Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 16 april 1999.

Parentation
Ordföranden
Ärade kolleger! Jag beklagar att jag måste meddela er att vår kollega, vice ordförande Hans Peters, har avlidit. Många av oss kan vittna om det betydelsefulla arbete han utförde i utskottet för socialfrågor och sysselsättning, vilket bara var ännu ett bevis på hans orubbliga intresse i de här frågorna.
Många av oss känner också till hur mycket han som ledamot av parlamentets administrativa ledning vinnlade sig om de fastighetsfrågor man där hade hand om.
Under många år ägnade han all sin tid åt kammaren och därför vill jag nu, i enlighet med vår tradition, be er om en minuts tystnad.
Parlamentet höll en tyst minut.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från den 16 april 1999 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Maes
Herr ordförande! Vid början av denna sammanträdesperiod skulle jag vilja protestera, eftersom jag har blivit förvägrad att organisera ett kollokvium om fredsprocessen i Baskien, till vilket alla partier som undertecknat Lizarraförklaringen var inbjudna. Jag blev därför förvisad till besökscentrumet tillsammans med alla inbjudna. Jag anser att parlamentets ordförande, som har gjort allt för att hålla detta kollokvium borta från parlamentets lokaler, härigenom inte har handlat som en ordförande för parlamentet utan däremot som en partikamrat till Aznar, och jag beklagar detta.

Ordföranden
Fru Maes! Ni fick en sal till ert förfogande dit ni kunde bjuda in alla ni ville. Det var en besökssal, vilket beslutades efter er förmodan att det skulle komma ett stort antal människor, vilket ni också hade meddelat parlamentstjänsten om. Det enda som gjordes var att anpassa det hela till sammanträden av det här slaget. Ingen hindrade er att sammanträda, ni höll ju faktiskt en presskonferens med dem som kom, och ni behandlades som vilken ledamot som helst i samma situation.

Corbett
Herr ordförande! I dag kommer ni för första gången att tillämpa vår nya arbetsordning. Jag hoppas att detta kommer att underlätta och naturligtvis även öka takten för parlamentets arbete, i synnerhet vid tider för omröstning.
En av de nya bestämmelserna är emellertid av mindre vikt i parlamentet än utanför. Jag syftar på artikel 9.3, som rör tidigare parlamentsledamöter. Hittills har det funnits två kategorier av tidigare ledamöter: vanliga tidigare ledamöter och hedersledamöter. Vissa av dessa s.k. hedersledamöter har använt sig av denna titel på ett sätt som får allmänheten att tro att de fortfarande är ledamöter av parlamentet. Det är p.g.a. detta som artikeln ändrades: för att utplåna skillnaden mellan olika kategorier av tidigare ledamöter. Med andra ord så kommer inte systemet med hedersledamöter längre att existera.
Eftersom detta är av särskild vikt inför en valkampanj, i vilken vissa hedersledamöter medvetet utnyttjar sin titel för att ge intryck av att de fortfarande är ledamöter av parlamentet, uppmanar jag er att så snart som möjligt skriva till alla dem som fortfarande innehar denna titel för att informera dem om denna nya artikel och det nya läget.

Ordföranden
Eftersom ni är en av upphovsmännen till den nya arbetsordningen känner ni till att det i artikel 9.3 föreskrivs att frågor som rör tidigare ledamöters rättigheter och förmåner skall fastställas genom beslut av presidiet. Detta är den enda möjligheten. Varken presidiet eller texten till arbetsordningen anger huruvida det är nödvändigt att upphäva hedersledamöternas ställning. Presidiet beslutade för några år sedan att man inte skulle utnämna några fler hedersledamöter. Vem som helst som har varit ledamot av detta parlament - hedersutnämnd eller ej - har samma rättigheter och förmåner som de som har fastställts av presidiet. Det skulle i praktiken vara omöjligt att skriva till alla hedersledamöter för att informera dem om att de inte längre är hedersledamöter. Detta står inte i arbetsordningen och presidiet har inte fattat ett sådant beslut. Om ni vill att presidiet skall överväga ärendet igen, kommer jag att uppmärksamma detta och sätta upp det på presidiets föredragningslista, så att det kan fatta ett beslut.

Evans
Herr ordförande! I fredags exploderade en bomb i en tättbefolkad del av centrala London. Tre personer miste livet och många fler ådrog sig hemska skador som, i många fall, kommer att ge dem men och funktionshinder för livet. Denna var den tredje attacken av detta slag under de senaste veckorna. Fruktansvärda spikbomber placerades avsiktligen ut i folktäta områden som frekventeras och befolkas av Londons minoritetsgrupper, människor som i normala fall kan leva i förnöjsamhet och glädje i den pulserande, blandade och mångkulturella stad som London är.
Jag är övertygad om att alla kolleger kommer att stämma in med mig i att fördöma skandalösa attacker av detta slag, vare sig de utförs av rasister, extremhöger, eller vem det än må vara, och att vi alla kommer att delta i en kampanj för att sätta stopp för godtyckligt våld av detta slag, i synnerhet under de kommande veckorna fram till de europeiska valen. Dessutom skulle det, herr ordförande, glädja mig om ni för Europaparlamentets räkning skickade ett kondoleansbrev till de skadade och de efterlevande.
Applåder

Ordföranden
Jag kommer att göra detta och jag kommer att uppmärksamma att parlamentet enhälligt har stött ert yttrande. Detta hemska fall visar att rasism och främlingsfientlighet måste bekämpas kontinuerligt. Det räcker inte att ägna ett år åt att bekämpa det. Detta återkommer år efter år.

Lienemann
Herr ordförande! Vi har just fått veta att ministerrådet fattat beslut om att låta de anställda inom Schengengruppen som arbetar vid rådet bli offentliganställda inom EU. Som ni vet får detta beslut återverkningar för vårt parlament, eftersom principerna i det interinstitutionella avtalet innebär att en EU-tjänsteman när som helst kan blir tjänsteman vid parlamentet. Jag anser det också fullständigt skandalöst att man kan acceptera rekrytering av tjänstemän utan uttagningsprov, vilket är den normala regeln. Ni vet ju hur viktigt det är för den allmänna opinionen att vi respekterar reglerna. Herr ordförande! Jag frågar er därför vad ni har för avsikt att göra, för att få rådet att ändra sitt beslut och tillämpa den normala regeln när det gäller rekrytering, såväl för dessa tjänstemän som för andra.

Ordföranden
Fru Lienemann! Vad jag kan göra är att inhämta upplysningar hos rådet och fråga vad som verkligen hänt och av vilka anledningar man fattat detta beslut. Hur det än är med den saken tillkommer det grupperna i parlamentet, det framtida parlamentet, att i förekommande fall anta de resolutioner som krävs för att reglerna skall respekteras. Under tiden skall jag fråga rådet exakt vilka beslut som har fattats och av vilken anledning.

Eriksson
Herr ordförande! Jag skulle vilja anknyta till det som ni sade innan vi började tala om protokollet, nämligen att vi varje dag och varje stund, inte bara någon gång då och då, måste bekämpa rasism och diskriminering av alla typer. Här i kammaren brukar vi alltid ta ställning för mänskliga rättigheter mot just diskriminering på grund av ras, kön, religion eller sexuell läggning.
Mot bakgrund av detta skulle jag vilja be om en mycket, mycket god förklaring - och då menar jag en mycket god förklaring - från presidiet och kvestorskollegiet till varför man i onsdags beslutade att stoppa den utställning som jag hade bjudit in till här, och som vi tidigare hade fått klartecken för. Det rör sig om den svenska utställningen Ecce homo som handlar just om sexuell läggning och diskriminering på grund av det.

Ordföranden
Fru Eriksson! Ni vet att de utställningar som visas här i kammaren inte bör vara utställningar som kan komma i konflikt med någon av gruppernas värderingar. Det konstkommittén fann därför att utställningen under rådande omständigheter inte borde visas och kvestorskollegiet beslutade sig för att stoppa den. Detta är följaktligen vad som har skett.
En sak är respekten för minoriteter, en annan är att minoriteterna kan ålägga andra, som inte tänker som de, sina känslor och värderingar. Detta är att ta ställning till de grundläggande friheterna och det har inget att göra med respekten för minoriteters rättigheter.

Kokkola
Herr ordförande! Både ni och våra andra kolleger kanske har fått informationer om vad som hänt under det fruktansvärda kriget på Balkan. Nyligen träffades en buss av en raket, och mer än sextio människor dödades, bland dem femton barn. Jag anser att vi alla åtminstone bör framföra våra kondoleanser till deras släktingar, samtidigt som vi fördömer aktioner av detta slag.
Ni får ursäkta att jag blir känslosam, men ni vet att det också har fallit raketer över Bulgarien... Det har begåtts väldigt många misstag, och vi kan inte nöja oss med att bara be om förlåtelse. Vi bör åtminstone tänka på hur man skall uppföra sig, när oskyldiga människor faller offer.
Applåder

Ordföranden
Fru Kokkola! I arbetsordningen har man faktiskt beaktat Kosovofrågan. Inom ramen för den brådskande gemensamma debatten kan alla de uttalanden göras som parlamentets majoritet anser vara nödvändiga. Jag tror att denna och inte någon annan är den rätta vägen.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag tror att vi håller på med att justera protokollet. Jag skulle vilja att vi uttalar oss för att del II i protokollet, såsom det återges på sidan 6, inte skall justeras. Ni beslutade att förklara ett förslag till misstroendevotum, som lämnats in av 66 ledamöter från samtliga politiska grupper, som otillåtligt. Ni ifrågasatte därmed en rättighet som samtliga ledamöter har, nämligen att eventuellt kunna förkasta detta misstroendevotum, medan otillåtlighet naturligtvis bara kan bedömas utifrån juridiska kriterier.
Ni gjorde det trots att kommissionen, det känner och ser alla, fortsätter vägen fram som om inget hade hänt sedan den 14 januari. Och ni gjorde det framför allt genom att ta risker inför framtiden, eftersom det skulle räcka för vilken kommission som helst, som hotas av misstroendevotum, att avgå för att ta initiativet och på så sätt förhindra effekterna av ett sådant misstroendevotum. Det är utifrån dessa tre beståndsdelar jag skulle vilja motsätta mig denna del av protokollet, eftersom det är en fråga som är mycket viktig för framtiden. Jag skulle vilja att denna del går till omröstning.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Förfarandet med att justera protokollet handlar om huruvida detta korrekt avspeglar sammanträdets gång. Målsättningen för det är inte att ifrågasätta ett beslut som redan har fattats, framför allt inte det som inte gått till omröstning, även om det har fått stor majoritet i kammaren. Men detta beslut gick inte till omröstning eftersom det inte var nödvändigt. Om man kunde ändra beslut genom att ändra protokollet skulle arbetsordningen inte längre respekteras. Som ni förstår kommer jag inte att låta detta beslut gå till omröstning.
Utrop: " Bravo, herr ordförande"

Svensson
Herr ordförande! Med utgångspunkt i ert svar till Eriksson, i vilket ni angav skälen för att inte visa utställningen Ecce homo här i parlamentet, undrar jag: Hur kan det komma sig att det fanns plats för en utställning från en italiensk lobbyorganisation som predikade mot abort, mot kvinnans rätt till abort? Var inte det ett sätt att kränka en mycket stor grupp av befolkningen?

Ordföranden
Hör här, den andra utställningen visades eftersom den följde kammarens regler. När kvestorskollegiet säger att en utställning inte kan visas på grund av att temat är kontroversiellt finns bara två utvägar: antingen ber man presidiet ändra reglerna för utställningar eller också att de inte gör det. Så länge som de är i kraft måste vi emellertid följa dem. Kvestorskollegiet har gjort en korrekt tolkning. Det finns ingen anledning att ändra beslutet.
Protokollet justerades.

De politiska gruppernas sammansättning
Ordföranden
Jag vill meddela mina ärade kolleger om att Charles de Gaulle har uteslutits från Gruppen De oberoende för Nationernas Europa och att han från och med den 19 april ingår i de Grupplösa.

Duhamel
Herr ordförande! Jag har en ordningsfråga som gäller kammaren. Kan inte Europaparlamentet begära att " de Gaulle" byter namn för att respektera Europas heder?

Ordföranden
Herr Duhamel! Det är inte en misstroendeförklaring och ert inlägg är inte förenligt med kammarens värdighet. De politiska besluten åligger var och en, deras samvete och deras väljare .

Janssen van Raay
En ordningsfråga, herr ordförande, om artiklarna 2, 5 och 119 i arbetsordningen. I elfte timmen har kvestorerna fattat ett överklagbart beslut med anledning av mitt brev från augusti förra året. Jag anhängiggör nu en process i förstainstansrätten i Luxemburg med den principiella frågan: vem som bestämmer arbetsindelningen för de valda ledamöterna, vi själva eller presidiet, med allehanda ekonomiska sanktioner. Om jag vinner, och jag kommer att vinna, får mina kolleger tillbaka böter som innehållits orättfärdigt. Kaiöarna - det kommer jag tillbaka till i morgon.

Ordföranden
Utan tvekan kommer detta att uppskattas, herr Janssen van Raay.
Bru Purón begär nu ordet.

Bru Purón
Herr ordförande! På läktaren finns i dag en grupp republikanska milissoldater från vårt inbördeskrig. I denna ålder har de kommit ända till Strasbourg och jag tycker att de förtjänar en applåd.
Livliga applåder

Arbetsplan
Ordföranden
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut.
Efter ikraftträdandet av Amsterdamfördraget vill jag informera er om att för några av de lagbetänkanden som finns upptagna i denna periods föredragningslista kommer förfarandet att ändras. Detaljuppgifter för nämnda betänkanden finns i protokollet för denna session.
Ordföranden meddelade de ändringar som föreslagits för måndag och tisdag.
Onsdag:

Ordföranden
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa begär att Mirandabetänkandet om samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskapen och Mexikos förenta stater tas bort från föredragningslistan.
Ordet går till van Dam för denna hemställan.

Van Dam
Herr ordförande! På det definitiva förslaget till föredragningslista för kommande onsdag står kollega Mirande de Lages rekommendation om partnerskapsavtalet med Mexiko upptagen som sista punkt. Jag föreslår er att stryka denna punkt från föredragningslistan, eftersom avtalet i fråga fortfarande är föremål för förhandlingar.
Vid godkännandet av interimsavtalet med Mexiko, för exakt ett år sedan, uttalade detta parlament uttryckligen att det allmänna avtalet inte skulle kunna godkännas innan slutresultaten från förhandlingarna med Mexiko kommer att vara tillgängliga. På vissa områden, som mänskliga rättigheter och naturskydd, krävs fortfarande avsevärda framsteg.
Att nu godkänna partnerskapsavtalet skulle medföra att förhandlarna får en in blankocheck, vilket därmed innebär att parlamentets ansvar nonchaleras.
För övrigt är det lika svårt att förstå varför avtalet skulle behöva behandlas under denna session. Under kommande session finns det möjligheter till ett mycket mer välavvägt utlåtande från parlamentets sida.
Jag föreslår därför sammanträdet att inte behandla avtalet med Mexiko denna vecka.

Hindley
Herr ordförande! Jag skulle vilja ge tre korta argument mot uppskjutande.
Först och främst finns det mycket starka skäl för att inte samtycka till avtalet mellan EU och Mexiko med hänsyn till mänskliga rättigheter. Det finns emellertid ännu starkare skäl till att rösta för. Parlamentet bör höra och debattera detta resonemang och faktiskt fatta ett beslut om detta. Genom att skjuta upp resonemanget åstadkommer man överhuvudtaget ingenting. Man har förhandlat i fem år. Vi tjänar ingenting på en försening. Det är ett ansvar som jag skulle vilja se att parlamentet uppfyller. Om det skjuts upp, kommer ärendet att överlämnas till ett nyvalt parlament som kommer att ha relativt liten kännedom om ämnet.
Den andra punkten är denna: jag förstår att många ledamöter av detta parlament, inklusive mig själv, har press på sig från icke-statliga organisationer att skjuta upp detta. Låt mig säga i egenskap av vän, beundrare och en person som respekterar många icke-statliga organisationer - och jag sätter stor tillit till deras råd- att om vi skulle skjuta upp detta, skulle vi i realiteten ge de icke-statliga organisationerna rätten till eventuell bekräftelse eller veto vad beträffar denna överenskommelse. Detta kommer inte att åstadkomma något nytt. Det skulle innebära ett upphävande av vårt ansvar. Vi ställde upp som kandidater i valen, och vi har vunnit dem. Det är inte vår sak att politiskt bestämma om detta bör föras vidare eller inte.
Min avslutande kommentar är ett svar på van Dams påstående att det är en in blankocheck. Det är inte en in blankocheck. Om vi antar Mirandabetänkandet - och jag argumenterar till förmån både för att anta och att inte uppskjuta det - kommer detta att innebära att det ramverk upprättas inom vilket frågor om mänskliga rättigheter kan tas upp. I och med detta kommer man att upprätta en politisk dialog som kommer att göra det möjligt för oss att döma frågor om mänskliga rättigheter och denna dialog måste, jag upprepar- bestämmas på politisk nivå och det bör även omröstningen. P.g.a. detta är jag inte för att ytterligare skjuta upp denna omröstning.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om det förslag Gruppen De oberoende för Nationernas Europa har lagt fram.
Parlamentet förkastade förslaget.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Om jag har förstått rätt har det just tillkännagivits att resolutionen om toppmötet i Köln kommer att skjutas upp. Det innebär, herr ordförande, att jag har ett problem. Vi har ett problem. Vi har nämligen fått in resolutionerna från alla grupper. Vi har dessutom angett en tidpunkt då förhandlingarna skall föras, i morgon bitti klockan 11. Jag vet inte varför detta förslag läggs fram nu. Däremot vet jag att den socialistiska gruppen har lämnat in en mycket kort text med endast några punkter, och kanske ger de andra texterna ytterligare möjlighet att revidera detta något, men, herr ordförande, jag kan inte förstå varför något som vi borde ha gjort redan förra veckan nu plötsligt flyttas till tisdagen.

Ordföranden
Fru Oomen-Ruijten! Vi har bara förlängt tidsfristen för ingivande av ändringsförslag till i morgon, tisdag, kl. 12.00. Varken besluts- eller omröstningsförfarandet har ändrats. Det enda vi har gjort är att förlänga tidsfristen för ingivande av ändringsförslag, vilket i vanliga fall brukar vara bra för samstämmigheten, även om det inte alltid är så.
Ordföranden läste upp ändringarna i torsdagens föredragningslista.
(Arbetsplanen fastställdes med dessa ändringar.)

Begäran om upphävande av immunitet (Féret)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0210/99) av Wijsenbeek för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om begäran om upphävande av Daniel Férets parlamentariska immunitet.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Detta är mitt sista betänkande under min sista sammanträdesperiod efter femton års tjänst i detta parlament. Det är det nionde betänkandet under denna session, men jag skall inte tråka ut er med all statistik; det tråkiga är bara att det egentligen inte är något särskilt trevligt ärende och att det här inte handlar om lagstiftning eller att främja Europas enande, utan ett ärende som gäller den parlamentariska immuniteten.
Trots detta finns det ändå ett antal kommentarer i allmän bemärkelse att fälla i saken, herr ordförande. Men låt mig börja med att säga något om själva ärendet. Fallet gäller en av våra kolleger som anklagas för att inte ha fullgjort sina förpliktelser enligt den alldeles för invecklade belgiska sociallagstiftningen, i synnerhet i samband med sin assistent. Alla våra ledamöter skall naturligtvis uppfylla den belgiska lagstiftningens förpliktelser för sina assistenter som är verksamma i Belgien. Men, herr ordförande, vederbörande nekar och har själv låtit oss se bevis på att han har skrivit brev till den belgiska sociala administrationen om att han haft för avsikt att fullgöra dessa förpliktelser, men han har aldrig fått svar på dessa. Förseelserna skedde 1995, och först 1999 begär Konungariket Belgien att vi skall upphäva den parlamentariska immuniteten.
Herr ordförande! Detta är sakförhållandena. Vi måste här tillägga att det märkliga faktum inträffar att någon som åtalas i Belgien inte kan delta i val, och det har fått oss att tänka till, i synnerhet efter det att vi själva har sett vederbörandes bevis.
Herr ordförande! Vi bad sedan Konungariket Belgien om närmare information och fick bara en bekräftelse på den begäran om upphävande som vi hade fått från början, för att uttrycka det starkare, efter hand stod det klart för oss att det här inte handlade om någonting annat än en begäran för att förhindra att ärendet skulle preskriberas. Därför, herr ordförande, har vi i enlighet med vår rättspraxis, i enlighet med vår fasta regel att den parlamentariska immuniteten inte skyddar ledamoten själv utan hela denna kammare och detta parlament ansett att vi måste föreslå er att inte begära att den parlamentariska immuniteten upphävs. Detta i synnerhet eftersom vi i mina illustra företrädare Georges Donnez och Jean Defraignes efterföljd ansett att det här ändå i viss mån är tal om fumus persecutionis .
Herr ordförande! Låt mig då avsluta detta inlägg med en allmän kommentar. Inom kort kommer likvärdiga tjänsteföreskrifter att träda i kraft för alla ledamöter av detta parlament. Det fattas dock ytterligare ett element i dessa jämlika tjänsteföreskrifter, och det är i fråga om den parlamentariska immuniteten. För i enlighet med protokollet finns det fortfarande skillnader beträffande privilegier och immunitet efter nationalitet, och det är i strid med artikel 6 i fördraget. Alla våra ledamöter åtnjuter ju i sitt eget land immunitet på samma sätt som ledamöter av de nationella parlamenten gör, medan vi här borde vara jämlika och således också ha jämlika tjänsteföreskrifter. För att ge er ett exempel: För franska ledamöter gäller att allt politiskt agerande täcks av denna immunitet, även om det sker utanför parlamentet. För britter och nederländare, exempelvis, gäller över huvud taget ingen immunitet i det egna landet med undantag för det som sägs under sammanträdet i parlamentet. Det är hög tid, herr ordförande, att våra efterträdare och den framtida kommissionen som kommer att ägna sig åt arbetsordningen lägger fram ett förslag om att ändra protokollet om privilegier och immunitet för att vi alla i detta sammanträde skall vara jämlika. Det är något, herr ordförande, som jag har eftersträvat under alla dessa år här, och det gäller således också detta specifika fall.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Wijsenbeek. Vi som är här är väl medvetna om den tid, kraft och hängivelse ni under alla era år här i kammaren har ägnat ert arbete. Som ordförande vill jag å kammarens vägnar tacka er för den hängivelse, kraft och goda omdöme som ni har visat prov på, och detta gör jag inte för att jag moraliskt känner mig tvungen utan jag gör det för att jag vill.
Applåder

Ford
Herr ordförande! Jag skulle vilja upprepa era kommentarer genom att säga att vi kommer att sakna Wijsenbeek. På vissa punkter kommer vi inte att känna någon större avsaknad, men till största del kommer det att vara tråkigt med tanke på att Wijsenbeek var en av de mest intressanta ledamöterna i parlamentet. Å den socialdemokratiska gruppens vägnar skulle jag vilja säga att vi kommer att stödja Wijsenbeekbetänkandet om upphävande av Daniel Férets immunitet. Genom att göra detta uttrycker vi vår besvikelse över de belgiska myndigheterna som, efter att de har kommit med allvarliga anklagelser mot en av våra kolleger, och hans skötsel av sitt ämbete och betalningen av hans assistent åtminstone enligt min åsikt har misslyckats med att tillhandahålla tillfredsställande dokumentation. Féret och jag har mycket olika politiska åsikter. Sanningen att säga så hoppas jag att han kommer att besegras i de belgiska valen, men jag kan inte tillåta honom att förbjudas kandidera på grund av dessa anklagelser mot honom som ännu inte har bestyrkts. På denna grund kommer vi att stödja betänkandet för att upprätthålla hans immunitet och följaktligen tillåta honom att kandidera i valet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Ford.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Begäran om upphävande av immunitet (Moniz)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0262/99) av Palacio Vallelersundi för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om begäran om upphävande av Fernando Moniz parlamentariska immunitet.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Jag inleder mitt anförande där Wijsenbeek avslutade sitt genom att instämma i det som redan har sagts, det vill säga att vi i kammaren kommer att sakna ledamot Wijsenbeek.
Herr ordförande, det problem som vi i dag möter när det gäller frågan om upphävande av immunitet är i själva verket bara en del i ett mera generellt problem. Problemet är att kammaren fortfarande inte har en enhetlig förordning för alla dess ledamöter. Det är ett historiskt hinder som i dag inte borde finnas. Regleringen om privilegier och immunitet från 1965 går mycket riktigt tillbaka till en tid när parlamentet bara var en parlamentarisk församling där en högre grad av representativitet för de europeiska medborgarna fortfarande var en utopi. I dag är det inte längre så. I dag finns det ingen anledning till att göra åtskillnad ledamöterna emellan när vi nu efter Maastrichtfördraget, och i än högre grad efter Amsterdamfördraget, har öppnat vägen för de europeiska medborgarna som ropar ut sina krav på att deras företrädare skall delta i ett i alla aspekter gemensamt styrelsesätt, och detta gäller särskilt upphävandet av den parlamentariska immuniteten.
Herr ordförande, det andra vi borde tänka på är immuniteten. Immunitet är inte ett privilegium. Immunitet är kammarens skydd. Immunitet är följaktligen en fråga om allmän ordning och i mitt fall också en fråga för ledamot Moniz. Moniz begärde vid ett tillfälle att hans immunitet skulle lyftas. Detta beaktades i den resolution som lades fram av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet, och där man enhälligt röstade för ett upphävande, inte på grund av Moniz önskan att inställa sig inför rätta utan för att villkoren var uppfyllda. Villkoren uppfylldes, som i det här fallet gör att vi blir hänvisade från 1976 års rättsliga förfarande till regleringen om privilegier och immunitet i primärrätten och därifrån till den portugisiska grundlagen och till och med till den portugisiska processrätten.
I det här fallet förorsakar upphävandet av immuniteten inte några problem, eftersom det som Moniz beskylls för inte har något att göra med hans parlamentariska verksamhet. Dessutom måste det framhållas att det förfarande som inletts inte på något sätt skapar tvivel om att beskyllningen är ogrundad. Att beskyllningen är grundad betyder absolut inte att Moniz är skyldig, det är ju därför vi har domstolar. I det här fallet måste Moniz, precis som alla vi andra, förstå att om man företräder de europeiska medborgarna, så innebär detta att man är en av andra medborgare vad gäller ansvar, och att det bara är när företrädarskapets intresse står på spel som det bör finnas ett visst skydd gentemot dem som kan tänkas utnyttja det processrättsliga förfarandet, till förfång för institutionen, till förfång för parlamentet och till förfång för medborgarskapet.
Därför, herr ordförande, röstade utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet i eftermiddags enhälligt för ett upphävande av Moniz immunitet så att han, som han önskade, kan ställas inför rätta.
Herr ordförande, man skulle kunna fråga sig om det är någon mening med att kammaren under mandatperiodens sista veckor uttalar sig om ett upphävande av den parlamentariska immuniteten för en kollega som lät oss veta att han inte ämnar ställa upp i kommande val. Här måste jag dock uttala mig å utskottets för arbetsordningen vägnar och tala för den resolution som skall införlivas i den rättstillämpning som under årens lopp har införts, det vill säga att parlamentet inte upplöses och att parlamentet måste reglera och lösa de problem som uppstår från den första till den sista dagen av dess mandat. Det är av den anledningen parlamentet antog resolutionen.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Palacio.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Bilaga V i arbetsordningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0216/99) av Fayot för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om ändring av bilaga V till Europaparlamentets arbetsordning.

Fayot
Herr ordförande! Detta är det sista betänkandet från det insomnade utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet och jag skulle i det sammanhanget vilja säga några ord. Jag vill här naturligtvis uttrycka min stora tacksamhet till kollegerna, och särskilt till dem som under lång tid har varit ledamöter i utskottet, och som exempel skulle jag naturligtvis vilja nämna Wijsenbeeks namn. Jag skulle också vilja tacka utskottets sekretariat, som alltid har utfört ett utmärkt arbete för att vår arbetsordning skall uppfylla kraven i det parlamentariska arbetet.
Hädanefter, under nästa mandatperiod, kommer detta utskotts ärenden, detta insomnade utskott för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att fördelas mellan två stora utskott: utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och utskottet för institutionella frågor. Det visar att det är ett viktigt område eftersom två stora utskott kommer att överta frågorna.
Herr ordförande! I det aktuella betänkandet gäller det bilaga V i vår arbetsordning, särskilt det avsnitt som handlar om ansvarsfrihet. Som ni minns började denna granskning av bilaga V inför vårt utskott med ett brev från Theato, ordföranden i budgetkontrollutskottet, och gällde framför allt frågan om huruvida artikel 5 i bilaga V om att det krävs absolut majoritet för att neka ansvarsfrihet, var förenlig med fördragets bestämmelser. I december förra året hade vi en mycket lång diskussion om denna aspekt på frågan, samt för övrigt om huruvida det var möjligt att ändra i förslaget till beslut. Vi antog då en tolkning som kammaren godtog och vi sade också att vi skulle återkomma till bilaga V i sin helhet.
Det är vad vi nu gjort med detta betänkande, och jag skulle vilja säga att vi gjort det i nära samarbete med budgetkontrollutskottet. Jag skulle särskilt vilja tacka utskottets ordförande Theato, som tyvärr inte kan vara här, och naturligtvis föredraganden av yttrandet från detta utskott, Kjer Hansen, samt alla ledamöter i utskottet som har utfört ett utmärkt arbete, därför att det direkt gällde förloppet för utskottets förfarande.
Det har lämnats in ett mycket stort antal ändringsförslag till mitt förslag till betänkande, men de går alla i samma riktning. Det förelåg ingen grundläggande motsättning om vilket förfarande som skulle tillämpas. Den grundläggande punkten var att göra sig av med denna artikel 5, denna absoluta majoritet, och placera förvägran på samma nivå som beviljande, och även fastställa förfarandet vid uppskjutande. Jag skulle därför vilja erinra om att i den nya artikel 3 är förfarandet för att bevilja eller förvägra ansvarsfrihet föremål för tre förslag.
För det första ett förslag till beslut om beviljande, eller förvägran, naturligtvis med enkel majoritet. Vidare ett andra förslag till beslut om att avsluta räkenskaperna. Det är också en viktig nyhet för att göra det möjligt att dels separera avslutningen av räkenskaperna - ett slags enkelt tekniskt förfarande alltså för att kontrollera om räkenskaperna skötts korrekt - och dels diskussionen eller parlamentets yttrande om kommissionens förvaltning av budgeten. Det finns även ett tredje förslag - det är ett förslag till resolution - där parlamentet lämnar sina kommentarer om kommissionens förvaltning av budgeten. Det är detta enda förslag till resolution som kan ändras, enligt vår arbetsordning, om kammaren godkänner det såsom vi föreslår.
Vi har slutligen också ett mycket exakt förfarande när det gäller att skjuta upp beviljandet och för att betona nödvändigheten av att fortsätta förfarandet och inte bara lämna det som det är. En sista artikel handlar om granskning i kammaren. De två ändringsförslagen ändrar inte på något grundläggande sätt tillvägagångssättet, såsom det lämnades av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet och ändrar därmed inte heller den allmänna filosofin.
Herr ordförande! Jag hoppas att denna nya bilaga kommer att underlätta arbetet i budgetkontrollutskottet och parlamentet. Jag tror att förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen när det gäller kontroll av budgetförvaltningen kommer att följas upp och underhållas, och jag hoppas att parlamentet med denna arbetsordning kommer att kunna göra ett ännu bättre arbete när det gäller att kontrollera kommissionens budgetförvaltning.

Corbett
Fru ordförande! Jag skulle vilja inleda med att lyckönska herr Fayot inte bara till hans betänkande utan även till hans ordförandeskap i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet under de senaste åren. Det har varit ett alldeles utmärkt ordförandeskap.
Jag skulle vilja försäkra honom om att utskottet inte kommer att tas över av utskottet för institutionella frågor: det slås ihop med detta utskott för att skapa ett nytt författningsutskott, som kommer att bli ett mycket viktigt utskott i parlamentet.
Den fråga vi har framför oss har uppkommit p.g.a. att det inte framgår tydligt av fördragen vad som skulle hända om parlamentet inte beviljar ansvarsfrihet. Vi själva tolkade, i egenskap av parlament, rätten att bevilja ansvarsfrihet som att vi också hade rätt att förvägra ansvarsfrihet. Andra institutioner delar denna tolkning och den har varit praxis under ett antal år.
I fördraget föreskrivs emellertid ingenting om vad som skulle inträffa om parlamentet förvägrade ansvarsfrihet. Vi tolkade, i egenskap av parlament, situationen som sådan att om parlamentet skulle förvägra ansvarsfrihet, så skulle den berörda kommissionen, om den fortfarande tjänstgjorde, ta de nödvändiga konsekvenserna och avgå - den skulle vara tvungen att gå. Med andra ord var förvägran om ansvarsfrihet i sig liktydig med ett slags förslag om misstroendevotum mot kommissionen. Kommissionen som sådan tycktes godta denna tolkning genom kommissionär Tugendhat, när han var budgetkommissionär. Det är av detta skäl som vi i bilaga V i arbetsordningen har lagt till att vi inte bara behövde enkel majoritet utan även särskild majoritet bland parlamentsledamöterna - en absolut majoritet - för att förvägra ansvarsfrihet, eftersom förvägran om ansvarsfrihet i annat fall skulle ha kunnat vara en bakväg för misstroendevotum mot kommissionen med en mindre majoritet än vad som i normala fall krävs enligt fördraget. Det var därför för att skydda fördraget som vi införde detta krav på särskild majoritet i vår arbetsordning.
Allt detta undergrävdes emellertid genom händelserna i december förra året då vissa parlamentsledamöter - och vissa grupper - ville förvägra ansvarsfrihet men behålla kommissionen. Detta var motsägelsefullt och parlamentet tvingades ta itu med frågan genom ett separat misstroendevotum mot kommissionen, och förstörde i och med detta den direkta länken mellan förvägran om anvarsfrihet och konsekvenserna av kommissionens avgång.
Ytterligare ett problem uppstod i och med att det under denna tid vare sig fanns en majoritet i parlamentet för att bevilja ansvarsfrihet eller en absolut majoritet för att förvägra ansvarsfrihet, och parlamentet var därför p.g.a. dessa två olika krav för majoritet i dess arbetsordning oförmöget att agera. Det är p.g.a. detta som det då blev nödvändigt att se över arbetsordningen. Utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet har gjort detta; vi har i stort grundat oss på yttrandet från budgetkontrollutskottet. På de punkter som vi inte har gjort detta, har min grupp lagt fram två ändringsförslag som kommer att ställa denna situation till rätta och naturligtvis också få bort en motsägelse som vi tror finns i betänkandet för närvarande. I och med detta kommer vi därför att återgå till enkel majoritet både för att bevilja och förvägra ansvarsfrihet. Konsekvensen av detta är dock att denna förvägran om ansvarsfrihet fr.o.m. nu bara är en tillrättavisning till kommissionen, och inte ett sätt att misstroendeförklara kommissionen. Om parlamentet skulle förvägra ansvarsfrihet, skulle det sedan behöva ha en separat debatt om vilka konsekvenser det skulle få om kommissionen som sådan inte drog några slutsatser.

Rack
Fru ordförande! Bestämmelserna i arbetsordningen skall möjliggöra beslut i sakfrågor, och om möjligt underlätta och inte försvåra eller rent av förhindra dem. Detta har tyvärr inte alltid varit fallet, och den konkreta anledningen har just nu ordföranden i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet och även kollegan Corbett uttryckligen hänvisat till. Vi kommer ihåg att vid ansvarsfrihetsförfarandet för 1996 uppdagades klara meningsskiljaktigheter och avtalsbrott, eftersom just bilaga V föreskriver större majoritet för att förvägra ansvarsfrihet, än vad som sägs i artikel 141 i själva EG-fördraget. Det var det centrala problemet! Kollegan Corbett har visserligen påpekat att man i detta parlament velat göra något annat av denna relativt klara fördragstext än vad som stod och står i fördragstexten. Detta ledde också till att vi efter beviljandet av ansvarsfrihet för 1996 fick de problem som man just nu har nämnt.
Till följd av denna situation bad ordföranden i budgetkontrollutskottet den 15 januari 1999 på utskottets begäran i denna kammare att utskottet för arbetsordningen exakt skall klargöra vad som sägs i själva fördraget, respektive att man åter skall hålla isär denna sammanblandning av förvägran av ansvarsfrihet och eventuellt misstroendevotum. Det har nu skett. Vi kunde - och här är jag helt ense med kollegan Corbett - varmt tacka ordföranden Ben Fayot i utskottet för arbetsordningen för att han mycket snabbt och samarbetsvilligt behandlade den fråga som budgetkontrollutskottet lade fram för utskottet för arbetsordningen. Vi tackar Fayot för hela hans arbete i utskottet, och det faktum att detta utskott inte längre kommer att finnas kvar i denna form, bör - och det är en sista punkt som jag är överens med kollegan Corbett om - inte uppfattas som en negativ bedömning av utskottets arbete och särskilt av dess ordförandes arbete, utan det handlar egentligen om att vi i framtiden på ett sakligt sätt vill föra samman viktiga frågor. Sett på det viset har man på ett tillfredsställande sätt bibehållit en viktig del av budgetkontrollutskottets arbete i det framtida författningsutskottet.

Kjer Hansen
Fru ordförande! I och med detta betänkande får vi inte problemet löst om vilka konsekvenser det får för kommissionen när parlamentet inte beviljar ansvarsfrihet. Denna fråga skall lösas enligt fördraget, men vi får vissa tydliga interna riktlinjer för vilka förfaranden som vi kan använda i parlamentet. Jag gläder mig över att vi inte längre skall sitta timme efter timme och diskutera förfarandemöjligheterna, utan nu får vissa tydliga bestämmelser. Därför vill jag gärna tacka mina kolleger, i synnerhet herr Fayot, för ett mycket konstruktivt samarbete i samband med ändringen av arbetsordningen, och jag vill särskilt tacka för den förståelse och det tillmötesgående som har visats för de synpunkter som jag har lagt fram.
Det är viktigt att vi nu får en överensstämmelse mellan arbetsordningens bestämmelser och fördraget och budgetförordningen. Jag tycker att det är avgörande att det klart preciseras att vi har tre möjligheter. Vi kan välja att bevilja ansvarsfrihet, vi kan välja att inte bevilja ansvarsfrihet och vi kan skjuta upp beslutet om ansvarsfrihet. Det kommer nu i bestämmelserna att finnas en mycket viktig åtskillnad mellan ett tekniskt uppskjutande och ett politiskt uppskjutande, som tydligt skall beaktas, på samma sätt som det nu blir en tydlig åtskillnad mellan den tekniska avslutningen av kontona och det politiska ställningstagandet till frågan om huruvida vi kan godkänna räkenskaperna eller inte.
Vi kan ju säga att vi i december valde att aktivera bestämmelserna rörande parlamentets roll som ansvarsfrihetsmyndighet. Och som en uppföljning på den diffusa diskussion som följde, är det avgörande att vi får vissa tydliga bestämmelser för hur vi skall agera i en liknande situation som den vi sett tidigare. Jag anser att Fayotbetänkandet är ett bra förslag till hur våra bestämmelser skall utformas.

Voggenhuber
Fru ordförande! Om man inom politiken ignorerar de mest elementära logiska reglerna beror detta sällan på att man inte känner till reglerna, utan på ett särintresse. Därför frågar jag mig i dag vilket intresse parlamentet hade av att blockera sina egna kontrollbefogenheter? Kunde det inte vara så att de stora grupperna i denna kammare i det förflutna - och jag hoppas att det enbart var i det förflutna - hade ett större intresse av att skydda kommissionen än av att ställa den till svars och stärka det egna parlamentet?
Enligt fördragen fattar parlamentet beslutet om ansvarsfrihet med enkel majoritet. Trots detta har parlamentet delat upp beslutet i två förfaranden. Enligt dessa skulle man rösta om beviljande av ansvarsfrihet med enkel majoritet, men om förvägran av ansvarsfrihet med absolut majoritet. Detta leder till den absurda och närmast vansinniga situationen att majoriteten i detta parlament inte beviljar kommissionen ansvarsfrihet, men att kommissionen trots detta inte förvägras ansvarsfrihet. Det är ett närmast absurt tillstånd, som jag bara kan anta beror på ett massivt särintresse, och jag hoppas att de stora koalitionerna, som här har ställt parlamentets kontrollbefogenheter i skydd av kommissionen, har lärt sig av de gångna månadernas händelser och i framtiden kommer att visa mer lojalitet mot parlamentet än mot sina kommissionärer.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Precis som ordförande Fayot nyss sade har samarbetet mellan utskottet för arbetsordningen och budgetkontrollutskottet om detta betänkande fungerat utmärkt.
Vi har därför kommit fram till en text som innehåller positiva punkter, medan vissa punkter fortfarande är otillfredsställande. När det gäller de positiva punkterna skulle jag vilja betona det faktum att vi inte gjort någon ad hoc-ändring begränsad till budgetåret 1996 utan att vi uppnår en reform som gäller för de kommande åren.
Jag skulle också vilja betona att vi fortsatt att neka ansvarsfrihet, i motsats till vad som planerats, vilket skulle ha varit minst sagt paradoxalt, efter allt det som hänt sedan december. Vi har möjlighet att uttryckligen förvägra ansvarsfrihet. Denna förvägran medför inte automatiskt misstroendeförklaring även om det logiskt måste leda till att parlamentet ställer sig frågor, och vi har avskaffat det ologiska i arbetsordningen som innebar att ett nekande till misstroendevotum måste röstas igenom med absolut majoritet bland parlamentets ledamöter.
Vi är inte helt överens med vissa av de antagna punkterna, bl.a. det faktum att ett enkelt brev från kommissionens ordförande skulle kunna informera kommissionen om motiven för att förvägra ansvarsfrihet. Det skulle alltså ske i smyg på sätt och vis, när det naturligtvis i stället skulle vara lämpligt att fortsätta att lägga fram motiven för att parlamentet skulle förvägra kommissionen ansvarsfrihet.
Den andra punkten vi är missnöjda med är budgetkontrollutskottets roll, som förlorar den möjlighet det hittills haft att yttra sig om ändringsförslagen innan dessa går till omröstning i kammaren. Jag anser att de befogenheter som budgetkontrollutskottet tidigare haft var bra och att det är beklagligt att behöva ändra detta.
På samma sätt handlar det inte om att säga att ändringsförslagen är otillåtliga, det handlar om att säga att om de är antagna återförvisas betänkandet till det behöriga utskottet. Det är dessa punkter som vi inte instämmer i när det gäller betänkandet.

Liikanen
Fru ordförande! Kommissionen har i inget fall för avsikt att lägga sig i parlamentets interna regler. Kommissionen skulle bara, på grundval av yttrandet från sin rättstjänst, vilja lämna en kommentar av rättslig och institutionell art.
Ansvarsfriheten regleras av artikel 206 i fördraget. Beslutet om ansvarsfrihet har utformats som en möjlighet till tillskott före tillskottet av finansiellt slag som stödjer sig på rapporten från revisionsrätten, även om den under årens lopp har fått en politisk dimension.
Beslutet att bevilja ansvarsfrihet är en unik handling som inte kan delas upp i ett politiskt beslut om ansvarsfrihet och ett beslut om att avsluta räkenskaperna som skall fattas parallellt. En sådan uppdelning skulle ändra den institutionella balansen och medföra en revidering av fördragen.
Om man emellertid förvägrar ansvarsfrihet måste räkenskaperna för budgetåret avslutas. Det skulle då för parlamentet handla om att fatta ett felaktigt beslut om att avsluta räkenskaperna. Detta skulle vara detsamma som att formalisera förfarandena för budgeten för åren 1982, 1992 och 1996. Kommissionen kommer för sin del att granska om en sådan möjlighet är rättsligt genomförbar inom ramen för omarbetningen av budgetförordningen.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Liikanen!

Dell'Alba
Fru ordförande! Jag ber om ursäkt. På skärmen i mitt kontor angavs " Wijsenbeeks betänkande" och mitt inlägg om detta betänkande. Jag försökte rätta till det. Jag erkänner mig skyldig och kommer att lämna en förklaring i protokollet. Men jag ville säga att jag missade debatten om Fayots betänkande på grund av felaktig information om att det var ett annat betänkande som skulle diskuteras.
Jag kommer att lämna en röstförklaring. Tack.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken - Europeiska sysselsättningspakten
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0222/99 av Fourçans för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rekommendation beträffande de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (utarbetad i enlighet med artikel 103.2 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen) [KOM(1999)0143 - C4-0208/99] och-A4-0239/99 av Menrad för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om Europaparlamentets bidrag till den europeiska sysselsättningspakten.
Fourçans
Herr ordförande, kära kolleger! Det betänkande jag i dag lägger fram för er är en uppföljning av den ekonomiska årsrapport som vi antog den 11 mars i år. Betänkandet i dag om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken betonar mer den ekonomiska strategin och strukturreformen som skall genomföras enligt varje medlemsstats specifika karaktär.
Herr kommissionär! Texten omfattar två stora avsnitt, i linje med kommissionens förslag, nämligen ett makroekonomiskt avsnitt och ett strukturellt avsnitt.
När det gäller det makroekonomiska avsnittet kan vi först konstatera en sak: om man räknar med en minskad tillväxt under 1999 handlar det inte om en tillbakagång, vilket innebär att det inte finns någon anledning att ändra den allmänna ekonomiska strategin i Europa. Vi måste med andra ord fortsätta i riktning mot en god policy mix och en löneutveckling som motsvarar produktivitetsvinsterna för att främja tillväxt och sysselsättning.
Vi måste närmare bestämt fortsätta att minska budgetunderskottet, och tillåta vissa anpassningar när det gäller hur snabbt minskningen genomförs. Detta innebär att det är lämpligt att låta de automatiska stabilisatorerna spela en viss roll men, det vill jag betona, utan att detta äventyrar minskningen av det offentliga underskottet, en minskning som är absolut nödvändig för dagens tillväxt och sysselsättning, men framför allt för morgondagens.
Ett annat nödvändigt villkor är att denna sänkning i så stor utsträckning som möjligt måste åtföljas av sänkta skatter och avgifter, eller åtminstone en stabilisering. Denna strategi innebär att vi måste kontrollera statens utgifter mycket bättre och öka såväl effektiviteten som kvaliteten i de offentliga utgifterna.
När det gäller penningpolitiken erinrar vi naturligtvis om den europeiska centralbankens nödvändiga oberoende så att den på bästa sätt kan uppfylla sin roll när det gäller prisstabilitet, och säkerställa gynnsamma villkor för tillväxt och sysselsättning. Oberoende alltså, kära kolleger, men vi får inte glömma bort den nödvändiga demokratiska kontrollen som vi, Europaparlamentet, måste utöva med stor vaksamhet.
Det andra avsnittet i vårt förslag gäller strukturreformerna. Om man vill nå en hållbar och betydande sänkning av arbetslösheten är tillväxten förvisso viktig, men det är framför allt genom fördjupade, sinsemellan enhetliga reformer, som anpassas till varje medlemsstats specifika karaktär, som vi kommer att nå dit, vilket kommissionen för övrigt också föreslår. Och det krävs bestämda och beslutsamma reformer om tidslängden.
Vad består då dessa reformer av? Jag skall inte gå in på alla detaljer, jag skulle bara vilja ge några allmänna riktlinjer. Förbättring av funktionen på den gemensamma marknaden och de europeiska marknaderna i allmänhet. För detta krävs ökad integration av finansmarknaderna, herrar kommissionärer. Vi måste öppna marknaderna för varor och framför allt för tjänster, där de största möjligheterna till sysselsättning finns. Vi måste öka delaktigheten på arbetsmarknaderna genom större flexibilitet på dessa marknader, och genom att anpassa systemen för social trygghet och minska kostnaderna för arbete, bl.a. för de minst kvalificerade.
Kära kolleger! Slutligen måste vi fortsätta avregleringen av telekommunikationer, energi och transporter, säkerställa bättre finansiering av små och medelstora företag och genomföra en reform av de skattemässiga och sociala systemen, liksom systemen för utbildning och yrkesutbildning.
Kära kolleger! Detta är den inriktning som den ekonomiska politiken i Europa borde ha. Ett omfattande program, kanske ni säger. Det håller jag med om, men vi måste säga sanningen till medborgarna, särskilt inför valet till Europaparlamentet, och förklara för dem att en verklig kamp mot arbetslösheten kräver denna typ av reform och att den måste genomföras så snart som möjligt, så att vi skall kunna skörda de mogna frukterna så snart som möjligt.

Menrad
Fru ordförande! Ursprungligen skulle föreliggande betänkande från utskottet för sysselsättning och socialfrågor framför allt ägnas åt ett uttalande från kommissionen om artikel 127 i Amsterdamfördraget, nämligen vad gäller mainstreaming av sysselsättningspolitiken på gemenskapsnivå. Utskottet beslutade att även införliva den europeiska sysselsättningspakt som planerats för konferensen i Köln. Den kom att utgöra det huvudsakliga innehållet i utskottets betänkande, efter det att uttalandet fördröjts på grund av kommissionens avgång. Detta uttalande gjordes dock exakt dagen efter omröstningen om mitt förslag till betänkande i socialutskottet. Det är förnuftigt att man nu tar med det tillsammans med några ändringsförslag, såsom förslag 1, 2, 5 och 6 i parlamentets betänkande.
Det rådde också tidspress för vårt yttrande i fråga om Fourçans betänkande om kommissionens rekommendation beträffande de allmänna riktlinjerna i den ekonomiska politiken, som jag också skall föredra. Vi tackar herr Fourçans för hans utmärkta arbete, och även för att utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har tagit med viktiga punkter ur socialutskottets yttrande. Hans betänkande förtydligar två ovanliga punkter i rekommendationen. För det första handlar det om de första allmänna riktlinjerna i den ekonomiska politiken sedan införandet av euron den 1 januari 1999. För det andra har skapandet av arbetstillfällen för första gången angetts vara det viktigaste målet i den ekonomiska politiken. Vi rekommenderar att man godkänner Fourçans betänkande.
Tillbaka till sysselsättningspakten. För konferensen i Köln gäller det som ordföranden vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg 1997, Jean-Claude Juncker, sade: Det får inte bli något litteraturtoppmöte. Han hänvisade till de många oförbindliga förklaringarna vid tidigare toppmöten. Faktiskt har man i Luxemburg beslutat om en rad bra och konkreta saker, och därför behöver vi gudskelov inte uppfinna hjulet på nytt.
Enligt vår uppfattning måste Europeiska rådet i Köln komma med ett konkret mervärde gentemot Luxemburg. För att på ett hållbart sätt säkra en hög sysselsättning måste man utveckla en mer långfristig strategi för att ta till vara samhällets potential av kreativitet, innovation, företagaranda, investerings- och prestationsvilja i enlighet med de sysselsättningspolitiska riktlinjerna. Institutionella reformer för att stödja dynamisk konkurrens och flexibilitet skall avstämmas med ett behov av att bevara vissa delar, men också med behovet att modernisera systemen för social trygghet.
I detalj ställs det följande krav i socialutskottets betänkande: Jämfört med förslagen i riktlinjerna skall fler arbetslösa få åtnjuta aktiva stödåtgärder, såsom yrkesutbildning eller sysselsättningsskapande åtgärder, Europeiska centralbanken och arbetsmarknadens partner skall ges autonomi, och ytterligare ansträngningar skall göras för att konsolidera de allmänna finanserna. Vi uttalar oss uttryckligen för stabilitetspakten; beaktar man den öppnas möjligheter att sänka räntan och stimulera till investeringar.
Ur denna synvinkel rekommenderar vi en produktivitetsorienterad lönepolitik. Om man genom att hålla nere löneutvecklingen ökar vinsterna och investeringarna i nya arbetstillfällen, räcker det inte att avspisa medarbetarna enbart med ett " tack så mycket" för att de lagt band på sig. Enligt socialutskottets åsikt bör de bli delaktiga i båda delarna, i vinsten och kapitalet, med hjälp av frivilliga modeller. Arbetsgivarens motprestation som tack för en måttfull löneöverenskommelse skulle också kunna bestå i att han ökar investeringarna i humankapitalet eller i ökad omfattning anställer arbetskraft och lärlingar.
Det krävs även intelligenta arbetsmodeller och en nedskärning av övertiden, flexibilitet i stället för ensidig arbetstidsförkortning med full lönekompensation, en minskning av skatten för arbetsfaktorn, en harmonisering av företagsbeskattningen för att förhindra omlokaliseringar av företag enbart av skatteskäl, och slutligen regelbundna möten mellan de politiska beslutsfattarna, arbetsmarknadens parter och Europeiska centralbanken, för att komma överens om gemensamma strategier.
Vi har i utskottet också diskuterat huruvida man på europeisk nivå bör genomföra och finansiera särskilda sysselsättningsprogram för specifika grupper, exempelvis ungdomar och långtidsarbetslösa, som tillägg till medlemsstaternas egna åtgärdsprogram och strukturfondsåtgärder, men det vore fel. För det första skulle det vara fel att ha sysselsättningsprogram av subventionskaraktär som kostar miljarder - de är inget passande svar på den strukturella arbetslösheten, och de skall inte heller finansieras europeiskt. Däremot skulle ett ökat politiskt samarbete mellan medlemsstaterna genom ett konsekvent genomförande av de sysselsättningspolitiska riktlinjerna och handlingsplanerna, liksom en förbättring av kontrollmöjligheterna, innebära ett europeiskt mervärde, som tillsammans med den stabiliserande effekten av en hård gemensam valuta på den europeiska inre marknaden på medellång sikt också bidra till att vi får fler arbetstillfällen och färre arbetslösa - det är en viktig förutsättning för den sociala dimensionen inom Europeiska unionen.
Därför ber jag er att rösta för mitt betänkande. Jag vill avsluta med det påpekandet att kollegerna från alla grupper har stött mig i utskottet genom konstruktiv kritik och konstruktiva ändringsförslag.

Herman
Fru ordförande, kära kolleger! Det intressanta med Fourçans betänkande är inte bara att han instämmer helt i kommissionens rekommendationer, utan också att han tydligt tar parti i den politiska debatt som avsevärt skakat om de europeiska miljöerna, inbegripet parlamentet, nämligen detta: skulle vi, nu när euron införts, släppa budgetdisciplinen och den monetära disciplin som möjliggjorde det historiska beslutet i maj 1998, för att stimulera en ekonomisk verksamhet som snarare är tveksam?
På den punkten är ståndpunkten från kommissionen och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik nyanserad: så länge prisstabiliteten garanteras och bibehålls kan vi visa större flexibilitet när det gäller penningpolitiken, naturligtvis under förutsättning att budgetdisciplinen bibehålls och består. Det är utifrån den enorma skulden och de betydande medel som ägnats åt att betala denna skuld och finansiera underskottet som vi under flera år tvingats minska de produktiva privata investeringarna.
Fördelen med detta betänkande är att det hindrat oss från att falla för den frestelse som lurar på många politiker inför ett val, nämligen att kunna möta befolkningens krav. Men befolkningen kräver färre offer och fler presenter, vilket naturligtvis är svårt att förena med kraven på budgetdisciplin.
Att betona makroekonomiska medel är mycket intressantare. Även om det inte är plågsamt att ändra räntan och öka de offentliga finansernas underskott är det impopulärt med åtgärder som att återupprätta balansen och socialförsäkringen, öka flexibiliteten på arbetsmarknaden och minska kostnaden för arbete för mindre kvalificerade personer.
Vi måste därför glädjas åt att parlamentet och kommissionen så här inför valet lyckats hantera ekonomins krav, och relativt hedervärt kunnat stå emot påtryckningarna från opinionen, media och vissa påtryckningsgrupper. Fru ordförande! Vi kan därför glädjas åt detta betänkande och vi kommer att entusiastiskt rösta för det.

Goedbloed
Fru ordförande! Jag vill tacka herr Fourçans för det klara betänkande som han har utarbetat och som, efter vad det ser ut, kommer att få ett brett stöd i parlamentet. Vi har ju under de gångna månaderna då och då haft en rejäl diskussion om det val vi står inför: Skall vi ha en expansiv politik i Lafontaines efterföljd som den socialdemokratiska gruppen ville, eller skall vi hålla oss till de regler vi kommit överens om? Jag tror att det är bra - och det står på ett balanserat sätt i detta betänkande - att vi går i just den riktningen, nämligen för att verkligen hålla oss till reglerna. Nu framträder även från socialdemokratisk sida ett visst stöd inom ramen för att förverkliga strukturella åtgärder av detta slag som är viktiga just för att sörja för att eurons interna stabilitet garanteras: en lägre inflation som för med sig lägre kostnader som även gör det möjligt att via dessa strukturella åtgärder få fler människor i arbete.
Detta är inte bara viktigt för att få dessa människor i arbete, det är också viktigt för dem som till exempel åtnjuter pension. Denna stabilitet kommer vi också att behöva garantera i framtiden, och vi kommer å andra sidan att behöva utöka denna flexibilitet. Om vi är i stånd att stabilisera vår finansiella ställning - och det är medlemsstaterna som måste det, och vad det beträffar är jag ytterst glad över den öppning som kommissionen har gjort och som Fourçans skriver under på i sitt betänkande - för att sörja för att det även i framtiden skapas mer sysselsättning, kommer vi därigenom att kunna förstärka vår konkurrensposition i förhållande till bland annat Förenta staterna. Kort sagt: fler människor i arbete internt och bättre försörjning för deltagarna i dessa medlemsstater.

Moreau
Fru ordförande! Det minsta man kan säga är att de senaste händelserna, som ledde till att kommissionen avgick, knappast ingjutit den blygsamhet i kommissionen som man kunde förvänta sig. Kommissionen har återupptagit sin arrogans i sina rekommendationer om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Hur kan man utan att reagera låta kommissionen på nytt tillrättavisa medlemsstaternas regeringar inom så olika områden som offentliga finanser, socialförsäkring och arbetsmarknaden? Varje land får sin beskärda del. Vissa anklagas för släpphänthet när det gäller budgeten, andra uppmanas strängt att reformera sina system för pension, hälsovård och socialbidrag och ytterligare andra pekar man finger åt för att de saknar smidighet och flexibilitet i arbetet, eller för att det går för långsamt att avreglera de offentliga marknaderna.
Dessa tillsägelser är desto mer oacceptabla då det handlar om riktlinjer som genomförts sedan flera år, riktlinjer som lett till hög arbetslöshet och stor fattigdom i de flesta av våra länder. Dessa riktlinjer grundar sig på minskade arbetskostnader och bromsar tillväxten. Och det gläder mig att vissa regeringar uttalat sig till förmån för en uppmjukning av budgetkraven. Centralbanken själv tvingades ta hänsyn till riskerna med minskad tillväxt genom att sänka räntesatserna.
En enkel uppmjukning av budgeten är emellertid inte tillräckligt: man måste byta ut det tvång som stabilitetspakten utgör mot en verklig pakt för tillväxt och sysselsättning. Ur den synvinkeln anser vi att Europeiska rådet i Köln bör överge de stora generösa uttalandena om sysselsättningen och i stället börja genomföra konkreta och effektiva åtgärder. Jag nämner några möjligheter som vår grupp har föreslagit: stimulans av offentliga investeringar, genom att mobilisera ytterligare resurser, även på gemenskapsnivå, fortsatt sänkning av räntan genom att göra den mer selektiv för att främja projekt som kan skapa sysselsättning, genomförande av en process för minskad arbetstid, med bibehållen lön och flexibilitet samt fastställande av minimilöner.
Denna sysselsättningspolitik borde, om den integreras i hela gemenskapspolitiken, åtföljas av kvantifierade, tvingande och kontrollerbara målsättningar. Det är endast på detta sätt som arbetslösheten verkligen kan minskas.

Hautala
Fru ordförande! Lyckas man med euron fullt ut förbättrar det Europeiska unionens konkurrenskraft, men jag skulle vilja påminna om att denna konkurrenskraft hotas å andra sidan av en strukturell arbetslöshet. Det är i mångt och mycket fråga om att de enklare arbetsuppgifterna har försvunnit ur våra samhällen och skillnaderna i människornas prestationer ökar väldigt mycket, så att man verkligen betalar hisnande arvoden för somligas arbetsinsatser medan andra i själva verket i traditionell mening skulle kunna vara mera produktiva om de inte över huvud taget fanns på arbetsmarknaden, men detta är ju inte ur social och mänsklig synvinkel på något sätt acceptabelt. Man borde också handla på det sättet att medlemsländerna befriar de lägsta förvärvsinkomsterna från beskattning och på alla sätt sänker den tröskel som i dag till exempel i skattehänseende hindrar folk från att ta emot om än bara tillfälliga arbeten. Även på basis av deltidsarbete och andra icke-typiska arbetsuppgifter borde man tjäna socialskydd och pension om vi vill ta ansvar för människor som allt oftare tvingas förlita sig på dessa icke-typiska arbeten.

Blokland
Fru ordförande! Jag vill göra några kommentarer om Fourçans värdefulla betänkande.
Budgetdisciplin är fortfarande påbjuden i alla medlemsstater. Utan goda möjligheter till budgetärt stöd är risken stor att man förleds att tillgripa en bred monetär politik som smärtstillande medel.
Stödet från befolkningen i medlemsstaterna för en stram finansiell-ekonomisk politik är en oberäknelig faktor. Det är oroväckande att EMU-disciplinen för några medlemsstater vilar på engångsåtgärder och inte på strukturella anpassningar. Den analys som utförts av Nederländska ekonomiska institutet klargör att framför allt Portugal, Italien och Frankrike på den punkten är EMU: s problembarn som behöver extra uppmärksamhet. Kan kommissionen och rådet garantera denna uppmärksamhet?
I framtiden uppstår ett finansieringsproblem för de flesta länder som är ett resultat av befolkningens ökande medelålder. Det är långt ifrån alla medlemsstater som har påbörjat arbetet med att övervinna detta problem. System för finansiering av pension, livräntor och hälsovård kommer att behöva revideras grundligt.
Statsskulden har fortfarande mycket hög räntekänslighet vad medlemsstaterna Italien, Belgien, Portugal och Spanien beträffar. Det är på tiden att dessa länder anpassar strukturen i fråga om löptiden för sina statsskulder och ökar takten på ett tillfredsställande sätt beträffande minskningen av budgetunderskottet.

Randzio-Plath
Fru ordförande, herr kommissionär! Det är bra att det i Europaparlamentets betänkande om de allmänna riktlinjerna i gemenskapens ekonomiska politik och i medlemsstaterna mycket starkt framhålls hur nödvändigt det är med samordning av den ekonomiska politiken, och att man gått längre än kommissionens förslag eftersom detta betänkande också kräver en konkretisering. Arbetslösheten, som oroar oss alla, kan nämligen bara delvis bekämpas med hjälp av strukturella och arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det är avgörande att vi i Europa och i medlemsstaterna kan uppnå en tillväxt om mer än 3 procent.
Den ekonomiska politiken måste därför ta på sig sitt sysselsättningspolitiska ansvar och genomföra en lämplig balanserad policy mix i Europeiska unionen, med instrument som är anpassade till tillgång och efterfrågan. Vi behöver samordna den ekonomiska politiken för att kunna säkerställa en bättre, hållbar tillväxt. Ty penningpolitiken är inte längre ansvarig enbart för prisnivåns stabilitet, finanspolitiken är inte längre ansvarig enbart för en solid allmän budget, och avtalspolitiken är inte längre ansvarig enbart för löneutvecklingen. Samspelet mellan centralbanken, staten och arbetsmarknadens parter - med all respekt för de enskilda deltagarnas oberoende - har ett avgörande inflytande på investeringar, tillväxt och sysselsättning.
Alla tre aktörerna måste alltså alltid åläggas att bidra till en lämplig, balanserad policy mix inom gemenskapen. Till detta krävs det en finanspolitik som särskilt bidrar till att stärka investeringarna och i vilken man inte utformar konsolideringen utan hänsyn till konjunkturen. Vi behöver en inkomstpolitik som bidrar till att stärka köpkraften utan att detta medför en stegring av arbetskostnaderna som går längre än produktivitetsökningen, dvs. löneutvecklingen måste hålla sig inom ramen för produktivitetstillväxten, men inte heller ligga under den; vi behöver även en penningpolitik som, när man uppnår en prisstabilitet, bidrar till den ekonomiska tillväxten. Därför var Europeiska centralbankens beslut att sänka räntan ett riktigt och viktigt steg. Äntligen har Europeiska centralbanken gett sitt fördragsenliga bidrag till tillväxten och sysselsättningen.
Medlemsstaternas budgetar kommer på så sätt också att ha mer utrymme för investeringar, även om konsolideringen även i fortsättningen kommer att vara ett viktigt mål. Man måste dock ta hänsyn till att skattepolitiska åtgärder är ett medel för att reagera på konjunkturbetingade respektive regionala efterfråganschocker och att dessa har olika effekter i olika länder. Ett rigoröst fastställande av en övre gräns för underskottet kan få mycket negativa effekter, man måste ta mer hänsyn till individuella situationer. Bortsett från detta: Var finns det några förslag på hur medlemsstaterna, när de klarar den 3-procentiga gränsen, också skall kunna stimulera till offentliga investeringar? Riktlinjerna måste här sätta riktmärken.
Europa underskattar fortfarande betydelsen av gränsöverskridande infrastrukturåtgärder, och här uppmanas Ekofin-rådet att äntligen, fem år efter diskussionen vid det europeiska toppmötet om Delors vitbok, åstadkomma ett europeiskt mervärde för transportinfrastrukturer respektive informations- och kommunikationsstrukturer, genomföra en modernisering och därtill också offensivt utnyttja det instrument som utgörs av Europeiska investeringsbanken, för att med tanke på det matta konjunkturläget mer än tidigare stimulera till ett uppsving med hjälp av europeiska offentliga investeringar - om möjligt tillsammans med privata investerare.
Ekonomisk politik och sysselsättningspolitik kompletterar och stöder varandra. Sysselsättningspakten måste ha en särskild ställning. Det kan den bara få om även de allmänna riktlinjerna i den ekonomiska politiken och de sysselsättningspolitiska riktlinjerna utarbetas samtidigt, så att båda riktlinjerna gäller när man gör upp de nationella budgetarna och den europeiska budgeten. Om bekämpning av massarbetslösheten är utmaning nummer ett för Europas framtid, då måste inte bara aktörerna anpassa sig till varandra, utan handlingsramen och även innehållet och tidsplanen måste bestämmas.
Jag tror att man på detta vis faktiskt kan binda samman ekonomisk politik och sysselsättningspolitik, och om sedan också skattepolitiken, exempelvis genom en sänkt mervärdesskatt för arbetsintensiva tjänster, bidrar till detta, kan Europa komma ett bra stycke på väg.

Blot
Fru ordförande! Detta betänkande innehåller några intressanta erkännanden: i skäl F läser jag att tillväxten skiljer sig från den i Förenta staterna, i skäl J står att det mycket höga skattetrycket i de flesta europeiska staterna inte gynnar konsumtion, tillväxt och sysselsättning; i punkt 4 erkänner föredraganden med rätta Europeiska unionens blygsamma prestanda när det gäller tillväxt och sysselsättning; i punkt 16 konstaterar han att de offentliga investeringarna inte alltid prioriteras i förhållande till utgifter för driften, i punkt 23 säger föredraganden att vaksamhet är på sin plats när det gäller eventuell framtida deflation.
Allt detta är helt riktigt, men leder inte till att författaren ifrågasätter vissa dogmer som den ekonomiska integrationen i Europa vilar på.
Låt oss ta exemplet med euron. Införandet av euron fråntar medlemsstaterna möjligheten att tillämpa valutapolitik för att reglera konjunkturen. Vid en eventuell asymmetrisk konjunkturchock, som man inte tar hänsyn till i betänkandet, skulle de stater som drabbas mest av inflationen exempelvis inte längre kunna bekämpa inflationen med en penningpolitik som skiljer sig från de övriga. Naturligtvis skulle skattepolitiken återstå. Eller lönepolitiken eller andelen arbetslösa som justeringsvariabler.
Men uppmaningarna att samordna skattesystemen - och föredraganden röstar i den riktningen, tyvärr, i punkt 34 - leder till att denna andra möjlighet till justering för medlemsstaterna dras tillbaka. Återstår då arbetslösheten som regleringsinstrument, eller påtryckningar på lönerna. Varför inte? Men ingen är beredd att erkänna det ärligt, av uppenbara valtaktiska skäl. Det skulle göra såväl euron som dess skapare impopulära.
Föredraganden som uttalar sig för ett utskott som domineras av PSE- och PPE-grupperna kunde naturligtvis inte uttrycka en åsikt som skiljer sig från dessa dominerande grupper och klandra det faktum att den socialistiska politik som bedrivs i 13 av de 15 medlemsstaterna skulle göra Europa mindre konkurrenskraftigt på världsmarknaden.
Det är kombinationen av frihandelsivrandet i världen och de ökande skatte- och socialkostnaderna, som orsakats av socialismen som delvis förklarar vår låga tillväxt, bl.a. jämfört med Förenta staterna. Det blir inga sociala framsteg utan ekonomisk tillväxt. Men det blir heller ingen tillväxt där företagarandan kränks av strävan efter jämlikhet och byråkratisering.
Socialismen vänder sig på så sätt mot folken, genom sin dåliga ekonomiska förvaltning och även genom sin dogmatiska kosmopolitism. De allmänna riktlinjerna för en europeisk politik borde stå i motsats till statssocialismen och kosmopolitismen, som huvudsakligen gynnar den dominerande amerikanska ekonomin. Jag beklagar för övrigt att föredraganden inte ansett det nödvändigt att ta upp den dominerande inverkan som Förenta staterna har på den europeiska ekonomin.
Jag beklagar slutligen att den självcensur som föregick detta betänkande, och som var något man strävade efter, tvingade föredraganden att begränsa sitt arbete till mycket tekniska och för övrigt välsedda aspekter, i stället för att ta upp de verkliga politiska sakfrågorna som inverkar på våra ekonomier och som vi en dag blir tvungna att ta upp inför våra folk.

Van Lancker
Fru ordförande! För den socialistiska gruppens räkning måste jag säga er att vi är mycket lättade över att vi i elfte timmen kan ha vårt yttrande och en diskussion om den europeiska sysselsättningspakten. Om Amsterdam och Luxemburg på ett omisskännligt sätt placerat sysselsättning på den europeiska dagordningen, då är det ändå tydligt att Luxemburgprocessen inte kommer att vara tillräcklig för att få arbetslösheten i Europa att sjunka drastiskt. Vad vi egentligen saknar är en strukturell arbetsmarknadspolitisk strategi som är sammanhängade och som leder till att vi kan inrikta alla våra ansträngningar på arbete.
Det tyska ordförandeskapets förslag om att skapa arbete genom en europeisk sysselsättningspakt kan då också räkna med vårt fulla stöd. Till och med ännu mer, Europaparlamentet har alltid krävt att det skulle komma en sysselsättningspakt eftersom det är angeläget att stabilitetspakten får en motvikt. Men, jag måste också i ärlighetens namn säga att den preliminära versionen av denna sysselsättningspakt visar sig vara ganska blek. Det är inte genom att för femtielfte gången upprepa ord som policy mix eller modernisering av social trygghet och täcka detta med en luxemburgisk sås som Europeiska unionen skall föra en seriös sysselsättningspolitik. Dessutom måste jag få säga, kolleger, att de ekonomiska riktlinjer som nu presenteras för oss visar att man fortsätter att tro blint på ännu stramare besparingspolitik för många medlemsstater och att sysselsättning kan skapas genom flexibel lönesättning, avreglering av arbetsmarknaden och nedtrappning av social trygghet, och att detta inte överensstämmer särskilt mycket med min uppfattning om en europeisk sysselsättningsstrategi. Det är snarare en amerikansk cocktail som inte kommer med några instrument för tillväxt, och som bara innebär att man väljer mer social ojämlikhet och mer osäkerhet.
De europeiska socialisterna och socialdemokraterna lade under ledning av Antoni Gutiérres fram egna förslag till en sysselsättningspakt på en kongress i Milano, och jag märker till min glädje att såväl Martine Aubry som Dominique Strauss-Kahn övertar stora stycken av detta. Budskapet där är alltjämt tydligt, herr kommissionär. Den europeiska pakten får verkligen inte bli någon tom låda, men den får ännu mindre bli en nyliberal receptbok. Den måste omfatta konkreta åtgärder och nagla fast alla berörda vid tydliga avtal, såväl Europeiska centralbanken som arbetsmarknadsparterna, såväl Ekofin-rådet som rådet (sociala frågor). Några viktiga element som enligt vår uppfattning måste tas upp i en sådan pakt är först och främst en europeisk tillväxtstrategi. De nuvarande tillväxtperspektiven på två procent hotar nu till och med att skapa mer arbetslöshet. Det särskilda åtgärdsprogrammet från Amsterdam var ett bra beslut men alldeles för blygsamt. Därför måste Europeiska investeringsbanken och fonden frigöra nya medel, och medlemsstaterna måste för övrigt också få möjlighet att via sin egen budgetpolitik pumpa syre i sin ekonomi, inte genom att göra stabilitetspakten ännu strängare, utan genom att tolka den smidigare.
För det andra behövs det en skattepolitik som befrämjar arbete och inte motverkar det. Beslutet i fråga om mervärdesskatten på arbetsintensiva tjänster är bra, men under tiden blir plat consistant , om jag får uttrycka det så, Montiförslagen, Primarloloförslagen, liggande kvar på bordet. Det är angeläget att dessa möjliggörs, vår europeiska fiskala dagordning måste aktiveras.
För det tredje måste riktlinjerna för sysselsättning förstärkas och konkretiseras. Ett konkret engagemang skulle till exempel kunna vara: Om alla medlemsstater lyckas lika bra som de tre allra bästa, då skulle vi inte få 150 utan 180 miljoner människor i arbete. För övrigt är det också angeläget att vi återställer kopplingen mellan arbete och social trygghet.
Slutligen, kolleger, mer samordning mellan riktlinjerna för sysselsättningen och ekonomin, inte så mycket i fråga om timing men gärna också innehållet, tack. Det går inte längre att vi har ekonomiska riktlinjer som förkunnar budgetär rigiditet och att sysselsättningsriktlinjerna å andra sidan underordnas dessa. På det viset når vi aldrig fram till en seriös samordningsstrategi. Detta är vad vi vill tydliggöra inför toppmötet i Köln, och jag hoppas att det finns någon som kommer att lyssna.

Langen
Fru ordförande, mina damer och herrar! När man lyssnar till kollegan van Lancker, som inte vill ha någon nyliberal kokbok, kan jag bara säga att vi inte heller vill göra någon socialistisk sagobok av de ekonomiska riktlinjerna. Jag vill tacka kollegan Fourçans och kommissionär de Silguy så hjärtligt för att de här uppriktigt har lagt fram sina ekonomiska riktlinjer och fäst dem på pränt. Jag vet att dessa har varit synnerligen omstridda under många år. I dag har vi euron, i dag är det obestridligt att deras förslag är riktiga och att även kollegan Menrads betänkande, som avhandlar sysselsättningspolitiken, är ett mycket bra betänkande, som här kan diskuteras tillsammans med Fourçans betänkande.
När man nyss hörde kollegan Randzio-Plath kan man bara fråga sig om hon egentligen redan har gett upp stabilitets- och tillväxtpakten? Hon har ju alltid påpekat det i utskottet. Jag anser att det är absolut nödvändigt att iaktta de tre viktigaste punkterna, nämligen stabilitets- och tillväxtpakten, en produktivitetsorienterad lönepolitik och nödvändigheten av strukturreformer. Vi har under de senaste veckorna och månaderna upprepade gånger diskuterat den rätta ekonomiska och finanspolitiska strategin för länderna inom euroområdet. Artikel 105 i EU-fördraget är här entydig. För Europeiska centralbanken är den ekonomiska politiken klart underordnad prisstabiliteten i rangordning. En starkare ekonomisk samordning? Ja, den är också reglerad i fördraget. En traditionell ekonomisk ingreppspolitik à la Keynes för att styra konjunkturerna? Nej!
Lösningarna för att undanröja den kroniska arbetslösheten i Europa ligger inte i ett europeiskt sysselsättningsprogram eller en likriktad ekonomisk politik för medlemsstaterna i Ekonomiska och monetära unionen (EMU), utan i strukturreformer. Det får inte finnas något tvivel om att stabilitetspakten både varit, är och kommer att vara riktig. Jag ser kollegan Diller, den parlamentariske statssekreteraren i Tysklands finansdepartement. Er tidigare chef, Lafontaine, har ju med sina idéer i denna fråga kört huvudet i väggen. Han har i grund och botten misslyckats.
Det stämmer att penningpolitiken inte får lägga hinder i vägen för den ekonomiska politiken och finanspolitiken. Men det är också riktigt att ett läge med stabila räntor, stabila priser och låga räntor ger medlemsstaterna i Europeiska unionen betydligt mer spelrum än tidigare för att undanröja den kroniska arbetslösheten. Det är därför inte nödvändigt att upplösa budgetdisciplinen, och det är inte heller meningsfullt, så som kollegan Herman har påpekat. Beträffande reformåtgärderna har olika kolleger nämnt arbetsmarknadernas flexibilitet. Kollegan van Lancker har talat om pensionssystemet. Jag tror att just Tyskland med sitt avgiftsfinansierade pensionssystem på sikt kommer att få avsevärda problem, och att en generation helt enkelt inte klarar av att förutom denna avgiftsfördelning också bygga upp ett fondsystem. Det krävs alltså mycket långtgående strukturreformer, som måste förhindra att det på likartat sätt uppstår problem på grund av alltför höga krav på BNP från statens sida, en alltför hög skattebörda och en utmattning på grund av den sociala politiken och subventionspolitiken.
Om samordningen av den ekonomiska politiken utlöser en läro- och konkurrensprocess enligt mottot " Hur gör egentligen de andra länderna?" , så har man därigenom uppnått mer än genom illusionära utgiftsprogram. Konkurrensen mellan staterna inom euroområdet kommer att ifrågasätta mycket arvegods. Det anser jag är bra!

Boogerd-Quaak
Fru ordförande! Det ligger två goda betänkanden framför oss, men det allra viktigaste för oss är en stark ekonomi som på ett effektivt sätt har betydelse för sysselsättningen. Till detta har vi den inre marknaden och EMU, men det är inte färdigt för Europas del med detta. Jag vill här i dag framför allt uppehålla mig vid obegränsad skattekonkurrens. Jag anser att vi i den frågan har gjort ganska goda framsteg via kommissionärens ansträngningar, men rådet gör inte tillräckligt. Det har framför allt varit rådet som inte velat göra några framsteg i fråga om ett par viktiga saker, till exempel i fråga om förskjutningen av skatt från arbete till miljö- och energiavgifter, och förmodligen har detta nu återigen blivit möjligt. Just där ligger stora möjligheter. På min hemställan har utskottet för sysselsättning och socialfrågor utarbetat ett betänkande om produktionsavgifter och miljöskatter, och av detta framgår att det kan få stora effekter för sysselsättningen om man inför den typen av beskattning på europeisk nivå. Jag vill därför gärna rekommendera kommissionen att uppmärksamma denna rapport från utredningsavdelningen.
Minskningen av dubbel beskattning på inkomst av arbete på grund av att premier och skatter behandlas olika i medlemsstaterna hämmar även fortsättningsvis i viss mån rörligheten för arbetstagare. Därför anser jag att det är mycket viktigt att konvergens mellan medlemsstaterna också eftersträvas i fråga om social trygghet och pensioner. Jag förespråkar här inte att europeisk lagstiftning skall påbördas ovanifrån, men underifrån går det säkert att sträva mot konvergens, och det kommer verkligen att vara nödvändigt om vi vill kunna betala den ökande medelåldern i samhället i framtiden. Jag vill här återigen be om uppmärksamhet för den enorma demografiska chock som väntar oss och för den nödvändiga samordning som Europeiska unionen måste genomföra på den punkten.

Christodoulou
Herr ordförande! Kommissionens rekommendation beträffande de allmänna principerna präglas i år av högre kvalitet. Den lägger särskilt stor vikt vid sysselsättningen och framhåller behovet av verkliga strukturella förändringar. Utöver de allmänna riktlinjerna kommenterar kommissionen varje land för sig - och erkänner varje lands speciella förutsättningar - och även i förslagen till nödvändiga reformer behandlas varje lands ekonomiska utveckling för sig.
Denna förändring var nödvändig, och jag skulle vilja påpeka att den är i linje med den flexibla tolkning av kriterierna i fördraget som jag upprepade gånger har förespråkat. Att den ekonomiska och monetära unionen nu har förverkligats visar att det inte är fråga om en ren formalitet. Det innebär att man på ett kraftfullt sätt tar itu med de monetära och ekonomiska frågorna, vilket förutsätter en samordning av medlemsstaternas politik inte bara på det monetära utan också på det ekonomiska och sociala området.
En annan sak vi bör tänka på är att denna flexibilitet måste gälla även för den strukturella ramen. Om det inte blir något slags samordning av den allmänna ekonomiska politiken, kommer penningpolitiken inte att bli effektiv och den kommer inte att få den betydelse som vi önskar, för att Europeiska unionens valuta skall kunna spela sin verkliga roll. Under dessa förutsättningar bör man alltså undvika att skapa en klyfta inom Europa och i stället arbeta för att alla medlemsstaterna så snart som möjligt ansluter sig till EMU. Det är bara på detta sätt som de av kommissionen begärda ekonomiska reformerna kan samordnas och genomföras på ett effektivt sätt. Det är bara på detta sätt som vi, i enlighet med planerna i Maastrichtfördraget, kan få till stånd en verklig ekonomisk och monetär union.
Jag välkomnar således kommissionens synpunkter på detta område. Kommissionens inställning förefaller bereda väg för en mer rationell och effektiv ekonomisk politik, vars viktigaste kännetecken påpekas, kommenteras och förbättras av vår föredragande Fourçans i hans utmärkta betänkande.

Ribeiro
Herr ordförande! Det är välkommet med en gemensam debatt om de ekonomiska riktlinjerna och " sysselsättningspakten" . Vi skulle kunna säga att vi är på god väg då vi intar, eller åtminstone debatterar, perspektivet om att arbetslösheten bara kan bekämpas med en ekonomisk politik inriktad på att skapa sysselsättning. Vi skulle kunna säga...
Men debatten får inte bara passera flyktigt i kväll, som den obemärkta inledningen på en vecka fylld av händelser, vilka kan förklena varje debatt... och särskilt en om ekonomiska riktlinjer och sysselsättning!
Vi förväntar oss något av Köln. Att man där också genomför en gemensam debatt om ekonomi och sysselsättning och framför allt, att man inte är likgiltig för den demonstration som kommer att genomföras mot arbetslöshet, osäkerhet och utslagning, bland andra saker, vilka tas upp i Menrads betänkande... och vilka vi inte kommer ifrån.

Raschhofer
Herr ordförande! Kära kolleger! En solid ekonomisk politik, som den ger företagen rörelsefrihet, är det bästa sättet att skapa fler arbetstillfällen. Under det gångna året kunde arbetslösheten sänkas till 10 procent. Denna glädjande, men på intet sätt tillfredsställande tendens kan dock inte, som man på många håll påstår, tillskrivas unionens sysselsättningspolitiska åtgärder. Insikten om att de hittillsvarande ansträngningar som gjorts av unionen respektive av NAP varit otillräckliga och föga framgångsrika, gör också den nuvarande sysselsättningspakten nödvändig.
Om man vill göra en positiv bedömning av föreliggande, kan man säga att man har insett problemen och planerat för riktiga koncept och ansatser. Men enbart ansatser och medvetande om problemen kommer inte att skapa något enda arbetstillfälle. Viljan och koncepten finns, men den stora bristen ligger i genomförandet av åtgärderna. Unionen har själv bara begränsade möjligheter att skapa arbetstillfällen. Detta är en uppgift för medlemsstaterna och företagen, framför allt för de små och medelstora företagen, som måste få vår fulla uppmärksamhet.
Att skapa en ny arbetsplats kostar ca en miljon schilling i min nationella valuta. Enbart medlen från strukturfonderna skulle sedan 1989 alltså ha kunnat skapa 6 miljoner arbetstillfällen! Men dessa arbetstillfällen syns inte till någonstans, förklarade ordförande Friedmann i revisionsrätten. Sysselsättningspakten...
Ordföranden kopplade bort talaren.

Carlsson
Herr ordförande! Jag har sagt det förut i denna kammare, att ojämlikheten och orättvisan i Europa går mellan dem som har arbete och dem som står utanför möjligheten att känna delaktighet, försörja sig själva och utvecklas.
Vi diskuterar nu tre betänkanden av mina partivänner i PPE-gruppen. Jag vill gratulera till ett gott resultat. Låt Fourçans grundläggande recept för en sund ekonomisk politik vara basen i den medicin som europeisk arbetsmarknad behöver. Thyssens riktade insatser för arbetsintensiva tjänster behövs nog - tyvärr. Det är ett tydligt bevis på att de höga skatterna driver undan en vit, expanderande tjänstemarknad.
Informations-, tjänste- och servicesektorn är underutvecklad i EU jämfört med exempelvis i USA. På detta område ligger verkligen framtidens jobb som vi inte har råd att skatta bort. Därför behövs också omfattande strukturreformer på de olika marknaderna i Europa. Den gemensamma marknaden måste förverkligas och nyttjas fullt ut. Med valutaunionen ökar konkurrenstrycket. Med rätt hantering kan EU: s konkurrenskraft och välstånd öka.
Mitt tack går också till kommissionen, inte minst till i dag närvarande kommissionärer som oförtröttligt har pekat på bristande dynamik, behov av förändring, inte minst för de nationella regeringarnas och parlamentens roll att vidta åtgärder för att få ned skattetryck, få stabila statsfinanser och förbättra arbetsmarknaden samt utbildningens funktionssätt i de olika medlemsstaterna.
Låt oss använda EU till att skapa förutsättningar för entreprenörskap, tillväxt och nya jobb - inte för att reglera bort de jobb vi behöver, eller för att sitta här och tro att vi kan omfördela och " snacka fram" de nya jobben och framtidens möjligheter i vårt Europa.

Svensson
Herr ordförande! Såväl kommissionens rekommendation som betänkandet av Fourçans bygger på en i grunden felaktig tanke, nämligen tanken om en enhetlig ekonomisk politik. Vi vet alla att strukturerna i ekonomierna är starkt olika i de olika medlemsländerna. När länder har så olika strukturer som i unionen, resulterar samma principer för ekonomisk politik i oenhetlighet och motstridighet. Vill man däremot uppnå ett harmoniserat resultat, bör politiken tvärtom skilja sig och variera nationellt samt anpassas efter de nationella strukturerna.
Unionen måste äntligen sluta låta sig ledas av abstrakta harmoniseringsteorier som saknar varje anknytning till den konkreta verkligheten!

Lienemann
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det är litet förvånande att se att vår europeiska union å ena sidan har en debatt om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som är mycket bra utförd, med kända krav, en stram stabilitetspakt, och å andra sidan, en sysselsättningspolitik för vilken vi bara har vaga riktlinjer medan vi tillbringar vår tid med att säga att den stora frågan Europa och européerna ställs inför är just sysselsättningen.
Vi vill till att börja med att de europeiska institutionerna skall anpassa sig och se till att de två aspekterna, den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, närmar sig varandra. Men det är uppenbart att om vi inte tar oss ur vår slentrian, kommer tillväxten inte att vara tillräcklig för att arbetslösheten skall minska. Det europeiska memorandum som har föreslagits av de franska och italienska arbetsmarknadsministrarna kräver uttryckligen att Europeiska unionen åtar sig att uppnå 3 procents tillväxt under de kommande åren. Det kommer inte att ske utan omfattande diskussioner. Vilka kan vi förvänta oss?
Till att börja med en politik för stimulans av de stora arbetena såsom Jacques Delors förespråkade. Vi hänvisar regelbundet till förslag i den riktningen, men utan att någonsin göra några konkreta, finansiella eller operativa åtaganden.
Om man vill stimulera tillväxten måste man också stödja den inhemska efterfrågan. Jag vill erinra om att Förenta staterna stöder sig mycket på sin inhemska efterfrågan för att öka tillväxten. Och där finns inga mirakel: för att stimulera den inhemska efterfrågan måste man till att börja med höja lönerna. Vi måste alltså bryta med politiken med sänkta löner som alltför ofta förespråkats. Produktivitetsvinster och löneökningar måste gå hand i hand. För det andra måste vi minska skatten på konsumtion, och vi förespråkar en sänkning av mervärdesskatten, bl.a. inom sektorer som kan skapa mycket sysselsättning.
Vi måste slutligen stödja stimulansen av offentliga investeringar: exempelvis de stora arbeten som vi har talat om, men även forskning. Jag blir alltid mycket oroad över att höra dessa stora uttalanden där man gläds åt att det offentliga stödet till företagen minskat, utan att vilja acceptera att flertalet av dessa företag, stora företag som blivit privata, samtidigt inte längre investerar i grundforskning eller forskning och utveckling, utan bidrar till att vår tekniska nivå sjunker.
Jag vill avslutningsvis säga att frågan om sysselsättning inte enbart kan begränsas till frågan om tillväxt, hur nödvändig den än är. Så länge mänskligheten har funnits arbetar vi allt mindre för att producera allt mer. Jag kan inte se hur denna uråldriga tendens skulle kunna stoppas. Tiden är mogen för en ny etapp för att minska arbetstiden och det måste vara rätt tillfälle att bättre omfördela de rikedomar som produceras. Europa har kanske många arbetslösa, men har aldrig varit så rikt. Rikedomen är emellertid dåligt fördelad. Det krävs alltså en rättvisare beskattning, det räcker inte med att harmonisera: kapitalet måste beskattas mer och arbetet mindre. Vi måste minska arbetstiden, vilket naturligtvis måste åtföljas av mer kvalificerad arbetskraft. Ur den synvinkeln är de nationella sysselsättningsplanerna mycket positiva.
Herr kommissionär, kära kolleger! Vi har en känsla av att det inte stämmer. Vi har i dag tretton regeringar som styrs socialistiskt. Deras väljare, liksom de europeiska folken, förväntar sig att de genomför en politik, inte bara till förmån för sysselsättningen, utan också för en social modell som inte bygger på osäkerhet.

Metten
Herr ordförande! I och med införandet av euron förändras också karaktären på de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det går inte längre att bygga allt på frivillighet nu när elva av Europeiska unionens länder utgör en enda monetär zon med en enda centralbank och med en enda monetär politik. En ekonomisk " policy mix" måste nu absolut komma till stånd på Europanivå. Så kommer också att ske. Frågan är bara om politiken där kommer att spela en tillräckligt aktiv roll. Mot bakgrund av nödvändigheten av en aktiv europeisk " policy mix" häpnade jag över förslaget från Europeiska kommissionen om de allmänna riktlinjerna. I stället för att främja framsteg serverar Europeiska kommissionen oss ett rejält steg tillbaka - varför?
Om Europas " policy mix" hittills har bestått av rekommendationer om medlemsstaternas skattepolitik, centralbankernas monetära politik och arbetsmarknadens parters lönepolitik, så utgör just införandet av euron och ECB tydligen anledning för Europeiska kommissionen att inte ge den monetära politiken någon aktiv roll längre i Europas " policy mix" . Som om statliga myndigheter och arbetsmarknadens parter ensamma skulle kunna påverka den ekonomiska politiken, och som om inte också ECB skulle ha en roll i stödjandet av den ekonomiska politiken. Denna diskussion har ett förflutet, och jag hävdar således att Europeiska kommissionen intar en ställning som om den vore ett sekretariat för de konservativa krafternas inom ECB, vilka påstår att den andra uppgiften som ECB har enligt fördragets artikel 105, nämligen att stödja den ekonomiska politiken när prisstabiliteten är tillräckligt säkrad, egentligen fullgörs tillräckligt genom att själva prisstabiliteten garanteras. Jag hänvisar er till den politiska strategin i den första månadsöversikten från ECB. Lyckligtvis klargjorde dock ECB: s direktör Duisenberg under den senaste utfrågningen i parlamentet på måndagen i förra veckan att räntesänkningen den 8 april just var ett försök att bidra till det ekonomiska uppsvinget i unionen, med andra ord erkände med många ord att också den monetära politiken har en ekonomisk funktion. Därför tror jag också att man begår ett stort misstag - och lyckligtvis anges detta också tydligt i Fourçansbetänkandet - genom att reducera denna " policy mix" till att enbart omfatta uppgifter för de statliga myndigheterna och arbetsmarknadens parter. Nej, det går inte. Ni kommer att tvingas, kommissionär Silguy, att gå tillbaka till en " policy mix" där också den monetära politiken verkligen har en uppgift i förhållandet till den ekonomiska politiken.

De Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Tillåt mig till att börja med att säga att jag skall inrikta mitt inlägg på aspekterna rörande de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, eftersom Monti kommer att ta upp det andra betänkandet, nämligen Menrads betänkande om den europeiska sysselsättningspakten.
Jag skulle till att börja med vilja gratulera Fourçans till ett mycket bra betänkande och det utmärkta arbete som utförts mycket snabbt. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är det centrala nödvändiga instrumentet för en effektiv samordning av den ekonomiska politiken i Europa, som förvisso sätter sysselsättningen i centrum för våra regeringars prioriteringar, fru Lienemann, men också för kommissionen och naturligtvis för kammaren. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken kommer att granskas i Ekofin-rådet den 10 maj, innan de fastställs av stats- och regeringscheferna i Köln i början av juni.
Herr Metten! Jag har redan haft tillfälle att i detalj presentera kommissionens rekommendation inför utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och med tanke på att tiden är begränsad här i kväll skulle jag, om ni tillåter, vilja koncentrera mitt inlägg och snabbt besvara frågor och kommentarer från er föredragande, samt de frågor som kommit upp i kväll. För att göra det hela enklare kommer jag att samla mina kommentarer kring två ämnen, den nuvarande ekonomiska situationen och genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Den ekonomiska situationen i Europa till att börja med. Situationen förbättras. Förvisso långsamt, men den förbättras, och trots osäkerheten, som för övrigt återspeglas i de senaste opinionsundersökningarna, trots denna osäkerhet som kvarstår förblir ändå det nuvarande konstaterandet uppmuntrande, Europeiska unionens grunder blir allt sundare. Ett bevis på detta är att konsumtionen och hushållens förtroende upprätthållits.
Den europeiska tillväxten påverkas endast begränsat och tillfälligt av den minskade tillväxten i världen. Den europeiska tillväxten borde öka under året för att i slutet av 1999 uppgå till en årlig ökning på 2, 5 till 3 procent. Herr Metten! Den senaste monetära utvecklingen ökar förtroendet för de ekonomiska aktörerna och bör få positiva återverkningar, bl.a. på de privata investeringarna, men ni vet ju att jag aldrig kommenterar de beslut som fattats av Europeiska centralbanken, för att inte anklagas för att skada den heliga principen om oberoende.
Situationen för sysselsättningen förbättras. Förvisso alltför långsamt, fru Moreau. Jag lyssnade noga till er, fru Lancker. Jag har tittat på siffrorna: sysselsättningen borde öka med 0, 8 procent under 1999 och med 0, 8 procent under 2000. Den ökade med 1, 1 procent under 1998. Det är inte mycket, men det visar att arbetslöshetskurvan ändå vänt i Europa och att tillväxten nu innehåller mer sysselsättning. Det är naturligtvis fortfarande inte tillräckligt, och det är anledningen till att de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken lagts fram för att just åstadkomma den ekonomiska strategi som bedrivs sedan flera år, som är anpassad och såsom föredraganden sade finns det ingen anledning att ändra den ekonomiska strategin, vi måste i stället hålla kursen och förstärka de åtgärder som inletts för att stödja tillväxten och bekämpa arbetslösheten.
Kommissionen gläds åt föredragandens stöd till den strategi som förespråkas i rekommendationen om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken under 1999. Jag skall inte insistera på det. Det finns bara en punkt, beträffande strukturreformerna, som jag skulle vilja betona, för att precisera att kommissionen är beredd att utvärdera avregleringen av sektorerna för telekommunikation, transporter och energi. En analys av dessa industrier kommer för övrigt att publiceras inom kort. Kommissionen har heller inget emot att ta fram best practices i den nationella lagstiftningen om regler för företagen.
Den andra serien kommentarer gäller genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Herr Metten! Kommissionen är inte bara ett enkelt sekretariat för rådet utan har i år lagt fram landsspecifika rekommendationer. Avsikten med detta är att säkerställa att de allmänna riktlinjerna blir ett försök i naturlig storlek som visar på medlemsstaternas vilja, fru Lienemann, att konkret samordna den ekonomiska politiken genom att utnyttja de instrument som inrättats för detta ändamål. Till Christodoulou vill jag säga att de allmänna riktlinjerna tillämpas på samtliga femton medlemsländer, även om vissa föreskrifter i fördraget är specifikt begränsade till euroområdet.
Denna samordning berör i mina ögon huvudsakligen två aspekter. Även om Boogerd-Quaak tagit upp en annan aspekt, befolkningens åldrande, skulle jag mycket kort vilja nämna två aspekter. Budgetpolitiken till att börja med. Är medlemsstaterna, det är min fråga, beredda att acceptera de specifika målsättningarna per land som föreslagits av kommissionen? Med andra ord: är medlemsstaterna beredda, vissa av dem, att eventuellt vidta regleringsåtgärder för att bemöta konjunkturutvecklingen, som belysts och påpekats i kommissionens senaste prognoser? Det här är de verkliga frågorna som bör diskuteras mellan staterna. De står i centrum för processen med att förstärka budgetsamordningen.
Det andra viktiga området är sysselsättningen. Kommissionens rekommendation om de allmänna riktlinjerna fastställer nationella målsättningar för varje medlemsstat när de gäller strukturreformer, ett ämne som jag tror har tagits upp av Moreau och Randzio-Plath, vare sig det gäller arbetsmarknaden eller en mer aktiv sysselsättningspolitik. Är medlemsstaterna beredda att acceptera målsättningarna som förespråkas av kommissionen utan att urvattna dem? Även här ställer jag frågan. I Dresden uppmanades finansministrarna att förbereda en europeisk pakt för sysselsättningen. Mario Monti kommer att svara er på den punkten. Jag skall inte gå in på det. Jag skulle bara vilja betona att i likhet med er föredragande föreslog det tyska ordförandeskapet i den här frågan att vi skulle främja den makroekonomiska dialogen mellan samtliga aktörer när det gäller policy mix . Det är anledningen till att kommissionen föreslår att arbetsmarknadens parter skall uppmanas att för Europeiska rådet i Köln lägga fram en gemensam ståndpunkt. Det är också därför som kommissionen för framtiden förespråkar att ett årligt sammanträde skall anordnas med arbetsmarknadens parter före vårens Europeiska råd som antar de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Inom ramen för en bättre integrering av sysselsättningen i den ekonomiska politiken föreslår er föredragande att vi skall avskaffa de nuvarande vattentäta skotten mellan de allmänna riktlinjerna och riktlinjerna för sysselsättningen. Jag tror att ni har rätt, frågan bör ställas. Borde inte de två verksamhetsåren komplettera varandra bättre, inbegripet när det gäller tidsplanen? Kommissionen överväger det.
Jag skall avsluta med frågan om genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken genom att säga att kommissionen verkligen hoppas att medlemsstaterna, i motsats till vad som hände förra året, under detta första euroår kan komma överens om ett innehåll i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som är exakt, operativt och inte urvattnat, bl.a. när det gäller rekommendationerna per land och sysselsättningspolitiken.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Sammanfattningsvis vill jag säga att kommissionen gärna instämmer i ert förslag att genomföra en systematisk årlig utvärdering av hur medlemsstaterna genomfört de allmänna riktlinjerna, och detta skulle kunna äga rum redan under våren 2000 på grundval av de landsspecifika rekommendationerna. Detta kan bara bidra till att förstärka en verklig europeisk ekonomisk politik.

Monti
Herr ordförande! Jag skulle vilja inleda genom att å min kollega Flynns vägnar lyckönska herr Menrad till hans betänkande och tacka utskottet för sysselsättning och socialfrågor för dess snabba arbete med förslaget till resolution. Vi delar helt och hållet de åsikter som uttrycktes beträffande en europeisk sysselsättningspakt. Dessutom har Menrad understrukit behovet av att likrikta sysselsättningspolitiken inom gemenskapen. Detta är helt och hållet i linje med det meddelande som antogs av kommissionen om detta ämne den 21 april. Genom att upprepa parlamentets stöd för Luxemburgprocessen och att på ett korrekt sätt insistera på det stöd som Europeiska socialfonden måste ge till den europeiska sysselsättningsstrategin, har betänkandet och resolutionen kommit med lägliga meddelanden.
Låt oss vara tydliga beträffande vad vi förväntar oss av den europeiska sysselsättningspakten. Som Europeiska rådet i Wien begärde skall man i och med en sådan pakt upprätta en dialog mellan alla aktörer som ansvarar för utformandet av en politik som har inflytande på ekonomisk tillväxt och skapande av arbetstillfällen. I denna dialog bör man helt och hållet respektera de olika aktörernas självbestämmanderätt och den bör äga rum på olika nivåer som man föreslog i det förslag till resolution som framlades i parlamentet i dag. Vad beträffar makroekonomisk politik, bör det finnas ett utbyte av åsikter mellan de relevanta aktörerna beträffande varje beståndsdel av denna makroekonomiska " policy mix" , skattepolitik, lönetrender och monetär politik, så att var och en av dessa helt och hållet kan stödja tillväxt- och sysselsättningsprocessen.
När Amsterdamfördraget och artikel 127 i detta träder i kraft, bör man göra en bedömning av resultatet av alla relevanta sysselsättningsstrategier. I vårt senaste meddelande om denna fråga sammanfattade kommissionen hur man med många olika strategier kan skapa en hög sysselsättningsnivå och hur strategierna i allt högre grad riktas mot detta mål. I meddelandet tar man t.ex. upp olika sätt att uppmuntra och stödja investeringar i kapital och mänskliga resurser för att stärka Europeiska unionens ekonomi. I meddelandet undersöker man hur man med hjälp av strukturella reformer kan få bättre fungerande marknader och på så sätt bidra till att uppnå hållbar tillväxt och sysselsättning. Det avser modernisering av social trygghet och skattesystemen för att kunna på ett bättre sätt uppmuntra alla till arbete och förbättra möjligheterna för att träda in på eller återvända till arbetsmarknaden. Det gläder oss att se att man hänvisar till alla dessa punkter i förslaget till resolution.
Det kommer att bli nödvändigt att vidta vidare praktiska åtgärder för att bedöma hur de olika gemenskapsstrategierna kan bidra till sysselsättningsmålet och, där det är nödvändigt, byta inriktning för att säkerställa att de gör just detta. Det är alldeles nödvändigt att sysselsättningspakten bidrar till att befästa den nyckelroll Luxemburgprocessen spelar. Vad som nu är viktigt är att stärka riktlinjerna för sysselsättning så att de utvecklar hela sin potential som ett kraftfullt redskap för reform av arbetsmarknaden. Vi har rätt att förvänta oss att de nationella handlingsplaner som för närvarande är under utformning av medlemsstaterna kommer att vara mer ambitiösa än förra året. Och när vi skall utvärdera inflytandet av de nationella handlingsplanerna senare i år, två år efter Luxemburg, kommer vi att befinna oss i en bättre ställning för att bedöma om strategin fungerar eller om en större ansträngning krävs på vissa områden.
Det är alldeles riktigt att understryka att Europeiska socialfonden måste spela en nyckelroll i att stödja den europeiska sysselsättningsstrategin. Vi förstår därför mycket väl varför man i förslaget till resolution föreslår att man går tillbaka till kommissionens förslag för finansiering av verksamheten för mål 3 2000-2006. Vi får emellertid inte glömma det vidare budgetsammanhanget. Vi är inte missnöjda med det sätt på vilket Europeiska socialfonden och sysselsättningsstrategin har behandlats i överenskommelsen i Berlin.
Låt mig nu vända mig till er diskussion beträffande länken mellan riktlinjerna för sysselsättning och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. I Wien krävde Europeiska rådet större samverkan mellan de två processerna och kommissionen besvarade denna begäran med sina senaste allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och sitt meddelande om artikel 127. Man skall emellertid inte glömma bort att Luxemburgprocessen fortfarande är ganska ny. Medlemsstaterna har upprättat nya arrangemang för att införliva sina nationella handlingsplaner och rapportera om dessa. Tillsammans lär vi oss att sköta ett förfarande med kollegial påverkan och en öppen utvärdering. Man bör tillåta att detta skjuter fart: att byta schema i ett så tidigt skede skulle kunna hindra processen.
Det är uppenbart att vår inställning till sysselsättning måste täcka både makroekonomisk och mikroekonomisk politik och måste angripa de problem som uppkommer inte bara på arbetsmarknaden utan även på produkt- och kapitalmarknaderna. Skapandet av ett sådant omfattande angreppssätt och en dialog mellan alla inblandade aktörer är kärnan i den föreslagna sysselsättningspakten. Dessa frågor berör verkligheten och inte schemaläggning. Vi hoppas att pakten kommer att vara ett steg mot en bättre integrering av makroekonomisk sysselsättning och strukturpolitik.
Jag skulle vilja avsluta med två eller tre kommentarer på vissa punkter som jag har funnit särskilt intressanta under debattens gång. Flera talare - såsom Blokland och Langen - fäste uppmärksamheten på problemet med den åldrande befolkningen. I enlighet med kommissionär Flynns initiativ har kommissionen sett över problemet med framtida social trygghet och det gläder mig att kunna säga att p.g.a. ny ytterligare tillskyndan av både det tyska ordförandeskapet och Europaparlamentet, kommer vi inom kort att presentera ett meddelande om pensionsfonder där vi drar slutsatser från erfarenheterna från grönboken.
Ett antal talare - inklusive Randzio-Plath, Boogerd-Quaak och van Lancker - berörde skattefrågorna. Låt mig helt enkelt säga att oavsett de ofrånkomliga svårigheter som uppkommer i anslutning till regeln om enhällighet, kan man inte förneka att man nu, på det tyska ordförandeskapets starka anmodan och med stöd av parlamentet, gör framsteg vad beträffar införlivandet av strategin mot skadlig skattekonkurrens och en rad mål har ställts upp för Europeiska rådet i Helsingfors.
Vad beträffar det mer specifika förslaget om sänkt mervärdesskatt på arbetsintensiva tjänster, som många av er håller kärt, gläder det mig att kunna uppmärksamma att i dag under det tyska ordförandeskapet har det första mötet ägt rum om detta ämne i en arbetsgrupp i rådet, och senare i kväll kommer vi att diskutera Thyssenbetänkandet om just detta ämne.
Avslutningsvis, herr Blot, uttrycker ni en fruktan som jag tillåter mig att inte dela. Ni fruktar att samordningen av skattesystemen, efter den monetära unionen, kan eliminera en av de två kvarstående möjligheterna att också bedriva en politik mot de berömda asymmetriska chockerna. Men jag tror att jag kan lugna er. Posten för skattesamordning, som föreslagits av kommissionen och antagits enhälligt av Ekofin-rådet och också stöds av bl.a. föredragande Fourçans, är förvisso inte en överdriven post för harmonisering. Jag skulle snarare vilja uppmana er att betrakta problemet i följande termer: om det med den nuvarande integrationen av marknaderna inte fanns någon form av samordning av skattepolitiken, ja då skulle medlemsstaterna alltmer förlora sin suveränitet till förmån för de anonyma marknaderna, och de skulle då få allt mindre möjlighet att bedriva en effektiv skattepolitik.

Metten
Herr ordförande! Det är intressant att kommissionen låter två kommissionärer framföra dess åsikter. Det är beklagligt att de motsäger varandra. Kommissionär de Silguy försvarade penningpolitiken genom att säga att den inte är en del av dess " policy mix" , medan kommissionär Monti hänvisade till penningpolitiken som en viktig beståndsdel i denna " policy mix" . Skulle kommissionen kunna ge mig en förklaring?

De Silguy
Jag ser inget motsatsförhållande. Det finns bara en enda ståndpunkt från kommissionen beträffande de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken: det är en rekommendation som kommissionen lagt fram och även enhälligt har antagit. Jag erinrar om att i denna rekommendation om policy mix försvarar kommissionen en balans som gäller såväl budgetpolitiken som utvecklingen av lönerna och strukturpolitiken. När det gäller penningpolitiken är det så att även om det kan förefalla er uppenbart att det finns en skillnad jämfört med förra årets presentation, tar den hänsyn till det faktum att det nu, till skillnad från förra året, finns en oberoende europeisk centralbank och att det inte är lämpligt att ingripa i denna oberoendeprincip. Kommissionen förbehåller sig även i år rätten att göra alla analyser och kommentarer som den anser lämpliga för att säkerställa att denna policy mix blir så rättvis och bra som möjligt, för att möjliggöra en hållbar tillväxt som inte är inflationistisk utan i stället kan skapa sysselsättning i Europa.

Monti
Herr Metten! Jag skulle bara vilja bekräfta exakt vad kommissionär de Silguy sade. I den text jag läste upp å kommissionär Flynns vägnar ser jag inte någon som helst motsägelse vad beträffar den ståndpunkt som uttrycktes av den ansvariga kommissionären.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00

Byrån för bedrägeribekämpning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0240/99) av Bösch för budgetkontrollutskottet om ändrat förslag till rådets förordning om undersökningar som utförs av Byrån för bedrägeribekämpning.

Bösch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag har alltid varit övertygad om att Europeiska unionen och dess institutioner till slut kommer att gå stärkta ur de gångna veckornas och månadernas kris. Med OLAF, den nya europeiska byrån för bedrägeribekämpning, kommer vi att ge ett synligt bidrag till detta. Jag tror att det är ett gott tecken att den rättsliga grunden för OLAF hör till de första texter som kommer att godkännas med hjälp av det nya förfarandet enligt Amsterdamfördraget. Detta skulle säkert inte varit möjligt om inte alla deltagande - rådet, parlamentet, efter viss inledande tveksamhet även kommissionen - hade medverkat i detta projekt i en mycket konstruktiv anda. Mitt tack gäller därför alla som är och har varit med i gruppen med höga företrädare för våra tre institutioner, både på teknisk och politisk nivå. Tre deltagare vill jag som föredragande för parlamentet nämna vid namn och tacka mycket hjärtligt, nämligen min utskottsordförande Diemut Theato, min modiga partivän Rosemarie Wemheuer och min outtröttliga medarbetare Peter Schönberger.
Beträffande själva förslaget: Vi har gjort ett paket som består av tre delar. Del 1: Kommissionens beslut att skapa OLAF, som visserligen organisatoriskt ligger inom kommissionen, men som verkar gentemot kommissionen med garanterat oberoende och beslutsfrihet i sina undersökningar och efterforskningar. Detta beslut fattades förra veckan av kommissionen. Del 2: Parlamentets och rådets förordning som reglerar hur undersökningarna skall göras och vad som skall ske med resultaten. Denna förordning är paketets kärna. Den omfattar externa undersökningar i medlemsstaterna och interna undersökningar inom EU: s samtliga institutioner.
Några stickord om de viktigaste punkterna som vi vill förankra här: För det första har OLAF: s direktör fria händer i sina efterforskningar. Han får i detta sammanhang inte ta emot instruktioner från någon sida. Han kan inleda undersökningar på begäran från en medlemsstat eller en institution, men även på eget initiativ, och han har rätt att överklaga till EG-domstolen om han ser sitt oberoende hotat. Denna punkt har vi tagit upp efter uttrycklig rekommendation från revisionsrätten, vars yttrande för övrigt varit till stor hjälp för oss när vi gjorde den slutliga finputsningen av texten.
För det andra är direktören uttryckligen ålagd att koppla in och informera de ansvariga nationella rättsinstanserna om medarbetarna vid byrån under interna undersökningar råkar på sakförhållanden som möjligen är straffrättsligt relevanta. Det handlar alltså för OLAF inte om att ersätta eller kringgå de nationella åklagarmyndigheterna eller domarna. Inte heller skapas det bakvägen någon EU-polis genom OLAF. Det handlar om administrativa undersökningar, förundersökningar om ni så vill, som skall ge förutsättningar för att polis och åklagarmyndigheter skall kunna utföra sitt arbete.
För det tredje kommer OLAF att vara underkastad kontroll från oberoende externa experter. I den tyska versionen talas det olyckligtvis fortfarande om en styrkommitté. Den engelska versionen ligger närmare det som det handlar om. Den talar om en supervisory committee . Vi tänker här i synnerhet på erfarna jurister som är specialiserade på straffrätt, eller höga tjänstemän från de hithörande enheterna i medlemsstaterna, exempelvis Guardia di finanza eller den brittiska Serious fraud office . Denna kommitté skall inte lägga sig i direktörens dagliga arbete, men med hjälp av en kontroll i efterhand säkerställa att det inte sker någon utveckling i fel riktning. Allt detta jämte ytterligare saker, som jag under den korta tiden inte kan gå in på här, utgör alltså beståndsdelar i förordningen.
Så till den tredje delen, det institutionella avtalet mellan rådet, parlamentet och kommissionen om de interna undersökningarna. Om detta har budgetkontrollutskottet i dag, strax innan denna debatt började, antagit ännu ett betänkande, som man nästa torsdag kommer att rösta om tillsammans med betänkandet om förordningen. Alla andra organ, institutioner och byråer i unionen är uttryckligen inbjudna och uppmanas att också ansluta sig till detta avtal. Detta är förutsättningen för att OLAF skall kunna genomföra undersökningar hos dem. Dessutom fastslås det att tjänstemännen och övriga EU-anställda åläggs att direkt och ofördröjligen informera sina överordnade, och om de så anser nödvändigt även OLAF, om alla fakta som eventuellt kan tyda på att det förekommer bedrägerier, korruption eller liknande straffbara handlingar.
Inte bara de anställda utan även ledamöterna i institutionerna och organen kommer att i full utsträckning samarbeta med OLAF. På denna punkt får det inte finnas några undantag, annars blir vi inte trovärdiga. Men det får inte heller äventyra vårt oberoende som parlamentariker. Just med tanke på vår parlamentariska immunitet måste vi här lösa ytterligare några ömtåliga frågor. Detta har inte varit föremål för förhandlingarna och kunde inte heller vara det. Det kan inte heller forceras fram av detta parlament; det blir det nyvalda parlamentets sak.
Slutligen, några punkter som visserligen också skall beslutas av det nyvalda parlamentet, men som vi under de närmaste veckorna - och om möjligt före Ekofin-rådet den 25 maj - också bör påbörja inom ramen för högnivågruppen. Vi behöver ett förslag, som är möjligt att enas kring, på fem ledamöter för övervakningskommittén, vi behöver en kravprofil för OLAF: s direktör, så att vi kan ledigförklara tjänsten; vi behöver ett organisationsschema för OLAF som förutsättning och grundval för en tilläggsbudget, vilket kollegerna från budgetutskottet i sitt yttrande redan har rekommenderat. Detta måste ske mycket snabbt, och det är också en text som är avgörande för vår trovärdighet. OLAF måste i själva verket vara operativ till årets slut.

Blak
Herr ordförande! De flesta av oss har väl blivit litet trötta på att höra om bedrägeri och korruption med EU-medel. Förhoppningsvis kommer den kommande valrörelsen också att handla om andra viktiga politiska frågor, men det är nu slaget skall stå om de stora reformerna, medan den politiska viljan fortfarande finns. Vi lyckades nå en överenskommelse om OLAF, och jag vill gärna ta tillfället i akt och gratulera föredraganden, Herbert Bösch, för en utmärkt insats vid förhandlingarna med rådet och kommissionen. Vi har uppnått ett riktigt bra resultat. Det nya förslaget är långt bättre än det ursprungliga. Kontoret blir nu organisatoriskt placerat inom kommissionen, men blir helt självständigt när det gäller genomförandet av undersökningar. Dess självständighet garanteras genom att kommissionen inte får befogenhet att fastställa föreskrifter för kontoret. Kontoret får också befogenheter att undersöka bedrägerier och oegentligheter inom andra EU-institutioner. Det är ju inte bara i kommissionen det finns problem. Kontoret skall få fullständig tillgång till all relevant information, och det skall också kunna ta initiativ till att genomföra undersökningar. I och med detta förslag får vi förhoppningsvis den bästa lösningen. Vi får ett kontor som blir självständigt, och samtidigt får vi en extra fördel genom att placera kontoret som en del av kommissionen. När kontoret är en del av kommissionen får vi nämligen tillgång till förtrolig information, som man inte skulle få annars. Vi skall inte ha ett kontor som man inte tar på allvar; det har ju parlamentet råkat ut för i åratal. Om vi i stället hade satsat på en lösning med inrättande av ett helt nytt kontor utanför kommissionen, hade detta krävt en ändring av fördraget. Det kan vi inte vänta på. Det är helt avgörande att vi får kontoret nu, och inte om två år eller aldrig.
I och med antagandet av detta förslag upprättar vi en rättslig ram. Men det är långt ifrån tillräckligt. Nu skall det avsättas pengar i budgeten till fler anställda. Vi har från parlamentets sida bett om 300 tjänster, och det är absolut inte för många. Kontoret måste få resurser, så att det kan fungera effektivt, annars återskapar vi de problem som sker när man överlåter en viktig uppgift till kommissionen, utan att sätta av de nödvändiga resurserna. När parlamentet återigen sammanträder i höst, skall vi se till att det sätts av tillräckliga medel i budgeten. Vi har här en väldig uppgift. Hela frågan om vad kontoret får användning av kan inte överlåtas till kommissionen. Denna diskussion bör trepartskommittén delta i, och jag vill gärna föreslå att trepartsgruppen sammanträder efter den 25 maj, när rådet också har antagit förslaget. Vi kan sedan diskutera utnämningen av övervakningskommittén, och välja en direktör. Vi kan då inrätta kontoret så snart som möjligt. Det finns behov för detta!

Theato
Herr ordförande! Vi erinrar oss att en av prövostenarna när det gällde att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för 1996 var att skapa en operativt oberoende byrå för bedrägeribekämpning. Viktiga hörnstenar för en sådan byrå godkändes av parlamentet med betänkandet från budgetkontrollutskottet, det s.k. Böschbetänkandet, i oktober 1998 med stor majoritet, och krävde ett motsvarande förslag till förordning från kommissionen. Jag anser att om kommissionen i början av december hade kommit med ett förnuftigt förslag till förbättring av bedrägeribekämpningen, hade den, och det säger jag utan att överdriva, möjligen kunnat undvika att bli förvägrad ansvarsfrihet kort före jul och allt som följde med det.
Tyvärr dröjde det till mitten av mars innan det förelåg ett ändrat kommissionsförslag i enlighet med kraven från parlamentet och rådet. Där har kommissionen lyckligtvis gett upp den olämpliga idén att anförtro ansvaret för oriktigheter och bedrägerier till en extern byrå med hela 48 anställda, alltså en tjänsteman till skydd för genomsnittligen 2 miljarder euro. Sedan gick det mycket snabbt. Om de senaste veckornas goda samarbete mellan parlamentet, rådet och kommissionen fortsätter, kommer vi redan före europavalet att kunna godkänna det kompletta regelverket för en oberoende bedrägeribekämpningsbyrå.
Den konstruktiva roll som kommissionärerna Anita Gradin, Karel van Miert och Mario Monti spelat vill jag särskilt framhålla, men också uttryckligen berömma rådets ordförandeskap, vår föredragande Bösch samt sekretariaten vid de tre institutionerna för deras enorma arbetsprestation. Budgetkontrollutskottet har gjort sina hemuppgifter och tillsammans med det tyska ordförandeskapet i rådet enhälligt funnit en gemensam ståndpunkt och just godkänt det dithörande interinstitutionella avtalet. Om parlamentet och rådet håller fast vid denna linje, kan OLAF träda i kraft i juni. Dess ansvarsområden har föredraganden redan förklarat. Jag vill bara än en gång framhäva det operativa oberoendet; institutionellt ligger ansvaret fortfarande inom kommissionen; vi måste göra på det viset för att komma fram till en snabb lösning.
Det är också viktigt att direktören kan ta kontakt med rättsliga myndigheterna i händelse av eventuella straffrättsligt relevanta förlopp. Men här finns det en hake. Erfarenheterna med de nationella rättsliga myndigheterna har hittills varit föga uppmuntrande. Såvitt jag vet har till exempel hittills inte i något av de 27 interna bedrägerifallen, som UCLAF har undersökt sedan 1994, några domar trätt i kraft. Avslutningsvis, anser jag att vi i och med skapandet av OLAF bidrar konstruktivt till att skapa ett bättre skydd för EU: s intressen gentemot missbruk, förebygger detta och skall se till att vi får tillbaka förlorade medel.

Kjer Hansen
Herr ordförande! Det nya UCLAF/OLAF skall ta itu med oegentligheter, nepotism, korruption och bedrägeri i EU. Det har därför varit viktigt för mig att det nya kontoret får fria möjligheter att undersöka det man önskar, och att det fått ett fullständigt oberoende att bedöma om ärendena sedan skall överlämnas till de rättsliga instanserna, de nationella domstolarna, eller inte. Jag tycker att det är helt avgörande att vi nu får ett kontor för efterforskning, som kan undersöka förhållandena inom samtliga EU-institutioner. Det kan säkert finnas uppgifter att ta itu med så det räcker till. När jag säger samtliga EU-institutioner, så bör det ju också omfatta t.ex. Europeiska investeringsbanken, och i och med de anklagelser som nyligen har framförts, kan man tro att banken själv har ett intresse av att en undersökning sker som avslöjar alla förhållanden i banken. Men även Europaparlamentet skall nu kunna kontrolleras, och det kan ju också finnas exempel på uppgifter som kan vara intressanta att undersöka, t.ex. hela problematiken kring byggfrågan, där det fortfarande finns en massa obesvarade frågor. Så jag tror, herr ordförande, att det nya kontoret - OLAF - markant kommer att stärka situationen i EU. Det ger oss goda möjligheter att rensa upp och säkerställa öppenhet inom alla institutioner.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, fru kommissionär! Inför värdekrisen i östvärlden, skulle det räcka med att det kristna budordet " Du skall icke stjäla" iakttogs, för att många av problemen med bedrägeriet inte skulle existera. I dag är bedrägerier och stölder ett sätt att leva, en konst, och den organiserade brottsligheten är också elegant med brottslingar som kommer ur de bästa miljöer, som studerar och som arbetar för att råna.
Det måste därför skapas organismer som är förberedda, som är oavhängiga, som har ekonomiska och mänskliga medel och som kan agera självständigt. Är det kanske en utopi att agera självständigt när många medlemsstaters rättsliga system befinner sig i kris, när själva det rättsliga systemet ofta, påverkat av den verkställande makten - för Montesquieus maktfördelningslära iakttas alltmer sällan - gör helt flagranta bedrägerier möjliga, där miljarder står på spel? Den som i likhet med oss deltog i tillfälliga kommittén för bekämpande av BSE och i tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem ser att det utopiska gränslösa Europa skapades, men det skapades utan gränser och utan kontroll. Det är uppenbart att detta är en frestelse, ett paradis för den organiserade brottsligheten.
Jag hyser en förhoppning om att de lösningar som Bösch har presenterat uppnår den nödvändiga politiska viljan för att den skall nå full framgång. Men samarbetet mellan medlemsstaterna är grundläggande, för det är inte kommissionen ensam som är skyldig, det är också medlemsstaterna. Och det är viktigt att vi inte glömmer det.

Holm
Herr ordförande! För alla oss som har arbetat för att få ordning och reda på skattebetalarnas pengar är det ett framsteg att vi nu får se att OLAF genomförs. OLAF: s föregångare UCLAF har inte funnits särskilt länge, men vi har redan sett den stora bristen med UCLAF, nämligen att enheten är politiskt styrd av kommissionen. Det allra viktigaste är just att OLAF är oberoende och har till uppgift att granska alla EU: s institutioner - en uppgift som är ganska omfattande, men som jag tror att vi från parlamentet skall se till att den verkligen genomförs. Viktigt är naturligtvis också den fria tillgången till allt material, så att en verklig granskning kan ske. Detta behövs i kampen mot bedrägerierna med EU: s egna medel.
Jag vill tacka Bösch för hans idoga arbete med detta betänkande samt kommissionen för att den drog tillbaka sitt första utkast till OLAF och konstruktivt har bidragit till att finna den lösning som vi skall behandla denna vecka.

Sarlis
Herr ordförande! Till att börja med vill också jag lovorda satsningen på att inrätta OLAF, och jag måste säga att dagens sammanträde på sätt och vis är högtidligt, därför att vi som har varit verksamma inom budgetkontrollutskottet nu får se hur allt det arbete vi har lagt ner har lett till resultat.
Jag måste först berömma föredraganden, socialisten Bösch, som lyckats hålla fast vid sin ståndpunkt, trots alla reaktioner som förekommit inom hans grupp. På samma sätt måste jag säga att Europeiska folkpartiet, alla partiets företrädare i budgetkontrollutskottet, har stått vid föredragandens sida, kämpat och lyckats. Vidare måste jag säga att allt detta, liksom även ansträngningarna att vägra ansvarsfrihet, kanske utgör ett slags kulmen på alla de ansträngningar som gjorts av detta parlament, vars egentliga mandatperiod slutar i och med denna veckas arbete. Alla kommer att minnas oss för våra ansträngningar att sanera gemenskapens ekonomi, inte minst genom inrättandet av OLAF.
Samtidigt vill jag uttrycka en förhoppning att OLAF skall bli framgångsrikt. De tidigare motsättningarna mellan kommissionen, parlamentet och rådet har ingen betydelse för OLAF: s framtid, utan vi måste alla vårda denna planta, så att den kan växa och bära frukt, till gagn för Europeiska unionen och dess ekonomi och framför allt för Europeiska unionens skattebetalare.

Bontempi
Herr ordförande! I egenskap av föredragande av yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor borde jag ha tagit till orda tidigare, men eftersom jag var förhindrad att göra det tackar jag presidiet för att jag nu får möjlighet att tala. Jag vill speciellt gärna göra detta korta inlägg framför allt för att påtala den viktiga roll Bösch har haft, vilken - även vid tillfällen då det inte var så lätt att föra denna fråga framåt - alltid har varit mycket konsekvent i sitt hävdande av behovet av ett oberoende organ, inför allvaret i dessa företeelser och svårigheterna i att ta itu med dem.
Jag skulle också vilja påminna om det arbete som har utförts under många år av utskottet och Theato för att definiera en roll för parlamentet som kan föra processerna för legalitet och öppenhet framåt. Här inbegrips även de bidrag vårt utskott - utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter - givit och de betänkanden vi har utarbetat. Även om detta betänkande, som ändå haft en sekundär roll, har vi velat formulera ett yttrande i konsekvens och harmoni med allt det arbete som har utförts under dessa år.
Vi har pekat på en lösning på kort-medellång sikt, den som har fastställts, men vi har också aviserat en möjlig vidareutveckling på grundval av artikel 280. Jag tror faktiskt att det politiska kapital som har byggts upp - oberoendet hos kontrollorganet - är ett kapital som å ena sidan skall omsättas och å den andra ytterligare utvecklas.
Vi vet att endast ett organ som är oberoende i de interna och i de externa utredningarna kan ge oss möjligheten att verkligen bekämpa de fenomen som riskerade att störta våra institutioner. Jag tillägger dock att det är mycket viktigt att även kontrollera detta organs organisationsförmåga. Om en byråkratisk mentalitet skulle rasera det som tvärtom skulle vara en nyhet är vi illa ute: det handlar om en nyhet på det institutionella planet och det måste vara det även på resultatplanet!
Avslutningsvis, herr ordförande, vill jag speciellt gratulera de ledamöter som haft störst del i dessa bemödanden.

Diller
Herr ordförande! Mina damer och herrar kolleger! Under mitt ordförandeskap intog Ekofin-rådet den 15 mars 1999 en klar ståndpunkt: Inget överseende, nolltolerans för bedrägerier och korruption i gemenskapen. Missbruk av unionsmedborgarnas pengar skadar gemenskapens anseende, stora rubriker om sådant försvagar befolkningens stöd för integrationen och tränger unionens framgångar i bakgrunden.
Därför innebär bildandet av den nya byrån för bedrägeribekämpning en stor chans för gemenskapen och ett viktigt mål för vårt ordförandeskap i rådet. Rådet, parlamentet och kommissionen kan här demonstrera sin vilja och förmåga att effektivt skydda gemenskapsmedlen. Om vi lyckas att som planerat tillsätta byrån till den 1 juni i år, så är detta ett viktigt tecken, och av särskild betydelse några få dagar före valet till Europaparlamentet.
Jag anser att man i nära samarbete med Europaparlamentet har lyckats skapa ett bärkraftigt koncept. Tre aspekter vill jag peka på. För det första säkrar föreliggande förslag att byrån är verksam överallt där gemenskapens intressen står på spel. Byrån har inte bara till uppgift att utöva extern kontroll; detta är utan tvekan mycket viktigt, ty det är medlemsstaterna, som förvaltar ungefär 80 procent av gemenskapens stödmedel. Men byrån kommer också att vara en oberoende väktare av gemenskapens intressen inom dess organ och institutioner. Många talare har också redan påpekat betydelsen av denna aspekt.
För det andra: Även om byrån inrättas inom kommissionen, är dess operativa oberoende säkrat. Byråns direktör får inte begära eller motta instruktioner från någon person. Han beslutar på eget ansvar om inledandet, genomförandet och utvärderingen av undersökningarna. Kommissionen kan bara utnämna direktören i samförstånd med Europaparlamentet och rådet. En kommitté av utomstående oberoende personer övervakar och skyddar direktörens ledning av byrån under eget ansvar.
För det tredje: Även om allmänhetens intresse nu koncentreras på avslöjandet av förmodade oriktigheter, så är förebyggande åtgärder av stor betydelse. Också här är konceptet för OLAF riktigt utformat, ty byrån uppmanas medverka till helhetsstrategin för bedrägeribekämpningen, och den kommer att ställa sina erfarenheter till förfogande också för förebyggande åtgärder.
Låt mig också säga ett par ord om tidsplanen: Byrån skall inrättas till den 1 juni. Ekofin-rådets godkännande beräknas ske den 25 maj. Förordningen kommer sedan att undertecknas både av ordföranden i Europaparlamentet och av rådets ordförande. Det åtföljande avtalet kommer att undertecknas av ordförandena i de tre organen - parlamentet, rådet och kommissionen. De andra organen och institutionerna uppmanas att ansluta sig till avtalet.
Avslutningsvis vill jag framhålla det förtroendefulla och konstruktiva samarbetet med delegationen från Europaparlamentet, i synnerhet fru Theato, föredraganden Bösch och kommissionär Gradin. För alla som var med om att utarbeta OLAF var det en uppmuntrande erfarenhet, även med tanke på det kommande samarbetet.

Gradin
Herr ordförande! Böschs betänkande och kommissionens beslut att upprätta en europeisk byrå för bedrägeribekämpning markerar slutet på ett långt förfarande som påbörjades redan 1995. Sedan dess har vi nått långt när det gäller att förbättra redskapen för att bekämpa oegentligheter, bedrägeri och korruption. De europeiska skattebetalarna har all rätt att förvänta sig att vi skall skydda deras tillgångar och förvalta dem på ett effektivt sätt.
Jag är helt och hållet engagerad i att leva upp till detta krav. För mig är det också en fråga om trovärdighet för våra institutioner. Jag anser att upprättandet av OLAF svarar mot båda dessa mål. Beslutet att upprätta denna byrå bygger på en konstruktiv politisk dialog mellan våra två institutioner och rådet.
Innan jag kommenterar Böschs betänkande, skulle jag vilja sätta kampen mot bedrägeri i sitt rätta perspektiv. 1995 då jag började tjänstgöra var den personal som var verksam inom området för anti-bedrägeri spridd mellan flera av kommissionens tjänsteenheter, och endast ca sextio personer arbetade i UCLAF. Sedan dess har UCLAF: s funktionsförmåga stärkts avsevärt och dess personal befinner sig under ett och samma tak.
Idag har UCLAF 141 anställda som handlägger omkring 1000 mål där det finns misstanke om oegentligheter, bedrägeri och korruption. Det antal fall som är under utredning har ökat kontinuerligt. Detta är naturligtvis beklagligt men det är också ett tecken på att vi förbättras i vårt arbete för att bekämpa bedrägeri.
Under förra året riktade man stor uppmärksamhet på de 27 internutredningarna inom kommissionen. Man glömmer ofta att huvuddelen av UCLAF-utredningarna avser utomstående fall i medlemsstaterna. Jag nämner inte detta för att förminska det interna problemet inom kommissionen: ett enda internt fall är ett för mycket.
UCLAF står i nära samarbete med medlemsstaterna. T.ex. var det totala antal fall som handlades av medlemsstaterna och UCLAF under loppet av 1998 nästan 5 000 som omfattade ungefär 1 miljard euro. Detta samarbete är särskilt viktigt eftersom det finns ett växande antal fall av bedrägeri som är gränsöverskridande, och likaså en allt större inblandning av internationell organiserad brottslighet.
Stärkandet av UCLAF och dess kapacitet att bekämpa bedrägeri härrör från ett antal interna beslut inom kommissionen. För så länge sedan som 1995 tog jag initiativet att samla all anti-bedrägeriverksamhet under UCLAF. Detta följdes upp 1997 genom ett beslut att stärka UCLAF: s självständighet genom att, bl.a., ge direktören för byrån samma status som kommissionens oberoende styrekonom.
I samband med ett nytt beslut 1998 gjorde man om byrån till en specialistgrupp. Samtidigt lade man till vissa enheter för att handha ärenden om bedrägeri i tredje land, korruption inom institutionerna och det rättsliga och juridiska samarbetet med medlemsstaterna. I juli 1998 bestämde sig kommissionen för att ytterligare klargöra, stärka och göra UCLAF: s mandat mer genomblickbart. De primära målen var att understryka personalens plikt att samarbeta i utredningar och samtidigt skydda individens rättigheter.
Man har också tagit initiativ för att förbättra informationen om UCLAF: s arbete. I början av 1998 enades ordföranden i budgetkontrollutskottet, Theato, och jag om ett förfarande för att informera utskottet in camera om pågående UCLAF-utredningar såväl som interna revisionsberättelser från kommissionens styrekonom. Det var faktiskt UCLAF som förde information om misstanke om bedrägeri till kommissionens kännedom och inte, som man ofta tror, journalister som har gjort sina egna undersökningar. Man skulle därför kunna säga att vi också har blåst i visselpipan.
Trots alla dessa ansträngningar blev det mer och mer tydligt 1998 att det var nödvändigt att gå ett steg längre. Det är p.g.a. detta som jag i juli förra året svarade positivt i budgetkontrollutskottet när det gäller att ytterligare öka UCLAF: s oberoende. Till följd av detta lade kommissionen fram ett förslag att låta UCLAF: s undersökande funktioner utföras av utomstående. En av flera intressanta frågor var för mig att detta skulle bidra till att undvika en situation som innebär att kolleger undersöker kolleger.
Förslaget att skapa ett utomstående UCLAF var emellertid inte godtagbart för rådet och Europaparlamentet. För att finna en lösning upprättade man en arbetsgrupp på hög nivå på det politiska planet, med parlamentets, rådets och kommissionens medverkan. Kommissionär van Miert, Monti och jag medverkade som företrädare för kommissionen. I detta sammanhang skulle jag vilja understryka att jag ansåg att detta interinstitutionella sätt att kompromissa var mycket konstruktivt. Kommissionen yrkade snabbt på att man skulle godkänna det första resultatet av arbetet i högnivågruppen i mars.
Jag tänker inte ge mig in på en detaljerad redogörelse för arbetets fortskridande. Det räcker med att uppmärksamma att kommissionen har antagit ett beslut om att upprätta OLAF. Jag skulle vilja påminna er om att upprättandet av denna nya byrå inom kommissionen, kommer att kräva resurser, som Blak också sade. Byrån kommer att behöva extra personal och utgifterna kommer med all sannolikhet att öka med hänsyn till den utökade verksamheten. Man kan därför förvänta sig att det i ändringsskrivelsen för den budget som skall presenteras senare i år till det nya parlamentet skall förekomma en begäran om dessa extra medel. Jag förväntar mig att de budgetansvariga myndigheterna kommer att bemöta denna förfrågan på ett positivt sätt.
I onsdags uppmärksammade kommissionen också de ändringsförslag som föreslogs av parlamentet i Böschbetänkandet. Det gläder mig att kunna informera er om att kommissionen kan anta alla ändringsförslag i detta betänkande. Kommissionen har också godkänt ett förslag till interinstitutionellt avtal som kommer att göra det möjligt för byrån att förrätta interna administrativa utredningar i parlamentet, rådet och kommissionen.
Jag skulle innerligt vilja tacka föredraganden, herr Bösch, och andra ledamöter i högnivågruppen: fru Theato, Lord Tomlinson, herr Blak och herr Grosch. Jag tackar också rådets ordförandeskap som har medverkat i en grupp i samma positiva anda. Jag tror att detta gemensamma förfarande har visat sig vara mycket effektivt. Det skulle kunna vara ett föredöme för hur våra institutioner skulle kunna arbeta tillsammans på andra områden i framtiden. Jag hoppas att parlamentet, då det på torsdag röstar om Böschbetänkandet, uppmärksammar de viktiga ansträngningar som gjorts och den nya möjlighet OLAF kommer att bidra med i den gemensamma kampen mot bedrägeri. Detta skulle bana väg för Ekofin-rådet att den 25 maj fatta de beslut som är nödvändiga för att OLAF skall kunna träda i kraft den 1 juni 1999.
Jag har alltid haft skattebetalarnas intressen i åtanke. I och med detta initiativ sänder vi tydliga signaler om att alla tre institutioner delar denna oro. Med ett nytt OLAF kommer vi att ha tillgång till ett redskap som kommer att avsevärt stärka oss i vår kamp mot bedrägeri och korruption. Det är en fantastisk insats för unionen och dess medborgare.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.

Ansvarsfrihet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om sex betänkanden från budgetkontrollutskottet,
A4-0196/99 av Elles om Europeiska gemenskapernas räkenskaper för budgetåret 1996,
A4-0201/99 av Brinkhorst om uppskjutande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1997,
A4-0199/99 av Fabra Vallés om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av den allmänna budgeten för budgetåret 1997,
A4-0198/99 av Wynn om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för den finansiella förvaltningen av den sjätte och sjunde Europeiska utvecklingsfonden för budgetåret 1997,
A4-0132/99 av Blak om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för förvaltningen av EKSG för budgetåret 1997,
A4-0163/99 av Kellett-Bowman om revisionsrättens särskilda årsrapporter om årsredovisningarna för de decentraliserade gemenskapsorganen (EGT C 406 av den 28 december 1998).

Diller
Herr ordförande! För att protokollet skall bli korrekt, vill jag påpeka att den sista bokstaven i mitt namn är ett " r" och inte ett " n" .
Herr ordförande, ärade kolleger i Europaparlamentet! Som ni känner till hade jag redan den 19 april tillfälle att föredra rådets inställning till ansvarsfrihetsförfarandet för 1997 inför ert budgetkontrollutskott. Rådets rekommendation att bevilja kommissionen ansvarsfrihet beträffande genomförandet av budgeten för 1997 läggs fram fastän kommissionen redan har avgått. Anledningen till att den avgick var som bekant rapporten från den oberoende expertkommittén om kommissionens och enskilda ledamöters ansvar för de fall av bedrägerier, misshushållning och nepotism som har förekommit under loppet av en rad år.
Jag vill uttryckligen förklara för parlamentet, att bedrägeribekämpning är en viktig fråga för rådet. Påpekandena beträffande vår rekommendation att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för genomförande av budgeten för 1997 är helt entydiga och kristallklara på denna punkt. Europeiska rådet bekräftade på nytt i Wien att det fäster stor vikt vid effektiv bekämpning av bedrägerier, korruption och andra brottsliga aktiviteter som sker på bekostnad av Europeiska unionens ekonomiska intressen. Europeiska rådet önskade att rådet tillsammans med de andra institutionerna skulle lyckas avsluta granskningen av föreliggande förslag, och detta före Europeiska rådet i Köln i juni.
Jag vill bekräfta att vårt ordförandeskap kommer att försöka godkänna den så kallade OLAF-förordningen, som vi just diskuterat, vid Ekofin-rådet den 25 maj, och detta i utomordentligt nära samarbete med er i parlamentet. Detta samarbete, och det har just framhävts av alla talare, har intensifierats ännu mer under de senaste veckorna, eftersom det handlar om ett problem som är allmänt bekant och snabbt måste lösas.
Det råder inget tvivel om att rådet liksom parlamentet och kommissionen vidtar alla ansträngningar för att bekämpa bedrägerier, också utanför ramen för ansvarsfrihetsförfarandet. Jag vill nu komma tillbaka till den egentliga anledningen till min närvaro, nämligen ansvarsfriheten för år 1997. I revisionsrättens rapport finns det visserligen ett överflöd av negativa konstateranden beträffande genomförandet av budgeten - några kommer jag strax att ta upp - men man skulle göra det alltför lätt för sig om man enbart skyllde de uppkomna bristerna på kommissionen. Delvis är de resultatet av strukturella brister, som även medlemsstaterna har bidragit till.
Men med vår rekommendation vill vi också respektera de ansträngningar som kommissionen på många områden framgångsrikt har gjort för att uppnå en fastare ekonomisk förvaltning. Detta får trots all kritik inte glömmas bort. Ändå vill jag nämna några särskilt kritiska punkter.
För det första vill jag påpeka hur viktigt det är att garantera att kommissionens interna organisation främjar en effektiv förvaltning av programmen. Det måste här ställas upp klara mål som gör det möjligt att exakt utvärdera effektiviteten hos gemenskapens åtgärder. Rådet är vidare mycket oroat över att medel för allmänna informationsåtgärder och PR-åtgärder som rör Europeiska unionen även i fortsättningen används utan rättslig grund.
Vidare är rådet missbelåtet med att det i fråga om utbetalningar från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och för strukturåtgärder fortfarande förekommer många oriktigheter. Det är inte heller försvarbart att det i motsats till det som står i budgetförordningen - jag understryker, i motsats till det som står i budgetförordningen - särskilt när det gäller forskning, är vanligt att betala ut förskott, utan att känna till antalet deltagare eller de inkluderade kostnaderna för ifrågavarande åtgärder. Det är också beklagligt att medlen för betalningar till externt stöd, i synnerhet för de prioriterade programmen, endast utnyttjas i ringa mån.
Vad gäller revisionsförklaringen är rådet djupt oroat över att revisionsrätten fortfarande inte kunnat avge någon sådan förklaring, eftersom det i fråga om verkställandet av betalningarna fortfarande finns många fel. Det kan praktiskt taget inte märkas några förbättringar jämfört med föregående budgetår. Förutom denna kritik vill jag dock också göra ett par positiva påpekanden. Ändringarna i budgetförordningen i november 1998 har möjliggjort en modernisering av finanskontrollen, i synnerhet vad gäller frisläppande av icke-utnyttjade medel. Men liksom revisionsrätten och förmodligen även parlamentet lägger rådet stor vikt vid en omfattande modernisering och fullständig nyutformning av budgetförordningen. Vi ber kommissionen enträget att lägga fram lämpliga förslag.
Jag vill vidare visa på de inom ramen för initiativet SEM 2000 beslutade åtgärderna, med vars hjälp den ekonomiska förvaltningen kunde stramas upp avsevärt. Som även föredraganden av ansvarsfrihetsförfarandet för 1997, kollegan Brinkhorst, framhäver, måste det administrativa samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaterna, liksom mellan medlemsstaterna själva, intensifieras i ännu högre grad, eftersom budgeten i stor utsträckning genomförs av medlemsstaterna. Detta ändrar naturligtvis ingenting på kommissionens ansvar för genomförandet av budgeten. Rådet har vid granskningen av årsrapporten 1997 från revisionsrätten också tagit hänsyn till samtliga 25 särskilda rapporter som har lagts fram under loppet av 1998. Beträffande några av dessa särskilda rapporter har rådet beslutat att godkänna specifika slutsatser, som tagits upp i rekommendationen.
Slutligen, vill jag påpeka att den budgetansvariga myndigheten och medlemsstaterna måste se till att skattepengarna inte bara redovisas ordentligt, utan också används så effektivt som möjligt. Rådet är fast beslutet att se till att gemenskapens ekonomiska förvaltning ytterligare förbättras. Här handlar det om en kontinuerlig uppgift för alla som har ansvar för förvaltningen av gemenskapsmedlen.
Avslutningsvis, vill jag gå in på några punkter, som spelat en roll i diskussionen med ert budgetkontrollutskott, fru Theato. Det föreslogs där ett trepartssamtal, eller åtminstone en dialog med er, innan rådet fattar sitt beslut att rekommendera ansvarsfrihet. Ni får förlåta, men vi är något tveksamma inför detta förslag. Vi tror att rådet först bör utföra den granskningsuppgift som det har tilldelats i enlighet med fördraget, och först därefter bör vi diskutera resultaten.
Å andra sidan håller vi med er om att man måste ta hänsyn till de frågor som uppstått i samband med den förestående reformen av budgetförordningen. Initiativet ur era led, att fortsätta att stärka samarbetet bland de nationella finansexperterna och med kommissionen, faller i fruktbar jord hos oss.
Jag är övertygad om att jag nu från debatten kan ta med mig ytterligare initiativ tillbaka till rådet, och jag tackar för er uppmärksamhet.

Elles
Herr ordförande! Jag reser mig för att avsluta det som har varit en historisk process om ansvarsfrihet och där ingenting har gått enligt planerna. Jag hoppas att vi denna vecka kommer att kunna avsluta våra överläggningar om detta betänkande. Genom att göra detta skulle jag vilja göra vissa procedurmässiga och väsentliga kommentarer och sedan några avslutande kommentarer.
Vad gäller förfarandet skulle jag vilja tacka de kolleger i budgetkontrollutskottet som har bidragit till detta under hela processen om ansvarsfrihet. Denna ansvarsfrihet är, trots allt, en av många, och jag råkar vara den allmänna föredraganden. I december förra året vägrade majoriteten i parlamentet att bevilja ansvarsfrihet och det återförvisades, eftersom det fanns problem i förfarandet som nu har retts ut genom att man har ändrat bestämmelserna för att de skall vara i linje med bestämmelserna i fördraget. Vi bör därför nu se till att vi fattar ett beslut i detta ärende.
Vi har under processen sett att vissa personer har ogillat en ansvarsfrihet som är en politiskt process. Jag har förståelse för detta specifika problem. Jag har mindre förståelse för dem som har givit upphov till problem i denna ansvarsfrihetsprocess, eftersom man i den har tagit upp väsentliga problem. De flesta av oss inser nu att det var rätt tid för parlamentet att vägra att bevilja ansvarsfrihet eftersom detta utlöste alla andra händelser som inträffade månaderna därefter. Fortfarande i dag ser vi ett ändringsförslag från den socialdemokratiska gruppen i vilket man vägrar att följa det definitiva beslutet om att bevilja ansvarsfrihet, eftersom den fortfarande tycks vilja fortsätta denna process. Har de inte lärt sig någonting av hela detta förfarande? Vi bör avsluta det i dag.
För att övergå till de väsentliga frågorna i det betänkande som jag lade fram, och som bör bli en bilaga till denna resolution, fanns det tre huvudsakliga ärenden som betonades, som alla har bekräftats genom rapporten från De vises kommitté. Först och främst bristen på demokratisk ansvarighet och tillgång till information. För det andra, verklig oro - och det är intressant att läsa detta nu när dessa månader har förflutit- beträffande oegentligheter hos kommissionärer, och i synnerhet en, som genom sin vägran att avgå, orsakade att alla avgick. Det centrala draget var kanske svagheten i förvaltningsstrukturen som blev väldigt tydlig i stycke 19 i detta bifogade dokument i vilket det står: " Svagheter i förvaltningsorganisationen ledde till snedvridning i arbetet på att fullfölja de politiska målen" . Vem vet, kanske hade den tjänstgörande ordförande Santer kunnat ha räddat kommissionen om han hade stoppat de program som var i drift tidigare och för vilka han inte hade personal.
Låt mig också titta på en annan viktig fråga i det ursprungliga betänkandet om ansvarsfrihet för 1996: det reformprogram som den tjänstgörande ordföranden Santer tog hänsyn till den 11 januari i sitt program för att reformera kommissionen. Vad har nu hänt med dessa ärenden: de uppförandekoder vi begärde, revideringen av tjänsteföreskrifterna, tillsättandet av A1 och A2-tjänster för att säkerställa att det är hög kvalitet på toppen av kommissionen och granskningsrapporten? Alla dessa saker tycks ha hamnat i något dunkelt område någonstans eftersom en eller två av de resolutioner vi nyligen fått igenom inte har lyckats vara specifika i de krav vi ställer på kommissionen.
Jag skulle åtminstone vilja se att dessa saker klargörs, kanske av kommissionären, så att dessa dokument kommer att finnas tillgängliga för det nya parlamentet.
Om man ser framåt finns det två slutsatser jag skulle dra av detta. Först och främst har vi, vad beträffar kommissionen ett antal idéer som har utgjort en del av denna reformprocess. Lyckligtvis kommer vi att se att ett antal av dessa idéer presenteras i betänkandet om 1997 års ansvarsfrihet, som min vän och kollega Brinkhorst kommer att presentera inom kort. För det andra hoppas jag att detta dokument kommer att finnas tillgängligt för det nya parlamentet och den tjänstgörande kommissionen, och dess nyutnämnda ordförande, Prodi, så att ledamöterna i det nya parlamentet har den information de behöver för att säkerställa att utnämningen av kommissionärer sker på ett effektivt sätt.
Vi vill inte efter 1996 års ansvarsfrihet lämna kommissionen med känslan av att vi inte högt uppskattar större delen av kommissionens tjänstemän. Jag har själv tillhört dessa. Jag är helt och hållet medveten om den höga kvaliteten på dessa tjänstemän, men vi vill säkerställa att kvaliteten alltid kommer att vara hög. Vi bör inte fördöma hela systemet bara p.g.a. ett ruttet äpple.
Avslutningsvis, är det faktiskt framför allt parlamentet som har drivit denna kampanj. Jag är rädd att det inte var rådet som beviljade ansvarsfrihet. Det var parlamentet som kom till mogen ålder, och det måste bevisas i det nya parlamentet att vi är kapabla att leva upp till vårt ansvar.

Brinkhorst
Herr ordförande! Det är uppenbart att slutsatserna av detta betänkande för 1997 är mycket specifika och tydliga, nämligen, ett uppskjutande av ansvarsfriheten på institutionella grunder.
Jag skulle vilja tacka alla kolleger. Budgetkontrollutskottet ville gå längre. Det ville inte slösa bort någon tid vad beträffar 1996 års ansvarsfrihet. Detta är inte möjligt. Vi bör gå längre än så. Det är mot denna bakgrund som budgetkontrollutskottet röstade fram det dokument som ni finner som en bilaga. På ett sätt är detta historien sedan 1996. Det är också den politiska naturen av detta betänkande att sätta in ansvarsfrihetsförfarandet i ett vidare perspektiv.
Som den tjänstgörande ordföranden i rådet just påpekade, finns det en lång rad nya egenskaper som man i framtiden bör ta med i beräkningen. Vi bör inte bara kritisera det förflutna, vi bör se till framtiden. Detta är innebörden av denna speciella bilaga, om ansvarsfrihetsförfarandet som sådant, och om den information som skall ges i framtiden. Man har gjort kommentarer beträffande vad som ledde till den situation som just beskrevs av min kollega, Elles, en ny utnämningspolitik, frågor om kontoren för tekniskt bistånd, expertkommitténs rapport och vissa riktlinjer för reformen av kommissionen. Detta är anledningen till att detta betänkande består av mer än enbart yttrandet att vi bör vägra ansvarsfrihet vid just denna tidpunkt.
Jag är mycket nöjd med den tjänstgörande rådsordförandens kommentar eftersom delar av detta betänkande också inriktas på det nya partnerskapet mellan kommissionen och medlemsstaterna tillika med samarbetet mellan medlemsstaterna själva. Jag välkomnar rådets yttrande och det kommer inte att ha varit för döva öron. Eftersom rådet verkställer ungefär 95 procent av budgeten är det nödvändigt att man vidtar fler åtgärder. Jag hoppas att den tid skall komma då vi, liksom i budgetkontrollutskottet, kommer att närmare samarbeta med rådet vad beträffar budgetkontroll. På denna specifika punkt finns det vissa särskilda rekommendationer.
Bilagan har i grunden tre syften. Vårt syfte är att utifrån parlamentets synpunkt ange var vi för närvarande står. Det är också en redogörelse för vad som hände efter förfarandet 1996.
För det andra, och som Elles redan har sagt, tillhandahåller det en antydan - trots att vi aldrig bör försöka regera efter vår livstid, och i synnerhet inte en föredragande som lämnar parlamentet - till det nya parlamentet om vilken sorts frågor som kan användas för att bedöma den nya kommissionen under utfrågningarna. Detta är i sig en viktig punkt. Det är inte bindande, men det är en antydan. Av detta skäl är det ett bidrag från budgetkontrollutskottet och parlamentet som sådant kommer inte att rösta om det.
För det tredje vill vi att parlamentet skall vara konstruktivt. Allteftersom parlamentet får större ansvar och makt bör det också vara en partner, inte bara för att kritisera utan även för att hjälpa kommissionen att utföra sina uppgifter på ett oberoende sätt men under ansvar. Det är därför också en beståndsdel i arbetsprogrammet för den framtida kommissionen som vi hoppas den tar hänsyn till.
Låt mig reda upp ett missförstånd. Jag hade möjlighet att diskutera detta med kommissionär Liikanen på ett tidigare stadium, men jag skulle också vilja säga det offentligen. Det kan inte vara revisionsrättens uppgift att ersätta kommissionen, eller parlamentet. Vissa krav på att revisionsrätten skall delta i vissa studier skulle inte ses som att man underminerar kommissionens eller parlamentets ansvar för åtgärder. Men revisionsrätten har spelat en mycket viktig och användbar roll i denna process mellan parlamentet, kommissionen och rådet.
Det är mot denna bakgrund som jag slutligen skulle vilja säga att det skulle vara nyttigt om rådet som sådant såg över sina förfaranden vad beträffar samspelet mellan revisionsrätten och de nationella organen. Jag hör alltför ofta att de nationella revisionsorganen spelar en annorlunda roll, att de inte kan fylla en funktion inom gemenskapssystemet. När vi nu är på väg in i en ny fas, en ny situation där det inte handlar om kommissionen eller medlemsstaterna, utan kommissionen och medlemsstaterna, skulle jag vilja begära att rådets ordförande studerar denna särskilda fråga om verksamheten mellan revisionsrätten och de nationella revisionsorganen i framtiden.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Vi övergår nu till frågan om ansvarsfrihet för de så kallade " övriga institutionerna" . Låt oss därför börja med första delen, det vill säga parlamentet och ombudsmannen.
När det gäller parlamentet och de dokument som här läggs fram så väcker antalet annullerade lån en viss uppmärksamhet. Jag vill därför påpeka att detta beror på förseningen av byggnad D-3 i Bryssel och IPE 4 i Strasbourg. Eftersom vi nu granskar föregående år, år 1997, vill jag bara säga att vi under nästkommande år kommer att kunna notera en successiv förbättring vad gäller annullerade lån.
Det faktum att 30 procent av de lån som beviljats demokratiska parlament i Central- och Östeuropa inte har använts kan å andra sidan också väcka uppmärksamhet. Skälet till detta har klargjorts, och vi har även förklarat hur vi skall kunna förbättra situationen i fråga.
När det gäller frågan om ansvarsfrihet för 1997 års räkenskaper vill vi också passa på och påminna om att budgetkontrollutskottet borde kunna räkna med tillräckliga medel för att kontrollera krediter och kostnaderna för de politiska grupperna och deras respektive sekretariat.
Å andra sidan fortsätter vi att kräva en förordning om rättslig status för de politiska partierna i Europa, och det är bra att vi säger det.
Å parlamentets vägnar anhåller vi därför om beviljad ansvarsfrihet för år 1997.
När det gäller ombudsmannen tror jag verkställighetsnivån på 82, 1 procent kan väcka en viss uppmärksamhet. Jag vill dock inte påstå att detta beror på personalbrist. Däremot tror jag att det är påkallat att påminna om att det är en ny institution, vi talar ju här om år 1997, och att vi för varje år som går kan se att institutionen alltmer utnyttjar den budget som står till dess förfogande. Ansvarsfrihet för ombudsmannen kommer därför också att beviljas.
Beträffande EG-domstolen bör den goda användningen av systemet med hyresavtal med köpoption för byggnaderna intill Palais framhävas. Å andra sidan när det gäller förskottet på 50 miljoner ecu vill jag bara ta upp något som vi då, år 1997, oroade oss över: de åtaganden regeringen i Luxemburg hade gentemot parlamentet och som vi då inte visste om de skulle uppfyllas eller inte... Vi visste helt enkelt inte vilka problem vi skulle kunna stöta på. I dag kan vi dock med hänsyn till det som hände 1997 och därefter tacka regeringen i Luxemburg för ett väl genomfört arbete. Vi anser därför att domstolen också skall beviljas ansvarsfrihet.
Beträffande Europeiska revisionsrätten vill jag bara säga att de typiska bristerna i budgeten har kunnat lösas på ett lämpligt sätt och nästan utan bemödanden under 1997 tack vare eurons/ecuns gynnsamma utveckling i förhållande till den luxemburgska valutan. Därför vill vi även bevilja revisionsrätten ansvarsfrihet.
Beträffande Regionkommittén måste det påpekas att man där bör förbättra sina budgetberäkningar, men framför allt måste man tänka på de riskfyllda verksamheter som utarbetas, eftersom dessa kontinuerligt tvingar oss att göra stora överföringar. Trots detta vill vi bevilja Regionkommittén ansvarsfrihet.
Och nu till Ekonomiska och sociala kommittén där vi har ett problem. Som ni alla väl känner till så har Ekonomiska och sociala kommittén fortfarande inte beviljats ansvarsfrihet, eftersom man inväntar en rapport från UCLAF. Ansvarsfrihet för Ekonomiska och sociala kommittén är därför betingad av den rapport UCLAF - enheten för samordning av åtgärderna i kampen mot bedrägeri - måste utarbeta om nämnda institution. Vi föreslår därför att beviljandet av ansvarsfrihet för Ekonomiska och sociala kommittén flyttas fram.
Eftersom detta är en gemensam debatt vill jag inte avsluta mitt anförande utan att säga att när det gäller 1996 års räkenskaper, så har både jag och min delegation fastslagit vår ståndpunkt, och att vi nu när kommissionen har avgått inte får glömma bort Santers åtaganden, åtaganden som Prodi, den nye ordföranden, borde fullgöra.

Blak
Herr ordförande! Jag skall ju tala om EKSG-räkenskaperna, och jag vill gärna säga att dessa har utvecklats riktigt framgångsrikt. När jag övertog räkenskaperna, så hade vi massor av problem. Vi fylldes med de vanliga historierna. Allt var i oordning. Vem kommer inte ihåg frågan om räntesubventionerna som pågick i tio år, och som vi inte kunde avsluta på grund av att allt gick så långsamt? Det var massor av bedrägeri, det var en sak om lägenhetsköp när kommissionen flyttade in i fina fastigheter i Paris. Det var kort sagt ett enda virrvarr - kaos och oreda. Så tog vi itu med frågorna och löste dem. Jag vill säga att vi i dag i utskottet har beslutat att vi gärna beviljar ansvarsfrihet på detta område. När jag ser tillbaka, tänker jag t.ex. på hur vi kanske kunde ha förlorat miljarder i samband med tunneln mellan Frankrike och Storbritannien. Det ser ut att ha gått bra, så det blev en framgång. I Danmark var det en affär kring bron över Stora Bält, där man hade fått ett litet för stort lån. Det var tal om ett par miljarder att spela med, men även detta har löst sig. Allt har löst sig på grund av ett positivt samarbete, och eftersom vi fick information och även kunde tala med en mycket duglig kommissionär. Jag vill gärna berömma kommissionär Liikanen. Han har varit lätt att tala med. Varje gång det har funnits problem så har vi gått till honom, och vi har alltid fått problemen lösta.
Det har alltså varit ett bra samarbete kring Kol- och stålunionens räkenskaper. Det har däremot funnits problem på ett annat område, dvs. långivande och låntagande i Europa, som jag sysselsatt mig med som ett led i Brinkhorst betänkande. Här har vi några självgoda personer som betraktar oss med förakt - jag undviker att nämna namnet på Europeiska investeringsbankens ordförande. År efter år har vi påpekat att vi vill ha rätt att kontrollera banken; " det är inte ert område" , säger han, " vi har en del små intressenter, och av hänsyn till dem kan ni inte komma hit, och för övrigt är allting i sin ordning hos oss" . I min egenskap av föredragande har jag tagit emot ett dokument som säger att man faktiskt har förlorat miljardbelopp på felaktiga investeringar, och att pengarna är dolda i räkenskaperna eller gott och väl täckta. Detta kan vi inte acceptera. Det har i varje fall fått konsekvensen att jag har rekommenderat att vi inte skall bevilja ansvarsfrihet för budgetåret 1997. Vi är dödströtta på lögnhistorier från personer som sitter och döljer saker för de europeiska skattebetalarna! Det kan vi helt enkelt inte finna oss i! Förra året hade vi problem med räkenskaperna. Jag vägrade att rekommendera ansvarsfrihet. Utskottet stödde mig. Så ingick vi ett avtal som innebar att det egentligen var kommissionen som gick in och banade väg för att vi skulle få en förnuftig lösning, och för att vi skulle kunna kontrollera skattebetalarnas pengar. Det är vi som har över 80 procent av pengarna på olika ställen inom Europeiska investeringsfonden. Vad gör man då när vi beviljat ansvarsfrihet? Man " fuskar vid invägningen" och frångår avtalet, trots att vi använt Gud vet hur många sammanträden, och Gud vet hur mycket tid till att få detta till stånd. Det går inte längre! Och låt oss ge ett tydligt budskap från kammaren till Sir Brian Unwin: vi orkar inte längre lyssna på några lögnhistorier om att allt är perfekt! Nu skall vi alltså reda upp det här! Vi vill veta hur 4-5 miljarder kronor kan försvinna i räkenskaperna. Det är helt enkelt en oerhörd skandal. Det kan mycket väl vara så att man inte har förlorat pengarna, som de säger, eftersom de kan återfås därför att man inte har sålt obligationer. Vi orkar inte lyssna på den här typen av historier! Vi måste helt enkelt säga rent ut, att nu är det slut! De får inte räkenskaperna godkända, och om det inte sker en revision där vi kan gå in och kontrollera gemenskapens pengar, så låt oss säga upp samarbetet med dem. Det kan inte vara rätt att vi skall betala allt som de leker med, och att de sedan kan spela med överskottet. Vi vill inte se exempel på hur man placerar obligationsköp och annat hos olika ställen och vänner långt efter det att man kan ta hem vinsten. Det här är verkligen en skandal. När kommissioner faller för så litet som det faktiskt handlade om, så skulle dessa personer sparkats så långt bort att de aldrig någonsin skulle få en chans att komma tillbaka. Vi behöver alltså en handlingskraftig kommission, som verkligen kan gå in och kontrollera, och några personer som gärna samarbetar, just som Liikanen har samarbetat med oss, så att vi kan röja upp i det här.
Jag vill också gärna säga att jag rördes till tårar när jag hörde rådet berätta om allt som de vill göra. Men varför godkänner ni utan vidare räkenskaperna varje år och säger att ni utfärdar rekommendationer? Ni har ju aldrig slagit till bromsen. Jag tycker att rådet skulle titta litet på detta område, och den nya kommissionen bör ta tag i dessa frågor. Det är verkligen något att ta tag i.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Detta är den femtonde gången jag har skjutit upp ansvarsfriheten, först till Dublin och Berlin, och nu Thessaloniki. Jag måste erkänna att alla debatter inte har varit så spännande och uppiggande som denna. Dessa två organ av första generationen är emellertid bra exempel på hur parlamentet kan utöva kontroll. Budgetkontrollutskottet får stor hjälp av Europeiska revisionsrätten - och jag skulle vilja tacka dem för deras två särskilda rapporter om dessa två organ. Jag skulle också vilja tacka rådet som under den senaste tiden - och jag understryker under den senaste tiden, eftersom detta inte inträffade under tidigare år - har lagt fram övervägda rekommendationer till parlamentet för att bevilja ansvarsfrihet.
Man måste också erkänna att dessa organ är små och därför lättare att kontrollera, men samarbetet för kontroll fungerar inte i realiteten. I stället för att känna sig förbittrad över kontrollen, välkomnar byråerna Europaparlamentets inblandning. Det skulle emellertid vara till hjälp om andra generationens organ kunde behandlas på samma sätt. Jag vädjar ännu en gång till rådet eftersom parlamentet, tillsammans med kommissionen, har lagt fram övervägda ändringsförslag till stadgarna som skulle bidra till att situationen för de nya organen blir densamma som för de gamla.
Rapporterna är inte så långa eftersom det inte är någon mening med att leta fel när det inte finns några fel. Europeiska fonden för förbättring av arbets- och levnadsvillkor gjorde en gemensam avsiktsförklaring med Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning för att undvika att överlappa varandra, eftersom en av de saker parlamentet insisterar på är att dessa organs arbete inte skall överlappa varandra.
Jag välkomnar deras försök att minska utgifterna för uppdrag. Det är ganska skrattretande med tanke på att man, om man ser tillbaka ett år eller två, kommer att upptäcka att revisionsrätten kritiserade tjänstemän från Dublin som utnyttjade helgerna som en del av sitt uppdrag - folk tycker naturligtvis om att samtidigt få en resa hem. Men nu vill de att ledamöterna i organet skall använda de särskilda apexbiljetterna som endast finns tillgängliga under helgerna, eftersom lördagkvällen måste inbegripas. Det är bara att domstolen har ändrat åsikt.
Det gläder mig mycket att rekommendera ansvarsfrihet för Europeiska fonden i Dublin.
Nu övergår nu till Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning (Cedefop) som äntligen har kommit över den tragiska flytten från Berlin till Thessaloniki. Jag angriper inte Thessaloniki på något sätt; faktum är att om rådet slår upp det i protokollet, kommer det att inse att det från första början var ett misstag att överlämna Cedefop till Thessaloniki, och den stackars kommissionen och parlamentet har försökt plocka upp resterna. Den nya byggnaden bör emellertid vara färdig för inflyttning i juli. Jag önskar dem allt gott i den nya byggnaden. Jag ser att de olika personalarrangemangen nu är färdiga och jag förstår att av alla tjänster på centret återstår det nu bara två tjänster på A-nivå att fylla. Det är helt utan tvivel som jag rekommenderar ansvarsfrihet även för Cedefop.
Herr ordförande! Jag ser fram emot den dag - och jag tror inte att det kommer att dröja länge - då revisionsrätten kommer att kunna ge dessa två organ ett garanticertifikat för att " hålla sig rena" så att säga och få goda rapporter från domstolen.

Sarlis
Herr ordförande! Detta parlament kommer att gå till historien inte i första hand som det parlament som framtvingade kommissionens kollektiva avgång, utan som det parlament som har drivit igenom de pågående strukturella förändringarna av kommissionen, som ju är det europeiska enhetsverkets främsta organ.
Till det resolutionsförslag som ni kommer att rösta om i morgon, värderade kolleger, hör en bilaga, ett arbetsdokument, i vilket de punkter räknas upp som kräver ett förtydligande från kommissionens sida, så att det parlament som tillträder efter valen i juni kan bevilja ansvarsfrihet för år 1997.
Detta arbetsdokument, värderade kolleger, innehåller en fond av erfarenheter, som detta parlament överlämnar till det följande. Och jag skulle vilja kommentera en av de punkter som nämns i arbetsdokumentet, och det gäller den omtalade förordningen 3245/82, en förordning som bara finns på papperet. Den har visserligen beslutats, trätt i kraft och offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, men den har aldrig tillämpats i praktiken. Enligt denna förordning skulle det inrättas ett organ för europeiskt samarbete, som en belgisk stiftelse skulle ansvara för. Detta organ har aldrig inrättats, och trots det har den under en följd av år i gemenskapens budget angetts som rättslig grund för att finansiera denna belgiska stiftelses verksamhet med anslag ur gemenskapsbudgeten.
Följaktligen tror och hoppas jag - jag är nästan säker - att nästa parlament lätt skall kunna få förklaringar och finna lösningar tack vare de pågående strukturella förändringarna av kommissionens organisation och arbetssätt. Jag tror att nästa parlament kommer att få kommissionens stöd och slippa de problem som vi har haft under de senaste tre åren. Jag hoppas på det bästa.

Günther
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Utskottet för utveckling och samarbete måste visserligen bevilja ansvarsfrihet för den europeiska utvecklingsfonden år för år, men har inte något inflytande över hur denna fond används, eftersom det hittills inte gjorts upp någon budget för den. Regeringarna meddelar alltid, innan de påbörjar sitt ordförandeskap, att de vore intresserade av att denna budget gjordes upp. Men senare finner har man dock flera skäl till att avstå från detta. Konkret har utvecklingsutskottet beträffande budgeten 1997 kritiserat att stora belopp har överförts från en utvecklingsfond till en annan. Därför rekommenderas en förenkling när det gäller hanteringen av medlen.
Även i fråga om medlen för samfinansieringen kritiserar utskottet att avvecklingen av enskilda projekt tar för lång tid och att framför allt tilldelningen av medel ofta medför stora problem för de icke-statliga organisationerna. Revisionsrätten och utskottet för utveckling oroar sig för om de nya strukturer, som kommissionen nu inför, kommer att hävda sig i detta sammanhang. Därför kräver utskottet för utveckling att just detta utskott i mars nästa år skall rapportera om erfarenheterna av de nya strukturerna. Utskottet anser också att de av revisionsrätten gjorda anmärkningarna om brister i förfarandet också bör bemötas på så sätt att det framför allt krävs ett minimum av konkurrens vid anbuds- och upphandlingsförfarande.
Utskottet är ändå berett att bevilja ansvarsfrihet för utvecklingsfonden för 1997. Utvecklingssamarbete hör inte till de områden som våra väljare genast betraktar som mycket angelägna inom den europeiska politiken. Därför är vi desto mer anvisade till en öppen och begriplig finansiell satsning.

Tappin
Herr ordförande! I egenskap av samordnare för den socialdemokratiska gruppen, skulle jag vilja rikta mina kommentarer mot tre av de betänkanden vi har framför oss i dag.
Jag skall inleda med ansvarsfrihet 1996. Min grupp ser ingen anledning till att bevilja ansvarsfrihet för 1996 års budget. Under loppet av ansvarsfrihetsprocessen och i ljuset av revisionsrättens rapport, ställde vi en rad mycket utforskande frågor beträffande kommissionen. Jag är övertygad om att kollegerna här är medvetna om att kommissionen återkom med en rad svar på dessa frågor som för min grupp var tillräckligt tillfredsställande för att bevilja ansvarsfrihet. De fem frågor som ställdes blev besvarade.
Det måste sägas att vi från vår sida anser att föredraganden gör hela frågan om ansvarsfrihet för år 1996 till trivial partipolitik. Det har krävts en hel del ansträngningar för att övertyga föredraganden om att lägga fram ett betänkande som avslutar kontona för 1996, så att vi kan fortsätta med ansvarsfrihet för år 1997.
Vi instämmer inte med ordalydelsen i stycke 1, och vi skulle vilja stryka ordet " slutgiltigt" från detta stycke eftersom man aldrig hade någon omröstning i parlamentet beträffande frågan om ansvarsfrihet för år 1996, som budgetkontrollutskottet rekommenderade parlamentet. Betänkandet drogs tillbaka och återförvisades till utskottet mot bakgrund av andra händelser. Om ingen omröstning ägde rum kan vi inte få något slutgiltigt betänkande. Om något gott har kommit av 1996 års betänkande, så är det den tillgång budgetkontrollutskottet har haft till personer och dokument. Om vi skall fortsätta vara ett effektivt budgetkontrollutskott, måste detta fortsätta obehindrat.
För att ägna mig åt något mer behagligt så låt mig nu övergå till min andra omgång kommentarer avseende 1997 års budget. Min grupp kommer att stödja det betänkande som lades fram av föredraganden Brinkhorst, om uppskjutande av ansvarsfriheten. Vi instämmer helt i skälen för uppskjutande, att ingen kommission finns på plats för att erhålla denna ansvarsfrihet. Vi har i utskottet haft en lång rad diskussioner beträffande de väsentliga frågor som vi vill att både generaldirektoraten och den nya kommissionen skall ta itu med. Dessa återges i arbetsdokumentet.
Jag skulle vilja berömma herr Brinkhorst för det detaljerade arbete han har lagt ned på detta. Jag hoppas att kommissionen, när den återvänder till oss i det nya parlamentet, kommer att ta upp och som planskiss använda de frågor som ställs i arbetsdokumentet, i synnerhet vad beträffar personalpolitik, kontor för tekniskt bistånd, Leonardo och det sätt på vilket Phare och Tacis sköts. Detta är helt avgörande för att vi skall fungera som ett parlament.
Beträffande Brinkhorst kommentar till frågan om decentraliserade kontor - som Kellet-Bowman har anslutit sig till - är det väsentligt att rådet tar upp denna fråga, som både parlamentet och kommissionen är överens om.
I och med detta kommer jag in på Kellett-Bowmans betänkande. Återigen har min vän, och jag skulle vilja säga kollega, framställt två utmärkta betänkanden om Dublin och Thessaloniki. Han säger att han under sin tid har framställt 15 betänkanden. Detta kan mycket väl vara det sista betänkande som Kellet-Bowman framställer om decentraliserade organ.
Jag skulle vilja i det offentliga protokollet ta med den höga aktning jag har för honom som medföredragande i budgetkontrollutskottet för satellitorganen. Han har lärt mig mycket och har varit en utmärkt kollega, mycket betänksam, kritisk och exakt. Som ett bestående minne av hans arbete, skulle jag nu vilja se att rådet, till minne av det arbete han har utfört, går med på förändringarna i deras stadgar för organ av andra generationen - förändringar i frågan om egna medel, förändringar beträffande ekonomisk kontroll och förändringar beträffande ansvarsfrihet som kommer att göra det möjligt för parlamentet att på ett ordentligt sätt uträtta sina uppgifter. Låt detta bli ett bestående minne av hans arbete.

Theato
Herr ordförande! Vi har i kväll en verklig maratondebatt om betänkanden som rör ansvarsfriheten. Sex betänkanden står på föredragningslistan. Jag kommer inte att kommentera alla, utan jag tar upp det första, nämligen Elles betänkande; det är egentligen inte något betänkande om ansvarsfrihet, ty i det föreslås att man skall avsluta räkenskaperna för 1996, och jag tror att det är riktigt. Vi måste komma fram till en avslutning; men jag anser också att man här inte beviljat någon ansvarsfrihet, ty om vi ser på resultatet av omröstningen i december stod det klart att de tidigare punkterna, som av budgetkontrollutskottet föregetts vara ett positivt beslut, avvisats av kammaren. Det betyder att det inte beviljats någon ansvarsfrihet. Vår arbetsordning hade gått på tok. Den har nu ändrats. Sådana saker får inte hända igen.
Vi har ett exempel där ansvarsfrihet har förvägrats, det gällde budgeten 1982, där räkenskaperna sedan avslutades 1985. Vi bör här förfara på samma vis, men vi bör också tänka på alla politiska konsekvenser som uppstod. Därför är det i dag politiskt vansinnigt att i efterskott bevilja ansvarsfrihet, ty vi har inte längre någon kommission kvar i ämbetet. Den har avgått. Ändå måste man inte fördöma allt som kommissionen har gjort, och det vill vi inte heller. Vi har heller aldrig påstått att kommissionärerna skulle ha gjort sig skyldiga till några som helst direkta brottsliga handlingar. Men vi har konstaterat att strukturerna måste göras om, och nya saker måste vävas in i reformerna, som gör oss i Europeiska unionen redo att möta nästa årtusende.
Så till vida var denna kris, som började med att vi skulle bevilja eller förvägra ansvarsfrihet för 1996 och fortsättningen för 1997, där vi denna vecka inte heller rekommenderar att man beviljar ansvarsfrihet utan att man skjuter upp den, en nödvändig kris, för att man ur den skall kunna dra de positiva slutsatser som vi gärna skulle velat överföra på denna kommission, herr Liikanen. Men så blev det inte. Vi vet alla vad som skedde.
I båda betänkandena, i Elles betänkande, och här inbegriper jag också vår föredragande Brinkhorst för 1997, måste man verkligen hålla fast vid två saker: Vi har inte röstat om villkor för ansvarsfriheten, vi har bifogat arbetsdokument; det är ett ovanligt förfarande, men jag anser att det var riktigt att göra så, och här har det slagits fast vad vi lämnar över till kommande kommission i form av impulser, ja av krav. Jag hoppas att det nya parlamentet och den nya kommissionen kommer att göra bruk av dem.
Låt mig få säga ännu ett ord till vår föredragande, Fabra Vallés. Han har lagt fram ett mycket exakt betänkande för de övriga institutionerna. Men jag anser, och här får jag också stöd av föredraganden, att vi måste agera även i vår egen kammare och kontrollera den lika skarpt som vi har gjort med kommissionen. Därför måste rådet och kommissionen, men även parlamentet, hörsamma det som vi beslutade beträffande Tsatsos betänkande, exempelvis i fråga om partifinansieringen, och vi måste också i fråga om tillsättningen av tjänsterna och vid all befordran förfara på samma sätt. Det är vi skyldiga alla att göra.
Tack så mycket, herr ordförande, för att jag fick ordet en gång till, och jag tackar härmed också övriga föredragande, vars betänkanden antas utan kommentarer.

Virrankoski
Herr ordförande! Vi håller just nu på att behandla sex betänkanden som rör ansvarsfrihet. Jag vill tacka föredragandena för ett bra utfört arbete. I fyra av betänkandena yrkar man att ansvarsfrihet skall beviljas, i ett att man skall skjuta upp beviljandet och i ett betänkande yrkar man att ansvarsfrihet inte skall beviljas.
Under det gångna året har ansvarsfrihetsförfarandet i samband med budgeten vuxit till en stor politisk åtgärd. Så skedde speciellt i höstas och på vintern i samband med räkenskaperna för 1996. Till följd av deras behandling begärde kommissionen avsked. Även om processen har fört med sig många positiva förbättringar, utredningar och lösningar löper man en risk att fråge- och ansvarfrihetsförfarandet blir alltför omfattande, ty enligt EU: s grundfördrag skall parlamentet bevilja ansvarsfrihet för budgetens genomförande. Ordalydelsen förutsätter att man strävar efter att bevilja ansvarsfrihet, och att hindren för det måste innan dess undanröjas. Ansvarsfriheten är alltså målet.
Att tolka frågan om ansvarsfrihet som ett misstroendevotum mot kommissionen är dock enligt min mening en alltför vid tolkning, och det finns till och med två skäl varför det bör undvikas. Även om man skulle bevilja ansvarsfrihet enligt budgetförordningen måste parlamentet alltid kunna ingripa i kommissionens arbete om man så vill. Ansvarfrihet får inte hindra ingripande. Å andra sidan börjar det uppstå anhopningar hos oss i den nuvarande situationen, eftersom flera års ansvarsfrihetsförfaranden inte är fullbordade. En god förvaltning förutsätter ordning och reda även i parlamentet. Beslutet om ansvarsfrihet får inte vara en alltför tung och omfattande fråga för parlamentet, det får inte leda till att man inte vågar bevilja ansvarsfrihet.
Med dessa anmärkningar vill jag tillkännage att Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp ställer sig bakom Brinkhorsts betänkande som sådant utan ändringar.

Giansily
Herr ordförande, kära kolleger! Med granskningen av betänkandet från vår kollega Brinkhorst om att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet för budgetåret 1997, är vårt förslag inte att ständigt upprepa de tunga klagomål som belastat kommissionen de senaste åren och tvingat den att avgå. Vi står nu i slutet av ett stormigt och tumultartat förfarande under vilket bilden av kommissionen mattats av och förlorat sin trovärdighet.
Vi måste ändå fortsätta. Det betyder att titta på framtiden och fullfölja uppgiften, så att dagens misslyckande kan ersättas av framgång, öppenhet och förtroende i morgon. Det blir inte fråga om att bevilja ansvarsfrihet för kommissionen i dag, i motsats till vad rådet gjorde med lätthet och sorglöshet eftersom, vilket Laurens Jan Brinkhorst också förklarat så bra, ansvarsfrihet inte kan beviljas en avgående kommission som inte längre har befogenhet att göra åtaganden inför Europaparlamentet om framtida riktlinjer. Uppskjutandet utgör alltså den mest rättvisa lösningen tekniskt sett, och den har ett politiskt värde i form av en lugnande gest för den nya kommissionen, utan att för den skull utesluta den största vaksamhet eller en viss fasthet.
Det framtidsbudskap som vi vill lämna till den nya kommissionen som skall tillsättas består i att säga både vad vi inte längre till något pris vill ha och vad vi till varje pris vill ha. Det vi inte vill ha är en svag kommission, politiskt icke existerande, som inte kan kontrollera och förvalta sin administration, där kommissionärerna förvandlas till herdar som följer hjordarna eller där vissa tjänstemän, även om de skulle vara direktörer för ett visst organ med särskild status, visar sig vara verkliga småpåvar som påtvingar sina kommissionärer sina önskningar och krav, och där kommissionärerna erkänner sin okunskap och sitt bristande intresse på området, även när det gäller att verkställa ett ändringsförslag till gemenskapsbudgeten, som röstats igenom av Europaparlamenten och som inte uppvisar några budgetsvårigheter, inte mer än vilket problem som helst med rättslig grund för dess verkställande.
Det var vad denna avgående kommission var, vilket vi sorgligt nog fick bevittna. Detta vill vi inte längre ha. Jag minns - och jag har för övrigt läst talet på nytt - att när ordförande Santer installerades i januari 1995 inför denna kammare, åtog han sig att inrätta en verklig kultur för ekonomisk förvaltning. I ljuset av de händelser vi upplevt, skulle det i dag vara alltför enkelt att ironisera.
Man måste konstatera att inget gjorts. De enda reaktionerna från kommissionen har bestått i att i efterskott vidta några åtgärder som syftar till att fylla ut hålen och lugna parlamentet, men inget har utarbetats, tänkts ut eller genomförts. Inga reformer har skett, då kommissionen begränsat sig till löften, och föredragit retorik framför handling. I verkligheten lyckades kommissionen identifiera obehaget i den dåliga ekonomiska förvaltningen av Europeiska unionens politik, men den lyckades inte föreslå några lösningar som tagit sig uttryck i konkreta åtgärder. Exemplet med SEM 2000 och införandet av det nya systemet ROLEX för att förvalta samtliga externa kontrakt är en utmärkt illustration.
Ett annat exempel på ineffektivitet, denna gång inom området gemenskapstransitering, är systemet med att datorisera transitförfaranden där man har stora förseningar. Ett sista exempel slutligen, bland andra, är det om kontoren för tekniskt bistånd som, det vet alla, orsakat en rad problem de senaste åren. Men trots Europaparlamentets envishet skulle kommissionen fortsätta att anförtro dessa kontor förberedandet av anbudsinfordringar och förteckningar över projekt som valts ut. Kommissionen skulle inte fatta beslut om de projekt som valts ut, utan ratificera den förteckning som utarbetats av privata konsulter. Allt detta förefaller mig oacceptabelt.
Det här var med några korta ord vad vi inte längre vill ha. Vad vi däremot vill ha är en kommission som tar sitt fulla ansvar för sina handlingar och val, som är öppen i den institutionella dialogen och som uppfyller sin kontrollfunktion av den operativa politiken som enheterna är skyldiga att verkställa. Sedan revisionsrätten utarbetar revisionsförklaringen om verkställandet av Europeiska unionens budget är denna förklaring negativ. Vad vi verkligen önskar är att revisionsrätten, med en ny kommission som är politiskt pålitlig och ansvarig, för första gången äntligen kan utarbeta en positiv revisionsförklaring.
Herr ordförande, kära kolleger! Som alla vet slår man inte på någon som redan ligger. Låt oss hoppas att den nya kommissionen kan ta lärdom av de händelser som vi har upplevt för att fullfölja sitt mandat, och att dagens misslyckande öppnar vägen till morgondagens framgång. Vi väntar resolut på Romano Prodi och hoppas att det kommer något gott ur det onda.

Miranda
Herr ordförande! Två korta påpekanden, det första angående 1997 års ansvarsfrihet för kommissionen och Ekonomiska och sociala kommittén. Jag anser att det är naturligt att de får det för nästa mandatperiod, tillåt mig emellertid att säga, som föredragande för beviljandet av ansvarsfrihet för Ekonomiska och sociala kommittén för budgetåret 1996, att den inte kan beviljas utan att UCLAF yttrar sig över de oegentligheter som har avslöjats där. Vi tvivlar inte på att ansträngningar har gjorts för att rätta till dem, och även för att ändra vissa arbetsmetoder, men detta motiverar inte att vi skall åsidosätta en intervention från UCLAF. En intervention som parlamentet, vid tillfället ansåg nödvändigt för ett beviljande av ansvarsfrihet och som för övrigt även rådet nyligen också upprepade var nödvändig.
Då ansvarsfriheten för 1996 inte är avslutad, är naturligtvis också 1997 år ansvarsfrihet försenad. Vad gäller ansvarsfrihetsförfarandet för 1996 för kommissionen: jag skall inte bli långrandig, eftersom jag anser att omständigheterna och ansvaren som var och en har tagit på sig talar för sig självt. Vad gäller det övriga kommer den parlamentariska historien att göra resten. Jag vill ändå understryka min otillfredsställelse över den slutliga lösning som vissa rekommenderar för att avsluta processen, eftersom jag tycker att den står helt i motsättning till omständigheterna och den öppenhet den förutsätter.

Holm
Herr ordförande! Jag skall koncentrera mig på att tala om Ellesbetänkandet som gäller räkenskaperna för 1996. Från vår grupps sida står det klart att vi inte kan avsluta kommissionens räkenskaper, eftersom det fortfarande finns en del ouppklarade fall som vi från V-gruppen har lagt fram tre ändringsförslag om. Det är ju fortfarande så, att ett belopp på närmare 40 000 euro har betalats ut till en gästforskare i strid med kommissionens bestämmelser, vilket naturligtvis måste utredas.
De oklarheter som finns i kommissionens räkenskaper måste alltså redas ut innan räkenskaperna kan avslutas. Därför har vi lagt fram ändringsförslag 1, där vi stället skriver: " noterar följande uppgifter som upprättats av kommissionen i syfte att avsluta räkenskaperna för budgetåret 1996" . Vi kan dock inte avsluta räkenskaperna.
Jag är förvånad över att se socialistgruppen lämna in ett ändringsförslag som vill att man tar bort punkt 1 i Ellesbetänkandet som är den viktiga, nämligen att vi påminner om vårt slutgiltiga beslut att inte bevilja kommissionen ansvarsfrihet för 1996. Det borde stå klart för alla att denna punkt måste finnas kvar.
När det gäller Brinkhorstbetänkandet gäller samma fenomen, dvs. att vi saknar en massa information från kommissionen för att kunna avsluta detta. Vi från V-gruppen har lämnat in en rad ändringsförslag också i fråga om detta betänkande.

Dell'Alba
Herr ordförande! I Italien har en fördärvlig praxis utvecklats under efterkrigstiden, vilken har gjort att även framstående jurister rättfärdigar skillnaden mellan den materiella konstitutionen och den formella. Man säger, med ett synsätt som har sina rötter framför allt i kommunistpartiets kultur, i en reflektion från den sociologiska vänstern, att även om det finns skrivna texter kan dessa ändras om majoriteten eller en dominerande grupp inom den allmänna opinionen eller de politiska krafterna så önskar. Det går bra ändå alltså: man kan göra rent hus med de skrivna texterna för det finns ju ändå den materiella konstitutionen som är överställd den formella.
I länder med anglosaxiska rättssystem, där det inte finns någon konstitution, tycks rule of law vara den huvudprincip som vägleder dessa länder bättre, till och med mycket bättre, och som har försvarat dem mot detta sorts synsätt enligt vilket majoriteten i ett visst läge kan bestämma allt det den vill: det finns lagar, det finns texter, ja, men det spelar ingen roll, man kan säga något helt annat, bara majoriteten så vill. Och detta är just den tes som i många länder har lett till totalitarism, till intolerans, till öststatsdemokrati. Försvaret för de liberala, för dem som alltid har sett rule of law som grundpelaren i sin politiska verksamhet, har alltid baserat sig på principen att lagtexterna inte kan ifrågasättas.
Nå, i våra arbetsordningstexter, bortsett från den ändring i arbetsordningen vi skall rösta om i morgon, finns reglerna för beviljande av ansvarsfrihet för budgetåret inskrivna, de står där, svart på vitt. Man kan ogilla dem, men så är det: om en text föreslås i kammaren och förslaget denna text sammanhänger med avslås återförvisas förslaget till utskottet. Nåväl, det är mycket allvarligt att den sista handling detta parlament utför är att rösta om en text som ljuger, det vill säga från ett håll hävdar, jag upprepar det, varifrån man skulle vänta sig respekt för rule of law - att vi, efter att ha skickat tillbaka, dvs. avvisat Elles förslag till utskottet, vilken är föredragande om ansvarsfrihet för år 1996, det vill säga förslaget att ge kommissionen ansvarsfrihet - medan man i själva verket ville säga att Europaparlamentet inte beviljade ansvarsfrihet - att vi alltså, efter att ha avslagit detta förslag skulle ha gått till utskottet och i dag röstar om en text som är rent osann. Att det sedan politiskt har förekommit avgångar och att det därför om vi så vill finns en majoritet om formen är en helt annan sak. Jag kämpar och kommer att rösta mot det faktum att man hävdar någonting som helt enkelt inte har inträffat.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Med det nya betänkandet från Elles kommer vi till slutet av ett förfarande om ansvarsfrihet med en oväntad utveckling. Det är viktigt att detta sker på ett tydligt sätt och att kronologin i händelserna inte glöms bort.
För över ett år sedan, den 31 mars 1998, valde Europaparlamentet att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen för budgetåret 1996. I början av december följde - det får vi inte glömma - ståndpunkten från den socialistiska gruppen, och budgetkontrollutskottet valde att rekommendera kammaren att bevilja kommissionen ansvarsfrihet.
Den 17 december 1998 visade lyckligtvis majoriteten av parlamentet prov på sunt förnuft genom att vägra bevilja ansvarsfrihet. Vi föreslog då omedelbart att man skulle ta de logiska konsekvenserna av detta, med tanke på de allvarliga oriktigheterna och exemplen på dålig förvaltning. Vi föreslog alltså att en misstroendeförklaring skulle inlämnas. Det skedde den 11 januari genom 70 ledamöter från samtliga politiska grupper som då fick motta oåterkalleliga beskyllningar, jag tänker bl.a. på ordföranden för den socialistiska gruppen. 232 ledamöter valde emellertid att gå från ord till handling genom att uttala sig för ett misstroende mot kommissionen.
De fick då bevittna en manöver avsedd att undanröja deras bedömning, man inrättade nämligen en s.k. " de vises kommitté" . Denna kommitté bekräftade naturligtvis vad majoriteten ledamöter ansåg. Vi kan i dag bara glädjas åt att vår vän James Elles föreslår att vi definitivt skall klargöra situationen, definitivt förkasta ansvarsfriheten och samtidigt godkänna räkenskaperna. Vi förväntar oss att parlamentet gör som han säger och gör det tydligt.

Bösch
Herr ordförande! Jag vill säga några ord om uppskjutandet av ansvarsfriheten för 1997, även med hänsyn till det som vi just har diskuterat, nämligen att institutionerna när det gäller OLAF egentligen har funnit en grundval som uppenbarligen i hög grad även dokumenterar en politisk vilja till samarbete. Vi har ju också författat några speciella dokument om denna ansvarsfrihet, om detta betänkande av kollegan Brinkhorst. Jag måste säga att jag är litet irriterad över att vi över huvud taget inte har fått någon reaktion från nuvarande kommission på dokument som nu snart är tre månader gamla.
Jag vet att denna kommission sedan någon tid bara är en verkställande kommission. Men jag utgår från att enskilda kommissionärer kanske också vill ingå i nästa kommission. Jag anser att det just med tanke på den politiska förståelsen vore mycket viktigt att begripa att man inte kan behandla parlamentet på så vis! Vi förväntar oss ju inte alltid att få väldigt detaljerade undersökningsresultat, men vi har nu en gång gamla bördor att dras med. I dag har ordföranden Theato i budgetkontrollutskottet redan påpekat att vi exempelvis fortfarande måste förmoda att de fall som lagts fram för oss, med motsägande uppgifter från tjänstemän om bedrägeriaffärer, hittills inte lagts fram i en form som kan förstås.
I samband med ECHO-fallet måste vi snarare utgå från att denna affär skulle kunna få ännu större omfattning, men inte ens i fråga om händelser som rör 1997 - ty vi syftar här på budgetåret 1997 - föreligger det någon som helst information. Samma sak gäller också för de punkter som vi har berört i fråga om jordbruket, och som också olika andra kolleger arbetar med.
I samband med den nya myndigheten för bedrägeribekämpning har vi gjort stora kraftansträngningar. Naturligtvis har vi använt oss av en viss vänskaplig press, framför allt från rådets ordförandeskaps och vår kammares sida, för att kommissionen äntligen skall begripa att den inte helt enkelt får negligera sådant som måste göras. Annars får vi avgöra dessa saker i en annan församling, och det skulle då bli bland den europeiska allmänheten. Jag vill inte hota någon, men vi måste klart utsäga vad vi som parlament förväntar oss av denna kommission när det gäller räkenskapsplikten, framför allt också om någon skulle vilja vara med i nästa kommission!

Tillich
Herr ordförande! Förfarandena för beviljande av ansvarsfrihet för 1996 och 1997 har satt fart på samarbetet mellan institutionerna även när det gäller budgetkontrollen - hittills har detta bara hänt när det gäller budgeten.
Redan i samband med debatten om beviljande av ansvarsfrihet för 1996 sade jag i december att jag egentligen är besviken på den arrogans som återspeglas i fördragen, där vi nämligen inte hade förutsett möjligheten att man skulle kunna förvägra ansvarsfrihet. Theato påpekade det, och utskottet för arbetsordningen i vår kammare har nu äntligen ändrat detta. Nu vill jag naturligtvis också uppmana rådet att fortsätta med sitt arbete för att de å sin sida till slut också skall uppfylla förutsättningarna.
Vår grupp var enig i sin ståndpunkt; tack vare den medvetna envisheten respektive hårdheten hos vår föredragande Elles har till slut också hela kammaren följt detta förslag, och framgången i dag har vi i princip bara en person att tacka för, nämligen föredraganden Elles, med hans betänkande om beviljande av ansvarsfrihet för 1996 års budget.
Någon ansvarsfrihet för 1996 kommer inte att beviljas, räkenskaperna kommer att avslutas, och för 1997 kommer ansvarsfrihet endast att beviljas - och det sade ni, herr Bösch, just helt riktigt - om bristerna undanröjs, och detta har ju just kritiserats av oss och av er. Redan i Elles betänkande fanns det inkluderat ett arbetsdokument och ett arbetsprogram; hittills har ingen reagerat på det. Det fanns en rapport från De vises kommitté, och den har egentligen bara understrukit det som vi redan själva har konstaterat.
Nu befinner vi oss i ett vakuum som kommer att räcka till september, när De vises kommitté kommer att lägga fram en andra rapport, och jag tror ingen i denna kammare är lycklig över detta vakuum. För att undvika att också själva betunga ansvarsfrihetsförfarandet för 1998 med dessa problem måste ansvarsfrihetsförfarandet för 1997 avslutas. Annars kommer vi aldrig att bli av med denna fråga, och när det gäller budgetförfarandet för 1998 kommer jag förmodligen själv att drabbas av det. Därför vill jag uppmana kommissionen, vem som än kommer att bära ansvaret där, att äntligen inleda de åtgärder som vi har krävt av den.
Jag är nog bekymrad i dag, fru Cresson; ert arbete med Leonardo gällde budgetåret 1998. Man framkastade då att vi blandade ihop 1996 och 1998. Nej, problemet består i att det avslöjades 1998, och jag vill be er, herr Liikanen, att meddela era kolleger att vi en gång under sommaren satt tillsammans på sjunde våningen - på den tiden gick det fortfarande verkligt förtroligt och vänskapligt till - och erbjöd er följande: Var öppna, erkänn era misstag, visa på bristerna, så är vi beredda att göra kompromisser. Detta skedde inte, och den stränghet som nu har drabbat er får ni lov att handskas med. Men det är också viktigt för beviljandet av ansvarsfriheten för 1997 och 1998.
Och nu till själva kammaren. Eftersom det från den socialdemokratiska gruppen sitter just den person här som har visat sig mest samarbetsvillig gentemot oss, vill jag avslutningsvis undvika att kritisera den socialdemokratiska gruppen; annars skulle jag ha sagt att det dilemma, som vi nu upplever, egentligen beror på den socialdemokratiska gruppen.

Kjer Hansen
Herr ordförande! Det har varit en komplicerad uppgift för föredragande Brinkhorst och för budgetkontrollutskottet att arbeta med ansvarsfrihet för 1997, därför det har ju inte funnits någon s.k. " riktig kommission" att debattera ansvarsfriheten för 1997 med. Jag måste starkt kritisera att medlemsstaterna ännu inte har installerat en ny fungerande kommission, för den nuvarande kommissionen är ju handlingsförlamad och har valt att inte ta några som helst initiativ för att rätta till fel och brister. Vi kan naturligtvis inte bevilja ansvarsfrihet under dessa omständigheter. Men ännu viktigare är problemet med de konkreta politiska problem som fortfarande är olösta. Vi saknar fortfarande en reformering av personalpolitiken, där man ännu inte förbättrat bestämmelserna för förvaltningen av de olika programmen. Särskilt när det gäller de öst-och centraleuropeiska länderna, som jag arbetat mycket med, är det ju en katastrof att man inte förmår att omsätta de budgeterade beloppen i konkreta projekt, att man inte följer bestämmelserna om ett öppet anbuds-och upphandlingsförfarande, att man inte kan visa några framsteg i samband med programmet för säkerhet för kärnkraftverk - bara för att nämna några få konkreta exempel.
Vi skall ha en bättre struktur, en bättre förvaltning och större öppenhet. Detta är det viktigaste budskapet till kommissionen som ett villkor för att det över huvud taget kan komma på tal att vi godkänner räkenskaperna för 1997.

Seppänen
Herr ordförande! Jag har noga granskat den rapport som den så kallade De vises kommitté har lagt fram och enligt den saknar såväl kommissionens ledamöter som tjänstemän ansvarskänsla. Den här ansvarskänslan är enligt rapporten en förutsättning för demokratin. I rapporten berättas hur man i kommissionen inte har undersökt oegentligheter, eller om man har undersökt har man gjort det alltför sent och alltför länge. Även påföljderna har varit för milda. Samma gäller även i den här nu aktuella frågan slutsatser att man hittat grunder för att låta bli att inte bevilja ansvarsfrihet. Kommissionen avgick, men denna avgång var med största sannolikhet en fördelaktig lösning ur kommissionens synvinkel. Jag har läst tidningen The European Voice , och enligt tidningen erhåller kommissionärerna tre års avgångsvederlag tack vare att de avgick. Hade de blivit avskedade skulle de inte ha fått detta avgångsvederlag. Således hade kommissionären van Miert föreslagit att låt oss avgå hela gänget, och denna avgång har garanterat detta avgångsvederlag. Jag tycker att det är fel och orimligt att man på detta sätt premierar ett dåligt utfört arbete.

Theato
Herr ordförande! Jag konstaterar att vår föredragande Wynn inte var här för att lägga fram betänkandena om ansvarsfriheten för 1996/1997. Betänkandena antogs i utskottet utan ändringar. De avslutades i utskottet och kan därmed också sättas upp på föredragningslistan för morgondagens omröstning. Jag nämner det här för ordnings skull, ty Günther avgav ett yttrande om det, och även om utvecklingsbudgeten för 1996/1997. Vi måste därför också vederbörligen lägga in det i morgondagens omröstningslista. Jag ber er att se till detta, eftersom föredraganden, som sagt, inte var här.

Ordföranden
Det har vi noterat, fru Theato.

Müller
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt för förseningen, men det pågår parallella sammanträden, och man kan ju inte vara överallt samtidigt!
Herr ordförande, mina damer och herrar! Under hela dispyten om reformen av kommissionen har jag arbetat för klara principer, som jag även i dag har gjort till rättesnöre för mina ändringsförslag till Elles, Brinkhorsts och Fabra Vallés betänkanden.
För det första: Det måste märkas att man tar på sig ansvaret. Därför kan inte heller räkenskaperna för budgetåret 1996 avslutas utan vidare, så länge som till exempel återbetalningskravet när det gäller konstaterad nepotism inte har inkasserats.
För det andra: Ju större öppenhet, desto mindre kontroll behövs. Så länge som kommissionen fortfarande ignorerar parlamentets rätt till information kan det inte finnas något förtroende mellan institutionerna, och så länge kommer medborgarnas förtroende för institutionerna inte heller att växa. Det gäller även för en kommission som har avgått.
För det tredje: Parlamentet kommer i sin kritik mot kommissionen enbart att vara trovärdig för medborgarna om parlamentet också är självkritiskt. Så länge som man undanhåller mig och budgetkontrollutskottet underlag i samband med ett förfarande mot SEL, gäller det också här att det inte beviljas någon ansvarsfrihet för parlamentet. Jag hoppas att jag har klargjort att min grupp i fråga om ansvarsfrihet låter sig ledas av principer som i själva verket gäller både för kommissionen och för parlamentet.

Liikanen
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja besvara Elles frågor beträffande förberedelserna av de olika dokument som grundar sig på det program herr Santer presenterade i januari och som man hänvisade till i flera av betänkandena om ansvarsfrihet. I mitten av mars hade man kommit ganska långt i förberedelsearbetet för uppförandekoden. Uppförandekoden för tjänstemän var färdig inom kommissionen, men den gick till förhandlingar med personalorganisationerna. Den kan erhållas från kommissionen. De första förslagen till uppförandekod mellan kanslierna och tjänsteenheterna har avfattats och, vad beträffar utnämningarna, var dessa på väg. Samtidigt har kommissionen beslutat om att stoppa alla utnämningar till A1 och A2- nivåerna tills dess att den nya kommissionen finns på plats. Man fattade ett beslut om att stoppa alla utnämningar tills dess att uppförandekoden hade antagits.
För det andra finns det vad beträffar reformen av tjänsteföreskrifterna det välkända betänkandet av David Williamson som lades fram i höstas. Förhandlingarna med personalorganisationen i vilka man eftersträvar tekniskt samförstånd har inletts och de första förhandlingarna om politiskt samförstånd har också ägt rum. Kommissionens ståndpunkt var att Williamssonreformen utgör en god grund, utom på ett område. Kommissionen skulle vilja ha fler öppna alternativ för disciplinära förfaranden. Det fanns en klar ståndpunkt att fler oberoende disciplinära förfaranden bör planeras. För närvarande är de disciplinära förfarandena alltid interna. De grundar sig på gemensamma ståndpunktstaganden. Det har också funnits en stark åsikt att utomstående oberoende, erfarna personer med erfarenhet av juridiska förfaranden bör medverka. Denna del har varit mycket öppen.
Allt detta arbete har utförts och nu är det den nya kommissionens uppgift att ta de politiska initiativen. Det kommer att vara till hjälp för den nya kommissionen att detta förberedande arbete har utförts, och att den nya kommissionen kan göra ett politiskt val beträffande uppförandekoderna. Om budgetkontrollutskottet vid mötena i juni vill höra om dessa förberedelser kommer jag att finnas tillgänglig personligen. Kommissionen har förstått att fattandet av tydliga och helt och hållet politiska beslut som bakbinder händerna för den nya kommissionen vid en tidpunkt då kommissionen har avgått, är en fråga som måste övervägas från fall till fall.
För övrigt uppmärksammar kommissionen att ansvarsfrihetsförfarandet för 1996 är på väg att gå mot sitt slut vad beträffar de juridiskt institutionella frågorna som diskuteras här idag. Jag hänvisar till diskussioner som vi hade här tidigare på grundval av Fayotbetänkandet. Vad beträffar betänkandena om ansvarsfrihet för 1997, uppmärksammar kommissionen det faktum att budgetkontrollutskottet har föreslagit uppskjutande av ansvarsfrihet på institutionella grunder som hör samman med kommissionens avgång. Beträffande de riktlinjer som finns i det arbetsdokument som finns bifogat förslaget till resolution, kommer det därför att vara nästa kommissions uppgift att ta de nödvändiga initiativen. Bösch ställde här en fråga men kommissionen har besvarat dessa frågeställningar. Jag är övertygad om att Brinkhorst kan bekräfta att vi har haft ett stort antal diskussioner och sammanträden. Vi har också skickat handlingarna till budgetkontrollutskottet trots att det är svårt för kommissionen att göra ett politiskt åtagande för nästa kommission. Detta är uteslutet. Om ni vill få saker klargjorda finns jag emellertid tillgänglig och det gör även andra kommissionärer så länge som vi är i tjänst. Det är vårt ansvar att arbeta, men att göra ett åtagande för förändringar av politisk karaktär är nästa kommissions uppgift.
Jag skulle också vilja understryka att de riktlinjer som presenterades av föredraganden är en del av en större reformrörelse. Kommissionen har inlett reformer av SEM 2000, sund ekonomisk förvaltning. Jag är på vissa punkter inte överens med Giansily. Man har haft vissa framgångar men även motgångar. Det är mycket viktigt att analysera vad som lyckades och vad som misslyckades för att kunna gå vidare med reformerna. Inom området för strukturfonder är de nya bestämmelserna tydligare. Man har kommit överens om möjligheterna för de olika fonderna. Det finns möjlighet att använda sig av finansiella rättelser. På vissa frågor har parlamentet och kommissionen lyckats komma överens och man har gjort framsteg.
Men det har funnits ett problem. Jag kan hålla med om att när vi har fattat beslut på politisk nivå som är tydliga och som går i rätt riktning, har kommissionens förmåga att genomföra besluten på samma sätt i alla sina tjänsteenheter varit svag. De har införlivats i vissa tjänsteenheter men inte i alla. Detta är en fråga som den nya kommissionen måste ägna mycket uppmärksamhet åt. Det är viktigt att man fattar rätt beslut, men det är lika viktigt att man har ett system som säkerställer att allt detta kommer att genomföras i sin helhet.
Inom området för MAP 2000 har man gjort vissa förbättringar i decentraliseringen i riktning mot de separata generaldirektoraten och skurit ner på byråkratin så att alla tjänstemän kan vara direkt ansvariga. Mycket återstår att göra. Och utformningen av framtidens kommission förbereds för den nya kommissionen. Det är mycket viktigt att den nya ordföranden har tillgång till alla uppgifter då han fattar beslut om portföljerna och, i samband med detta, även om tjänsteenheternas struktur.
Jag instämmer med föredraganden i hans tre huvudsakliga slutsatser. En är att man måste få till stånd ett förbättrat partnerskap/förvaltning av gemenskapens åtgärder. Det är mycket viktigt att kommissionen och medlemsstaterna agerar gemensamt och att bestämmelserna och ansvarsfördelningen är tydliga och delade och att vi vet hur man skall rätta till saker om de går fel. Vi har redan gjort en ansträngning och jag är övertygad om att vi kan fortsätta. Jag var glad över att uppmärksamma att föredragandena från budgetkontrollutskottet var närvarande vid de senaste sammanträdena med medlemsstaterna. Båda sidorna ansåg att det var nyttigt.
För det andra är frågan om decentralisering och delegering av kommissionens verksamhet oerhört viktig i synnerhet vad beträffar området för utomstående program, men vi måste ha mycket stränga regler för delegering av skötseln av gemenskapens politik och detta måste alltid fullföljas aktivt. I detta sammanhang finns det ett område i vilket problemen har varit fler än vad man förväntat sig. För dem som kom till detta parlament 1995 kan jag berätta att jag syftar på området för utomstående kontor som utför många uppgifter för unionens räkning. Tack vare samarbetet med parlamentet har vi haft möjlighet att enas om en budgetmässig ram, så att det alltid måste finnas kommentarer till budgeten. Som ni vet har vi kommit med ett förslag till handbok för de ärenden som kan överlämnas till utomstående källor och om de bestämmelser som måste respekteras. Men det är alldeles uppenbart att man måste fortsätta med detta arbete. Detta har också diskuterats i betänkandena av Elles, Brinkhorst och Bourlanges.
Det tredje område som är av stor vikt är den globala reformen av budgetförordningar. Även på detta område har det första meddelandet färdigställts. Dell'Alba var föredragande. Diskussionerna fortsätter. Vi väntar på revisionsrättens beslut gällande finanserna. Det är oerhört viktigt att försöka sätta in alla dessa små reformer i en enda tydlig världsomfattande budgetförordning där varje spelares roll och ansvar vad beträffar genomförandet av budgeten inom kommissionen, nämligen utanordnaren, styrekonomen och räkenskapsföraren, kommer att bli klart och tydligt definierad. Detta är oerhört viktigt.
Avslutningsvis, har det varit ett smärtsamt år och detta kommer uppenbarligen att vara sista gången vi har en öppen debatt i denna fråga. Det är oerhört viktigt för alla oss som bryr oss om unionens framtid, om ett gott verkställande av gemenskapens budget, och att skattebetalarna får valuta för sina pengar att försöka använda allt detta för att uppnå en mer grundlig reform som har klara mål och en ordentlig kapacitet för genomförande som kan leda till resultat. Jag säger detta enbart för att jag vet att det i parlamentet också finns personer som är mycket oroade och ganska förvirrade över denna offentliga debatt. Det är inte någon av oss som bär ansvaret för detta, men vi måste ta med detta i beräkningen. Vi hoppas att denna smärtsamma erfarenhet för kommissionen kommer att vara till gagn för nästa kommission, så att den stärker och inte försvagar reformprocessen.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär. En kort anmärkning från James Elles.

Elles
Herr ordförande! Jag skulle vilja klargöra en punkt i kommissionärens svar till denna debatt. Jag tackar honom för den information han gav oss beträffande flera av dessa uppförandekoder. Det finns emellertid en rapport som jag hänvisade till i mitt anförande som rör stycke 7 i januariresolutionen. I frånvaron av någon socialdemokratisk ledamot av budgetkontrollutskottet tror jag att jag bör göra detta på allas vägnar. Det står: " Ser fram emot rapporten från kommissionens ordförande i förberedelse för toppmötet i Köln om den interna reformen av kommissionen. Vi planerar att hålla en stor debatt under denna sammanträdesperiod i maj" . Jag skulle vilja be kommissionären att tillhandahålla denna rapport när den finns tillgänglig för det nya parlamentet, så att vi alla kommer att ha tillgång till denna information.

Liikanen
Jag vet att ett stort arbete har uträttats, under dessa exceptionella omständigheter, av ordförandens tjänsteenheter och kansli. Jag skall tala med honom om ärendet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förteckning över oavslutade lagförslag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0255/99) av Palacio Vallelersundi för utskottet för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förteckningen över lagstiftningsförslag som ej var färdigbehandlade den 1 maj 1999 med uppgift om ny rättslig grund och en eventuell ändring av lagstiftningsförfarandet till följd av Amsterdamfördragets ikraftträdande (C4-0134/99- SEK(1999)0581-C4-0219/99).

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, herr kommissionär! När jag inledde mitt anförande kom jag ihåg att detta är mitt sista betänkande som föredragande under den här mandatperioden. Jag tänkte på att det faktiskt är få parlamentsledamöter som har haft den turen och den äran att inleda sitt parlamentariska arbete, som dessutom sammanföll med debuten i ett institutionaliserat politiskt forum, med ett direktiv om rösträtt i kommunala val för medborgare inom unionen bosatta i annat medlemsland och avsluta det med betänkandet om konsekvenserna av ikraftträdandet av Amsterdamfördraget för innevarande lagstiftningsförslag.
När jag nu har sagt detta och när jag med ett visst vemod har blickat tillbaka på de betänkanden och de gånger jag under de här åren har talat här i kammaren, så går jag över till det som just nu upptar vår tid. Herr kommissionär, å utskottets för rättsliga frågor och medborgarrätt vägnar, vill jag för det första säga att vi trots Amsterdamfördragets hastiga ikraftträdande härmed bekräftar att vi mottager, bifaller och förstår det dokument ni nu har lagt fram, vilket jag hoppas parlamentet kommer att bekräfta i morgon. Det är ett väl genomfört arbete och personligen tycker jag att strategin är bra. Det är ett koncist upplägg där de viktigaste punkterna klart och tydligt redovisas.
Herr ordförande, herr kommissionär, när detta väl är sagt så kan parlamentet inte sträcka sig mycket längre. Det måste bli parlamentsledamöterna under nästa mandatperiod som för varje fall och i enlighet med kammarens förordning granskar utgångspunkten för den rättsliga grunden.
I betänkandet går man nämligen betydligt längre än att bara räkna upp de ändringar utskottet har observerat och föreslagit för övriga institutioner, även om dessa också måste kommas ihåg. Drygt ett hundra förfaranden har ändrats, åttio av dem övergår från samarbetsförfarande till medbeslutandeförfarande inom områdena för transport, miljö och sociala frågor. Vi kan även notera ändringar i den rättsliga grunden, särskilt för de frågor som beaktades i gamla artikel 43 (jordbruk) och som nu inkluderas under rubriken folkhälsa. Ändringar, och mycket viktiga sådana, vad gäller politik, innehåll, ambition, inspiration, underliggande politiska principer beträffande det som flyttas från tredje till första pelaren när det gäller rättsväsendet och inrikes frågor, samt den stora förändring som införlivandet av det sociala protokollet i själva förordningen kommer att innebära.
Inför denna mycket komplexa situation vill jag bara konstatera: I Amsterdamfördraget finns ingen övergångslag och inga övergångsbestämmelser, därför måste vi göra en fullständig och konstruktiv tolkning utifrån fördragets underliggande principer. En tolkning som för parlamentets del bör baseras på tre punkter: att motsvara det ansvar medborgarna givit oss genom att tillvarata de befogenheter som tillkommer parlamentet genom fördraget, och vars iakttagande vi måste övervaka. Detta gäller också för de befogenheter som tillkommer andra institutioner, till exempel det nya rådgivningsförfarandet till Regionkommittén eller Ekonomiska och sociala kommittén.
Herr ordförande, parlamentet kommer inte att tillåta att någon institution genomdriver sin tolkning i frågor som rör olika förfaranden, det är frågor som måste beaktas och godkännas med hänsyn till Amsterdamfördraget, något som klart och tydligt framgår av kommissionens betänkande. Ett förfarande som vi måste respektera. Utifrån detta finns även en annan viktig princip som förpliktar oss och som också har att göra med det ansvar jag tidigare talade om: principen om en åtgärds bevarande, det vill säga att vara så effektiv som möjligt och att så snabbt och bra som möjligt ge medborgarna ett svar. Där det är möjligt bekräftar och godkänner vi därför de processrättsliga handläggningsåtgärder som gör att varje åtgärd kan se dagen och träda i kraft så fort som möjligt.
Herr ordförande, vår grundregel bör därför vara omedgörlighet vid allmänna upplägg och maximal undfallenhet vid konkreta tillämpningar.
Herr ordförande, i dag står vi inför en förändring som på ett mycket bra sätt kan sammanfatta parlamentets grundregel, en förändring som med kommissionär Orejas ord från och med den första maj kommer att förse Europeiska unionen med " ett mera verkställande, demokratiskt och utåtriktat instrument, där man är öppen att föra en dialog med medborgarna" . Ett betänkande som enligt min mening gör rättvisa åt denna strategi.

Oreja
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag vill härmed tacka Ana de Palacio. Palacio nämnde sitt första och sitt sista anförande, men jag skulle vilja säga att i allt hon har företagit sig har hon visat prov på stort engagemang, kompetens och intelligens. Vi har alla, inklusive alla institutioner, berikats av det arbete hon utfört under de här fem åren.
När det gäller det betänkande som vi i dag har framför oss kan jag säga att i och med ikraftträdandet av Amsterdamfördraget så stod det klart, att vi var tvungna att lösa vissa frågor som berör den pågående lagstiftningsprocessen. Att Amsterdamfördragets ikraftträdande sammanföll med detta parlaments sista plenarsammanträde underlättade förvisso det hela, men vi är ändå övertygade om att det lojala samarbetet institutionerna emellan kommer att lösa eventuella problem.
Som ni vet remitterade kommissionen den 1 maj ett meddelande till parlamentet och rådet där man klart och tydligt angav vilka konsekvenser ikraftträdandet av Amsterdamfördraget får för alla de förslag som redan har lagts fram men som ännu inte har godkänts. 80 förslag är underställda ett samarbetsförfarande, dessa skall nu granskas och godkännas genom ett medbeslutandeförfarande. I ett tjugotal förslag kommer parlamentets delaktighet att ändras från ett enkelt utlåtande till medbeslutande, dessutom har den rättsliga grunden ändrats för 27 förslag.
Parlamentet har redan uttalat sig i några av de här förslagen och kommissionen har helt eller delvis tagit hänsyn till detta i sina ändrade förslag. Vi tycker det är viktigt att de europeiska medborgarna inte får ett intryck av att gemenskapens förmåga att fatta beslut är avhängig det nya fördragets ikraftträdande eller det kommande parlamentsvalet. Lagstiftningsarbetet måste därför fortgå.
I Palaciobetänkandet föreslås ett förfarande som bekräftar att det som Europaparlamentet valde efter Maastricht var rätt och som för parlamentets del är en bekräftelse på de lagstiftningsförfaranden som redan påbörjats, och vars rättsliga grund eller förfarande till följd av Amsterdamfördraget har ändrats. I några fall, nämligen de som berör godkännandet av slutsatserna från förhandlingarna om Agenda 2000, måste vi däremot agera mycket skyndsamt.
Jag vill tacka parlamentet för den kraftansträngning som gjorts för att, trots den korta tid man haft till sitt förfogande, ta upp alla brådskande ärenden vid detta plenarsammanträde, och då särskilt de ärenden som berör Agenda 2000.
Till sist tänkte jag ta upp de förslag som berör rättsväsendet och de interna angelägenheterna, förslag som fortfarande inte har godkänts och som har berörts av det faktum att Amsterdamfördraget förvandlat nämnda frågor till gemenskapsfrågor. Kommissionen kommer här formellt att lägga fram nya förslag som innehållsmässigt är desamma, men där det mest ändamålsenliga juridiska instrumentet kommer att användas, må vara förordning eller direktiv. Beträffande de två avtalen om överföring av handlingar och om erkännande av beslut i frågor om äktenskap och föräldraansvar - förslag som kommissionen i enlighet med fördraget kommer att godkänna i morgon - så kommer dessa omedelbart att vidarebefordras till rådet och parlamentet.
Avslutningsvis vill jag påpeka att den institutionella kalendern och de politiska förhållandena gör att Amsterdamfördragets ikraftträdande kommer att sammanfalla med ett nytt parlament och en ny kommission. På grund av detta är det de båda institutionerna som gemensamt måste återuppta dialogen med rådet. Fru Palacio, tack så mycket och grattis.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tvist mellan Europeiska unionen och Förenta staterna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av kommissionen om WTO-förfarandena för biläggande av tvisten mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Jag hälsar kommissionledamot Sir Leon Brittan välkommen.

Brittan
Herr ordförande! Jag vände mig till utskottet för externa ekonomiska förbindelser beträffande denna fråga den 13 juli och därefter debatterades frågan i rådet (allmänna frågor) den 26 april.
Vad beträffar hormoner, känner ni ju till att den slutgiltiga riskutvärdering som kommissionen påbörjade förra året efter det att överprövningsorganet dömde mot oss, inte kommer att slutföras före utgången av den skäliga frist som vi tilldelades den 13 maj. Kommissionen erhöll dock en interimsrapport från forskarna förra helgen och vi kommer att ha en inledande diskussion om denna på vårt möte i morgon. Det är därför alltför tidigt för mig att kommentera de forskningsdata som först nu har blivit tillgängliga i denna fråga, eller de slutsatser vi bör dra från dessa uppgifter i anslutning till WTO-fallet i Genève. Som jag sade, kommer vi att ha en första diskussion om forskningsrapporterna i morgon men vi räknar inte med att dra några slutsatser förrän vid ett senare möte. Jag kan dock säga ett par saker som jag tror är av ganska stor vikt i nuläget.
Jag bör understryka att det inte finns någon som helst anledning till att fatta ett nytt brådskande beslut p.g.a. folkhälsan eller att någon slags panik skall uppkomma. Det finns ett mycket enkelt skäl till detta: nämligen att det råder ett totalförbud mot användande av hormoner inom Europeiska gemenskapen och mot import av kött som har producerats med hormontillsatser, så att folkhälsan kan inte påverkas enbart p.g.a. att de vetenskapliga rapporter som just har kommit ut har publicerats, hur de än tolkas. Den fråga vi nu måste överväga är alltså inte vad vi skall göra för att skydda folkhälsan, som redan skyddas på ett tillfredsställande sätt, utan snarare, vilka följder dessa senaste rapporter kommer att få för hanteringen av WTO-frågan. Detta är uppenbarligen något som bör övervägas ordentligt. Det är först och främst en juridisk och ekonomisk fråga nu, och inte en fråga om folkhälsan.
Under tiden, och mot bakgrund av de olika ståndpunkter som har kommit till uttryck i parlamentet, skulle jag vilja understryka följande. Först och främst delar kommissionen naturligtvis parlamentets engagemang för högsta möjliga nivå av livsmedelssäkerhet för Europas konsumenter. För det andra har vi naturligtvis åtagit oss att fullgöra våra internationella förpliktelser enligt WTO. Det finns inget skäl till varför dessa två mål skulle vara motsägelsefulla. Om den vetenskapliga bevisningen berättigar detta, kan det nuvarande förbud, som helt och hållet skyddar de europeiska konsumenterna, kvarstå. Men det är viktigt med hänsyn till hanteringen av ärendet inom WTO att det skall finnas så stor genomblickbarhet som möjligt med hänsyn till den nya vetenskapliga information vi har fått. Om det skall vara övertygande internationellt sett, måste det stå klart för oss i vilken utsträckning det rör sig om en ny analys av redan befintligt material och i vilken utsträckning det grundar sig på nya studier. Det är troligt och det skulle vara förnuftigt om vi blev ombedda att tillkännage resultatet av alla nya studier av detta slag, antingen nu eller när de blivit slutförda. Jag försöker därför säkerställa att alla våra forskningsdata - som kommer att finnas tillgängliga för allmänheten på Internet - diskuteras med våra vetenskapliga kolleger i USA och Kanada, med målet att uppnå ett bättre samförstånd i denna fråga.
De data som nu finns tillgängliga fr.o.m. helgen kan utgöra ett viktigt nytt bidrag till debatten om denna fråga. Jag hoppas att forskarna och kontrollorganen på båda sidor av Atlanten kommer att inleda en givande dialog bl.a. på grundval av de uppgifter som jag litar på kommer att vara helt och hållet tillgängliga. Då kommer vi att vara i en ställning att bedöma hur vi skall handskas med frågan utifrån WTO: s nya rön och de amerikanska avsikterna beträffande detta.
Låt mig nu inrikta mig på bananer. Kommissionen beslöt i förra veckan - med ministerrådets samtycke - att inte överklaga vare sig vad beträffar ärendet i alla dess väsentliga delar eller den s.k. systemfrågan, men vi har för avsikt att fullfölja det senare ärendet, systemfrågan, i den panel som EU riktade mot avsnitt 301 i the US Trade Act . Vi har också för avsikt att fullfölja detta i den undersökande översynen för tvistlösning och om det är nödvändigt i nästa runda i handelsförhandlingarna.
Vad beträffar ämnets kärnfråga, är det nu vår avsikt att byta ut vår ordning för att uppfylla WTO-panelens beslut. Jag tror att alla är överens om att vårt mål måste vara i enlighet med WTO. Men detta är inte någon lätt uppgift. Vi ämnar att på ett utförligt sätt rådgöra med alla huvudaktörer med målet att lyckas åstadkomma ett system som inte kommer att hotas av vidare utmaningar från WTO: s sida. Jag diskuterade ärendet i Washington för två veckor sedan bl.a. med USA: s jordbruksminister. Efter mina möten följde diskussioner på tjänstemannanivå. Till följd av detta bad rådet kommissionen att lägga fram ändringsförslag för bananordningen före slutet av maj i ljuset av vidare kontakter med USA och övriga i huvudsak berörda parter.
Det har av dessa samtal tydligt framgått att det inte finns något enkelt sätt att säkerställa ett snabbt hävande av amerikanska sanktioner. Förenta staterna insisterar på att vårt system bör ändras både med hänsyn till tillståndsgivning och på ett sådant sätt att det säkerställer vad de ser som en tillräcklig tillgång till marknaden för latinamerikanska bananer. De är villiga att stödja en förlängning av undantaget från Lomé när det skall förnyas i februari, men de är tveksamma till idén om att utvidga dess räckvidd.
Vad beträffar tillståndsgivning, ser kommissionen möjligheten till ett anbudssystem som en effektiv, genomblickbar och icke-diskriminerande metod att fördela importlicenser. Samtidigt som amerikanerna godtog att en auktionsmetod beskrevs av panelen som en metod i enlighet med WTO-bestämmelserna, har de påpekat att de fortsätter att ställa sig tveksamma till legaliteten av ett sådant system.
Vi har också haft en inledande diskussion med Ecuador i vilken man har pekat ut landets huvudsakliga intresseområden och även påpekat att det anser att gemenskapen nu bör ge ersättning om vi inte omedelbart ser till att vår ordning är i överensstämmelse med WTO. Denna vecka kommer vi också att träffa AVS-länderna och planerar också ett möte med andra betydande leverantörer, så snart som möjligt. När dessa diskussioner har fullbordats kommer vi på ett bättre sätt att kunna bedöma förutsättningarna för en godtagbar lösning. Vi söker nå en ömsesidigt godtagbar lösning med USA och andra inblandade parter. Vi ser över de olika förslag som har gjorts av den panel som upprättades på begäran av Ecuador för att säkerställa att vi ändrar vårt system på ett sätt som överensstämmer med WTO. Vi arbetar på att nå en överenskommelse med alla parter om en reformerad ordning. Men om vi inte lyckas med detta är det uppenbarligen så, att vi måste föreslå de förändringar som vi själva anser skulle tillse att vår ordning blev i enlighet med WTO-bestämmelserna såsom de tolkas i de senaste besluten.
Avslutningsvis, tänker jag rikta in mig på ljuddämpningsutrustning. Frågan om flygplansbuller har fått en framträdande plats de senaste månaderna till följd av USA: s oro beträffande vår föreslagna förordning. Europeiska flygplatser är allt som oftast belägna tätt intill tättbefolkade områden, vilket medför att det finns en stor lokal oro beträffande buller i fråga om utvidgning av flygplatsernas kapacitet. Därför föreslog vi förra året en förordning som utarbetats för att minska flygplansbuller, bränslekonsumtion och föroreningar. Fr.o.m. år 2002 kommer det att bli en högsta gräns för det antal flygplan med äldre teknik som man skall tillåta att de används inom Europeiska unionen, inklusive flygplan som utrustats med s.k. ljudnedsättande utrustning eller ljuddämpare.
Amerikanerna har ofta argumenterat att detta de facto är diskriminerande mot flygplan som har sitt ursprung i Förenta staterna, och att det kommer att kosta USA: s industrier mer än 1 miljard dollar, eftersom dessa inte längre kommer att kunna sälja sina flygplan med ljudnedsättande utrustning till länder som gränsar till EU för att använda dessa till och från gemenskapens flygplatser. De har inte kunnat redogöra för grunderna för denna beräkning i detalj.
Under ett flertal möten på hög nivå med företrädare för USA, har kommissionen och företrädare för medlemsstaterna förklarat att denna åtgärd är icke-diskriminerande, att dess ekonomiska inflytande är begränsat, och att den enbart innebär att man inte tillåter ökning av antalet högljudda flygplan inom gemenskapen. Vi har också argumenterat att Internationella civila luftfartsorganisationens nuvarande miljövärdighetsbevis inte har uppdaterats sedan 1977, framför allt p.g.a. amerikansk motvilja.
Till följd av de senaste veckornas intensiva diskussioner tycks vi nu ha hittat ett sätt att oskadliggöra denna fråga. Förra veckan antog rådet den föreslagna förordningen om flygplansbuller men bestämde också, med tillbörlig hänsyn till parlamentets åsikter, att skjuta upp dess ikraftträdande ett år. I och med denna försening kommer vi att avsluta de diskussioner vi inledde med amerikanerna i mars. I dessa diskussioner kommer vi att inrikta oss på att främja arbetet inom Internationella civila luftfartsorganisationen för att uppnå nästa omgång med standarder för bullerbegränsning.
Avslutningsvis, har amerikanerna prioriterat att arbeta i ett högt tempo och i nära samarbete med Europeiska unionen inom denna ram. I dessa diskussioner kommer man också att ta upp mer omedelbara eller kortsiktiga bullerproblem. Vi kommer att överväga att föreslå ändringsförslag till vår lagstiftning för att tillgodose varje legitim oro från USA: s sida. Kommissionen ombeds att rapportera till rådet om framstegen i dessa diskussioner före september. Vi kommer också att hålla parlamentet noga underrättat, i synnerhet genom de berörda utskotten. Vi kommer naturligtvis att fortsätta med våra ansträngningar för att energiskt försvara europeiska intressen, men vi vill undvika onödiga och potentiellt skadliga handelsdispyter med USA. Vi förväntar oss att USA visar liknande återhållsamhet ifråga om andra ärenden där vi försöker hitta en lösning på våra meningsskiljaktigheter.

Mann, Erika
Kommissionär Brittan! Ni har än en gång klargjort läget mycket tydligt, och ni har ju också gått in på de olika handelsdiskussionerna som vi har fört under ett antal månader, och delvis under flera år. Jag är bekymrad över flera punkter. Jag vill gärna till att börja med gå in på den första. Alla dessa fall, dessa handelsdiskussioner, som vi för ögonblicket har med Förenta staterna och Kanada, är i princip tester, där man inom ramen för Världshandelsorganisationen provar ut gränserna för hur långt oberoendet och självständigheten egentligen sträcker sig för staterna när det gäller självbestämmande i fråga om viss politik, vare sig det handlar om konsumentskydd, allmän hälsovård, hur man kan föra politik inom ramen för utvecklingsländerna t.ex. när det gäller bananer, eller i fråga om normer. Allt detta är viktiga frågor, och vi har en världshandelsorganisation som har satt upp en ram vilken vi som handelspartner skall hålla oss inom. I princip och i det stora hela är vi också nöjda, men vi vet att det absolut finns gränssituationer och gränsfall, som avgörs genom överklaganden eller domstolsutslag. Det är denna situation vi befinner oss i.
Mitt andra bekymmer är att två modeller kolliderar, just när det gäller hormoner: den berömda amerikanska modellen, om jag får kalla den så, med ett annat hälsovårdssystem, och den europeiska modellen, som i högre utsträckning sätter hälsovården i förgrunden.
Det jag funderar över är hur vi i framtiden skall kunna umgås med varandra, och hur vi skall klara av att inom ramen för den nya världshandelsrundan kunna enas om fler gemensamma normer, men också å andra sidan kunna garantera en högre grad av oberoende och självständighet när det gäller självbestämmande för regioner och för stater. Det kommer inte att bli särskilt enkelt, och vi har ju i utskottet också ofta diskuterat hur man skall kunna göra det. Detta hormonfall kommer att bli en test för Europeiska unionen. Inget av det som vi har upplevt när det gäller bananstriden kommer att kunna jämföras med detta. Ty här kommer naturligtvis konsumenterna att reagera mycket känsligt och vilja få garantier för så mycket omtanke och säkerhet från politikens sida, som det över huvud taget är tänkbart.
För ögonblicket är jag mycket osäker på hur vi skall kunna reagera med tanke på det svar ni har gett oss. Vi bör i varje fall inte bortse från någon möjlighet, och vi bör på nuvarande stadium inte i något fall - detta är vad min grupp anser, andra kolleger kommer också att tala om det - göra något som helst medgivande. Vi bör inte i något fall yttra oss politiskt i den riktningen att vi förpliktar oss till något, innan vi har tillgång till det slutgiltiga resultatet av den vetenskapliga undersökningen. Först då bör vi rådgöra på nytt, och detta bör ske gemensamt mellan parlamentet, rådet och kommissionen, om hur vi skall gå vidare. För närvarande anser jag att varje form av uttalande här vore förhastat.

Kittelmann
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! I en tid av stor upprördhet, vare sig det rör Kosovokonflikten eller någon annan konflikt, måste vi återigen i Europaparlamentet tala om en fråga som vi gemensamt har ägnat oss alltför länge åt, nämligen handelstvisten med USA. Förenta staterna insisterar på en ståndpunkt, vare sig det gäller bananer, vilket väl nu lösts på ert sätt, eller när det gäller hormoner, där det är utomordentligt svårt att ändra måttstocken så att man får förståelse för den också utanför Europeiska unionen, ty de handelstvister som det här handlar om utgör enbart 2 procent av den gemensamma handeln.
Men just därför vill jag här rikta en tydlig vädjan till Förenta staterna. Trots att vi européer är medvetna om nödvändigheten av innovation, lägger vi vikt vid att inte försumma våra traditionella rötter. Jag tänker här till exempel på bananodlingen i vissa medlemsländer och skyddet för våra konsumenter, inför vilka vi har ansvaret som valda ledamöter, och detta skydd måste vi fortsätta att bygga ut.
Vi tillåter oss här också att göra den ena eller andra prioriteringen på annat sätt än våra amerikanska kolleger i kongressen. Men jag anser att det är synnerligen nödvändigt att också rikta en vädjan till kommissionen och rådet. Sir Leon Brittan, vi har under de senaste åren fått den utomordentligt positiva erfarenheten av er att ni under de transatlantiska handelstvisterna har arbetat mycket nära tillsammans med Europaparlamentet. Jag vill tacka er mycket varmt för detta, men ni ensam utgör inte kommissionen eller rådet. Jag vill därför även i min grupps namn be om att man energiskt ingriper mot strävanden att lösa handelstvisterna genom att förlänga förfarandet inför WTO, i syfte att fördröja resultatet. Jag vill erinra oss alla om vad vi redan ofta gjort. Europeiska unionen och Förenta staterna, Kanada, Nya Zeeland och Australien har alla en röst i WTO, men hundratals utvecklingsländer, som väntar i WTO i förhoppning om att man även skall ta hänsyn till deras intressen, får inte åsidosättas på grund av utdragna tvister mellan Europeiska unionen och USA, eftersom det också handlar om andra väsentliga problem.
Jag ber också om att vi européer inte skall tänka på att bara dra ut på tiden för att förhala hävandet av de missförhållanden som är orsaken. Som huvudföredragande i Europaparlamentet vill jag också varna för att ett sådant uppträdande kan försvaga WTO: s anseende både i USA och hos våra egna väljare, om man av ytliga politiska motiv leker med WTO: s regler.
Jag vill också vädja till den socialdemokratiska gruppen att hjälpa till att hålla PPE: s kurs i denna fråga. Vi ser alla de många politiska svårigheter som bananbeslutet och hormonfallet orsakar oss. Trots detta får vi på grund av dessa svårigheter inte förlora de allmänna riktlinjerna för en rättsenlig och faktiskt genomförbar lösning ur sikte. WTO: s bananbeslut kräver av oss klara bestämmelser för de egna producenterna och AVS-producenterna vad gäller adekvat tillträde till marknaden för varje tredje land. Jag vädjar dessutom om en så snabb lösning som möjligt, eftersom andra näringsgrenar belastas avsevärt sedan USA infört berättigade strafftullar, vilket äventyrar arbetstillfällen i Europa. Vid granskningen av och tillståndet för hormonbehandlat nötkött från USA ber jag er betänka att vi har inrättat en multilateral rättslig ram just för att skydda de svagare. Tack vare WTO, och eftersom vi inte ger efter för den mäktiga marknaden, kan man göra sina berättigade betänkligheter gällande i ett rättsligt förfarande. Men om det inte går att få fram några entydiga vetenskapliga bevis, kan inget importförbud utfärdas. I dag har vi dock erhållit det första av en rad utlåtanden om granskning av de hälsorisker som hormonbehandlat kött medför. Till att börja med framgår det av detta att förtäring av sådant kött inte är riskfri. Men vi bör nu undvika ett transatlantiskt och även ett europeiskt krig om trossatser med hänsyn till enskilda utlåtanden, och i lugn och ro avvakta vetenskapens fullständiga utlåtande. Av inläggen märker jag att det mer är en fråga om känslor än om sakkunskap.
Vi har i dag försökt binda samman de olika uppfattningar som finns i Europaparlamentet till en gemensam resolution, för att Europa i dessa viktiga frågor skall kunna tala med en röst. Jag ber er därför att rösta för denna resolution.

Mulder
Herr ordförande! För min grupp är det viktigaste att vi har slutit ett avtal inom ramen för WTO, och att vi också måste respektera domstolens uttalanden som man har kommit överens om inom denna ram. Jag kan sålunda instämma i det kommissionären förklarade om slutsatserna.
Problemet är avsevärt svårare på området för animaliska hormoner. Jag anser att det först och främst oomkullrunkeligt måste stå fast att det inte är farligt för folkhälsan. Den andra aspekten som jag gärna skulle vilja knyta till diskussionen är djurvänligheten. Kan dessa hormon tillhandahållas utan att djuren åsamkas skada? Jag tror att tankarna kring denna punkt i Europa skiljer sig tydligt från dem i Förenta staterna, och detta kommer också att utgöra en av de frågor som vi måste ta upp under de kommande förhandlingarna.
En annan aspekt som jag skulle vilja fråga kommissionären om är följande: Vad händer när vi tillåter märkt hormonkött från Förenta staterna? Har vi då rätt att förbjuda de europeiska producenterna att också använda animaliska hormoner? Vilka konsekvenser får då detta?
Slutligen, har parlamentet redan sagt både det ena och det andra om hela kvalitetspolitiken beträffande jordbruksprodukter. Jag skulle särskilt vilja hänvisa till den resolution som parlamentet antog med enhällighet i oktober förra året, och som i stora drag anger hur en kvalitetspolitik för europeiska jordbruksprodukter skulle kunna se ut. Jag skulle gärna vilja rekommendera detta inför framtida diskussioner.

Herzog
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tar två lärdomar av konflikterna nyligen med Förenta staterna: för det första behovet av att utveckla dialogen med amerikanerna, men också med andra områden i världen, för vi kommer att behöva, och behöver redan, nya allianser. För det andra behovet av större vaksamhet inom Europeiska unionen i förhandlingarna med WTO, med tanke på deras ökande betydelse, och detta är självfallet ett kollektivt problem som också berör Europaparlamentet.
Jag tror att i bananaffären, som ni skötte bra, är det viktigt att fortsätta Europeiska unionens åtgärder inför WTO mot lagstiftningen av unilateral karaktär. När det gäller hormonkött står grundläggande frågor på spel: livsmedelssäkerhet, val av jordbruksmodell. Det förefaller mig som om delrapporten och den oro som uttryckts i Transatlantic consumer dialogue snarare stärker vår ståndpunkt och att det är viktigt, som Erika Mann sade, att inte göra några eftergifter på detta stadium. Om det skall finnas någon kompensation måste den vara av helt provisorisk art. När det gäller märkning skulle det vara ett byte av filosofi som för närvarande grymt skulle kunna försvaga vår ställning.
Men framför allt, herr kommissionär, med tanke på de problem som uppstod på grund av de gamla WTO-avtalen om denna typ av produkter, skulle jag vilja fråga er om ni kan förbinda er att på nytt öppna WTO-ärendet på två punkter: en bättre definition av försiktighetsprincipen, med bl.a. omvänd bevisbörda vid eventuella tvivel, och för det andra en bättre definition av expertutlåtande, eftersom " codex alimentarus" inte kan betraktas som en berättigad entydig referens.

Graefe zu Baringdorf
Tack, herr ordförande! Med all respekt, Sir Brittan, men vi måste nu diskutera detta, och om ni säger att det inte finns någon anledning till panik för konsumenten, eftersom vi ju har ett förbud, så måste jag säga att vi var nära att ge upp detta förbud, och det handlar här, som Mann säger, säkerligen om the way of life i Amerika respektive Europa. Men det handlar också om handfasta intressen hos hormontillverkare och användare här i Europa, herr Kittelmann, det märker man i ert tal, som ju är så försiktigt. Vi har nämligen nu just detta: inga känslor, utan ett vetenskapligt bevis - vilket, som krävts, är kvalitativt och inte innebär kvantitativa säkerhetsåtgärder - för att hormonanvändning är skadlig, att den äventyrar hälsan, att den kan framkalla cancer, att den medför att flickornas pubertet sätter in tidigare, om jag översätter det som står där. Som vi alltid sagt och som vi hänvisat till: Att använda könshormoner betyder att hormonhalten hos barn just i denna känsliga fas råkar i oordning.
Sir Brittan, här måste man prioritera konsumentskyddet, och det är inte någon rättslig fråga, utan den rättsliga frågan skall underordnas konsumentskyddet och omsorgen om våra medborgare. Det handlar inte heller om, herr Mulder, att man här inte respekterar WTO-förhandlingarna eller WTO-reglerna. Vi vill absolut hålla oss till dem, men vi måste utforma dem med våra medel, och vi måste också vidareutveckla dem i diskussionen, på det sociala och ekologiska området, på hälsoområdet samt på det kulturella området.
Sir Brittan, vi har sett att när man tillämpar sådana tveksamma preparat står dörren öppen även för förbjuden användning. Vi ser ju nu på de prov som kommissionen har tagit att också användning av förbjudna hormoner förekommer i USA och att det inte stämmer när det försäkras att det är hormonfritt kött som kommer hit. Det betyder att vi, om vi ger upp detta hormonförbud, även här skulle tvingas tillåta hormonanvändning med alla dess negativa konsekvenser. Sir Brittan, när det gäller läkemedel kanske man kan finna sig i en biverkning, men för födoämnen får det inte finnas sådana biverkningar, och här måste en omvänd bevisbörda utformas, så att de som producerar dessa medel och vill använda dem, måste bevisa att de är oskadliga. Det är i den riktningen vi måste föra WTO-förhandlingarna och sedan ta upp vår europeiska way of life i samtalet och genomdriva den.

Dell'Alba
Herr ordförande, herr vice ordförande i kommissionen! Detta handelskrig - bananerna, hormonerna - har en bieffekt som, som vi alla vet, rör europeiska företag och ekonomiska sektorer som inte har någonting att göra med de sektorer som är föremål för kontroverserna. Det ingår i det här offensiva amerikanska synsättet som borde besvaras, uppenbarligen med samma medel, men för vars skull man inte kan fortsätta att ignorera det pris som betalas av vissa ekonomiska sektorer, och jag skulle säga även, Sir Leon, särskilt av vissa länder i relation till andra. Jag har aldrig varit någon fanatisk nationalist men det är inget tvivel om att om vi tittar på statistiken - och ni kan den bättre än vi - är Italien och vissa italienska ekonomiska sektorer bland de värst drabbade av dessa tullhinder från amerikansk sida. Till exempel lider sektorn batterier och ackumulatorer mycket allvarliga förluster, på miljontals och åter miljontals dollar, till följd av en tull på 100 procent i kraft och namn av detta krig.
Vårt förslag är därför att införa, vilket jag vet studeras vid GD I, en kompensationsfond att föreslå den budgetansvariga myndigheten att lägga in i budgeten, just för att ge ett vapen åt er, åt vår gemensamma handelspolitik, en fond, en reserv som kompenserar de europeiska företag som är oskyldiga offer för denna rättfärdiga och nödvändiga gemensamma handelspolitik. Det är detta förslag jag skulle vilja att parlamentet bifaller, men jag skulle under tiden vilja uppmuntra de studier ni gör för att det skall bli ett konkret förslag, för att den nya budgetplanen och den nya budgeten även skall innehålla en PM, en precis hänvisning till detta tilläggsvapen i vår gemensamma handelspolitik.

Roth-Behrend
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag har lyssnat uppmärksamt på er. Ert tal har överraskat mig, nej egentligen har det inte överraskat mig. Men det har ändå överraskat mig, ty det finns bara två förklaringar till det. Antingen kan ni inte läsa, eller också hade ni en förutfattad mening och ville gärna ha denna mening bekräftad, och därför gillar ni inte det vetenskapliga utlåtandet.
Låt oss dock fundera över var vi står i dag. Ni sade att det är en rättslig och ekonomisk fråga. Är det en rättslig fråga? WTO: s besvärsinstans har ålagt oss att bevisa att det finns en hälsorisk. Har den inte bevisats? Farligheten har bevisats, och var står vi då i dag? Mann sade att vi egentligen inte är säkra på hur vi skall reagera, och Kittelmann sade att vi bara kan göra det som är rättsligt och faktiskt möjligt att göra. Herr Kittelmann, jag ser med stort intresse fram mot att få höra hur ni skall förklara för era väljare vid valen i Berlin till parlamentet vad som är rättsligt och faktiskt möjligt att göra. Detta gjordes för 20 år sedan, Sir Leon Brittan, av era kolleger i Storbritannien, och vi har nu i dag denna situation med BSE. Ni är på väg att fortsätta detta med Storbritanniens regering, om ni tror att ni har deras stöd.
Låt oss tänka över var vi befinner oss? Vi har sex hormoner. Det vetenskapliga utlåtandet säger om alla dessa att de utgör en hälsorisk, och om ett av dem sägs att det är cancerframkallande och stimulerar tillväxten av cancer, och ni vågar på fullt allvar, Sir Leon Brittan, säga att vi nu måste ha mer öppenhet. Har ni det i ert generaldirektorat och i ert kabinett? Det skulle jag bara alltför gärna vilja veta. Vi skulle behöva mer öppenhet, nya analyser, men vilka? Analyser som är fördelaktiga för och tillfredsställer era egentliga önskningar? Och vi skulle behöva nya vetenskapliga data. Vilka då, herr Brittan? Jag vet att ni egentligen ville ha märkningsvarianten. Det vet alla som kan läsa, se och höra. Men ni vet också vad märkningsvarianten innebär. Köttbiten kan kanske fortfarande märkas, men inte det som kommer sedan, inte köttfärsen, alls ingenting efter det! Det har ni från kommissionen ändå alltid sagt oss när vi varit för en omfattande märkning, och när parlamentet ville ha det. Den som är för en märkning, han säger klart och tydligt: Vi accepterar egentligen hälsorisker, vi tar dem inte på allvar, och vi accepterar att människor utsätts för risker. Barn i förpuberteten - det sade kollegan Graefe zu Baringdorf - herr Kittelmann, gå ut på gatan i Berlin och säg: Men det finns ju en märkning, det är visserligen synnerligen farligt för barn i puberteten och för alla andra också, för människor som redan har cancer stimulerar det tillväxten av tumörerna, och annars kan det vara cancerframkallande. Fantastiskt, gör det bara! Något bättre kan jag inte önska mig i valrörelsen!
Men säg mig ändå en sak, Sir Leon Brittan: Ni kommer inte att sitta kvar så länge till i ert ämbete, och därför bör jag inte heller diskutera så intensivt med er. Vem företräder ni egentligen här? Företräder ni USA, eller företräder ni Europeiska unionen? I så fall vem i Europeiska unionen? I varje fall inte konsumenterna, ty då skulle ni känna till att en av de grundläggande principerna för lagstiftningen inom Europeiska unionen är att enbart säkra, invändningsfria produkter får komma ut på marknaden, och först då skall de märkas. Ty märkningen är inte någon varningsskylt, Sir Leon Brittan, utan märkningen är en information för konsumenterna, men förutsättningen är att produkterna är säkra. Men dessa produkter är inte säkra, och det som ni för ögonblicket ägnar er åt, skulle jag i normala fall beteckna som ett hasardspel, men det är oansvarigt, och jag kommer att klargöra för allmänheten vad kristdemokraterna i denna kammare står för!

Ferrer
Fru ordförande! Jag vill här kommentera den kris som uppstått inom banansektorn. Framför allt eftersom det vore logiskt att krisen enbart berörde denna. Vad som inte är så logiskt är att det som så många andra gånger är textilsektorn - bland andra sektorer - som får stå för konsekvenserna, trots att sektorn inte har något att göra med krisen i fråga. Såväl sänglinne av bomull som klädesplagg av kaschmir liksom andra produkter, närmare bestämt de som finns upptagna i den lista som bifogas Världshandelsorganisationens beslut, kommer att se sina exportavgifter höjas med 100 procent efter det beslut som antogs av WTO: s organ för skiljeförfarande. Detta kommer att inverka menligt på berörda företag, företag som kommissionären mycket väl vet är särskilt utsatta och som måste stå emot en massiv lågprisimport från Turkiet och Asien, företag vars situation redan nu är mycket oroväckande.
Det faktum att åtgärderna inte berör alla länder i Europeiska unionen kommer å andra sidan att medföra en allvarlig snedvridning av konkurrensreglerna på den gemensamma marknaden. Situationen för de företag som genom Förenta staternas sanktioner berörs av förändrade tullavgifter kommer att förvärras.
Därför är en snabb lösning av konflikten av största betydelse för de sektorer som fallit offer för detta banankrig. Jag är därför mycket glad för alla ord, initiativ och åtgärder som här har räknats upp för att så fort som möjligt finna en möjlig lösning. Av den anledningen är jag också för ett inrättande av en kompensationsfond för de företag som berörs av sanktionerna, eftersom de annars skulle gå mot en djup kris och en eventuell undergång med påföljande förlust av arbetstillfällen i ett läge där vi verkar - från unionens sida vill verka - för en politisk lösning för ökad sysselsättning.

Iversen
Fru ordförande! Det finns en stor konsumentmedvetenhet. Det innebär att det inte är möjligt att godkänna vad som helst. Det betyder också att konsumenterna förväntar sig att livsmedlen har en ordentlig kvalitet, men framförallt förväntar sig och kräver konsumenterna att livsmedlen inte är hälsovådliga. Det står inte allt för bra till hos oss själva, men det är trots allt bättre än på många andra håll. Det vi ser i dag är en strid mellan två kontinenter. Som redan sagts, så handlar tvisten bland annat om hormoner i kött och i denna fråga är det helt klart, som också betonats här, att vi skall sätta konsumenternas intressen först. Märkning är över huvud taget inte en möjlighet, det är inte konsumenternas uppgift att vara försökskaniner för industrins påhitt; hälsan skall man inte spela med. Jag beklagar därför att märkning över huvud taget är en av de möjligheter som kommissionen har nämnt i sitt initiativ.
Problemet är ju att det är mycket svårt att få WTO att bli en förkämpe för konsumenternas intressen. Men saken är ju också att tron på frihandel har visat sig vara en förfelad tro. Det finns inga skäl till att förvänta sig att frihandeln skall lösa alla problem. Frihandel kan inte vara drivkraften för miljö- och konsumenthänsyn, helt enkelt därför att dessa två områden kräver en politisk bedömning som marknaden inte kan ta ansvar för. Vi måste därför få in ett mer politiskt synsätt i WTO. Och EU fortsätter med att kämpa för rätten att få försvara folkhälsan mot den fria marknaden.
På lång sikt nödgas vi alltså att kräva att kommissionen, när man förhandlar om dessa WTO-avtal, sätter konsument- och miljöhänsynen framför hänsynen till den heliga och fria marknaden. Ni kommer att tvingas att förstå detta i kommissionen: det går inte att bara ta hänsyn till den fria marknaden, för då förlorar konsumenterna, som vi sett i detta fall. Man kan inte överlåta ansvaret helt och hållet till marknaden.

Ordföranden
Innan jag lämnar ordet till Sir Leon Brittan har jag en begäran om inlägg för en ordningsfråga eller ett personligt uttalande från Kittelmann.

Kittelmann
Fru ordförande! Vad gäller arbetsordningen vill jag meddela ordalydelsen i det jag sade på grund av angreppen på Roth-Behrendt: " Vi bör nu avstå från ett transatlantiskt och ett europeiskt religionskrig i fråga om enskilda utlåtanden och i lugn och ro avvakta en fullständig vetenskaplig rapport innan vi handlar." Er känslosamhet, fru Roth-Berendt, framför allt de personliga angreppen på Sir Leon Brittan, var emotionellt omotiverade, under er nivå, och de liknade mer den valrörelse som ni vill bedriva i Berlin.

Ordföranden
Det var egentligen inte en ordningsfråga utan ett personligt uttalande.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Om Kittelmann har svårigheter att här förstå sina egna framföranden och utläggningar, borde jag kanske hålla mitt tal en gång till. Annars befarar jag att han inte har förstått vilket mitt budskap var.

Ordföranden
Kära kolleger! Vid denna sena timme är det fullständigt normalt att det uppstår missförstånd.
Jag är övertygad om att Sir Leon Brittan, om vi känner honom rätt, kommer att ge oss klarhet på ett mästerligt sätt.

Brittan
Fru ordförande! Jag skall göra mitt bästa. Låt mig inleda med bananfrågan, som är av stor betydelse för ett stort antal människor. Det var med stort intresse som jag lyssnade till vad som sades, t.ex. av dell'Alba och Ferrer. Vi försöker lösa frågan genom att komma med förslag, efter att ha rådfrågat alla de människor som har ett legitimt intresse i ärendet, som jag hoppas kommer att vara godtagbara för alla parter, för att ta itu med problemet genom ändring av vår ordning. Om detta inträffar kommer sanktionerna definitionsmässigt att nå ett slut och det är det snabbaste sättet att avskaffa dem. Men man kan inte tvinga folk att nå överenskommelser och vi måste därför räkna med möjligheten att vi inte når en uttömmande överenskommelse. Vi måste då göra vårt bästa, efter att vi hört vad alla parter har att säga, för att få till stånd förändringar som är i enlighet med bestämmelserna och som tillfredsställer så många människor som möjligt, om inte alla. Detta kan vi naturligtvis göra. Men under dessa omständigheter kommer vi att kunna säga till Förenta staterna att sanktionerna inte är berättigade. Det enda sättet att tvinga Förenta staterna att upphöra med sanktionerna är genom WTO och därför kan jag försäkra herr Herzog om att vi kommer att fortsätta med fallet med avsnitt 301 även inom WTO.
Vad beträffar frågan om ersättning, finns det avsevärda svårigheter beträffande huruvida det är möjligt att ge detta och det finns vissa nackdelar som, om de tas upp, enbart skulle ge hjälp och undsättning till våra motståndare i detta ärende. Jag skulle inte vilja göra detta offentligen, men jag kan mycket väl förstå den djupa oro som finns. I morse höll jag i Bryssel, innan jag kom hit, ett möte med företrädare för den europeiska textilindustrin och jag förstår precis hur allvarlig denna situation är för dem och för andra som befinner sig på mottagarsidan. Vi kommer därför att fortsätta ihärdigt och har åtagit oss att lägga fram fyra förslag till rådet i slutet av månaden, med eller utan någon överenskommelse med våra handelspartners.
Låt mig nu inrikta mig på hormoner. Jag måste erkänna att jag trodde att Roth-Behrendt hade fått alltsammans om bakfoten i hennes kommentarer beträffande mig, och likaså det hon sade om Kittelmann, som inte var berättigat. Vad beträffar mig själv är det inte alls frågan om, vilket hennes ton om inte hennes ord implicerade, att jag skulle bortse från konsumenternas intressen eller önska sätta människors hälsa på spel. Jag är rädd att hennes tolkning till det motsatta smakar litet av valkampanj snarare än utövande av sunt förnuft, eftersom mitt huvudresonemang var mycket enkelt: så länge som förbudet finns, kommer det inte att finnas någon hälsorisk eftersom kött som producerats med hormontillsatser inte tillåts inom Europeiska unionen. Eftersom ingen för närvarande har föreslagit att ta bort förbudet, så har jag sannerligen inte kommit med något sådant förslag. Det finns för närvarande inget annat någon kan göra till skydd för européernas hälsa än att förhindra att något kommer in. Man kan inte göra mer än så; man kan inte ha ett dubbelt förbud. Den uppgift vi nu står inför är hur vi på bästa sätt kan hantera den situation som uppkommit som ett resultat av dessa rapporter.
På detta stadium skulle jag vilja kommentera några av de mer omfattande frågor som Mann och Kittelman har tagit upp. Vi måste fråga oss: finns det en grundläggande konflikt, som herr Iversen tycks föreslå, mellan handel och konsumentskydd? Svaret är nej! Det är alldeles uppenbart att det enligt WTO-bestämmelserna är tillåtligt att förbjuda farliga produkter. De tillåter inte förbud av produkter p.g.a. att någon hävdar att de är farliga, det måste finnas ett skäl. Det går längre än så: man behöver inte ha bevis för att produkterna är farliga, men man måste ha välgrundade belägg, trots att de inte nödvändigtvis utgör majoritetens åsikt eller forskarsamfundets dominerande åsikt.
När WTO såg över vårt hormonförbud - som naturligtvis existerade långt innan WTO upprättades - kom den fram till den slutsatsen att det förfarande genom vilket vi hade kommit fram till detta förbud inte var en riskutvärdering som uppfyllde den standard som det skulle vara skäligt att begära innan ett förbud utfärdas. Det är just av detta skäl som vi har inlett en ny riskutvärdering, och vi har fått interimsresultaten av denna som, såvitt jag förstår, delvis är härledda från ett nytt studium av utgiven litteratur på grundval av de kriterier som överprövningsorganet satt upp och delvis från de interimsslutsatser som kommit av vissa av de sjutton nya studier vi har beställt. Det är en interimsrapport: den slutgiltiga rapporten kommer mot slutet av året.
Den fråga vi måste ställa oss är: hur skall vi ta itu med denna situation med hänsyn till WTO? Det leder inte till någonting att säga att vi har vår rapport, och att det därmed skulle vara bevisat, eftersom detta inte undanröjer det hot som sanktioner innebär. Ni har talat med människorna i de länder som påverkas av banansanktionerna. Jag kan berätta för er att möjligheterna till sanktioner från USA: s sida i denna fråga är mycket mer allvarliga och att säga att det är förnuftigt att dessa upptäckter skall offentliggöras i så stor utsträckning som möjligt innebär därför att man handlar i hög grad för europeiska konsumenters intressen, för europeiska individer och för europeisk sysselsättning. Detta har ännu inte skatt. Jag hoppas att det mycket snart kommer att ske i högre grad. Det bör finnas en allvarlig diskussion forskare emellan på båda sidor om Atlanten, för jag betvivlar inte att Förenta staterna bryr sig om sina medborgares hälsa: det är hittills inte bevisat att det föreligger en risk, och om det är så att vi har bevis, är det tillbörligt att visa upp dessa för Förenta staterna och för alla andra.
Frågan är alltså: vid vilken tidpunkt skall vi göra detta och hur skall vi gå till väga? Detta är något som kräver ytterligare övervägande. Det finns ingen grundläggande konflikt mellan konsumentskydd och handel. WTO: s nuvarande ståndpunkt sörjer för en sådan jämvikt på ett tillbörligt sätt. Jag säger inte att det är perfekt - detta är inte alls vad jag skulle vilja säga till fru Mann och herr Kittelmann. Vi måste i den kommande rundan i handelsförhandlingarna överväga exakt hur vi kan förbättra bestämmelserna och göra dem tydligare. Jag instämmer med Herzog i att en av de saker vi måste göra är att få fram en bättre definition på vad försiktighetsprincipen egentligen innebär. Jag hoppas att det då blir möjligt för parlamentet att överväga dessa frågor på grundval av vad som egentligen har ägt rum, med vetskapen om att några förhastade åtgärder som skulle kunna komma att utgöra ett hot mot de europeiska medborgarnas hälsa inte kommer i fråga.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Jag har avslutningsvis mottagit 8 resolutionsförslag.
Omröstningen om dessa resolutioner kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Reducerad mervärdesskattesats på arbetsintensiva tjänster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0207/99) av Thyssen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG beträffande möjlighet att på försök tillämpa en reducerad mervärdesskattesats på arbetsintensiva tjänster (KOM(1999)0062 - C4-0169/99-99/0056 (CNS).

Thyssen
Fru ordförande, herr kommissionär! Det betänkande som jag i kväll förväntas redogöra för på det ekonomiska utskottets vägnar anknyter till kommissionens förslag om att ändra det sjätte mervärdesskattedirektivet på så sätt att medlemsstaterna får möjligheten att i form av ett experiment tillämpa en sänkt mervärdesskattesats på mycket arbetsintensiva tjänster.
Förslaget har en lång förhistoria. Alltsedan 1991 har vi i parlamentet krävt att åtminstone de bestämt arbetsintensiva tjänsterna skall tas upp i bilaga H i det nämnda direktivet. Kommissionen har dessvärre aldrig delat vår iver vad detta beträffar. Det kostade oss till och med åtskilliga timmars förhandlingar innan vi lyckades få kommissionen att sträcka sig till att låta undersöka de möjliga effekterna för sysselsättningen av en sådan åtgärd. Slutligen tvingades vi vänta på uppdrag från Europeiska rådet i Wien innan kommissionen verkligen formulerade ett konkret förslag.
Men frågan i dag är vad parlamentet anser om förslaget som ligger på bordet. Nåväl, herr kommissionär, vi stöder ert förslag. Vissa yrkesorganisationer beklagar visserligen att det endast handlar om ett experiment med begränsad varaktighet och inte om en definitiv åtgärd. Vi förstår deras besvikelse, men vi säger dock till dessa att det är bättre med någonting än ingenting alls, och om vi inte kan övertyga med argument, så låt oss då göra det med hjälp av de uppgifter som vi tveklöst kommer att insamla tack vare detta experiment.
Just därför att det rör sig om ett experiment gav majoriteten i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik sitt stöd till de allmänna kriterierna och till att tillämpningsområdet inte begränsas till vissa bestämda sektorer. Naturligtvis vill vi alla gärna betona vissa saker, inte minst precis före valet. Vi kan fokusera på livsmiljön, på tjänster till familjer, på delar av sektorer som vi hänför till den sociala ekonomin och så vidare. Detta är alla hedervärda initiativ, men ändå är det bättre att nu inte göra några val på det planet. Det tillåter medlemsstaterna att rikta sina experiment till de sektorer där de kan vänta den största nyttan. Desto bredare testet är, desto mer uppgifter får vi och desto större blir chansen till välgrundade definitiva åtgärder för att säkerställa en tillkommande varaktig sysselsättning, och det var ju det som i slutändan var vår mening.
Herr kommissionär! Vi har antagit sju ändringsförslag i utskottet för ekonomi. Vi är övertygade om att de förtydligar och förbättrar förslaget. Det handlar inte om stora principfrågor, förutom på en punkt: tillståndsförfarandet. Varken utskottet för sysselsättning och socialfrågor eller utskottet för ekonomi förstår varför det inte skulle vara kommissionen som beviljar medlemsstaterna tillstånd att påbörja ett experiment. Kommissionen är ju faktiskt den verkställande makten. Möjligen vill rådet självt hålla i trådarna, och i de skattepolitiska angelägenheterna har rådet alltjämt sista ordet. Detta går vi alltså med på, men det är för oss att gå för långt att tvingas fastställa att rådet endast kan bevilja tillstånd genom enhälliga beslut. Det gör förfarandet onödigt tungrott. Det kommer att ha en bromsande effekt på möjligheten att genomföra åtgärden. Detta kan leda till veto och obstruktion. Detta anser vi därför oacceptabelt - därav vårt ändringsförslag 4. Vi kan acceptera att rådet vill sköta detta självt, men i så fall måste det ske med kvalificerad majoritet, tack. Inga juridiska argument föreligger för att inte anta detta.
Herr kommissionär! Jag skulle gärna vilja ha er åsikt i frågan, och jag skulle också gärna vilja veta något om rådets timing . Slutligen vill jag i samband med mitt sista betänkandet i denna församling tacka er för det alltid lika angenäma samarbetet.

Van Velzen, Wim
Fru ordförande! Jag tror aldrig att jag har talat i detta parlament så här sent någon gång. Det gläder mig att kunna meddela er att det också absolut är för sista gången.
Det är egentligen en aning förödmjukande att tvingas behandla ett betänkande som jag alltid har varit en stark förespråkare av, under den här sortens omständigheter och i en situation där det som gäller är: take it or leave it . Vi är så glada för att det äntligen har framlagts så att man aktar sig för att komma med för hårda kommentarer. Men det finns dock saker att kommentera, även om detta bara rör den tid som det har tagit att komma fram till detta förslag. I själva verket kan man bäst beskriva hastigheten med vilken vi mottog förslaget som den hastighet en snigel håller som saktar ner före en kurva. Framför allt är det försiktighet som har präglat både kommissionens och rådets hållning. Jag har intrycket av att detta främst gäller rådet, där man enligt min uppfattning har hyst en överdriven rädsla för konkurrens och för instrumentets framgång. Det har hänt mig åtskilliga gånger att man i diskussioner, till exempel med företrädare från Tyskland, har sagt: tänk dig att det blir en succé i Nederländerna, då blir vi naturligtvis på grund av samhälleliga påtryckningar tvingade att tillämpa instrumentet i vårt land också. Du kan föreställa dig vad som skulle hända. Om det blir en succé för skapandet av sysselsättning så skulle det kunna orsaka ett problem i Tyskland. Jag har aldrig begripit detta, och jag känner mig inte heller så särskilt skyldig för det. Något som också irriterar mig särdeles är att just de medlemsstater som ständigt upprepar ordet subsidiaritet är de som har skapat flest problem med att ge tillstånd till de medlemsstater som säger: Lyssna, det är inte det enda instrumentet, men det är ändock ett instrument som vi vill tillämpa för att se till att det skapas extra sysselsättning.
När jag under förberedelserna inför toppmötet i Luxemburg framlade förslaget om den så kallade sociala mervärdesskatten - vilket jag för övrigt inte var först om, för parlamentsledamöterna hade redan en gång föregåtts på den punkten - menade jag mig handla i andan av Delors vitbok. Delors hade redan signalerat att vi i Europa hade pådyvlat oss ett system där arbete har gjorts väldigt dyrt, väldigt dyrt i förhållande till slöseriet med energi, grundämnen och den fullständiga fria rörligheten för kapital. Detta är enligt min mening alltjämt det centrala ämnet och problemet i unionen. Jag anser också beträffande behandlingen av denna fråga att medlemsstaterna fortfarande har uträttat alldeles för litet. Den sociala mervärdesskatten är inom denna ram absolut inte den fullständiga lösningen. Det är bara en liten del av lösningen. Men det kan ändå utgöra en lösning på tjänsteområdet på lokal och regional nivå.
Kommissionen har en gång skrivit en intressant rapport, employment-rate report , i vilken man har jämfört unionens sysselsättningsprestation, med Förenta staternas. En av de överraskande slutsatserna var att vi egentligen inte ligger efter Förenta staterna på något enda område, förutom ett, nämligen inom tjänstesektorn, och detta gäller alla tjänster, från de lägsta till de högsta. Enligt min uppfattning skulle en sänkning av mervärdesskatten just inom tjänstesektorn kunna påverka situationen på lokal och regional nivå, och åtminstone kunna gynna denna sektor. Här kan man få efterfrågan och utbud att sammanfalla. Det gäller äldreomsorg, sysselsättning för funktionshindrade och miljöprojekt och så vidare. Jag vill lika litet som Thyssen här göra något val, och jag låter medlemsstaterna välja fritt mellan de möjligheter som förslaget erbjuder och se vad som bäst passar deras behov och möjligheter.
Liksom Thyssen vill jag göra ett antal påpekanden med anledning av de ändringsförslag som vi har framlagt. Jag finner liksom hon det absolut oacceptabelt att rådet med enhällighet skall besluta om det konkreta tillståndet för en medlemsstat att tillämpa detta. Det betyder att de medlemsstater som redan från början har satt sig på tvären här har fått det ultimata instrumentet för att i slutändan också än en gång lägga hinder i vägen. Jag anser att kommissionen här måste vara konsekvent och också här måste säga att en kvalificerad majoritet är den enda logiska, juridiska principen som man kan tillämpa vid godkännandet av systemet. Jag är särdeles nyfiken på kommissionärens reaktion beträffande detta.
Det som har förvånat mig, och också gjort mig något besviken, är slutligen att kommissionen inte själv har haft kontrollen över utvärderingen, att kommissionen egentligen överlåter styret till medlemsstaterna och egentligen därmed också initiativtagandet till nya förslag. Jag anser att kommissionen i nuläget, med förståelse för den situation där den befinner sig, i själva verket inte riktigt fungerar i förhållande till ovilliga medlemsstater, samt att kommissionen måste ägna ytterst noggrann uppmärksamhet åt framtiden. Om kommissionen lämnar ifrån sig utvärderingen och initiativtagandet till nya förslag såsom den gör i detta förslag, så sätter den verkligen yxan till dess existensberättigandes rot, och då är den i själva verket på väg att föröda något som är en ledande princip i unionen, nämligen initiativrätten. Den rätten tillkommer inte rådet utan den tillkommer kommissionen, och ni är skyldiga att se till att så förblir.

Peijs
Fru ordförande! Nu går det litet bättre med sysselsättningen inom Europeiska unionen. Häromsistens sjönk arbetslösheten under 10 procent, men vi skriver naturligtvis inte hem och berättar om detta, för det är alldeles för mycket.
Parlamentet har under lång tid tvingats sätta press på rådet och kommissionen för att få dem dit där vi nu befinner oss. Ändå är jag glad att vi nu här i parlamentet kan tala om ett konkret förslag. Men vi är inte färdiga i och med godkännandet av förslaget. Van Velzen och Thyssen har redan sagt det. Det föreligger ett stort hinder. Det är regeln som säger att förslag från medlemsstaterna om att införa en sänkt mervärdesskattesats måste antas av rådet med enhällighet. Emellertid utgör inte mervärdesskatten längre underlaget för medlemsstaternas bidrag till Europeiska unionen. Tidigare var alltid argumentet för regeln att underlaget urholkades.
Fru ordförande! Detta är struntprat i nuläget. Jag skulle kunna tänka mig att man frågar ett grannland följande: Gör det er något om min skomakare får tillämpa en sänkt mervärdesskattesats för sitt arbete? Men varför måste Finland kunna hindra att man i Nederländerna beviljar en sänkt mervärdesskattesats för skomakarna? Det kan jag verkligen inte begripa. Jag kan inte föreställa mig att någon skulle åka från Finland till Nederländerna med sina trasiga skor. Jag betraktar det alltså som att allt som parlamentet har fått, nu verkligen tas ifrån oss. Jag tror att snart kommer alla medlemsstater på nytt att stoppa allt som konkret föreslås. Jag finner detta utomordentligt otillfredsställande.
Ett antal medlemsstater har redan presenterat önskelistor, bland annat Nederländerna. Kan kommissionären ange i vilken utsträckning det råder enighet kring vissa konkreta förslag på dessa önskelistor? Exempelvis har renovering av byggnader och områden, av stadsdelar, nämnts. Jag tror att en sänkt mervärdesskattesats skulle kunna hindra hela stadsdelar från att förfalla. I Nederländerna står renovering inte på önskelistan. Följer alla dessa förslag någon linje, eller är det bara vad medlemsstaten gör det till?
Jag stöder helhjärtat föredragandens sätt att angripa problemet. Jag vill särskilt peka på hennes idéer kring utvärderingen av experimenten. Föredraganden vill att man skall undersöka vilka konkreta resultat som regleringen ger, bland annat pekar hon på priserna. Vad vi naturligtvis inte vill se är att sänkningen av mervärdesskattesatsen inte leder till en ökad efterfrågan och större sysselsättning, utan endast till en ökning av vinstmarginalerna.
Fru ordförande! Jag skulle gärna vilja tacka kommissionären för det angenäma samarbetet under dessa år. Jag hoppas att han i kväll visar litet flexibilitet vad beträffar ändringsförslagen. Jag tror att det finns med flera viktiga ändringsförslag. Han kan än en gång föra fram sin sak i kommissionen i fråga om medlemsstaterna. Det skulle vara en tjusig avslutning på dessa fem år.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionär, kolleger! I den liberala gruppens namn välkomnar jag detta kommissionsförslag. Det har redan sagts i kväll av olika talare: Hur ofta har vi inte i parlamentet krävt en sänkning av mervärdesskattesatsen för arbetsintensiva tjänster. Vi vet att det inte är det perfekta instrumentet för skapande av arbeten. Men genom en sänkning av mervärdesskattesatsen blir dessa tjänster mer betalbara och man får bort dem från den svarta marknaden. Trots att Europeiska kommissionen inte är övertygad om denna åtgärds sysselsättningsskapande karaktär eller potential, kom ändå det nederländska ekonomiska och sociala institutet för små och medelstora företag efter en studie fram till att detta skulle kunna leda till att 66 000 arbetstillfällen skapas. Det är trots allt en bunt jobb som inte är att förakta. Jag hoppas att experimentet som här genomförs kommer att leda till positiva resultat på sysselsättningsområdet. Vi får inte vara rädda för en negativ, budgetär återverkning, för titta på mervärdesskattesänkningen på området för prydnadsväxtodling. I mitt land ökade försäljningen till den grad att statens skatteintäkter ökade med 340 miljoner. Men kolleger, när det gäller att skapa sysselsättning måste medlemsstaterna framför allt arbeta med strukturella åtgärder, sänkning av lönekostnader, flexiblare arbetssätt, stimulering av deltidsarbete, och vi konstaterar mycket riktigt att det på detta område återstår rätt mycket att göra.

Blokland
Fru ordförande! Det är bra att rådet nu äntligen efter långa diskussioner öppnar för en möjlighet att, må så vara i form av ett experiment, tillämpa en sänkt mervärdesskattesats på arbetsintensiva, lokalt knutna tjänster.
I Nederländerna reducerades exempelvis skoreparationsbranschen under perioden 1992 till och med 1998 till följd av tillämpningen av den höga mervärdesskattesatsen. På grund av den höga kostnaden för att få skor lagade tenderar konsumenter snarare att kasta bort sina skor och köpa nya. Den extra belastningen av miljön som detta innebär kan genom ändringen av mervärdesskattedirektivet möjligtvis reduceras. Man kan också vänta en ökning av sysselsättningen i denna bransch.
Jag tackar föredraganden för att dessa effekter anges i ändringsförslag 1 och 2. Även bekämpandet av den " svarta ekonomin" är en god sak. Vid utvärderingen av detta experiment måste man uttryckligen uppmärksamma dessa aspekter. Jag stöder de framlagda ändringsförslagen och hoppas att rådet och Europeiska kommissionen också gör det.

Monti
Fru ordförande! Först av allt vill jag gratulera föredraganden, ledamot Thyssen, och återgälda de uppskattande orden för det samarbete vi har haft under dessa år.
Med detta förslag svarar kommissionen på en begäran från Europeiska rådet i Wien i december 1998. Det är alldeles sant att parlamentet sedan länge, sedan mycket länge, har bett kommissionen att röra sig i denna riktning. Men kommissionen väntade inte till februari 1999 innan den gjorde något: vi måste påminna om att den redan i september 1997 utarbetade ett meddelande till Europeiska rådet i Luxemburg om sysselsättningen, i vilket denna idé formulerades. Men det är sant att parlamentet hur som helst, redan långt innan dess, bad oss göra det. Varför har vi inte gjort det tidigare? Av ett grundläggande politiskt skäl: eftersom vi ville undvika genvägar i skattepolitiken till stöd för sysselsättningen.
Ledamot van Velzen har rätt när han hävdar att denna reducerade mervärdessskatt kan vara ett redskap, men den är inte huvudredskapet. Flera av er har påmint om att de huvudsakliga vägarna för att skapa jobb genom skatterna är skatten på energi och samordningen av skattesystemen som gör att man kan höja kapitalbeskattningen något och sänka beskattningen av arbete något.
Varför formulerade inte kommissionen denna idé om reducerad mervärdesskatt förrän i september 1997 när parlamentet begärde den sedan länge? Därför att inte förrän i september 1997 blev vi övertygade om att det gick rätt bra framåt i huvudfårorna. Då var paketet mot skadlig skattekonkurrens nästan utarbetat, och det undertecknades av medlemsländerna i december 1997. Förslaget om energibeskattning var på ett framskjutet stadium. I detta läge var vi alltså säkra på att detta förslag om reducerad mervärdesskatt skulle vara ett nyttigt ytterligare bidrag, och inte en genväg som får medlemsländerna att undvika huvudåtagandet.
Detta för att förklara för er varför vi agerade sent jämfört med era förhoppningar men, tror jag, i överensstämmelse med en helhetssyn.
Jag skall inte lägga ut texten för att beskriva förslaget, jag är glad att man generellt sett uppskattar och instämmer i det. Jag kan försäkra att kommissionen skall förverkliga, i kraft av dessa rapporter och på basis av de uppgifter den förfogar över, en total utvärdering och att den - om så erfordras - skall lägga fram förslag för att följa upp försöksverksamheten när försöksperioden gått ut.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att Thyssens betänkande till stor del stöder det angreppssätt kommissionen föreslår. Faktiskt har de viktigaste föreslagna ändringarna i grund och botten dessa mål: att insistera på de gynnsamma effekterna åtgärden har på anställningen av arbetskraft med inga eller små kvalifikationer, på miljön men även på reduktionen av svartarbete, att föranstalta att rådet kan besluta om tillstånd att tillämpa en reducerad mervärdesskattesats med kvalificerad majoritet och att kommissionen skall upprätta ett betänkande om en total utvärdering, om nödvändigt åtföljt av lämpliga förslag.
Jag kan försäkra er om att kommissionen till stor del delar dessa mål. Emellertid måste jag göra er uppmärksamma på det faktum att tillstånd att tillämpa en reducerad mervärdeksskattesats är en åtgärd som gäller harmoniseringen av lagstiftningen gällande mervärdesskatt, vilken omfattas i artikel 93 i Amsterdamfördraget, ex artikel 99. Under dessa förutsättningar tror jag inte man kan göra undantag från regeln att beslutet skall fattas av ett enhälligt råd. I övrigt är det uppenbart att kommissionen hoppas att åtgärden skall ha de gynnsamma effekter som anges.
Till slut måste jag understryka att om, som jag förmodar, vi alla hoppas på att detta förslag snabbt skall antas av rådet så att de tidsramar Thyssen begärt skall hållas, det vill säga ett ikraftträdande den 1 januari 2000, kan jag inte godta de föreslagna ändringarna.
Peijs har uppmanat mig att vara flexibel. I föreliggande fall tolkar jag flexibiliteten i meningen att uppnå resultat så snabbt som möjligt, och alltså tolkar jag paradoxalt nog denna begäran just i meningen att inte godta ändringarna, vilka inte skulle göra annat än sakta ned färden.
Jag vill också informera er om att, tack vare det tyska ordförandeskapet, det första mötet med arbetsgruppen inom rådet som utvärderar detta förslag har hållits i dag, och jag tror att vi kan vara hyggligt optimistiska.
Slutligen, fru ordförande, tjänar detta förslag - som jag hoppas skall gynna sysselsättningen mycket - också till att eliminera vissa tvivel på åtgärderna för skattesamordning från kommissionens och Europeiska unionens sida.
Här är ett fall där Bryssel inte vill skaffa sig mer makt utan återge makt till medlemsländerna och låta dem bestämma själva. Här är ett fall där skattesamordningen inte innebär högre skatter utan lägre skatter. Här är ett fall som helt syftar till sysselsättning. Jag hoppas att medlemsländerna vill utnyttja denna subsidiaritet vi beviljar dem, utan att gömma sig - såsom däremot van Velzen fruktar - bakom det bekväma i att ha ett hinder uppställt av Europeiska unionen för att inte utsättas för det betungande i att fatta beslut på eget ansvar.
Tack för det stöd ni har gett oss i kväll. Fru ordförande, även jag skulle vilja ta detta tillfälle för att tacka parlamentet och de ledamöter som har deltagit i debatten i kväll för det stora och övertygade stöd de ger till våra ansträngningar för skattesamordning.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Monti.
Föredraganden önskar komma med ett inlägg. Jag ger henne ordet genast.

Thyssen
Fru ordförande! Herr kommissionär! Jag tackar er för svaren på våra frågor. Av dessa drar jag slutsatsen att ni inte ger ert stöd ens till ändringsförslaget där vi försöker få till stånd ett tillståndsförfarande med majoritetsbeslut i stället för enhälligt beslut i rådet. Men tyvärr måste jag meddela er att ni inte övertygar mig med de juridiska argumenten. Jag antar att det finns politiska motiv för dessa, men några juridiska argument föreligger inte. Här handlar det om en tillämpningsåtgärd, och det handlar inte här om en allmän åtgärd. När man stiftar lagar, måste dessa naturligtvis med stöd av fördraget godkännas med enhällighet av rådet. Men så är tyvärr inte fallet när det gäller att genomföra konkreta angelägenheter. Det är en stor skillnad däremellan. Om det är rekommendationen som ni har fått från er rättstjänst - det är samma sak som tjänstemännen från kommissionen sade till oss i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik - så övertygar det oss ändå inte riktigt, och då skulle det kanske trots allt inte vara fel att än en gång granska detta juridiskt.

Ordföranden
Tack, fru Thyssen.
Innan kommissionär Monti svarar skall jag, om ni tillåter, lämna ordet till van Velzen så att Monti kan svara båda samtidigt.

Van Velzen, Wim
För det första delar jag helt Thyssens ståndpunkt; den rättsliga grunden för det argumentet är enligt min mening fullständigt bedräglig. Jag har en konkret fråga till kommissionären. Har han inom rådet sett några tecken på att de länder som redan från början skapade problem inte kommer att använda sig av sina blockeringsmöjligheter då man med enhällighet måste besluta om att bevilja en viss medlemsstat ett tillstånd?

Monti
Fru ordförande! Jag ser tydligt poängen i den punkt som tas upp av Thyssen och van Velzen. I vår totala utvärdering skulle vi, om vi hade följt denna linje att inte föreskriva enhällighet, ha fått mycket större principiella svårigheter än de vi redan har att få igenom förslaget i rådet. Jag måste påminna om att, till exempel, även dessa undantag på grundval av artikel 27, som i grund och botten är tillämpningar och inte ny lagstiftning, kräver enhällighet. Jag måste påminna om de stora svårigheter vi möter vad beträffar mervärdeskattekommittén som, till sin natur, är just en tillämpning. Ändå motsätter sig medlemsländerna att en regel skall kunna antas med kvalificerad majoritet. Jag kan alltså i viss utsträckning - visst kan jag det - dela er strävan, som också är min, efter en politiskt realistisk bedömning i en fråga som gäller sysselsättningen, där brådskan är stor. Med en uppoffring har jag ansett det lämpligt att följa den linje vi har följt.

Ordföranden
Tack kommissionär Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Nästa sammanträde kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
Sammanträdet avslutades kl. 23.20.

