducere mobiliteten.
En yderligere målsætning i mange medlemsstater er at reducere miljøbyrder såsom emission af forskellige skadelige stoffer ved hjælp af energieffektivitet. Forskning kan yde et væsentligt bidrag til udvikling af miljøvenlig teknologi inden for transportsektoren. Her ville en europæisk vision med en løsningsplan heller ikke stå sig dårligt. Rene motorer, som bruger betydeligt mindre energi og derved forbrænder renere, ville gøre bilen mere acceptabel som transportmiddel. Det kræver et europæisk direktiv om højst tilladte emissioner.
Endelig mit sidste punkt. I 1994 efter udløbet af den planlagte løbetid blev der stillet yderligere 8 millioner ecu til rådighed i ekstra bevillinger for at sikre kontinuiteten i en række projekter inden for EURET. Kan Kommissionen angive, hvordan disse 8 millioner ecu blev fordelt? Og hvilken procentdel bidrog medlemsstaterne selv med til disse projekter?
Hr. formand, jeg vil slutte. Transport er sammen med energi, miljø og fysisk planlægning en afgørende sektor for den europæiske økonomi i det kommende århundrede. Hvis transporten reguleres ordentligt, betyder det energieffektivitet, miljøvenlighed og infrastruktur afstemt efter fysisk planlægning. Det ville være fornuftigt, om Kommissionen udvikler en vision herom i en dialog med Europa-Parlamentet.

Izquierdo Collado
Hr. formand, i denne forhandling kommer vi hele vejen rundt om forskningsprojekterne, og jeg takker både hr. Argyros og kommissæren, som har givet sig god tid til at redegøre for en række tankevækkende ideer om innovationen i Den Europæiske Union.
Den positive side af den europæiske forskning ligger i nyskabelser. Men bagsiden er det projekt, vi nu er i gang med at kommentere, om evalueringen af en række programmer på transportområdet. Erfaringen har på dette område været problematisk, men den forskning, der er blevet gennemført, og som bør fortsættes, er af allerstørste vigtighed. Transport bliver i stigende grad endnu en strukturel variabel sammen med så mange andre sociale, økonomiske, osv. variabler. Ekspertgruppens henstillinger har ikke kunnet medtages under udformningen af det fjerde forskningsrammeprogram, hvilket er et yderst alvorligt problem.
Den Europæiske Union må ophøre med den form for handlemønster, der er karakteriseret ved fremragende teoretiske fremstillinger - som det ses i grønbogen om innovation - men stor klodsethed, når det drejer sig om at anvende evalueringsundersøgelserne og konkretisere de interessante planer, vi har udtænkt. For det drejer sig jo om så vigtige spørgsmål som kombineret transport og interoperabilitet; om transportens indvirkning på miljøet, ulykker, lyd- og luftforurening og lufttrafikstyringssystemerne. Altså om en række yderst vigtige faktorer. Og alt dette er, hvis man skal være kritisk, mislykkedes på grund af ineffektivitet og bureaukratisering, som har medført, at undersøgelserne ikke foretages rettidigt, at de ikke kan udnyttes, og at midlerne investeres dårligt.
Man må håbe, at dette ikke gentager sig, og at undersøgelser på transportområdet alligevel fortsat vil være et vigtigt element i forskningsindsatsen.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne præcisere, at jeg her svarer på vegne af Neil Kinnock, der er på tjenesterejse.
EURET-programmet træder i stedet for Unionens første forskningsprogram inden for transport. Det var et forsøg. Hvis jeg skal dømme ud fra det generelle indhold i de uafhængige eksperters evalueringsrapport, er resultatet positivt. Lige som evalueringsrapporten anerkender fru Plooij-Van Gorsel i sin betænkning forskningens store bidrag til at finde frem til en definition og brug af et effektivt europæisk transportprogram, der respekterer miljøet. Det glæder mig. I forbindelse med evalueringsrapporten og den måde, den er blevet udfærdiget på, fremsætter fru Plooij-Van Gorsel dog nogle kritiske bemærkninger, der er medtaget i forslaget til beslutning. Uden at gennemgå dem systematisk vil jeg gerne komme med nogle kommentarer til enkelte af disse bemærkninger.
I beslutningens punkt 2 påstås det, at konklusionerne på evalueringen af EURET-programmet ikke har kunnet medtages i programmet for forskning på transportområdet på grund af dårlig samordning af tidsplanerne for dette nye program og evalueringen. Det er kun delvist rigtigt. Den første indkaldelse af forslag under det nye program blev afsluttet den 15. marts 1995. Nogle af eksperternes henstillinger kunne altså tages i betragtning. Alt i alt deler Kommissionen dog følelsen af, at evalueringen af EURET ikke var tilgængelig, da den var mest nødvendig. Den var for øvrigt ikke den eneste i dette tilfælde på grund af bestemmelserne i det tredje rammeprogram.
Det blev der rettet op på med det fjerde rammeprogram. Af afgørelsen om dette program fremgår det klart, at evalueringsrapporterne skal foreligge og tilstilles Europa-Parlamentet, før Kommissionen fremlægger sit forslag til det femte rammeprogram.
Spørgsmålet om koordinering og komplementaritet mellem indsatsen på nationalt og europæisk plan, som nævnes i punkt 5 og 6, skal ligeledes behandles nuanceret. Det har været muligt at sikre et minimum af koordinering, således som det altid er tilfældet, gennem programudvalget. Også her kan jeg berolige Dem, for i den forlængede udgave af Kommissionens meddelelse: «Gennem samarbejde til samordning« har CREST fået styrket sin rolle som koordinator. Der er nedsat ad hoc-grupper, som i vid udstrækning er sammenfaldende med programudvalgene. Med disse grupper burde det være muligt at sikre god koordinering og optimal komplementaritet mellem de nationale og europæiske aktiviteter.
Vedrørende problemet med administrationsudgifter, der nævnes i beslutningens punkt 13, skal der i den sammenhæng tages hensyn til to aspekter. Tallet, der ligger over gennemsnittet, er naturligvis for højt, og fremover drejer det sig om at undgå så høje udgifter i denne kategori. Men programmet var ikke særlig stort, og som De ved, er der nogle faste, uundgåelige udgifter. For de små programmer er det derfor vanskeligere at holde forvaltningsudgifterne på et ideelt niveau. Og det drejede sig jo også om et første program. Disse udgifter kan således betragtes som investeringsudgifter. Takket være dette forhold udgjorde forvaltningsudgifterne til transportprogrammet kun 4, 9 % af de samlede forpligtelsesbevillinger.
Til sidst vil jeg sige, at selv om jeg er helt enig med grundindholdet i fru Plooij-Van Gorsels holdninger, kunne Kommissionen have ønsket mere nuancerede formuleringer af nævnte punkter og også af flere andre punkter i beslutningen, som vidner om større forståelse for de problemer, den står overfor i gennemførelsen af forskningsprogrammerne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Samarbejde om forskning og teknologisk udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0160/96) af Pompidou for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen om udsigter for det internationale samarbejde om forskning og teknologisk udvikling.

Pompidou
Hr. formand, kære kolleger, denne betænkning skal drøftes samme aften, som vi netop har behandlet min kollegas, hr. Argyros', fortrinlige betænkning, som den supplerer på udmærket vis.
Der er tale om for første gang at få defineret principperne for en strategi for de videnskabelige og tekniske samarbejdsforbindelser mellem Unionen og resten af verden. Hidtil er dette ikke sket. Disse forbindelser er mere eller mindre tilfældigt blevet knyttet mellem Unionen, og især Kommissionen, og dennes permanente repræsentationer i tredjelandene. Der har ikke været nogen defineret strategi.
For at konstatere det behøver man blot at se på den i øvrigt uacceptable forvirring mellem videnskabeligt samarbejde som sådan og teknologisk samarbejde, der hersker i Kommissionens rapport. Jeg mener, vi bør sondre mellem, hvad vi får ud af at udveksle viden på den ene side, og at erobre nye markedsandele ved at skabe nye former for produkter gennem teknologisk innovation, forskning og udvikling på den anden.
Endvidere har man ikke identificeret projekterne i Kommissionens rapport, som intet ville have været værd, hvis Parlamentet ikke havde været der. Jeg mener, at vi skal have identificeret store transversale projekter, som skal sigte mod at forbedre de generelle forhold i Unionen, medlemsstaterne og de associerede tredjelande, store målrettede projekter, forskning i og udvikling af højteknologiske produkter til forbedring af industriproduktionen eller forbrugsvarer og på den anden side forskning i og udvikling af højteknologiske produkter med en høj værditilvækst, hvilket især er tilfældet med landbrugsfødevarer.
Den Europæiske Union skal ligeledes sammen med tredjelande kunne udvikle en megavidenskab på området partikelfysik, således som det allerede er tilfældet for CERN i Genève og med observation af universet. Samtidig skal vi bevare og erkende de områder, hvor Den Europæiske Union står særlig stærkt.
Endelig har kommissæren Gud ske lov forbedret denne rapport mundtligt i dag eller for lidt siden, da hun talte om Argyros-betænkningen og nødvendigheden af at forbedre beskyttelsen af den intellektuelle og industrielle ejendomsret, og det glæder os. Det er nemlig virkelig et område, der vækker bekymring, da en forudsætning for, at information kan cirkulere mellem Unionen og tredjelande er, at vi får defineret aftaler om beskyttelse af den industrielle og intellektuelle ejendom.
Og så glæder det os naturligvis, at der gradvis indgås aftaler med landene i Centraleuropa, de baltiske stater og de uafhængige stater, der er opstået efter opløsningen af det tidligere Sovjetunionen.
Vedrørende SMV har man understreget den teknologiske innovation, men jeg tror som kommissæren, at den kontakt, der skabes mellem de store industriforetagender og de små og mellemstore virksomheder, skal hvile på afbalancerede partnerskabsaftaler, for ellers bliver de små kvalt af de store. Det er jo ikke de store armbevægelser, der bringer os fremad.
Endvidere skal vi udvikle store transversale projekter - det mener vort udvalg - inden for energiforsyning, således at vi kan forbedre energieffektiviteten på transportområdet, inden for ny informations- og kommunikationsteknologi og inden for miljøbeskyttelse og klimatologi. Det svarer for øvrigt til et vist antal allerede definerede task-forcer.
Og det er meget vigtigt at få udarbejdet målrettede projekter inden for rumforskning, jordobservation, telekommunikation og multimedier og især inden for biologi, navnlig genomforskning.
Desuden er der et punkt, som hverken er nævnt i meddelelsen om innovation eller i Kommissionens meddelelse om samarbejde med tredjelande, nemlig videnskabelig og teknisk overvågning. Også her glæder det mig, at kommissæren nævnte vigtigheden af at styrke forholdet mellem STOA, Parlamentets enhed for vurdering af teknologiens følger, og IPTS, som hun støtter og har oprettet, og at alt dette fører til konkrete foranstaltninger, som finansieres over finansieringsfonde, og især et europæisk NASDAQ, for eksempel et EASDAQ.
Afslutningsvis er det vigtigt at sondre mellem de lande, der ønsker at tiltræde Unionen, og som er omfattet af associeringsaftaler, industrilande, der er omfattet af samarbejdsaftaler og udviklingslande, der er omfattet af bistandsaftaler. På den måde kan vi få defineret en ægte samarbejdspolitik med tredjelandene, så vi kan fremme et kompetencernes Europa.
Vedrørende ændringsforslagene er de alle blevet vedtaget i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, hvilket også gælder ændringsforslagene fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, Udvalget om Udvikling og Samarbejde og Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender.
Vedrørende det sidste ændringsforslag fra hr. Holm må jeg indrømme, at jeg ikke forstår det. Jeg synes, han retter skytset mod sig selv, for så vidt som forskning i udryddelsen af fissile materialer rent faktisk fører til risiko for spredning.

Malerba
Hr. formand, jeg vil lykønske ordføreren, hr. Pompidou, med hans glimrende betænkning, men også og især med hans opklaringsarbejde med hensyn til karakteren af det samarbejde, som Den Europæiske Union kan iværksætte afhængig af, hvilken type partnerland og hvilken type politik, der er tale om - hvilket er det middel, der har gjort det muligt at forbedre arbejdet i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser i forbindelse med behandlingen af Kommissionens meddelelse - nemlig potentielle medlemmer af Den Europæiske Union, hvor man ønsker at fremme en europæisk model gennem fremme af den frie markedsøkonomi; lande i Middelhavsområdet, hvor man ønsker at forbedre livskvaliteten og en bæredygtig udvikling; andre tredjelande, herunder de teknologisk avancerede lande, der typisk er vores konkurrenter; endelig udviklingslandene, hvoraf nogle allerede er vores konkurrenter og andre har behov for vores bistand.
I dag åbner Den Europæiske Union f.eks. sit fjerde rammeprogram for alle europæiske selskaber, men definitionen på europæisk virksomhed er ikke altid særlig klar og er ikke altid den mest egnede og passende definition i forhold til en nuanceret politik. Man burde i det femte rammeprogram tage højde for en inddeling på basis af politiske målsætninger.
Således anbefaler Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, at Kommissionen, når den iværksætter en nye ekstern samarbejdsaftale, automatisk lader afsnittet om økonomisk samarbejde ledsage af et afsnit om regulering af den intellektuelle ejendomsret for handel af teknologisk karakter, samt af et afsnit om et samarbejde på det videnskabelige og teknologiske område med generelle målsætninger. Dette er indholdet af de ændringsforslag, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har stillet, med henblik på en yderligere forbedring af Pompidou-betænkningen, som - og det vil jeg gerne understrege - er en fortræffelig tekst.

Andrews
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren, Dr. Pompidou, for hans fortrinlige betænkning; men også for, at han har været særligt opmærksom på, at Udvalget om Udvikling og Samarbejde ønsker vægten lagt på behovet for at intensivere samarbejdet inden for forskning og teknologisk udvikling mellem Den Europæiske Union og udviklingslandene.
Jeg vil ligeledes gerne takke AVS-generalsekretæren, Dr. Carl Greenbridge, der under en interessant høring sammen med udviklingsudvalget fremlagde AVS-perspektivet for de vigtigste emner. Hans bidrag var medvirkende til, at vi kunne få identificeret udviklingslandenes behov.
Der er en stigende efterspørgsel efter samarbejde fra udviklingslandenes side, fordi de er blevet bevidste om vigtigheden af at være med i den hurtige innovation, der finder sted inden for forskning og teknologisk udvikling.
Nogle af de områder af særlig interesse, der skal behandles, er fødevareforsyning, sundhed, miljøbeskyttelse og energiforhold. Disse emner kan udgøre et vigtigt bidrag i forbindelse med nye beskæftigelsesmuligheder og dermed til at fjerne mange flaskehalse og afværge udviklingslandenes marginalisering i den globale landbrugsproduktion og -fremstilling. Sikker fødevareforsyning og sundhedssektoren er prioriteret højest.
Behovet for at styrke samarbejdet mellem udviklingslandene er presserende, således som det blev understreget i Verdenssundhedsorganisationens alarmerende rapport om den øgede spredning af epidemier og genfremkomsten af sygdomme i nye, resistente former. Verdenssundhedsorganisationen har erklæret højeste beredskab over for tuberkulose, der har kostet millioner af menneskeliv i de seneste år.
Hungersnød, der var et forholdsvist sjældent fænomen i Afrika i 1960'erne, er dukket op som et endemisk forhold i 80'erne og 90'erne. I henhold til FAO er 44 ud af 52 afrikanske lande truet af alvorlig fødevaremangel. Derfor skal der gives højeste prioritet til at skaffe mad til et sådant område.
Der bør være et par retningslinjer for vort samarbejde med udviklingslandene, hvis vi skal gennemføre en forskningspolitik, der tjener udviklingens behov. De, der modtager hjælpen, skal knyttes tæt til forskningsaktiviteterne fra de tidligste programlægningsstadier; en bæredygtig udvikling af lokal forskningskapacitet kan føre til en betydelig udvikling af det vidensniveau, der findes i udviklingslandene, og bidrage til at sikre formidling af forskningsresultaterne. Udviklingsudvalget og også jeg anbefaler varmt denne betænkning her i aften.

Linkohr
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe takke ordføreren, hr. Pompidou, hjerteligt for hans virkelig udmærkede betænkning, og vi vil også følge hans anbefalinger.
Til selve betænkningen vil jeg gerne sige følgende: Når historikere engang skal til at skrive det 20. århundredes historie, vil de sandsynligvis forsyne de sidste 20 år af dette århundrede med overskriften »Globalisering«. Faktisk har vi i mange år iagttaget, hvordan erhvervslivet, det finansielle system, transporten, men også miljørisiciene antager globale dimensioner. Verden ses ikke kun af astronauterne som en enhed. Den udvikler også i stigende grad fælles visioner.
Sammenkædning af mange aktiviteter til en global aktion må imidlertid ikke få os til at glemme, at kontinentale, nationale og regionale konflikter er i stigning. Til dels diskuterer vi dem jo også her i Parlamentet. Den kolde krig er vel afsluttet, alligevel er heftige krige og konflikter mellem grupper, regioner og stater ikke i aftagen. Desuden mærker vi stadig mere udpræget de forskellige opfattelser om etik, tolerance, menneskerettigheder, men også om økologiske spørgsmål og spørgsmål om den tekniske sikkerhed. De er især blevet mere synlige i lyset af den globale konkurrence.
Nå, videnskab, og det er hr. Pompidous tese, kan og skal bidrage til at finde en global konsens om værdier og indstillinger, om vores forhold til naturen, til dyrene, til planterne, men også til menneskene og, tilføjer jeg, dermed også til en fair konkurrence. Det globale videnskabssamfund skal følge det globale erhvervsliv.
Jeg vil i denne forbindelse gerne gøre opmærksom på et studie, der engang blev foretaget af Kommissionen for flere år siden om europæernes og asiaternes forskellige indstilling f.eks. til den organiske og uorganiske natur. Her konstaterede man ganske interessant, at europæerne klart skelner mellem dyr og planter på den ene side og mennesker på den anden side, mens mennesker og dyr står hinanden meget nærmere i Asien med en kungfutsiansk kultur og kløften mellem de to kategorier og planterne er langt større.
Det er ikke kun en rent filosofisk debat, men det har konsekvenser f.eks. i forbindelse med farmacien, med forsøg på mennesker eller på dyr, og det kan sågar have indvirkning på kontinenters konkurrenceevne. Med det vil jeg gerne sige, at det er overordentlig vigtigt for os at udvikle, pleje og uddybe en dialog om værdier, om grundholdninger mellem de forskellige kulturer. Hr. Pompidou har med rette gjort opmærksom på, at vi oven i købet har instrumenter hertil, nemlig ETAN eller STOA eller andre faciliteter og muligheder inden for rammerne af vores budget, og jeg plæderer derfor for, at vi får udvidet samarbejdet på området videnskab og teknik ikke kun i den rent økonomiske eller videnskabelige sektor, men også i værdisektoren, for kun sådan kan vi etablere et grundlag for et globalt videnskabssamfund. Vi vil støtte forslagene fra Forskningsudvalget.

Trakatellis
Hr. formand, forskning og teknologisk udvikling har betydelige sociale, økonomiske og politiske konsekvenser, bidrager til forbedringen af livskvaliteten her i verden og fremmer løsningen på vort samfunds store, nutidige problemer. Inden for områder som f.eks. energi, navnlig de vedvarende energikilder, energieffektivitet, transport, informationsteknologi, miljøbeskyttelse, massemedier, biologi og bioteknologi - for blot at nævne nogle enkelte - forventes en betydelig udvikling og nye opfindelser og opdagelser, hvis anvendelse i allerhøjeste grad vil påvirke den menneskelige tilværelse.
Af alle disse årsager er det indlysende, at Den Europæiske Union bør skabe et stabilt miljø for forskningen og den teknologiske udvikling, hvilket navnlig skal ske med en politik, som vil fremme det internationale samarbejde på alle områder, dvs. samarbejdet med andre lande, og vil virke som en katalysator, der øger forskernes effektivitet. Samarbejdet og udvekslingen af knowhow inden for forskning og teknologisk udvikling er en conditio sine qua non for forskerne. Ganske vist er der visse grundprincipper, der skal være opfyldt, især beskyttelsen af den intellektuelle og industrielle ejendomsret. Men vi må have et samarbejde inden for grundforskning, højteknologi og innovativ teknologi mellem læreanstalter og forskningsinstitutioner, men også med virksomhederne, navnlig inden for store programmer, f.eks. vedrørende rumforskning, telekommunikation, informationsudveksling, medier, vedvarende energikilder, biokemi og molekylær biologi samt miljøteknologi. Disse samarbejdsaftaler bør fremme udvekslingen af knowhow, navnlig via internationale informationsnetværk. Endvidere bør de fremme samarbejdet med EU's naboer, dvs. Middelhavslandene, de central- og østeuropæiske lande, de baltiske lande og de nye udviklingslande i det tidligere Sovjetunionen. Således vil det store net af aftaler, programmer og forskellige former for samarbejde, som vil blive skabt, øge udbyttet af forskningen og den teknologiske udvikling så meget som overhovedet muligt og uden tvivl også bidrage til at finde en tilfredsstillende løsning på de store problemer, som det europæiske - og det internationale - samfund står med.
Til sidst vil jeg gøre opmærksom på, at nærværende betænkning i stort omfang omfatter de ting, jeg her har nævnt, og jeg takker dens forfatter, professor Pompidou, der har gjort et fremragende stykke arbejde.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske hr. Pompidou med sin betænkning, blandt andet er den skelnen, han foretager mellem videnskabeligt samarbejde og teknologisk udvikling, glimrende. Der har allerede fundet videnskabeligt samarbejde sted mellem universiteter i år og dag. Endnu inden der var tale om et informationssamfund, rådede universiteterne allerede over EUARN (European Academic Research Network).
Nye avancerede anvendelsesformer kommer ofte fra den akademiske verden. Dér samarbejdes der godt på det informationsteknologiske område. Nu har alle europæiske nationale forskningsnet samlet i Dante anmodet om et projekt, TEN 34, som tilsigter at sammenkoble alle disse net ved hjælp at 34 megabyte lyslederkabler. Dér vil der kunne eksperimenteres og udvikles europæiske standarder, som vi stærkt ønsker.
For Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe er det da også uforståeligt, at det projekt, som virkelig kan hjælpe os i konkurrencekampen, allerede har været blokeret af Kommissionens GD III og GD XIII i et år. Jeg håber, at også Kommissionen i fremtiden lærer at samarbejde og er parat til at samarbejde, så der også kan samarbejdes internationalt inden for den akademiske verden.

Holm
Hr. formand, det er, som flere talere allerede har bemærket, en meget væsentlig og god betænkning, som hr. Pompidou har udarbejdet. Jeg har fremsat flere ændringsforslag i udvalget, som hr. Pompidou og udvalget har stemt for. Men der er fortsat noget, som hr. Pompidou og jeg ikke er enige om. Det gælder mit ændringsforslag om plutonium. Forslaget drejer sig naturligvis ikke om spredning af plutonium, men om at samarbejde globalt om at løse problemet med hensyn til plutonium og andre spaltelige materialer.
Alene inden for Unionen findes der i dag 340 tons plutonium, og det gør det til et problem, som det er yderst vigtigt at løse. Dette kan ske i samarbejde med andre lande, som desværre også, i lighed med unionslandene, har store mængder plutonium. Plutonium er farligt, og spørgsmålet berører mig som ung uhyre meget på grund af bevidstheden om, at der kan ske noget med plutonium. Et internationalt samarbejde om dette problem er derfor af største betydning. Mange tak.

Quisthoudt-Rowohl
Hr. formand, de to betænkninger, vi har behandlet i aften, nemlig betænkningen af hr. Argyros og betænkningen af hr. Pompidou, hænger i høj grad sammen. Det kan De også se af den næsten identiske talerliste. Her i slutningen af debatten vil jeg egentlig nøjes med nogle ganske få bemærkninger. Først vil jeg gerne lykønske ordføreren med hans meget klare betænkning, der har systematiseret en række ordninger, der hidtil ikke var samlet i fornødent omfang.
Problemet vil ganske vist her ikke så meget ligge i detaljerne, men vel i udførelsen bagefter. Således har vi til udførelsen senere brug for klare udsagn om hhv. medbestemmelsen og tredjelandes eventuelle medfinansiering af forskningsprojekter. Det skal også fastlægges, hvem der så bagefter udnytter resultaterne, og hvem der kan gøre krav på at få det senere udbytte. Det bringer os så videre til spørgsmålet om den intellektuelle ejendomsret. Det er ikke kun i Europa, at der endnu ikke findes nogen harmoniserede ordninger. Vi vil naturligvis også være nødt til at indarbejde de nationale ordninger, der eksisterer nu, i internationale aftaler. Vi vil skulle sørge for kompatibilitet.
Vi vil også skulle sørge for kompatibilitet på området mulige joint ventures mellem forskning og erhvervsliv, en ting, der slet ikke er prøvet hos os endnu eller ikke eksisterer endnu som f.eks. i De Forenede Stater. Men vi har også brug for kompatibilitet mellem alt, hvad der har at gøre med risikokapital, med blandet finansiering mellem offentlige og private midler.
Der er i dag allerede sagt meget om alle disse punkter. Der er meget, vi ikke kan fastsætte regler om på Unions-plan, men jeg håber, at vi her i Parlamentet, men også i Kommissionen kan give impulser og ideer, for at de nationale stater samarbejder med henblik på en harmonisering. Harmoniseringen vil så være i det internationale samarbejdes interesse.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, først vi jeg gerne takke hr. Pompidou for hans fortræffelige betænkning og det arbejde, han har lagt i dette vanskelige, mangefacetterede emne, nemlig internationalt samarbejde inden for forskning og teknologisk udvikling.
Parlamentet har altid vist stor interesse for dette spørgsmål og har taget flere initiativer på området. Når Den Europæiske Unions videnskabelige og teknologiske samarbejde er blevet udvidet til at omfatte flere regioner såsom landene i Øst- og Centraleuropa og Middelhavslandene, skyldes det især Parlamentets indsats. Denne betænkning og beslutning falder helt i tråd hermed.
Kommissionen har i sin meddelelse fra oktober for første gang søgt at skabe nogle overordnede rammer for refleksion og aktion inden for Unionens videnskabelige og teknologiske aktiviteter på internationalt plan og søgt at skabe en debat mellem institutionerne. Hr. Pompidous betænkning er et meget nyttigt forsøg på at skabe klaring, og forslaget til beslutning, der i store træk stemmer overens med Kommissionens holdning, indeholder en række ideer, der bestemt fortjener at blive taget i betragtning. Kommissionen kan altså generelt udtale sin enighed heri.
Uden at gå i detaljer med de mange punkter i beslutningen vil jeg dog gerne komme med et par kommentarer til tre punkter. Beslutningen opfordrer Kommissionen til at præcisere samarbejdsbestemmelserne ved at sondre mellem tre forskellige samarbejdsformer og landekategorier. Jeg erindrer om, at Kommissionen inden årets slutning vil fremlægge særlige meddelelser om samarbejde med landene i Øst- og Centraleuropa, Middelhavslandene og det, man i dag kalder de nye økonomier.
Parlamentet anmoder om, at instituttet i Sevilla, AEST, ETAN-nettet og STOA udarbejder en samlet evaluering af Unionens politik inden for videnskabeligt og teknologisk samarbejde. Jeg kan meddele, at der i anden halvdel af 1996 vil blive afholdt et seminar om videnskabeligt og teknologisk samarbejde på internationalt plan med deltagelse af repræsentanter fra alle disse instanser og Kommissionen.
Endelig understreges det med rette i beslutningen, at det er nødvendigt at styrke koordineringen mellem Unionens og medlemsstaternes aktiviteter på området. Man har allerede indledt arbejdet på dette område. Det betyder, at der snart er udarbejdet et første grundlag for en bedre koordinering, og jeg skal nok holde Dem informeret om udviklingen på området.
Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og Udvalget om Udvikling og Samarbejde har enstemmigt understreget vigtigheden af det videnskabelige og teknologiske samarbejde på internationalt plan for Unionen. Også Kommissionen vil lægge stor vægt på dette samarbejde i sin fremtidig indsats.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Finansielt instrument for miljøet (LIFE)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0166/96) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 1973/92 om oprettelse af et finansielt instrument for miljøet (LIFE) (Ordfører: Marinucci).

Marinucci
Hr. formand, i Italien er der på det seneste stiftet et forbund af borgere, der nægter at betale skat, som kalder sig LIFE, og navnet LIFE har derfor en lidt odiøs klang i Italien. I Europa er navnet LIFE derimod blevet miljøforkæmpernes varemærke gennem LIFE-instrumentet, som godt nok ikke har samme operationsradius som strukturfondene, der også bør anvendes til genoprettelse og beskyttelse af miljøet; og dog har erfaringen fra de første tre år vist, at gennemførelsen af de projekter, der er finansieret over LIFE, har haft en stor merværdi, især hvad angår demonstration og repetibilitet. LIFE-instrumentets funktion er nemlig at bidrage til fremme og gennemførelse af Fællesskabets politik og lovgivning vedrørende miljøet gennem iværksættelsen af konkrete aktioner med henblik på integreringen af miljøproblematikken inden for de forskellige socioøkonomiske vækstsektorer - aktioner, som bør inspirere og regulere de investeringer, der foretages ved hjælp af andre finansielle, fællesskabsspecifikke og nationale instrumenter.
For at kunne opnå dette mål er det imidlertid nødvendigt at gøre LIFE-regelværket mere klart, at udfylde hullerne og fjerne hindringerne. Det forslag til forordning, som vi drøfter, tager da også sigte på - på baggrund af de indvundne erfaringer - at redefinere de aktioner, der kan opnå en finansiel støtte under LIFE, at udvide LIFE-instrumentets anvendelsesområde til de associerede lande i Central- og Østeuropa, at klarlægge procedurerne for forvaltning af projekterne, idet man sondrer mellem beskyttelsen af naturen og andre aktiviteter, og at forbedre processen for udvælgelse af projekterne gennem fastlæggelse af nye kriterier herfor.
Rådet har efter Europa-Parlamentets enstemmige godkendelse ved førstebehandlingen - godt nok med nogen forsinkelse - fremsendt den fælles holdning, der ordret - helt eller delvist - indeholder en stor del af EuropaParlamentets ændringsforslag, som Kommissionen har inkorporeret i sit ændrede forslag. Man har accepteret at indføje en betragtning vedrørende procedurerne for gennemførelsen af LIFE og vedrørende procedurerne for generel information for at øge gennemsigtigheden og effektiviteten samt en anden betragtning, der fastlægger arten af de forberedende aktioner; man har accepteret indføjelsen af beskyttelsen af atmosfæren og fastsættelsen af LIFE-instrumentets maksimale interventionsgrad inden for naturbeskyttelse med hensyn til aktioner vedrørende udryddelsestruede fuglearter.
For så vidt angår finansieringsplanen, indeholder den fælles holdning godt nok ikke den fordobling af finansieringen, som Europa-Parlamentet vedtog, men den fælles holdning indeholder dog en bestemmelse om en revision af referencebeløbet i 1997, idet det erkendes, at der er et misforhold mellem den interesse, der udvises for LIFE-programmet og det budget, der er stillet til rådighed.
Samtidig med at jeg således påskønner den gode modtagelse, Kommissionen og Rådet har givet EuropaParlamentets arbejde, finder jeg det absolut nødvendigt at stille en række ændringsforslag med henblik på at inkorporere en bestemmelse om floder, der munder ud i kystområder, samt om bæredygtig forvaltning af vådområderne omkring disse floder; at inkorporere en bestemmelse om beskyttelse og forvaltning af vandressourcerne inden for rammerne af de forberedende aktioner; at minde om, at de 3 %, der er afsat til evaluering af og støtte til aktionerne, bør kunne anvendes i den resterende del af første etape; at klarlægge proceduren for evaluering og udvælgelse af innovative projekter, medens det allerede står fast, at der for LIFENatura skal henvises til direktivet om levesteder; endelig at insistere på en fordobling af budgettet.
Tillad mig til allersidst, hr. formand, at takke de tilstedeværende kolleger, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse samt kommissæren og hendes tjenestegrene, samtidig med at jeg udtrykker håbet om en hurtig godkendelse af den nye forordning.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, LIFE har til formål at bidrage til udvikling og gennemførelse af miljøpolitikken samt miljøretten i Den Europæiske Union, først og fremmest på områderne: følgerne af de industrielle aktiviteter og naturbeskyttelsen, men også i samarbejdet med tredjelande, især i Middelhavsområdet og i de central- og østeuropæiske lande. Over for dette brede spektrum af ønskværdig støtte til projekter står det faktum, at der fortsat stilles meget få bevillinger til rådighed for LIFE-programmet, selvom de er blevet væsentlig forøget af Europa-Parlamentet - mange tak også til fru Marinucci.
Det vil sige, vi skal være meget omhyggelige ved tildeling af midler og sikre, at pengene går til fornuftige projekter. Tidligere har der hele tiden været klager over, at tildelingen af midlerne var uigennemsigtig. Grunden hertil var først og fremmest, at der i det oprindelige LIFE-program ikke var fastlagt nogen nøjagtige kriterier for udvælgelsen af projekter. Det væsentlige formål med det reviderede LIFE-forslag, som vi behandler i dag, er at fastlægge sådanne kriterier.
Med den foreliggende tekst er det lykkedes væsentligt at forbedre listen over udelukkelses- og evalueringskriterierne for LIFE-ansøgninger. Det hilser jeg meget velkommen på min gruppes vegne. Hvordan kriterierne så kommer til at fungere i praksis ved evalueringen, må vi afvente og kontrollere til den tid. På ét punkt er jeg ganske vist utilfreds: LIFE kan nemlig kun opfylde kravet om, at det skal fungere som instrument for innovationsfremme på de industrielle aktiviteters område, hvis der lægges den bedste teknologi, der er til rådighed, til grund for innovative projekter til videreudvikling af teknologier. Ellers ville der nemlig ske det, at vi i én medlemsstat fremmer et projekt, hvis teknologi allerede har været anvendt i årevis i en anden medlemsstat. Det har vi egentlig ikke råd til med de knappe midler. Derfor lyder mit krav: Ved udvælgelsen af projekter, der vedrører videreudvikling af teknologier, skal der lægges den bedste teknologi til grund, der er til rådighed. Med den fælles holdning til IPPC-direktivet er begrebet »bedste teknologi, der er til rådighed«, jo defineret, således at vi allerede råder over et fælles grundlag for anvendelse af dette begreb.
Jeg vil derfor gerne spørge fru kommissær Bjerregaard en gang til, om hun ikke også anser det for nødvendigt også at optage dette i LIFE-programmet, for det ville være en konsekvent politik og holdning fra Kommissionens og Den Europæiske Unions side. Hvis fru Bjerregaard kunne gå ind for det, ville fru Marinucci måske også kunne støtte mit forslag, for jeg anser det for meget vigtigt, at vi ikke fører nogen forældet politik, men derimod virkelig anvender det, der er nødvendigt. Vi bør netop ikke altid lade de lande, der har noget at indhente, hinke bagefter, men virkelig få dem op på det nyeste tekniske stade ved at give pengene ud til det.

Vieira
Hr. formand, mine damer og herrer, det skal retfærdigvis fremhæves, at styringen af fællesskabspolitikken på miljøområdet er blevet stadig mere omfattende og effektiv. Selv om ikke alle miljøområder er omfattet i den ønskværdige grad, har fællesskabspolitikken i alle medlemsstaterne fremmet udviklingen af aktioner og projekter til miljøbeskyttelse og dermed forbedring af livskvaliteten i Den Europæiske Union.
Et led i denne politik er forslaget til Rådets forordning om oprettelse af et finansielt instrument for miljøet - LIFEprogrammet -, som vi støtter.
Vi vil gerne udtrykke vor påskønnelse af fru Marinuccis betænkning, som væsentligt forbedrer det omtalte forslag til rådsforordning og udvider dets anvendelsesområde til visse følsomme områder, såsom beskyttelse af vådområderne omkring flodernes udmunding i kystområder, beskyttelse og forvaltning af vandressourcerne generelt og bevarelse/genoprettelse af vigtige levesteder for udryddelsestruede plante- og dyrearter, og også fordi det i betænkningen foreslås, at det finansielle referencegrundlag til gennemførelsen af aktionerne i perioden 1996-1999 er på 600 mio ECU, dvs. 150 mio mere end det i forslaget fastsatte.
Jeg tror på, at medlemsstaterne på behørig vis vil udnytte de støttemuligheder, de tilbydes med denne forordning. For så vidt angår Portugals fjernområder - Azorerne og Madeira - må man håbe, at man målrettet og intelligent vil følge de veje, der åbnes eller udvides med de fællesskabsinstrumenter, der heldigvis gradvis oprettes på miljøområdet, navnlig hvad angår beskyttelse og rationel forvaltning af kystområderne, beskyttelse og forvaltning af vandressourcerne, herunder behandling af spildevand og forurenet vand, reduktion af giftigt og farligt affald og på alle andre naturbeskyttelsesområder, med særlig vægt på bevarelse eller genopretning af den værdifulde for området karakteristiske laurbærskov, såvel som andre økosystemer, biotoper og arter, der er karakteristiske for disse øer.

Gredler
Hr. formand, fru Marinucci, mange tak for Deres særdeles gode betænkning, som vi her drøfter. Miljø, et ord med en tom skal. 600 millioner ecu var næsten blevet besluttet i Rådet. Et flertal af ministrene var tæt på at sige ja, og alligevel blev alt anderledes. Smålig misundelse over, at der måske ville strømme for mange penge til syden, overbeviste til syvende og sidst, og man enedes om 450 millioner ecu.
Er det virkelig den størrelsesorden, de europæiske borgere ønsker sig? Når jeg tænker på, at vi alene til støtte af tobak i 1996 spenderer 1, 1 milliard ecu og 894 millioner ecu til tekstilplanterne og silkeormene, så spørger jeg mig, er det europæiske miljø da ikke mere værd end silkeorme? Tilmed er disse 450 millioner ecu afsat til et flerårigt program. Det er da virkelig skandaløst, fru Bjerregaard!
Her redder jeg på den ene side eksistensgrundlaget for tobaksdyrkere, på den anden side har vi så sandsynligvis ikke noget rent vand at drikke og for lidt god luft at indånde. Det er da virkelig afbalanceret! Jeg vil også gerne nævne Kommissionens slappe holdning i relation til at forfølge misbrug af LIFE-midler i Italien. Hvorfor har man ventet så længe med at anlægge sag? På grund af en så tilbageholdende holdning fra Kommissionens side mister vi da rigtig mange penge hvert år!
Til sidst vil jeg lige nævne, at inddragelsen af de central- og østeuropæiske lande er meget vigtig for os, fordi de undertiden har katastrofale tilstande på miljøområdet. Men hvis man nævner det som prioritering, fru kommissær, så må man også være villig til at skaffe pengene til det. Hvor får De midlerne til sådanne prioriteringer fra? Det ville interessere mig at vide.

González Álvarez
Hr. formand, vi vil støtte fru Marinuccis forslag om at genfremsætte de omhandlede syv ændringsforslag med særlig vægt på to af dem. Vedrørende nr. 1, der omhandler beskyttelse af floder, der munder ud i kystområder og de tilhørende vådområder, vil det være kommissæren bekendt, at f.eks. i Spanien er en mængde værdifulde vådområder genstand for miljøforringelse. Som eksempel kan nævnes Doñana, Tablas de Daimiel og Santoña.
I ændringsforslag nr. 5 stilles der forslag om større midler. Problemet består altid i, at der afsættes så få midler til et program som Natura 2000. GD XI har i dag tilstillet os en yderst interessant bulletin, nr. 1, hvoraf det klart fremgår, at man i mange lande endnu ikke er begyndt at udpege særlige bevaringsværdige områder.
Efter vores mening skal dette instrument først og fremmest være effektivt og for det andet skal det bidrage til at bremse den ødelæggelse, der allerede finder sted af fauna, flora og levesteder, og som, hvis den fortsætter, vil resultere i, at de overlever indtil år 2000. I denne uge har opførelsen af militæranlæg i min hjemegn - Lanzarote -, der er udnævnt til biosfære-reservat - bevirket, at en plante, som kun fandtes i Risco de Zamara på Lanzarote, nu er udryddet.
Såfremt det finansielle instrument ikke kan bidrage til at forhindre, at noget sådant sker, og hvis det ikke lykkes os at få Natura 2000-Nettet etableret inden for den planlagte tidsfrist, vil vi have forspildt en stor chance.

Ryynänen
Hr. formand, fru kommissær. Den finansielle støtte fra LIFE har vist sig være et velegnet miljøpolitisk instrument. Sådan kan det betegnes i Finland allerede efter landets første år som medlem af EU.
Der er blevet foreslået et samlet finansielt referencegrundlag til LIFE's anden etape på 450 mio ecu, der imidlertid er helt utilstrækkeligt, især hvis det er hensigten at udvide LIFE's anvendelsesområde. Når man ser på andelen til tredjelandene, hvor problemerne er størst, er det virkelig beskedent, idet den kun udgør 5 %.
LIFE-programmets effektivitet bør sikres. Med andre ord bør man sørge for, at projekterne gennemføres efter planen, men der må være andre måder at løse kontrolproblemerne på end ved at øge bureaukratiet.
Hvis formålet er at forbedre projektudvælgelsesprocessen ved at fastsætte nye krav for modtagelse af støtte, bør der skabes større klarhed og åbenhed i ansøgningsprocessen. Projekterne skal baseres på reelle kriterier. Ved industriprojekterne bør man især lægge vægt på, at projektet reelt er af innovativ karakter. Disse projekter bør fremme anvendelsen og udviklingen af den bedste tilgængelige teknik.
Den centrale faktor for menneskehedens fremtid er et rent og bæredygtigt miljø. Først når et stort antal mennesker indser den faktiske miljøsituation og også tager ansvaret for den, kan vi skabe reelle resultater inden for forbedringen af vort miljø. Jeg mener derfor, at det er meget vigtigt, at man informerer tilstrækkeligt om projekternes resultater, for at oplysningerne kan spredes så vidt som muligt.

Bjerregaard
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne sige, at Kommissionen i høj grad værdsætter Parlamentets hurtige andenbehandling af Rådets fælles holdning. Desuden vil jeg benytte lejligheden til her i aften at fremhæve den fornuftige og konstruktive ånd, som har kendetegnet Miljøudvalgets arbejde, og jeg vil gerne sige en speciel tak til ordføreren, fru Marinucci.
Jeg kan med tilfredshed konstatere, at vi nærmer os målstregen på de bedst mulige betingelser. Det må siges at være et lyspunkt for det europæiske miljø og for den bæredygtige udvikling, som LIFE forsøger at fremme takket være en kreativ strategi, hvor man anvender nye metoder og teknologier. Personlig er jeg ganske tilfreds med Rådets fælles holdning, som er resultatet af langvarige diskussioner, og som udgør et kompromis, som Kommissionen kan benytte som grundlag for sin indsats i perioden 1996-1999. Det er naturligvis ikke et perfekt kompromis, idet Rådet ikke har medtaget visse af de forbedringer, som Parlamentet havde foreslået, og som Kommissionen havde accepteret. Men det er ikke så graverende, da det væsentligste er medtaget, og som ordføreren, fru Marinucci, rigtigt har bemærket, er teksten i kraft af den fælles holdning blevet klar og positiv.
Kommissionen mener, at størstedelen af de i øvrigt ganske få ændringsforslag, der blev fremlagt her under andenbehandlingen, peger i den rigtige retning. Kommissionen accepterede faktisk de fire første allerede i november sidste år og indføjede dem i det ændrede forslag i januar. Ændringsforslag nr. 6, som fru Marinucci har fremsat, er nyt og klarlægger et efter Kommissionens mening ganske væsentligt punkt. Jeg har samme holdning som fru Marinucci med hensyn til, hvorledes man uden at have et referencegrundlag kan udvælge de mest velkvalificerede projektforslag ved en gennemskuelig anvendelse af kriterierne i forordningen. Valget af de kriterier, der skal lægges til grund i forbindelse med projektudvælgelsesproceduren, er den eneste måde, hvorpå man vil kunne undgå misforståelser i gennemførelsesfasen. Skønt jeg således kan tilslutte mig den foreslåede fremgangsmåde, må jeg gøre opmærksom på, at det ikke er muligt at inkorporere ændringsforslag nr. 6 i forordningen i betragtning af den juridiske konsekvens med hensyn til Kommissionens initiativtagende beføjelser. Jeg påtager mig derfor at udarbejde en erklæring fra Kommissionen til Rådet på grundlag af ændringsforslag nr. 6, for derigennem at gøre opmærksom på Parlamentets ønske. Jeg kan således sige, at Kommissionen accepterer princippet i ændringsforslaget, men den vil til sin tid give det en passende form. Ændringsforslag nr. 7 kan naturligvis accepteres på baggrund af den nævnte erklæring, som erstatter ændringsforslag nr. 6.
Hr. formand, jeg vil indtrængende anmode Rådet om igen at se på de aspekter, som ændringsforslagene vedrører med henblik på at opnå dets principielle tilslutning hertil, eventuelt mod visse tilpasninger af redaktionel karakter. Hvad angår ændringsforslag nr. 5, må jeg til gengæld indrømme, at Kommissionen ikke anser det for at være et skridt i den rigtige retning. Ændringsforslaget vedrører en forhøjelse af LIFE-budgettet til 600 mio ecu, og jeg kan i den forbindelse kun bekræfte, at der har været en længere diskussion herom i Rådet, og gentage Kommissionens sædvanlige holdning, hvad angår form og indhold. Med hensyn til formen kan Kommissionen ikke tilslutte sig tanken om at angive et bestemt beløb i retsakten. Med hensyn til indholdet mener Kommissionen ikke, at det med de nuværende budgetmæssige perspektiver vil være muligt at gå videre end Rådets forslag om på ny at vurdere situationen i 1997. På nuværende tidspunkt er det således ikke muligt at tilslutte sig idéen om at forhøje LIFE-budgettet, selv om de 600 mio ecu må anses for at være et kompromis mellem beløbet på 800 mio ecu, der blev foreslået under førstebehandlingen, og de 450 mio ecu, som anføres i den fælles holdning, og som Rådet har besluttet at tage op til nyvurdering i 1997.
Efter min mening er det væsentlige element det, at Rådet har erkendt misforholdet mellem interessen for LIFE og det disponible budget. Det viser på en måde, at Rådet deler Parlamentets opfattelse, sådan som den også er blevet udtrykt her i aften, og at Rådet så vidt muligt forsøger at forbedre situationen. Med hensyn til det ændringsforslag, der for nylig er blevet fremsat, nemlig nr. 8, som fru Schleicher har fremsat til artikel 1.5 i den fælles holdning, og som fru Schleicher argumenterede for for et øjeblik siden, vil jeg gerne anføre, at Kommissionen foretrækker den mere generelle tekst i den fælles holdning. Ifølge dennes ordlyd kan Kommissionen og medlemsstaternes eksperter selv afgøre, hvorvidt den industriteknologi, som skal modtage LIFE-støtte, er den bedste teknologi, der er til rådighed, hvad enten det drejer sig om det enkelte land eller om Fællesskabet. Kommissionen vil altså snarest fremlægge et genbehandlet forslag for Rådet med henblik på en godkendelse af 2. etape af LIFE i juni. Hvis det sker - og det tror jeg er muligt på baggrund af de forsikringer, jeg har fået fra det italienske formandskab - skyldes det efter min mening især det effektive arbejde, som Parlamentet og ordføreren, fru Marinucci, har udført, samt dets interesse for de konkrete problemer, som vi står overfor, og som vi må løse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00
(Mødet hævet kl. 23.30)

