Gemenskapens järnvägar
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande fyra betänkanden från utskottet för regionalpolitik, transport och turism: 
A5-0417/2002 av Georg Jarzembowski om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar (KOM(2002) 25 - C5-0038/2002 - 2002/25(COD)),
A5-0424/2002 av Dirk Sterckx om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om säkerhet på gemenskapens järnvägar och om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag och direktiv 2001/14/EG om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av avgifter för utnyttjande av järnvägsinfrastruktur och utfärdande av säkerhetsintyg (KOM(2002) 21 - C5-0039/2002 - 2002/0022(COD)),
A5-0418/2002 av Sylviane H. Ainardi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 96/48/EG och direktiv 2001/16/EG avseende driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet (KOM(2002) 2- C5-0045/2002 - 2002/0023(COD)),
A5-0441/2002 av Gilles Savary om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå (KOM(2002) 23 - C5-0046/2002 - 2002/0024(COD)).

de Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Först och främst vill jag uppriktigt tacka de fyra föredragande för det utmärkta arbete de har genomfört, vilket har möjliggjort att vi i dag i plenum behandlar några övergripande positiva betänkanden, som ligger i samma linje som kommissionens förslag och där kommissionens inställning till den här frågan stöds.
Jag vill tacka parlamentet för att det gått med på att behandla dessa betänkanden som ett övergripande paket och därigenom undvek frestelsen att dela upp frågan, vilket otvivelaktigt hade varit till skada för vårt gemensamma mål, nämligen att äntligen skapa ett verkligt europeiskt järnvägsområde utan gränser.
Värderade ledamöter! Det handlar om den andra etappen av en förlängd process. Efter det att tre direktiv ur infrastrukturpaketet trädde i kraft den 15 mars 2001, vilka skall införas i medlemsstaternas lagstiftning från och med den 15 mars 2003, är det nu nödvändigt att komplettera lagstiftningsramen i syfte att påskynda inrättandet av ett verkligt europeiskt järnvägsområde utan gränser. Det är bakgrunden till de fyra förslag som vi kommer att diskutera i dag.
Jag kommer att börja med att ta upp förslaget till ändring av direktiv 91/440/EEG om utvidgning av tillträdesrätten till infrastrukturen i alla medlemsstater för att utföra godstransporter på järnväg, samt för att påskynda öppnandet av marknaden. Föredraganden för det betänkandet är Jarzembowski, som har genomfört ett fantastiskt arbete.
Ärade ledamöter! Vitboken om den gemensamma transportpolitiken innehåller en oroväckande redogörelse för utvecklingen för godstransporter på järnväg. Under de senaste tjugo åren har marknadsandelen för järnvägstransporter - inom den övergripande fördelningen av unionens godstransporter - minskats med hälften, från 15 procent år 1980 till 8 procent år 1999. Under denna period har kvaliteten på de tjänster som tillhandahålls kunderna inte förbättrats, och i några medlemsstater har kvaliteten på tjänsterna till och med försämrats. Det handlar följaktligen om en mycket brådskande fråga. Enligt min uppfattning kan vi inte vänta till år 2008 för att öppna hela nätet för konkurrensen från den internationella godstransporten.
Det är även nödvändigt att ta hänsyn till den nationella transporten. Av den anledningen föreslås några ändringar som ersätter tidsplanen och tillvägagångssättet för öppnandet enligt direktiv 2001/12/EG, vilka syftar till att utan dröjsmål öppna hela nätet för godstransporttjänster, såväl nationella som internationella. I praktiken kommer detta fullständiga öppnande av tillträdesrätten till nätet för godstransporttjänster att träda i kraft år 2006, vilket innebär att man tidigarelägger öppnandet av hela nätet med två år.
Ärade ledamöter! Det andra förslaget till direktiv handlar om den viktiga frågan om järnvägssäkerhet. Transportsäkerheten är en fråga som engagerar alla, särskilt just nu. Jag vill även tacka för det arbete som Sterckx har genomfört.
Vi måste se till att integreringen av det europeiska järnvägsnätet inte leder till att medlemsstaternas säkerhetsstandarder blir mindre stränga. Men samtidigt måste vi garantera att inrättandet av gemensamma bestämmelser inte leder till att tillträdet till näten förhindras eller blir diskriminerande. Det är inte möjligt att inrätta en inre marknad för järnvägstjänster om man inte fastställer gemensamma säkerhetsbestämmelser.
Det faktum att marknaden öppnas och monopolen försvinner medför även att något grundläggande förändras påtagligt, nämligen systemet för ansvar på säkerhetsområdet, och det är därför nödvändigt att fastställa en sammanhängande, öppen och tydlig ram för att undvika tveksamheter på det här området.
Direktivet om säkerhet på gemenskapens järnvägar koncentreras till fyra områden: inrättande av nationella säkerhetsmyndigheter som har tydligt definierade ansvarsområden och är åtskilda från operatörerna, definition av infrastrukturförvaltares och trafikutövares grundläggande roller och ansvar för säkerhetssystemen, inrättande av en mekanism för att fastställa gemensamma säkerhetsmål och säkerhetsmetoder - vilket bör vara Europeiska järnvägsbyråns uppgift -, införande av ett gemensamt utformat säkerhetsintyg som gäller i hela unionen och slutligen att tekniska undersökningar av olyckor eller incidenter skall utföras av oberoende organ, precis som inom andra sektorer.
Vi har kommit till det tredje förslaget till direktiv. Om vi inrättar ett gemensamt nät, om vi garanterar en gemensam säkerhetsnivå med tydligt definierade ansvarsområden, är det dessutom nödvändigt att införa ett system för driftskompatibilitet. Det är anledningen till ändringarna av direktiv 96/48/EG och direktiv 2001/16/EG avseende driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet, och det är Ainardi som är föredragande för det betänkandet.
Förutom de anpassningar som är tillrådliga mot bakgrund av de erfarenheter som har gjorts handlar det framför allt om att garantera enhetliga tillämpningsområden vid en utvidgning av tillträdesrätten till nätet och att införa driftskompatibilitet för hela nätet.
Det är likaså nödvändigt att sända en mycket tydlig signal om behovet av att normalisera utrustningarna i syfte att minska kostnaderna. Det är inte bara nödvändigt att avlägsna de förvaltningsmässiga gränserna, även de tekniska gränserna måste avlägsnas för att förverkliga detta europeiska järnvägsnät.
Jag vill tacka för föredragandens arbete med den här synnerligen tekniska och svåra frågan. Parlamentet och föredraganden har dock än en gång genomfört ett ypperligt arbete av högsta nivå.
Slutligen tar jag upp det fjärde förslaget som handlar om inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå. Föredraganden Savary har genomfört ett anmärkningsvärt bra arbete.
Byrån är kronan på verket, den sluter cirkeln, den är det instrument som gör det möjligt att gå framåt när det gäller driftskompatibilitet och säkerhet och utgör följaktligen en förutsättning för integreringen av det europeiska järnvägsnätet.
Det skall vara en teknisk byrå med beslutsfattande organ, utan självständiga befogenheter, som kommer att utarbeta rekommendationer och yttranden för kommissionens räkning. Kommissionen kommer att anta dessa rekommendationer och yttranden i enlighet med ett kommittéförfarande, vilket redan görs när det gäller driftskompatibilitet.
Byråns främsta verksamhetsområden kommer att vara följande: att utföra det tekniska förarbete som skall ligga till grund för direktivet om säkerhet på gemenskapens järnvägar - gemensamma säkerhetsmål och säkerhetsmetoder - och för direktiven om driftskompatibilitet, att inrätta ett nät av nationella myndigheter för säkerhet och driftskompatibilitet samt att bistå kommissionen och medlemsstaterna med teknisk rådgivning om konkreta frågor som rör säkerhetsbestämmelser.
Byrån, där cirka 100 personer kommer att arbeta, kommer att ansvara för att effektivisera arbetet med teknisk tillnärmning av järnvägssystemen och kommer att vara oberoende, men kommer att arbeta nära tillsammans med experterna inom sektorn.
Herr talman! Sammanfattningsvis är syftet med dessa förslag å ena sidan att ansvara för den tekniska utvecklingen av de nuvarande 15 nationella systemen, som inte är kompatibla sinsemellan, i syfte att inrätta ett integrerat europeiskt järnvägsområde utan gränser och å andra sidan att påskynda öppnandet av godstransportmarknaden för att göra det möjligt för operatörerna att tillhandahålla effektiva tjänster, var de än bedriver sin verksamhet. Låt oss en gång för alla satsa på en modern järnväg, värdig det tjugoförsta århundradet, som har kapacitet för att på ett positivt sätt konkurrera med de andra transportsätten.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman, ärade fru vice kommissionsordförande, kära kolleger! Jag tror att det är en bra dag, även om det för ögonblicket inte är särskilt många som lyssnar, och jag hoppas att pressen kommer att rapportera om denna viktiga debatt. För vi är äntligen på väg att åstadkomma en inre marknad också inom järnvägsväsendet. Det är en mycket avgörande punkt, för det är den enda inre marknad som fortfarande saknas inom transportområdet. Och därför, fru kommissionär, överensstämmer våra fyra betänkanden i grund och botten helt med kommissionens grundläggande idéer. Men detta är naturligtvis ett självmedvetet parlament och en medlagstiftare, och därför har vi också lagt fram väsentliga ändringar till kommissionens fyra förslag. Jag hoppas att kommissionären kommer att stödja alla dessa.
Varför har vi lagt fram ändringar? Genom våra ändringar vill vi ännu snabbare blåsa nytt liv i järnvägssektorn i Europeiska unionen. Vi måste skynda oss att skapa de ramvillkor som krävs. För om vi inte lyckas återuppliva järnvägen kommer vi inte heller att uppnå målet inom den europeiska transportpolitiken - som finns nedskrivet i vitboken - fram till år 2010. Till 2010 vill vi återigen ha balans mellan transportsätten, och det innebär konkret att vi vill transportera mer gods på järnvägarna i stället för på vägarna och fler passagerare på järnvägarna i stället för i luften och på vägarna.
För att uppnå detta mål - att järnvägarna återigen skall få en större andel av de totala transporterna - måste vi skapa förnuftiga ramvillkor. Dessa ramvillkor måste vara sådana att järnvägsnäten verkligen öppnas för de hittillsvarande och de nya järnvägsföretagen i hela unionen, alltså en avreglering när det gäller tillgång till näten. Vidare måste vi med hjälp av europeiskt harmoniserade normer också faktiskt kunna överskrida de inre gränserna, dvs. tågen måste kunna passera gränserna utan uppehåll och förseningar, så att vi även i tekniskt hänseende kan åstadkomma fördelen med den inre marknaden. Och vi behöver en hög säkerhetsnivå. Eftersom det i framtiden inte bara är de nationella järnvägsföretagen utan allt fler privata järnvägsföretag som bedriver verksamhet över hela unionen, är det inte längre tillfyllest att respektive nationella administration ansvarar för säkerhetsnormerna, utan vi behöver enhetliga europeiska säkerhetsnormer på hög nivå, vilket gagnar passagerarna och järnvägspersonalen.
Slutligen behöver vi en europeisk järnvägsbyrå, som energiskt driver på och övervakar alla dessa åtgärder. När det gäller driftskompatibiliteten har vi gjort framsteg, men de har tagit för lång tid. Vid en konferens berättade tekniker för oss att det skulle komma att ta 30 år att uppnå driftskompatibilitet - alltså att tågen utan uppehåll skall kunna utnyttja olika nät. Mina damer och herrar, om vi väntar så länge, då kommer vi inte längre att ha någon järnväg i Europa som utnyttjas ekonomiskt. Men vi vill ha järnvägar, alltså måste vi här energiskt driva på alla åtgärder, och därför behöver vi en europeisk järnvägsbyrå.
På en inre marknad för järnvägsväsendet som är utformad på detta vis kommer det att hänga på att modernt inrättade järnvägsföretag med hjälp av kundorienterat och tidsmässigt tillförlitligt utbud attraherar mer frakt och fler passagerare till tågtrafiken. Om vi i dag har en ramplanering som enligt ett järnvägsföretag inte kan garantera ankomsten för ett tåg som går från Tyskland till Italien utan att det förekommer förseningar med timmar eller dagar, då är järnvägen inte konkurrenskraftig i förhållande till lastbilstransporterna. Men vi vill skapa sådana ramvillkor att tågen blir konkurrenskraftiga jämfört med lastbilstransporterna.
Fyra korta påpekanden om mitt betänkande. För det första, fru kommissionär, tror jag att vi nu är ense. Kommissionen ville skjuta upp införandet av det separata järnvägsnätet för godstransporter i Europa, det s.k. transeuropeiska nätet för järnvägs- och godstransporter, som genom det första järnvägspaketet redan har föreskrivits få rättsligt bindande verkan den 15 mars 2003. Men vi anser att vi behöver detta separata järnvägsnät den 15 mars i år för att samla de första erfarenheterna i fråga om de internationella godstransporterna. Jag hoppas att kommissionen samtycker till det.
För det andra anser vi att det mål som kommissionen har satt upp, nämligen att öppna samtliga nät för frakttjänster, nationellt och internationellt, vilket kommissionären också har antytt, redan klart har definierats med tidsfristen 1 januari 2006, och inte med tidsfrister enligt mottot ett och ett halvt år eller två år efter ikraftträdandet, utan vi vill att alla skall veta följande: den 1 januari 2006 kan alla ställa in sig på att näten faktiskt har öppnats för frakttjänster.
För det tredje anser vi, fru kommissionär, att vi i högre utsträckning också måste ta med de andra deltagarna, inte bara de klassiska järnvägsföretagen, inte bara de nya järnvägsföretagen, utan också befraktarna och speditörerna, när det gäller att använda järnvägarna för att transportera gods. För bara om aktörerna - och det är befraktare och speditörer - också är med, kommer vi att kunna flytta över godstransporter från vägarna till järnvägarna. Därför hoppas jag att ni också röstar för de oberoende rättigheter som vi vill tillerkänna dem.
En sista punkt, fru kommissionär: ni har inte tagit upp det, men jag vill ändå rikta en vädjan till er. Ni har som kommissionär sagt att ni först år 2003 vill lägga fram förslag som också rör öppnandet av näten för persontransporter. I parlamentet ligger vi ett steg före er och har sagt att vi inte heller vill ha så omfattande flygtransporter inom Europa, utan vill att passagerarna skall resa med de internationella persontågen; vi vill alltså också att järnvägarna skall öppnas för persontransporter. Vi föreslår att man möjliggör de internationella persontransporterna liksom godstransporterna från och med den 1 januari 2006 och de nationella persontransporterna vid en senare tidpunkt, den 1 januari 2008. Fru kommissionär, det är i synnerhet om vi vill uppnå att luftrummet används på ett förnuftigt sätt som vi måste få fler resande att använda tåget. Jag hoppas att ni hörsammar oss.
Två sista påpekanden om Sterckx betänkande: jag anser att detta betänkande om säkerhetsnormerna är så storartat att jag här bara kan säga att de huvudsakliga punkterna, nämligen att han preciserar föreskrifterna och kräver en hög säkerhetsnivå till gagn för passagerarna och personalen, har träffat kärnpunkten. Därför kommer vi helt att stödja detta betänkande. Ett sista påpekande, fru kommissionär: jag hoppas att ni är ense med oss om att vi bör uppmuntra det grekiska ordförandeskapet att i mars verkligen utfärda de gemensamma ståndpunkterna, så att vi kan gå vidare med förfarandet och kanske i slutet av året kan avsluta detta kapitel, nämligen öppnandet av järnvägen inom Europeiska gemenskapen. Även om en eller två medlemsstater skulle ha problem kan det enligt reglerna i gemenskapsfördraget fattas beslut med majoritet i ministerrådet, och det bör vi uppmuntra grekerna till.
(Applåder)

Sterckx (ELDR)
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag tror att majoriteten i det här parlamentet håller med om att vi behöver en europeisk modell och att de nationella monopolen inte har någon framtid. Det är dock klart att det på en sådan europeisk marknad, där fler aktörer finns med i spelet, måste till bra säkerhetsregler. Säkerheten är för närvarande bra. Järnvägen är ett säkert transportmedel, och det måste den åtminstone fortsätta att vara, och i möjligaste mån måste vi se till att den säkerhetsnivån blir ännu högre. 
Det direktiv som vi behandlar nu är ett första steg mot den europeiska säkerhetsmodellen. För närvarande finns det fortfarande för många olika regler och föreskrifter som gör att järnvägsmarknaden i Europa i många fall fortfarande är för besvärlig. Vi måste alltså i det här direktivet utarbeta ett enhetligt förfarande för de olika medlemsstaterna.
För det första en struktur. Vem har ansvaret för vad? Järnvägsbolagen har självklart ansvaret för det de gör, och från parlamentets sida lägger vi även till infrastrukturförvaltarna. I varje medlemsstat måste det alltså komma en säkerhetsmyndighet som är oberoende, arbetar öppet, som är tydlig. Var och en måste veta var de står. När det gäller själva driften så tycker jag dock att de befintliga järnvägsbolagens know-how, kunskaper och erfarenhet måste kunna utnyttjas av säkerhetsmyndigheterna.
För det andra måste vi ha ett gemensamt sätt att se på säkerheten, ett gemensamt säkerhetsmål. Från parlamentets sida anser vi att det målet, när det väl fastställts, på nytt skall läggas fram för rådet och parlamentet och inte bara måste bedömas av en kommitté med nationella experter. Förutom ett gemensamt mål måste vi även ha en gemensam arbetsmetod, och jag är litet strängare än er när det gäller att avskräcka från nya nationella regler. I det avseendet måste vi vara så stränga som möjligt, och kommissionen måste få sista ordet.
Samtidigt måste vi - och där är jag också lite ambitiösare än kommissionen - fastställa ett europeiskt slutmål och säga: ett enda europeiskt regelverk är slutmålet. Det är inte så att vi redan i morgon kommer att ha kommit särskilt långt i det avseendet, men vi måste åtminstone säga åt vilket håll vi vill gå. Alla aktörer måste ha ett förvaltningssystem, det måste till gemensamma säkerhetsintyg för personalen, för rullande materiel och även för infrastrukturförvaltaren. Vad personalen angår så tror jag att det är viktigt med ett europeiskt körkort för tågförare. Det måste vi jobba på. Kommunikation är också viktigt; det är något som jag lagt till i mitt betänkande. Om man överskrider språkgränser så måste man även se till att lösa språkproblemen. Hur det skall gå till måste byrån säga till om. Det är dock en viktig fråga.
För det tredje måste vi jobba på en gemensam metod för att utreda olyckor, utreda olyckstillbud, ett oberoende utredningsorgan och kriterier som måste följas vid utredningar.
Jag tror att vi nått en jämvikt mellan en så europeisk modell som möjligt med så oberoende tillsynsorgan som möjligt, men att den teoretiska modellen måste kunna fungera i praktiken också. Den kunskap som finns hos de gamla monopolbolagen får man inte bara skjuta åt sidan, utan den måste utnyttjas så att man har ett system som fungerar. Jag är övertygad om att vi nu befinner oss i en första fas, att det här är ett första steg. Under de kommande tio, femton, tjugo åren kommer vi väl att behöva diskutera säkerhet ytterligare några gånger, och vi kommer att behöva anpassa och ändra direktiv. Den struktur som vi nu inför kommer att behöva bevisa att den duger även i praktiken, och vi måste se till att vi är tillräckligt flexibla för att erkänna våra fel och eventuellt göra något åt det.
Jag tror också att vi nått en bra jämvikt när det handlar om den berörda personalens inflytande. Det är viktigt att de personer som arbetar på spåret är inblandade i de saker som berör dem. Säkerhet är också människoarbete, och de personer som sköter det måste vara inblandade i beslutsprocessen. Jag tror att det sägs tydligt i direktivet också.
Vi tar alltså ett viktigt steg mot en europeisk järnvägsvärld med betänkandet av Ainardi om de tekniska hindren och det av Savary om järnvägsbyrån, vilken kommer att bli mycket viktig i framtiden eftersom den kommer att få göra en stor del av jobbet. Ett viktigt steg framåt är också betänkandet av kollega Jarzembowski. Vi behöver öppna, dynamiska, kommersiellt tänkande järnvägsbolag som tänker europeiskt och inte bara nationellt eller lokalt. Den nationella monopolkulturen är fortfarande mycket starkt närvarande och hindrar fortfarande för ofta att den europeiska järnvägen fungerar bra.
Vi behöver - och kollega Jarzembowski och kommissionären har också sagt det - en dynamisk järnvägsindustri. Om man ser hur transportekonomin utvecklar sig så kan man inte klara sig utan järnvägsbolag. Jag blir rädd när jag hör människor i järnvägsbolaget säga att vi, om vi inte snabbt anpassar oss, inte längre kommer att ha någon godsfrakt per järnväg längre, kommer att prissätta oss ut från marknaden, inte på grund av själva priserna utan på grund av det dåliga arbetssättet. Järnvägen är ett hållbart transportmedel, så låt oss sköta om det. Med våra betänkanden och era förslag, fru kommissionär, tror jag att vi tar ett viktigt steg, för vi måste ju ta ett steg mot en europeisk transportmarknad.

Ainardi (GUE/NGL)
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! När nu Europeiska unionen i sin vitbok bekräftar att vi måste återupprätta järnvägen är det ett absolut krav för att utveckla näten att driftskompatibilitet i det europeiska järnvägssystemet kan garanteras. Det är också en grundläggande utmaning för järnvägens Europa i det tjugonde århundradet. Trots att järnvägen faktiskt är ett hållbart transportmedel - det är mindre kostsamt än vägarna när det gäller externa kostnader, och det är miljövänligare och säkrare - kan man ändå konstatera att godstransporterna minskat de senaste tjugo åren.
Jag tror att det finns tre huvudsakliga anledningar till detta. Vi har till att börja med de industristrategier som gynnar vägtransporter, just-in-time-hantering, med ett ökande antal förflyttningar samt splittring och uppdelning. Konkurrensen mellan väg och järnväg är dessutom snedvriden, eftersom de sociala standarderna för vägen är ovanliga låga jämfört med järnvägen. Jag tänker då särskilt på att den förordning som behandlas i Markovs betänkande, som skall diskuteras nu på förmiddagen, inte går särskilt långt när det gäller körtid. Trots förslagen från min kollega Markov och utskottet för sysselsättning och socialfrågor om att minska körtiden till 45 timmar ligger den fortfarande kvar på 56 timmar, vilket helt uppenbart är alldeles för mycket. Vi har slutligen det faktum, som jag instämmer i, att inrättandet av olika nät enligt nationella tidsplaner har begränsat utbytet och lett till bristande samarbete och standarder som är svåra att förena.
Hela idén med mitt betänkande var just att göra standarderna mer kompatibla genom att anpassa de två befintliga direktiven, det ena om höghastighetsnätet och det andra om det traditionella nätet, och också genom att lämna ett antal förslag för att harmoniseringen skall gå längre och kunna genomföras snabbare. Jag måste också säga att mitt betänkande är mycket nära förbundet med betänkandet om järnvägsbyrån, och det är också därför som det som slagits fast om byrån på en rad punkter måste se ut på detta sätt i mitt betänkande för att paketet skall bli enhetligt.
Efter alla möten jag haft medan jag utarbetade betänkandet, med operatörer, experter, kommissionen, fackföreningarna och de offentliga myndigheterna, finns det ett antal punkter jag vill fästa er uppmärksamhet på. För det första: för att lyckas med driftskompatibiliteten tror jag att det är absolut nödvändigt att ta hänsyn till kompetens och kunskap hos dem som är verksamma i branschen. Europeiska unionen kommer inte att kunna utveckla harmoniseringen av järnvägen om inte branschen är delaktig. Låt mig ge ett exempel: vid ett möte med de anställda lämnade de förslaget om färdskrivare. Jag tog med mig förslaget eftersom jag tyckte det var relevant. I dag stöds det av alla och återfinns i betänkandet. För det andra: efter alla möten jag haft tror jag också att det finns en absolut koppling mellan harmoniseringen och säkerhetsreglerna. Denna harmonisering kan inte begränsas till ett minimum. Säkerhetsnivåerna varierar från en plats till en annan inom Europeiska unionen. Tendensen att sänka säkerhetsstandarden för att underlätta tillgång till infrastrukturen skulle vara kontraproduktiv, eller till och med farlig. Harmoniseringen har inget att vinna på en lägre säkerhet.
En fråga återstår, nämligen den ekonomiska. Det krävs enorma investeringar för att inleda denna nya etapp. Ändå har ingen särskild budgetbestämmelse planerats, trots att det skulle behövas.
Jag gläds åt den kompromiss som uppnåtts om Sterckx betänkande, i artikel 29, där den sociala dialogen lyfts fram. Jag tycker också att kompromissen om Savarybetänkandet är mycket viktig, som innebär att de anställdas representanter skall vara delaktiga i utarbetandet av tekniska specifikationer för driftskompatibilitet (TSD) som berör dem.
För att de olika texterna och paketet skall bli enhetliga föreslår jag tre muntliga ändringsförslag där kompromisserna om mina kolleger Sterckx och Savarys betänkanden ingår. Jag föreslår också ett ändringsförslag om de ekonomiska frågorna, och, även om jag vet att världen inte instämmer i denna åsikt, så hoppas jag att alla förstår hur viktigt det är. Hela paketet är mycket viktigt med tanke på vad som står på spel. Vi har här ett enormt ansvar för framtiden, eftersom vi ger en första bild av järnvägarnas Europa i det tjugoförsta århundradet.
Jag vill också ge min uppfattning om hela paketet. I betänkandet av min kollega Jarzembowski föreslås en fullständig avreglering av järnvägen när det gäller gods år 2003 och år 2008 för nationella passagerare. Jag måste säga att jag är oroad över förslagen som lämnats, efter de från kommissionen, för att påskynda avregleringen. Det första paketet skall först börja införlivas i medlemsstaterna, och därför finns ingen uppgift om dess konsekvenser. Jag är noga med att man fortfarande skall respektera slutsatserna från Europeiska rådet i Barcelona, som helt logiskt innebar att en rapport och en utvärdering skulle genomföras innan några nya förslag lämnas.
Jag instämmer i ambitionen att järnvägen behöver förnyas. Harmoniseringen av standarderna förefaller mig fullständigt relevant, liksom behovet av en järnvägsbyrå och stränga säkerhetsbestämmelser. Men jag kan inte se varför och på vilket sätt man absolut skulle utveckla järnvägen och öppna den för konkurrens samtidigt. Sterckx betänkande om säkerhet är också det mycket viktigt, eftersom man där, bl.a. tillsammans med kommissionen, vill att säkerhetsstandarderna skall harmoniseras. Vid harmoniseringen av säkerhetsstandarderna måste man i vilket fall som helst ta hänsyn till verkligheten i branschen, bl.a. tiden för genomförande. Det tjänar ingenting till, det kan till och med vara skadligt, att vilja tillämpa EU-standarderna alltför snabbt.
Sammanfattningsvis vill jag erinra om det som jag anser är en dubbel utmaning, nämligen en hållbar utveckling och förnyandet på ett verksamhetsområde, nämligen järnvägen, där aktörerna är viktiga med sin kunskap och sin kompetens, vare sig det handlar om operatörer eller anställda. EU bör och kan visa dem att vi vill utveckla järnvägen tillsammans med dem.
(Applåder)

Savary (PSE)
Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja välkomna fru kommissionären, och sedan tacka samtliga kolleger i utskottet för regionalpolitik, transport och turism som arbetat mycket entusiastiskt i dessa frågor. De fyra föredragande till att börja med, som gjort ett utmärkt arbete, och samtliga politiska grupper. Jag tror att vi alla satsat mycket på detta andra järnvägspaket, eftersom vi känner att ett järnvägens Europa behöver utvecklas. Till att börja med tror jag att man kan slå fast, för alla dem som eventuellt känner viss oro eller har vissa fördomar, att EU å ena sidan behöver järnvägen, eftersom vi kommer att ha avsevärda miljöproblem under de närmaste åren - och den allmänna opinionen skulle inte förlåta oss om vi inte utvecklade alternativ till vägtransporterna - och å andra sidan att EU innebär en chans för järnvägen och inte något tvång eller hot.
Vad som står klart är att de järnvägssystem vi övertagit från de gamla nationalstaterna inte längre kan leva upp till utmaningen. Det märks särskilt på godsområdet, kommissionären erinrade om det, där lastbils- och biltrafiken i en region som min tar över alltmer för varje dag och där den allmänna opinionen hela tiden kräver oss på lösningar. Jag tror därför att vi alla mycket bestämt måste inrikta oss på att bygga upp detta järnvägens Europa.
I dag finns i realiteten tre dominerande lösningar eller uppfattningar.
Vi har det nationella missnöjet - dvs. skydd som inte erkänns - i form av korporatism och nationell klientilism. Jag tror inte att den vägen, som vare sig Frankrike eller Tyskland är främmande för, är den rätta. Vi skall inte vara rädda för den europeiska avregleringen. Ännu en gång: det är en chans för järnvägen.
Det finns en annan väg, och jag tror att det som nyligen hänt med Prestige och Erika bör få oss att tänka efter. Transporten har ett pris och en kostnad. Och transporten kan inte bestå i att sänka priset genom konkurrens till det yttersta. Det får inte bli så att man bortser från det som hänt inom sjöfarten, vilket i dag kommer att få oss att inrätta standarder och sannolikt höja kostnaden för sjötransport av farligt gods, samtidigt som vi säger att inom järnvägssektorn skall vi gå åt motsatt håll och att dumpningspolitik och konkurrens till varje pris är ett mål i sig.
Jag tror att den tredje vägen på järnvägsområdet består av en kontrollerad avreglering, dvs. en som bevarar järnvägskulturens erfarenhet och kunskap, samtidigt som näten avregleras. För mig är det den schweiziska modellen. Den första vägen, den franska och tyska, är alltför konservativ; den andra vägen, den brittiska och nederländska, måste vi dra slutsatserna av; den tredje vägen, avreglering genom funktionell integration, dvs. den schweiziska modellen, förefaller mig vara vår varaktiga modell, annars blir missräkningen mycket stor.
EU skall självfallet dirigera denna politik, särskilt genom att genomföra regler och åtgärder för EU-harmonisering för samtliga medlemsstater. Jag tror att det är en absolut prioritet på järnvägsområdet, eftersom järnvägen hör till en säkerhetskultur. Det är därför mycket viktigt att vi slår in på denna väg, och jag tackar kommissionär de Palacio för de förslag som ligger till grund för dessa fyra mycket viktiga texter. När det gäller Dirk Sterckx text, som jag anser är mycket viktig, bör vi vara starkt medvetna om att säkerhetspolitiken inte skall vara en politik med utspätt ansvar. Den skall inte vara en politik som innebär att säkerheten försämras, utan tvärtom vara mycket krävande och bevara järnvägens funktionella integration, samtidigt som politiskt och rättsligt oberoende garanteras. När det gäller betänkandet från min kollega Ainardi önskar jag bara att vi röstar för de ändringsförslag som går att förena med dem som gäller byrån.
När det avslutningsvis gäller mitt betänkande om en byrå för att harmonisera järnvägssäkerheten har 48 ändringsförslag röstats igenom i det behöriga utskottet. Jag trodde att det kunde räcka med det, men ett fyrtionionde har just lämnats in. Vad vi egentligen ville var till att börja med att byrån skulle vara en verkställande byrå åt kommissionen och så mycket som möjligt styras av den, men vi har ett ändringsförslag som innebär att det är kommissionen som är ordförande i den. Vi befinner oss alltså definitivt på det verkställande området, vilket förutsätter att parlamentet inte företräds där, och jag skulle önska att medlemsstaterna inte bjuder över, dvs. att de håller sig till antalet sex, att de får en verkställande ställning snarare än en parlamentarisk, dvs. lagstiftande. Jag tror att de skulle behöva denna elegans.
Vi har också velat göra byrån till en gemensam inrättning för den europeiska järnvägen. Jag är personligen övertygad om att det inte blir någon europeisk järnväg om inte alla aktörer inom järnvägen är benägna att bygga upp den gemensamt och sinsemellan. Vi har därför föreslagit att företrädare för hela järnvägsbranschen skall ingå i styrelsen. Ni skall få se att det kommer att göra det möjligt att få fart på en rad saker.
Vi vill avslutningsvis ha rådgivande kommittéer, undersökningsmyndigheter och säkerhetsmyndigheter, och jag måste säga att jag personligen skulle bli mycket oroad om ändringsförslag 49 röstas igenom, eftersom det faktiskt förstör hela förslaget. Jag tycker att vi hade uppnått en tillräckligt anmärkningsvärd omröstning när det gäller byrån för att vi skulle hålla oss till det som röstats igenom i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag skall inte fortsätta längre; jag skulle ha velat kommentera betänkandet av min kollega Jarzembowski, men jag har inte mer tid, och jag kommer att lämna mina kommentarer privat.

Rack (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Transportpolitiken har under lång tid varit styvmoderligt behandlad i den europeiska politiken. Man skulle också kunna uttrycka sig mer ohövligt: under lång tid har ingenting alls skett. Det krävdes en dom om försummelse från EG-domstolen innan saker och ting långsamt började röra på sig, steg för steg. Men vi har - och det är glädjande, och det har vi inte minst er att tacka för, fru kommissionär - under de senaste åren fått uppleva att det hänt lite grand inom flyg- och sjötransportområdet, men de tragiska händelserna vid den spanska kusten visar att vi ännu inte på långt när har hunnit dit där vi bör vara.
Framför allt har vi inom det område som behandlas här i dag fortfarande långt ifrån kommit dit vi borde, nämligen i fråga om järnvägarna. Här har det under de senaste åren fortfarande inte skett något av det som egentligen vore nödvändigt, nämligen en verklig samordning mellan medlemsstaterna. Jarzembowski har redan påpekat att järnvägarna är det enda område där den inre marknaden ännu inte förverkligats. Jag skulle kanske vilja formulera det ännu mer drastiskt: i fråga om järnvägarna har vi förmodligen inte ens försökt att förverkliga den inre marknaden. Därför saknas det också den erforderliga samordningen mellan de enskilda transportsätten. Även detta har man redan påpekat en gång i dag. Man kan inte understryka det ofta nog. Resultaten är nämligen så dåliga, särskilt mellan vägar och järnvägar råder det snarare stor obalans än att man här kommit fram till förnuftiga gemensamma lösningar.
Det europeiska järnvägssystemet och dess anknytning till systemen i de kandidatländer som snart skall bli medlemmar i denna union måste stimuleras och utformas på ett funktionsdugligt sätt, annars kommer ännu mer att gå snett när det gäller järnvägarna, och vi kommer att få ännu mer problem än vi redan nu har. Som österrikare vill jag inte bara sätta det i relation till Brennerpasset och transporterna via Alperna, utan i grund och botten gäller det hela det europeiska området: alla är mer eller mindre ömtåliga, inte bara de som vi diskuterar så intensivt i dessa dagar.
I detta sammanhang vill jag också i förbigående komma med en hänvisning som inte alls är ointressant, eftersom man i diskussionen tyvärr aldrig tar tillräcklig hänsyn till detta: de österrikiska järnvägarna är de enda som under de senaste åren har ökat sin fraktgodsandel. Alla andra grannländer har fortsatt att ge företräde åt vägarna.
Vad handlar det nu konkret om i samband med Ainardis betänkande, som också jag var ansvarig för som medföredragande? Driftskompatibiliteten bör och måste förverkligas i hela nätet. Vi får inte, så som vi ursprungligen gjorde, koncentrera oss på att alltid behandla enskilda delar separat - höghastighetssträckor m.m. Vi måste försöka att faktiskt finna en struktur, naturligtvis med nödvändiga undantag för regionala järnvägar som är verkliga regionala järnvägar, för historiska modeller och liknande.
I samband med att dessa tekniska specifikationer utarbetas och antas måste vi för det första ta hänsyn till att detta inte är en uppgift för den europeiska lagstiftaren, utan där måste specialisterna skrida till verket, och de europeiska politikerna har bara en kontrollfunktion. Det som är viktigt i detta sammanhang är förnuftiga kostnader och en hög säkerhetsfaktor. Båda sakerna har påpekats tillräckligt ofta här i dag. Jag behöver inte särskilt betona detta, men jag anser att vi bör ta det på allvar. Framför allt när det gäller säkerheten vill jag uttryckligen påpeka att vi nu har lagt fram ett förslag, där det också för järnvägarna föreskrivs ett system med en svart låda. Det betyder att vi även inom forskningen vill se till att på sikt komma fram dit vi måste: till ett fungerande europeiskt transportsystem.
(Applåder)

Simpson (PSE).
Herr talman! Jag vill först och främst tacka alla föredragande för deras arbete på detta mycket viktiga område. Detta är ett svårt och komplicerat ämne som inte blir lättare med tanke på den ställning som hela järnvägsindustrin befinner sig i. Om man tittar på järnvägsfrakt i t.ex. Europa är nedgången i trafiken mycket oroväckande. Om ingenting görs kommer järnvägsfrakten inte att finnas om 15 år.
Det måste ske förändringar i järnvägarnas funktionssätt, både när det gäller passagerar- och fraktområdena. Industrin själv måste förstå att dess servicenivåer har varit oacceptabla, och medlemsstaterna måste också förstå att investeringsnivåerna har blivit allt lägre under många år. Detta är mest uppenbart när det rör driftskompatibilitet: 15 olika system, olika signalsystem, olika strömstyrkor och en besatthet på nationell nivå att främja sitt eget system, till skada för det internationella samarbetet och driftskompatibiliteten.
Problemet för våra järnvägar är oförmågan när det gäller att kunna korsa gränser utan att byta lok, förare eller t.o.m. boggier. En tung lastbil som kan frakta 40 ton är fullständigt driftskompatibel, men ett godståg är inte det. Detta är ett problem för industrin. Detta problem är inte lätt att lösa. Vi måste ge järnvägsbolagen tid för att förbättra sin driftskompatibilitet, men vi måste också påminna dem att tiden håller på att rinna ut, och uppriktigt sagt, när det rör frakten, har inte industrin så många chanser kvar.
Jag har på min grupps vägnar följt Sterckx betänkande om säkerhet mer noggrant än de andra. Vi anser att de som arbetar inom området måste delta i samband med arbete om säkerhet. I detta avseende finns det en skillnad mellan oss och PPE-DE-gruppen. Våra viktigaste mål är få till stånd högre säkerhetsnivåer, samtidigt som det sker en fullständig integrering av vårt europeiska järnvägssystem. Vi måste avskaffa de 15 olika system som jag nämnde tidigare; vi måste emellertid se till att medlemsstaterna får inflytande, och på de områden där det finns högre standarder måste vi insistera på att dessa bevaras. En sänkning av säkerhetsstandarderna är inget alternativ. Detta är skälet till varför min grupp har lagt fram en antal ändringsförslag till Sterckx betänkande.
Alla vi som är här stöder järnvägarna. En del av oss är förvisso lite fanatiska och kallas ofta anoraker av våra kolleger. Jag hoppas att folket inom järnvägsindustrin betraktar kommissionens förslag och parlamentets gensvar som ett uppriktigt försök att se till att Europas järnvägsindustri har en framtid. För att nå detta mål behöver vi politiker, regeringar och kommissionen, men vi behöver framför allt ett samarbete mellan alla parter inom järnvägsindustrin.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Först vill jag på min grupps vägnar tacka alla som föredragit järnvägspaketet. De har gjort ett verkligt bra arbete. 
Vitaliseringen av järnvägarna kom dock i gång alldeles för sent. Nu utgör bland annat främjandet av konkurrensen såväl inom gods- som inom persontrafiken, ökandet av driftskompatibiliteten och ökandet av säkerheten enorma utmaningar, där det behövs mycket snabba åtgärder. Järnvägarna har förlorat sin konkurrenskraft. Transporterna har flyttats över till de överbelastade vägarna och flygplanen, eftersom järnvägarna inte har förmått förbättra sin service tillräckligt snabbt.
Med det här järnvägspaketet kan vi främja de europeiska järnvägarnas konkurrenskraft, och den förbättrade konkurrenskraften erbjuder företagen och medborgarna en möjlighet att utnyttja en miljövänligare transportform. Samtidigt kan man minska trafikstockningarna och ersätta korta flygrutter med järnvägstransporter samt uppnå bättre balans mellan olika trafikformer. Vitaliseringen av järnvägarna skapar även möjligheter att i ännu större utsträckning använda intermodaltransporter om man samtidigt förbättrar driftskompatibiliteten mellan hamnarna och järnvägarna.
Jag har som skuggföredragande följt med beredningen av Savarys betänkande. Savary har också gjort ett gott arbete. Om det genomförs på rätt sätt kan järnvägsbyrån främja vitaliseringen av järnvägarna, övervaka samt arbeta för nya innovationer och god praxis. Vår grupp anser dock att man vid tillsättandet av byråns förvaltningsråd bör följa samma princip som inom sjösäkerhetsbyrån. Vi har lagt fram ett ändringsförslag om detta, vilket vi hoppas att det finns stöd för.

Meijer (GUE/NGL).
Personer och varor rör sig nu över allt längre avstånd. Av den transporten sker en alldeles för stor del via bilväg eller via luften. Transport via järnväg är miljövänligare, men våra järnvägsnät härrör till största delen från den tid då vi stannade mycket mer inom statsgränserna än vad vi gör nu. Numera är väl nästan alla överens om modernisering med tåg som på andra sidan gränsen kan köra vidare med samma vagnar, samma personal, samma nätspänning och samma säkerhetskrav. Det kan man snabbt uppnå genom bättre samarbete mellan nationella järnvägsbolag eller genom sammanförande av storskaliga och gränsöverskridande verksamheter till ett enda europeiskt bolag.
Tyvärr missbrukas nu den storleksökningen för att tvinga alla medlemsstater i Europeiska unionen att ge andra företag med privatkapital tillträde till järnvägsnätet. Avreglering innebär att det bara sker trafik där bolagen förväntar sig vinst. De ökande kostnaderna för planering, tillsyn, säkerhet och infrastruktur ligger helt riktigt på myndigheterna, alltså skattebetalarna, och de finansiella fördelarna går till internationella företag. Det avregleringstvånget skall göra det svårare att garantera kontinuiteten och säkerheten. Trots den europeiska enhet som införts så förekommer på flera platser nu mindre gränsöverskridande järnvägstrafik än det gjorde på den tiden då det inte fanns något EU. Internationella nattåg läggs ned, förbindelser över långa avstånd skärs av, tidtabeller till ?utlandet? ges inte längre ut, påstigningsförbud införs, och det finns inga möjligheter att genomföra snabba transporter av färskvaror via järnväg.
Redan innan kompromissen från slutet av år 2000 om tilldelning av korridorer för godstransport genom andra företag träder i kraft försöker man genomdriva en ännu mer långtgående avreglering i syfte att överlåta först den internationella godstrafiken, därefter den inrikes godstrafiken, sedan den internationella passagerartrafiken och slutligen all transport till företag som har mindre skyldigheter gentemot samhället i sin helhet. I Nederländerna, som ville gå i bräschen, har avregleringen lett till en kraftig kvalitetsförsämring av tågtjänsterna. En del av det paket med fyra betänkanden som nu föreslås skadar järnvägsbolagets serviceuppgift. Om vi inte antar den delen ser framtiden lite bättre ut.

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman! Först vill jag tacka alla kolleger och föredragande. Målet med alla reformer måste vara att skapa en hållbar transportpolitik i Europa. Avreglering kan ibland vara ett medel för det men aldrig ett mål i sig. Den extremt dåliga situationen inom sjöfarten måste mycket riktigt fungera som en varningssignal för oss. Godstransporten inom Europa har blivit ett problem på grund av den enorma ökningen av antalet lastbilar på våra vägar. Själv kan jag absolut acceptera tidigarelagd avreglering av godstransporten per järnväg som ett sätt att snabbare få mindre lastbilar på vägen, på villkor att den avregleringen sker under tillräcklig vägledning. 
Avreglering är alltså för oss inget mål i sig, och därför kan vi inte acceptera en avreglering av passagerartrafiken. Passagerartransport med tåg är en offentlig tjänst, och så måste det förbli. Transporter måste vara betalbara för var och en, och därför får inte bara vinstgivande linjer hyras ut eller säljas. De negativa följderna av avreglering visar sig redan nu för de resande. Internationella förbindelser utanför höghastighetsnätet läggs ned. Ett exempel på det är den praktiska nattlinjen mellan Bryssel och Milano, vilken som mina italienska kolleger vet har strukits från utbudet till följd av konkurrensen mot flygtransporten, varvid miljökostnaderna inte räknats in i biljettpriset. Att det dock är ett problem bevisar den dåliga tågförbindelse mellan Bryssel och Strasbourg som jag reste med i går.
Europeiska kommissionen har gjort för lite undersökningar angående konsekvenserna av avregleringen av järnvägstransporterna. Vi anser att en utvärdering är absolut nödvändig innan det tas ytterligare steg mot en avreglering. Innan vi har en tydlig bild av avregleringens konsekvenser när det gäller arbetsförhållanden, säkerhet, miljö, effektiv förbättring av utbudet för konsumenterna och sektorns tillväxt kan vi inte fatta något beslut om ett påskyndande av avregleringen av järnvägstransporterna. I det avseendet har vi också lagt fram ett ändringsförslag till betänkandet av kollega Jarzembowski.
De tre andra betänkandena ansluter nära till de problem och frågetecken som finns inom sektorn. Säkerheten först i Sterckxbetänkandet. Därefter utarbetande av praktiska sätt att samarbeta i Ainardibetänkandet. Till sist en järnvägsbyrå för att vägleda och tillrättalägga hela harmoniseringsprocessen i Savarybetänkandet. Den tid då en container per järnväg transporteras i snigelhastigheten 18 km i timmen från Nordsjöhamnen till norra Italien måste så snabbt som möjligt läggas till historien. I betänkandena av Sterckx, Savary och Ainardi läggs tyngdpunkten på samarbete och samråd mellan de olika bolagen. Det hade bolagen naturligtvis själva kunnat göra, men tydligen kommer de inte i gång förrän konkurrensen börjar hota. Europa skulle naturligtvis ha organiserat den inre järnvägsmarknaden mycket tidigare. Järnvägsbyrån borde ha inrättats för 13 år sedan. Den fria rörligheten för varor organiserades inte på ett hållbart sätt under det 20:e århundradet. Det 21:a århundradet måste medföra förändring i den saken.
(Applåder)

Gollnisch (NI).
Herr talman, kära kolleger! De betänkanden som lagts fram för oss om utvecklingen av järnvägstransporterna innehåller utmärkta saker. Jarzembowski gör bl.a. rätt i att oroa sig för att järnvägen har fått stå tillbaka för väg- och lufttransporter. Kommissionen konstaterar därmed att när det gäller gods har järnvägens marknadsandelar minskat från 21 till 8 procent i Europa mellan 1970 och 1998. Ändå har mängden gods som skall transporteras ökat avsevärt och människor reser alltmer.
Denna utveckling får katastrofala konsekvenser inom tre olika områden. På miljöområdet, eftersom väg- och flygtransporter smutsar ned mer än järnvägen; på trafikområdet med överbelastningen av vägnätet och flygkorridorerna och slutligen när det gäller människors säkerhet, eftersom tåget är ett säkrare transportmedel än vägen, där tiotusentals människor dör varje år i Europa. Fransmännen hör till dem som drabbas av dessa konsekvenser. Om det sker fler olyckor i Frankrike beror det inte, som den franska regeringen påstår, på att fransmännen är mer oförsiktiga än sina europeiska grannar. Det beror i verkligheten på att de stora linjerna i vårt vägnät, som används av de långtradare som kör mellan Medelhavsländerna och länderna i norra och östra Europa, är överbelastade. Långtradarna använder ibland vägrenen i flera kilometer och orsakar en mängd olyckor och trafikstockningar. Den prövning som de tusentals bilförare som satt fast i -5° natten mellan den 4 och 5 januari utsattes för berodde självfallet på snöfallet, men framför allt på att motorvägsservicen brustit och att långtradare satt fast på vägen på grund av snön.
Jag tycker inte alltid att förslagen i våra kollegers betänkanden, vilka kommer från kommissionen, är anpassade till situationen. För att lätta på trycket i sitt vägnät behöver Frankrike inte en europeisk järnvägsbyrå eller ytterligare europeisk lagstiftning, utan en regering som tar sitt ansvar och angriper orsakerna till det onda. Varför gör den franska regeringen inte samma sak som de schweiziska myndigheterna gjort? Inrätta ett nätverk av kombinerad väg-järnvägstransport och tvinga långtradare som kör genom franskt territorium att använda den. Varför använder ett stort antal franska företag långtradare och inte tåg för att transportera sina varor? Varför tar miljoner fransmän bilen i stället för att utnyttja kollektivtrafiken? Därför att de franska statsjärnvägarna (SNCF) under inflytande av sina fackföreningar sköter sin uppgift med offentliga transporter allt sämre. Därför att fransmännen inte längre känner sig säkra i kollektivtrafiken på grund av den osäkerhet som ibland råder och de busar som härjar där. Därför att bilen i ett alltmer reglerat samhälle är ett av de sista instrumenten för frihet.
Denna verklighet blundar våra ledare för, eftersom de har tjänstebilar. De drömmer om det som var regel under Maos tid - och många maoister konverterade till miljörörelsen - nämligen att folket använder de utslitna kollektiva färdmedlen eller cykeln och de själva fortsätter att utnyttja de medel som kollektivet ställer till deras förfogande.

Peijs (PPE-DE).
Inrättandet av den europeiska byrån för harmonisering av säkerheten och för påskyndande av driftskompatibiliteten som en del av det andra järnvägspaketet måste bidra till avreglerings- och moderniseringsprocessen för Europas järnvägstrafik. Den processen har visserligen redan inletts i och med införandet av det första järnvägspaketet, men den är långt ifrån slutförd. Ändå läggs i vitboken ?Transport? just så stor vikt vid järnvägstransport som det viktigaste transportsättet i framtiden. Om järnvägen verkligen vill vara med och lösa trafikstockningsproblemen i Europa så är det av största vikt att inte bara de internationella och nationella godsmarknaderna öppnas utan även de gränsöverskridande passagerartransporterna. Återupplivning och avreglering av hela sektorn är ett krav om man verkligen vill att järnvägstrafiken tar över en del av den ständigt ökande efterfrågan på transport.
Sektorn har under flera år försummats av de olika myndigheter som hade makten i järnvägslandet - och inte av de internationella storbolagen, herr Meijer! Dessutom var och är sektorn fortfarande ett fort av nationella intressen som är ute efter att tjäna sina egna intressen och inte bry sig om gränsöverskridande intressen. Om man jämför järnvägssektorn med avtalen i Lissabon, i vilka vi uppmanas att fram till år 2010 bli det konkurrenskraftigaste området i världen, så kan man inte annat än att tappa modet. Överallt olika nätspänningar, olika spårbredd, stora skillnader i signalering, skilda språk och säkerhetskrav, lokomotiv som inte är lämpade att användas över gränserna och som är dubbelt så dyra eftersom de måste överbrygga alla dessa skillnader.
Dessutom upptäckte järnvägsfraktsektorn begreppet vinst först för cirka ett år sedan. Det enda som var viktigt var volym. Nu måste det investeras för miljarder i hela Europa för att få upp infrastruktur och rullande materiel på lämplig nivå. Det kan och får endast ske om kursen verkligen läggs om och järnvägssektorn förutom vinstbegreppet även upptäcker kunden och begreppen punktlighet, flexibilitet och serviceinriktning.
Hittills har harmoniseringen av säkerhetsföreskrifter och driftskompatibilitet ofta gått mycket mödosamt. Varje järnvägsbolag håller fast vid sina egna vanor och system. Därför är det viktigt att järnvägsbyrån föregår med gott exempel, går i spetsen samtidigt som den håller uppsikt. Det är därför mycket viktigt med sakkunnighet inom järnvägsbyrån och tydliga ansvarsområden. Ett annat villkor för att byrån skall fungera bra är att den är oberoende och att den leds av oberoende experter som väljs på grund av sina yrkeskvalifikationer och inte som representanter för en viss organisation. För att inte hamna i samma gamla motstridigheter måste dessa experter inom branschen alltså inte återspegla sina före detta arbetsgivares ståndpunkt. Det är alltså av avgörande betydelse att byrån fungerar oberoende och öppet. Ny dominans av de historiskt stora bolagen kommer att leda till att få nykomlingar kommer att få tillträde till byrån. Järnvägsbyrån måste också få tillräckliga befogenheter för att uppfylla sina arbetsuppgifter på ett tillfredsställande sätt. I det avseendet har bland andra jag lagt fram ett ändringsförslag i vilket det står att byrån ställer villkoren vid enhetligt utfärdande av säkerhetsintyg, oberoende av de nationella järnvägsbolagen inom vilka de nationella säkerhetsorganen måste agera. Naturligtvis måste det till on the spot-utbildning av tågförare för att de skall kunna köra på sträckor i grannländerna, men befogenheterna när det gäller säkerhetsintygen måste vara tydliga och klara för alla berörda parter.
I allmänhet är harmoniseringen av säkerhetsreglerna i Europa mycket viktig för att järnvägssektorn skall fungera bra. Byråkratiska hinder måste i möjligaste mån kunna undvikas. Vidare är jag glad åt den kompromiss som vi har kunnat sluta med den socialdemokratiska gruppen, ELDR-gruppen och GUE/NGL-gruppen om artikel 3, där det handlar om arbetsgivarrepresentanternas deltagande i arbetsgrupperna. I den frågan anser jag fortfarande att det inte är önskvärt att låta arbetstagare få medbestämmande i rent tekniska ärenden. Om det dock får direkta konsekvenser för arbetsförhållandena, arbetstagarnas hälsa eller säkerhet skall deras röster naturligtvis höras och man skall lyssna till dessa, såsom det formulerats i kompromissen.
Sammanfattningsvis, herr talman, hoppas jag därför att järnvägsbyrån på ett positivt sätt skall bidra till harmoniseringen av säkerheten och driftskompatibiliteten i Europa så att en viktig sten kan läggas till förbättringen av järnvägstrafiken i Europa.

Swoboda (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Först vill jag gratulera alla föredragande, som har gjort ett utmärkt arbete. Trots flera meningsskiljaktigheter när det gäller detaljerna är det ändå så att vi - det antar jag åtminstone - i dag kommer att slutbehandla betänkandena i mycket stort samförstånd, eftersom - som Peijs just har sagt - det ändå varit möjligt att göra några viktiga kompromisser. I själva verket tas det med detta paket, och baserat på tidigare beslut, ett viktigt steg till att åstadkomma ett europeiskt järnvägsväsende. De nationella inskränkningarna och de farhågor som fortfarande finns hoppas jag snart kommer att höra till det förflutna.
Jag har personligen behandlat kollegerna Jarzembowskis och Ainardis betänkanden. I kollegan Jarzembowskis betänkande - Jarzembowski har redan försvunnit, han är ett riktigt europeiskt snabbtåg, som alltid är någon annanstans än där han egentligen borde vara, men så är det nu en gång - föreslås det en vittgående avreglering. Det är naturligtvis för oss socialdemokrater, det vill jag säga helt öppet, en svår fråga.
I dag röstar vi av olika skäl med stor majoritet för dessa förslag: för det första utgör de en del av en helhetsöverenskommelse, och vi har här också, särskilt när det gäller Savary, fått en rad bestämmelser, som garanterar arbetstagarnas rättigheter och möjligheter. Det är jag inte rädd för, kollega Peijs, men vi måste säkert koncentrera oss på arbets- och hälsovillkoren i sektorn för arbetstagarna. För det andra finns det tyvärr en rad länder som fortfarande är mycket restriktiva när det gäller öppning av marknaden. Och därför antar jag att det i förlikningsförfarandet sedan ändå kommer fram ett konstruktivt och förnuftigt förslag i form av en kompromiss. Och för det tredje anser jag att vi måste sätta press på de nationella järnvägsföretagen, både de statliga och de privata. Många av dessa järnvägsföretag har inte förstått tidens tecken; de har bara i mycket begränsad utsträckning och på vissa områden, exempelvis när det gäller snabbtågen, påbörjat något samarbete. Men järnvägsföretagen har inte insett att transportväsendet i dag naturligtvis åtminstone måste vara europeiskt - vilket ju för länge sedan skett när det gäller lastfordon - respektive inte åstadkommit detta. Därför är det också mycket viktigt med en viss press för att åstadkomma avreglering i riktning mot en öppning av marknaden för de nationella järnvägsföretagen.
I fråga om kollegan Ainardis betänkande ligger det ett utmärkt arbete bakom. Vi beklagar att man just i detta betänkande tagit alltför liten hänsyn till flera aspekter när det gäller social harmonisering. Det finns naturligtvis åtskilliga farhågor från arbetstagarnas sida om att det skall ske något slags social dumpning. Jag tror att vi just när det gäller reformen av järnvägsväsendet måste ha med arbetstagarna. Även de anställda inom järnvägssektorn måste veta att tiden är förbi för de nationella, begränsade, kontrollerade järnvägsföretagen, och att det handlar om att skapa ett europeiskt järnvägsväsende. Än en gång: jag tror att den väsentliga aspekten är att detta beslut i dag förhoppningsvis skall ge en signal till järnvägsföretagen om att de själva också måste se till att skapa ett verkligt europeiskt järnvägsväsende.
(Applåder)

Caveri (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Först av allt vill jag gratulera alla föredragande till deras goda samarbete. Paketets struktur är sådan att de olika betänkandena är inbördes sammanlänkade. Låt mig också säga att ledamöterna i det utskott som jag är ordförande för som vanligt har utfört ett bra arbete i denna fråga. Det är ingen tillfällighet att utskottet för regionalpolitik, transport och turism har utarbetat 34 betänkanden inom transportområdet under 2002. Sju av dessa ägnades just åt moderniseringen av järnvägsnätet. Det står emellertid klart att utskottet oroas över vissa förseningar som uppkommit i rådet, och vi har meddelat detta mer eller mindre officiellt. Jag har personligen skickat en skrivelse till det danska ordförandeskapet, och jag kommer att upprepa samma sak till den grekiske ministern Verelis, som kommer för att besöka utskottet under en utfrågning nästa vecka.
Det första paketet på järnvägsområdet är nära knutet till det andra paketet, och precis som vagnarna i ett tåg måste de röra sig framåt, för annars blir det risk för ett slags trafikstockning på järnvägsspåret. Det andra paketet är viktigt, och jag vill påpeka att vi inte tar ideologisk ställning för järnvägen, vilket vi ofta anklagas för att göra. Jag tror i stället att just varutransporterna är extremt viktiga: användningen av järnvägen fortsätter att minska, trots all den goda vilja som kommer till uttryck. Detta är fullständigt oacceptabelt, framför allt när man tänker på vissa specifika fall som ligger mig särskilt varmt om hjärtat, till exempel transporterna över alperna.
Det finns dessvärre inte något riktigt europeiskt järnvägssystem: vi är på väg att bygga upp ett sådant med dessa direktiv. Det är något av en paradox att den enda suveränitet som verkar finnas kvar för de enskilda staterna i Europa, nu när de suveräna staterna har försvunnit, är ett slags suveränitet på järnvägsområdet. Detta är något som vi måste avskaffa till förmån för ett gemensamt europeiskt system.

Vachetta (GUE/NGL).
Jag tycker offentlig service är mycket viktig och tycker inte att det andra järnvägspaketet är särskilt bra. Effekterna av det första järnvägspaketet, som jag röstade emot, är ännu inte kända på ett konkret plan, och inte heller det paket som fortfarande tillämpas, och ändå föreslår man oss i dag ett andra paket som är lika dåligt som det föregående.
Jarzembowskis betänkande syftar till att påskynda konkurrensen, och man försöker tillämpa vägtransportens normer på järnvägstransporten, med alla de katastrofala konsekvenser det får. Det sägs för övrigt tydligt: om marknaden för järnvägsfrakt öppnas kommer det att leda till ökad konkurrens, något som kan medföra en minskning av antalet arbetstillfällen. Det är själva tanken i betänkandet: mer avreglering och färre jobb. När det gäller betänkandet om säkerheten syftar det framför allt till avreglering, och säkerheten är bara en förevändning. I motiveringen konstateras alltför ofta att argumentet med säkerhet i detta fall används för att skydda den inre marknaden och förhindra att nya aktörer kommer in. Marknad och säkerhet är faktiskt oförenliga.
Jag kommer att rösta för de två följande betänkandena, även om medlen för att inrätta driftskompatibilitet är små och otillräckliga och även om byrån begränsas av den ram den utformats i, nämligen avregleringen. Ett exempel på total avreglering inom transporter är den som gäller sjöfarten, med sina upprepade miljömässiga och mänskliga katastrofer. Avregleringen inom de sektorer som i dag är reglerade kommer att leda till vinster för vissa och, för alla andra, till olyckor, dåliga arbetsförhållanden, låga löner, uppsägningar och försämring av de tjänster som erbjuds användarna. Det finns tyvärr redan massor av exempel, från Sabenas konkurs till Air Libs, den brittiska järnvägen inte att förglömma.
Ändå är jag för min del absolut positiv till en europeisk offentlig service av hög kvalitet, samarbete mellan näten, harmonisering av arbetsvillkor, säkerhetsstandarder, löner och sociala rättigheter samt folkets och arbetarnas kontroll av sin offentliga service. Jag motsätter mig kort sagt detta andra järnvägspaket.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Allra först tack till alla föredragande! Tunga ord har använts: sista chansen för järnvägen, inom kort existerar den inte längre. Jarzembowski pratade också om jämvikt. Det kan vi ansluta oss till. Vi anser också att det är absolut nödvändigt med en vitalisering av järnvägen, bland annat av miljöskäl men även alla andra skäl. Driftskompatibiliteten måste förändras, säkerheten måste förbättras, järnvägsbyrån måste inrättas, och så vidare.
Tillbaka till kärnan i frågan. När det gäller det paket som Jarzembowski tar upp så har vi dock väldigt olika åsikter. Nu har man erfarenhet av avregleringar i Europa, i England och även i Nederländerna. Jag skall ta upp det nederländska exemplet. En liten artikel i tidningen nu på morgonen. Zalm, den liberala toppmannen i valet och före detta minister i Nederländerna, förklarar nu att uppdelningen av NS och ProRail var ett fel. Med andra ord betraktas järnvägsdirektiv 91/440/EG, den ursprungliga åtskillnaden mellan drift och operating, som ett fel. Den nederländska transportministern de Boer drog nyligen också samma slutsats och begär av den anledningen en utredning. Tillbaka till grunden. Vi ser med andra ord avreglering som en absolut möjlighet inom godstransporten.
Vi tycker dock att man noga måste undersöka vad avregleringen inom passagerartransporten nu kommer leda till; den går nämligen inte så bra. Av den anledningen begär vi också ett utvärderingsförslag, och vi hoppas att ni vill stödja det ändringsförslaget. Jag undrar hur det är möjligt att socialisterna i England, vilka ändå har samma dåliga erfarenheter av avregleringen och den vidare privatiseringen av järnvägen, fortfarande kan vara för de här förslagen från Jarzembowski.

Vermeer (ELDR).
Herr talman, kolleger! Som liberal är jag mycket nöjd med järnvägspaketet och betänkandena av våra fyra föredragande, särskilt det att Jarzembowski även innefattat passagerartransport i sitt betänkande och stakat ut en väg för den. Ytterligare avreglering på Europas äldsta mekaniserade infrastruktur, järnvägen, är en mycket viktig impuls för en sektor som i snabb takt förlorar terräng på den europeiska godstransportmarknaden. Jag kan inte ofta nog betona att avreglering är något annat än självständiggörande eller okontrollerad privatisering, såsom man försökt i England. Det är av största vikt även för sektorn själv att det kommer fler leverantörer inom den europeiska järnvägen. Först då kan man genom verklig konkurrens förverkliga en sund järnvägsmarknad. Varför inte låta kombinationen NS-cargo/DB-cargo konkurrera direkt med SNCF? Det är inget fel med det. Allt det måste ske säkert, och därför måste vi ta vårt ansvar som regelstiftare.
Betänkandet av Ainardi har driftskompatibilitet som utgångspunkt, erkännande av varandra, internationellt erkännande av regler, erkännande av signaler och erkännande av säkerhetsnormer. Därför är det också så viktigt att ägna uppmärksamhet åt det här. Därför är den europeiska järnvägsbyrå som lagts fram i Savarybetänkandet så viktig.
Organisatoriskt skulle jag gärna vilja avstämma den europeiska järnvägsbyrån mot den europeiska sjösäkerhetsbyrån, så att vissa saker för alla parter kan organiseras oberoende, öppet, entydigt och logiskt. Att regera är att förutse. Måhända kan vi med tanke på effektiviteten långt i framtiden samla allt i de europeiska säkerhetsbyråerna för olika transportsätt och på det sättet ansluta sektorn som helhet med övriga transportsätt tillsammans. Det handlar ju om att järnvägstransporten hör samman med samhället i övrigt, med vägen, med vattnet för att på det sättet bättre kunna transportera varor och personer från A till B.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! I denna första behandling tar vi upp frågorna om utvecklingsstrategier, driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet, säkerheten på gemenskapens järnvägar och inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå som skall ansvara för utvärdering. Jag skulle gärna vilja att byrån även var ansvarig för kontrollen.
Jag är för en avreglering av järnvägstransporterna, men jag är inte övertygad om att det är lämpligt att avreglera infrastrukturerna, det vill säga järnvägarna. Jag anser att det är lämpligare, vilket är fallet med motorvägarna, att endast avreglera det operativa utnyttjandet av järnvägstransporterna och att väginfrastrukturerna skall förbli statliga. Jag menar att det skulle vara den bästa metoden för att garantera ett hållbart ansvarstagande för ett lämpligt underhåll av infrastrukturen, och på så vis skulle man kunna undvika de krav på ekonomisk lönsamhet som alla privata initiativ styrs av.
Jag anser dock att det under alla omständigheter är nödvändigt att genomföra en utvärdering av följderna av avregleringen i ett tidigt skede. Utvärderingen bör omfatta säkerhetsfrågor, sociala och miljömässiga följder, såväl när det gäller säkerhetsfrågor, de sociala och miljömässiga återverkningarna och hur kundernas, användarnas och den offentliga sektorns intressen påverkas. Man bör även utvärdera vilka följder intermodaliteten får för de berörda företagen inom transportsektorn.
Jag begär att kommissionen skall informera parlamentet regelbundet om alla dessa frågor.

Schmitt (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar kolleger! Man får i debatten ibland det intrycket att vi först nyligen bildat en europeisk union och behandlar frågor som egentligen borde ha genomförts för länge sedan.
Till den inre marknaden hör nu också att gods- och persontransporterna utformas så att de accepteras och blir attraktiva. Det som de nationella järnvägsföretagen har åstadkommit under de senaste åren innebär huvudsakligen att de har fortsatt att avskärma sina marknader, och då även tagit med i beräkningarna att siffrorna inom godstransportområdet rentav har fortsatt att minska dramatiskt. Den enda möjligheten att över huvud taget åter få lite fart på godstransporterna består för det första i att se till att internationella transporter i framtiden kan genomföras på ett bättre sätt, och för det andra att marknaden öppnas och att det skapas en konkurrenssituation, så att de som har intresse av det får en möjlighet att erbjuda attraktiva godstransporter - och det är oftast inte de nationella järnvägsföretagen, i varje fall inte hittills.
När jag hör argumentet att arbetstillfällen försvinner på grund av avregleringen, då kan jag bara säga en sak: om utvecklingen fortsätter på detta vis, kommer det över huvud taget inte att finnas några arbetstillfällen inom järnvägen i samband med godstransporter, eftersom järnvägarna medvetet försummar godstransporterna, därför att de inte är intressanta för dem.
Jag kan bara säga en sak: den som vill järnvägen väl måste se till att bansystemet blir kompatibelt över hela Europa, ställa största möjliga säkerhetskrav och dessutom se till att järnvägarna är kundvänliga, dvs. att de är tillförlitliga, att de har ett intressant utbud och att de håller tidtabellerna.
Jag kan bara hoppas att kommissionären och vi gemensamt kan genomdriva detta i rådet. Andra frågor - som exempel kan nämnas det gemensamma luftrummet, där vi ville genomdriva att Europa i framtiden skall fastslå luftrumsblocken, eftersom de nationella staterna i flera årtionden inte har klarat av det - har hela tiden blockerats av rådet, eftersom man ansåg att man kunde lösa allt bilateralt. Jag kan bara säga att nationalstaterna borde ha gjort det för länge sedan. Nu gör vi det!
(Applåder)

Savary (PSE).
Herr talman! Denna andra talartid ger mig möjlighet att uttala mig kanske lite mer exakt om förslaget från vår kollega Jarzembowski. Det kan när allt kommer omkring sammanfattas i två mycket stora nyheter: dels den som består i att avskaffa det transeuropeiska nätet för järnvägsgods och föregripa en total avreglering av godsnäten, såväl internationella som nationella, lokala och regionala under 2006, och dels den som består i att öppna och avreglera passagerartransporten på järnvägen.
När det gäller det första förslaget hör jag till dem som anser att det krävs en stark politisk gest till förmån för järnvägen, och även om det inte är att rekommendera att hela tiden ändra datumen kommer jag personligen att instämma med min kollega Jarzembowski när det gäller frakten, så oroande som situationen är i dag.
När det däremot gäller internationell persontransport skulle jag vara betydligt mer reserverad. Jag anser att det inte är en absolut prioritet för järnvägen, till skillnad från godstrafiken. Jag som ofta använder tåget anser för övrigt inte att det är särskilt svårt att resa över gränserna. Vad jag däremot vet är att det finns en avsevärd kommersiell lystenhet, och jag hör inte till dem som här begränsar sig till att inrätta en järnvägsmarknad, utan till dem som önskar att vi skall gå i riktning mot en europeisk transportpolitik, vilket ändå är något annat.
För att på sätt och vis sammanfatta hela dagens debatt kan man säga att det är tydligt att vare sig vi har avreglering eller det saknas nät kan man inte reducera byggandet av ett järnvägens Europa till att enbart handla om avreglering, konkurrens eller att öppna näten. Annars kommer vi att få marknadsandelar där de ena ersätter de andra inom samma transportsätt, utan att bilen kan ersättas av järnvägen.
Det finns alltså andra aspekter på transportpolitiken att genomföra. Vi har prissättningen och bland annat minskningen av den sociala och skattemässiga skillnaden mellan de olika transportsätten, särskilt skillnaden mellan väg och järnväg, som jag tycker bör prioriteras om man vill att avregleringen skall vinna över vägen, snarare än att bara inrätta en järnvägsmarknad. Det finns också en investeringspolitik. Personligen hoppas jag ur den synvinkeln att den här debatten blir till ett mycket starkt budskap från Europaparlamentet till rådet. Rådet har sedan flera månader helt struntat i politiken för finansiering av de transeuropeiska nätverken; det håller sig till ett regressivt synsätt och vill inte höra talas om vare sig skattesystem eller beskattning av bränsle eller stora europeiska lån. Men jag tror att utan en stor och ambitiös politik för järnvägsinfrastruktur kommer våra ansträngningar för en avreglering att leda till bråk mellan järnvägsbolag, och inte till att vägarna erövras.
Kära kolleger! Det var det budskap jag ville framföra till rådet, också för Europaparlamentets räkning.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Alla de betänkanden om gemenskapens järnvägar som vi diskuterar ingår i de senaste årens våldsamma privatiseringsvåg, som går ut på att hela den offentliga sektorn skall överlåtas till det privata kapitalet med allvarliga följder för kvaliteten, för medborgarnas säkerhet och för kostnaderna för de tillhandahållna tjänsterna.
Med logistiska finter och med grundlösa argument om att landsvägstransporterna inte heller betalar någonting för byggandet av vägnätet utan är öppna för privatpersoner påstår man att privatpersoner i den fria konkurrensens namn skall få fördärva järnvägens infrastruktur och tjänster, som de skattskyldiga medborgarna betalat och betalar för, samtidigt som privatpersonerna själva inte alls har bidragit till anläggningskostnaderna. Mitt uppe i den allt intensivare krisen för ekonomin, energin, landsvägs-, luft- och sjötransporterna och för miljön ser det privata storkapitalet järnvägens möjligheter när det gäller att spara energi och kostnader och följaktligen att öka vinsterna, och därför visar det intresse för järnvägstransporterna och försöker komma in i dem ?på lika villkor?, men i själva verket på ett fullständigt ojämlikt sätt i förhållande till de statliga järnvägsföretagen. 
Kommissionens förslag, som de aktuella betänkandena tyvärr ansluter sig till, visar alltså likgiltighet för transporternas kvalitet och kostnader och för brukarnas säkerhet, som åsidosätts till förmån för den ohämmade konkurrensen och kapitalets profithunger. Därigenom skapas förutsättningar för privatpersoner att fullständigt utnyttja den lönsamma järnvägstransportsektorn, och det som blir kvar för staten är bara ansvaret för de utomordentligt stora kostnaderna för att anlägga och underhålla infrastrukturen, men också för den icke vinstgivande delen av järnvägstransporterna.
Mot den bakgrunden, herr talman, motsätter vi oss helt även förslag till måttfull och väl genomtänkt privatisering av järnvägarna. Sådana förslag bereder bara vägen för en total privatisering med alla dess negativa konsekvenser för medborgaren - brukaren.

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Den ökande konkurrensutsättningen av det europeiska järnvägsnätet, vilket förespråkas i Jarzembowskis betänkande, är en bakåtsträvande åtgärd som allvarligt skadar både användarnas och de järnvägsanställdas intressen. Om vi röstar för betänkandet innebär det att vi fungerar som simpla representanter för de privata intressenas lobby, de som vill riva upp järnvägens offentliga service. Alla vet att privata företag som enbart är intresserade av sin vinst kommer att göra besparingar när det gäller investeringar eller arbetskraft. Alla vet att privatiseringen av den brittiska järnvägen ledde till katastrofer. Vi vägrar att överge kollektivets intressen för att några privata koncerner skall kunna tjäna pengar bakom användarnas rygg, kanske till och med genom att sätta deras liv på spel.
Järnvägstransporten skall vara en enhetlig offentlig service för hela kontinenten, och vi avvisar detta betänkande, liksom alla förslag som innebär en privatisering.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman! Egentligen ville jag säga något helt annat, men de sista två talarnas utläggningar gör det möjligt för mig att sväva ut lite grand för att ta upp en annan tanke. 
Vi har hört saker som egentligen hör till det förflutna - visserligen en tid som lyckligtvis är förbi - där det bara handlar om intervention och klasskamp, där man försöker skapa konfrontationer. Jag tror att det var en helt felaktig väg. Historien har fördömt detta tillvägagångssätt, och den som kommer för sent, den bestraffas av livet, har en mycket berömd man sagt, som hade sina rötter i detta system och som sedan också till slut fick det på fall eftersom han kände till det så väl, nämligen president Gorbatjov.
Vi vill ha mer miljöskydd, en ökad förflyttning av godstrafiken från vägarna till järnvägarna, mer balans och därmed mer skydd för konsumenten. Mer skydd för konsumenten - jag vill ge er ett exempel som inträffade i min hemtrakt för två dagar sedan, vid Brennerpasset som ligger vid gränsen, där en transport med farligt gods, som i dag måste transporteras på vägen eftersom järnvägen inte räcker till, fattade eld, med en mycket farlig utveckling för miljön och för människorna. Vi var nära en miljökatastrof. Vår avsikt är att göra transporterna säkrare, och här tackar jag särskilt kollegan Jarzembowski, som i flera år har arbetat för dessa initiativ. Vi hoppas att vi med dessa betänkanden - och särskilt med hans - tar ett stort steg i rätt riktning.
Mitt tack gäller också vice ordförande Palacio, som har känsla för det här och som anstränger sig för att skapa balans. Vi hoppas att vi kan fortsätta på denna positiva väg.
(Applåder)

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Vi stöder naturligtvis alla de åtgärder som har till syfte att stärka järnvägstransporternas roll och vända den nuvarande situationen som gynnar vägtrafiken. Därför stöder vi särskilt Sylviane Ainardis och Gilles Savarys betänkanden. Om vi vill få ett konkurrenskraftigt europeiskt järnvägssystem är det nödvändigt att harmonisera de tekniska normerna och få bort flaskhalsarna i de internationella näten, och samtidigt fastställa betydelsefulla säkerhetsmodeller.
Emellertid kommer inte den eftersträvade driftskompatibiliteten att uppnås genom en avreglering av sektorn. Där detta har genomförts har inte de privata aktörerna motsvarat framför allt de stora investeringsbehoven. Kommissionen har inte heller berättat var man tänker söka den nödvändiga finansieringen för att genomföra detta mål. Och det tjänar inget till att öka trafikflödet genom konkurrens mellan olika aktörer om alla tåg tvingas använda samma bana; detta kommer bara att leda till ännu mer desorganisation och trafikstockningar.
Vi är dock emot en fullständig avreglering av passagerartrafiken fram till 2008. Vi är emot denna maximalistiska ståndpunkt, och vi är emot kommissionens förslag om en tidigareläggning av öppnandet av den internationella godstransportmarknaden; vi godtar inte heller att medlemsstaterna skall förhindras att ställa högre säkerhetskrav än unionen bara för att man inte vill skapa svårigheter för att öppna marknaden. Vi har ett ansvar inför européerna. Låt oss ha modet att försvara en kvalitativ och säker offentlig järnvägstransport, som på ett effektivt sätt stimulerar dess användning.

de Palacio
Herr talman, värderade ledamöter! Först och främst vill jag än en gång gratulera de fyra föredragande till deras utmärkta arbete och säga att man i de ändringsförslag som har lagts fram i allmänhet - som jag sade i början av mitt första inlägg - stöder kommissionens förslag och att man i vissa fall vill gå längre och snabbare fram med reformen av järnvägssektorn. Kommissionen kan följaktligen godta de flesta ändringsförslagen, antingen i dess nuvarande utformning eller principmässigt. Jag anser att ändringsförslagen utgör en klar förbättring av kommissionens ursprungliga förslag: med dessa ändringsförslag preciseras och förbättras några av punkterna.
Jag kommer att lämna en komplett lista över kommissionens åsikter om samtliga ändringsförslag till parlamentets generalsekretariat, men jag vill emellertid kommentera några punkter som har kommit upp under diskussionen och övergripande utvärdera ändringsförslagen.
För det första, ärade ledamöter, förvånar det mig att några av er fortfarande anser att debatten handlar om ?avreglering av järnvägen, ja eller nej?. Ledamöter, det enda jag kan säga de personer som värderar järnvägen så högt att de inte vill att något skall förändras är att vi under alla dessa år har sett vad som sker: att järnvägen håller på att försvinna. Om vi inte gör någonting - jag säger detta till dem som är oroade över att arbetstillfällen skall gå förlorade i och med denna teoretiska avreglering - kommer det inte att finnas några arbetstillfällen kvar över huvud taget, utom de som finns kvar i järnvägsmuseerna i Europeiska unionens medlemsstater. Det är vad som kommer att finnas.
Vi talar inte om att privatisera järnvägsnätet. Det är ett alternativ som någon av medlemsstaterna kan välja, men jag vill betona att vi för inte så länge sedan beviljade en rad höga stödbelopp till den enda medlemsstat som privatiserat nätet, den fasta infrastrukturen, för att man skall kunna åternationalisera det järnvägsnätet. Kommissionen driver inte på några åtgärder av det slaget. Vi har en annan inställning: nätet är ett naturligt monopol, och ett privat ägande skulle därför medföra många svårigheter, eftersom det i så fall måste finnas statlig kontroll av detta naturliga monopol. Vi anser att ett naturligt monopol som unionens järnvägsnät först och främst bör vara europeiskt, det får inte finnas nationella koncept, utan konceptet skall vara övergripande europeiskt, vilket kräver att medlemsstaterna har gemensamma regler när det gäller teknik, förvaltning och säkerhet.
För det andra föreslår vi att operatörerna skall konkurrera sinsemellan. Ärade ledamöter, några av er är oroade över att den franska operatören - eller de franska operatörerna, Frankrike kommer att besluta vad man skall göra - kommer att konkurrera med den tyska eller den brittiska operatören, eller operatörer från vilken som helst av unionens medlemsstater. Det enda alternativet till en sådan konkurrenssituation är att inrätta en enda offentlig europeisk operatör, som arbetar över hela det gemensamma järnvägsnätet. Tror ni verkligen att detta är genomförbart? Anser ni verkligen att det är den rätta metoden för att göra järnvägen mer operativ, mer konkurrenskraftig och mer dynamisk och att vi kan återhämta marknadsandelarna och den andel av transporten som tillkommer järnvägen?
Jag anser uppriktigt sagt inte det; det är inte rätta vägen. Den rätta vägen är vad vi föreslår: ett koncept för och en utformning av järnvägen på europeisk nivå - jag tar upp finansieringen lite senare - en europeisk utformning av järnvägen och att de operatörer som redan finns i Europeiska unionens medlemsstater skall kunna konkurrera inom detta nät. Och att även eventuella nya operatörer - om detta är tillåtet enligt medlemsstaternas lagstiftningar - som uppfyller lämpliga krav för att arbeta över hela järnvägsnätet kan konkurrera.
Vi talar om att rationalisera järnvägssektorn och omvandla den till en europeisk järnvägssektor som är lämpad för det tjugoförsta århundradet.
Caveri, ordförande för utskottet för regionalpolitik, transport och turism, sade att generaldirektoratet för energi och transport har fått dem att arbeta mycket med järnvägsfrågan. Som kommissionär ansvarig för transportfrågor vill jag än en gång tacka ordförandeskapet och hela utskottet för deras förståelse för och stöd till vårt arbete och för att de har samarbetat med oss i den här frågan.
Herr talman! Jag kommer kort att ta upp de ändringsförslag som har lagts fram.
När det gäller betänkandet av Jarzembowski och frågan om öppnandet av marknaden, betonar jag hans stöd till kommissionens förslag om ett fullständigt öppnande av marknaden för godstransporter på järnväg. De framlagda ändringsförslagen handlar om när direktiv 2001/12/EG om den första etappen av utvidgningen av tillträdesrätten för godstransporter på järnväg skall träda i kraft. Medlemsstaterna skall införa detta direktiv i sina lagstiftningar för att den 15 mars skall bli startskottet för hela Europeiska unionen, plus de ytterligare etapper vi föreslår för att inlemma alla medlemsstaternas nät i ett transeuropeiskt nät. Kommissionen kan godta alla ändringsförslag som handlar om den frågan.
Ärade ledamöter, herr Jarzembowski, när det gäller de ändringsförslag som handlar om en utvidgning av tillträdesrätten så att den även skall omfatta passagerarbefordran, anser kommissionen att detta öppnande, vilket måste ske på ett differentierat sätt, kräver en lämpligare och mer strikt ram för att ge positiva effekter. Därför bör detta öppnande inte bara övervägas med tanke på de avtal som de offentliga förvaltningarna ingår - vilka redan regleras av förslaget till bestämmelser om den offentliga sektorns skyldigheter; rådet har fortfarande inte fattat beslut i den frågan, parlamentet uttalade sig redan för en tid sedan om detta förslag -, utan även i fråga om tillträdesrättigheter och skydd av passagerarnas rättigheter.
Herr Jarzembowski! Vi kan inte godta dessa ändringsförslag, eftersom vi kommer att lägga fram ett särskilt förslag om passagerartrafiken redan i år. Vi kommer då att på ett sammanhängande sätt beakta problemen i samband med att järnvägsnätet öppnas för passagerarbefordran. Jag vill tacka er, herr Jarzembowski, för ert stöd till de förslag som kommissionen kommer att lägga fram inom kort.
När det gäller betänkandet av Sterckx om säkerhet på gemenskapens järnvägar kan vi godta de flesta ändringsförslagen, antingen i den nuvarande utformningen eller principmässigt med några ändringar i utformningen. Jag avser framför allt de ändringsförslag som handlar om förstärkta krav på öppenhet på säkerhetsområdet och där man förespråkar en snabbare och mer intensiv samordning av säkerhetsbestämmelserna för att nivån skall vara så hög som möjligt. Jag anser att det är den viktiga punkten. Däremot kan vi varken godta ändringsförslag nr 18 eller nr 48, eftersom de skulle bidra till att ansvarsfördelningen blir mindre tydlig, och vi har även svårt att godta ändringsförslag nr 34, eftersom vi anser att de föreslagna åtgärderna avsevärt skulle begränsa räckvidden för säkerhetsintygen.
Det måste dock sägas att vi anser att det är oerhört viktigt att de organ som utreder olyckor skall vara oberoende. Vi kan inte acceptera någon som helst begränsning av detta oberoende, och därför kan vi inte godta ändringsförslag nr 56.
Jag instämmer i Ainardis framställning av problemet med investeringar, eftersom unionens medlemsstater kommer att behöva göra stora investeringar. Alla nationalstater är intresserade av att främja moderniseringen av järnvägen, men det finns även ett mycket påtagligt europeiskt intresse av att modernisera det transeuropeiska järnvägsnätet. Vi måste ta med den faktorn i beräkningen om vi verkligen vill komma vidare med målen och ambitionerna från Europeiska rådet i Lissabon. Jag vill därför fästa uppmärksamheten på den frågan inför utarbetandet av budgetplanen efter Berlin, så att de budgetmedel som avsätts för infrastrukturer för järnvägstransporter ökas inom ramen för inrättandet av det transeuropeiska järnvägsnätet, eftersom den åtgärden kräver en särskild ansträngning.
Vi godtar förslaget om den orange lådan för färdskrivare, som kommer att förstärkas genom LRTMS [London Road Traffic Management Scheme]. Även här kan vi godta de flesta ändringsförslagen, men inte alla, eftersom några inte överensstämmer med principerna.
När det gäller betänkandet av Savary, en - som alla ni ledamöter och jag själv - vän av järnvägen, vill jag säga att den pusselbit som sluter hela cirkeln är just Euroepiska järnvägsbyrån. Jag vill tacka Savary för de förbättringar som han bidrar med i sina förslag. Flera ändringsförslag handlar om hur byrån bör samarbeta med alla berörda parter, det vill säga, järnvägsföretag, förvaltare, materialkonstruktörer, infrastrukturförvaltare och även användarna och järnvägsföretagens personal. Vi stöder dessa ändringsförslag, särskilt nr 14, som vi ser mycket positivt på.
Vi stöder naturligtvis även flera ändringsförslag om byråns institutionella uppbyggnad, till exempel om den nya budgetförordningen, som inte var färdig när förslaget utarbetades. Däremot finns det andra ändringsförslag som vi tycker är problematiska, till exempel de som handlar om att tilldela byrån beslutsfattande befogenheter. Vi anser nämligen att byrån endast bör ha befogenhet för att lägga fram tekniska förslag.
Andra ändringsförslag är överflödiga eftersom det redan finns gällande bestämmelser eller förslag som är planerade till år 2003, och vi kan följaktligen inte heller godta dessa ändringsförslag.
Herr talman, ärade ledamöter! Sammanfattningsvis vill jag än en gång tacka de fyra föredragande och utskottet för regionalpolitik, transport och turism för det genomförda arbetet, och jag tackar även parlamentet för visat stöd.
Efter mina samtal med det grekiska ordförandeskapet är jag övertygad om att rådet under det grekiska ordförandeskapets mandat och, mycket möjligt, under det kommande rådsmötet i mars kommer att lägga fram en gemensam ståndpunkt. I och med detta hoppas jag att vi kan nå en överenskommelse om detta mycket viktiga paket, om vi inte lyckas under första behandlingen, så under den andra.

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Torres Marques (PSE)
Den europeiska ekonomins ekonomiska och produktiva kapacitet är allt mer beroende av effektiva transporter, som är driftskompatibla och gör det möjligt att snabbt transportera gods och passagerare i Europa och internationellt. Man har dock inte lyckats uppnå några viktiga framsteg när det gäller järnvägstransporterna. Besluten har haft en i huvudsak mellanstatlig karaktär, där varje land försökt försvara sina egna intressen, och därigenom äventyrar man skapandet av en europeisk järnvägsmarknad.
Denna situation är ohållbar då vi håller på att få en överbelastad vägtrafik, något som ger mycket negativa ekonomiska och miljömässiga effekter, och de bör mötas genom en politisk vilja och lämpliga ekonomiska medel. Även järnvägens problem i perifera länder, som Portugal, måste integreras i europeiska lösningar för att Europeiska unionen skall kunna fungera i sin helhet och vara ekonomiskt effektiv. Det är därför nödvändigt att rådet, i likhet med Europaparlamentet, visar politisk vilja och finner lämpliga ekonomiska medel för att skapa en europeisk järnvägsmarknad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0388/2002) av Markov för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet (KOM(2001) 573 - C5-0485/2001 - 2001/0241(COD)).

de Palacio
Herr talman! För det första är jag som kommissionär ansvarig för transportfrågor tacksam för att jag kan lägga fram det här förslaget om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet. Det ingår i kommissionens politik för att höja säkerheten på våra vägar och öka kvaliteten på vägtransporterna i allmänhet. Det finns sociala aspekter som inverkar på säkerheten på vägtransportområdet, och den frågan måste vi ta itu med.
Förslaget innehåller åtgärder för att främja en effektiv och enhetlig tolkning och tillämpning av de nuvarande bestämmelserna, precis som meddelas i vitboken, vilket ännu mer kommer att utjämna konkurrensvillkoren på vägtransportområdet.
Genom detta förslag upphävs förordningen från år 1985, och den ersätts med en ny förordning. Målet är att förtydliga, förenkla och uppdatera lagstiftningen på det här området, som antogs för 17 år sedan. Tack vare denna ändring främjas en effektiv tillämpning av bestämmelserna, och det gäller särskilt införandet av digitala färdskrivare.
För att förenkla dessa bestämmelser har man varit tvungen att minska handlingsutrymmet jämfört med den förordning som nu är i kraft, man har tagit bort komplicerade bestämmelser om kompensation för förkortade viloperioder och dygnsvilan förlängs med en timme till 12 timmar.
För att uppdatera bestämmelserna har undantagen begränsats till ett minimum, och de har begränsats till små och lätta fordon, de fordon som används för korta sträckor och de fordon som används för tillhandahållande av samhällstjänster.
Ett av de huvudsakliga skälen till denna översyn är att antalet tjänster som tillhandahålls av privata företag har ökat under de senaste 17 åren.
För att tillämpningen av bestämmelserna skall blir effektivare vill kommissionen införa några nya aspekter, bland annat en förstärkning av bestämmelserna om arbetsgivarnas ansvar och tydliga bestämmelser för att göra det lättare för medlemsstaterna att straffa brott mot bestämmelserna som begås av förare i en annan medlemsstat.
Dessutom införs en tydligt utformad bestämmelse om att en av de straffpåföljder som medlemsstaterna kan tillämpa vid överträdelser av lagstiftningen är beslagtagande av fordonet. Att ta fordonet i förvar är ett mycket effektivt sätt att inte bara bestraffa transportföretagen, utan även expeditörer eller transportagenturer, vilka utövar allt mer press på transportörerna genom att kräva att de skall utföra transporterna inom orimliga eller till och med olagliga tidsperioder.
I syfte att främja ett ständigt förtydligande av bestämmelserna, för ett givande utbyte av erfarenheter och metoder för att se till att bestämmelserna följs och för att alla medlemsstater aktivt skall delta i tillämpningen av förordningen, föreslår kommissionen slutligen att en rådgivande kommitté skall inrättas. Kommittén skall utgöras av nationella experter från alla medlemsstater, och man kommer att samarbeta och föra en dialog med unionens vägtransportsektor.
Herr talman, värderade ledamöter! Sammanfattningsvis är det främsta syftet med vårt förslag att se till att de gällande bestämmelserna följs bättre, att förtydliga dem, att öka ansvaret och på så sätt förbättra vägsäkerheten.

Markov (GUE/NGL)
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Utgångsläget för parlamentets bearbetning av betänkandet försiggick i en svår miljö, eftersom kommissionen hade utarbetat sitt förslag till föreliggande förordning utan att avvakta förlikningskommitténs resultat rörande direktivet om arbetstiden, lika lite som rådets beslut om digitala färdskrivare. Båda dokumenten - det har sagts av Palacio - har naturligtvis innehållsmässigt nära samband med föreliggande betänkande.
Jag vill tacka herr Andersson, som har författat yttrandet i utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Vi har under förberedelserna haft några diskussioner med varandra. Ursprungligen hade man tillkännagivit ett stärkt Hughes-förfarande, men efter några månader avstod man från detta och ansvaret överfördes till utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Mitt tack gäller vidare medarbetarna från kommissionen, Darmis från utskottets administration, många europeiska och nationella institutioner som berörs av denna förordning och som livligt har deltagit i debatten, och likaså medföredragandena från de andra grupperna. Jag tror att detta samarbete har gjort att vi lyckats att gemensamt slutbehandla några viktiga kompromissförslag i utskottet.
I föreliggande förordning måste tre synpunkter beaktas och kombineras. För det första en ökad trafiksäkerhet på vägarna, för det andra social trygghet för de anställda, och för det tredje rättvisa konkurrensvillkor på Europeiska unionens vägar. Jag tror att grupperna lyckats finna en kompromiss och integrera dessa tre premisser, även om några ledamöter begär att förordningen skall avvisas. Jag ber er att inte bifalla detta önskemål utan i stället låta föreliggande förslag gå igenom.
Vilka är nu de viktigaste premisserna, som majoriteten av utskottet hittills kunnat enas om? För det första: förordningen gäller för alla förare av fordon inom gods- och persontransportområdet, oavsett om de är anställda eller egna företagare. För det andra: förordningen gäller också för fordon från tredje land, om de befinner sig på Europeiska unionens territorium. För det tredje: kommissionen får i uppdrag att ta upp denna förordning i förhandlingarna med parterna till AETR. För det fjärde: det koncept med en flexibel vecka som nu introduceras av kommissionen bekräftades inte, utan basen utgörs fortfarande av kalenderveckan, eftersom detta är mer praktiskt genomförbart och lättare att kontrollera. För det femte: begreppet ?körtid? definierades av utskottet för att man skulle åstadkomma mer rättssäkerhet. För det sjätte - det är en mycket viktig punkt, och jag hoppas att det också fortsätter att vara det: Alla kurirtjänster och expressleveranser som har bidragit till en stark ökning av antalet olyckor inom transportsektorn tas upp i förordningen. För det sjunde: dygnsvilan ökades från föreslagna elva till tolv timmar, dock med möjlighet till flexibel tillämpning genom begränsad uppdelning i två tidsavsnitt, i nio plus tre timmar. För det åttonde: medlemsstaterna åläggs att fastslå ett gemensamt sanktionsspektrum för den händelse direktivet kränks, så att en harmonisering av sanktionerna skall uppnås. För det nionde: antalet föreskrivna kontroller av att förordningen iakttas fördubblades. För det tionde: transportföretagen ålades att tillgripa lämpliga åtgärder för att kunna hålla sig informerade om den totala arbetstiden även då föraren arbetar åt flera arbetsgivare. För det elfte: medlemsstaterna måste vidta erforderliga åtgärder för att se till att förbindelserna mellan befraktare, speditörer, huvudsakliga uppdragsgivare och underleverantörer regleras genom att bindande avtal upprättas, som möjliggör kontroll av att denna förordning iakttas. För det tolfte: några av de ganska talrika undantagsbestämmelserna kunde strykas och några nödvändiga bestämmelser kunde också läggas till, exempelvis för fordon med veteranstatus och fordon för humanitära hjälptransporter.
Trots det avsevärda antalet positiva förändringar - och det var nu bara ett urval som jag nämnde - finns det också passager som ännu inte tillfredsställer mig och en stor del av mina kolleger. Därför har också några ändringsförslag lagts fram för kammaren, och jag ber här om att de skall godkännas.
Detta gäller särskilt körtiden om 56 timmar per vecka som avgjort är för hög, dock med begränsningen om maximalt 90 timmar per tvåveckorsperiod. Vi föreslår en maximal körtid om 45 timmar per vecka, vilket fortfarande ligger betydligt högre än arbetstiden per vecka inom nästan alla andra yrkesområden.
För det andra önskar jag, liksom en mängd av mina kolleger, en ytterligare minskning av undantagsmöjligheterna i denna förordning. Jag vet att föreliggande förordning inte uppfyller alla önskemål från alla berörda parter, men jag är övertygad om att vägtrafiksäkerheten kommer att öka genom de nya bestämmelserna, att de sociala villkoren för de inblandade kommer att förbättras och att företagen kommer att kunna fullgöra sin uppgift att erbjuda transporttjänster med god kvalitet.

Andersson (PSE)
. Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att tacka föredraganden Markov för ett gott samarbete under utarbetandet av betänkandet. Det rör sig i grunden om tre frågor: hälsa och säkerhet i arbetsmiljön, trafiksäkerhet och lika konkurrensvillkor. Från socialutskottets sida har vi främst uppehållit oss vid hälsa och säkerhet, men dessa frågor hör ihop. En god hälsa och säkerhet för chaufförerna, så att de t.ex. är utvilade vid ratten, gynnar trafiksäkerheten. Likaså gäller att minimiregler på hela den inre marknaden garanterar att konkurrensen inte snedvrids.
Det är något märkligt att det finns förslag om att förkasta detta betänkande. Det finns en stor enighet mellan rådet, kommissionen och, hoppas jag, även majoriteten i parlamentet, om att denna 18 år gamla förordning nu behöver förändras, bl.a. till följd av att man numera använder digitala färdskrivare. En av orsakerna och det stora problemet är faktiskt den dåliga efterlevnaden av den befintliga förordningen. Jag kan själv konstatera att efterlevnaden är dålig i mitt hemland. Jag vill därför särskilt framhålla ett förslag som är mycket viktigt i den nya förordningen, nämligen att medlemsstaternas övervakningsmyndigheter kan beivra vilotidsöverträdelser, även om regelbrottet har skett på ett annat medlemslands territorium.
Det finns ett antal aspekter som vi socialdemokrater, både från socialutskottet och transportutskottet, skulle vilja förstärka i det befintliga betänkandet. Det gäller t.ex. den minimala dygnsvilan och den maximala körtiden. Vi har därför lagt fram ändringsförslagen 105 och 106.
Vi tycker vidare att det är ett minimum när det gäller arbetsmiljökrav att en förare inte skall tvingas tillbringa sin långa veckovila i hytten. Vi har därför lagt fram ändringsförslag 107. Detta ändringsförslag är tyvärr felöversatt i den svenska versionen, varför den engelska versionen gäller.
Ändringsförslag 110 handlar om att det inte skall utgå ersättning till förare efter tillrättalagd sträcka. Ackordsbetalning på detta område är direkt förkastligt. Ändringsförslag 113, avslutningsvis, syftar till att knyta arbetsmarknadens parter på europeisk nivå till ett regelbundet utvärderingsarbete av denna nya förordning.

Grosch (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Först vill jag tacka föredraganden för hans arbete, men även kollegerna för de många samordningsmötena. De 300 ändringarna gjorde inte arbetet lätt.
Huvudfrågan som kom upp i detta sammanhang var om det behövdes ett nytt direktiv. Här gjorde man olika bedömningar om vad som skulle prioriteras, och kollegerna inom Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna kommer att begära ordet i dag i denna fråga. PPE-DE-gruppen är emellertid principiellt för en ändring.
Målet var en syntes mellan å ena sidan säkerheten inom vägtransporterna och å andra sidan en flexibilitet inom detta yrke, där efterfrågan på arbetskraft i dag redan är mycket stor över hela Europa, för det första kanske därför att villkoren är ogynnsamma, men för det andra också därför att efterfrågan är mycket stor. Detta var en utmaning för oss.
Enighet - det vill jag här understryka - rådde åtminstone i fråga om två punkter, för det första i fråga om kontrollerna. Alla kolleger anser att vi här kan anta de bästa direktiv, men om det inte görs någon effektiv kontroll i medlemsstaterna blir de meningslösa. Mindre än en procent, vilket är fallet i vissa länder, räcker inte. Det borde vara två procent, vilket man här har nämnt som ett minimivärde. Vidare bör en rapport med regelbundna intervaller läggas fram för parlamentet om genomförandet så att vi och även medlemsstaterna kan reagera i tid. Det får inte vara så, som fransmannen säger, att principen ?den som fuskar tjänar mest pengar? gäller, att alltså den som inte håller sig till dessa direktiv tjänar mest pengar. Det är just detta som vi vill förhindra: ohederlig konkurrens på bekostnad av bl.a. säkerheten.
För det andra var vi ense om tillämpningsområdena, nämligen att vi skall ta med tredje land, dvs. vi vill skapa ett europeiskt transportområde, och var och en som utnyttjar detta område måste hålla sig till samma regler. Vi vet att företag av olika anledningar förlägger sitt säte till tredje land, inte bara av ekonomiska, utan även av andra skäl. Därför är det viktigt för oss att vi med tiden skapar detta europeiska transportområde.
Vi vill bygga in flexibilitet. Undantag har diskuterats. Jag vill naturligtvis inte nämna alla. Men vi lägger även i fortsättningen vikt vid att lokaltrafiken och taxiförarna undantas, och vi stöder naturligtvis också undantag inom vissa områden, exempelvis jordbrukare som utför säsongsbetonat arbete, och även den mobila reparations- och bärgningsjouren. Begreppet säkerhet får inte leda till att vi genom direktivet sätter gränser för människor som i och för sig är ansvariga för säkerheten.
En fråga som fortfarande står öppen gäller budbilarna. Somliga anser att de bör tas med, andra anser att de talrika olyckorna inte är en fråga om viloperioder och körtider, utan snarare en fråga om hastigheten. Vi har också infört flexibilitet när det gäller pauserna. Vi ville inte bara ha veckoslut om mellan 24 och 45 timmar, utan även 36 timmar. Vi vill också ta hänsyn till de länder som inte ligger i Centraleuropa, för i morgon, i och med utvidgningen, måste vi ta hänsyn till att centrum flyttas och att frågan om huruvida man är effektiv eller inte inom transportbranschen inte bara kommer att bero på viloperioder och körtider.
De 12 timmarnas nattvila ifrågasätts inte heller av oss, med den flexibilitet om nio plus tre timmar som den är knuten till. Detta gäller också viloperioderna under dagen och de korta rasterna. Vi ville där ha en viss flexibilitet, som dels tar hänsyn till respektive förares arbetsrytm, och dels också till de behov som detta yrke för med sig.
Säkerhet var det andra som skulle ingå i syntesen. Raster, dygnsvila och veckoslutsvila är säkerhetsfrågor, och uttröttade förare som är inblandade i olyckor är ingenting okänt. Men man bör inte heller överdriva denna aspekt. Enligt viss statistik är risken mycket hög. Totalt sett utgår man från realistisk statistik, dvs. att det gäller ungefär 15 procent av de svåra olyckorna på vägen. Här handlar det inte om att återigen fördöma vägarna i alla avseenden. Kommissionens och parlamentets framstöt här kommer - det tror jag - att förbättra säkerheten.
I fråga om överträdelser anser även vi att körförbud är den bästa metoden. Detta motsägs inte av lagstiftningen i de olika länderna, och det krävs uteslutande en sak, nämligen att bilen beläggs med körförbud tills felet har undanröjts. Kort sagt: jag skulle vilja säga att vi med detta direktiv genom strängare regler och nya villkor kan ingripa på ett ekonomiskt positivt sätt på detta område.
Men detta kommer inte att ändra det faktum att vägtransporterna även i framtiden kommer att vara en av de viktigaste beståndsdelarna inom kollektivtrafiken. Där anknyter jag till de diskussioner som vi hade tidigare. Detta betyder inte på något sätt att en önskad överflyttning bara kan uppnås genom direktiv i fråga om vägtransporter, utan den måste också kombineras med entydiga ansträngningar på de andra transportområdena. Jag tackar för er uppmärksamhet.

Piecyk (PSE).
Herr talman! I den tyska pressens förhandsbeskrivning kunde man läsa en mycket slående rubrik som kan gälla vårt ärende. Det var rubriken ?Färska varor kräver pigga förare?. I själva verket är det så att vi ofta lägger tonvikten vid ekonomi och konkurrens, och alltför ofta kommer frågan om säkerhet, om människornas liv och hälsa till korta. För kort tid sedan upplevde vi olyckan med Prestige. När det inträffar en olycka till sjöss eller inom flygtrafiken så upprörs den europeiska allmänheten, men de dagliga dödsfallen på vägarna har vi uppenbarligen nu vant oss vid. Men det får inte bli till en vana, för det finns - som framgår av statistiken - två huvudorsaker till olyckorna på våra vägar. Det är å ena sidan lastfordonen med uttröttade förare, som sitter vid ratten alltför länge, och å andra sidan i ökande utsträckning expressleveranserna, den s.k. sprinterklassen, som är den största riskpotentialen på våra vägar och motorvägar. Därför är det absolut nödvändigt att vi tar med dessa expressleveranser, denna sprinterklass, i denna förordning.
Vi har i utskottet kommit fram till ett samförstånd om en rad förnuftiga bestämmelser för körtider och viloperioder, som är inriktade på verkligheten och på både förarnas och företagens behov. Jag tror att det är klokt att en förare, om det på något sätt är möjligt, tillbringar veckovilan hemma, i bostadsorten, hos familjen. Det är också förnuftigt att han, om han befinner sig nära en färja och kan tillbringa sin viloperiod där, också kan hinna fram till denna färja genom att utnyttja körtiderna och viloperioderna. Det är naturligtvis inte förnuftigt att tillbringa en viloperiod i ett fordon som är i gång, och även av den anledningen har vi här fastslagit detta undantag.
Kollegan Grosch har redan nämnt att vi kan besluta om hur många underbara och detaljerade bestämmelser som helst, men om de inte kontrolleras, då är de ingenting värda. För mig är det i varje fall en av de viktigaste punkterna. Vi har för närvarande ett fastslaget antal kontroller om knappt 1 procent i genomsnitt, och verkligen reglerat, verkligen kontrollerat kan det egentligen bara bli om man kombinerar kontrollen av vad som sker med fordonet på vägen med företagskontrollen. Men detta görs på mycket olika sätt i gemenskapens medlemsstater, och därför, fru kommissionär, måste övergångstiden vara så kort som möjligt, om vi nu tar avsked från den klassiska färdskrivaren och inför digitala färdskrivare, så att vi så snart som möjligt kan kontrollera alla lastfordon i gemenskapen med hjälp av digitala färdskrivare. Då blir det möjligt att kontrollera en 28-dagarsperiod på vägarna, och då kommer man också att utöka säkerheten inom vägtransporterna.
Jag vill tacka föredraganden Helmut Markov som har gjort ett bra arbete, varit mycket kompromissvillig och har enat oss, och även de andra kollegerna, som var medföredragande i detta ärende.
(Applåder)

Pohjamo (ELDR).
Herr talman, ärade kommissionär! Jag vill för det första tacka föredraganden, Markov, för beredningen av detta betänkande. Han har gjort ett grundligt arbete och även lyssnat till oss som är av annan åsikt i frågan. 
Trafiksäkerheten är en viktig fråga. Ur trafiksynpunkt är det nödvändigt att förbättra även chaufförernas sociala ställning och status. Kommissionens förslag var dock dåligt förberett. Förslaget kunde förbättras i utskottsbehandlingen, men resultatet är fortsättningsvis inte godtagbart enligt vår grupp. Förslaget ökar stelbentheten och leder till svårövervakade förfaranden som ger upphov till ökade kostnader inom branschen. Dessutom kan man inte utnyttja de naturliga pauser som uppstår i samband med arbetet. Den nya förordningen förbättrar inte heller trafiksäkerheten.
Vår grupp föreslår att vi förkastar kommissionens förslag och ber kommissionen göra en grundlig undersökning av behovet av en ändring av de nuvarande vilopauserna med beaktande av digitala färdskrivare. Vi har även lagt fram viktiga förbättringsförslag för det fall att förslaget om förkastande blockeras. Grundtanken bakom dem är att bestämmelserna om vilopauser i den nuvarande förordningen är tillräckliga om de efterföljs och övervakas effektivt. Med effektivare övervakning åstadkommer man bättre resultat än enbart genom att skärpa bestämmelserna på papperet.

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! Markov har gjort ett bra arbete. I betänkandet behandlas bestämmelser som kan komma att innebära förenklingar på ett mycket komplicerat område. Arbetet som chaufför hör till ett av de hårdaste och mest påfrestande. Platsen bakom ratten i bussar och lastbilar utgör en slitsam arbetsplats. Markovs förslag till nya enkla bestämmelser gör arbetsbördan lättare. Det är positivt att Europaparlamentet kan medverka till en förenkling av bestämmelserna.
De överfall som chaufförerna utsätts för när de rastar på de europeiska motorvägarna är ett av de stora problemen. Det är mer angeläget än någonsin förr att vi samarbetar för att förebygga det ökande våldet på motorvägarna.
Slutligen vill jag understryka betydelsen av ökad säkerhet på motorvägarna. Det berör inte bara chaufförerna utan oss alla som kör på de europeiska vägarna. Vi har alltför ofta upplevt olyckor som orsakats av trötta chaufförer. De nya enkla bestämmelserna innebär att det inte kan råda något tvivel om när chaufförens viloperioder skall infalla och hur långa dessa skall vara. Det blir lättare för polisen att kontrollera att bestämmelserna efterlevs. Jag hyser också stora förhoppningar om en utökad kontroll från polisens sida.
Sedan måste jag säga att jag är något förvånad över att ELDR-gruppen tänker mer på vad det kostar att utrusta lastbilarna än man tänker på de 40 000 människor som varje år mister livet på de europeiska vägarna. Det är en snikenhet av värsta slag som ELDR-gruppen här ger uttryck för. De borde skämmas!

Turmes (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! När vi i dag röstar om Markovs betänkande kommer dessa nya lagbestämmelser inte bara att intressera aktörerna inom transportsektorn, utan miljoner människor i Europa, för här handlar det också om säkerheten på vägarna. Säkerheten inom godstransporterna rör alla EU-medborgare, för - och det visas tydligt av statistiken - uttröttade förare utgör en dödsfara! En undersökning som gjorts av European safety council visar att mer än 50 procent av förarna medger att de redan någon gång under sin verksamhet som förare har somnat vid ratten. Vad skall man alltså göra? 
Vi inom De gröna anser att arbetstiderna inom detta område, körtiderna, måste minskas. Vi har lagt fram ett förslag om att de bör reduceras till 80 timmar räknat på 14 dagar, med ett maximum om 45-48 timmar per vecka. Det som för närvarande gäller är 56 timmar per vecka. Det är bara körtiderna. Härtill kommer lastning och lossning. Inte för något annat lika riskfyllt industrijobb tillåter vi sådana långa arbetstider.
Dessutom måste systematiska kontroller införas. Piecyk har antytt det: när förordningen om den digitala färdskrivaren genomförs måste vi sätta press på alla nationella regeringar så att de inför företagskontroll, the company card. Om man talar med poliser får man höra att detta företagsintyg är den enda möjligheten att systematiskt genomföra kontroller i företagen. Det är naturligtvis så att vi även i de övergripande instanserna, exempelvis när det gäller CEMT-tillstånd, måste se till att dessa europeiska bestämmelser iakttas. Jag har talat om det med Isabelle Durant, som för närvarande är ordförande för CEMT, så att denna fråga kommer upp på föredragningslistan vid CEMT:s ministermöte den 21-22 april.

Van Dam (EDD).
Herr talman, fru kommissionär! Åsikterna om det här förslaget till harmonisering går kraftigt isär. Särskilt befraktarna anser att den befintliga förordningen fungerar tillfredsställande. Ändringar skulle få genomgripande konsekvenser för sektorn. Å andra sidan får vi tillräckligt med upplysningar om att bestämmelserna i förordningen överträds. Ur den första synvinkeln behövs då inga förändringar men däremot på grundval av den andra. Jag tror att båda uppfattningarna i visst avseende är riktiga. Vid närmare påseende är det innehållsmässigt inte så mycket fel med förordningen. Det är dock fallet med det sätt som medlemsstaterna tolkar och tillämpar förordningen på. Bland annat till följd av begränsade och bristfälliga kontrollmöjligheter förekommer inte sällan överträdelser med alla konsekvenser det får för trafiksäkerhet, konkurrensvillkor och sektorns livskraft.
För att förbättra situationen tycker jag det är oundvikligt att ingripa i den befintliga förordningen. I det sammanhanget är två utgångspunkter avgörande. För det första kan majoriteten av de nuvarande bestämmelserna förbli intakta. Endast ett fåtal bestämmelser har i praktiken visat sig kunna tolkas på flera sätt. För dessa delar måste man hitta en tydlig definition. Därför stöder jag de flesta ändringsförslag som är avsedda att återupprätta den ursprungliga texten. Samtidigt stöder jag de ändringsförslag som förtydligar de oklarheter som finns, såsom de uppdelade vilotiderna. För det andra måste vi skärpa bestämmelserna angående kontroll och internationell anpassning. Om nationella kontrollorgan tolkar förordningen på skilda sätt så hindrar det lika konkurrensvillkor i Europeiska unionen. De ändringsförslag som är inriktade på en kvalitativ och kvantitativ förbättring av kontrollerna stöder vi också. Det gäller även för de ändringar som har till syfte att uppnå internationell avstämning mellan kontrollorganen.
Kort sagt, herr talman, måste betoningen ligga på enkla och hanterliga bestämmelser, tillräckliga kontroller och identiska bedömningsnormer för kontrollorgan. Enligt min åsikt är det här betänkandet en bra ansats för det ändamålet. Jag tackar föredraganden för det arbete han lagt ned.

Bradbourn (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill koncentrera mig på att utröna vad detta förslag kommer att innebära för folk i min valkrets. Detta betänkande, och det ursprungliga förslaget bakom det, skulle få allvarliga konsekvenser för både företag och privatpersoner. Även om man fick igenom åtskilliga undantag i utskottet, är idén med förslaget fortfarande opraktisk, oförsvarbar och ogenomförbar.
Detta är skälet till varför jag - tillsammans med ett antal kolleger - har lagt fram ett ändringsförslag genom vilket hela kommissionens förslag skulle förkastas. Jag anser att transportbranschen under den senaste tiden har drabbats hårt av flera överdrivna rättsakter. Favorituttrycket verkar vara: om det rör på sig, lagstifta om det.
Jag måste rättfärdiga för mina väljare syftet med ett betänkande som ursprungligen försökte att binda upp vägräddningstjänster och allmännyttiga fordon - som är fullständigt nödvändiga för samhället - till nya stränga arbetstider.
Dessa krav rörande arbetstider förhindrar yrkesfolk från att utföra sitt arbete på ett effektivt sätt, genom att införa stränga villkor om när de måste ta paus. Återigen ser vi hur Europeiska unionen lamslår näringslivet i stället för att avreglera det.
Införandet av gemensamma straffpåföljder är särskilt oroande. Detta ger tydligen EU rätt att blanda sig i frågor som rör den nationella suveräniteten och det nationella självstyret. Det är faktiskt så att de subsidiaritets- och extraterritorialitetsfrågor som är uppenbara i detta betänkande är tydliga exempel på att själva betänkandet är alltför långtgående.
Genom sin natur motsätter sig brittiska konservativa personer att en sådan sträng lagstiftning läggs på branschens axlar. Vi anser att denna specifika rättsakt är onödig, alltför långtgående och har liten relevans för de behov som branschen och de anställda har. Man tar ingen hänsyn till behovet av flexibilitet inom viktiga transportområden, man visar liten hänsyn till konsumenten och verkar föraktfull när det rör behoven för att Europeiska unionens näringsliv skall förbli konkurrenskraftigt - en hörnsten i Lissabonförklaringen. Jag tvekar därför inte att uppmana denna kammare att stödja vårt viktigaste ändringsförslag att förkasta förslaget i sin helhet.

Izquierdo Collado (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Vi värdesätter er närvaro vid debatterna i utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Detta betänkande har ett huvudsakligt syfte: att förbättra säkerheten på vägarna. Som några kolleger redan har sagt är bristande vägsäkerhet orsak till att 40 000 dödas och 1 750 000 skadas i trafiken per år i Europeiska unionen. Det råder en stor enighet bland alla grupperna när det gäller behovet av ökad vägsäkerhet.
Dock finns det meningsskiljaktigheter, och våra förslag kommer att orsaka rådet mycket arbete, eftersom det skall ta ställning till många punkter som kammaren logiskt nog inte kommer att kunna enas om.
Vi talar närmare bestämt om en av säkerhetsfaktorerna. Det är sant att tekniken och infrastrukturen spelar in, det finns många faktorer som spelar in när det gäller frågan om säkra eller osäkra vägar, men jag menar att vi bör koncentrera oss på den viktigaste av dem, den mänskliga faktorn, i det här fallet föraren.
Med utgångspunkt i Markovs förslag och med hjälp av hans samarbete har detta betänkande utvecklats och förarna har fått ökat handlingsutrymme; det är ju föraren som vet hur trött han eller hon är vid varje tidpunkt, och det bör därför vara föraren som styr och bestämmer över viloperioder och uppdelning av arbetstiden.
Det finns ett spöke som smyger sig in i alla diskussioner om den här frågan, nämligen att detta handlingsutrymme ibland kan utnyttjas av transportföretagen, som inte låter förarna bestämma själva. Om sådant förekommer måste företagen kontrolleras mycket strängt, eftersom det kan riskera liv, inte minst förarnas.
Det är även ett faktum att många av de små och medelstora företagen är transportföretag. Dessa företag måste få möjlighet att utvecklas, och vi måste värna om deras konkurrenskraft. Vi talar om transportproblem i ett Europa som inte är jämbördigt; Europa har randregioner, och transporten inverkar annorlunda på dessa regioner än på de centrala delarna.
Jag anser att målen för det här betänkandet är viktiga, men vi måste fortsätta arbeta med den här frågan tills vi kan enas.

Jensen (ELDR).
Herr talman! Jag tycker också att det är bra att förordningen blir föremål för en revision där man tar hänsyn till de förändringar som skett inom transportsektorn under de senaste femton åren, och att vi får tydligare bestämmelser. Men jag anser att det är viktigt att vi i samband med regleringen av säkerheten för vägtransporter får en klar definition av bestämmelserna för kör- och viloperioder, även med hänsyn till de faktorer som kompletterar dessa bestämmelser, dvs. kontrollen av efterlevnaden av bestämmelserna och chaufförernas arbetstidsbestämmelser.
Mitt hemlands geografiska belägenhet innebär att det är speciellt viktigt för oss att transporter kan utföras både effektivt och säkert. Det är därför viktigt att definiera begreppet körtid som den tid då hjulen rullar och inte blanda in de arbetstidsbestämmelser som gäller för chaufförerna.
Jag vill varna för den föreslagna utökningen av viloperioderna jämfört med de nuvarande bestämmelserna, eftersom dessa ändringar kan betyda stora omkostnader utan att för den skull ge extra säkerhet eller trygghet för chaufförerna. Viloperiodens kvalitet är inte nödvändigtvis beroende av dess längd. Det är också viktigt att chauffören själv har möjlighet att planera och finna lämpliga platser för viloperioden. Vi är alla överens om att det finns problem när det gäller säkerheten för vägtransporterna. Men det behöver inte alltid bero på för slappa bestämmelser, utan snarare på att det brister i kontrollen och att man inte kan garantera att bestämmelserna efterlevs i praktiken. Det måste vi göra någonting åt!
Jag vill gärna tillägga att jag är helt överens med min kollega, Freddy Blak, om att vi också skall uppmärksamma ett annat problem för chaufförerna. Det är viktigt att de får möjlighet att ta sina vilopauser under tryggare förhållanden. Det är upprörande att chaufförerna skall behöva leva med oro för överfall och rån. Rådet har beslutat att de olika länderna skall göra en insats på detta område, och jag ser med glädje fram emot att snart få se en del konkreta initiativ.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Förordning (EG) nr 3820/85 som nu byts ut handlar om problemen på vägen, säkerhet och diverse sociala problem. Vi vet alla att vi haft det mycket svårt och fortfarande har det med kontrollen och hanteringen av det. Diverse särfall såsom Willy Betz-konstruktionen, Kralowetz-affären etc., men främst de olyckor som regelbundet sker på vägen med allt som det för med sig, visar tydligt hur hårt vi måste arbeta på det här.
Jag vill tacka de båda föredragandena, Markov och Andersson, för det arbete som de för övrigt utfört i gott samarbete. Det skall tydligt framgå att vi är väldigt överens med anpassningen av det här förslaget efter den organisation av arbetstider som vi kämpade ordentligt om här i parlamentet för inte så länge sedan. Det gäller naturligtvis även för återförandet av diverse definitioner så att de inte längre kan tolkas på flera olika sätt. Flexibla veckor behöver vi inte, svåra definitioner angående körtider måste bytas ut, undantagen måste begränsas och efterlevandet måste förstärkas.
Jag vill dock främst fästa uppmärksamheten på ett par ändringsförslag som vi är för. Det är ändringsförslag 90 om en minskning av körtiden på 90 timmar för två veckor till 80 timmar. Vi tycker att det är viktigt för säkerheten. Det andra är ändringsförslaget om förbättring av kontrollen genom sammankoppling av direktivet om digitala färdskrivare med de här reglerna. Slutligen har vi ett gemensamt ändringsförslag från flera partier angående en minskning av den inkortade dagliga vilotiden på minst 10 och högst 12 timmar, vilket jag skulle vilja be om er uppmärksamhet för.

Titford (EDD).
Herr talman! Jag kan i denna lagstiftning spåra en oroande och olycksbådande utvidgning av gemenskapens befogenheter. Jag tycker det verkar som om kommissionen inte längre nöjer sig med att bara ange harmoniserade standarder; man ger sig nu bestämt i kast med att ange standarder och prioriteringar för verkställandet. Inom denna lagstiftnings snäva ramar har säkrandet av standarder för ett lämpligt genomförande förvisso sin egen inre logik, men det finns mer än vad man kan se med blotta ögat.
Genomförandet av vägtransportbestämmelserna utförs av en mängd olika organ, av vilka de flesta har många skyldigheter och plikter. I detta fall kommer den huvudsakliga bördan att falla på polisen, vars plikter också handlar om att ta itu med en mängd olika brottsfrågor som ligger utanför denna förordnings räckvidd och gemenskapsrättens räckvidd. I och med att resurserna har begränsats på ett smärtsamt sätt borde besluten om hur dessa resurser skall användas fattas på lokal nivå, grundade på de lokala samhällenas behov och deras olika mönster. I detta sammanhang, där de tjänstemän som sysslar med transportfrågor också sysslar med brott, som t.ex. förhindrande av stölder, kommer gemenskapens krav på detta specifika område nästan med säkerhet att leda till en snedvridning av prioriteringarna, som inte styrs av lokala behov, utan av en överstatlig myndighet som varken har kunskap om eller förståelse av lokala förhållanden. Som ett resultat av detta kommer de nationella myndigheterna, genom att de vill följa kommissionens krav på detta område, att försumma andra plikter som faktiskt är mycket viktigare.
Det är därför inte orealistiskt att påstå att inbrottstjuvar kommer att få verka fritt, p.g.a. att polisledningen - som fått order från nationella myndigheter - hellre vill uppfylla gemenskapens krav. Detta är helt enkelt inte godtagbart. Jag kommer därför att rösta emot denna förordning.

Peijs (PPE-DE).
Normalt sett tackar jag kommissionen för ett förslag som de skickar över till parlamentet, men den här gången är jag inte så tacksam. Jag har invändningar mot förslaget om kör- och vilotider avseende vägtransporter i det skick som kommissionen först skickat det till parlamentet i. Ändringsförslaget av Philip Bradbourn, jag själv och flera andra kolleger är då också avsett som en signal till Europeiska kommissionen att sluta med det här gamla sättet att stifta lagar. Det börjar bli dags att vi blir medvetna om den byråkrati som vi skapar. Införandet av nya regler gör inte att de efterlevs bättre än de gamla regler som dög men som inte heller efterlevdes. 
Många av de nya reglerna kan inte kontrolleras alls. Andra regler ändras bara på grund av kontrolltekniken efter att de fungerat bra i 17 år. Ett exempel på okontrollerbar och därför dålig lagstiftning är det nya försöket att ålägga egenföretagare hur länge de får arbeta. Min kollega Mathieu Grosch har förbättrat förslaget rejält, och om det verkligen blir ett direktiv av det här så är det till stor del hans förtjänst.
Frågan är dock varför kommissionen egentligen lägger fram sådan här dålig lagstiftning över huvud taget. Sektorn har minst av allt behov av nya regler. Det finns dock behov av en väl genomtänkt, klok och harmoniserad kontroll som samtidigt sörjer för en rättvis konkurrens, en kontroll som gäller lika för 15 medlemsstater nu och inom kort för 25 medlemsstater.
Jag vet att Europeiska kommissionen stöder försök att skapa en mer gemensam och intelligentare kontroll av godstrafiken. Jag vet dock också att samarbetet ofta beror på personliga insatser och sympatier och därmed fortfarande är ganska tvångsfritt. Mer politiskt stöd måste också ges till den här svåra processen, och det är synd att näringslivet på grund av kontrollen måste minska flexibiliteten medan flexibilitet är själva nyckelordet för sektorn. Sektorn har alltid lyckats slå sig igenom de allt tyngre kraven och den svåra marknaden, men om man ser på lönsamhetssiffrorna så är jag rädd att inte ens den kreativiteten kommer att räcka.

Jeggle (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Först är jag positiv till det allmänna syftet med kommissionens förslag, nämligen att göra våra vägar ännu säkrare. Jag tackar därför alla kolleger som har bidragit till arbetet i utskotten för att uppnå detta mål. Tillåt mig som ledamot av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och även som ledamot från en lantligt präglad valkrets att trots detta komma med några kritiska påpekanden.
Vid första anblicken verkar rubriken ?harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet? inte ha någon jordbrukspolitisk relevans. Ändå innehåller kommissionens förslag några punkter som är av vikt även för jordbruket. Förutom det som man som lekman traditionellt föreställer sig när det gäller person- och godstransporter samt dragfordon - nämligen personbilar och lastfordon - gäller kommissionens förslag ju också fordon som används inom jordbruket. I den gamla artikel 13 har dessa hittills varit undantagna. Om kurirtjänster och expressleveranser ofta är inblandade i svåra olyckor kan det väl anses berättigat att förordningen även skall gälla dessa. Men att också mjölktransportfordon och traktorer skall underkastas sådana bestämmelser verkar för mig mycket godtyckligt. Man kan föreställa sig hur det ser ut i verkligheten: traktorer - och det finns ju också mycket små sådana - med färdskrivare, eller föraren av mjölkbilen som far från gård till gård och som inte längre kan ha sin lilla pratstund (viloperioden) med jordbrukare X, eftersom han måste observera en bestämd ordningsföljd av körtider och viloperioder, som om han skulle fara från Rotterdam till München. Ytterligare ett exempel: för transport av levande djur finns det i artikel 13 ett undantag från föreskrifterna inom ramen för en 50-kilometerszon. För fordon som transporterar djurkadaver och slaktavfall finns inte detta undantag. Var finns förnuftet i det? Jag är lika kritisk till de begränsningar som skall införas för den mobila reparations- och bärgningsjouren.
Det saknades säkert inte sociala dimensioner i de hittillsvarande bestämmelserna som förutsåg undantag i de berörda områdena, men de fungerade i praktiken. Det är tacknämligt att min grupp har lämnat in ändringsförslag som delvis mildrar de ovannämnda bristerna i kommissionens förslag. Jag anser emellertid att det för den andra behandlingen finns ytterligare ett par saker som bör korrigeras just när det gäller jordbruket, om vi vill ha föreskrifter som också förstås och godtas av människorna. Allt annat medför bara irritation gentemot Europeiska unionen.

de Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill först och främst tacka för de konstruktiva kommentarerna om vårt förslag och säga, för att det inte skall råda några tvivel om saken, att det inte är ett socialpolitiskt förslag. Det är inte mitt område, utan hör till kommissionär Diamantopoulous område. Det är inte min behörighet. Jag talar om vägsäkerhet, om säkerhet i vägtransporten; det är målet för detta förslag. Om det primära syftet med det här förslaget var socialpolitiskt skulle det vara nödvändigt att ta upp andra frågor. Jag talar om säkerhet på vägtransportområdet och naturligtvis även om snedvridning av konkurrensen.
Med anledning av det stora antalet ändringsförslag kommer jag att utarbeta en lista över kommissionens konkreta åsikter om alla dessa, som jag kommer att lämna till parlamentets generalsekretariat.
Jag vill emellertid allmänt kommentera de viktigaste frågorna som har betonats i dag.
För det första, eftersom arbetstidsdirektivet utgår från en kalendervecka är det nödvändigt att anpassa vår förordning, framför allt när det gäller bestämmelserna om arbetstid och viloperioder. Därför godtar kommissionen de ändringsförslag - några med ändringar av textens utformning - som förtydligar texten när det gäller den här frågan.
Vi godtar även de ändringsförslag - några måste omformuleras - där man begär förbättringar av kontrollen och tillämpningen av bestämmelserna. Vi kommer att ta med dessa förslag i det förslag om vägkontroller som vi kommer att lägga fram inom kort, eftersom den frågan hör till ett annat förslag - och det är mitt svar till de talare som tog upp den här frågan tidigare.
Vi godtar även de ändringsförslag där man kräver att Europeiska unionens och tredje länders bestämmelser skall vara förenliga och de ändringsförslag där det krävs att bestämmelserna även skall omfatta mindre fordon som används för internationella transporter, framför allt de företag som tillhandahåller kurirtjänster. Vi godtar även de ändringsförslag vars syfte är att ge ett visst handlingsutrymme i fråga om att tillåta alla nuvarande arbetsmetoder som inte påverkar tillämpningen av förordningen negativt.
Herr talman! Vi kan emellertid inte godta argumenten för att detta förslag inte är nödvändigt. Det är nu 17 år sedan den ursprungliga förordningen trädde i kraft, och såväl marknadsförhållandena som den europeiska verkligheten och den tekniska utvecklingen, närmare bestämt digitala färdskrivare, har utvecklats och förändrats markant. Det är därför det är nödvändigt att införa dessa förändringar. Kommissionen kommer att se till att det finns en balans mellan handlingsutrymmet och kontrollen av tillämpningen.
Vi kan inte godta de ändringsförslag där man begär ökad kontroll, vilket kommer att medföra en överdriven förvaltningsmässig arbetsbörda. När det gäller undantag och upphävanden godtar kommissionen de ändringsförslag som grundas på konkreta fakta, men inte de generella, som skulle kunna utnyttjas för att kringgå bestämmelserna.
Herr talman! Jag vill tacka för det utmärkta arbete som föredraganden, Markov, har genomfört, som var tvungen att ta itu med en hel snårskog av ändringsförslag, men enligt min åsikt har han lyckats lägga fram ett balanserat förslag till betänkande, och kommissionen instämmer övergripande sett i vad som sägs där.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär de Palacio! 
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Gollnisch (NI).
Herr talman! En liten händelse skapade missämja i går mellan mig och sammanträdets ordförande. Jag ville i enlighet med artikel 122 i vår arbetsordning uttala mig i samband med justeringen av protokollet. Kan ni bekräfta för mig att protokollet verkligen kommer att justeras i början av eftermiddagen eftersom det inte var färdigt i förmiddags?

Talmannen.
Herr kollega Gollnisch! Från min enhet har det sagts att protokollet skall vara klart för justering i dag kl. 15.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.37 och återupptogs kl. 12.00.)
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Hudghton (Verts/ALE)
I vissa delar av Europeiska unionen, som t.ex. Skottlands landsbygds- och öområden, finns det helt enkelt inga alternativ till vägtransporter, vare sig det handlar om passagerare eller gods.
Av detta skäl skulle alltför hårt reglerade arbetstider för lastbils- och busschaufförer öka de svårigheter som medborgarna och företagen redan har, och ytterligare höja priserna på nödvändiga varor och tjänster.
Jag kommer därför att rösta emot sådana ändringsförslag som innebär att man försöker få till stånd ännu större begränsningar av körtiden än vad som föreslås i kommissionens förslag.
Om EU:s föreskrifter skall betraktas som relevanta måste man ta hänsyn till den verklighet som gäller i landsbygds- och ösamhällena.
Jag hoppas att man i det slutliga förslaget om chaufförernas arbetstid kommer att ta hänsyn till att vissa områden, som t.ex. Skottlands högländer och öar, kräver ett flexibelt förhållningssätt, och jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att instämma.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Betänkande (A5-0432/2002) av Thyssen för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 78/660/EEG, 83/349/EEG och 91/674/EEG om årsbokslut och sammanställd redovisning i vissa typer av bolag och försäkringsföretag (KOM(2002) 259/2 - C5-0233/2002 - 2002/0112(COD))
(Parlamentet antog texten.)

Betänkande (A5-0439/2002) av Clegg för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om skydd mot subventioner och illojal prissättning av flyglinjer från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (KOM(2002) 110 - C5-0133/2002 - 2002/0067(COD))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0433/2002) av Carlotti för utskottet för utveckling och samarbete om meddelandet från kommissionen om årsrapport om humanitärt bistånd 2000 (KOM(2001) 307 - C5-0397/2001 - 2001/2155(COS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0417/2002) av Jarzembowski för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar (KOM(2002) 25 - C5-0038/2002 - 2002/0025(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0424/2002) av Sterckx för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om säkerhet på gemenskapens järnvägar och om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag och direktiv 2001/14/EG om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av avgifter för utnyttjande av järnvägsinfrastruktur och utfärdande av säkerhetsintyg (KOM(2002) 21 - C5-0039/2002 - 2002/0022(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0418/2002) av Ainardi för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 96/48/EG och direktiv 2001/16/EG avseende driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet (KOM(2002) 22 - C5-0045/2002 - 2002/0023(COD)) 
Före omröstningen:

Ainardi (GUE/NGL)
Herr talman! På grund av olyckliga tekniska omständigheter lämnades de ändringsförslag jag gjort till mitt betänkande inte in. Jag skulle till att börja med, innan vi kommer till omröstningen om respektive ändringsförslag, vilja säga att för att hela paketet skall bli enhetligt har jag beslutat att på nytt lämna in vissa av dem i form av muntliga ändringsförslag. Det finns två ändringsförslag som motsvarar den nya skrivning som föreslås för artikel 3 i betänkandet om järnvägsbyrån. Det finns ett beaktande som hänvisar till ändringen av artikel 29 i betänkandet om säkerhet. Det finns ytterligare ett ändringsförslag där jag ifrågasätter finansieringen. Jag skulle vilja veta vad mina kolleger tycker.

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman! Jag tror att vi kan göra det enklare för oss. Min grupp motsätter sig de muntliga ändringsförslagen. Jag beklagar, men det är inte längre möjligt att nu, efter att vi i utskottet utförligt har diskuterat dessa betänkanden i utskottet och har röstat om dem där som ett paket, snöra upp detta paket genom att göra ändringar. Därför motsätter sig min grupp alla muntliga ändringsförslag till Ainardis betänkande.

Talmannen.
Om vi skall följa arbetsordningen kan inga muntliga ändringsförslag läggas fram om 32 ledamöter motsätter sig detta. När vi når de aktuella punkterna i omröstningen kan kammaren visa hur den ställer sig till detta.
Före omröstningarna om ändringsförslagen till artikel 4.1, artikel 2.5, skäl 6 och skäl 8, finner talmannen att fler än 32 ledamöter motsätter sig de muntliga ändringsförslagen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0441/2002) av Savary för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå (KOM(2002)23 - C5-0046/2002 - 2002/0024(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0388/2002) av Markov för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet (KOM(2001) 573 - C5-0485/2001 - 2001/0241(COD)) 
Före omröstningen om ändringsförslag 91:

Grosch (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill bara påpeka att ändringsförslag 45 och 78 har antagits, och att de är motsägelsefulla. Vi ville egentligen i går begära separat omröstning, men det hela rann ut i sanden. Därför vill jag påpeka det för administrationen, så att man anpassar de båda ändringsförslagen på lämpligt sätt.

Napolitano (PSE)
Herr talman! Den ordning som har beslutats för omröstningen kan diskuteras, enligt min mening. Ändringsförslag 9 är det som mest avviker från den text som antagits i utskottet. Jag accepterar emellertid de beslut som fattats av talmannen.

Duff (ELDR).
Herr talman! Ändringsförslag 9 ligger längst ifrån utskottets punkt, men om föredraganden är av motsatt åsikt, böjer jag mig för hans överlägsna erfarenhet.

Talmannen.
Med tanke på graden av entente, böjer jag mig också för denna erfarenhet.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman! Jag har redan i förväg tillkännagett ett yttrande för en ordningsfråga före omröstningen om ändringsförslag 24. Jag refererar därvid till artikel 139.6 i arbetsordningen, där det slås fast att ändringsförslag måste översättas och fördelas på skäligt sätt. Jag har olika språkversioner här framför mig, där just detta ändringsförslag 24 saknas. 
Härtill kommer också att en rad kolleger både från den konservativa och den socialdemokratiska gruppen utgick från att denna omröstning skulle äga rum först i morgon. Jag föreslår alltså för det första att man inte röstar om det. Såvitt det är möjligt för mig att bedöma detta, jag är en av förslagsställarna till den ursprungliga rätten att lämna in klagomål, tror jag inte att det blir ett riktigt beslut om man först röstar om dessa förslag och inte om Duffs förslag.
I varje fall handlar det om ledamöternas frihet att rösta. Här åberopar jag artikel 2 i arbetsordningen. Ge oss en chans att faktiskt rösta om möjligheten att lämna in klagomål, alltså originaltexten i punkt 8!

Talmannen.
Min information från parlamentets tjänstemän är att ni, herr Martin, hade haft rätt i går förmiddags om ni påpekat att ändringsförslag 24 inte fanns tillgängligt i alla språkversioner. Detta berodde på ett elektroniskt fel i vårt system, som rättades till under eftermiddagen i går. Det ni säger stämmer därför inte.
Ni har rätt att göra en sådan observation om några språkversioner inte finns tillgängliga. Eftersom man tog itu med detta i går, kommer vi nu emellertid att gå vidare till omröstningen om ändringsförslag 24.
- -
Före omröstningen om ändringsförslag 18:

Berès (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja föreslå Méndez de Vigo att dra tillbaka det ändringsförslag han lagt fram. Han föreslår att vi skall uttala oss om en mycket stor fråga som jag vet har stor betydelse för det spanska folket, eftersom det är tack vare ordförande Felipe Gonzales som konceptet med europeiskt medborgarskap införts i fördragen och gjort så stora framsteg.
Det förefaller mig ändå som om frågan inte enbart är språklig eller filosofisk, utan något större. Den är ursprunget till unionens legitimitet. Vill parlamentet gå från en klassisk definition av unionen, stater och folk, till konceptet med en union av stater och medborgare? Jag tror att om vår institution skall framstå som seriös skulle det vara bättre att behandla frågan som sådan, än att göra det i all hast, genom ett ändringsförslag till ett av beaktandena i ett betänkande som behandlar en helt annan fråga.

Talmannen.
För att klargöra saken för kammaren, fru Berès, ni har begärt att författaren skall dra tillbaka sitt ändringsförslag.

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Herr talman! Jag håller inte med om Berès sista kommentar. Det handlar inte om att godkänna ett ändringsförslag. Det handlar om att fundera över en viktig text inför konventet, om en fråga som är mycket viktig för parlamentet, nämligen unionens legitimitet, unionens dubbla legitimitet.
I vårt betänkande om Amsterdamfördraget talar Tsatsos och jag om staters och folks dubbla legitimitet. Vi anser att konceptet ?folk? är föråldrat. Vi vill tala om medborgare, eftersom vi vill föra Europa närmare medborgarna. Därför kommer jag inte att dra tillbaka mitt ändringsförslag, och jag begär att det går till omröstning. Och jag hoppas även att den socialistiska gruppen inser att detta är ett verkligt modernt tänkesätt, inte ett föråldrat.
(Applåder)

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Det var en gång en vit (europeisk) duva och en elak (amerikansk) örn ... Denna fabel som berättas i betänkandet skulle inte ens övertyga barn om att den amerikanska staten är ensam om att subventionera sina flygbolag. Som om Europeiska unionen via det europeiska konsortiet Airbus och några andra, för att bara nämna detta enda exempel, inte agerar på samma sätt! Som om de olika medlemsstaterna avstod från att hjälpa sina flygbolag, offentliga eller privata!
Kommissionen bör därför publicera de enorma räkenskaperna över direkta eller indirekta anslag, öppna eller dolda, som Europeiska unionen och dess medlemsstater beviljar till flygsektorn och dess aktieägare!
Vi har inte godkänt detta betänkande, som är hycklande när det gäller formen och skandalöst när det gäller innehållet, eftersom vi är emot de ?kompensationer? som förespråkas i betänkandet, vilket egentligen är nya anslag till kapitalisterna inom flygsektorn. Vi vänder oss framför allt emot hela ert system som bygger på konkurrens och handelskrig och som kostar samhället stora belopp.

Meijer (GUE/NGL)
Under de senaste decennierna har det blivit allt billigare att resa med flyg. Vid sidan av de traditionella nationella flygbolagen har nya stigit fram som erbjuder påtagligt billiga priser. Delvis kommer de här flygbolagen från länder utanför EU. Det som nu föreslås är riktat mot dessa utrikesbolag. De är oftast etablerade i länder i tredje världen eller i stater i förre detta Sovjetunionen. Det är fattiga länder som tror att de kan tjäna pengar som billig konkurrent på den europeiska marknaden. Det brasilianska flygbolaget Varig tar till exempel med personer till ett mycket billigt pris på sina flygningar mellan Amsterdam och Paris. Mot det behöver man ingripa, särskilt eftersom de här bolagen skapar onödigt mycket buller och arbetar med mindre säkerhet. Att mota bort de här bolagen är dock bara en del av lösningen. De lågprisbolag som är etablerade inom EU, Ryanair, Easyjet, Virgin och Germanwings, förblir helt oberörbara. Skattefriheten för luftfarten, vilket gör det möjligt för flygbolag att konkurrera sönder den internationella järnvägstrafiken, fortsätter också att gälla. De förslag som vi röstar om i dag är alltså bara en halv lösning som ensidigt drabbar andra länder. Jag röstar för det här förslaget, men jag tycker att det är ensidigt och otillräckligt. När följer nästa del som krävs för att få slut på de risker som lågprisbolagen medför?

Rübig (PPE-DE)
Principiellt anser jag att kommissionens förslag till förordning kan välkomnas. De flesta av Europaparlamentets ändringsförslag är en bra komplettering till förslaget. Men med tanke på gemenskapens befintliga regler och praxis anser jag att följande punkter är problematiska:
En ny, högre standard genom att byta ?materiella skador? mot ?betydande materiella skador? inom godstransportområdet. Den nya definitionen kommer att orsaka osäkerhet, och möjligen försvaga vår förhandlingsposition i fråga om denna punkt vid uppföljningsförhandlingarna i Doha, diskriminering av tjänsteföretag gentemot produktionsföretag (ändringsförslag 9, 25, 26, 38).
Ingen rätt att lämna in klagomål för företag som är knutna till varandra, definierat genom alliansavtal. På grund av de allianssystem som är knutna till varandra över hela världen leder det i praktiken till en större begränsning av rätten till att lämna in klagomål (ändringsförslag 39).
Förtydligande av ändringsförslag 60, om man därmed menar att ett beslut av kommissionen betraktas som bekräftat om man i rådet inte kan uppnå enighet om det. I varje fall läggs genom ändringsförslag 62 (kvalificerad majoritet i rådet) ribban för vidtagande av åtgärder inom tjänsteområdet återigen högre än inom godstransportområdet.
När gemenskapsintresset fastslås frångår man det ursprungliga antagandet att utfärdandet av åtgärder principiellt ligger i gemenskapens intresse, såvida inte motsatsen fastslås genom att åtgärder bara utfärdas när tillämpningen av dem ligger i gemenskapens intresse.
Jag hoppas att man i det fortsatta förfarandet kommer att gå in på dessa punkter i detalj.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande om kommissionens årsrapport om humanitärt bistånd 2000-2001, och jag instämmer i den analys som föredraganden gjorde och även många av de förslag som har ingivits. Som föredraganden av yttrandet för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik hävdar: ?Unionens humanitära bistånd har som sitt huvudsakliga ändamål att i rätt tid effektivt erbjuda ett svar på behoven hos dem som fallit offer för humanitära kriser, för att i en anda av medmänsklig solidaritet lindra deras lidanden. Det faller sig av sig självt att politiska överväganden inte har någonting att göra i detta sammanhang?.
Jag anser att föredragandens varning om att beloppen för humanitärt bistånd i nödsituationer, den ?nödhjälp, som gör det möjligt att omedelbart rädda människoliv?, har haft en nedåtgående utveckling är av yttersta vikt.
Mot denna tendens anser jag att det är viktigt, enligt förslaget, att betona ECHO:s arbete i högre grad, genomföra åtgärder för att medvetandegöra Europeiska unionens medborgare, för att få en större tillnärmning och naturligtvis för att få bort den oflexibilitet i budgetens negativa utveckling som vi har konstaterat.
Att bättre samordna den humanitära hjälpen och dess aktörer måste vara en prioritering för att undvika situationer som den som nyligen inträffade i Angola där man gav ?garantier? för hjälpen, men som sedan hölls kvar länge i området. Det är viktigt att våra svarsmekanismer för att lösa problemen blir smidigare.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag har sovit mycket bra på senare tid, och jag har drömt mycket. I en av mina drömmar, i kasinot Palais de l'Europe - som inte finns i verkligheten, utan bara i mina drömmar - satt det fyra spelare runt spelbordet: Jarzembowski, Sterckx, Ainardi och Savary. De spelade livligt och hade mycket trevligt. Jarzembowski, som var utklädd till stins, talade till de övriga spelarna och sade: ?Järnvägarna måste förstärkas!? Han beskrev med andra ord sitt betänkande, och stödde med stor entusiasm och stor visdom utvecklingen av det europeiska järnvägsnätet. Och han gjorde det så bra att han övertygade mig om att rösta för sitt betänkande.
Det de övriga spelarna sade kommer jag att berätta när det blir deras tur.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Karlsson (PSE)
 Vi svenska socialdemokrater avger följande röstförklaring angående ändringsförslag 4:
Ett fullständigt öppnande av marknaden för nationell persontransport på järnväg senast den 1 januari 2008 måste ske under vissa förutsättningar. Det måste t.ex. finnas garantier för att järnvägstrafiken även i framtiden täcker hela EU, och inte lämnar mindre lönsamma sträckor otrafikerade. Detta skulle vara förödande för länder med stora ytor och liten befolkning, exempelvis Sverige. Vidare måste det finnas garantier för säkerhet, kvalitet och sociala rättigheter innan upphandlingen kan genomföras.

Bernié (EDD)
Vi tycker att det verkar som om man i betänkandet av Jarzembowski drar nytta av kommissionens förslag att utvidga tillämpningsområdet för ökad konkurrensutsättning i en bransch där vi anser att begreppet med offentlig service är grundläggande. Men en sådan konkurrensutsättning av branschen, och inom kort av medlemsstaternas järnvägsinfrastruktur, skulle skada utvecklingen av gemenskapens järnväg, bland annat på grund av den instabilitet och osäkerhet det skulle medföra på en marknad som kräver teknisk skicklighet och höga investeringar på lång sikt.
När man å ena sidan vet att den offentliga servicens roll är att se till att användarna behandlas lika, oberoende av deras enskilda situation och på hela territoriet, och å andra sidan att denna konkurrensutsättning skulle kunna minska eller till och med avskaffa själva begreppet offentlig service, säger vi nej till varje avreglering om det inte finns något bevis i förväg på att det verkligen innebär ett mervärde. För närvarande visar några nationella exempel hur ofullständigt ett system är, vars enda målsättning är att sträva efter högre vinst; konsekvenserna av ett sådant system, vilka är fullständigt mätbara, har tyvärr inte beaktats av kommissionen som maskerar dem av rent dogmatiska skäl.
Vi har därför röstat emot betänkandet av Georg Jarzembowski.

Désir (PSE)
Europeiska kommissionen föreslår oss i detta ?järnvägspaket? en ny version av direktiv 91/440, som syftar till att ytterligare avreglera järnvägstransporten, huvudsakligen när det gäller godstrafik. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har genom sina ändringsförslag lagt till avregleringen av passagerartrafiken. Jag kommer att rösta emot båda.
Varför är det så bråttom med avregleringen när direktivet från 1991 just har setts över? Varför ta upp ett avtal igen, en jämvikt, som var svår att uppnå för lite mer än ett år sedan, redan innan medlemsstaterna avslutat överföringen av det reviderade direktivet från 2001? Det innebär att man inte kommer att utvärdera effekterna av den inledda avregleringen innan man påbörjar nya etapper, vilket kommer att skapa en oåterkallelig situation.
Det är alltför enkelt att påstå att järnvägsfraktens minskade konkurrenskraft, jämfört med vägtransporternas, huvudsakligen beror på bristande avreglering. Det var inte nödvändigt att avreglera järnvägens passagerartrafik för att lyckas med ett samarbete mellan nationella operatörer när det gäller Thalys.
Det som fungerar för passagerarna skulle kunna utvecklas för godstransporten. Men det skulle ändå krävas en vilja, och att det finns europeiska och nationella investeringar. Låt oss därför välja järnvägen framför långtradaren!
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Poos (PSE)
Att inom kort konkurrensutsätta järnvägsinfrastrukturen i medlemsstaterna kan visa sig katastrofalt för de nationella järnvägsbolagens roll som offentlig service. De lönsamma transeuropeiska korridorerna riskerar på så sätt att tas i anspråk av några stora operatörer, medan det andra föga lönsamma nätet utlämnas åt små operativa företag. Eftersom kommissionen hittills inte gjort någon bedömning av återverkningarna av järnvägens avreglering och uppdelningen mellan infrastruktur och drift kommer detta nya steg i riktning mot en fullständig avreglering alltför tidigt. Jag har därför röstat emot förslaget.

Queiró (UEN)
Vi är medvetna om att detta andra järnvägspaket som föreslås av kommissionen och konkret förslaget till direktiv om utvecklingen av gemenskapens järnvägar, som tas upp i Jarzembowskis betänkande, påverkar gamla och konsoliderade intressen i flera medlemsstater, bland andra min egen, Portugal.
Trots att det förra paketet är färskt (det beslutades i rådet först 2001), så är syftet med detta förslag från kommissionen att gå lite längre med åtgärder för att avreglera sektorn, konkret när det gäller godstrafiken, samtidigt som man förstärker de tillämpliga säkerhetsnormerna för detta transportmedel.
Vi tycker att det avregleringsarbete som kommissionen föreslagit bör stödjas, men vi förkastar de ändringsförslag som direkt slår fast en tidsplan för ett öppnande av marknaden (person- och godstrafik) för järnvägstransporterna.
Av detta skäl kan vi inte heller stödja ändringsförslag nr 13, framlagt av vår kollega Miranda, då det återspeglar en stel inställning till behovet att dynamisera ett miljömässigt rent transportmedel och som bidrar till att minska vägtrafikstockningarna i det europeiska vägnätet, men som kräver stora ekonomiska investeringar som bara är möjliga genom ett öppnande av marknaden.

Raschhofer (NI)
I och med förslagen om ett andra järnvägspaket har man tagit viktiga initiativ för att stärka det europeiska järnvägssystemet. Det påskyndade öppnandet av internationell godstransport på järnväg och öppningen av marknaden för nationell godstransport på järnväg utgör ett betydande avregleringssteg inom järnvägssektorn. Just när det gäller målsättningarna i vitboken om den europeiska transportpolitiken fram till 2010 och den stadigt ökande trafiken på vägarna i Europa måste en överföring av godstrafiken från vägarna till järnvägarna få absolut prioritet. Bara med hjälp av en järnväg som är effektiv och konkurrenskraftig kan en förflyttning av de europeiska godstransportströmmarna lyckas också i längden.
Den avsedda harmoniseringen av det europeiska järnvägsnätet kan därför välkomnas, under förutsättning att största möjliga säkerhet garanteras inom järnvägstrafiken.

Fatuzzo (PPE-DE).
I samma dröm herr talman, fortfarande i kasinot Palais de l'Europe, var en av de andra spelarna vid bordet Sterckx, som i stället var utklädd till cyklist. Varför? Tja, vem vet! Förmodligen var det likheten mellan Merckx och Sterckx som fick mig att föreställa mig honom som cyklist, och framför allt en mycket snabb cyklist, med tanke på att Merckx alltid vann sina lopp, som ni kanske minns. Och Sterckx beskrev sitt betänkande för de andra genom att understryka betydelsen av den höga hastigheten för de europeiska tågen och framför allt nödvändigheten av att det i höghastighetstågen finns rabatter och extra komfort för pensionärerna. När jag hörde detta kunde jag inte låta bli att rösta för betänkandet av Sterckx, som jag gjorde i går morse.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Under förevändning att den nationella uppdelningen av det europeiska järnvägsnätet skall överbryggas, vilket faktiskt borde ha skett för länge sedan, håller ni på att införa en ännu allvarligare uppdelning mellan privata intressen som sinsemellan konkurrerar med varandra.
Ambitionen att utveckla ett ?gemenskapssystem för säkerhet? är, i bästa fall, en återspegling av er egen oro inför denna självklarhet: de privata intressegrupperna som strävar efter att maximera sina vinster kommer inte att prioritera investeringen i människor och utrustning för att garantera en rimlig säkerhet.
Men i verkligheten tar ni upp säkerheten endast för att opponera er mot att ?nationella kompletterande regler? kan ?begränsa öppnandet av marknaden?.
Den säkerhet ni talar om är en minimisäkerhet som kommer att leda till katastrofer. Vi har avvisat betänkandet, och vi hävdar att man inte skall röra järnvägstransportens karaktär av offentlig service. Vi vänder oss även emot att man i jakten på lönsamhet tömmer begreppet offentlig service på allt innehåll.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande, eftersom jag delar synen på att det, för att öka säkerheten i gemenskapens järnvägssystem och förbättra de internationella järnvägstjänsterna, är viktigt att främja en successiv övergång till ett gemensamt säkerhetssystem mellan medlemsstaterna.
Jag är glad över de goda säkerhetsindikatorerna i den europeiska järnvägstrafiken - vilka för övrigt bara bekräftar de brådskande behoven av att bygga ut denna transportlösning och minska användandet av den mindre säkra vägtrafiken, särskilt den tunga trafiken. Det är alltså viktigt att notera att järnvägstjänsternas avreglering - som man strävar efter att genomföra fram till 2008 och i vars paket detta betänkande ingår -, utifrån de brittiska erfarenheterna under senare år, måste ske utifrån den viktiga lärdomen att låta den offentliga makten fortsätta utöva övervakningen och kontrollen av att järnvägens säkerhetsregler uppfylls, framför allt när det gäller underhållet av infrastrukturen.
Jag stödde också vissa av det ansvariga utskottets förslag om att införa säkerhetscertifikat för järnvägsföretagen och för de som förvaltar infrastrukturen och med en lämplig utbildning som kompletteras av ett certifikat för järnvägspersonalen, samt en fullständig tillgång till säkerhetsinformation för alla järnvägsföretag och antagandet av ett gemensamt fordonsspråk för de internationella transporterna, precis som när det gäller flyget.

De Keyser (PSE)
När kommissionär de Palacio i förmiddags talade om det andra järnvägspaketet som just röstats igenom sade hon: utan avreglering kommer vi snart bara att ha ett järnvägsmuseum. Jag fruktar att vi snart bara har en kyrkogård av resenärer! Det orealistiska och flykten framåt i Jarzembowskis betänkande, där man förespråkar en snabbare avreglering av såväl gods- som passagerartransport, är skrämmande. I sin liberala vision glömmer författaren den tid det tar för system att ändras, och han bortser fullständigt från den sociala och mänskliga faktorn. Pappersdrömmar, och särskilt liberala drömmar, blir ofta till en mardröm för dem som måste konkretisera dem.
I Sterckx betänkande lägger man fram en normativ bild av säkerheten bestående av en harmonisering av bl.a. regler och förfaranden. Det är bra. Men tyvärr är lönsamhet ett villkor för säkerheten, och man bortser fullständigt från arbetsvillkoren. För att undvika att avregleringen leder till kommunikationsproblem bör de järnvägsanställda tala ett språk som förstås av alla, på samma sätt som på flygområdet. Om detta skulle innebära att välja ut och betala de järnvägsanställda som flygplanspiloter ser jag ingen nackdel i det. Det blir till och med en bra nyhet för de järnvägsanställda, men är det verkligen så? För närvarande tycker jag det är omöjligt att stödja dessa två betänkanden genom att rösta för dem. Jag har därför röstat emot dem.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Även Sylviane Ainardi, i drömmen om kasinot Palais de l'Europe, spelade - ett parti poker i det här fallet - med övriga föredragande om de europeiska järnvägarna. Hon var mycket elegant, mycket vacker, omgiven av många unga kavaljerer, men när det blev hennes tur att spela ut sina kort, sade hon alltid: ?Jag passar!?, och till de övriga spelarna som frågade henne varför, svarade hon: ?vi måste undvika störande moment medan vi spelar, precis som vi måste undvika avbrott vid Europas gränser, avbrott för att byta mellan olika järnvägssystem. Ser ni hur mycket snabbare det går att spela om det inte blir några avbrott?? Naturligtvis kunde jag inte låta bli att rösta för Ainardis betänkande.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi är självfallet positiva till driftskompatibiliteten i det transeuropeiska järnvägssystemet och till vissa åtgärder som föreslås i betänkandet.
Driftskompatibiliteten föreslås dock i ett järnvägspaket som syftar till att göra konkurrensen allmän inom järnvägstransporterna och konkurrensutsätta dem.
I betänkandet betonas lönsamhet på lång sikt, och man oroar sig över att järnvägen förlorar konkurrenskraft utan att tydligt uttala sig emot privatiseringen och konkurrensen eller emot nedmonteringen av den offentliga servicen som detta innebär. När allt kommer omkring går detta i samma riktning som den politik som syftar till att ge upp den offentliga servicen.
Vi har därför avstått från att rösta om betänkandet.

Caudron (GUE/NGL)
Jag vill gratulera Sylviane Ainardi för hennes utmärkta arbete.
Hennes betänkande ingår i ?järnvägspaketet? som syftar till att gynna utvecklingen av järnvägen genom att inrätta ett integrerat järnvägsområde. Det innebär bl.a. driftskompatibilitet för det transeuropeiska järnvägssystemet, vilket är ett oeftergivligt villkor för att den internationella trafiken skall kunna flyta bra.
Hittills har mycket olika nationella specifikationer och tekniska standarder, vilka ofta är oförenliga sinsemellan, skapat hinder mot att använda tåget som transportmedel. Som förespråkare för järnvägen beklagar jag det, både p.g.a. miljöskyddet och medborgarnas säkerhet. Jag välkomnar därför med intresse Europeiska kommissionens förslag att försöka samordna de olika TSD (tekniska specifikationer för driftskompatibilitet). Harmoniseringen får under inga omständigheter innebära att säkerheten försämras!
Därför kommer det också att för TSD-projekt behöva genomföras en bedömning av de fördelar man förväntar sig av det, i form av marknadsandelar, utveckling av trafiken och även miljön, säkerheten och den sociala dimensionen. Med tanke på den ideologi som dominerar på området måste vi vara uppmärksamma på dem som försvarar den offentliga servicen!

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Även Savary spelade på kasinot Palais de l'Europe med Jarzembowski, Sterckx och Ainardi, men i min dröm var han utklädd till brandman, och han sade till de övriga: ?Det finns två anledningar till att jag klätt ut mig till brandman: för det första för att jag i mitt betänkande kommer till passagerarnas undsättning på våra järnvägar, som måste vara säkra; och för det andra, vem bättre än jag skulle kunna garantera säkra järnvägar? Jag heter Savary: på engelska heter 'säker' safe, dvs. save, dvs. 'salvare' på italienska, Savary. Jag är den som är mest lämpad att förverkliga säkra järnvägar!? Och när jag läste hans betänkande så såg jag att det var just på det viset, och följaktligen bestämde jag mig för att rösta för betänkandet av Savary om framför allt säkerheten i samband med järnvägstransporter.

Ribeiro e Castro (UEN)
För säkerheten, kvaliteten och effektiviteten i kontinentens transporter, både person- och godstransporter, måste vi en gång för alla prioritera järnvägstransporterna (förutom närtransporter på vatten eller kustfartyg). Jag anser således att det är mycket viktigt att inrätta en europeisk järnvägsbyrå, som tillsammans med Europeiska kommissionen kan verka för ett bättre samråd och en bättre samordning mellan de olika aktörerna i järnvägssystemets politik och funktionalitet, liksom att ständigt berika debatten med rekommendationer och yttranden. Dess uppgift när det gäller konsultation, förslag och observation kommer, om de sprids på ett vederbörligt sätt, att leda till en allt större medvetenhet bland medlemsstaterna och de europeiska medborgarna om de enorma fördelarna med denna transportlösning, särskilt när den jämförs med vägtrafikens växande svårigheter (och faror). Jag skulle här vilja notera vitboken om den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden, där man under flera punkter meddelar behovet av att vända tendensen till att järnvägen förlorar i förhållande till vägtrafiken. Jag hoppas alltså att detta blir ännu ett steg mot målet om en verklig inre marknad för järnvägen, vilket dessutom skulle göra det möjligt att på ett effektivt sätt minska den intensiva vägtrafiken på våra vägar, särskilt den enorma godsmängd som transporteras med tunga fordon.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Detta är ett revolutionerande förslag, från mig personligen och från Pensionärspartiet, och därför hoppas jag att det tas emot med stor uppmärksamhet från den mångfald av kvalificerade parlamentsledamöter som är närvarande i kammaren. I Markovs betänkande regleras bland annat arbetstider och viloperioder för personer som arbetar med vägtransporter. Mitt förslag är då följande: på samma sätt som vi reglerar den dagliga arbetstiden, varför kan vi inte reglera pensionsåren på följande sätt: tio års arbete och därefter fem års pension; därefter ytterligare tio års arbete och fem års pension; därefter ytterligare tio års arbete och fem års pension? På det viset skulle man verkligen kunna börja njuta av sin pension, till exempel från 25 till 30 års ålder, från 35 till 40 etc. Jag vill föreslå att man beslutar att börja betala ut pensionen och att vila sig från arbetet, inte när man är gammal, utan gradvis, under hela arbetslivet, på det sätt som jag tror jag har förklarat.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! När jag i dag läste den luxemburgska pressen förvånades jag över det väsen som åstadkoms av De gröna, som har utgett sig för att vara huvudaktörer när det gäller revideringen av förordningen om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet. Om vår föredragande hade läst denna artikel skulle han säkert också bli förvånad, eftersom enbart 16 av de 269 förslag som utskottet måste behandla kom från De gröna, varav lyckligtvis 14 avvisades.
Det krävs nog en viss fräckhet för att kalla ihop hela den luxemburgska pressen och låta den tro att detta betänkande skulle bära De grönas prägel, när betänkandet ändå kom till stånd på grund av en överenskommelse mellan föredraganden och de tre starkaste grupperna i kammaren. Jag har i dag också röstat mot föreliggande förslag från De gröna om körtiderna, eftersom det inte garanterar den nödvändiga flexibiliteten och skulle göra förarna en björntjänst. En sådan oflexibel lösning skulle i själva verket inte tillåta dem som måste fara särskilt långt bort från sin hemvist att indela sina viloperioder så att de kan vistas längre tid hos sina familjer och vänner. Jag välkomnar att vi här i den första behandlingen kunde bidra till klarare, säkrare och lättare kontrollerbar sociallagstiftning.
Jag hoppas att svarta får inte kan finna nya kryphål med den digitala färdskrivaren från och med 2004!

Ainardi (GUE/NGL)
Jag vill först av allt säga att jag är nöjd med vår kollega Markovs betänkande, där man stöder förslaget till ny förordning om vägtransporter, ett förslag som kommissionen lade fram i oktober 2001. I betänkandet nämns bl.a. de förbättringar som den nya förordningen innebär för den nuvarande situationen, med den dubbla målsättningen att förstärka vägsäkerheten och förbättra förarnas arbetsvillkor. Åtgärder som att avskaffa möjligheten att dela upp pauserna, utvidga tillämpningsområdena, höja straffen för brott mot förordningen, vilka är åtgärder som återfanns i förslaget från kommissionen och tas upp i betänkandet på nytt, innebär viktiga förberedelser.
Genom Markovs betänkande förstärks förordningen ytterligare, bl.a. genom att man vänder sig emot att en flexibel vecka inrättas, begränsningar för arbetstiden införs, en definition av körtiden fastställs eller genom att delaktighet från arbetsmarknadens parter uppvärderas.
Jag vill särskilt betona betydelsen av den åtgärd som syftar till att utvidga förordningens tillämpningsområde till samtliga långtradarchaufförer på det europeiska territoriet, vare sig de är EU-medborgare eller ej. Denna åtgärd kommer att innebära att den sociala dumpningen minskar avsevärt, samtidigt som tredje land uppmanas att förstärka sin inhemska lagstiftning så att förarnas arbetsvillkor kan förbättras.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Den föreslagna texten innebär sannolikt ett visst framsteg för de länder där det inte finns någon lagstiftning alls, eller en lagstiftning som knappast gynnar arbetstagare på detta område. Men det är upprörande att det i en text som benämns ?sociala bestämmelser? talas om körveckor på 56 timmar!
Vi anser dessutom att det är oacceptabelt att man, för att förbättra saker och ting i vissa länder, försämrar dem i de länder där skyddet är som högst. Den enda acceptabla harmoniseringen består i ett enhetligt system där den sociala tryggheten och arbetsvillkoren ligger på en hög nivå.
Det är för övrigt det enda sättet att förbjuda arbetsgivarna på transportområdet i Frankrike att anställa arbetskraft som är sämre betald och sämre skyddad, från länder där lagstiftningen, bl.a. när det gäller arbetsdagens längd, är obefintlig eller ogynnsam för långtradarchaufförerna. De lagar som, om än aldrig så lite, skyddar arbetstagarna får inte förbli verkningslösa, vilket ofta är fallet, utan skall vara en skyldighet för arbetsgivarna.

Bradbourn (PPE-DE)
Samtidigt som detta förslag lades fram i säkerhetens och förenklingens namn, tillför dess innehåll egentligen inget annat än ytterligare byråkrati och reglering.
Vi är särskilt oroade över de konsekvenser dessa åtgärder skulle få för minibussar inom frivilligområdet och de icke-kommersiella områdena. Samtidigt som den brittiska regeringen har uttryckt en avsikt att ansöka om ett nationellt undantag inom detta område är det vår åsikt att frivilligområdets intressen bäst skyddas genom de befintliga undantagen.
Ändringar av vilokraven och körtiderna kommer allvarligt att minska skolors och bussbolags möjligheter att erbjuda resor utomlands till skäliga priser.
Dessa förslag lägger ytterligare bördor på en bransch som redan är tungt reglerad, och ändå misslyckas kommissionen med att tillhandahålla några lönsamhetsanalyser för att försvara sina argument.
Den brittiska regeringen har beskrivit många av dessa förslag som antingen onödiga eller oproportionerliga med tanke på deras nytta. Vi stöder gärna denna inställning och hoppas att man kommer att handla i enlighet med denna när dessa åtgärder diskuteras i rådet.

Caudron (GUE/NGL)
Det handlar om att förenkla reglerna för hur körtid och vilotid organiseras i unionen, så att vägsäkerheten och arbetsvillkoren förbättras för de människor som förordningen avser. Syftet med förslaget är också att de nuvarande reglerna skall kunna kombineras med användning av ny kontrollutrustning, nämligen den digitala färdskrivaren, så att gällande regler respekteras bättre.
Betänkandet av min kollega Helmuth Markov går i samma riktning som Europeiska kommissionens positiva förslag: möjligheten att dela upp pauserna bör avskaffas, undantagen bör bli färre, bestämmelserna om lägsta tillåtna ålder för förarna bör avskaffas och påföljderna vid brott mot reglerna bör förstärkas.
Men föredraganden har också lyckats få igenom ändringar som jag anser grundläggande. I betänkandet avvisas bestämmelserna om flexibel vecka, kontrollerna och sanktionerna om inte bestämmelserna i förordningen följs skall bli hårdare och arbetsmarknadsparternas delaktighet öka. Föredraganden har emellertid inte lyckats få igenom ändringsförslaget där man helt riktigt föreslår att minska veckoarbetstiden till 45 timmar. Det har därför lagts fram på nytt under sammanträdet, och jag har självfallet röstat för det!

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi är helt överens om att sociallagstiftningen på vägtransportområdet behöver harmoniseras. Vi är inte ute efter att reglera den snedvridna konkurrensen med tredje land, utan vill att långtradarchaufförerna skall ha bästa möjliga förhållanden när det gäller arbete, ställning och ersättning. Men inom en sektor som överlämnats till den liberala råheten räcker det inte med halvmesyrer. Det är rätt att opponera sig emot den flexibla veckan, begränsa arbetstiden och fastställa lägsta tillåtna ålder för förarna vid godstransport. Vi behöver förstärka kontrollerna, straffa arbetsgivarna om de inte uppfyller bestämmelserna i förordningen och göra arbetsmarknadens parter mer delaktiga.
Men Markovs betänkande är otillräckligt när det gäller förartiden per vecka och möjligheten att dela upp pauserna. Att minska körtiden till 45 timmar per vecka, mot nuvarande 56 timmar, är inte tillräckligt och att tillåta att vilotiden delas upp är oacceptabelt. Dessa två åtgärder gör att långtradarchaufförerna blir anställda som står utanför lagen för att marknaden skall göra största möjliga vinst. Det är anledningen till att vi i slutändan inte röstat för betänkandet, samtidigt som vi är för framåtsträvande sociala åtgärder.

Meijer (GUE/NGL)
Beslut om säkerhet föregås oftast av olyckor med dödlig utgång. Andra argument får förtur ända tills en reglering blir oundviklig. Då handlar det om näringslivets frihet, om kostnadsbegränsning och om fri konkurrens. Ändå kunde var och en på förhand veta att om yrkeschaufförer får arbeta för länge så leder det till olyckor. Det har tyvärr aldrig hindrat att längre sammanhängande arbetstider tillåtits inom den sektorn än inom andra sektorer där mindre skador kan orsakas. Företagen vill till varje pris förhindra att en andra förare behöver anställas eller att väntetider uppstår; de sakerna kostar nämligen pengar. Dessutom vill förarna visst skyddas mot överbelastning och övertrötthet, men efter en lång resa vill de också gärna komma snabbt hem. Självständiga förare anser sig dessutom stå utanför varje regelverk, och företag som vill missbruka det förhållandet har till och med sålt sina lastbilar till förarna. Om vi ger efter för sådana krafter konkurreras anständiga fraktbolag och järnvägen sönder. Därför är det ett viktigt steg i rätt riktning att alla lastbilar och kurirtjänster som kör inom EU, även om de körs av en egenföretagare eller kommer från ett land utanför EU, skall uppfylla normen om minst 12 timmars vila och en arbetstid på högst 9 timmar per dag och 90 timmar per tvåveckorsperiod.

Miranda (GUE/NGL)
Vi röstade för Markovs betänkande. Vid en tidpunkt när man på europeisk och nationell nivå försöker vidta riktade åtgärder för att minska antalet vägtrafikoffer (en liga som Portugal tyvärr leder), måste vi instämma i ett betänkande vars innehåll är inriktat på att förbättra de sociala villkoren och arbetsvillkoren för vägtrafikens chaufförer.
Det betänkande som nu har godkänts innehåller faktiskt otvetydigt positiva åtgärder: avskaffande av förslaget om flexibla veckor; fastställande av körtid och begränsning av arbetstiden; fixering av lägsta ålder för förare vid godstransporter; minskning av möjliga undantag; ett förstärkt deltagande från arbetsmarknadens parter; ett främjande av en utvidgad omfattning av förordningen till alla förare inom Europeiska unionens territorium.
Vi stöder dessa åtgärder eftersom de är ett seriöst bidrag till att stärka trafiksäkerheten. Men vi måste ändå beklaga att majoriteten av parlamentsledamöterna inte stöder föredraganden i förslaget om att minska körtiden under en vecka till 45 timmar.
Vi hoppas ändå att kommissionen och rådet visar nödvändig öppenhet när det gäller de ändringsförslag som nu har godkänts.

Caveri (ELDR).
Herr talman! Jag vill bara säga att jag röstade för detta meddelande till konventet om de regionala och lokala myndigheternas roll i den europeiska integrationen. Konventet har varit ganska tyst när det gäller denna fråga. Ställda inför den regionalism och de decentraliseringstendenser som gör sig gällande i hela Europa kan vi bara konstatera regionernas stora betydelse. Det skulle kanske ha behövts mera renodlat federalistiska lösningar i Napolitanos betänkande, lösningar som drog de yttersta och mest konkreta konsekvenserna av subsidiaritetsprincipen: detta är ett mål som det återstår att uppnå under de närmaste åren. Förhoppningarna om inrättandet av regionala elektorskollegier för valet till Europaparlamentet har dessvärre förråtts i betänkandet, liksom kravet på ett direkt deltagande för regioner med lagstiftande behörigheter under rådets sammanträden; förslaget att ge regionerna behörighet att vända sig direkt till EG-domstolen för att överklaga beslut har dessvärre avvisats. Detta är frågor som konventet borde återkomma till, för regionalismens väl.

Martin, David W. (PSE).
Herr talman! Under 1990, som parlamentets föredragande om det som senare skulle bli Maastrichtbetänkandet, uppmanade jag till inrättande av det organ som vi nu känner som ?Regionkommittén?. Jag gjorde detta eftersom regionala myndigheter spelar en viktig roll i genomförandet av gemenskapsrätten. Med tanke på den rollen ansåg jag att det var rätt att de skulle få ett ord med i laget i samband med antagandet av lagstiftning på EU-nivå.
I Napolitanobetänkandet utvecklar man denna princip i förhållande till dagens Europa. Jag välkomnar det som Napolitano argumenterar för i samband med högre status för regionala och lokala myndigheter i det europeiska beslutsfattandet. Jag anser också att det är rätt att han gör detta på ett icke-normativt sätt som inte blandar sig i medlemsstaternas författningar. Genom att plädera för regionerna, men låta de enskilda medlemsstaterna bestämma hur de skall genomföra hans rekommendationer, har han funnit rätt balans.
Vi har t.ex. just hört ett argument för att regionerna skall delta i ministerrådet. Jag stöder detta argument, men varje medlemsstat måste göra detta i enlighet med sin egen författning.
Till sist: Den enda svagheten i Napolitanobetänkandet är att man inte i tillräcklig grad betonar rollen för regioner med lagstiftande behörighet. Jag hoppas att kommissionen tittar på detta och hittar ett sätt att engagera dem mer sammanhållet i EU:s verksamhet.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! I likhet med andra talare är jag glad att vi i samband med Napolitanobetänkandet har gått vidare med vissa viktiga frågor. Man har erkänt att, under lämpliga konstitutionella omständigheter, regioner kommer att få tillträde till domstolen. Man har ganska klart erkänt att subsidiaritetsprincipen är tillämplig, inte bara mellan unionen och medlemsstaterna, utan också mellan regionerna och de lokala myndigheterna.
Det finns vissa punkter som jag beklagar. Jag beklagar särskilt att man inte tog tillfället i akt och kommenterade Regionkommitténs underliga sammansättning. I framtiden verkar det t.ex. troligt att det kommer att finnas fem ledamöter från Malta i Regionkommittén, i jämförelse med 21 från Spanien och 24 från Förenade kungariket. Detta innebär att det kommer att finnas fem gånger så många malteser som galicier i Regionkommittén, om det kommer dit några galicier över huvud taget - eller katalaner eller skottar. Detta är ingen tillfredsställande situation. Regionkommittén förmodas bilda motvikt mot parlamentet. Balansen mellan befolkningar och regioner i Regionkommittén är inte alls skälig.
Detta betänkande kommer inte att övertyga dem i mitt parti hemma, som anser att det skulle vara bättre att vara en oberoende medlemsstat än en konstitutionell region, som tillståndet är i dag.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I natt drömde jag även om Giorgio Napolitano. Napolitano, som är föredragande för detta dokument om de regionala myndigheternas roll, var i min dröm president för RVU, dvs. Regionernas världsunion. Jo, för i min dröm hade man skapat en enda världsregering som bestod av samtliga regioner: nationalstaterna fanns inte längre, och regionerna hade fått en sådan betydelse att de, alla tillsammans, hade kunnat bilda RVU - Regionernas världsunion -, och president för RVU var Giorgio Napolitano. Jag vet att detta är en dröm och att den blir svår att förverkliga, men eftersom dessa regioner i drömmen inte längre kämpade inbördes, vilket dessvärre vissa stater fortfarande gör, så hoppas jag att man så småningom verkligen skall komma fram till en RVU, en Regionernas världsunion, på det sätt som anges i förslaget i Napolitanos betänkande. Därför röstade jag för.

Dehousse (PSE).
Herr talman! För flera kolleger, liksom för mig, var det omöjligt att rösta emot resolutionen i Napolitanos betänkande, eftersom först betänkandet och sedan resolutionen innebar nyskapande texter med tanke på den regionala dimensionen. Tyvärr raserade flera omröstningar i kammaren detta anmärkningsvärda arbete. Dessutom är det, såsom Berès på ett utomordentligt sätt påpekade, oförsiktigt och farligt att improvisera i samband med omröstningen, genom att under sammanträdet i kammaren anta koncept som i detta fall inte diskuterats eller ens nämnts i utskottet. Méndez de Vigo svarade att konceptet med folket var ålderdomligt. Det är faktiskt det som högern hela tiden upprepat i Europa de senaste århundradena, och det är inte övertygande. Men som av en tillfällighet leder den text som läggs fram som modernistisk till att statskonceptet förstärks i unionen, vilket för övrigt, det tvivlar jag inte på, var vad man eftersträvade. Jag har därför avstått från att rösta.

Speroni (NI).
Herr talman! Jag röstade för detta betänkande, även om jag är mycket medveten om att det inte rör sig om ett definitivt dokument, utan snarare om riktlinjer, och man vet aldrig hur det kommer att tas emot. Jag hoppas att kommissionen och medlemsstaterna tar hänsyn till många av de punkter vi godkänt, även om det smärtar mig att några av de grundläggande delarna har avvisats. Det gäller till exempel de delar som handlar om deltagandet i ministerrådet för de regioner som har lagstiftande behörighet. Men jag tror ändå att detta är en behörighet som borde tillkomma medlemsstaterna. Min politiska grupp har redan fört fram förslag i Italien om ändringar och lagstiftning i den riktningen, och jag hoppas att de europeiska regionerna skall få större tyngd, men med det förbehållet att detta är något som till största delen skall regleras på nationalstatsnivå, och utan inblandning från unionen.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag visste att ledamoten Méndez de Vigo var reaktionär i fråga om den europeiska mångfalden. Men jag visste inte att han var så okunnig. Att kalla begreppet ?folket? för arkaiskt går inte bara emot de grundläggande uppfattningarna om vår civilisation utan också emot många konstitutioner som till exempel Förenta staternas som inleds med just meningen ?We the people?. Méndez de Vigo motsätter sig Förenta staternas konstitution, och med sina åsikter går han även emot sin egen chef, José Maria Aznar.
Vi, herr talman, anser att Europeiska unionen just nu är en historiskt färsk union med delad suveränitet, och att nationer utan stat, som Galicien, vill gå framåt när det gäller deltagandet i dess institutioner, och dessa arbetar just med detta perspektiv om en inre utvidgning. Vi vill ställa en fråga: varför Malta men inte Galicien? Varför Cypern men inte Skottland?
Många gånger har dessa nationer utan stat en historia, en politisk vilja, en demografisk situation som motiverar deras deltagande. Napolitanos betänkande var ett steg framåt, men det slogs ned av en reaktionär jakobinism hos personer som Aznar och Méndez de Vigo, en jakobinism som i dag förnekas av verkligheten i Europeiska unionen.

Berthu (NI)
Vid debatten i går här i kammaren påpekade jag att regionernas deltagande i den europeiska beslutsprocessen, vilket förespråkas i Napolitanos betänkande, öppnade en Pandoras ask ur vilken sedan en rad överraskningar skulle komma fram. Vi fick en viss försmak av det vid mötet i utskottet för konstitutionella frågor där man, sannolikt i stundens ingivelse, röstade för underliga bestämmelser såsom de regionala och lokala myndigheternas rätt att anpassa EG-lagstiftningen till lokala behov.
Utskottsledamöterna som hade röstat för sådana bestämmelser fick självfallet uppleva att deras grupper ogillade det, och parlamentet har just gjort ändringar under sammanträdet i kammaren. Men man ändrade bara de mest iögonfallande ojämnheterna. Allt det andra som syftar till att mer lömskt kringgå staterna har behållits. Dessa felaktiga åtgärder resulterade bara i att man tydligt kunde se vart detta betänkande skulle leda om det tillämpades.
Dessutom har kammaren röstat igenom ett ändringsförslag som innebär att unionen hädanefter inte skulle bygga på legitimiteten hos ?folken? (totalt sett), utan hos ?medborgarna? (enskilt). En sådan utveckling skulle ändra unionens natur och föra den närmare en nationalstat.
Vi har därför röstat emot betänkandet.

Bonde och Sandbæk (EDD)
Vi röstar för kompromissändringsförslag 30 och ändringsförslag 21, om ändringsförslag 30 inte antas. Men vi vill påpeka att innehållet i ändringsförslagen inte skall ingå i en eventuell kommande europeisk författning, men däremot i ett kommande fördrag.
Junirörelsen vill nämligen inte ha en europeisk författning som skall ha inflytande över de nationella författningarna.

Eriksson, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL)
 Förslaget i betänkandet om att ge Regionkommittén rätt att väcka talan i EG-domstolen för åsidosättande av subsidiaritetsprincipen och för att tillvarata sina rättigheter är orimligt.
Medlemsstaterna är inte homogena, de varierar från att vara förbundsstater till centraliserade enhetsstater. Det är därför svårt att utforma politiska samarbetsformer inom EU när det gäller Regionkommitténs samt regionala och lokala myndigheters roll. Regionkommittén saknar demokratisk legitimitet, och vi anser att den skall avvecklas - inte utvecklas.
Med det demokratiska underskottet i EU idag är det viktigare att först och främst utveckla de nationella parlamentens roll. Det är faktiskt stater som är medlemmar i EU, inte regioner.

Ferrer (PPE-DE)
Parlamentet har just förlorat ett utmärkt tillfälle att agera i enlighet med den roll som företrädare för Europas folk som tillkommer det enligt fördragen. För det första, och det är det allvarligaste, berövas de europeiska folken rätten till att vara bärare av en del av unionens legitimitet i och med att ändringsförslaget av Méndez de Vigo godkänns - vars ?försiktiga? inställning verkligen är märkbar -, en rättighet som tillkommer dem i enlighet med fördragens filosofi.
För det andra för att det fastställs i den slutliga texten att de regioner som har lagstiftningsbefogenheter inte har rätt att själva väcka talan vid EG-domstolen utan statens godkännande. Det socialistiska ändringsförslaget, där man föreslog att staten skall agera som mellanhand när regionerna vill väcka talan, var inte mycket bättre.
För det tredje garanteras dessa regioner inte heller uttryckligen rätten att delta i ministerråden när frågor som hör till deras befogenheter behandlas. Denna möjlighet lämnas på godtyckligt sätt åt respektive regeringar, vars brist på folklig vilja när det gäller den här frågan i de flesta fall - det gäller bland annat den spanska regeringen - är uppenbar.
Napolitanos betänkande har trots allt några aspekter som är tillräckligt positiva, och jag har därför beslutat att rösta för det.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi instämmer i regionaliseringen och med en förstärkning av de regionala och lokala förvaltningarnas roll utifrån den konstitutionella ramen och i suveräna beslutsprocesser i varje medlemsstat, varför vi stöder de aspekter som betänkandet understryker på detta område. Vi anser också att det är viktigt att det finns ett område på EU-nivå, och det finns redan i form av Regionkommittén, för utbyte av erfarenheter om deras verksamhet och som kan bidra till att förmedla deras åsikter om närliggande frågor till Europeiska unionens nivå.
Emellertid är Napolitanos betänkande även efter vissa positiva förändringar uppfyllt av och har till syfte att mer eller mindre explicit söka former för att fastställa direkta kontakter mellan Europeiska unionen och de regionala och lokala institutionerna, och köra över medlemsstaternas suveräna beslut. Detta kan vi inte gå med på, eftersom den inre organisationen är en angelägenhet för medlemsstaterna, främst när det gäller beslutsfattandet. Vi instämmer alltså i avsikterna att stärka regionernas roll, men är emot den federalistiska inriktning som vill köra över Europeiska unionens medlemsstaters suveränitet.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Giorgio Napolitano till det lägliga och utmärkta betänkandet om de regionala och lokala myndigheternas roll i den europeiska integrationen, vilket jag stöder, särskilt när det gäller följande punkter: unionens behov av att finna nya metoder för de regionala och lokala myndigheternas deltagande i gemenskapens liv, dock utan att försumma Regionkommitténs viktiga roll, och behovet av att garantera att man i skapandet och förberedandet av gemenskapspolitiken och lagstiftningsakter skapar associationer till de regionala och lokala myndigheterna, vilka i de flesta fall är ansvariga för tillämpningen av politiken och lagarna - en associering som bör etableras på varje medlemsstats nivå.
Jag stöder helt Napolitanos krav om att konsolidera artikel 299.2 i EG-fördraget, avseende gemenskapens yttersta randområden. Det är faktiskt nödvändigt att ta ett steg som gör det möjligt att helt och hållet använda de medel som finns i den nuvarande stadgan om de yttersta randområdena för att kunna genomföra en verklig gemenskapspolitik för dessa yttersta randområden, en politik som verkligen är en ansträngning för att bekämpa de begränsningar som sätts av denna politik.

Pasqua (UEN)
Betänkandet står för en oacceptabel inblandning i medlemsstaternas konstitutionella organisation, men är också en genomskinlig lögn: det handlar som alltid om att förstöra nationerna genom att kullkasta den interna politiska ordningen i staterna för att bygga upp ett federalt Europa. Det argument som framförs, nämligen att föra medborgarna närmare unionen, är en bluff.
Genom att komplettera det arbete som inletts på överstatlig nivå och som består i att uppifrån överföra staternas befogenheter till Europeiska unionen, försöker parlamentet i verkligheten bara att, denna gång nedifrån, tömma nationerna på deras suveränitet.
De naiva, som är mottagliga för den förföriska närdemokratin eller den nya styrelseformen, vilka är koncept som åstadkommits av den ledande teknostrukturen, skall veta att den decentralisering som satts i gång av och för federalisterna bara kommer att bli ett nollsummespel: i slutändan är det Bryssel som genom att suga upp de nya företrädesrätterna, som provisoriskt getts till de lokala enheterna, kommer att dra nytta av en process som den sakkunnigt kontrollerat.
Måtte de oskuldsfulla begrunda denna sensmoral från La Fontaine: ?Det spelar ingen roll om du blir uppäten av en människa eller av en varg - resultatet blir ändå detsamma?.
Queiró (UEN)
För utskottet för konstitutionella frågor är det nödvändigt att överge den hierarkiska och pyramidformiga uppfattningen om unionens institutionella system och inrätta ett system med större deltagande från de regionala och lokala myndigheterna i den europeiska beslutsprocessen.
En av nyckelfrågorna i detta betänkande handlar just om Regionkommitténs roll, genom att åter slå fast legitimiteten och kommitténs väsentliga roll som institutionell samtalspartner för de regionala och lokala myndigheterna i unionen.
I detta sammanhang har verkliga förändringar gjorts i fördragen samtidigt som konventet bedriver sitt arbete, som att kommittén beviljats rätten att överklaga till domstolen när subsidiaritetsprincipen kränks, en rätt som utsträcks till de regionala och lokala myndigheter som har lagstiftningsmakt när det handlar om deras rättigheter, många gånger mot sina egna medlemsstater.
Detta och andra förslag (till exempel förslaget om tillägg till artikel 6.3 i fördraget om Europeiska unionen), skulle leda till att medlemsstaterna, som är de enda medlemmarna i unionen, genom en magisk formel plötsligt skulle förpassas till en sekundär roll i Europabygget, förutom att det säkerligen också skulle uppstå vissa konstitutionella problem i några av länderna.
Min röst kan inte vara annat än avslag, trots att det finns vissa positiva förslag (försvaret av den språkliga mångfalden och främjandet av gemenskapens yttersta randområden, inter alia).

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag instämmer i stort med betänkandets analys när det gäller den tydliga mångfalden i det regionala fenomenet och i själva begreppet region, liksom när det gäller tolkningen att regionerna är ?till stor del resultatet av en institutionell och politisk utveckling som skiljer sig mellan de olika berörda länderna?.
Med hänsyn till denna principöverensstämmelse om att det faktiskt existerar olika administrativa inrikeslösningar i varje medlemsstat, utifrån deras historia, traditioner och särdrag, kan jag inte stödja betänkandet då det politiskt sett syftar till att underordna medlemsstaternas roll och främja en juridisk-institutionell instängning mellan antagandet av befogenheter från de europeiska institutionernas och regionernas sida, samtidigt som det förespråkar, när det gäller fördragen, att regionernas politiska legitimitet på ett artificiellt sätt skall likställas med medlemsstaternas.
De försök att upplösa medlemsstaternas funktioner och betydelse som görs i betänkandet, genom att som förevändning ta närheten mellan folken och unionens institutioner är, enligt min mening, en återgång till en ibland ej erkänd federalistisk opportunism som försöker få oss att glömma den mellanstatliga karaktär som vägledde skapandet av unionen, och att försumma medlemsstaternas grundläggande och oersättliga roll som ledare för och uttolkare av det europeiska bygget.
Därför röstade jag emot betänkandet.
En viktig positiv notering är dock särskilt rekommendationen att artikel 299 i EG-fördraget angående enskilda gemenskapens yttersta randområden skall konsolideras.

Sacrédeus (PPE-DE)
 Jag har röstat ja till detta betänkande.
Det är mycket positivt att Europaparlamentet tydligt uttalar i skäl G ?att bevara och stärka det regionala och lokala självstyret i Europas olika länder utgör ett betydelsefullt bidrag till uppbyggnaden av ett EU som bygger på principerna om demokrati, närhet och decentralisering av makten?.
Eftersom jag länge förespråkat detta utifrån min kommunala erfarenhet, välkomnar jag varmt att betänkandet också begär att det i en tänkt europeisk konstitution skall definieras på vilket sätt subsidiaritetsprincipen utövas, tillämpas och kontrolleras.
Klokt är att ett instrument öppnas upp för kommuner och län/regioner/delstater att, via sin medlemsstat eller via Regionkommittén, kunna begära att EG-domstolen prövar ifall EU överskridit sina befogenheter.
Vidare tas ett annat angeläget medborgarnära perspektiv med i skäl H, där det framhålls att ?den hierarkiska och pyramidformade indelningen av EU:s institutionella system måste överges?.
Talmannen.
Protokollet från måndagens sammanträde har delats ut. Finns det några kommentarer?

Gollnisch (NI).
Herr talman! Jag skall genast lugna er - jag kommer inte att använda de tre minuters talartid för ett personligt uttalande som jag har rätt till enligt artikel 122.2 i arbetsordningen för vårt parlament. Jag skulle bara vilja ta upp en liten händelse som skapade missämja mellan sammanträdets talman Provan och mig och som inte är allvarlig i sig, men som jag anser obehaglig.
Jag bad att få uttala mig på samma sätt som andra kolleger när det gällde fastställande av föredragningslistan. Jag ville ta upp frågan om de brittiska bombningarna av Irak och be att vårt parlament skulle fråga ut Javier Solana för att se hur dessa åtgärder kunde förenas med vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Det var alltså definitivt ett inlägg om föredragningslistan. Men Provan avbröt mig innan jag hunnit avsluta mitt inlägg på en minut, vilket gjorde att han inte uppfattade att det verkligen var ett inlägg som gällde fastställande av föredragningslistan. Jag kan i värsta fall förstå att Provan misstog sig på frågan. Vad jag däremot tycker är fullständigt oacceptabelt är att han på sätt och vis fråntagit mig möjligheten att uttala mig i alla andra frågor som jag enligt arbetsordningen har rätt att uttala mig om. Jag tänker särskilt på att jag var den första som ville uttala mig om förslaget från en talare om att fastställa dagordningen beträffande Nordkorea. Provan struntade uppenbarligen i min begäran om att få ordet, trots att jag var den första som bad om det.
Avslutningsvis hade jag, enligt artikel 121a i vår arbetsordning, rätt att tala under en minut. Jag hade låtit en assistent kontrollera att jag verkligen fanns uppskriven. Ändå vägrade Provan att ge mig ordet, trots att han via den sammanträdesservice som omgav honom hade svarat att jag var uppskriven enligt artikel 121a. Provan förklarade på sätt och vis att han visste vad jag ville tala om och att han därför hade bestämt att inte ge mig ordet, eftersom han inte godkände mitt första inlägg. Jag tycker det är en något missbrukande tolkning. Jag anser att sammanträdets talman i utövandet av sitt ämbete skall ge ordet till en ledamot när han utövar sin rätt i enlighet med arbetsordningen, utan att ha en förutfattad mening om vad ledamoten tänker säga.

Talmannen.
Herr Gollnisch, jag vill informera er och kammaren om att det kommer att hållas en debatt den 29 januari 2003, som leds av Solana, om Irakfrågan och Hans Blix rapport till Förenta nationerna.
(Protokollet från föregående sammanträde justerades.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om det grekiska ordförandeskapets arbetsprogram.
Jag skulle vilja, på kammarens vägnar, uttrycka min erkänsla för att premiärminister Simitis tog sig tid i december - före den formella inledningen av ordförandeskapet - att sammanträda med parlamentets talmanskonferens. Jag tackar honom och hans regeringskolleger för detta sammanträde. Vi ser fram emot ett nära och produktivt samarbete med det grekiska ordförandeskapet.
Det är en stor glädje för mig att be premiärministern hålla sitt inledande tal.

Simitis
. (EL) Värderade herr talman, värderade ledamöter av Europaparlamentet, värderade herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det är en speciell glädje och ära för mig att vara här i egenskap av Europeiska rådets ordförande för att presentera det grekiska ordförandeskapets prioriteringar för er. Jag har tidigare i egenskap av ordförande för olika rådsorgan samarbetat med Europaparlamentet och kunnat konstatera hur värdefull och nödvändig denna dialog är.
Det grekiska ordförandeskapet eftersträvar största möjliga samarbete med parlamentet, på alla nivåer. Och vi eftersträvar detta samarbete, inte därför att det är en formell skyldighet, utan därför att jag anser att det är en nödvändig och viktig samverkan för att främja våra gemensamma mål. Vi kommer att ta vara på alla möjligheter till fruktbart samarbete oss emellan. Grekland hör till de länder som anser att Europeiska unionen måste utvecklas på ett sådant sätt att Europaparlamentets roll och inflytande stärks.
Mina damer och herrar, vi upplever nu en historisk förändring av Europa. Vi måste alla medverka i detta förändringsarbete, rådet, parlamentet, kommissionen, men också våra folk. Vi måste stödja utvecklingen mot den europeiska integrationen, mot ett Europa med 25 eller ännu fler medlemsstater, som håller på att byggas och utvecklas med utgångspunkt från våra gemensamma värderingar, de värderingar som har styrt våra steg under de senaste femtio åren. Ett Europa som skapar möjligheter till utveckling och välstånd för alla, som stärker och främjar sammanhållning och solidaritet i alla länderna. Ett Europa som, i ett globalt sammanhang, arbetar för fred, samarbete och rättvisa.
Vi har ett ansvar inte bara att arbeta i denna riktning. Vad som är viktigt är att kunna övertyga människor om att denna politik är riktig, att övertyga dem om att det Europa vi håller på att utveckla som riktmärke har omsorgen om folken och medborgarna, omsorgen om en gemensam framtid för alla i en värdegemenskap.
Vi har utformat ordförandeskapets program inte bara för att möta den utmaning som omvandlingen av Europa innebär, utan också för att möta den utmaning som dagens internationella situation innebär, den internationella lågkonjunkturen, all den otrygghet som finns i våra samhällen: bristen på konkurrenskraft och stagnationen inom ekonomin, arbetslösheten, den sociala utslagningen och mycket annat. Vi måste möta denna otrygghet med reella åtgärder, vi måste ta itu med orsakerna till den individuella och kollektiva otryggheten och därigenom skapa en livsmiljö som är mera rationell, rättvis och fri, som kan öppna fler möjligheter för alla. Samtidigt måste vi rikta vår uppmärksamhet mot de internationella kriser som skapar osäkerheten. Internationella kriser som härrör från bräckliga statsbildningar i unionens grannskap eller från Mellanöstern eller som beror på den internationella terrorismen. Jag anser att vi behöver ett Europa med ständig närvaro och med en enhetlig och entydig hållning på den internationella scenen.
Mina damer och herrar, vid planeringen av det grekiska ordförandeskapet var vi, i enlighet med besluten från Sevilla, skyldiga att samarbeta med nästa ordförandeskap, det italienska, för att utforma ett funktionellt handlingsprogram för ett helt år. Det har vi också gjort, och jag skall ta upp fem centrala inslag i våra prioriteringar.
Den första prioriteringen efter Köpenhamn är - självfallet - utvidgningen. Vi måste fortsätta med alla de viktiga förfarandena fram till undertecknandet av anslutningsakten den 16 april i Aten. I dessa förfaranden kommer också er egen roll att vara av avgörande betydelse, eftersom Europaparlamentet måste ge sitt samtycke till de nya staternas anslutning.
Samtidigt skall vi fortsätta förhandlingarna med Bulgarien och Rumänien, så att vi kan tillämpa strategin för perioden före anslutningen på dessa båda länder. Målet är att vi skall kunna hålla tidsplanen, som räknar med att dessa länder skall bli medlemmar 2007.
Vi kommer att aktivt följa Turkiets utveckling inför anslutningen. Grekland anser att Turkiet, med stöd av Europeiska rådets hittillsvarande beslut, måste finna sin plats i den europeiska familjen. Vi måste ge Turkiet möjlighet att genomföra de reformer som landet behöver. Europeiska rådet i Köpenhamn beslutade därför att följa en strategi, en tidsplan i syfte att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet. De följande två åren kommer att vara avgörande i detta avseende. Grekland vill, som ordförandeland och som medlemsland, hjälpa till i denna nya process. Bland våra mål ingår därför också upprättandet av ett nytt partnerskapsförhållande med Turkiet.
Vi har också som mål att utveckla förbindelserna med länderna på västra Balkan, så att även dessa senare skall kunna börja förhandla om anslutning till Europeiska unionen.
Här skulle jag också vilja ta upp Cypernfrågan. Vi vill att Cypern skall anslutas till Europeiska unionen som ett återförenat land, att det politiska problemet skall få en lösning. Vi vill att de båda befolkningsgrupperna skall bli delaktiga i en gemensam framtid och komma i åtnjutande av fördelarna med ett medlemskap. Vi ansåg från första stund att Annans plan ger en möjlighet att lösa det politiska problemet. Vi har arbetat i denna riktning, och vi hoppas att en lösning skall bli möjlig fram till den 28 februari. Cypern kommer i varje fall att anslutas till unionen, som vi kom överens om i Köpenhamn, samtidigt som man alltjämt räknar med möjligheten att Cypernfrågan skall kunna lösas och att gemenskapslagstiftningen skall tillämpas på hela ön.
Vår andra prioritering gäller reformeringen av den europeiska ekonomin och främjandet av social sammanhållning. Toppmötet under våren 2003 kommer att äga rum i en politisk och ekonomisk situation med betydande problem, men också med möjligheter. Under det år som gått har införandet av euron varit ett historiskt steg. Trots de framsteg som gjorts anser vi att Lissabonstrategin i dag är mera aktuell än någonsin. Vi måste genomföra ekonomiska beslut som fattats under de gångna åren och som inte har drivits på tillräckligt. Det är av avgörande betydelse att vi utnyttjar tillfället för att modernisera den europeiska ekonomiska och sociala modellen.
Mina damer och herrar, det är sex frågor vi engagerar oss i. För det första, den makroekonomiska politiken, för att främja den europeiska ekonomiska politikens trovärdighet och en ekonomisk styrning av Europa.
För det andra, skapandet av flera och bättre arbetstillfällen. Härigenom fördjupas den sociala solidariteten och sammanhållningen. Vi anser det viktigt med en revidering av den europeiska sysselsättningsstrategin, och vi tror att diskussionen om detta skall ge oss möjlighet att verka för den sociala pelaren i Lissabonstrategin.
Den tredje punkten, inom ramen för Lissabonstrategin, är att främja företagsamheten och stödja de små företagen. Ordförandeskapet fäster speciellt stor vikt vid stödet till företagsamheten, som har betydelse för den regionala utvecklingen.
Vår fjärde målsättning är att bygga upp den europeiska kunskaps- och innovationsekonomin, för utan utveckling av kunskaper och teknik kan vi inte lyckas med Lissabonmålen. Ni vet alla att vissa frågor ännu inte har avgjorts, t.ex. frågan om det europeiska patentet, som vi skall försöka ge en lösning på.
Ordförandeskapet kommer också att ägna sig åt andra frågor, såsom utveckling av forskning och spetsteknologi, inklusive den forskning som är inriktad på försvaret.
Den femte punkten är att binda Europa tätare samman. Jag tänker på den fullständiga och fungerande liberaliseringen av energi- och transportmarknaderna, utbyggnaden av de transeuropeiska energi- och transportnäten, främjandet av en enhetlig marknad för tjänster, sammanförandet av finans- och kreditmarknaderna.
För det sjätte, att garantera framtida välstånd genom hållbar utveckling. En central punkt på detta område är omprövningen av unionens strategi för hållbar utveckling med stöd av resultaten från världskonferensen i Johannesburg. Vi vill ge unionen den ledande rollen i skyddet av miljön. Dessa punkter, mina damer och herrar, gäller den andra delen bland våra prioriteringar, som har samband med Lissabonpolitiken.
Vår tredje prioritering gäller den känsliga frågan om invandring, illegal invandring, de yttre gränserna och asyl. Vi vet alla att invandringen har fått en omfattning som kräver att vi agerar. Vi måste agera i två riktingar. Å ena sidan måste vi garantera att unionen verkligen skall vara ett område med frihet, rättvisa och säkerhet för dess medborgare, ett område befriat från alla former av organiserad brottslighet, främlingsfientlighet och rasism; det skall vara ett mångkulturellt område med förståelse för mänskliga problem; vi måste bekämpa de orsaker som leder till problem som fattigdom, armod, politiskt förtryck. I detta sammanhang vill vi verka för antagande av direktiven om familjeåterförening och om invandrare som vistats länge i ett land. På asylområdet vill vi främja direktiven om flyktingar m.fl. Den andra punkten i fråga om invandring är att bättre skydda unionens länder mot illegal invandring, att åstadkomma en bättre fördelning av bördorna med att skydda unionens gemensamma yttre gränser, att verka för repatrieringsåtgärder, att påskynda förhandlingarna om avtal om återinvandring.
Vår fjärde prioritering gäller en fråga som redan i hög grad har engagerat oss alla. Det gäller Europas framtid. Vi anser att utvidgningen av Europa måste ske parallellt med ett fördjupande av den europeiska integrationen. Vårt institutionella system behöver effektivitet, demokratiska arbetssätt och en politik som berör medborgaren. Frågan är hur Konventet om Europas framtid kommer att utvecklas och hur konventets arbete skall samordnas med ordförandeskapets. Som ni kanske kommer ihåg beslutades det vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn att konventet bör ha slutfört sitt arbete före Europeiska rådets möte i juni, men också att vi vid Europeiska rådets möte i vår på allvar bör ta itu med framför allt institutionella frågor, som rör Europas framtid. Det är således främst tre saker vi kommer att eftersträva vid de båda rådsmötena:
För det första, vi skall företa en granskning utan att fatta några beslut, för det skulle föregripa konventets resultat.
För det andra, vid rådsmötet i juni skall vi ha en ordentlig debatt om arbetets resultat, vi skall fastställa datum för inledandet och kanske också för avslutandet av den nya regeringskonferensen, eftersom vissa medlemmar redan har uttryckt önskemål om en mellanperiod, och det behövs viss tid mellan starten och toppmötet i juni.
För det tredje, vi måste fastställa regeringskonferensens uppdrag, dvs. i slutet av detta halvår måste vi vara redo för de kommande överläggningarna och också veta när de skall börja.
Jag vill också nämna den femte prioriteringen, som gäller unionens internationella närvaro och stärkandet av dess internationella roll. I den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken har Europeiska unionen gjort betydande framsteg, och redan nu måste vi skapa garantier för fullständig handlingsberedskap i fråga om krishantering genom att utveckla både våra militära och våra icke-militära resurser. Därför vill vi speciellt verka för att uppnå det allmänna militära målet och en varaktig reglering av samarbetet mellan EU och Nato. Vi anser det viktigt att helhjärtat satsa på förberedelserna för och genomförandet av de europeiska insatserna i Bosnien och Hercegovina samt i FYROM, insatser som i själva verket kommer att innebära den första prövningen av EU:s handlingsförmåga. Förutom denna försvarspolitik måste vi också noga ge akt på förbindelserna med unionens grannar, så att det inte skapas nya skiljelinjer. Med Ryssland kommer ett toppmöte att hållas i Sankt Petersburg i maj 2003, med deltagande av västra Balkan, Ukraina, de kaukasiska länderna och medelhavsländerna. Vi kommer att fästa särskilt stor vikt vid medelhavssamarbetet.
Under de månader som ligger framför oss kommer vi kanske att få uppleva ett krig i Irak. Vi hoppas att det inte blir så. Vi vill ha fred. Men denna fråga berör oss, den måste beröra oss och den måste få prioritet. Vi vill och kommer att arbeta för freden och för fredliga lösningar av alla slags konflikter. Vi vill att FN:s ansträngningar skall leda till ett positivt resultat. FN:s vilja och beslut måste få råda.
(Applåder)
Irak måste helt och fullt respektera och tillämpa säkerhetsrådets resolutioner. Ordförandeskapet vill företräda Europa som en enhet av stater med gemensam, stark röst och hållning. Garantier för internationell stabilitet, utplånande av hotet från massförstörelsevapen och freden är gemensamma mål, som vi alla eftersträvar. Alla Europeiska unionens länder måste ha en tydlig gemensam politik i denna riktning.
(Applåder)
Vi måste lyckas komma bort från en gammal vana, som innebär att olika länder talar på olika sätt och med olika mål. Det är mycket svårt, men vi måste bekämpa denna gamla vana.
Mina damer och herrar, avslutningsvis skulle jag helt kort vilja ta upp två, tre frågor, som är av speciellt intresse för parlamentet.
För det första, i frågan om Europaparlamentarikernas villkor har det gjorts en systematisk undersökning, och vi har ägnat ganska mycket tid åt att diskutera denna fråga. Jag tror att frågan nu är mogen för en slutgiltig lösning. Vi skall anstränga oss för att komma fram till denna lösning till Europeiska rådets möte i Thessaloniki.
För det andra, frågan om det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning i Europeiska unionen, vilket på ett påtagligt sätt kommer att höja lagstiftningens kvalitet. Vi hoppas att det också här skall kunna bli ett avtal under vårt ordförandeskap.
För det tredje slutligen, vi skall anstränga oss för att färdigställa stadgan om de europeiska politiska grupperna, ett arbete som har blivit försenat.
Jag har tagit upp vissa centrala frågor. Det finns många andra viktiga frågor. Tiden tillåter mig inte att tala om reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, utvecklingen av den europeiska försvarsindustrin eller åtgärderna för sjöfartssäkerhet, som är av stort intresse för många av våra länder.
Vår strävan är att det grekiska ordförandeskapet skall kunna driva på unionens utveckling ytterligare. Vi vill stärka unionen på alla nivåer och övertyga människor om att Europa inte bara är nära medborgaren utan också att det omsluter alla medborgarna i en värdegemenskap, i en gemensam framtid för alla.
Värderade talman, värderade parlamentsledamöter, jag ser fram emot bästa tänkbara samarbete med er. Det är ett avgörande villkor för att ordförandeskapet skall bli framgångsrikt. Det är ett avgörande villkor för att Europeiska unionen skall vara framgångsrik. Låt oss alltså tillsammans ta itu med problemen.
(Applåder)

Prodi
Herr talman, herr premiärminister, ärade parlamentsledamöter! Vi har just lagt 2002 bakom oss, ett år som varit fullständigt enastående, ett år som inleddes med införandet av euron och som avslutades med beslutet att gå vidare med den största utvidgningen i unionens historia.
Det år som just påbörjats verkar i många avseenden bli lika viktigt: under 2003 måste vi förbereda oss för att genomföra utvidgningen, och vi måste börja genomföra de institutionella reformerna. Men framför allt måste vi ge det nya Europa en mycket fastare ekonomisk och social grund.
Herr premiärminister! När det grekiska ordförandeskapet har bestämt sina prioriteringar för årets första sex månader har det visat sig klart medvetet om dessa stora utmaningar. Detta framgår av hela ert anförande, som jag inte behöver sammanfatta de grundläggande punkterna i, eftersom vi instämmer till fullo i den stora uppmärksamhet som ges frågorna om invandring, patenträttigheter och energi och de stora problemen i samband med en slutlig fred i Europa, dvs. problemen på Balkan och runt Medelhavet.
Jag insisterar mycket när det gäller de två sista frågorna, eftersom Balkan är vårt problem; de länderna bär vi på våra axlar och även i våra hjärtan. I den bild som premiärminister Simitis tecknat blir Medelhavet avgörande för frågan om krig eller fred. Jag instämmer också i det djupa engagemanget för fred från det grekiska ordförandeskapets sida: jag instämmer, och jag hoppas på en gemensam insats för freden från EU-staternas och EU-institutionernas sida. Vi står inför ett unikt tillfälle, en massiv närvaro för de europeiska länderna i säkerhetsrådet, ett europeiskt ordförandeskap, och framför allt har vi en allmänhet som är djupt engagerad och djupt oroad över krigets eventuella konsekvenser. Kanske har de europeiska regeringarna under de senaste månaderna haft olika uppfattningar, men allmänheten står enad i sin vilja att så långt som möjligt undvika ett krig. Naturligtvis har detta ingenting att göra med den lika starka viljan att bekämpa terrorismen, att stå enade inför detta nya hot. Men kriget uppfattas som en sista utväg, och därför måste vår insats för freden vara kraftfull och enad. Vi stöder därför fullständigt det grekiska ordförandeskapet och dess program för Europa, inte bara när det gäller att diskutera de nödvändiga framtida stegen för de europeiska institutionerna, till exempel när det gäller parlamentets arbetsordning och frågan om partierna, utan när det gäller de båda viktiga kapitel som stod i centrum för premiärminister Simitis redogörelse, nämligen utvidgningen och fördjupningen: vi vill se ett större EU, men vi vill också se en fördjupad union. Här tror jag inte det finns några problem; här krävs det inte ens några förtydliganden.
Låt mig så helt kort nämna att kommissionen i dag, som premiärminister Simitis sade, har antagit sin vårrapport. Den utgör institutionens bidrag till arbetet i Europeiska konventet under våren, och den kommer med andra ord i högsta grad att vara aktuell under det grekiska ordförandeskapet. Kommissionen har dessutom antagit en serie dokument i anslutning till rapporten, bland vilka jag gärna vill nämna rapporten om genomförandet av de stora riktlinjerna i den ekonomiska politiken och de allmänna principerna för en förnyad europeisk sysselsättningsstrategi. Jag är mycket tacksam mot den grekiska kommissionären Diamantopoulou, för hon har verkligen arbetat i den riktningen på ett alldeles utmärkt sätt.
Låt mig så uppehålla mig vid vissa centrala punkter i vårrapporten, även om kommissionen, som alltid, står till Europaparlamentets disposition om det skulle besluta sig för att organisera speciella diskussioner om dessa viktiga frågor. Vårrapporten är en allmän rapport, som inte bara innehåller de allmänna riktlinjerna, utan även går in på vissa detaljer i vårt program.
Syftet med Lissabonstrategin var att genomföra en djupgående ekonomisk och social förnyelse före decenniets utgång, och det kvarstår som kungsvägen för Europeiska unionen även efter utvidgningen: dvs. låt mig påminna om det - strategin förlorar inget av sitt värde i och med utvidgningen, snarare tvärtom. Det är den bästa strategin för att ge våra medborgare det som är verkligen viktigt, dvs. ett ökat välstånd, sysselsättning med kvalitet, bättre social sammanhållning och en sund och hållbar miljö. Strategin är också det enda sättet att garantera att dessa erövringar blir hållbara även för kommande generationer.
Vårens europeiska råd måste föra denna process vidare, trots den dubbla utmaningen från utvidgningen och framför allt - och detta är det verkliga problemet - den fortfarande osäkra ekonomiska konjunkturen. Den svåra situationen får inte avskräcka oss. Den borde snarare sporra oss att mångfaldiga våra ansträngningar, för Lissabonagendan är det bästa instrumentet för att integrera de nya medlemsstaterna och åter få fart på ekonomin.
Lissabonprocessen börjar redan ge frukt. Reformerna skapar tillväxt och sysselsättning inom många sektorer, men - och detta är ett konstaterande som jag verkligen måste göra inför er, ärade parlamentsledamöter - mycket av Europeiska unionens produktionspotential är fortfarande outnyttjad. Målen från Lissabon ligger inom räckhåll. Men för att kunna få garantier för framgång måste vi omedelbart visa prov på en betydligt starkare politisk vilja.
För ett år sedan strök jag under den ohållbara klyftan mellan de politiska avtalen och deras förverkligande på lagstiftningsnivå. I dag kan vi säga att tack vare den gemensamma ansträngningen från parlamentet, kommissionen och rådet har denna klyfta minskats. Klyftan håller nu på att förskjutas mot det nationella införandet av direktiven och besluten som tagits på gemenskapsnivå. Problemet med att omsätta dessa beslut i praktisk handling är med andra ord fortfarande till viss del olöst. Det återstår dessutom att genomföra många nödvändiga reformer på nationell politisk nivå för att kunna uppnå målen från Lissabon.
Å andra sidan kan vi med tillfredsställelse konstatera att vissa medlemsstater uppnår, och i vissa fall överträffar, flera av målen från Lissabon. Dessa länder, som hela världen skulle kunna ta som modeller, visar att en riktig balans mellan olika politiska insatser kan skapa tillväxt på samtliga områden: ekonomiskt, socialt och miljömässigt. Men framstegen i Europa är inte jämnt fördelade. De otillfredsställande prestationerna i vissa länder bromsar upp den totala utvecklingen på unionsnivå. Samordning på gemenskapsnivå är därför av avgörande betydelse för att hjälpa samtliga medlemsstater att uppnå mål som medlemsstaterna själva och alla övriga medlemmar av unionen skulle dra nytta av. Det handlar om fördelar som är knutna till makroekonomisk stabilitet, tillväxt, sysselsättning och social sammanhållning. De förslag som framförts av kommissionen för att förstärka samordningen av budgetpolitiken och förslagen som avser sysselsättningsstrategin anger vägen, och jag är glad över att kunna konstatera att det grekiska ordförandeskapet delar vårt engagemang och kommer att ta sitt ansvar fullt ut. Vi kommer att kunna samarbeta bra. 
Ärade ledamöter! I Lissabon utformade vi en integrerad strategi som å ena sidan stimulerar Europeiska unionens ekonomi på ett hållbart sätt och, å den andra, skall möta våra stora utmaningar på medellång och lång sikt. Därför vill jag i dag understryka betydelsen av investeringar i kunskap och förnyelse inom ramen för vår strategi. Detta är den prioritering vi vill göra för i år. Det finns inte bara en lista över saker som måste göras, som vi alla känner till, och som alla är väl medvetna om, men det finns också tillfällen när dessa faktorer får ännu större betydelse. Jag tror att kunskap, förnyelse, forskning och skola blir de viktigaste prioriteringarna i år. Det brister i fråga om de mänskliga resurserna i EU. De krymper hela tiden, och vi har behov av en kvalitetsökning när det gäller just dessa resurser.
Låt mig också säga att denna synpunkt är resultatet av en analys av den politik som vissa medlemsstater genomfört när det har gällt att minska i första hand utgifterna för forskning på grund av budgetmässiga behov. Ibland har detta gjorts tvångsmässigt, på grund av de restriktioner som gäller, ibland också inom ramen för de begränsningar som vi själva har ålagt oss. Om vi undersöker politiken i många medlemsstater, så går resultatet stick i stäv med de tre procent som vi har angett i de stora målen för Lissabonprocessen. Detta är ett misstag som vi måste undvika: vi måste alla hjälpas åt för att undvika detta misstag. Jag talar om detta på ett ganska dramatiskt vis, om ni så vill, för det händer fantastiska saker i världen. Kapaciteten att ta till sig den nya tekniken i länderna i Asien, den dynamik som de internationella marknaderna utvecklar, de marknadsandelar som varje år försvinner för många av de europeiska länderna: allt detta betyder att vi inte längre har ett teoretiskt problem framför oss, utan ett problem som handlar om vår framtida överlevnad, om den framtida balansen i vår ekonomi, om att bevara vårt stora välstånd. Det är i det sammanhanget som kunskap och förnyelse är den drivande kraften i en hållbar utveckling: utan investeringar och förnyelse kommer vi inte att kunna växa, vi kommer inte att kunna bibehålla vår nuvarande levnadsstandard. Det är flera åtgärder som vi kan räkna upp, om ni så vill: från datorer i skolorna till livslångt lärande och en kvalificerad och flexibel arbetsmarknad. Vi måste absolut stimulera forskningen kring de produkter som ligger längst fram i utvecklingen på global nivå och kring ren teknik, och vi måste kunna förvandla de kunskaper som finns i företagen till ekonomiska möjligheter. Och det är just när det gäller detta sista steg - att förvandla upptäckter till förnyelse, till ett kommersiellt utnyttjande - som jag finner den största svagheten bland europeiska företag. 
Vi har gjort framsteg när det gäller kunskaper, och analysen av de senaste tre åren är inte avskräckande, men sanningen är att alla andra springer ännu fortare, och vi ligger efter de viktigaste internationella konkurrenterna när det gäller investeringar och resultat. Vi har fortfarande betydligt färre forskare än Förenta staterna och Japan; inom unionen är de offentliga utgifterna för utbildning samt forskning och utveckling alltför ojämnt fördelade.
Företagen måste få en dynamisk och positiv miljö för denna ekonomiska aktivitet. I dagens Europa ser jag inte denna miljö i någon större utsträckning. Det är typiskt - jag nämner bara en siffra, för här befinner vi oss inte i en akademisk miljö, utan vi har att fatta beslut -, och det gör ett visst intryck att gruppen av de största europeiska företagen, i detta nu, bedriver 40 procent av all sin forskning utanför unionen. Detta upplever jag som en chockerande siffra! Detta är en nödsituation, för på det viset kommer forskare och mänskliga resurser att hamna utanför unionen.
Det står klart att vi måste investera för framtiden. Vi måste samordna våra insatser bättre, ställa upp ambitiösare nationella mål inom utbildningssektorn, inom forskning och förnyelse, och vi måste göra mer för att dela med oss av våra bästa lösningar. De nya kandidatländernas inträde i unionen tillför oss ett stort kompetenskapital, och det ger oss enorma möjligheter. I samband med utvidgningen insisterade vi kraftigt på att dessa länder - de som faktiskt kommit med, för ett politiskt grönt ljus har getts - utgör 20 procent av befolkningen och bara 5-6 procent av intäkterna. Men tänk på att de har 25 procent fler forskare och tekniker, ofta i speciella sektorer. Om de införs i det europeiska systemet kan de verkligen bidra med viktiga impulser. Se därför till att ta tillvara dessa mänskliga resurser, att få in dem i systemet, att se till så att de ger aktiva impulser till vår ekonomi! I det sammanhanget kommer kommissionen att presentera en handlingsplan för forskning och utveckling. Sedan måste vi omedelbart ta itu med frågan om ett normativt och administrativt ramverk för näringslivet.
Tillåt mig slutligen göra en personlig observation: även om vi skulle genomföra hur många Lissabonprocesser som helst, så kommer vi aldrig att kunna bli ledare inom ekonomi och forskning om inte Europa blir ett attraktionscentrum för unga talanger från hela världen. Förenta staterna håller på att ta ledningen genom att utnyttja mänskliga resurser från hela världen. Medan allt flera av våra ungdomar reser till Förenta staterna och till största delen stannar kvar där, reser den största delen av asiaterna, kineserna - det finns för närvarande tiotusentals kineser som studerar i USA - hem igen. Om vi inte skapar en mekanism för att få hem våra ungdomar igen, om vi inte bygger upp stora europeiska skolor av världsklass, på allra högsta nivå, skolor som blir en symbol, en attraktionskraft inför framtiden, så kommer vi aldrig att få hit ungdomarna, de bästa från de andra kontinenterna, och vi kommer aldrig att få behålla våra ungdomar på vår egen kontinent.
Detta är den viktiga utmaning vi står inför, och det är därför som kommissionen och jag personligen har insisterat på att dessa förhållanden kraftigt understryks på nationell nivå i samtliga medlemsstater. Om våra ungdomar reser ut, om våra företag verkligen bygger sina forskningslaboratorier utanför Europa och framför allt i USA, så kom ihåg att vår horisont hela tiden krymper; kom ihåg att om vi fortsätter på detta viset har vi inte en chans!
Ärade ledamöter! Vi har ett tydligt ansvar gentemot våra medborgare, dagens och morgondagens, och mot hela världen i denna fråga. Vi har ställt upp målet att skapa ett konkurrenskraftigt samhälle som bygger på kunskap och hållbar utveckling. På detta beror också framtiden för den europeiska samhällsmodellen. Vi kommer inte att kunna uppnå de mål som vi har ställt upp så omsorgsfullt och detaljerat genom kommissionär Diamantopoulou och som utgör själva anledningen till att vi arbetar politiskt, till exempel den sociala jämlikheten, en utjämning mellan olika klasser: detta är något vi aldrig kommer att kunna göra utan ett samhälle som bygger på kunskap. Av vår framgång, med andra ord, beror också vår kapacitet att vara trogna de internationella åtaganden som vi har gjort i Monterrey, i Doha, i Johannesburg, och kraften att kunna förverkliga en politik som kan garantera fred och stabilitet i världen.
Herr talman, herr premiärminister! Tidigare har Europeiska unionen många gånger kunnat visa att de mest skeptiska observatörerna har fått fel genom modiga och handfasta initiativ. Vi har uppnått många mål, och jag är övertygad om att vi kommer att kunna uppnå ännu fler i framtiden, men jag ber er förstå att denna diskussion om ett centrum för forskning i världsklass, om insatser för forskning, regler för att göra Europa attraktivt för forskningslaboratorier, centrum för förnyelse, att på nytt bli ett drivhus och ett centrum - som Europa alltid har varit tidigare - för kultur och vetenskap, är oundgängliga villkor för vår framtid. Dagens ungdomar har ärligt talat färre möjligheter, färre tillfällen än vad de allra flesta av oss som befinner oss här i dag har haft. Jag tycker det är vår plikt att återskapa dessa förutsättningar, dessa möjligheter för dem, för det är deras rättighet, och det är något som även vi behöver.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr ordförande i Europeiska rådet, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Vår grupp, Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna, önskar det grekiska ordförandeskapet all framgång ...
Tillrop från Cohn-Bendit: Nej, jag sade att ni är det borgerliga partiet ?
Alltså, det blir avdrag från tiden när kollegan Cohn-Bendit avbryter.
Vi från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna önskar er all framgång; vi kommer att vara en rättvis partner till er. Det säger jag också uttryckligen i samstämmighet med våra grekiska vänner, och ordförande Antonios Trakatellis kommer ju strax att ta till orda. Vi tycker att det är särskilt trevligt att undertecknandet av fördragen med de länder som skall anslutas till unionen kommer att äga rum framför Akropolis eller i dess omgivningar den 16 april, och det blir ett symboliskt uttryck för att det på den plats där demokratin hade sin utgångspunkt i antiken, nämligen i Aten, ges signalen till medlemskap för de länder i Centraleuropa som efter de fruktansvärda åren under kommunismen och dessförinnan nationalsocialismen har genomfört demokratin.
Herr ordförande! Vi är helt ense med er när det gäller en fredlig lösning för Cypern och även beträffande strategin inför anslutningen av Bulgarien och Rumänien, och vi har en enträgen vädjan till er i fråga om Balkan. Liksom ni tror vi att dessa länder måste ha något att se fram emot när det gäller anslutningen till Europeiska unionen. Men vi måste också alltid säga - och ni har själv använt ordet ?senare? - att detta är framtidsutsikter på lång sikt. För människorna i Europeiska unionen, som först måste klara av anslutningen av tio länder, behöver ställa in sig på detta, och vi får nu inte heller ställa alltför höga krav på dem och ge dem det intrycket att även länderna på Balkan skulle anslutas redan i morgon. Därför påpekar vi också alltid att detta är en process på lång sikt.
Vi vill uppmuntra er att ta ett initiativ när det gäller Medelhavsområdet och Barcelonaprocessen. Jag finner det förfärande om vi varje vecka på nytt får uppleva att båtar, som kommer från Marocko och är på väg till den spanska kusten, kantrar i stormen och att människor omkommer. Jag anser att detta är oacceptabelt, och vi måste, inte bara inom ramen för en immigrationspolitik, utan också inom ramen för hjälp till självhjälp för Medelhavsländerna, ge de länder där dessa människor bor en möjlighet till utveckling. Naturligtvis måste regeringarna också själva hjälpa till. Om ni tar ett initiativ i den frågan, så har ni vårt fulla stöd.
Beträffande konventet kommer ju utrikesminister Papandreou att delta i konventet, och vi kommer - hoppas jag - säkert ofta att se honom följa andras exempel och närvara i parlamentet. Vi vill ha en europeisk författning. Detta säger jag för PPE-delen av vår grupp. Vi vill ha en europeisk författning, vi vill ha en europeisk demokrati, vi vill ha europeisk handlingskraft och vi vill ha ett öppet Europa. Och detta Europa måste grundas på ett gemenskapens Europa. Vi är säkra på, herr rådsordförande, att ni också stöder detta. Vi vill att konventet skall slutföras till slutet av juni och följas av en kort regeringskonferens, så att vi sedan under det italienska ordförandeskapet kan komma fram till en författning för Europa.
I fråga om Lissabonprocessen har många riktiga saker sagts, men, herr kommissionsordförande, vi är ense om att vi bara kan få de kvalificerade forskarna i Europa att stanna kvar om vi faktiskt klarar av att reformera våra skattesystem, så att det åter lönar sig att göra investeringar, så att det lönar sig att prestera något i Europa, och om vi är beredda att reformera vår arbetslagstiftning och göra den mer flexibel, samt om vi är i stånd att också anpassa våra sociala trygghetssystem med tanke på mer eget ansvar, så att vi kombinerar subsidiaritet med solidaritet. Detta Europa måste vara ett Europa som är konkurrenskraftigt. Därför måste det åter löna sig att arbeta i Europa. Vi måste uppmuntra människorna att ta initiativ, och vi får framför allt inte lova medborgarna något som Europeiska unionen inte kan uppfylla. Ta alltså itu med ert samordnande arbete när det gäller skattesänkningar för företag, samt när det gäller reformen av arbetsmarknaden och reformen av de sociala trygghetssystemen.
Två viktiga frågor som rör utrikespolitiken, herr rådsordförande: Irak. Vi måste inse hotet från massförstörelsevapnen, och om de hotar oss eller regioner i världen måste de som förfogar över vapnen lämna dem ifrån sig. Men vad vi gör och vad vi måste göra, det gör vi inom ramen för Förenta nationerna. Vi stöder er när ni i denna fråga utvecklar en gemensam europeisk ståndpunkt på basis av Förenta nationernas agerande. Det är inte godtagbart om en regering i Europa säger: ?Vi vill inte vara med, oavsett vad Förenta nationerna beslutar så kommer vi inte att delta?, eller en annan regering ger intrycket ?Hur det än förhåller sig så står vi vid Förenta staternas sida?. Nej, vi måste föra en ansvarsfull europeisk politik, och jag uppmuntrar er till att här gå en gemensam europeisk väg.
(Applåder)
Herr ordförande i Europeiska rådet! Ni nämnde samarbetet med Ryssland, och ni kommer i maj i år att resa till Sankt Petersburg för ett möte. Det som för närvarande sker i Tjetjenien är fruktansvärt. Att den ryska regeringen inte vill förlänga OSSE:s mandat i Tjetjenien är en överträdelse av våra gemensamma mänskliga principer. Jag uppmanar och ber er att föra detta på tal, inte bara när ni är i Sankt Petersburg, denna vackra stad - det är ju Rysslands skyltfönster -, utan redan tidigare göra det klart för den ryska regeringen att vi förväntar oss att OSSE:s mandat förlängs; vi förväntar oss att Europaparlamentets ad hoc-delegation för Tjetjenien, som vi beslutat om, får möjlighet att faktiskt också resa dit. Vi kommer bara att vara trovärdiga, herr ordförande - ni har ofta refererat till värdena, vilket jag uttryckligen välkomnar, och vilket uppmuntrar oss - vi är bara trovärdiga om vi tar dessa värden i anspråk inte bara för oss, i denna underbara, men allt som allt demokratiska Europeiska union som befinner sig i ett bra läge - ekonomiskt och i fråga om de mänskliga rättigheterna -, utan också för människorna i världen utanför vår dörr. Därför måste vi häva upp vår röst, och jag vill uppmuntra er att göra detta också i Sankt Petersburg.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Under detta halvår kommer rådet att ställas inför fem historiska utmaningar, vilket den tjänstgörande rådsordföranden nämnde.
För det första har vi utvidgningen. Det är ett lyckligt sammanträffande att avtalet om utvidgningen med tio nya medlemsstater kommer att undertecknas i Aten, demokratins vagga, och i ett land som Grekland, som förbereder sig för nästa olympiad. Två påfund med 2 500 år på nacken som utgör grunden för det nuvarande Europa. Och de olympiska spelen var det första system som anordnades under fredliga former. De saknar bara tillfartsvägar till flygplatsen, men man arbetar redan med den frågan.
Under dessa sex månader är det nödvändigt att slutföra den första etappen av utvidgningen: de tio länderna. Och ni nämnde även några andra viktiga utmaningar.
För det första, ett återförenat Cypern. Vi stöder helt och fullt alla former av agerande för att stödja Kofi Annans politik, och vi anser att detta är ett mycket avgörande steg. Dessutom, ni nämnde det själv, har ni för första gången - och jag välkomnar den intelligenta och djärva grekiska politiken när det gäller Turkietfrågan - möjligheten att spela en historisk roll när det gäller vårt närmande till Turkiet. Vi räknar med er intelligens och flexibilitet.
För det andra har vi Lissabonstrategin. När det gäller den har vi sett att ni betonar full sysselsättning, teknisk utveckling, utbildning och social sammanhållning, som är en conditio sine qua non för den ekonomiska tillväxten, inte ett hinder. Ni har även, sedan i mitten av förra året, ordförandeskapet för den monetära unionen. När det gäller den frågan vill jag säga er att det är viktigt att vi ökar vår ekonomiska samordning. Jag kommer inte att begära att ni för en så interventionistisk och hänsynslös politik som Förenta staterna gör, men det är viktigt och nödvändigt att Europa har drivkraft för att kunna ta sig ur denna lamslagning. Detta är det grekiska ordförandeskapets ansvar.
Jag vänder mig även till kommissionens ordförande. Herr Prodi, varför föreslår ni inte ett världsomspännande Sokratesprogram för att attrahera forskare? Den frågan hör till kommissionens befogenheter, och parlamentet skulle naturligtvis stödja ett sådant förslag.
När det gäller det ekonomiska kapitlet har det grekiska ordförandeskapet ägnat en punkt åt sjösäkerheten, och efter det drama vi genomlever - Prestiges förlisning, vars följder har spritt sig och som ödelägger våra kuster, ännu en katastrof, inte den enda - anser jag att det grekiska ordförandeskapet har en viktig roll att spela i det här sammanhanget. Grekland står för mer än hälften av gemenskapens bruttoton, och ni har stor erfarenhet när det gäller den här frågan. Ni talade om hållbar utveckling och miljöskydd. Alla dessa frågor måste integreras i arbetet med att skapa ett europeiskt sjöfartsområde, och här kan det grekiska ordförandeskapets göra en stor insats.
I politiken inom den tredje pelaren, särskilt invandringen, är det grekiska ordförandeskapet det första efter Tammerfors som föreslår en proaktiv och inte bara repressiv invandringspolitik. När det gäller den här frågan kan ni räkna med att parlamentet kommer att stödja de förslag ni lägger fram, och vi anser att det grekiska ordförandeskapet visar den rätta vägen att gå på det här området.
När det gäller frågan om Europas framtid har nu konventet hunnit halvvägs i sitt arbete, vilket ordförande Giscard D'Estaing erinrade om i en artikel som publicerades i pressen i dag. Vi vill att konventet under det grekiska ordförandeskapet förbereder ett förslag till författning. I det här sammanhanget är såväl det arbete som vår kollega Giorgos Katiforis genomför med den sociala dimensionen som Georgios Papandreous arbete med att införa det i konventets presidium viktigt. Herr rådsordförande! Vi ber er att värna om gemenskapsmetoden; det är den som har gjort det möjligt för oss att komma så här långt, och det är genom den som vi kan ge drivkraft åt och organisera vår framtid.
Vi begär likaså att ni noggrant granskar tidsplanen för inrättandet av Europaparlamentet efter valet för att vi skall kunna göra vårt arbete och insätta kommissionen i ämbetet på ett korrekt sätt som alla är överens om.
Herr rådsordförande! När det gäller de yttre förbindelserna vill jag avslutningsvis säga att det är möjligt att undvika ett krig mot Irak, att det är nödvändigt att Europeiska unionen står enad och att vi väntar med intresse på resultatet av ert möte i Bryssel med Hans Blix, chefen för Förenta nationernas vapeninspektörer. Ni har en mycket viktig uppgift: att samordna fyra medlemsstater som är medlemmar av säkerhetsrådet plus en kandidat, och vi måste göra allt vi kan för att kunna gå framåt inom Förenta nationernas multilaterala och civiliserade ram och undvika ett krig, som inte bara är onödigt, utan oerhört skadligt. Vi måste se till att principerna för den internationella rätten följs.
Det är även viktigt, herr ordförande, och jag avslutar med detta, att ni under det grekiska ordförandeskapet fortsätter att föra en aktiv politik i Mellanöstern. Det är mycket viktigt, allt har samband, och ni finns vägg i vägg, Grekland gränsar till Mellanöstern. Det är absolut nödvändigt att få i gång fredsprocessen i Mellanöstern igen.
Låt mig på den socialistiska gruppens vägnar uttrycka vårt stöd för ert omnämnande av ledamots- och partistadgan. Vi tackar för att ni tog upp den frågan; det är ett bevis på den kapacitet och den sofia som det grekiska ordförandeskapet har. Jag önskar er lycka till. 
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag har hört det sägas att det inte finns något kvar för det grekiska ordförandeskapet än att tillhandahålla service efter försäljning i samband med toppmötet i Köpenhamn. Inget kan vara mer falskt. Det grekiska ordförandeskapet kommer att få en viktig roll i födelsen av en reformerad och utvidgad europeisk union. Men för att säkra en lätt födsel är det nödvändigt att ha en bra barnmorska, och det gläder mig att det grekiska ordförandeskapet verkar vara väl förberett att spela denna roll.
När det gäller reformeringen av unionen skall konventet avlägga rapport i Thessaloniki. Som alla duktiga barnmorskor vet är det viktigt att hålla påträngande släktingar borta från förlossningsrummet, och samtidigt som diskussionerna i Elyséepalatset i kväll kommer att vara viktiga får de inte diktera resultatet av detta konvent.
Det är också viktigt att se till att barnet inte kvävs vid födseln p.g.a. medlemsstaternas rädsla för ett ambitiöst och konstitutionellt fördrag. Jag är därför oenig med rådets ordförande och menar att vi inte bör ha någon lång övergångsperiod. Vi behöver en kort regeringskonferens som bör vara en uppsnyggningsövning för att snabbt kunna anta konventets slutsatser.
2003 kommer att bli året när politikerna måste sälja utvidgningen till väljarna. Nio av de tio nya länderna kommer att hålla folkomröstningar mellan mars och september i år. Vi måste göra mycket mer för att få till stånd ett ?ja? i omröstningarna i de central- och östeuropeiska länderna än vad vi har gjort tidigare när det har gällt att övertyga medborgarna i den nuvarande unionen om att Europeiska unionen är en ?bra sak?. Liberaldemokraterna i denna kammare och på andra håll vill föra en kampanj i de nya länderna för att se till att det blir ett ?ja? i omröstningarna, och vi uppmanar alla att gå samman med oss.
Vi hoppas särskilt att det grekiska ordförandeskapet kan använda sina privilegierade förbindelser med grekcyprioterna på Cypern för att se till det blir en enad ö som blir medlem i vår union. Det är ont om tid, men den senaste tidens utveckling - både på ön och i Ankara - ha skapat möjligheter, och jag hoppas att ni, herr rådsordförande, kommer att samarbeta med alla parter för att få till stånd en kompromiss. Jag välkomnar de stora ambitioner som ni har uttryckt i dag i detta avseende.
Om Europeiska unionen skall lyckas, både när det gäller dess nuvarande medborgare och de nya, måste man emellertid genomföra reformer. När vi nu närmar oss treårsdagen av den tioåriga Lissabonstrategin måste man säga att utvecklingen som skett hittills avseende produktivitet, tillväxt, sysselsättning, investeringar och forskning och utveckling har varit en besvikelse. Den fortsatta ekonomiska avmattningen gör ekonomiska reformer mer, inte mindre, brådskande, och regeringarna bör inte avvika från de mål de själva sätter upp. Det kommer att bli viktigt för ordförandeskapet att arbeta i riktning mot en reformerad stabilitetspakt, att koncentrera sig på det underliggande underskottet och att ge kommissionen befogenheter att utfärda tidiga varningar till länder som befinner sig i farozonen. Det måste också hålla sig till tidsplanen avseende åtgärdsplanen för finansiella tjänster, som redan har uppvisat en farlig avmattning, och se till att säkra godkännandet av direktivet om uppköpserbjudanden.
Om ni vill att någon skall hjälpa er med detta, varför inte ge Europaparlamentet en större roll i samband med uppföljningen av besluten som fattas vid rådets vårmöten genom att hålla rådet ansvarigt för de beslut som skall fattas? Vi skulle sköta detta mycket bra.
Europeiska unionen är naturligtvis mycket mer än bara en gemensam marknad, och vårt ordförandeskap inser detta. Amsterdam- och Nicefördragen har skapat en gemensam värdegrund. Jag välkomnar betoningen i ert ordförandeskaps uttalande på värdena med ett generöst, utåtblickande och civiliserat samhälle. Ni talar i ert dokument om en planerad laglig invandringspolitik. Eftersom ni är exponerad vid Europeiska unionens södra och östra gränser inser ni vikten av att förstå lite mer och fördöma lite mindre. Faktum är att så länge som vi utestänger deras produkter och berövar dem hoppet om ekonomisk utveckling kommer vi att få ta emot folk från utvecklingsländerna i söder och öster. Vi behöver många av dem för att kunna hantera problemen med vår åldrande befolkning, eller de problem i samband med begåvningsflykt som kommissionens ordförande tog upp. Låt oss arbeta för att stänga bakdörren för olaglig invandring på ett effektivare sätt, genom att erbjuda lagliga möjligheter till dem som vill bosätta sig här och integrera dem på ett lämpligt sätt i vårt samhälle.
Jag hade också velat säga mycket om Mellanöstern, men min tid håller på att ta slut. Jag vill emellertid säga att grekerna väl känner till det som vi i resten av Europa tänker på när vi hör ordet ?maraton?. Ni tar över stafettpinnen från den senaste löparen, Danmark, och försöker att göra så mycket som möjligt, så snabbt som möjligt, innan ni lämnar över den till nästa ordförandeskap. Vi hoppas att ni får god fart i det maratonlopp som ni springer på våra vägnar.
(Applåder)

Kaufmann (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Till er, herr rådsordförande, vill jag säga att min grupp uttryckligen stöder ert initiativ att bilägga Irakkriget på diplomatisk väg. Något krig mot Irak får inte komma till stånd. Medborgarna vill inte ha något krig, och EU - det har här sagts av många kolleger, och det vill jag också understödja - måste här lägga hela sin politiska tyngd i vågskålen, och detta måste göras gemensamt.
Uttalanden liknande det som gjorts av den tyske FN-ambassadören, enligt vilken det inte krävs någon andra resolution från säkerhetsrådet för att legitimera ett amerikanskt angrepp på Irak, är kontraproduktiva. Det grekiska ordförandeskapet i rådet visar lyckligtvis i en annan riktning. Ni har hela vårt stöd i era ansträngningar att förhindra kriget emot Bushregeringens förklarade avsikt.
Att sysselsättningspolitik, ekonomisk politik och socialpolitik står högst upp på den grekiska agendan förtjänar också vår respekt. Men här kommer det, särskilt med tanke på toppmötet i vår, an på vad man gör av det. Ja, den sociala pelaren måste stärkas tydligt, EU måste ägna sig åt medborgarnas bekymmer och problem, och framför allt driva på effektiva åtgärder mot massarbetslöshet och social utslagning i unionen. Framför allt måste medlemsstaterna vara beredda att motverka den annalkande ekonomiska krisen i Europa. En central prövosten är ur vår synvinkel beredskapen att reformera stabilitetspakten. Våga göra det! De offentliga investeringarna skall äntligen undantas från beräkningsunderlaget för stabilitetspakten, så att det svåra ekonomiska läget inte blir ännu sämre på grund av en överdriven sparpolitik som är till nackdel för samhället, eller rentav - som ordförande Prodi just har påpekat - utbildningen fullständigt går om intet.
Avslutningsvis, herr rådsordförande, vill jag stödja er avsikt att föra reformkonventet framåt. Även här måste i medborgarnas intresse konkreta framsteg göras, särskilt för att skapa ett socialt Europa. Jag ber er och er utrikesminister, som ny deltagare i konventet, att särskilt kräva konkreta resultat i denna fråga.
(Applåder)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr rådsordförande! Tillåt mig att sätta hela den diskussionsförmåga på prov som vi ärvt från den grekiska filosofin och som den europeiska politiska filosofin härrör från, för att be er att visa prov på fantasi, skarpsinne och klarsyn i er roll som rådsordförande.
Låt oss börja med krisen i Irak. Nej, herr Poettering, ni har fel när ni säger att man inte kan göra det eller det. Om vi vill ha en ståndpunkt från FN måste vi också säga det som skall beslutas i säkerhetsrådet; man kan inte alltid gömma sig bakom säkerhetsrådet utan att fastställa vad det borde besluta.
Hittills finns inga nya bevis på nya angrepp från diktatorn Saddam Hussein. Inga bevis! Om underrättelsetjänsten har bevis så låt dem berätta om det i alla tidningar! Om de har bevis för vad Saddam Hussein innehar, vet han det naturligtvis själv också. Om det alltså är så, är det ingen hemlighet för någon i Irak, eller för Saddam Hussein själv. Om han förfogar över vapen vet han var han gömmer dem, och om CIA eller andra underrättelsetjänster vet var han gömmer dessa vapen kan man säga det till alla, eftersom fienden ändå vet det. Jag förstår därför inte denna strategi. Vi ber er därför, herr rådsordförande, att samtidigt vara Sokrates och Platon, dvs. att samla Chirac, Blair, Aznar och Schröder, premiärministrarna för de fyra regeringar som är företrädda i Förenta nationernas säkerhetsråd, kring ett bord för att fastställa en europeisk ståndpunkt som innebär ett nej till ett militärt ingripande, som bara skulle vara skadligt för alla och inte heller lösa något problem. Vi måste ha modet att säga vad vi förväntar oss av säkerhetsrådet, och jag tror att Europeiska unionen kan spela en avgörande roll i det hänseendet.
Vi sade ja, vissa i min grupp var förvisso emot det, men jag har alltid sagt ja, till ett militärt ingripande i Afghanistan och i Kosovo. Men i dag måste alla de som sagt ja till dessa ingripanden säga nej till ett onödigt ingripande. Det måste sägas till säkerhetsrådet. Storbritannien och Frankrike har vetorätt som skulle förhindra ett sådant ingripande. Europeiska unionen måste ha kraft att kräva ett nej, vid ett tillfälle när Nordkorea har förstörelsevapen, när landet kan tillverka atombomber och vi ändå - med rätta - skall förhandla med dem. Det är faktiskt en politik för spridning av kärnvapen som vi håller på att bedriva när vi säger till de diktatorer som redan har kärnvapen: ?Vi gör er ingenting?, och till dem som ännu inte har några: ?vi ger oss på er?. Det är detsamma som att säga att: ?Diktatorer i alla länder, skynda er att skaffa kärnvapen för då kommer vi inte att ge oss på er, och då kommer vi att förhandla med er.? Det är den platoniska logik som för närvarande tillämpas av regeringen i Washington. Jag ber Aten att säga nej till denna fullständigt vansinniga logik.
Jag skulle nu vilja ta upp frågan om vårens toppmöte och om den hållbara utvecklingen. Jag instämmer i detta, men vilka är indikatorerna när det gäller miljön och ekonomin eller de sociala indikatorerna? Dessa indikatorer måste vara likvärdiga. I Thessaloniki måste vi därför utarbeta en verklig förteckning över indikatorer samt en strategi för utvärdering av den hållbara utvecklingen och hur den placeras i ett sammanhang. Det skulle verkligen vara ett historiskt initiativ, en premiär. Det finns visserligen förslag här och där, men inget mer.
Ni talar om sjösäkerhet, och det är utmärkt! Men var finns ansvaret när det gäller miljön? Vem betalar för Erika? Vem betalar för Prestige? För att ge er ett exempel: 11 miljoner har betalats ut av de ansvariga för Erika. Det är en skandal! Det är en skandal eftersom de ansvariga för katastrofer till havs skall betala allt. De skall ta hela risken, och så länge man inte tvingar dem att ta ansvaret, hela ansvaret, kommer de att bära sig åt som de vill. Ni vet vad jag talar om, eftersom Grekland är ett av de länder som har störst ansvar på området.
Avslutningsvis talade ni om Cypern. Självklart vill ni ha ett enat Cypern. Men då måste man från turkisk och grekisk sida äntligen angripa problemet med den grekiska respektive den turkiska nationalismen. Ett av de sista hindren när det gäller möjligheten att ena Cypern är resultatet av dessa två nationalismer; jag skulle till och med vilja säga den gemensamma åtgärden från Denktash och Klerides. Den cypriotiska befolkningen, befolkningen i norr och söder vill ha något annat än deras företrädare. Jag tror därför att vi alla tillsammans måste ha kraften och modet att ge denna befolkning den framtid de vill ha.
Avslutningsvis skulle ni verkligen vara en kombination av Sokrates och Platon om ni lyckades lösa problemet med ledamöternas stadga. Om ni lyckas med det bjuder jag er på middag på en Parisrestaurang ni själv får välja, för då har ni blivit stormästare i politik.

Collins (UEN).
Tack så mycket, herr talman! Den grekiska regeringen tar över Europeiska unionens ordförandeskap vid en tidpunkt då det råder stor internationell osäkerhet. FN:s inspektörer skall lämna rapport till Förenta nationernas säkerhetsråd i slutet av månaden om sina slutsatser när det gäller om Irak har massförstörelsevapen eller inte. Ingen kan bedöma vad det kommer att stå i denna rapport, men den militära utvidgningen av amerikanska och brittiska trupper i Mellanöstern är förvisso ett olycksbådande tecken om att kriget i Irak är en mycket verklig möjlighet. Jag välkomnar premiärminister Simitis kommentarer, när han sade att Förenta nationerna är det forum vi måste använda för att ta itu med de frågor som togs upp i FN-inspektörernas rapport om Irak. Det är mycket viktigt att Förenta nationerna är den organisation som hanterar internationella säkerhetsfrågor. Internationell säkerhet hanteras bäst på ett multilateralt plan, under överinseende av FN, inte av ett enda land, och jag välkomnar premiärminister Simitis mål att få till stånd en gemensam EU-ståndpunkt om Irak, när FN-inspektörernas rapport har offentliggjorts. Detta är verkligen ett mycket ambitiöst politiskt mål, men jag stöder det fullständigt, och jag är säker på att de flesta ledamöterna i denna kammare också gör det.
Det går inte så bra för den europeiska ekonomin just nu, och det grekiska ordförandeskapet gör rätt i att snabba upp Lissabonprocessen. Vi måste göra de europeiska företagen mer konkurrenskraftiga; vi måste upprätta fler stödmekanismer för att hjälpa de små och medelstora företagen. Det grekiska ordförandeskapet prioriterar också frågan om olaglig invandring till Europeiska unionen. När det handlar om att skydda Europeiska unionens gränser behövs ett gemensamt förhållningssätt på EU-nivå. Vi kommer förvisso att tvingas - enligt EU-konventet - reformera sättet på vilket vi lagstiftar om frågor som t.ex. invandring, asyl, flyktingar, fördrivna personer och europeiska viseringar. Som har nämnts kommer nu konventet att rapportera till medlemsstaternas regeringar under den period som Grekland innehar ordförandeskapet. Ledamöterna i konventet planerar att ha det nya utkastet till EU-fördrag klart till mötet i juni i Thessaloniki, och förbindelserna med ledamöterna i konventet och utarbetandet av detta nya fördrag kommer förvisso att vara mycket viktigt för det grekiska ordförandeskapet.
Som ett resultat av de beslut som fattades vid toppmötet i Köpenhamn i fjol skall anslutningsfördragen för de nya medlemsstaterna undertecknas den 16 april. Dessa fördrag håller på att utarbetas, och man kommer sedan att hålla folkomröstningar i kandidatländerna. Det är uppenbart att det finns omfattande och olikartade frågor som måste behandlas av det grekiska ordförandeskapet. Det irakiska krigsspöket svävar som ett Damoklessvärd över oss alla, och det är något som vi alla måste tänka på.
Sammanfattningsvis önskar jag det grekiska ordförandeskapet all framgång, och jag vill säga, på min politiska grupps vägnar, att vi kommer att vara mycket villiga att samarbeta med det i hela Europeiska unionens intresse.

Bonde (EDD).
Herr talman, kalispera! Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa hälsar det grekiska ordförandeskapet välkommet. Grekland utgjorde demokratins vagga. Detta innebär att ni har en alldeles särskild förpliktelse att granska de demokratiska förhållandena inom Europeiska unionen.
Våra råd är: Håll öppna möten när förhandlingarna rör lagstiftning. Se till att alla mötesprotokoll är tillgängliga. Ge Europaparlamentet och de nationella parlamenten tillgång till alla handlingar inom rådets arbetsgrupper. Upprätta kompletta förteckningar över samtliga poster inom rådet. Inför tillgång till handlingar för allmänheten enligt ?bästa lands? princip. Lägg ut alla dagordningar och protokoll från rådets arbetsgrupper på ordförandeskapets hemsida. Förse ombudsmannen med en ny stadga som tillåter honom att utöva fullständig kontroll. Ge revisionsrätten möjlighet att kontrollera både kommissionen och de verksamheter som använder Europeiska unionens medel. Håll fast vid de växlande ordförandeskapen så att varje land har möjlighet att under ett halvår anstränga sig för att göra sitt allra bästa. Håll Europeiska unionen och det militära åtskilda och förbered reformer avseende jordbruket, strukturfonderna och budgeten, så att vi är redo att ta emot de nya länderna.
Och låt den grekiska gästfriheten ledsagas av en effektiv organisation, så att vi kan följa arbetet på er ännu ej kompletta hemsida och om ett halvår säga: Grekland var verkligen ett bra ordförandeland!

Vanhecke Frank, (NI).
De kommande åren - och absolut de kommande decennierna - kommer att vara av största vikt för alla europeiska folk, men särskilt för Europeiska unionen. Det grekiska ordförandeskapet får av det skälet inte bli ännu ett formalitetsordförandeskap. Grekland är ju, mer än något annat land i Europa, politiskt och historiskt bäst beläget att använda det här ordförandeskapet till att på nytt ta upp det absurda i Turkiets ansökan. Jag säger det igen: Turkiet är inget europeiskt land, Turkiet hör varken geografiskt, historiskt eller vad gäller den socialekonomiska situationen och kulturen till vår europeiska folkgemenskap.
Det är självklart att vi måste ha bästa möjliga förbindelser med vårt turkiska grannland och i så fall även bästa möjliga handels- och andra förbindelser. Att ge det landet möjlighet till anslutning till Europeiska unionen är fullständigt vansinnigt. Det öppnar dörren på vid gavel för en massiv invandringsvåg och skulle främst på ett genomgripande sätt förändra själva typen av union, en union som sedan inte ens med bästa vilja kan kallas för europeisk längre.
Det grekiska ordförandeskapet får här en historisk chans. Ta till exempel ett initiativ eller lägg fram ett förslag om folkomröstning i alla våra europeiska länder om Turkiets anslutning. Varför får inte väljare i en demokrati uttala sig om något så livsviktigt? Om inte ni gör det så kommer mitt parti i Flandern att göra Europavalet 2004 till en folkomröstning om Turkiets anslutning. Det är påfallande att även de tyska kristdemokraterna nu mer eller mindre tillkännager något sådant. Om det grekiska ordförandeskapet ger upp - vilket troligtvis kommer att bli fallet -, så tar ni ett mycket stort ansvar, och då kan den turkiska frågan bli en intrigant som får hela den europeiska byggnaden att rasa samman.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill välkomna både rådets ordförande och kommissionens ordförande till kammaren denna eftermiddag.
Jag vill särskilt tala om arbeten, konkurrenskraft, och den inre marknaden. Jag har ett särskilt intresse av den i egenskap av parlamentets föredragande för strategin för den inre marknaden: om allt går som det skall kommer man att rösta om mitt betänkande i februari, och det kommer att läggas fram för er som en grund för åtgärder vid det ekonomiska toppmötet. Båda ordförandena har ett avgörande ansvar för den globala ekonomin under det kommande halvåret. Olika kolleger i kammaren har citerats, och Simitis citerades förvisso i gårdagens nummer av Financial Times, då han sade: ?vi befinner oss i en global recession?. Jag hoppas att han blev felciterad, eftersom - såvitt jag vet - vi inte befinner oss i en global recession. Tillväxten håller på att mattas av, men att stimulera och återställa denna tillväxt kommer att vara en mycket viktig skyldighet för båda ordförandena under det kommande halvåret, med det ekonomiska toppmötet som en central händelse.
Det oroar mig att ingen av ordförandena i sina uttalanden nämnde det faktum att grunden till ekonomisk tillväxt i Europeiska unionen måste vara slutförandet av den inre marknaden, trots det faktum att detta är den tionde årsdagen. Vi har läst omfattande rapporter från kommissionen i vilka man visar vinsterna med den inre marknaden, och vi vet också att den viktigaste motorn för skapande av arbetstillfällen på framtidens marknader kommer att bli arbetstillfällen inom tjänstesektorn.
Det största projektet är slutförandet av den inre marknaden för tjänster, och de hinder som finns för etablering av företag i Europeiska unionen har på ett övertygande sätt redovisats genom det jobb som kommissionen har utfört.
Jag vill uppmana er, rådets ordförande, att sätta upp - på er dagordning - en beslutsam ansträngning av alla medlemsstaternas regeringar att lösa de svårigheter som finns när det handlar om att etablera företag inom hela Europeiska unionen. Man behöver inte vänta på att kommissionen skall ta initiativ för att skapa arbetstillfällen och driva den europeiska ekonomin framåt; vi vänder oss till er för att ni skall göra det.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka Grekland för en utmärkt föredragning och för att man lagt fram bra frågor. På senare tid har man - med all rätt - på EU-nivå framför allt ägnat sig åt utvidgningen och konventet. Grekland lade i sitt inlägg fram bra frågor som man kommer att koncentrera sig på under det följande halvåret. Vi kan dock tyvärr inte förbättra hela världen, även om vi skulle vilja det. 
Vi borde även svara på vårt rop som förstärktes i Lissabon, det vill säga att förbättra den europeiska konkurrenskraften. Det har gått tvärtom: Amerika har fått ett ännu större försprång. De är knappast längre inom synhåll. Om de är det så kör de visslande förbi oss på Gud vet vilket varv för att uttrycka det i sporttermer.
Utgående från det ovannämnda frågar jag Grekland vad man verkligen tänker göra under sin ordförandeperiod för att också sätta den egna ekonomin i skick så att vi kan uppnå målsättningarna från Lissabon. Tänker man, och enligt vilken tidtabell, genomföra de ekonomiska reformer som kommissionen kräver, vilka också Prodi här i början nämnde. Om Grekland, Italien, Portugal, Spanien och Tyskland håller fast vid sina åligganden kan vi faktiskt tala om Lissabonstrategin och om att förbättra vår konkurrenskraft, men om det inte sker kan vi använda deklarationen från Lissabon som toalettpapper och säga adjö till den europeiska konkurrenskraften.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! I resolution 1441 uppmanas främst till effektiva vapeninspektioner i Irak och för det andra till en diskussion om vapeninspektörernas rapport i säkerhetsrådet i slutet av januari och först därefter eventuellt till nya åtgärder. De åtgärderna måste grundas på en ny FN-resolution och vara inriktade på att få bort eventuella problem som påträffats. Det är åsikten i de europeiska länderna, där en stor majoritet av befolkningen, såsom Prodi sade, är mot ett krig i Irak. Vår befolkning fruktar helt riktigt splittring i den internationella koalitionen mot terrorism, störda fredsförhandlingar, förstörelse av den välbehövliga demokratiseringen i Mellanöstern och därmed även svåra bakslag i våra ekonomier, inte minst i de fattigaste länderna som inte har någon olja.
I det här historiska ögonblicket ber vår socialdemokratiska grupp det grekiska ordförandeskapet att det tydligt säger att det också är Europeiska unionens ståndpunkt. Vi ber nu om europeiskt ledarskap, så att Europa talar med en enda röst. Vi måste göra allt för att förhindra krig i Irak och samtidigt åstadkomma allvarliga fredsförhandlingar i Mellanöstern. Lösningen med två stater måste nu verkligen genomdrivas. Europa får inte tveka att i det sammanhanget utnyttja alla sina diplomatiska och ekonomiska medel.
Vi skryter helt riktigt om vår förmåga till konfliktförebyggande och humanitärt bistånd. Vi arbetar helt riktigt med ett brett säkerhetskoncept och inser att det är mycket bättre att förebygga. Gång på gång har Europa betonat vikten av ett multilateralt handlingssätt via säkerhetsrådet. Konfronterade med de ihållande budskapen om ett så gott som oundvikligt krig är det mycket viktigt att rådet och kommissionen ställer sig bakom parlamentet. Naturligtvis högsta möjliga press på Saddam via säkerhetsrådet, men även maximala insatser för att förhindra ett krig.
Vi uppmanar president Bush att ta vår befolknings fredsvilja på allvar och inte så splittring i den internationella koalitionen mot terrorism och därför tillsammans kämpa för en fredlig och stabilare värld.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Det grekiska ordförandeskapets ambitiösa men samtidigt också realistiska program, som syftar till att ge ny stimulans åt viktiga områden i Europeiska unionens politik, skuggas tyvärr redan av hotet om kriget i Irak, ett krig som har engagerat världsopinionen, och denna opinion är inte splittrad, såsom kommissionens ordförande framhållit. Jag skulle säga att opinionen inte är splittrad ens i Förenta staterna, där vi vet att två tredjedelar av medborgarna är motståndare till detta krig. 
Vi talar om ett krig som är både onödigt och förödande, såsom framhållits av alla falanger här i parlamentet. Men den verkliga bördan av ett militärt anfall kommer att bäras av Iraks folk, som nu i flera år har lidit under det ekonomiska embargot. En militär aktion kommer att fullständigt utplåna varje hopp om bekämpning av fattigdom, svält, barnens undernäring och bristen på sjukvård, problem som upplevs av miljontals människor, offer för en totalitär regim och en hård politik från västländerna. De tolv årens embargo har i själva verket fungerat som massförstörelsevapen, eftersom det har kostat en miljon medborgare livet, av vilka hälften är barn, och den som betvivlar detta kan besöka sjukhusen i Irak för att se hur barn dör av undernäring och av brist på elementär sjukvård. Jag har besökt sjukhusen och sett det.
Men i Grekland, värderade kolleger, säger vi att en bra kapten visar sig i stormen, och Europeiska unionens fartyg har under det här halvåret lyckligtvis en mycket duktig kapten och en lika effektiv besättning, som har gett påtagliga bevis på djärvhet kombinerad med förnuft, effektiv hantering av de nationella och de europeiska frågorna, men samtidigt också en inspirerad utrikespolitik, som har gjort Grekland till en garant för stabiliteten i det besvärliga Balkanområdet, en garant för främjande av dialog och lösning av konflikter med fredliga medel.
Jag är säker på att det grekiska ordförandeskapet kommer att klara av utmaningarna och att det kommer att spela sin historiska roll.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill hälsa den grekiske premiärministern välkommen och önska honom framgång. Vi känner till Greklands relativa storlek. Ingen väntar sig några under. Men man väntar sig en god inriktning. Det är inte det första grekiska ordförandeskapet; det har funnits två tidigare. Vi kan rikta mycket kritik mot de båda föregående. Men det finns ett positivt arv från de ordförandeskap som letts av samma parti, PASOK, med den dåvarande premiärministern Andreas Papandreou, dvs. en kampinställning i fredsfrågorna, som många gånger gått emot strömmen. Jag vill gärna tro att denna positiva tradition, som är både vårt lands och regeringspartiets, om ni så vill, kommer att följas också i dag, och i synnerhet då i Irakfrågan. Det är sant det som De grönas ordförande sade: ?Vi får inte gömma oss bakom formeln FN! Med fyra medlemmar i säkerhetsrådet måste Europeiska unionen kämpa för att det inte skall bli något krig.? 
Jag lyssnade uppmärksamt på premiärministerns anförande. Jag skall nämna tre saker som oroade mig: för det första, att också premiärministern sade att det är ett gemensamt årsprogram för det grekiska och det italienska ordförandeskapet. Enligt min uppfattning är Simitis någonting helt annat än Berlusconi. Jag kan inte förstå hur man skall kunna komma fram till en gemensam ståndpunkt i frågor som gäller demokrati, relationerna med USA, massmedier. En andra punkt som oroade mig var att bara en enda rubrik i slutet av premiärministerns anförande handlade om jordbrukspolitiken, och här tänker jag på det lilla familjejordbruket, speciellt i Sydeuropa, som på ett outhärdligt sätt drabbas av revideringarna och av vad som sker i Världshandelsorganisationen. Och jag räknar med en utförligare kommentar i premiärministerns andra anförande. Och den tredje punkten gäller de sociala frågorna: jag förväntar mig av Greklands premiärminister att han skall genomföra direktiv 70/1999 om visstidsarbete, vilket han borde ha genomfört redan från den 10 juli 2002, men det har han ännu inte gjort. Ni får inte försätta Diamantopoulou i den besvärliga situationen att hon måste dra Grekland inför EG-domstolen.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja ta upp två punkter som oroar mig i era uttalanden.
Den första, herr rådsordförande, är att ni egentligen inte utvecklat ert förslag om sjösäkerhet. Jag hoppas att vi inte får några dåliga överraskningar, för som ni vet väntar de europeiska medborgarna, från Galicien eller Frankrike, otåligt, för att inte säga förtvivlat, på att Europa kommer till deras hjälp, att vi inför stränga och tydliga regler, så att säkerheten för transporter till havs skall garanteras och nedsmutsningen förebyggas. Vi vet naturligtvis att Grekland är mycket oroat över detta, men vi ställer oss också frågor: kommer Grekland exempelvis att stödja inrättandet av en enhet för europeisk kustbevakning, en kår av ?gröna baskrar? för att organisera de frivilliga, som verkligen skulle ha behövts i Galicien? Kommer Grekland att kräva att begreppet nödhamnar införs? Jag slutar där, herr ordförande.
Den andra fråga som oroar mig är vårens toppmöte. Även här är det med beklagande som jag skulle vilja säga - och jag vänder mig även till kommissionens ordförande - att ni inte håller er till ämnet, eftersom vårens toppmöte hade en exakt målsättning, nämligen att bedöma framstegen eller tillbakagången när det gäller den hållbara utvecklingen genom unionens politik. Men det är ett fullständigt ordinärt toppmöte ni planerar för. Ändå brådskar det. Jag skall bara nämna ett exempel: kommer unionen att fortsätta att lämna ekonomiskt stöd till multinationella företag utan någon som helst motprestation, utan att säkerställa en hållbar sysselsättning för de anställda? Jag tänker självfallet på arbetarna vid Daewoo, i Lorraine, som ännu en gång slagits till marken trots att unionen och Lorraineregionen hade satsat på denna omstrukturering genom att bevilja avsevärt ekonomiskt stöd. Det är en hållbar antiutveckling. Jag skulle därför önska att era rapporter i vår innehåller en verklig politik som tar hänsyn till miljön för att undvika att den förstörs och som också skapar en verkligt hållbar sysselsättning.

von Wogau (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! I era utläggningar gick ni avslutningsvis helt kort in på den europeiska försvarspolitiken. Ni påpekade att avtalet mellan Nato och Europeiska unionen nu har ingåtts och att vägen därför ligger öppen för nästa steg i den europeiska försvarspolitiken, som förmodligen kommer att äga rum i Bosnien och Hercegovina. Det är en händelse som särskilt måste framhävas, eftersom det är första gången som Europeiska unionen tar ett synligt ansvar inom försvarsområdet. 
Därför har jag två frågor. Den första rör vidareutvecklingen av denna försvarspolitik. Delar ni uppfattningen att det i det författningsfördrag, som det just nu förhandlas om, bör finnas en artikel som innehåller ett åtagande om ömsesidigt bistånd, jämförbar med motsvarande artikel i avtalet om Västeuropeiska unionen? Det skulle vara ett uttryck för att vi är säkra sedan när vi agerar gemensamt.
För det andra tog ni helt kort också upp frågan om försvarspolitiken. Ni anspelade på att länderna i Europeiska unionen varje år ger ut 150 miljarder euro på försvaret, men att det alltid sägs att effektiviteten är mycket låg eftersom det här förekommer alltför många dubbelåtgärder. Delar ni uppfattningen att det måste skapas en gemensam marknad som rör försvaret? Vilka konkreta steg kommer det grekiska ordförandeskapet i rådet att ta?
(Applåder)

Schulz (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Mycket har sagts om Irakpolitiken. Jag behöver inte tillägga särskilt mycket, men jag vill göra två påpekanden, herr rådsordförande: här i kammaren tycks det finnas en bred enighet om att resolution 1441 inte medger någon militär automatik, utan att varje ytterligare steg måste underkastas ett beslut från FN:s säkerhetsråd, i ljuset av vapeninspektörernas rapporter.
Viktigt är att ordförandeskapet också förklarar detta i unionens namn. Därför ber jag er att också ta detta initiativ, att säga det här. Detta är desto viktigare som ju intrycket smyger sig på att Amerikas Förenta Stater - och man måste ju påpeka hur vi skiljer oss från dem - har en annan synpunkt. De tror ju - annars kan truppkoncentrationen om 100 000 soldater i regionen inte motiveras - att resolution 1441 mycket väl medger möjligheten till ett direkt militärt anfall. Men det innebär också en risk för att den internationella rätten, folkrätten - och bara genom den kan freden i världen garanteras på sikt - ifrågasätts på grund av unilaterala maktintressen från en medlemsstat i Förenta nationerna. Och där måste Europeiska unionen klart bekänna färg, framför allt därför att man inte kan genomföra internationell rätt enligt en godtycklig eller opportun princip.
Man har en stark misstanke om att Nordkorea vill eller kan framställa massförstörelsevapen - och att de vidtar aktiva åtgärder. Dem förhandlar man med. Saddam Hussein, som har hur många inspektörer i landet som helst, som inte hittar någonting, han hotas. För övrigt täcks inte heller detta hot av FN:s stadga. Att klarlägga denna skillnad mellan oss och Förenta staterna är en av Europeiska unionens och det grekiska ordförandeskapets primära uppgifter. Att ni är beslutna att göra det, vet jag. Ni kan säkert räkna med parlamentets socialdemokratiska grupp vid er sida!
(Applåder)

Hyland (UEN).
Herr talman! Samtidigt som jag önskar det grekiska ordförandeskapet lycka till vädjar jag till det att göra allt det kan för att ta itu med det allvarliga problemet med fallande inkomster för jordbrukare. Jag gör denna vädjan som någon som har arbetat hela livet på ett eller annat sätt med jordbruks- och landsbygdsutveckling.
Vi har här i Europa en unik familjejordbruksmodell som, med fallande inkomster, nu allvarligt hotas. I samband med förslagen från översynen efter halva tiden, som skall antas denna vecka, och de kommande världshandelssamtalen, vädjar jag till det grekiska ordförandeskapet att arbeta för ett fortsatt engagemang på EU-nivå för den europeiska jordbruksmodellen, och för att garantera en skälig inkomst för våra jordbrukare. Den motvilja som yngre personer känner mot att bli jordbrukare är bevis på de problem som finns inom jordbruket.
Om vi inte tar itu med det mycket allvarliga problemet med åldern hos dem som arbetar inom det europeiska jordbruket kommer parlamentet i en inte alltför avlägsen framtid att föra en akut diskussion om det som blivit ett mycket allvarligt problem.

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande! Att ta över ledningen för Europeiska unionen i sex månader är en stor utmaning för varje land. Herr premiärminister, detta gäller även för ert grekiska ordförandeskap. 
De fem prioriteringar som ni har gjort motsvarar inte bara den politiska logiken, utan också den politiska nödvändigheten. Uppräkningen låter inte särskilt sensationell, men som ni redan har hört av inläggen här i Europaparlamentet innefattar några av dessa frågor ett frö till spänningar, både inom Europeiska unionen och utanför.
Den pyrande Irakkrisen med den pågående amerikanska truppkoncentrationen i denna region och de olika yttringarna i samband med detta från London, Berlin och Paris kräver en sensibel dirigent. Min fråga till det grekiska ordförandeskapet i detta sammanhang är vilka steg ni har för avsikt att ta för att kanske ändå åstadkomma en enhetlig EU-linje i denna fråga.
Den andra frågan gäller utvidgningen och här särskilt er strategi gentemot Turkiet. Turkiet fick i Köpenhamn ett mötesdatum med utsikt till att påbörja anslutningsförhandlingarna om man till dess hade uppfyllt Köpenhamnskriterierna. Detta är ett högt hinder, och för närvarande är det omöjligt att bedöma om Turkiet kommer att vara i stånd att uppfylla dessa villkor, bortsett från att jag anser att det är politiskt felaktigt att erbjuda Turkiet ett antingen-eller, i stället för en kanske mycket mer lönsam möjlighet till privilegierade särskilda förbindelser, så som redan berörts i ett betänkande av Brok. Min fråga i detta sammanhang gäller den grekiska strategin gentemot Turkiet.
Jag vill nämna en tredje positiv punkt. Jag välkomnar uttryckligen i kapitlet ?energipolitik? er vilja att sätta upp gemensamma regler för kärnsäkerheten. Ser ni här en faktisk möjlighet att komma vidare med denna fråga i rådet?

Swoboda (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det har med all rätt talats mycket om Irak; detta är en mycket het fråga. Jag vill ändå ta upp en fråga som åtminstone för närvarande inte är så het, nämligen situationen på Balkan. Ni har aviserat ett slags integrationstoppmöte i Thessaloniki, eftersom ni vill öppna vägen för Balkanländerna till Europeiska unionen. Jag anser att det är mycket förtjänstfullt. Vi får inte glömma bort att det även i dag finns krisfenomen. För inte så länge sedan förekom det återigen skottlossning i Sandschak. Vi vet att varken situationen i Jugoslavien, det nuvarande Serbien-Montenegro, eller i Kosovo verkligen har reglerats på ett tillfredsställande sätt.
Därför anser jag att det är viktigt att det grekiska ordförandeskapet och naturligtvis hela unionen här ger klara signaler till dessa länder, att det även för dem står en visserligen svår och lång väg, men ändå en väg öppen in i Europeiska unionen. Vi måste rikta in oss på att även stödinstrumenten måste anpassas. Det är stor skillnad mellan det som vi i dag ger till de fattigaste av de fattiga, och det som vi har gett till kandidatländerna. Vi måste därför anpassa dessa instrument. Också nästa kommission, från och med 2004, måste överväga hur den skall reglera ansvaret för Balkan på sitt eget område. Men om det i Thessaloniki ges klara signaler, då kan även motsvarande anpassningar göras i kommissionen.
Vi behöver också årliga framstegsrapporter. Länderna måste veta om de rör sig i riktning mot Europeiska unionen, eller om det råder stagnation eller rentav tillbakagång. Alla krafter i dessa regioner måste veta att det finns en möjlighet att komma närmare Europeiska unionen, men vi kommer att mycket noga land för land prova om dessa möjligheter också verkligen tillvaratas.
Herr rådsordförande! Jag tror att Thessaloniki någon gång i framtiden kan komma att betyda detsamma för denna region som Köpenhamn, dvs. det tidigare Köpenhamn, betydde för kandidatländerna. Ge en modig, men en begriplig signal som också väcker ansvaret i dessa länder!

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! I dag skulle jag också vilja tala om utvidgningen, konventet, Irak och om ekonomin, men jag har ingen tid. Jag gör hur som helst min parlamentgruppordförandes ord till mina.
Jag frågade innan jag kom hit om det grekiska ordförandeskapet hade den internationella sjötrafiken med farlig last som prioritering. Jag såg därefter att rådsordföranden tog upp just detta problem. Sjötrafiken handlar mycket om Grekland, och det är naturligt att premiärministern sätter det i förgrunden. Men, herr rådsordförande, den internationella sjötrafiken har tyvärr just nu ett namn, och det är Galicien, den plats med de största katastroferna i Europa och världen de senaste 30 åren. Namnen är välbekanta: Andros Patria, Polycomander, Urquiola, Casón, Prestige. Såsom dessa, herr rådsordförande, är många av namnen grekiska, och de flesta ägare har varit och är greker nu. Prestige är en katastrof utan lösningar och utan slut. Kusten och havet är förorenade, och Prestige på havsbotten utgör fortfarande ett ständigt hot. Vi ser ett katastrofalt beteende från den spanska regeringens sida, José Aznars Partido Popular, och även från den galiciska regeringens sida; vi har en frånvarande Europeisk union, så frånvarande att rådet i Köpenhamn ansåg att fem miljoner euro var tillräckligt för att lösa detta problem, som är ett europeiskt problem förutom att det också är ett galiciskt och andra länders problem.
Havet är i dag ett område för laglösa maffiors illegitima intressen, och under tiden tvingas befolkningarna, de frivilliga, sjömännen och fiskarna ersätta staten och Europeiska unionen; de måste lösa problemet med sina egna händer, för oljeutsläppet fortsätter att nå Galiciens, den Iberiska halvöns och till och med Frankrikes kuster.
Europeiska rådet i Köpenhamn avslöjade en allvarlig politisk konflikt: medlemsstaterna vände ryggen åt medborgarna, fiskarna och de frivilliga, vilka agerade på ett beundransvärt sätt. Medlemsstaterna har inte heller tillämpat Erika-lagstiftningen, och man har inte satt i gång med ersättningsmedlen. Allt detta är långt ifrån USA:s inställning, som genom Oil Pollution Act förhindrar olyckor genom inrättandet av en ansvarsfond på fyra miljarder euro. Vad tänker det grekiska ordförandeskapet göra i denna fråga? Jag tycker att ni bör utmärka er genom att agera på detta område.

Marinos (PPE-DE).
Herr talman! Även jag hälsar Greklands premiärminister välkommen som rådets ordförande, och jag önskar honom uppriktigt all framgång, för det kommer att gynna inte bara Europa utan också Grekland. 
Jag hörde att ordförandeskapet, med all rätt, som ett av sina grundläggande mål har främjandet av Lissabonstrategin, och herr Prodi har sagt många viktiga saker om detta till oss. I dag har jag emellertid läst i den internationella pressen att kommissionen kommer att publicera en rapport, i vilken man konstaterar att Europa håller på att förlora kampen om att bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi fram till år 2010. Utvecklingen är tvärtom mycket svag, och den politiska viljan i denna fråga saknas. Om nu Figaro återger verkligheten korrekt, talar denna kommissionsrapport också om skapandet av ett Europa med två hastigheter. Till den ena av dessa kategorier hör Sverige och Danmark, till den kategori som utvecklas långsamt hör Grekland, Italien och Frankrike.
Herr talman! Jag skulle vilja fråga, för det första: finns det någon gemensam politik som främjar Lissabonstrategin, eller är det kanske tvärtom så att varje land gör vad det vill eller åtminstone att man inte tillämpar denna gemensamma politik? Och för det andra: har ni för avsikt att bedriva en politik som främjar uppnåendet av Lissabonmålen för alla Europeiska unionens länder och speciellt Grekland?

Bakopoulos (GUE/NGL).
Herr talman! Det grekiska ordförandeskapet tillträder vid en tidpunkt då världen upplever en kris, och detta inte bara därför att vi står på tröskeln till minst ett krig. Vi lever i en kris, därför att den enda supermakten, Förenta staterna, på alla sätt försöker utnyttja sin enorma makt för att uppnå världsherravälde, vilket med all rätt leder till protester.
Efter denna kris kommer hela världen, men speciellt Europeiska unionen, att vara annorlunda. Och detta oavsett krisens utgång. Det är säkert att världsordningen och dess institutioner efter kriget kommer att bli den väpnade konfliktens offer, och en annan, annorlunda värld kommer att uppstå. Om denna nya värld bör Europeiska unionen ha en åsikt och en ståndpunkt. Jag har emellertid intrycket av att det inom Europeiska unionens organ råder ett slags liknöjdhet, som om det som händer inte angick oss. Jag har intrycket av att många av oss tror att vi lever i ett slutet system, i en annan värld, osårbara för det som redan sker och vad som kommer att ske ytterligare.
I ett sådant läge, herr talman, måste ett ordförandeskap för Europeiska unionen kunna omsätta de värden vi proklamerar i en vision för världen, som övertygar Europas folk om att det är värt att kämpa för dessa värden. Bara genom denna prioritering kommer ett ordförandeskap att bli framgångsrikt och leva upp till vår tids krav.
Det hålls många sammanträden, herr talman, och det kommer att hållas många. Och det kommer att bli lika många program. Men tiden vi lever i kräver att vi tar fasta på Europas folks värderingar, och det är också nödvändigt i en tid då vi kämpar för freden.

Folias (PPE-DE).
Herr talman, herr premiärminister, herr kommissionsordförande! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt på de prioriteringar ni har redogjort för.
Jag skulle önska att det i stället för fem vore sex prioriteringar, men jag tror att den sjätte prioriteringen kommer att tas med så småningom. Jag tänker på revisionen efter halva tiden av den gemensamma jordbrukspolitiken. De slutliga förslagen väntas komma under januari. Europeiska unionen håller nu på att utvidgas med tio nya medlemmar. Europeiska unionens jordbruksbefolkning ökar med 165 procent. Jordbruksmarken ökar med 43 procent. Den odlingsbara arealen ökar med 55 procent. Men i bästa fall, med den lägsta inflationen, kommer anslagen fram till år 2013 att ligga kvar på samma nivå. Jag skulle vilja fråga er, herr premiärminister, vilka mål ordförandeskapet har, vad ni räknar med att kunna göra för dessa miljoner europeiska jordbrukare, både i den nuvarande Europeiska unionen och i den som håller på att ta form.
När det gäller Lissabon, så har ju två av de tio åren gått, men ytterst lite har genomförts, i alla händelser mycket mindre än de 20 procent som skulle motsvara den tid som förflutit. Vad som är säkert är att skillnaden i fråga om konkurrenskraft mellan vår egen ekonomi och den amerikanska, som är den mest konkurrenskraftiga ekonomin, inte har minskat utan tvärtom har ökat. Jag ser med intresse och med särskild glädje att ni prioriterar företagsamheten och de små företagen. Det gör ni helt rätt i. I dag säger ni att ni har denna ambition. Om ungefär fem månader kommer vi att vara här igen för att hålla räkenskap över vad som gjorts. Jag skulle vilja veta, herr premiärminister och tjänstgörande rådsordförande, vad ni räknar med att göra för att nå dessa ambitiösa mål, som ni inte har gjort på nationell nivå.

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! När jag nu hälsar det grekiska ordförandeskapet välkommet skulle jag vilja påpeka att Grekland tillträder ordförandeskapet vid en historisk tidpunkt i den unika utvecklingsprocess som vi kallar den europeiska integrationen, som förutom allt annat skall återställa den enhet på vår kontinent som gick förlorad efter andra världskriget.
I fråga om det grekiska ordförandeskapets prioriteringar skall jag av tidsskäl inskränka mig till följande påpekanden och kommentarer:
Om utvidgningen: De viktigaste besluten kanske fattades under det föregående ordförandeskapet, men det återstår andra etapper för att de skall genomföras, framför allt då det formella undertecknandet av ansökningarna i Aten. Dessutom krävs det ytterligare förberedelser för att de nya staterna friktionsfritt skall kunna anpassa sig till europeiska förhållanden. Därför prioriteras med all rätt utvidgningen, och man måste särskilt anstränga sig för att det inte skall uppstå svårigheter och förseningar i anslutningsförfarandet. Jag noterade, herr rådsordförande, att ni i fråga om Bulgarien och Rumänien vill stärka strategin för perioden före anslutningen, och det är alldeles riktigt, men vi får inte glömma länderna på södra Balkan, där närmandet till Europeiska unionen har pågått ganska länge genom åtgärder för stabilisering och associering; följaktligen måste man också där verka för ett närmande och en fördjupning av våra relationer, vilket kommer att öka säkerheten och stabiliteten i det nya utvidgade Europa.
I fråga om Lissabonstrategin kommer jag att inrikta mig på den hållbara utvecklingen. Under trycket av utvidgningen, fördjupandet av förbindelserna och globaliseringen är det i dag absolut nödvändigt att främja strategin för hållbar utveckling. Den plan för genomförandet av strategin för hållbar utveckling som utarbetats av Europeiska kommissionen fyller ut tomrummet mellan proklamationerna och lagstiftningen om skydd av miljön och folkhälsan och främjar införlivandet av miljöaspekten i alla politikområden. Därför anser jag det mycket viktigt att man fastställer ett förfarande för successiv uppföljning av den förda politiken vid Europeiska rådets möte i vår. Svårigheterna i samband med undertecknandet av Kyotoprotokollet gör det än mer nödvändigt att stärka dialogen och samarbetet med USA, Japan och utvecklingsländerna. Det är uppenbart att Europeiska unionen inte kan betrakta dessa problem som interna. Unionen måste därför ta sitt ansvar på global nivå, och det innebär att den måste verka som pionjär i arbetet på en hållbar global utveckling med tekniken och vetenskapen som instrument. Mot detta, herr rådsordförande, vill jag att ni skall inrikta er uppmärksamhet, eftersom Europa under den senaste tiden har visat att det ligger efter Förenta staterna och Japan, i synnerhet i fråga om bioteknik.
I fråga om invandringspolitiken instämmer jag - det är ett faktum att vi i flera år har försökt finna en invandringspolitik för Europeiska unionen, men utan att komma fram till några konkreta resultat. Jag tänker speciellt på utvecklingen av en heltäckande politik, men också utvecklingen av en heltäckande politik i fråga om illegal invandring. Dels lever de illegala invandrarna själva ofta under erbarmliga villkor, dels skapar de enorma problem för samhällena och för de människor som lever i Europeiska unionens medlemsstater. Det är därför nödvändigt att vidta åtgärder för att sköta de yttre gränserna bättre och för att bekämpa de illegala invandringsnäten och människohandeln genom att man satsar på åtgärder inom den tredje pelaren. Jag lyssnade med stort intresse när ni talade om att ingå avtal om återinvandring med alla partnerskapsländerna och framför allt med de länder som är utsatta för starkt tryck. Jag vill därför be er arbeta vidare med denna fråga. I fråga om rådets möte i Thessaloniki tror jag att man där måste arbeta med en revision av Europeiska unionens fördrag.
Avslutningsvis, i fråga om utrikesrelationerna anser jag att ni måste främja samarbetet mellan EU och medelhavsländerna och framför allt utforma en långsiktig politik för detta samarbete, för efter Grekland kommer Italien, och det är ett bra tillfälle för dessa båda länder, som har bättre kunskaper om dessa problem, att utforma en effektiv politik för samarbetet mellan EU och medelhavsländerna. Det räcker inte med samarbete. Det krävs en långsiktig politik.
Jag önskar er all framgång! Jag hoppas att vi kan träffas här igen om sex månader, ni med en verksamhetsberättelse som visar att ni har genomfört det ni har talat om för oss i dag, och vi redo för en välvillig, konstruktiv och uppriktig kritik. Jag önskar er lycka till!

Katiforis (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, värderade kolleger! Det är ett faktum att Grekland övertar rodret för Europeiska unionen vid en tid som är en kritisk vändpunkt för Europeiska unionen, såväl internt som externt. Vi har den största utvidgningen i historien, som sätter punkt för den splittring som har varat i femtio år. Vi står i begrepp att utforma en europeisk författning, som skall stärka våra institutioner, så att Europa kan bevara sammanhållningen även efter de tio nya staternas anslutning och även behålla karaktären av politisk union för att kunna gå vidare mot sitt mål, ett allt starkare enande av de europeiska folken. Konventet har flera gånger framfört sitt krav om mera Europa. Det grekiska ordförandeskapet kommer att fullborda byggandet av Europa i juni i Thessaloniki.
Europa står inför en mycket allvarlig ekonomisk nedgång. Det råder lågkonjunktur inom den globala ekonomin, vilket har pågått länge. Europas ekonomiska svårigheter har pågått i åtminstone tio år. Europa har utvecklat en inspirerad strategi, Lissabonstrategin. Men också denna strategi riskerar att omintetgöras av lågkonjunkturen. Jag tror att Grekland, ett land vars ekonomi har förbättrats tack vare ett reformprogram som ni har tagit initiativ till, herr premiärminister, och som nu i fråga om ekonomisk tillväxt är bland de främsta i Europeiska unionen, som genom denna utveckling har genomfört en fullständig revolution inom jordbrukssektorn, där jordbruket nu har lämnat tredje världen-tillståndet, givetvis även med hjälp av den gemensamma jordbrukspolitiken; jag tror alltså att Grekland med all denna förberedelse har intellektuella resurser för att inspirera till den nya anda som är nödvändig för att Lissabonprocessen skall överleva.
Vidare, som ett land i utkanten av Europa har Grekland alltid varit en förbindelselänk i handeln mellan öst och väst, och den rollen kan landet spela också nu. Grekland kan bättre än något annat land förstå hur ekonomierna i Östeuropa kan fungera pådrivande för de femton ländernas ekonomi. Dessa kreativa möjligheter, herr talman, kan man inte bortse från. Utvidgningen kommer att fortsätta liksom utformandet av Europas författning. 
De positiva resultaten kan emellertid bli försenade om det blir krig i Irak. Jag håller med vår kollega Poettering om att kärnvapnen inte får befinna sig i oansvariga händer. De får inte ens befinna sig i ansvariga händer, herr Poettering. Det finns inga händer som är tillräckligt ansvarsfulla för att hålla i dessa fruktansvärda vapen, som vi har utrustat oss med. Vi vet inte vad som kommer att hända i Irak. Vi vet att rådets ordförande är den ende europeiske ledare som har haft den tvivelaktiga förmånen att uppleva hur hans land varit nära att dras in i ett förödande krig. Han lyckades avvärja detta krig. Jag hoppas att den erfarenhet han fått skall hjälpa honom så att han kan göra samma sak i fråga om det krig som just nu hotar hela världen.

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag är tacksam för att få möjlighet att svara i slutet av debatten. Ledamöterna har tagit upp mycket intressanta frågor. Jag hoppas att rådets ordförande har fört noggranna anteckningar, och att han känner sig beredd att ta itu med så många som är möjligt för ordförandeskapet.
Fram till nyligen var inte förbindelserna mellan parlamentet och rådet omfattande, men en kombination av ökade befogenheter för kammaren och möjligheter till ett ökat antal medlemsstater har gjort att de två institutionerna har förts mycket närmare samman.
På ELDR-gruppens vägnar välkomnar jag dessa närmare arbetsförbindelser mellan parlamentet och rådet. Vi ser det mycket offentligt, i synnerhet i konventet, och även i de mycket framgångsrika förhandlingarna inom ramen för medbeslutandeförfarandet. Jag välkomnar förhållningssättet med mycket närmare arbetsförbindelser med kammaren - som först tillämpades av det danska ordförandeskapet och som nu har tagits över av det grekiska ordförandeskapet - som visas genom rådets ordförandes intresse av att en ledamotstadga bör vara en del av en framgångsrik reformering av Europeiska unionens institutioner. Vi ser fram emot ett nära samarbete med er.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Jag kommer tyvärr inte att vara högtidlig, för det tillåter inte situationen. Det är ju så att den grekiska regeringen tillträder ordförandeskapet i ett läge med allt intensivare ekonomisk kris och en allt större sannolikhet för ett nytt, mera förödande angrepp av imperialisterna mot det irakiska folket. Som förevändning åberopar man Iraks icke bevisade vapenarsenal, samtidigt som dessa hycklande herrar tillverkar alla möjliga slags massförstörelsevapen, som de använder och handlar med.
Den grekiska regeringen var delaktig i krigen mot Jugoslavien och Afghanistan, och den har förklarat att den kommer att agera på samma sätt i det förestående kriget mot Irak, och för att rädda skinnet åberopar man att det först krävs ett beslut av FN:s säkerhetsråd. Det grekiska ordförandeskapet kommer att stödja den interventionistiska europeiska försvars- och säkerhetspolitiken med direkt användning av Eurokåren, först i Bosnien och FYROM, men också överallt där det behövs. Ordförandeskapet kommer att intensifiera attacken mot rättigheterna i fråga om arbetsvillkor, socialförsäkring och pension. Genom revideringen av den gemensamma jordbrukspolitiken efter halva tiden kommer man att utplåna ytterligare ett antal små och medelstora jordbruksföretag. Ordförandeskapet kommer att främja system för att jaga bort invandrarna och införa strängare asylvillkor. Med terrorismen som förevändning kommer man att verka för att den antifolkliga europeiska lagstiftningen införlivas med de nationella rättssystemen och att människor berövas sina demokratiska fri- och rättigheter.
Undertecknandet under grekiskt ordförandeskap av fördraget om utvidgningen av Europeiska unionen kommer att bli inledningen till nya vedermödor för folken, och jag är rädd att det kommer att leda till en definitiv delning av Cypern på grund av EU-medlemskapet. Jag skulle därför vilja lugna alla som eventuellt oroas av den socialistiska etiketten på den grekiska regeringen och tala om att även det grekiska ordförandeskapet, som man kunnat höra i dag, kommer att tjäna storkapitalets intressen. Det är därför som folken i Europa, till skillnad från storkapitalet, inte har någonting positivt att vänta av det grekiska ordförandeskapet; de får alltså inte slå sig till ro. Den enda utvägen är att de förenar sina krafter och utvecklar sin kamp mot denna politik. I Grekland, herr talman, planeras nästan dagliga manifestationer, som kommer att kulminera i juni, och vi uppmanar alla arbetstagare i Europas länder att delta i dessa protestaktioner. Greklands kommunistiska parti kommer att stå i främsta ledet i denna kamp.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill diskutera ett par av de frågor som togs upp av Prodi och det grekiska ordförandeskapet.
För det första om Europeiska unionens politik för forskning och utveckling. Prodi talade om behovet av att utveckla och investera i ren teknik. Naturligtvis håller vår grupp med om detta. Vi måste utveckla miljövänlig teknik, delvis p.g.a. de arbetstillfällen den skapar och fortbildningsbehov som finns, men också p.g.a. dess positiva sociala återverkningar. Jag noterar att det grekiska ordförandeskapet har fastställt spjutspetsteknik - inom bioteknik och försvar - som prioriterad forskning. Detta ger upphov till några frågor om hur vi beslutar vad vi vill investera i, med vem vi vill konkurrera med och i vilket syfte.
Jag vill gärna förstå hur detta hör samman med kravet i artikel 6 i fördraget om att miljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens politik och verksamhet. Trakatellis sade några mycket viktiga saker i detta sammanhang. Det gläder oss att vi i framtiden skall övervaka politiken med hänsyn till en betoning på en hållbar social utveckling. Med tanke på att vårtoppmötet förmodas handla om hållbarhet vill jag också veta vilka förslag rådet kommer att lägga fram om hur det skall ändra sina egna strukturer för att ta hantera detta mycket mer integrerade förhållningssätt.
Vår grupp noterar också med intresse att det grekiska ordförandeskapets prioriteringar omfattar uppgifterna som har att göra med tjänster i allmänhetens intresse, eftersom vi kommer att titta på förberedelserna inför mötet i Cancun och erbjudandena från EU i detta sammanhang.

Berthu (NI).
Herr rådsordförande! Grekland har verkligen förändrats sedan sitt senaste ordförandeskap, eftersom landet blivit en varm anhängare av den turkiska ansökan. På sätt och vis kan vi förstå den grekiska regeringens ståndpunkt, eftersom den försöker göra sig av med problemet uppåt genom att överföra det till Europeiska unionen. Men inom unionen borde vi inte utan ytterligare funderingar acceptera det som starkt liknar en flykt framåt, något som jag redan vid flera tillfällen sagt till mina kolleger här i kammaren.
När det gäller institutionerna har Greklands ståndpunkt förvånat oss lite. Premiärminister Kostas Simitis, som är här i dag, förklarade när han nyligen uttalade sig i en fransk dagstidning att, jag citerar exakt: ?Den grekiska uppfattningen är att vi måste ha en stark kommission, inte ha två beslutsorgan, kommissionen och rådet, annars riskerar Europeiska unionen att övergå i en mellanstatlig union och inte bli den federala modell vi vill ha.? Om man läser meningen noga upptäcker man att enligt den grekiska regeringen borde kommissionen vara ett beslutsorgan som till och med är starkare än rådet. Vi är faktiskt här långt ifrån en mellanstatlig union, men lika långt ifrån den traditionella gemenskapsmodellen. Jag hoppas att premiärministern kan motsäga detta strax.
När det gäller det grekiska ordförandeskapets prioriteringar gläds vi åt betoningen på frågorna om invandring, asyl och förvaltning av de yttre gränserna, som i dag faktiskt blivit av stor betydelse. Vi uppmanar därför ordförandeskapet att visa prov på den allra största beslutsamhet på dessa områden, särskilt när det gäller kampen mot illegal invandring.
Vi är avslutningsvis förvånade över att det i prioriteringarna inte finns ett särskilt kapitel om den ekonomiska och monetära unionen, särskilt som Grekland på den punkten hade kunnat lägga fram inte bara prioriteringar för framtiden utan också en sammanfattning av det som skett. Denna sammanfattning skulle ha varit berättigad eftersom Grekland sedan sex månader är ordförande i eurogruppen. Men vi ser inget om det, ingen sammanfattning! Hur har euron tidigare gynnat tillväxten, eller har den tvärtom skadat den? Hur tänker exempelvis det grekiska ordförandeskapet i framtiden bidra till att göra stabilitetspakten intelligentare? Alla dessa punkter skulle ha förtjänat att man ger oss några riktlinjer.

Simitis
. (EL) Herr talman! Först vill jag tacka alla de europaparlamentariker som genom sina inlägg i hög grad hjälper ordförandeskapet att utforma sin politik och att driva frågorna på ett avgörande sätt. Jag anser debatten vara mycket värdefull.

Prodi
Herr talman! Efter den uttömmande beskrivningen från premiärminister Simitis vill jag bara lägga till ytterligare en minuts reflexioner och svar, bland annat eftersom jag, till min natur, inte är någon sadist.
Den första frågan gällde förslaget att skapat ett globalt Sokrates. Detta ser jag som en viktig utveckling. Vi har redan skapat ett Erasmus World utifrån samma kriterier, det är bara det att finansieringen tillåter oss endast att göra vissa marginella förändringar. I klartext: antingen skapar Europa ett stort gemensamt program för forskningen för att få tillbaka våra forskare från utlandet, för att utnyttja de unga forskarna, för att skapa ett verkligt drivhus, eller så är vi förlorade. Ni vet mycket väl att jag inte brukar utnyttja ett dramatiskt språkbruk. Men jag kan lova er: vi är förlorade. Vi, med våra kostnader, med vår sociala struktur, med våra karakteristiska egenskaper, måste antingen ta ett kraftfullt steg framåt, eller så är vi förlorade. Låt mig bara nämna en enda siffra för att konkretisera: om ni i dag vill transportera en container från Kina till Amsterdam så kostar det tre gånger så mycket som att transportera en container från Amsterdam till Kina. Detta för att visa vilken kraft det finns i handeln på de båda sidorna. Låt mig ge ett annat exempel: under den senaste månaden har det tillkommit åtta miljoner nya abonnemang för mobiltelefoner i Kina, på en månad. Tror vi då verkligen att vi skall kunna bemöta denna värld med vår fragmenterade forskning, utan att klättra upp på den teknologiska stegen, utan att ställa oss längst fram i den teknologiska utvecklingen? Det är en ren illusion!
Det andra svaret: man har sagt att vi inte har nämnt fördelarna med den inre marknaden. Nej: detta är den grund som vi utgår ifrån i alla våra åtgärder under året. Låt mig bara påminna om att denna inre marknad är så viktig att om vi analyserar de sektorer där inflationen har ägt rum under de senaste månaderna, och kommer in på den stora frågan om euron, så skall vi finna att där den inre marknaden har genomförts har det inte varit någon inflation; där den inre marknaden är dåligt utvecklad har det varit inflation. Detta räcker för att jag skall kunna säga att vår framtid står och faller med den konkurrens som den inre marknaden kan medföra.
(Applåder)

Talmannen.
Punkten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B5-0001/2003). Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Kommissionen meddelade just att kommissionär Vitorino har fått förhinder och därför inte kan närvara vid frågestunden. Han ersätts av kommissionär de Palacio, som kommer att besvara fråga nr 18 från Papayannakis.
Första delen
Talmannen. Herr Posselt har ordet för en ordningsfråga.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag vet att det är lite ovanligt, men kunde jag inte få överta Lages fråga? Jag skulle gärna överta den. Jag ville hur som helst ställa en följdfråga.

Talmannen.
Det är inte möjligt. Följdfrågor kan endast ställas som sådana.
Fråga nr 15 från Carlos Lage (H-0851/02):
Angående: Den humanitära krisen i Angola
Det långdragna kriget i Angola orsakade en djup kris och försvagade ekonomin och de sociala förhållandena. Tusentals barn och vuxna dog av svält. Den angolanska regeringen har intensifierat sin vädjan om katastrofhjälp. Den humanitära krisen i Angola kräver att det internationella biståndet, framför allt från Europeiska unionen, ökas. Håller kommissionen ett öga på hur svälten i Angola utvecklas? Enligt de allra senaste uppgifterna lär fyra miljoner personer vara drabbade. Vad ämnar kommissionen göra för att lindra lidandet för så många människor?
Nielson
Herr talman! Kommissionen har för avsikt att ta itu med den dramatiska humanitära krisen i Angola på ett effektivt sätt och utan dröjsmål, och även stödja fredsprocessen. Kommissionen övervakar ständigt läget i Angola - det har vi gjort i många år - för att kunna få en tydlig bild av de humanitära behoven. Jag kommer att resa till Angola - och även till Zambia - för att bedöma läget senare under månaden. Jag kommer alltså att få en överblick över det humanitära läget och fredsprocessens utveckling i Angola. Jag kommer då att underteckna samarbetsstrategin mellan EG och Angola för 2002-2007, som omfattar åtgärdsplanen. 
Kommissionens åtgärder i Angola är tvåfaldiga: akut humanitärt bistånd och en långsiktig strategi som grundas på samarbete. Detta finansieras med medel från ECHO och Europeiska utvecklingsfonden. När det rör det humanitära biståndet har kommissionen, genom ECHO, redan anslagit avsevärda belopp för att ta itu med behoven och kommer att fortsätta att vara närvarande och engagera sig i frågor som rör landet under hela året.
I fjol fanns Angola bland de tio länder som fick mest bistånd från ECHO. Landet fick totalt 14 miljoner euro. I år kommer man snart att fatta beslut om att ge 8 miljoner euro i bistånd.
Undernäring är ett av de viktigaste målen för vårt stöd på det humanitära området, i synnerhet i glömda områden där det inte finns några andra biståndsgivare i landet. När det gäller den långsiktiga strategin lades i maj 2002 - en månad efter undertecknandet av fredsavtalet - en åtgärdsplan fram av kommissionen för att stödja fredsprocessen, som godkändes av rådet (allmänna frågor) den 13 maj. Genom åtgärdsplanen fastställdes ett ekonomiskt paket, ursprungligen 124 miljoner euro, från oanvända medel från Europeiska utvecklingsfonden och budgetposter som riktas mot de mest trängande behoven på detta stadium, däribland akutbistånd, livsmedelsbistånd och livsmedelssäkerhet, återanpassning och återflyttning av flyktingar och fördrivna personer samt minröjningsåtgärder. Man håller nu på att genomföra detta, och till vår stora tillfredsställelse kan vi börja göra saker i ett område där vi under många år, beroende på omständigheterna, bara har kunnat utföra humanitärt arbete.
På grundval av detta, och som en del av denna åtgärdsplan, har kommissionen ställt 30 miljoner euro till förfogande för akut stöd till fredsprocessen genom att omfördela medel från tidigare anslag från Europeiska utvecklingsfonden för att stödja kortsiktigt arbete med fredsprocessen.
Dessa medel går till medicinskt bistånd, utdelning av utsäde och verktyg, livsmedelsbistånd och återflyttning av f.d. UNITA-soldater och deras familjer. Minröjningen är också viktig. Vi försökte att göra allt detta så snabbt som möjligt i fjol.
Beslutet om allt detta kommer att genomföras genom olika FN-organ, EuronAid och FAO för delen som rör livsmedelssäkerhet, och olika icke-statliga organisationer när det rör minröjning. Förslag på 16 miljoner euro har undertecknats, och de återstående förslagen inväntar godkännande av de angolanska myndigheterna. Detta väntas ske under de kommande veckorna.
Även om vi kommer att fortsätta att ge humanitärt stöd, anser kommissionen att påtryckningarna måste fortsätta på den angolanska regeringen att ta ett mer direkt ansvar för sin egen sårbara befolkning. Vi uppmanar därför den angolanska regeringen att göra större ansträngningar när det gäller att ta itu med befolkningens trängande humanitära behov.
Vi välkomnar den angolanska regeringens avsikt att organisera en internationell konferens för återuppbyggandet av landet, och vi hoppas att alla samhällsgruppers åsikter återspeglas i den återuppbyggnadsplan som skall läggas fram. Kommissionen har erbjudit sig att hjälpa till att organisera konferensen, som preliminärt har planerats äga rum i mars eller april 2003 i Bryssel, med den belgiska regeringen som värd.
Nu stundar tider av stora förändringar och utmaningar för Angola, efter många år av konflikter. Betoningen kommer nu att ligga på utveckling, ekonomisk tillväxt, stabilitet och gott styrelseskick. Detta kommer att förändra hela det politiska klimatet i landet, och jag ser fram emot de samtal som vi skall delta i nästa vecka.

Lage (PSE).
Herr talman! Jag tackar för ert svar på min fråga - ett sammanfattande svar -, och jag gratulerar till kommissionens och Europeiska unionens agerande i Angola och ser att kommissionen har ökat sitt agerande många gånger om genom många handlingslinjer för att stödja utvecklingen och den humanitära hjälpen i Angola. Jag är fullkomligt överens om att den bästa lösningen för Angola är att utnyttja de omätliga potentialer landet besitter. Angola har fått generösa naturtillgångar, men tyvärr utsattes landet för människors vansinne under decennium efter decennium. I dag kan dessa ofantliga naturtillgångar användas för att komma befolkningen till nytta, vilken för övrigt på detta kolossala område uppgår till endast 13 eller 14 miljoner invånare. Vi står alltså inför en levande paradox. Ett rikt land och en befolkning som lever på randen till avgrunden med misär, svält och död.
Tack så mycket, herr kommissionär, jag tycker att kommissionen skall fortsätta på den väg ni nu har redogjort för.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill knyta an till det som just har sagts. Angola var för några tiotal år sedan fortfarande en av Afrikas största exportörer av jordbruksprodukter. Därför är det naturligtvis skakande om det i dag på grund av krig och även på grund av socialistisk misshushållning måste levereras livsmedelshjälp till detta land.
Jag vill ställa tre frågor. För det första: vilka konkreta jordbruksprogram genomför kommissionen? Jag anser att det viktigaste är att landet åter blir självförsörjande och kan exportera jordbruksprodukter. För det andra: hur ser det ut med infrastrukturen, för att också fördela livsmedlen? Och för det tredje: hur ligger det till med programmen för utbildning och yrkesutbildning? Det är, tror jag, de tre viktigaste punkterna som det måste handla om.

Nielson
Det är svårt att säga vad som är viktigast. I fall som detta är nästan allt viktigt. Jag skulle vilja säga till Posselt att det viktigaste för tillfället är att stärka freden, att ge folk en framtidstro som är oåterkallelig. Men visst är det viktigt att öppna hela landet och göra vägarna minfria, så att ekonomin kan blomstra och återflyttningen av folk kan äga rum. Dessa punkter står väldigt högt upp på dagordningen.
Under många år var man tvungen att flyga in allt bistånd till de mindre städerna i största delen av landet; detta gällde t.o.m. livsmedel och grundläggande hushållsartiklar: dessa städer var mer eller mindre isolerade p.g.a. UNITA som fanns runt omkring dem. Av humanitära, politiska och ekonomiska skäl är det absolut nödvändigt att öppna landet och skapa ett normalt flöde. Det sker ett ökat antal minolyckor p.g.a. att saker och ting börjar röra på sig. Det är därför oerhört brådskande att vi påskyndar denna ansträngning.
När det gäller jordbruket, som slås fast i landstrategidokumentet, kommer vi att fokusera på utveckling av detta. Detta är nödvändigt både för att folket skall överleva och p.g.a. den enorma potential som Posselt helt riktigt tog upp. Angola är mer än diamanter och olja. Det är ett land som har stora möjligheter att skapa en mer diversifierad ekonomi.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 16.
Jag ber fru kommissionären om ursäkt på parlamentets vägnar.

Talmannen.
Fråga nr 17 från John Walls Cushnahan (H-0872/02):

Angående: De senaste katastroferna inom sjöfarten
Under november och december 2002 har det inträffat flera svåra sjöfartsolyckor i europeiska vatten, dels katastrofen med Prestige som fortsätter att läcka olja vilken håller på att förstöra Galiciens kuster och de marina ekosystemen, dels den kollision som nyligen inträffade mellan fraktfartyget Tricolor och Kariba och därefter kollisionen mellan fraktfartyget Nicola och vraket efter Tricolor. Erkänner kommissionen, mot bakgrund av ovanstående, att det finns ett uppenbart behov av samordnade insatser från Europeiska unionens sida? Vad anser kommissionen vidare om det förslag jag lade fram inför konventet om Europas framtid i juni 2002 (referens konv 150/02) om inrättande av en EU-kustbevakning, med tanke på de allvarliga konsekvenserna av sådana sjöfartsolyckor?

de Palacio
Herr talman! Den 3 december förra året antog kommissionen ett meddelande om de åtgärder som måste vidtas till följd av oljetankfartyget Prestiges förlisning. I detta meddelande finns detaljerade förslag om en rad åtgärder. Särskilt viktiga är åtgärderna för att påskynda genomförandet av den lagstiftning som parlamentet och rådet antog efter tragedin med oljetankfartyget Erika, de så kallade paketen Erika I och II.
Den 6 december förra året stödde rådet (transport, telekommunikation och energi) de flesta initiativ som kommissionen föreslagit. Den 20 december antog ministerrådet därför ett förslag till förordning som just har översänts till rådet och parlamentet. Förordningen innehåller ett förbud mot transport av tung olja i tankfartyg med enkelskrov som anlöper eller utgår från Europeiska unionens hamnar. Rådet uppmanar kommissionen att påskynda avvecklingen av tankfartyg med enkelskrov för att ersätta dessa fartyg med fartyg som har dubbelskrov.
Europeiska unionen har inte väntat till de senaste händelserna för att förfoga över en samordnad politik för sjösäkerhet. Det fanns redan en lång rad åtgärder för att garantera ett större skydd på det här området. Kommissionen noterar ledamöternas bidrag till konventets arbete med inrättandet av en europeisk kustbevakningstjänst som en effektiv metod för att bekämpa föroreningar och höja sjösäkerheten.
Att olyckor som de med Erika, Prestige, för att inte tala om andra mindre olyckor som den med Vicky för bara några dagar sedan, upprepas, visar att hela Europa skulle tjäna på att ha en europeisk kustbevakningstjänst, framför allt med hänsyn till att några av de framtida 25 medlemsstaterna i unionen inte har något skydd alls och inte heller har kustbevakningstjänster.
Den huvudsakliga uppgiften för Europeiska sjösäkerhetsbyrån, som snart kommer att inrättas, är att tekniskt samordna tillämpningen av gemenskapslagstiftningen. Kommissionen kommer att undersöka vilka åtgärder som måste vidtas i framtiden och kommer att ta hänsyn till de erfarenheter som byrån har gjort.

Cushnahan (PPE-DE).
Tack för ert svar, fru kommissionär.
Prestige-katastrofen belyser inte bara bristerna i genomförandet av EU:s lagstiftning, som ni tog upp i ert svar, utformad för att förhindra att sådana olyckor sker igen, utan också bristen på en lämplig svarsmekanism på EU-nivå. I samband med Prestige har man tvistat om ansvarsfrågan. Detta försenade åtgärderna, och frånvaron av ett samordnat svar från EU har förvärrat miljöskadorna. Om denna olycka - med de konsekvenser den fick för den gemensamma miljön och för den europeiska fiskebranschen - hade skett i EU:s vatten, och om det hade funnits en EU-kustbevakning, hade reaktionstiden varit kortare; man hade kunnat välja ut en nödhamn och skadan hade kunnat minimeras.
Till råga på allt fick vi de följande händelserna där Tricolor, Kariba och Nicola var inblandade. Allt detta visar på behovet av inte bara lagstiftning, utan även av resurser att klara av uppgiften. Kan kommissionen tänka sig att göra en undersökning? Vi kan lära oss av hur Förenta staterna tacklar detta problem, inte bara när det gäller förebyggande åtgärder - landet sparar omkring 6 miljarder US-dollar per år genom att förhindra händelser som denna - utan också dess åtgärder när olyckor faktiskt äger rum. De har goda erfarenheter på detta område, och vi har mycket att lära oss från dem.
Eftersom kommissionen är det organ som lägger fram förslag till lagstiftning uppmanar jag er, fru kommissionär, att se till att handla med tanke på upptäckterna i samband med varje form av undersökning som ni kan tänka er att genomföra.

de Palacio
Ärade ledamot! Jag kan bara hålla med er. Jag kan bland annat inte tillåta att medborgarna i Europa har färre rättigheter än dem i Förenta staterna. Detta gjorde jag mycket klart när jag lade fram förslagen i lagstiftningspaketen Erika I och Erika II.
Om rådet hade följt förslaget om avveckling av fartyg med enkelskrov och ett förbud mot att sådana fartyg transporterar olja i gemenskapens farvatten hade katastrofen med Prestige inte inträffat, eftersom fartyget då skulle ha tagits ur drift flera månader tidigare. Jag instämmer fullständigt i att vi kan lära av Förenta staterna. Jag förstår inte varför vi inte kan vidta en liknande åtgärd som Förenta staterna, som har en tidsplan för att avveckla fartyg med enkelskrov som används för oljetransporter till år 2010.
Ärade ledamöter! Som ni vet antogs slutligen en mindre ambitiös tidsplan. Jag har redan föreslagit parlamentet och ministerrådet att vi skall återgå till kommissionens ursprungliga förslag och påskynda avvecklingen av fartyg med enkelskrov som används för att transportera olja. Dessutom måste vi vidta maximala säkerhetsåtgärder, närmare bestämt när det gäller tung olja, tung eldningsolja, bituminösa produkter och tjära, det vill säga de mest förorenande produkterna, för att transporterna skall ske med säkrare fartyg med dubbelskrov.
I Köpenhamn talades det om särskilda åtgärder. Kommissionen undersöker hur dessa särskilda åtgärder skall tillämpas efter Prestige, bland annat möjligheten till att driva på konstruktion och underhåll av två eller tre stora skimmers, fartyg med stora uppsugningsmaskiner, för att vi vid uppkomst av oljebälten - tyvärr finns det ingen nollrisk, även om riskerna måste minskas så mycket som möjligt - skall ha tillgång till fartyg med maximal kapacitet, större än de fartyg som i dag finns vid de euroepiska kusterna, och som dessutom kan arbeta och fungera på havet under stormar eller andra svåra förhållanden.
Det europeiska agerandet måste samordnas. Europeiska sjösäkerhetsbyrån, som kommer att ansvara för dessa fartyg och för att placera dem på strategiska punkter vid de europeiska kusterna, måste även utarbeta en rad planer för att ta itu med sådana här sjöfartsolyckor. Detta kommer att vara en av byråns uppgifter: att förfoga över i förväg fastställda metoder för samarbetet mellan unionens medlemsstater. Detta samarbete kan förbättras, eftersom det i stor utsträckning är beroende av bilaterala avtal snarare än ett perfekt samordnat europeiskt agerande.
När det gäller ansvarsfrågorna arbetar vi med den saken, som ledamoten vet, och jag hoppas att kommissionen under de närmaste veckorna skall kunna lägga fram ett förslag om en straffskala för allvarliga överträdelser när det gäller olyckor av det här slaget och som skall gälla i alla unionens medlemsstater. Jag hoppas att det förslaget antas snabbt.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Fru talman! Av kommissionens skrivna dokument som ni ligger bakom, och av era ord, åtminstone av de ord ni då och då formulerar, sluter jag mig till att det finns en verklig politisk konflikt mellan er inställning, alltså kommissionens, och rådets inställning, som vi kunde se i Köpenhamn.
Jag har faktiskt dokumentet från den 3 december, som jag läste med stort intresse, men de råd (transport, telekommunikation och energi/miljö) som genomfördes under samma månad och Europeiska rådet i Köpenhamn löste enligt min mening praktiskt taget inte någonting av det kommissionen hade bråttom med.
Kommissionären strävade efter att man skulle uppfylla åtagandet om Erika-lagstiftningen och till och med att man skulle gå längre än dessa åtaganden, och Europeiska rådet vände ryggen åt de berörda som i det ögonblicket höll på att samla upp oljan med händerna. På ett sätt föraktade rådet kommissionens inställning - det räcker med att dra sig till minnes att man föreslog endast fem miljoner euro till Galicien och alla berörda länder - när Förenta staterna nu kräver fyra miljarder euro på grund av Exxon Valdez-olyckan.
Därför skulle jag vilja fråga er, fru kommissionär: varför utarbetar inte kommissionen en lag som oil pollution Act i USA, som gör det möjligt att verkligen bekämpa detta problem? Dessutom undrar jag om man kommer att överväga att placera en europeisk sjösäkerhetsbyrå i Galicien?

de Palacio
Herr Nogueira! För det första uppfattar jag det inte som att det finns några motsättningar mellan kommissionen och rådet i deras senaste uttalanden. I rådets (transport, telekommunikation och energi) slutsatser, som antogs enhälligt vid sammanträdet den 6 december, förklaras det att medlemsstaterna på nationell nivå i väntan på ett gemenskapsbeslut skall förbinda sig att inte godkänna att tankfartyg med enkelskrov som är lastade med bituminösa produkter (tung eldningsolja, tung olja, tjära) anlöper deras hamnar. I den medlemsstat som jag själv känner till bäst, precis som ni, har man redan vidtagit en åtgärd som trädde i kraft den 1 januari i år, och även någon av de andra medlemsstaterna har gjort detsamma.
För det andra: förutom detta förslag förbinder sig medlemsstaterna att före juni månad anta tidsplaner för en påskyndad avveckling av fartyg med enkelskrov som transporterar olja; dessa fartyg får alltså inte anlöpa gemenskapens hamnar.
För det tredje: medlemsstaterna förbinder sig även att påskynda alla åtgärder i lagstiftningspaketen Erika I och Erika II, det vill säga, de kommer inte att vänta till juli i år eller till februari 2004 för att göra det. Jag väntar särskilt på svar när det gäller en sådan känslig fråga som de berömda nödhamnarna; i princip har medlemsstaterna tid på sig till februari 2004, men jag hoppas att de meddelar oss tidigare - några av medlemsstaterna har redan börjat arbeta i den riktningen -, och jag hoppas att de gör det före sommaren.
Jag betonar alltså att jag anser att rådet och kommissionen i stort sett befinner sig på samma våglängd. Tragedin med Prestige blev en verkligt skakande upplevelse för alla unionens medlemsstater.
Jag skulle gärna vilja ha de befogenheter som Förenta staternas federala regering har, men Europeiska unionen är inte en federation och kommissionen är inte Europas förenta staters federala regering. Jag skulle inte ha något emot att det var så och skulle gärna vara minister i den regeringen, men nu är det inte på det viset. Trots allt har vi föreslagit en rad åtgärder som har ganska stora likheter med det nordamerikanska förslaget, förutom tidsplanen som - jag upprepar detta, vi kommer att ta upp igen för att åtgärderna skall påskyndas - och ersättningsbeloppen. Den frågan ligger på ministrarnas bord, och det är nödvändigt att diskutera den; om det inte fattas ett beslut inom Internationella sjöfartsorganisationen har ministrarna åtagit sig att lägga fram förslaget på europeisk nivå.
Slutligen, ärade ledamot, har jag ingenting emot Europeiska sjösäkerhetsbyrån, snarare tvärtom, jag är helt för den, men det är inte jag som bestämmer. Det är Europeiska rådet som skall fatta beslut i den frågan i sinom tid.

Watts (PSE).
Jag vill tacka Cushnahan för att han har tagit upp denna fråga i kammaren i dag. Min följdfråga till kommissionären är: med tanke på den senaste tidens fartygskatastrofer utanför den spanska kusten, och även i Engelska kanalen, kan hon hålla med mig om att det bara är en fråga om tid innan en passagerarfärja och en ?skurkoljetanker? kolliderar, med förödande miljömässiga och mänskliga konsekvenser? Är det inte dags att förbjuda alla fartyg som går under bekvämlighetsflagg en gång för alla - inte bara från att anlöpa EU-hamnar, utan även från att passera EU-vatten?

de Palacio
Herr talman, ärade ledamot! Ni är mycket väl insatt i frågor som rör sjösäkerhet, ni har varit föredragande och har dessutom nått avsevärda framgångar, till exempel när det gäller de svarta lådorna, en fråga som till stor del kunde nås tack vare ert arbete, era ansträngningar och er envishet. Ni känner även mycket väl till problemen med sjöfarten. Jag anser att det är den frågan vi måste arbeta med; när det gäller problemet med Engelska kanalen har vi sett att det finns aspekter som vi kan komma vidare med.
När det gäller bekvämlighetsflagg vet ni, ärade ledamöter, att man arbetar för att förbättra situationen inom Internationella sjöfartsorganisationen. Hur som helst finns det två typer av bekvämlighetsflagg: fartyg som för sådan flagg av rent skattemässiga skäl och de fartygsägare som dessutom visar mycket liten ansvarsvilja när det gäller kontroll av och kvalitet på de fartyg som för bekvämlighetsflagg. Man måste skilja på dessa båda situationer.
Att komma med generella uttalanden är inte rätt sätt att agera, det skulle vara det lättaste, men när det verkligen gäller är det svårt att genomföra dessa i praktiken. Vi måste göra det svårt för dem i våra hamnar, omöjligt, så att de slutar komma. I det här sammanhanget innebär hamninspektionerna, med de selektiva kriterier som vi föreslår och har antagit tack vare parlamentets stöd och som även rådet antog, att ett fartyg som anlöper en hamn inom Europeiska unionen kommer att inspekteras mycket noggrant. Fartyget måste följaktligen vara i gott skick.
Detta slags kontrollåtgärder, särskilt i de flaggstater som utgör risker, utgör det mest omedelbara agerandet. Dock har ledamoten rätt, eftersom det inte bara handlar om bekvämlighetsflaggade fartyg, utan även om klassificeringssällskapens ansvar. De är domare och part i målet på samma gång, eftersom de verifierar och certifierar fartygens kvalitet i flaggstatens namn, men samtidigt arbetar för fartygsägaren för att utfärda vissa typer av certifikat.
Det är nödvändigt att analysera dessa kopplingar och grundligt utvärdera frågorna samt komplettera allt detta med krav på ansvar i fall av allvarliga överträdelser.

Talmannen.
Vi inleder nu den andra delen av frågestunden med en fråga som Vitorino egentligen skulle ha besvarat. Som vi redan har meddelat kommer frågan i stället att besvaras av de Palacio.
Andra delen
Frågor till de Palacio
Talmannen.
Fråga nr 18 från Mihail Papayannakis (H-0874/02):

Angående: Anklagelser om tortyr i Grekland
I en rapport som Europarådet nyligen offentliggjort (från kommittén för förebyggande av tortyr) understryks det att grekisk polis och hamnpolis samt grekiska tullmyndigheter i en utredning har avslöjat att det förekommer att utlänningar tillfälligt sätts i fängsligt förvar. Man har även kunnat konstatera att rådande förhållanden i fängelserna i Kozani och Heraklion är totalt oacceptabla.
Mot bakgrund av att denna kommitté har fått in ett stort antal anklagelser från fängslade personer om att de har misshandlats av polismän eller hamnpolis, vanligen i samband med förhör, samt att det i rapportens slutsatser står att Grekland i hög grad underskattar omfattningen av problemet med misshandel av fängslade personer av maktutövande myndigheter och att Europeiska unionen bland annat grundar sig på principen om respekten för mänskliga rättigheter, vill jag fråga kommissionen vad den tänker göra för att få slut på detta flagranta brott mot de mänskliga rättigheterna?

Frågor till Liikanen
de Palacio
Ärade ledamöter! Kommissionen betonar att de frågor som ledamoten har tagit upp särskilt är förknippade med respekten för människans värdighet och förbudet mot tortyr och omänsklig eller förnedrande bestraffning, principer som är gemensamma för alla unionens medlemsstater. Dessa principer beaktas i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen och bekräftas i artiklarna 1 och 4 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Medlemsstaternas respekt för dessa principer garanteras av det överträdelseförfarande som anges i artikel 226 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och av det politiska förfarande som anges i artikel 7 i Fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med den första artikeln kan kommissionen om en medlemsstat underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt gemenskapens lagstiftning föra ärendet vidare till EG-domstolen. Enligt den andra artikeln kan kommissionen eller en tredjedel av unionens medlemsstater inför rådet, som skall sammanträda på statschefs- eller regeringschefsnivå, lägga fram ärenden som rör allvarliga och ihållande överträdelser av de principer som anges i artikel 6.
De flesta av de ärenden som ledamotens frågor rör avser asyl, invandring och skydd av tredjelandsmedborgares rättigheter. Dessa frågor inbegrips i tillämpningsområdet för gemenskapens befogenheter. Gemenskapen började lagstifta om den här frågan i enlighet med artiklarna 61 och 63 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.
Kommissionen betonar emellertid att de grekiska myndigheterna har lämnat ett detaljerat svar på den rapport från Europarådet som ledamoten avser. Myndigheterna besvarar en rad punkter som Europeiska kommittén till förhindrande av tortyr har uttryckt oro över. Kommissionen kommer under alla omständigheter att uppmärksamt följa den dialog som Europarådet har inlett med de grekiska myndigheterna.

Papayannakis (GUE/NGL).
Herr kommissionär! Jag tackar för ert svar och hoppas verkligen att ni kommer att följa det här ärendet, som faktiskt är mycket allvarligt. Det väcker frågor om öppenhet och frågor om kontroll, för som ni ser har rådet fått felaktiga informationer. Jag hoppas att man inte ger felaktiga informationer också till er, till Europeiska kommissionen.
Som komplettering skulle jag vilja ställa följande fråga till er: i fråga om rätten till besök i dessa fall då utländska medborgare och framför allt invandrare sitter häktade, ibland t.o.m. i häkten som inte är officiella, kan vi garantera eller begära eller påverka de grekiska myndigheterna så att de respekterar besöksrätten, åtminstone för icke-statliga organisationer, för att åtminstone minska de problem som redan påtalats och som får mig personligen, som grekisk medborgare, att skämmas?

de Palacio
Herr talman, värderade ledamöter! Förutom att - som jag har sagt - det förefaller som om en tydlig dialog har inletts mellan de grekiska myndigheterna och Europarådet vill jag säga att Europeiska unionens ministerråd nådde ett politiskt avtal i december 2002 om ett direktiv om miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna på grundval av kommissionens förslag från maj 2001.
Direktivet har inte antagits formellt än, vilket beror på att ett av medlemsstaternas parlament har reservationer mot förslaget. Detta direktiv - som även stöddes av den grekiska regeringen - innehåller emellertid bestämmelser om materiella mottagningsvillkor för asylsökande, vilka täcker allt materiellt stöd, det vill säga inkvartering, mat, kläder och bidrag till dagliga utgifter, som garanterar de asylsökande en lämplig levnadsstandard och ett lämpligt uppehälle.
Medlemsstaterna skall även upplysa de asylsökande om de förmåner som de kan begära, ge dem tillträde till arbetsmarknaden enligt bestämda villkor och se till att de får tillgång till lämplig läkarvård. Dessutom skall de genomföra lämplig tillsyn och kontroll över mottagningsvillkoren. Slutligen skall de förebygga våld i de lokalsamhällen som tar emot asylsökande, vid gränserna och vid flyktingförläggningarna. Alla dessa åtgärder skall tillämpas för de asylsökande som har beviljats flyktingstatus och som vistas i denna egenskap inom en medlemsstats territorium, även om de är skyldiga att hålla sig på en viss plats.
Ärade ledamöter! Grekland har anslutit sig till detta avtal och - även om kommissionen kommer att följa detta ärende - vet vi att dialogen mellan de grekiska myndigheterna och Europarådet om de klagomål som ledamoten har tagit upp kommer att fortsätta.

Dupuis (NI).
Herr talman! Jag tror att Papayannakis också ställde en fråga om kontroll. Det finns i en medlemsstat, nämligen Italien, möjlighet för parlamentsledamöterna att när som helst, på dagen eller natten och utan förvarning, besöka fängelserna och liknande anläggningar. Skulle kommissionen vara beredd att lämna ett förslag så att europaparlamentarikerna kan besöka alla anläggningar av detta slag liksom fängelser inom hela unionens territorium?

de Palacio
Herr talman! Det enda jag kan säga ledamoten är att jag noga noterar detta och att jag kommer att vidarebefordra ert förslag till min kollega Vitorino.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill ta upp min fråga, som nu är nummer 52 på frågedokumentet, som jag lade fram i god tid och som riktas särskilt till kommissionär Liikanen, om bedömning av inverkan av införande av nya lagar. Detta är en fråga som jag vet att han kan mycket om, eftersom jag har deltagit i flera seminarier som har anordnats av hans avdelningar.
När jag anlände till Strasbourg denna vecka upptäckte jag att denna fråga inte fanns med bland dem som skulle besvaras av kommissionär Liikanen, och parlamentets tjänstemän talade om för mig att frågan hade omklassificerats av kommissionen - av ordförande Prodis avdelning, såvitt jag har förstått - till en allmän fråga, och att den därför inte kan tas upp. Jag vill säga två saker till talmannen.
För det första har jag diskuterat detta med kommissionär Liikanen och, om vi får tid med frågan i eftermiddag, är han förvisso förberedd att ta upp frågan, även om han inte behöver ta upp den i hela dess räckvidd.
I grova drag handlar frågan om huruvida vi kan uppmana parlamentets tjänstemän - jag lägger emellertid inte skulden på tjänstemännen på något sätt, eftersom detta är en fråga för kommissionen - att se till att vi får reda på om en ledamots fråga omklassificeras på detta sätt, och om den inte skall besvaras av den kommissionär den riktas till, så att den omformuleras om detta är nödvändigt, och så att den kommissionär den riktas till kan besvara den.
Herr talman! Jag tycker att, från parlamentets synvinkel, det ser ut att vara möjligt för kommissionens tjänstemän att ensidigt avleda en fråga bort från en kommissionär, utan att den berörda ledamoten känner till detta. Ni kanske kan ta itu med detta och ta upp saken med tjänstemännen, så att vi framöver får veta mer om vad som försiggår. Får jag be er, om tiden räcker till, att låta kommissionär Liikanen besvara min fråga?

Talmannen.
Herr Harbour! Generellt sett måste jag säga er att vi har utarbetat en förordning - som antogs bara för några veckor sedan - och att nästan allt regleras genom denna förordning. Tilldelning av frågor till respektive kommissionär hör samman med fördelningen av kompetensområden inom kommissionen. Kommissionen kan naturligtvis begå misstag, precis som parlamentet kan göra. I fördelningen har er fråga, som ni mycket riktigt har förklarat, inte tilldelats Liikanen.
Jag kommer inte att motsätta mig att Liikanen besvarar frågan, men jag måste säga er en sak: det är inte bara en fråga mellan Liikanen, er och mig själv; det finns andra ledamöter som står i tur för att få sina frågor besvarade, och vi har mycket kort tid på oss.
Att lägga till en fråga betyder att man utelämnar en annan, och detta skapar ett mycket svårt prejudikat. Ni som är britt känner bättre än andra till vikten av prejudikat.
I princip kommer er fråga att besvaras skriftligen. Endast under den förutsättningen att det återstår tid av de tjugo minuter som vi har på oss och Liikanen önskar besvara er fråga kommer jag att ge honom möjlighet att besvara den. Endast under de förutsättningarna.
Liikanen kan hur som helst uttrycka sin åsikt. Eftersom ni gjorde en hänvisning till Liikanens åsikt ger jag honom ordet för att han skall kunna säga vad han anser om den här ordningsfrågan.

Liikanen
Herr talman! Inom kommissionen sker naturligtvis bedömningen av inverkan av införande av nya lagar på ett övergripande sätt, eftersom vi försöker att bedöma företagsmässiga, miljömässiga och sociala aspekter samtidigt. Jag känner mig mycket hedrad över att kommissionens ordförande har tagit det fulla ansvaret för detta, men jag kan ha vissa frågor som har ett nära samband med Harbours fråga. Jag kan sålunda svara i detta sammanhang.

Talmannen.
Om vi hinner med det på de tjugo minuter som vi har på oss och utan att det skall bli ett prejudikat av det - jag hörde vad Liikanen sade - kommer jag att tillåta ett kort svar. I annat fall kommer ni att få ett skriftligt svar på er fråga.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 19.

Talmannen.
Fråga nr 20 från Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (H-0876/02):

Angående: Grekland och små och medelstora företag
Vid toppmötet i Barcelona uppmanades medlemsstaterna att påskynda genomförandet av den europeiska stadgan för små och medelstora företag och kommissionen att utarbeta en grönbok om företagarandan inom små och medelstora företag. Har kommissionen börjat utarbeta denna text och om så är fallet, vilka nya huvudstrategier har man tagit fram för att främja företagsverksamheten inom små och medelstora företag? Har kommissionen redan gjort någon utvärdering av små och medelstora företags deltagande i Europeiska unionens befintliga stödprogram? Finns det för Greklands del några uppgifter om hur många små och medelstora företag, uppdelat på verksamhetsområde och företagsstorlek, som hittills har kunnat få del av gemenskapsfinansiering (förutom de 1 000 euro de kan få från det grekiska utvecklingsministeriets program ?Bilda nätverk?) eller om vad denna finansiering har gett för resultat?

Liikanen
Kommissionen har för avsikt att förbättra miljön för små företag. Denna politik har vi tillämpat under många år. Europeiska stadgan för små företag har varit ett värdefullt instrument för att kunna fokusera och stärka detta arbete.
Många av rekommendationerna i stadgan handlar om frågor som faller under nationellt ansvar. Mycket av kommissionens arbete syftar till att hjälpa medlemsstaterna att förbättra företagsmiljön för deras små företag. Kommissionen välkomnar uppmaningarna från Europeiska rådet under mötet i Barcelona att medlemsstaterna skall påskynda genomförandet av stadgan. Detta har bidragit till att hålla de små företagens intressen högt upp på den politiska dagordningen.
Jag fick möjlighet att tala med det grekiska ordförandeskapet förra veckan, och mina tjänstemän har sammanträtt med respektive nationella myndigheter från alla medlemsstater, däribland det grekiska utvecklingsdepartementet, för att se över framstegen i samband med genomförandet av stadgan. Under nästa vecka kommer kommissionen att rapportera om genomförandet av stadgan, men jag kan redan nu säga att medlemsstaternas framsteg under 2002 är uppmuntrande, särskilt inom områden som t.ex. har att göra med utbildning av entreprenörer och bättre lagstiftning. Bättre lagstiftning är en fråga som kommissionen för närvarande prioriterar högst.
Om jag bara får ta upp Harbours fråga, så omfattar bättre lagstiftning - på kommissionens nivå - för det första öppet samråd, så att små och medelstora företag inte överraskas när ny lagstiftning läggs fram, och för det andra bedömning av inverkan då vi på ett konsoliderat sätt försöker att bedöma inverkan på företagen - detta gäller naturligtvis särskilt små och medelstora företag - av alla viktiga, nya lagstiftningsinitiativ som kommissionen tar.
I år har vi muntligt gått med på det antal frågor som kommer att genomgå denna typ av breda konsekvensbedömning när vi bedömer de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna. En grundlig översyn av alla gemenskapsåtgärder som är till nytta för små och medelstora företag kommer också att offentliggöras nästa vecka när kommissionen redovisar en övergripande rapport om verksamhet som rör entreprenörskap och små och medelstora företag. Samtidigt hoppas jag att kommissionen kan anta grönboken om entreprenörskap.
I och med denna grönbok syftar vi till att inleda en diskussion bland så många berörda parter som möjligt om två viktiga frågor, dvs.
hur man kan skapa fler entreprenörer,
och
hur man kan få fler företag att växa.
I grönboken definieras entreprenörskap som ett ?tänkesätt?, och man fokuserar på politikens roll för entreprenörmässigt beteende hos både nya och befintliga entreprenörer. Man tar också upp samhällets inflytande i stort på initiativ och risktagande i samband med entreprenörskap.
I grönboken föreslås ett samordnat förhållningssätt som omfattar beslutsfattare från olika organisationer på europeisk, nationell och regional nivå, för att tillhandahålla ett sammanhållet gensvar på entreprenörernas behov. Kommissionen kan hjälpa medlemsstaterna att dela erfarenheter och jämföra resultat.
I grönboken anges tre pelare för åtgärder:
för det första, att undanröja hinder för affärsutveckling och tillväxt,
för det andra, att balansera entreprenörskapets risker och belöningar,
och för det tredje, ett samhälle som värdesätter entreprenörskap.
För var och en av dessa ställs en rad frågor i grönboken för att stimulera till diskussion.
När det gäller de små och medelstora företag som har fått finansiering genom gemenskapen har vissa grunduppgifter samlats in, men en komplett bild skulle kräva mer tid för en grundlig analys.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Herr kommissionär! Jag tackar er för ert svar. Som en konkret punkt tar jag fasta på att man håller på att förbereda grönboken, som kommer att underlätta de europeiska organens och medlemsstaternas ansträngningar för att stärka företagsamheten och dynamiken i den europeiska ekonomin, dvs. skapandet av nya arbetstillfällen.
För min del kräver jag mera konkreta uppgifter, och jag anser att det är mödan värt att också ni uppmärksammar dessa, för Lissabonstrategin, som vi tidigare haft en lång debatt om med anledning av presentationen av det grekiska ordförandeskapets prioriteringar, har fått oss att förstå att det inte är lätt att uppnå de mål vi har ställt upp och att den allra viktigaste faktorn är utvecklingen av de små och medelstora företagen för att skapa den konkurrensförmåga som måste känneteckna den europeiska ekonomin och skapandet av arbetstillfällen.
Jag väntar på att se vilka svar jag kan få på mina frågor av den rapport som ni kommer att publicera i nästa vecka, och jag räknar med att ställa frågan igen, och då kommer jag att be om konkreta svar på de konkreta frågorna.

Talmannen.
Fråga nr 21 från Paul Rübig (H-0879/02):

Angående: Statusen i Europeiska unionen för märkning som utförs av tredje man
Kommissionen arbetar för närvarande med ett nytt tillvägagångssätt i fråga om CE-märkningen och dess framtida inriktning. Ur de europeiska små och medelstora företagens synvinkel verkar det i detta sammanhang vara särskilt viktigt att i gemenskapen låta tredje man få fortsätta att utföra egen märkning av samtliga produkter. Just med tanke på den världsomfattande konkurrensen och konsumentskyddsintressena bör märkning som utförs av tredje man lätt kunna identifieras av medborgarna. I samband med märkning som utförs av tredje man utanför gemenskapen finns nämligen möjligheten att när som helst använda märkning med eget namn respektive egna logotyper på produkterna efter det att dessa kontrollerats.
På vilket sätt avser kommissionen att ta hänsyn till dessa överväganden för främjande av certifieringsföretag i gemenskapen i sitt nya tillvägagångssätt för CE-märkning?

Liikanen
Målen med det kommande meddelandet om det nya tillvägagångssättet, för förbättring av genomförandet och det nya tillvägagångssättet, är: för det första, att analysera den övergripande situationen för direktiv enligt det nya tillvägagångssättet som omfattar en lång rad produkter; för det andra; att hitta möjliga svagheter; och för det tredje, att hitta lösningar för att förbättra tillämpningen av direktiven enligt det nya tillvägagångssättet.
CE-överensstämmelse är en av de viktigaste frågorna som behöver stärkas. Denna märkning, som krävs enligt de flesta direktiv enligt den nya metoden, riktas till marknadsövervakande myndigheter i medlemsstaterna och symboliserar produktens överensstämmelse med tillämpliga gemenskapskrav som åläggs tillverkaren.
I meddelandet kommer man också att ta upp förhållandet mellan CE-märkning och frivilligmärkning. Kommissionen har genomfört en undersökning på Internet, där de parter som berörs av det nya tillvägagångssättet deltog. När det rör CE-märkningen har kommissionen tagit till sig åsikterna hos majoriteten av dem som svarade, dvs. att frivilligmärkningen inte strider mot CE-märkningen, så länge som den inte orsakar förvirring eller sammanfaller med CE-märkningen avseende mening eller syfte. Den ger också ofta ett mervärde för konsumenter, användare, offentliga myndigheter och alla dem som den riktar sig till.
Tredje partcertifieringsföretag deltar i vissa sektorer redan i förfarandena för bedömning av överensstämmelse, som leder till CE-märkning. Det anges också ganska ofta att produktens identifieringsnummer skall stå bredvid CE-märkningen. Tredje partcertifiering, när det gäller bedömning av överensstämmelse då inga harmoniserade direktiv är tillämpliga, är tillåten och t.o.m. välkommen, eftersom den visar för medborgarna till vilken den riktas att vissa produktegenskaper har utprovats och certifierats av nämnda organ.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill uttryckligen tacka kommissionären, eftersom jag tror att dessa tankar om tredje partcertifiering kommer att vara av stor betydelse för oss i framtiden. Konformitetsförklaringen inom CE-området bekräftar ju att produkten motsvarar alla föreskrifter inom Europeiska unionen och är lagenlig här. Men medborgarna vill i själva verket inte bara ha denna rättsliga situation, utan man bör med en tredje partcertifiering, som naturligtvis måste ackrediteras från en neutral instans, åstadkomma bättre produkter på marknaden, så att man praktiskt taget får en kvalitetspyramid. Den lägsta nivån är CE-märkningen. En märkning måste då signalera en tydligt förbättrad kvalitet eller användningsinriktning eller förbättrad säkerhet jämfört med den normala CE-märkningen.
Jag tror att denna ökade kvalitet skulle vara mycket viktig för konsumenterna och medborgarna.

Liikanen
Jag tackar Rübig för hans intresse av bedömning av överensstämmelse. Bedömning av överensstämmelse i samband med direktiven enligt det nya tillvägagångssättet finns ofta inte bland de stora politiska frågor som når förstasidorna.
När vi talar om små och medelstora företag eller alla typer av entreprenörer, antingen de är små eller stora, är detta viktiga frågor som gör det möjligt för ett företag att verka på den inre marknaden och globalt. Å andra sidan ser de också till att man tar lämplig hänsyn till konsumenternas intressen.
Jag hoppas att parlamentet skapar ett system för att på ett lämpligt sätt hantera det meddelande som snart kommer.

Talmannen.
Jag vill naturligtvis inte skapa dåliga prejudikat, och om Liikanen anser att han kan besvara frågan delvis - inte fråga nr 53, utan en extra fråga som hör till fråga nr 20 - motsätter jag mig inte det, men om Liikanen anser att frågan är mer allmänt hållen och att det är korrekt att den har tilldelats Prodi kommer den att besvaras skriftligen.

Liikanen
Jag vill först och främst hänvisa till svaret som ordföranden kommer att ge i dag.
För första gången har kommissionen lagt fram ett förslag som har genomgått denna utvidgade konsekvensbedömning när det rör riktlinjerna för sysselsättningspolitiken. Det är mycket viktigt för vårt interna arbete att vi håller oss till detta konsekvensbedömningssystem. Jag hoppas att även parlamentet får nytta av det. När det sysslar med lagstiftning kommer parlamentet att kunna bedöma kommissionens förslag på ett lämpligt sätt. Nästa utmaning är hur parlamentet och rådet skall bedöma de ändringar de kanske gör i kommissionens förslag. Detta är en fråga för parlamentet, rådet och kommissionen i kommande diskussioner.
Genom att hänvisa till ordförandens svar kommer vi att få möjlighet att diskutera frågan ytterligare.

Talmannen.
Herr Rübig! Frågan kommer under alla omständigheter att besvaras skriftligen, precis som fråga nr 52.
Frågor till Patten
Talmannen.
Fråga nr 22 från Bart Staes (H-0832/02):

Angående: GUSP - framtidsperspektiv för Kosovo
Vid kontakter som jag nyligen haft med politiska ledare i Kosovo blev det uppenbart att de nyinrättade institutionerna i Kosovo får räkna med enorma handikapp när det gäller att föra en ändamålsenlig politik, framför allt på det socio-ekonomiska området. Jag behöver inte beskriva den besvärliga ekonomiska situationen för Kosovo, då den är allmänt bekant. Kosovo måste absolut föra en aktiv politik för att kunna locka till sig investeringar. Ett stort problem i samband med detta är att Kosovos offentliga institutioner hindras av den gällande stadgan att föra en sådan politik. Kosovo kan för närvarande t.ex. inte sluta internationella handelsavtal eller ta upp lån hos internationella finansinstitut. Kosovo behöver en tydlig autonom status. Jag skulle därför gärna vilja veta vilka framtidsperspektiv som kommissionen erbjuder Kosovo i dessa avseenden. Konkret uttryckt: Kan institutionerna i Kosovo i framtiden räkna med en mycket vidsträckt självständighet?

Patten
Låt mig betona att Kosovos institutionella modell, däribland fördelningen av ansvar, har fastställts av Förenta nationernas säkerhetsråd och måste respekteras av alla sidor, även självstyrets tillfälliga institutioner i Kosovo. Kosovos nuvarande ekonomiska läge är uppenbarligen en produkt av tidigare politiska och ekonomiska försummelser och förtryck före 1999. Detta har krävt omfattande ekonomiska åtgärder från Förenta nationernas interimistiska förvaltning, särskilt dess europeiska pelare, under de senaste tre åren. En krigsdrabbad region har stabiliserats ekonomiskt, den grundläggande infrastrukturen har reparerats, euron har införts och den rättsliga ramen för en marknadsekonomi har lagts. En ny tullmyndighet samlar in välbehövliga intäkter till Kosovos budget. 
Vi har fortfarande en tung närvaro på platsen för att ytterligare stödja Kosovos återhämtning, t.ex. när det rör stärkandet av rättsstatsprincipen, som är nödvändigt för att man skall kunna dra till sig utländska direktinvesteringar. Vi har fortfarande mycket kvar att göra, men vi får inte glömma bort från vilken nivå vi startade.
Kommissionen har dessutom lyckats när det gäller att låta Kosovo dra nytta av olika instrument inom Europeiska unionens stabiliserings- och associeringsprocess, t.o.m. utan ett beslut om dess framtida ställning, för att se till så att Kosovo inte sackar efter resten av regionen.
Unmik samråder också för närvarande med olika internationella finansiella organisationer om hur man skall ge Kosovo tillgång sina pengar i avsaknad av ett beslut om dess slutliga ställning.
Inom ramen för stabilitetspakten håller Unmik på att utforska sätt att ta med Kosovo i den regionala handelsavregleringsprocessen och har redan undertecknat samförståndsavtalet om den regionala elmarknaden i sydöstra Europa.
Vi har alltså gjort mycket för att hitta kreativa sätt att förbättra Kosovos ekonomiska läge, och vi kommer att fortsätta med det. Våra och Förenta nationernas ansträngningar betecknar den uppfinningsrika politik som ledamoten nämnde i sin fråga, även om Kosovos olösta ställning för med sig ytterligare utmaningar för både internationella och lokala myndigheter. Detta bör inte hindra oss från att föra en sund ekonomisk politik och göra sunda strukturella reformer, som är möjliga och nödvändiga för att säkra ekonomisk tillväxt och välfärd för dem som bor i Kosovo.

Staes (Verts/ALE).
Jag hoppas att det tekniska felet inte är en återspegling av tillståndet i Kosovo; vi vet nämligen alla att det blir strömavbrott där ibland eftersom elektricitetsförsörjningen inte fungerar optimalt ännu. Jag tackar kommissionär Patten så hjärtligt för hans svar. Det var ett mycket omständligt svar där det även togs hänsyn till verkligheten. Min fråga kom sig egentligen av diskussioner med representanter för samhället i Kosovo, representanter från både Haradinajs parti och från Ibrahim Rugovas LDK, vilka varje gång vi träffat dem påpekat att Kosovo fortfarande inte har någon officiell ställning, varigenom deras verksamhet försvåras enormt. De ber oss verkligen se till att de till och med med sin nuvarande status kan ta kontakt med internationella finansieringsinstitutioner. Vi ser att det hänt mycket. Kriget har nu varit slut i praktiskt taget tre och ett halvt år. Kan vi dock inte, herr kommissionär, från Europeiska unionens sida med den kreativitet som krävs i de internationella institutionerna och inom ramen för Förenta nationerna, göra insatser för att ge Kosovo tillträde till institutioner som Världsbanken och Internationella valutafonden? Det är en fråga från de människor som befinner sig på platsen.

Patten
Jag är för det första glad att tekniken till sist lyckades förmedla ledamotens följdfråga.
Jag vill ta upp två saker. För det första instämmer jag helt och fullt med Steiners, FN-delegationens chef i Kosovo, argument att den verkliga uppgiften för Kosovo under de kommande åren är att sätta standarder före ställning. Det vi vill är att Kosovo tillämpar den slags politik och inrättar det slags verkställande organ som gör det möjligt för Kosovo - tillsammans med de övriga länderna i regionen - att allt mer närma sig Europeiska unionen.
För det andra har ledamoten rätt när han säger att ett problem som vi står inför i Kosovo, är att när Kosovo blir mer ekonomiskt stabilt, när det blir allt mindre beroende av bidrag, kommer det naturligtvis att vända sig till internationella finansinstitut och andra för att få lån. Frågan som rör ställning har väckt vissa problem i detta avseende. Vi håller på att diskutera denna fråga med de internationella finansinstituten, särskilt med Europeiska investeringsbanken, och jag hoppas verkligen att vi kan lösa den på ett sätt som gör det möjligt för Kosovo - som man kan förvänta sig av alla ekonomier under dessa förhållanden - att utvecklas bort från bidragsberoende till förmågan att låna pengar och sköta dessa lån.

Talmannen.
Fråga nr 23 från Bernd Posselt (H-0866/02):

Angående: Kosovos status
Skulle kommissionen vara beredd att låta utarbeta olika alternativ för Kosovos framtida status och lägga fram dessa för rådet och parlamentet för ytterligare diskussion, eller anser den att andra vägar är lämpliga för att äntligen ta itu med detta problem?

Patten
Kosovos ställning fastställs för närvarande i enlighet med FN:s säkerhetsråds resolution 1244 av den 10 juni 1999. Alla beslut om dess slutliga ställning måste därför fattas av säkerhetsrådet. Världssamfundet har inte bestämt en faktisk tidpunkt för diskussion om denna fråga. Följaktligen är det inte kommissionens uppgift att utarbeta scenarion för Kosovos framtida ställning.
Europeiska unionen stöder helt och fullt politiken som sätter standarder före ställning, som tillämpas i samband med FN:s uppdrag i Kosovo, som jag just har tagit upp, som stöddes av FN:s säkerhetsråd vid dess sammanträde den 24 april i fjol.
Unmik har fastställt tydliga riktmärken för demokratiska och marknadsekonomiska reformer, och för mänskliga och minoriteters rättigheter, som alla är nödvändiga för att förbereda Kosovo för framtida utmaningar. Dessa grundstandarder måste uppfyllas innan en diskussion om Kosovos ställning kan inledas.
Kosovo är en integrerad del av den region för vilken vi har planerat den stabiliserings- och associeringsprocess som skall föra Kosovo närmare Europeiska unionens strukturer. Vi har sett till att Kosovos olösta ställning inte hindrar det från att dra nytta av stabiliserings- och associeringsprocessen.

Posselt (PPE-DE).
Herr kommissionär! Även jag vet att nuvarande status definieras genom FN:s resolution, men vi måste naturligtvis också ägna oss åt framtiden, och då ser jag följande problem: ingen stor investerare kommer att investera i Kosovo om han inte vet vilken framtid detta område har på sikt. Människorna kommer också i fortsättningen att försöka utvandra och inte bidra med sin kraft i själva landet, om de inte ser vilka framtidsutsikter Kosovo har. 
Därför frågar jag: finns det någon form av dialog mellan Europeiska unionen och företrädarna för Kosovo, där man åtminstone någon gång överväger dessa frågor? Vi kan ju inte helt utan koncept halka in i en nära förestående framtid, för det nuvarande tillståndet kan ju inte fortsätta i flera årtionden.

Patten
Ledamoten gör rätt i att påvisa betydelsen av direktinvesteringar i Kosovo, men jag tror att alla potentiella investerare prioriterar många andra faktorer högre än Kosovos konstitutionella ställning - t.ex. frågor som rör rättsstatsprincipen, läget för lag och ordning, organiserad brottslighet och infrastrukturpolitik, som spelar in för att han eller hon skall uppmuntras att investera. Detta är skälet till varför - som jag sade tidigare - jag stöder de argument som har lagts fram av generalsekreterarens särskilda representant, Steiner, att uppgiften för Kosovo på detta stadium är att koncentrera sig på standarder i stället för att förstöra den politiska processen med diskussioner om ställning. Vi har naturligtvis diskuterat dessa politiska frågor med företrädare för Kosovo.
Jag är mycket glad att - under de tre år eller mer som jag har besökt Kosovo - vi inte bara har sett en omvandling av det ekonomiska och sociala läget på platsen, utan också inrättandet av den tillfälliga förvaltningen: den politiska strukturen för att återspegla det kosovanska folkets vilja. Jag menar att detta är ett steg framåt, men jag hoppas verkligen - i debatten mellan lokala politiker - att de inser att, vilka strävanden de än har när det gäller Kosovos ställning, de först och främst måste få till stånd en god grund för det ekonomiska och sociala livet i Kosovo.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag tycker att ni helt riktigt hänvisar till den höge representantens uttalanden där denne talar om standards before status. Det är en ?eller-eller?-inställning. Måste vi dock inte i det här fallet sträva efter en ?och-och?-inställning? Måste vi inte samtidigt arbeta på standards - jag delar helt er åsikt - och status för Kosovo? Jag tror att en ?och-och?-inställning är en bättre hållning som också ger Kosovos befolkning mer hopp och mer framtidsutsikter. Det vill jag ändå påpeka.

Patten
Det är inte oskäligt att säga att man bör ta ett steg i taget, naturligtvis utan att för ett ögonblick påstå att diskussionen om ställning är irrelevant för Kosovo och Kosovos framtid. Jag påstår inte det, men jag tror att det för ögonblicket skulle vara bättre för Kosovo om man koncentrerade sig på standarder. Detta innebär inte att vi för all framtid kan avfärda en diskussion om villkoren i FN:s säkerhetsråds resolution. ?Låt oss ta frågorna i tur och ordning?, är för ögonblicket inget dåligt råd till Kosovos folk.

Talmannen.
Fråga nr 24 från Torben Lund (H-0836/02):

Angående: Israeliska militära aktioner och förlorade EU-pengar
Europeiska unionen har finansierat många projekt i staten Palestina, bland annat projekt för att bygga upp demokratin och säkerställa de mänskliga rättigheterna. Kan kommissionen redogöra för vilka projekt Europeiska unionen finansierar i staten Palestina, samt ange omfattningen av de skador som EU-finansierade projekt har drabbats av till följd av de israeliska militära aktionerna?
Kan kommissionen slutligen redogöra för vilka konsekvenser de israeliska militära aktionerna i staten Palestina får, dels för Israels möjligheter att få EU-stöd, dels för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Israel rent allmänt?

Patten
Till följd av en begäran från rådet sammanställde kommissionen i januari i fjol en förteckning över projekt som finansierats av Europeiska unionen och medlemsstaterna, som antingen hade förstörts eller skadats av den israeliska militären. Förteckningen över förstörda projekt har nyligen uppdaterats av kommissionens kontor i Jerusalem i samordning med EU:s medlemsstaters representationskontor i Jerusalem och Ramallah. Den totala beräknade kostnaden, som var aktuell den 14 december i fjol, uppgår till ca 24 miljoner euro. Denna beräkning är begränsad till kostnaderna för fysisk infrastruktur, och tar inte med de indirekta kostnaderna som t.ex. förseningar eller upphävanden av projekt.
Dessa beräknade skador redovisades för rådet (allmänna frågor) den 28 januari i fjol; rådet uppmanade i sin tur den israeliska regeringen att avsluta denna förstörelse och förbehöll sig rätten att hävda i lämpliga forum att byggnaderna skulle repareras. Frågan diskuterades också mer nyligen vid sammanträdet i associeringsrådet EU-Israel den 21 oktober 2002.
Europeiska unionens ståndpunkt i världssamfundet är att den godtyckliga förstörelsen av grundläggande infrastruktur och byggnader är kontraproduktiv. Den hindrar initiativ för att förbättra den ekonomiska, sociala och humanitära utbildningen på Västbanken och i Gazaremsan. Fattigdomsnivåerna ligger nu på över 60 procent, och arbetslösheten ligger på omkring 50 procent. Denna situation med ekonomisk kollaps, och en allt värre humanitär kris, förstör hoppet och förstör alla utsikter till stabilitet och säkerhet för både Israel och palestinierna.
Israel, p.g.a. dess förhållandevis höga genomsnittliga inkomst per invånare, har inte rätt till bistånd från Europeiska unionens Medaprogram. Israels regering eller Israels offentliga organ erhåller alltså inga medel från Europeiska unionens biståndsbudget. Vissa civila organisationer i Israel och de palestinska territorierna kan ansöka om projekt som utformas för att stödja fredsprocessen. Vi menar emellertid att dessa projekt bör komma till stånd under alla förhållanden.
Vissa organisationer har förespråkat - och detta har diskuterats i parlamentet - kommersiella sanktioner mot Israel. Jag måste å det kraftfullaste säga att ett upphävande av associeringsavtalet, som inte bara tillhandahåller grunden för Europeiska unionens handelsförbindelser med Israel, utan också för den politiska dialogen, inte skulle åstadkomma någonting för att öka de israeliska myndigheternas förståelse för den rådande allmänna oron i Europeiska unionen och hos många medborgare i Europeiska unionen.
En sammanfattande översikt över det ekonomiska biståndet från Europeiska unionen till den palestinska myndigheten mellan 1994 och 2002, och en uppdaterad översikt över de beräknade förlusterna, kommer att skickas direkt till ledamoten.

Lund (PSE).
Herr talman! Jag tackar kommissionär Patten för ett mycket exakt och tillfredsställande svar. Vi är nog alla överens om att det råder en utsiktslös vedergällningssituation i Mellanöstern just nu, och personligen tycker jag att Israels militära aktioner är av en karaktär som gör det nästan omöjligt att föreställa sig att det palestinska folket skall kunna leva tillsammans i en välfungerande stat.
Jag har endast en följdfråga, som jag gärna vill ha svar på. Frågan gäller om de militära aktioner som Israel fortlöpande utför i Gazaremsan och på Västbanken påverkar Europeiska unionens stödpolitik i förhållande till det palestinska folket. Har det någon inverkan eller försöker man från Europeiska unionens sida bara fortsätta med det stöd man redan bestämt sig för att bidra med till uppbyggnaden av den palestinska staten?
Dessutom tycker jag att det faktum att man inte ens har kunnat hålla demokratiska val inom det palestinska området, på grund av den situation som Israel har försatt det palestinska folket i genom sitt agerande, ger en mycket tydlig bild av förhållandena.

Patten
Jag vill ta upp två saker.
För det första fördömer vi alla terroristhandlingar. Alla av oss fördömer självmordsbomber. Många av oss tvivlar på om det rätta sättet att utrota terrorismens infrastruktur i de palestinska territorierna är att förstöra den offentliga infrastrukturen och den palestinska myndighetens infrastruktur. Jag är inte säker på vad att skada och nästan förstöra Statistiska centralbyrån har att göra med utrotning av terrorism. Jag är inte säker på vad att förstöra fastighetsregistret har att göra med utrotning av terrorism. För utomstående betraktare ser det mycket ofta ut som att man måste slå ned varje yttring av institutionella strukturer i de palestinska territorierna, antingen offentlig eller privat, antingen myndigheternas administrativa struktur eller det civila samhällets. Jag menar att detta är en djupt felaktig politik, i synnerhet om man försöker att ge palestinierna politiska förhoppningar och en väg till fred och framtida säkerhet.
När det gäller frågan om vårt bistånd i Palestina fortsätter vi att ge den palestinska myndigheten - och detta är en politik som inleddes p.g.a. Israels blockering av utbetalningar av skatteintäkter till den palestinska myndigheten - mycket noggrant kontrollerat och övervakat bistånd, t.ex. för löner till läkare och sjuksköterskor, och för den grundläggande infrastrukturen. Vi har varit en av de främsta stödjarna av den palestinska myndigheten, och vi har fått en del mycket orättvis kritik för detta. Att behålla en palestinsk myndighet är emellertid en viktig del av att bevara utsikterna för en fredsprocess. Vi fortsätter att ge betydande mängder av andra former av bistånd, som t.ex. humanitärt bistånd. Före jul meddelade vi att vi skulle ge 30 miljoner euro till de kommuner i Palestina som hade drabbats hårdast av förstörelsen. Vi förvaltar en lånefond på 10 miljoner euro för små och medelstora företag. Jag kan skicka uppgifter om allt bistånd som vi har fördelat till de palestinska myndigheterna. Jag kan bara beklaga att det inte har gått bättre när det gäller skapandet av de ekonomiska och sociala grunder som är så viktiga för en fredlig politisk framtid.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Herr talman! Det skulle intressera mig att höra om kommissionen har tittat på anklagelserna från israelisk sida. Efter att palestinsk infrastruktur förstörts kom anklagelserna ju just när denna infrastruktur kunde förknippas med terrorattacker, när dessa var riktade mot Israel, mot israeliska civila, nämligen mot israeliska civila av judiskt eller arabiskt ursprung; vilka slutsatser drar kommissionen av detta?

Patten
Som jag antydde i svaret på den föregående följdfrågan kan det vara så att förstörelsen av vissa projekt och viss infrastruktur har varit en olycklig biprodukt av lagliga, antiterroristiska aktiviteter, som är proportionerliga mot det våld man försöker stoppa.
Detta kan vara sant under vissa omständigheter, men det som vi tycker är överraskande är det sätt på vilket den ena palestinska institutionen efter den andra har förstörts eller skadats svårt, som om vissa personer ansåg att målet för aktiviteten skulle vara att undergräva palestiniernas förmåga att faktiskt bygga upp en administrativ struktur för en framtida palestinsk stat.
Jag tar två exempel som jag tog upp tidigare. Hur kan förstörandet av fastighetsregistret bidra till krossandet av terrorismen? Hur kan verkställandet av stora skador på Statistiska centralbyrån i de palestinska territorierna vara något annat än ett exempel på meningslös förstörelse? Det är inte särskilt förnuftigt när de flesta uppgifterna som finns i Statistiska centralbyrån lätt kan hittas på Internet. Det är svårt att se hur man skall kunna försvara dessa aktiviteter. Detta är en sak som jag har tagit upp tidigare; det är en sak som ministerrådet också har tagit upp, och det är en sak som de israeliska myndigheterna borde ta itu med på ett intelligentare och mer förstående sätt än de har gjort hittills.

Talmannen.
Fråga nr 25 från Olivier Dupuis (H-0843/02):

Angående: Radiostationen ?Voice of Europe?
I sitt svar på fråga H-0234/02

Patten
Kommissionen delar fullständigt ledamotens åsikter, särskilt när det rör större påtryckningar för en större hänsyn till de mänskliga rättigheterna genom att förbättra tillgången på information.
Våra åsikter går isär på två punkter: för det första detta specifika förslags lämplighet i samband med den rådande finansieringspolitiken och de rådande finansieringskriterierna, och för det andra förslagets kostnader både när det gäller investeringar och driftskostnader.
Projekt av denna karaktär har varken planerats i meddelandet från maj 2001 om Europeiska unionens roll när det gäller främjande av de mänskliga rättigheterna och demokratisering i tredje länder eller i programplaneringsdokumentet 2002-2004 för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. I programplaneringsdokumentet, som styr valet av projekt, anges möjliga ämnen som kan få stöd, däribland åsiktsfrihet för oberoende medier, som sedan finslipades i samband med tjänsteresor för fastställande av programplanering till 29 länder i det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Dessa ämnen, som effektivt uteslöt möjligheterna för ett projekt med regional karaktär, utgjorde grunden till en internationell uppmaning till inlämnande av förslag, som inleddes i juli 2002, med en tidsfrist som löpte ut den 5 november.
Det är i vilket fall som helst troligt att, i och med uppmaningarna till inlämnade av förslag, kriterierna för valet av projekt, enligt det allmänna ämnet för stärkande av demokratisering, sunt styrelsekick och rättsstatsprincipen, kommer att ändras så att man tillåter projekt av regional karaktär. I detta sammanhang skulle det vara möjligt för en ansökande att presentera ett projekt om ett ?Voice of Europe?. Detta leder mig emellertid till problemet med kostnader. En ansökan skulle mottas endast om den uppfyller de allmänna behörighetsvillkoren enligt de offentliggjorda riktlinjerna, däribland villkoret att bidraget är till för att finansiera specifik projektverksamhet snarare än allmänna driftskostnader. Hur man än jämför är kostnaderna för inrättandet av en radiostation höga och skulle kräva en ständig, årlig grundfinansiering av verksamheten, för vilken denna budgetpost är ett olämpligt instrument. Att nå samma mål genom användning av Internet är förmodligen en lämpligare väg framåt.

Dupuis (NI).
Tack, herr kommissionär, för detta svar som öppnar vissa framtidsutsikter. Jag kommer noggrant att läsa den skriftliga versionen när jag får den. Ni svarade inte direkt på frågan om skillnaderna i kostnader för ett initiativ som ?Voice of America?, som kostar 130 miljoner dollar, och en annan extremt effektiv radio, som erkänns som sådan av ett stort antal invånare i Asien, nämligen ?Radio Free Asia?, som bara kostar 30 miljoner dollar per år. 30 miljoner dollar jämfört med 100 miljoner dollar i den årliga budgeten som avsatts för mänskliga rättigheter, det hör redan det till det möjliga.
Min fråga är närmare bestämt följande: om vårt parlament skulle rösta för en betydande ökning av budgetposten för ?mänskliga rättigheter?, skulle ni då vara benägen att övergå till en operativ fas i projektet ?Voice of Europe??
Patten
Låt mig först och främst betona mitt personliga intresse för frågan. Jag är fullständigt övertygad om att tillhandahållandet av pålitlig information om världshändelserna i länder som trycks ned av diktatorer, eller där åsiktsfriheten och mediernas frihet är försvagad, är oerhört viktigt. Om jag får hänvisa till mitt hemland har det arbete som gjorts av BBC World Service under årens lopp varit av oerhörd betydelse för främjandet av mångfald över hela världen. Jag förstår emellertid vad ledamoten menar. 
?Radio Free Asia? har en budget på omkring 30 miljoner euro per år. Om detta skulle vara en modell skulle det handla om en tilldelning av ca 30 procent av budgeten för kapitel B7-7. Jag misstänker att kammaren skulle anse att detta var en ganska stor del av de tillgängliga medlen. Ledamoten frågade om inrättandet av en radiostation skulle vara en bra användning av medlen om vi hade en större budget och mer pengar att lägga på mänskliga rättigheter. Jag misstänker att - om så vore fallet - jag i så fall blev tvungen att argumentera med revisionsrätten och med parlamentet. Den politik för demokrati och de mänskliga rättigheterna som vi nu troget tillämpar återspeglar exakt parlamentets betänkanden och revisionsrättens rapporter. Den stöddes varmt av både rådet och parlamentet för sin strategiska inriktning.
Den berörde ledamoten har en stark övertalningsförmåga. Hans vältalighet kanske kan få parlamentet att stödja detta förslag och ändra sin uppfattning om strategisk inriktning. Han kan emellertid få större svårigheter att övertala revisionsrätten om att vi bör stödja den grundfinansiering som tveklöst skulle bli nödvändig för att kunna inrätta en radiostation.
Jag tror att det är klokare att försöka hitta andra alternativ, däribland användningen av Internet, samtidigt som jag fullständigt instämmer i det som ledamoten sade om betydelsen av att försöka sända sanningen till länder där, beklagligt nog, sanningen förvanskas genom mörker och tyranni.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I budgetutskottet hade man i fråga om budgeten 2003 en mycket intensiv diskussion om Euronews. Det är den TV-kanal som i första hand ägnas åt europeiska frågor. Tror ni att Euronews skulle kunna vara ett instrument för att sprida europeiska värderingar och diskussioner över hela världen?

Patten
Euronews har främjat europeiska värderingar och sett till att fler personer i världen kan följa vad som händer i Europa, men antingen organisationen är Euronews eller någon annan, när man börjar diskutera offentligt stöd är min erfarenhet att lagstiftare och andra ställer ingående frågor om valuta för pengarna och om alternativ för att uppnå samma mål. Ingen bör vara skyddad mot denna typ av granskning när det handlar om skattebetalarnas pengar.
När jag ser tillbaka kan jag kanske önska att europeiska etermedier på ett tidigare stadium hade gjort mer för att ge CNN större konkurrens. När det gäller TV-nyheter hade detta varit klokt, men ingen bör underskatta kostnaderna och ingen bör i dag säga att det skulle vara lätt för Europa att konkurrera med det största amerikanska internationella företaget inom etermedier.

Talmannen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 26-58 att besvaras skriftligen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0431/2002) av Andria för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet med titeln ?Clearing och avveckling i Europeiska unionen - Grundläggande policyfrågor och framtidsperspektiv? (KOM(2002) 257 - C5-0325/2002 - 2002/2169(COS)).

Andria (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! På de finansiella marknaderna, där likviditeten har ett nära samband med de olika operatörernas förtroende för clearing och avveckling i samband med värdepappershandel, skulle ineffektivitet i detta avseende kunna utgöra en riskfaktor för marknaderna själva. Pålitliga system för clearing och avveckling kräver en tydlig rättslig ram med regler och procedurer för innehav, överlåtelse och belåning av värdepapper och därmed sammanhängande betalning, samt möjligheten att utnyttja dessa värdepapper som säkerhet. Clearing och avveckling, av avgörande betydelse för alla värdepapperstransaktioner, är därför av avgörande betydelse för att de finansiella marknaderna skall kunna fungera korrekt som helhet. Under alla omständigheter måste vi konstatera att det fortfarande, förutom en stark fragmentering, även förekommer kostnader i samband med gränsöverskridande transaktioner som är överdrivna och helt klart okontrollerade inom EU:s infrastruktur för clearing av avveckling, och detta trots en växande marknad för utländska värdepapper. För att komma fram till konkreta resultat måste vi dessutom känna till den operativa situationen i branschen om vi skall kunna vidta lämpliga korrigerande åtgärder. 
Det finns två viktiga referensmarknader: den amerikanska och den europeiska. I USA har man valt lösningen med en depository trust and clearing corporation, som omfattar båda systemen för clearing och avveckling samlade i ett enda organ, vars övervakande funktion har lett till en betydande reduktion av kostnaderna. Den europeiska modellen, med över tjugo övervakande organ, medför en fragmentering, och den enda fördelen är att konkurrensen begränsas till att enbart erövra nya områden för inflytande. Något priskrig har aldrig uppkommit eftersom marknadens likviditet är knuten till en enda operativ aktör.
Det har framkommit av granskningen av den befintliga ramen och av den grundliga undersökning som genomförts av Giovanninis arbetsgrupp att ursprunget till de höga kostnaderna och ineffektiviteten är mångfalden av hinder av teknisk, rättslig och skattemässig art. Avlägsnandet av de tekniska hindren borde vara det första målet att sträva efter, och det kan anses vara lätt att uppnå. Att skapa ett enhetligt digitalt språk, liksom att göra den pappersbundna dokumentationen enhetlig, borde inte kräva så stora operativa insatser. Större svårigheter stöter man naturligtvis på när det gäller att harmonisera rättsliga och skattemässiga förfaranden. Ett ambitiöst mål att sträva efter skulle vara att inrätta en gemensam kodex för värdepappershandel, som skulle utgöra en verklig värdekodex för operatörerna, men att nå en överenskommelse bland medlemsstaterna i detta avseende är säkerligen svårt på grund av känsliga överväganden knutna till mångfalden av regler för äganderätt och bolags- och konkursrätt. Att införa en sådan kodex borde därför betraktas som ett mål på lång sikt. På kort sikt borde man utarbeta ett informationsblad som ger marknadens aktörer information om skillnaderna mellan medlemsstaternas olika rättssystem. När det gäller de skattemässiga hindren beror svårigheterna inte bara på mångfalden av system utan dessutom på ett kraftigt motstånd mot förändringar och harmonisering från vissa medlemsstaters sida.
Om man utgår från behovet av omstrukturering av post trading för att eliminera förvirringen mellan olika infrastrukturer och funktioner och få bort den monopolställning som existerar, är det nödvändigt att skapa övervakande enheter som har en rättslig grund i en tjänst som tillhör brukaren och som regleras av en stadga utan vinstsyfte. Detta val skulle garantera marknadens integritet, enkel tillgång till tjänsterna för brukarna och en effektiv övervakning av den operativa risken. Det skulle inte förekomma någon snedvridning av konkurrensen, eftersom den som utnyttjar tjänsterna deltar i att leda organet. Förnyelse och tekniska framsteg skulle på samma sätt kunna uppnås genom att regeln i avsnitt 11 i betänkandet preciserar att frånvaron av vinstsyfte träder in först efter det att de nödvändiga investeringsbehoven har tillgodosetts.
Vi anser dessutom att skillnaden mellan de nödvändiga funktionerna och de funktioner som skapar ett mervärde är omistlig. Dessa sistnämnda skulle under alla omständigheter kunna utföras av centrala värdepappersförvaltare med separata strukturer, även logistiskt, genom kontrollerade eller gemensamma bolag. Tjänsten clearing och avveckling omfattar garantier, avgränsning, ersättning, likvidavräkning och reglering. En enkel kontroll ger vid handen att allt detta är allmännyttiga tjänster. De mervärdestjänster som tillhandahålls av banker eller av strukturer skilda från förvaltarna är: lån med värdepapper som säkerhet, förvaltning av säkerheter, förvaltning av likvida medel, bolagsprocesser, vinstförvaltning och skattemässiga tjänster: samtliga dessa verksamheter är av rent kommersiell natur. 
Avslutningsvis krävs det även ett kraftfullt samarbete mellan de olika medlemsstaterna i syfte att skapa en adekvat övervakning.

Bolkestein
Kommissionen välkomnar Europaparlamentets lägliga och konstruktiva svar på sitt meddelande om clearing och avveckling. Jag vill särskilt tacka föredraganden för hans viktiga betänkande. Kommissionen kommer mycket noga att bedöma parlamentets svar på meddelandet och kommer att ta hänsyn till de åsikter som uttrycks i detta betänkande. 
Kommissionen delar åsikten som uttrycks i resolutionen att effektiv clearing och avveckling är nödvändig om de europeiska finansmarknaderna skall kunna fungera på ett lämpligt och säkert sätt. Faktum är att, som ofta nämns, clearing och avveckling är värdepappersmarknadernas rörsystem, utan vilket ingenting fungerar. Utmaningen framöver för gemenskapens institutioner är att se till att - i samarbete med marknaden, nationella tillsynsmyndigheter och nationella lagstiftare - få bort alla befintliga hinder för integration och brist på konkurrens som skulle göra gränsöverskridande handelsarrangemang i Europa ineffektiva. Detta är nödvändigt för vårt gemensamma mål att skapa en integrerad kapitalmarknad i EU senast 2005.
Kommissionen anser att vi bör uppmuntra till marknadsledda metoder och lösningar närhelst detta är möjligt. Det är emellertid så att stora offentliga intressen också står på spel, som t.ex. systemens effektivitet, kostnader, framställningsfrågor - dvs. en öppen och icke-diskriminerande tillgång och ensamrättsavtal - systemens driftskompatibilitet, och en fungerande säkerhet. Allt detta måste man ta hänsyn till, och föredraganden tog upp mycket av detta.
Nu när den inledande samrådsperioden är slut skall vi i kommissionen smälta gensvaren på detta samrådsdokument och fastställa vårt förhållningssätt till clearing- och avvecklingsarrangemang. Kommissionen har nu för avsikt att offentliggöra ett nytt meddelande, i vilket vi kommer att ange tydliga politiska inriktningar, vilket är något som vi hittills inte har kunnat göra. Detta dokument kommer att utgöra grund för en andra samrådsrunda, som möjligen kommer att äga rum under första halvåret i år. Jag ser fram emot ytterligare diskussioner med parlamentet, förhoppningsvis med samma föredragande, om denna fråga.
Som gäller alla framtida åtgärder vi kanske vill vidta har vi för avsikt att gå vidare i nära samarbete med föredraganden, med parlamentet och, i synnerhet, med utskottet för ekonomi och valutafrågor.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! I likhet med kommissionär Bolkestein vill jag tacka Andria för hans hårda arbete om denna mycket viktiga fråga. Jag håller med kommissionären och föredraganden om att det är mycket viktigt att avlägsna tekniska och andra hinder för gränsöverskridande clearing och avveckling i Europa. Kommissionen och Europeiska unionen kan spela en konstruktiv roll när det gäller att underlätta gränsöverskridande clearing och avveckling som en viktig del av skapandet av en gemensam marknad för finansiella tjänster.
Det finns vissa punkter som splittrar PPE-DE-gruppen, särskilt punkt 11. Det är inte nödvändigt att separera s.k. huvud- och mervärdestjänster, i motsats till vad föredraganden anser. Det är nödvändigt att prissätta dessa olika tjänster på ett öppet sätt, så att folk - när de köper - vet exakt vilken tjänst de köper och vilken de inte köper. Det är också nödvändigt att se till att använda lämpliga system för riskhantering, så att det, om det finns problem med en tjänst, inte sker någon påverkan mellan de s.k. huvudtjänsterna och mervärdestjänsterna. En lag som säger att ett finansinstitut bara skall skapa eller tillhandahålla en viss huvudtjänst, och inte tillåts syssla med andra, skulle inte vara ett alltför stort ingrepp i marknaden. Jag själv och många i gruppen stöder därför en mindre ändring av denna punkt i Andrias betänkande.
Jag har invändningar mot förslaget att vi nu bör gå vidare med ett direktiv. Det kan mycket väl bli så att vi behöver fundera över ett direktiv i framtiden, men det kan vara för tidigt att besluta nu om det är nödvändigt med ett direktiv. Det kan finnas många andra sätt på vilka Europeiska unionen och Europeiska kommissionen kan underlätta gränsöverskridande clearing och avveckling, utan att man nödvändigtvis måste ta till lagstiftning.
Till sist: det finns bara en annan viktig punkt där min uppfattning skiljer sig något från Andrias, dvs. förslaget att vi bör föreskriva att clearing- och avvecklingssystemen grundas på en princip som inte förespråkar ett vinstintresse. Jag uppskattar att Andria har gått vidare med detta och kompromissat och lagt till möjligheten att låta företagen göra lämpliga investeringar, men vi bör inte föreskriva ett icke-vinstintresse och tvinga marknaderna att anta denna modell. Det finns stora förtjänster med att möjliggöra användarägda system. Dessa är mycket bra sätt att se till att clearing- och avvecklingstjänsten ger en mycket bra service till sina användare, men jag är inte helt säker på att vi bör normera i detta sammanhang. Vi bör absolut inte på detta stadium skriva in kravet att dessa tjänster bör förvaltas på en grund som inte förespråkar ett vinstintresse. Det är viktigt att låta företagen vara innovativa och investera, och en viss vinst är nödvändig för att kunna investera.
Jag välkomnar mycket av det som finns i Andrias betänkande, med tre mindre reservationer. Vi bör särskilt inte döma marknaden på förhand på detta stadium. Vi bör låta och uppmuntra marknaden att skapa sina egna lösningar, att skapa marknadsledda lösningar, även om jag kan se att det finns förtjänster med att främja användarägda system, därför att om vi tittar oss omkring i Europa kan vi se ett antal användarägda system som fungerar bra.

Guy-Quint (PSE).
Herr talman! Först av allt skulle jag för min grupps räkning vilja tacka vår kollega Andria för hans arbete. Frågan är komplex och Andria har använt alla till buds stående medel för att uppnå en kompromiss. Vår grupp är mycket nöjd med hans arbetsmetod och de resultat han uppnått. Betänkandet är i det skick det röstades igenom i utskottet för ekonomi och valutafrågor mycket balanserat. Vi skulle vilja lämna två små ändringsförslag för att förtydliga texten, men utan att innehållet ändras.
Jag skall inte här erinra om betydelsen av vårt arbete för att inrätta en integrerad finansmarknad på europeisk nivå. Vårt parlament har redan granskat några aspekter av denna marknad och ställt upp några av de många gemensamma regler som blir nödvändiga för att den skall fungera bra. En gemensam och öppen ram för clearing och avveckling hör till dessa grundläggande regler. Det är anledningen till att vårt parlament, parallellt med vårt arbete med direktivet om investeringstjänster, ber kommissionen om ett förslag till direktiv om clearing och avveckling.
I brist på varje reglering har marknadens aktörer organiserat sig själva genom att inrätta ett system som förvisso fungerar, men som är långtifrån optimalt. Systemet tenderar dessutom naturligtvis att inrätta ett privat monopol och bidrar till att snedvrida konkurrensen på grund av sammanblandningen mellan infrastrukturfunktioner och bankfunktioner. Vi kan inte på allvar acceptera det. Vi skulle naturligtvis, som vissa av mina kolleger föreslår, kunna låta marknaden organisera sig själv. Vi kan också ta vårt ansvar som medlagstiftare och be att kommissionen inrättar regler som garanterar öppenhet och fri konkurrens. Som ni alla här vet kan marknaderna bara uppnå en sund balans om de organiseras på ett öppet och säkert sätt. Det är inte fallet i dag, och det är vad min grupp därför begär.
Vi stöder betänkandet på tre grundläggande punkter. För det första när det gäller att avskaffa alla hinder mot att inrätta en gemensam marknad för clearing och avveckling. Hindren, såväl tekniska som skattemässiga eller rättsliga, motarbetar individuella gränsöverskridande transaktioner och bör avskaffas. För det andra när det gäller att fritt utöva öppen konkurrens. Vi vill ha ett öppet och rättvist tillträde till infrastrukturerna för avveckling. Vi anser att denna infrastruktur för avveckling skall betraktas som en tjänst i allmänhetens intresse. Den skall inte på förhand bedöma deras privata eller offentliga status, men göra det möjligt att förvalta dem som enheter utan vinstsyfte, och de kan vara tillgängliga för alla användare utan åtskillnad. Avslutningsvis måste det bli slut på den nuvarande förvirringen mellan funktionen för infrastruktur och den kommersiella funktionen. Vi kan inte tillåta att vissa aktörer, som enbart drivs av en framtida vinst, utsätter infrastrukturfunktionerna för bankrisken. Det förefaller särskilt relevant vid ett tillfälle när Förenta staterna ökar skyddsåtgärderna för sin marknad. Det är av den anledningen som vår grupp kommer att stödja Andrias begäran om att tydligt skilja på rollerna. På så sätt kommer vi att skydda våra marknader och få slut på den dumpning som förvirringen ofta döljer.
Europeiska kommissionen har bett oss uttala oss i frågan. Det är inte genom att lägga fram en rekommendation utan något som helst innehåll som vi fullt ut spelar vår roll som medlagstiftare. Av den anledningen säger vår grupp nej till samtliga förhalningsändringsförslag, och vi kommer att stödja föredraganden i hans tydliga och konstruktiva ståndpunkter. Vi har lagt fram två ändringsförslag; de handlar huvudsakligen om att tydliggöra den text som röstats igenom i utskottet för ekonomi och valutafrågor och avlägsnar ingenting. Vi anser bara att formuleringen av den nuvarande punkt 11 inte längre motsvarar situationen på marknaden och att det skulle leda till alltför omfattande rubbningar om tjänsterna för avveckling skulle ägas av användarna.
Vi har också tillåtit oss att till den kompromiss om punkt 12 som godtagits av alla grupper lägga till att vi tycker det är viktigt med öppenhet och fri konkurrens. Jag tror inte att det innebär några problem för mina kolleger.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman! Jag gratulerar min kollega Andria till hans utmärkta arbete för det första, och till hans politiska mod i en svår fråga för det andra.
I handlingsplanen för finansmarknaden fick frågan om clearing och avveckling inte hela den uppmärksamhet från början som den förtjänar, och vi behöver därför i dag åtgärda detta förbiseende.
Infrastrukturen för eftermarknaden spelar faktiskt en viktig roll för att transaktionerna skall fullföljas på ett bra sätt. Ni talade om förtroende och säkerhet. Det finns systemrisker även med denna typ av verksamhet, som alltså uppenbarligen faller under det allmänna intresset. Å andra sidan är det verksamhet med en ökande avkastning. Och det är av dessa två anledningar som ett regelverk av allmänt intresse, rent historiskt och logiskt, är nödvändigt. Vi vet att dessa regelverk finns på nationell nivå, medan uppdelningen av infrastruktur och regler hittills har dominerat på europeisk nivå. Det är därför på tiden att vi får en lagstiftning som stämmer överens med vår målsättning att bygga upp en inre marknad. Vi kan konstatera att utan lämplig lagstiftning är den nuvarande utvecklingen vinklad och farlig, eftersom tjänster inrättas som samlar ihop verksamhet inom clearing settlement och konkurrerande bankverksamhet, utan att de styrs av det allmänna intresset och självfallet med risken att konkurrensen snedvrids.
Föredraganden gör alltså fullständigt rätt i att, både av sakskäl och av erfarenhet, välja offentlig service som synsätt, eller jag borde kanske säga public utility, termerna är inte så viktiga - i Förenta staterna talar man om public utility, där det faktiskt handlar om samma sak. Därav förslagen som syftar till att skilja verksamhet utan vinstsyfte från avgiftstillämpningar som bygger på kostnaderna.
Och avslutningsvis vill jag säga att det är nu vi måste lagstifta. Jag förstår inte varför vi återigen måste samråda. Vi har tydliga ståndpunkter från föredraganden som vårt parlament borde anta utan att mildra för att uppnå en positiv linje. Det är därför som kommissionen nu enligt vår uppfattning borde förbereda förslaget till direktiv, så att vårt arbete blir trovärdigt.

Blokland (EDD).
Den senaste tiden har det i Europa och Förenta staterna blivit tydligt hur känsligt de finansiella marknaderna reagerar på olika utvecklingar. De finansiella marknadernas stabilitet står ständigt i eldlinjen. De konsekvenser som det har på konsumenternas förtroende för ekonomin är därför också negativa. De finansiella marknadernas stabilitet gynnas av en ändamålsenlig förvaltning grundad på tydliga regler. Betänkandet av kollega Andria om främjandet av en effektiv avveckling av värdepappershandeln förtjänar därför all uppmärksamhet.
Då värdepappershandelns organisation är invecklad finns det ingen enkel lösning som ligger nära till hands. Jag vill dock betona att en lösning skall vara tydlig och kontrollerbar. Det är viktigt för förtroendet i de finansiella marknaderna. En undersökning angående konkurrensaspekterna, enligt beskrivningen i punkt 15, kan bidra till en tydlig marknad för värdepapper.
Jag tycker att en hänvisning kan göras till det sätt på vilket parlamentet förra året arbetat på att få bort hinder för gränsöverskridande betalningar. Även där var det tal om en komplex helhet av organisationer, regler och intressen. Därvid har det visat sig möjligt att få bort nästan oöverkomliga hinder. Det börjar därför också bli dags att det i de fall det handlar om en inre värdepappersmarknad får den marknaden inte längre hindras i sin gränsöverskridande verksamhet genom olika kostnader för hanteringen.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionär! Clearing- och avvecklingsverksamheten utgör en väsentlig del av alla transaktioner på värdepappersmarknaden. I kommissionens meddelande om rapporteringen i Europeiska unionen analyserar man orsaken till ineffektiviteten i den gränsöverskridande clearing- och avvecklingsverksamheten. Ineffektiviteten beror till stor del på tekniska krav och marknadspraxis samt på splittringen orsakad av nationella olikheter och juridiska hinder. 
Det är därför mycket viktigt att de myndigheter som ansvarar för övervakningen tillämpar en gemensam approach och harmoniserade regler. För det första borde man eliminera tekniska hinder och åstadkomma kompatibla system. Vid beredningen av direktiv som gäller den gemensamma marknaden utgår man förståeligt nog ofta från de stora medlemsstaternas situation, vilket ibland verkar leda till tillämpandet av ?one size?-principen. I beredningen av EU:s värdepapperslagstiftning beskriver den här beklagansvärda lösningen inte nödvändigtvis EU:s gemensamma finansmarknad, utan tillämpningen av en nationell lösning på EU-nivå. Denna princip lämpar sig mycket illa för aktiemarknaden som under lång tid framöver kommer att präglas av nationella särdrag.
Såvitt jag kan se innehåller vår kollega Generoso Andrias betänkande, som vi behandlar i dag, också delvis en sådan situation. I punkterna 11 och 12 i betänkandet utreds vilket tillvägagångssätt som är det mest eftersträvansvärda då det gäller att arrangera clearing- och avvecklingsverksamheten samt förhållandet mellan de nationella värdepapperscentralerna och depåbankerna. Det sammanfattade budskapet i dessa punkter är att man bör definiera de huvudsakliga clearing- och avvecklingsverksamheter som värdepapperscentralerna och clearingsamfunden skall idka i vinstsyfte och under användarnas kontroll; å andra sidan bör man kunna särskilja dem som erbjuder sina tjänster. Beträffande de här två punkterna kan jag tyvärr inte instämma i det förslag till lösning som vår kollega lägger fram. När det gäller clearing- och avvecklingssystemen i värdepappershandeln och deponeringen av värdepapper finns det betydligt fler skillnader mellan de olika medlemsstaterna än när det gäller börshandeln med värdepapper. Till exempel förvarar man i Tyskland fortfarande de fysiska värdepapperen i bankvalv, medan man i Finland helt och hållet har gått in för elektroniskt registrerade värdepapper. På grund av de nationella aktiebolagslagarna skiljer sig den tyska aktieägarens ställning till exempel beträffande bolagstransaktioner avsevärt från den finländska aktieägarens ställning. Värdepapperscentralerna på kontinenten och i de nordiska länderna har även grundläggande strukturella skillnader däri att de nordiska ländernas värdepapperscentraler registrerar informationen om placerarna direkt i värdepapperscentralens system och med undantag av Danmark även direkt i emittentens delägarregister. I det centraleuropeiska systemet förvaltarregistreras depåerna utan att placerarna har direkt kontakt med emittenten.
Även kommissionen har blivit medveten om dessa skillnader, och den intar en försiktig och funktionsinriktad approach till clearing- och avvecklingsverksamheten, vilket är mycket bra. Om man utfärdar ett direktiv i den här frågan borde man hålla sig till kommissionens synsätt där de marknadsmässiga skillnaderna beaktas. Till exempel i mitt hemland Finland har de finländska emittenterna i sin dagliga verksamhet värdesatt mervärdestjänsterna som baserar sig på delägarförteckningen; till exempel storföretaget Nokia ser dem som mycket viktiga. Punkterna 11 och 12 i Andrias betänkande motsvarar i mångt och mycket synsättet hos vissa länders banker beträffande clearing- och avvecklingsverksamhetens struktur, och till den delen återspeglar de en delvis föråldrad tankevärld.
Jag har tillsammans med min kollega Astrid Lulling sammanställt två ändringsförslag som syftar till att bevara de nationella marknadernas effektivitet och möjliggöra alla strukturella system och alternativ. I ett engelskt ordspråk sägs det ?If it ain't broken, don't fix it.? Föredraganden för betänkandet, Andria, försöker nu här ändra en situation som fungerar. I det här avseendet betonar jag att dessa två ändringsförslag bör antas, och jag hoppas att min grupp också understöder dem.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill berömma Andria för detta betänkande om kommissionens meddelande till parlamentet och rådet om politiska frågor och de framtida utmaningarna för clearing och avveckling i Europeiska unionen, dvs. den process genom vilken överföring av ägarskap sker på en värdepappersmarknad.
Detta meddelande bygger på Giovanninibetänkandet från november 2001, i vilket man fastställde många källor till ineffektivitet vid gränsöverskridande clearing och avveckling i Europeiska unionen. Det är nödvändigt att hantera de potentiellt höga riskerna med clearing- och avvecklingssystem på ett effektivt sätt för att säkra det finansiella systemets stabilitet.
I och med den ökade efterfrågan på utländska värdepapper sedan införandet av euron är vår infrastruktur för gränsöverskridande clearing och avveckling fortfarande uppsplittrad, vilket resulterar i mycket högre kostnader i jämförelse med nationella transaktioner. I detta betänkande läggs förslag fram om hur man kan avlägsna hindren och snedvridningarna på marknaden i Europeiska unionen för att skapa gemensamma spelregler mellan institutioner, en gemensam syn på regelverket och utveckling av rättigheter till tillgång och valmöjligheter.
Alleuropeiska infrastrukturer är nödvändiga för en integrerad finansmarknad, där marknadsaktörer, lagstiftare och konkurrensmyndigheter har en roll att spela. Vi vet att Europeiska unionen redan har godtagit naturliga monopol på vissa tjänsteområden, t.ex. gas, el och flygkontroll, för att säkra en rättvis tillgång för alla användare på den gemensamma marknaden. Nu måste samma princip tillämpas i den finansiella infrastrukturen i systemet för avveckling. Men - och jag uttrycker en mycket kraftig varning i detta sammanhang - det är mycket viktigt för stärkandet av konkurrensen och den finansiella stabiliteten att man skyddar priserna inom det som faktiskt kommer att bli ett mindre konkurrensutsatt område. Genom att vi koncentrerar tjänsterna till en eller två huvudaktörer måste vi vara säkra på att vi inte riskerar säkerheten i händelse av en internationell kollaps. Vi kommer att behöva lämpliga skyddsbestämmelser.
Den amerikanska modellen är naturligtvis attraktiv. Den är mycket effektiv när det gäller kostnadseffektiv clearing och avveckling. Men en sådan genomgripande förändring av vårt nuvarande system med upp till 20 centrala värdepapperscentraler och mycket olikartade rättsliga system skulle förmodligen vara svår att åstadkomma.
Samtidigt som det behövs mycket mer arbete innan kommissionen kan lägga fram ett lagstiftningsinitiativ - och jag välkomnar kommissionär Bolkesteins erbjudande om en andra samrådsrunda - har utskottet för ekonomi och valutafrågor försökt att vinna tid genom att föreslå separata huvudtjänster för avveckling som skall vara användar- eller offentligägda och drivas utan vinstintresse. Det vill ha ett specifikt direktiv om clearing, å ena sidan, och om avveckling å den andra, i vilka man bl.a. anger gemensamma bestämmelser om tillstånd, övervakning och en gemensam ram.
Utan tvekan kommer översynen av direktivet om investeringstjänster att vara ett tidigt steg. Detta direktiv tillhandahåller möjligheter att välja system för avveckling. Framför oss ligger förvisso en lång och farofylld väg, med olika bankkulturer och rättssystem, men det råder ingen tvekan om slutsatsen: utan en effektiv gränsöverskridande clearing och avveckling kan vi inte förverkliga alla fördelar med en inre marknad för finansiella tjänster.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Jag kan bara förvånas över vad somliga kolleger här, som aldrig har deltagit i överläggningarna, anför om detta mycket komplexa material. Men jag vill säga att man både inom politiken och jordbruket först borde inse att det inte är någon mening med att spänna plogen för oxen. Jag beklagar att vår föredragande tyvärr i stor utsträckning har ignorerat denna banala sanning. På grund av ett meddelande från kommissionen befinner vi oss i fråga om clearing och avveckling på ett samrådsstadium, där det är mer än förhastat att exakt säga till kommissionen att den skall lägga fram ett förslag till direktiv och precis vad som skall stå i det. 
Vi är alla ense med kommissionen om att det är lämpligt att förbättra de gränsöverskridande clearing- och avvecklingssystemen och att sänka kostnaderna. För detta behöver vi emellertid inte obetingat ha ett europeiskt lagstiftningsinstrument. Först måste de tekniska spärrarna inom EU minskas. Att redan i dag, efter en inte särskilt tillfredsställande diskussion i utskottet, där vi hade behövt mer tid för att undanröja en rad uppenbara missförstånd, komma med strukturuttalanden är åtminstone lite förhastat. Jag anser att det hade varit bättre att avvakta Giovannis andra betänkande, som skall komma i mitten av februari, i stället för att nu vilja tvinga parlamentet till en linje som - klart och tydligt sagt - det enligt min åsikt inte är någon mening med. Men det är samhällsfarligt att begå dumheter på detta område. Håret reser sig på mig när jag tänker på förslaget att huvudavvecklingstjänster skall tillhandahållas av ett företag, som skall vara underkastat allmännyttans regler. I ett sådant förslag ignoreras ändå helt och fullt det faktum att en enhetlig rättsordning bara kan tillämpas om det sker en fullständig harmonisering av värdepappers- och skatterätten. Operatörer och specialister har sagt mig att det nu inte finns något system som klarar av att förena ens två jurisdiktioner. På EU-nivå vore följaktligen ett sådant system inte genomförbart.
Jag är också förvånad över att ett sådant allmännyttigt system plötsligt föreslås, när det ju på inte på något sätt har bevisats att en sådan modell vore bättre än ett vinstbringande system. Det finns tillräckliga exempel på att vinstbringande och kostnadsminskning inte utesluter varandra. Kommissionären har ju också här, om jag har förstått honom rätt, uttalat sig för marknadsstödda ansatser. På många områden bedrivs i dag en måttfull avreglerings- och öppningspolitik. Det är helt enkelt absurt och världsfrämmande att på ett område som är så viktigt för den planerade inre marknaden för finansiella tjänster som clearing och avveckling nu göra motsatsen och vilja inrätta ett offentligt monopol. En sund konkurrens - och den finns redan - har alltid haft gynnsamma effekter för konsumenten. Det är inte splittring, som föredraganden vill få oss att tro, utan det är konkurrens.
I betänkandet, som det antogs i utskottet, föreskrivs det också att huvudavvecklingstjänsterna skall tillhandahållas av en struktur och mervärdestjänst i en annan, separat struktur. Detta skulle leda till en påtvingad uppdelning av olika företag och motsäger det agerande som föredras inte bara av de flesta marknadsaktörer, utan också av Europeiska centralbanken. Tillhandahållandet av alla dessa tjänster skulle vara möjligt för alla marknadsaktörer, och en eventuell europeisk lagstiftning borde koncentrera sig på själva tjänsten och inte på vem som tillhandahåller den.
Med tanke på dessa överväganden har jag tillsammans med kollegan Kauppi lagt fram ändringsförslag, och jag hoppas att kollegerna kommer att stödja dessa. Jag hoppas särskilt - efter lovsången från den socialistisk-kommunistiska sidan i parlamentet med adress till föredraganden - att han vill tänka efter en gång till.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande, mina damer och herrar! Jag visste nog varför jag höll mig i bakgrunden i talarlistan, nämligen därför att jag måste säga en sak till föregående talare: även som samordnare i vår grupp avvisar jag varje personlig attack mot föredraganden. Det är en fråga om politisk stil att acceptera en annan åsikt som en annan åsikt, att ägna sig åt den och inte helt enkelt nedvärdera den som nonsens.
Föredraganden har lagt fram ett betänkande, som fick en klar majoritet i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det är inte bara ett betänkande från föredraganden, det är ett betänkande från utskottet för ekonomi och valutafrågor till kammaren, och de ledamöter, som är i minoritet i utskottet, har laglig rätt att upprätthålla diskussionen genom ändringsförslag, att klargöra sin avvikande åsikt, även - och det anser jag är bra - när vi befinner oss i ett samråd, dvs. mitt i opinionsbildningsprocessen. Som vi ser av många interventioner och även av inläggen här i dag har vi i denna opinionsbildning ännu inte kommit fram till målet - materialet är också för viktigt för det, och det är inte betänkandet som är för dåligt. När det gäller att skapa en integrerad finansmarknad - inte bara på detta område - har vi nu en gång fortfarande alltför många blockader, hinder och spärrar, och kostnaderna är fortfarande för höga. Vi vet att avvecklingssystemen inom Europeiska unionen under historiens gång har växt fram på olika sätt. En integration kan därför förespråkas om vi verkligen vill ha en integrerad finansmarknad, men jag vågar i dag ännu inte säga om en vertikal eller en horisontell integration är det rätta, dvs. om sammansmältningen av olika avvecklingssystem redan av sig själv kan föredras respektive avvisas eller rentav är konkurrensfientlig.
Ja, vi har för höga kostnader. Rapporter har nämnts av vilka tydligt framgår att hindren är en av orsakerna till de alltför höga kostnaderna. Exempelvis har en undersökning som gjorts av den tyska börsen och Clearstream tydligt visat att de totala kostnaderna på grund av hindren vid transaktionerna utgör ungefär 4,3 miljarder euro. Vi vill alla ha lika villkor. Vi vill alla ha bättre åtkomst, och många av oss anser att lagstiftningen, med tanke på maktstrukturerna, står i motsatsställning till funktionella regleringsansatser.
Det förekommer kritik framför allt på två områden, kritik mot idén att tala om en statlig inrättning för ?core? settlement services, alltså begränsningen av internationella värdepapperscentralers tjänster till ?core? settlement services, liksom kritik av icke-vinststatusen, eftersom många anser att den utesluter konkurrens. Vidare förekommer det önskemål om att både banker och värdepapperscentraler skall kunna erbjuda alla tjänster. Därför finns det ändringsförslag, och vi hoppas att debatten också har visat kommissionen att vi än en gång måste tänka över de olika ståndpunkterna. Vi förväntar oss ett förslag till direktiv för att kunna träda in i en konkretiseringsfas i denna debatt.

Talmannen.
Tack så mycket, herr Karas.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0452/2002) av Mantovani för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Hälso- och sjukvårdens och äldreomsorgens framtid: att garantera lättillgänglighet, kvalitet och finansiell hållbarhet (KOM(2001) 723 - C5-0163/2002 - 2002/2071(COS)).

Mantovani (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Eftermiddagens diskussion gäller en fråga som är av stor betydelse för samtliga europeiska medborgare, nämligen sjukvård och äldreomsorg. Jag vågar påstå att sjukvårdssystemen i samtliga medlemsstater upplever liknande situationer, om än i olika hög grad. De står redan i dag inför stora utmaningar, framför allt när det gäller att begränsa och finansiera sjukvårdskostnaderna.
En åldrande befolkning, tekniska framsteg inom sjukvården och en ökande efterfrågan på sjukvårdstjänster har lett till en kraftig generell ökning av sjukvårdskostnaderna och för äldreomsorgen i hela Europa, kostnader som många gånger är omöjliga att bära för de nuvarande ekonomierna. Låt mig nämna ett par siffror: i Europeiska unionen kommer andelen av befolkningen som är över 65 att stiga från 16,1 procent 2000 till 22 procent 2025, till 27 procent 2050, dvs. en knapp tredjedel av befolkningen. Parallellt med detta borde den andel av befolkningen som är över 80 år och som 2000 utgjorde 3,6 procent av befolkningen, uppgå till 6 procent 2025 och 10 procent 2050. Även om utbudet av sjukvård och omsorg för de äldre i huvudsak är medlemsstaternas uppgift, så inser vi att en sådan trend, med betydande och komplicerade konsekvenser, inte kan finna effektiva och uttömmande lösningar på rent nationell nivå. Dessa problem borde hanteras inom ramen för ett mer omfattande europeiskt samarbete om vi skall kunna nå fram till effektiva resultat i enlighet med det som framgår av principerna och målsättningen i gemenskapens handlingsprogram för folkhälsovården och de specifika mål som anges i FN:s handlingsplan.
För att kunna uppnå dessa mål måste samtliga operatörer inom sjukvården samarbeta. Det krävs bättre samarbete när det gäller utbyte av information och god praxis, när det gäller forskning, till exempel en databank för den sociosanitära sektorn med statistiska analyser och prognoser, när det gäller att utarbeta gemensamma kvalitativa och kvantitativa standarder för indikatorer för sjukvården samt gemensamma standarder för övervakning av sjukvårdstjänsterna. Även Europeiska rådet i Barcelona i mars 2002 underströk nödvändigheten av att utveckla samarbetet mellan medlemsstaterna inom denna sektor, vilket skulle leda till utbyte av god praxis och informationer och att man tar sig an utmaningarna på europeisk nivå. Europeiska unionen har redan vid flera tillfällen understrukit nödvändigheten av att utarbeta en heltäckande strategi som omfattar de ekonomiska, sysselsättningsmässiga och sociala konsekvenserna av det demografiska åldrandet, en strategi som mobiliserar alla de potentiella möjligheterna hos personer av alla åldrar och som förstärker solidariteten mellan generationerna. Samtidigt som vi har kvar principen om solidaritet och en vård som är tillgänglig för alla måste vi bibehålla och förbättra såväl det sociala skyddet som sjukvårdstjänster av kvalitet i medlemsstaterna om vi skall nå målen finansiell hållbarhet, tillgänglighet och kvalitet.
Allt detta borde så småningom även leda till skapandet av en inre marknad för sjukvårdstjänster och produkter: en inre marknad som inte är tänkt på samma sätt som marknaden för en kommersiell produkt och underkastad samma lagar, utan snarare som en marknad som är underkastad lagar om kvalitet och tillgänglighet för alla, och jag säger detta framför allt till Jöns, som har samarbetet mycket och som jag vill tacka för detta betänkande.
En annan viktig aspekt som man bör ha i åtanke är risken som uppkommer om målet ekonomisk hållbarhet övervärderas när det gäller kostnaderna för tillgänglighet och kvalitet. Lösningarna borde anges snarast: det kommer att bli nödvändigt med medvetandehöjande kampanjer och information, analyser och riktad forskning, finansieringsprogram för utbildnings- och vidareutbildningsprojekt för läkare, sköterskor och assistenter, vilket angetts av Mussa. Mer uppmärksamhet måste slutligen ägnas åt vissa aspekter när det gäller utvecklingen av sjukvårdstjänster och sociala tjänster för de äldre, framför allt för dem som inte klarar sig själva, vilket är det största och viktigaste problemet. Det gäller till exempel behandlingen av mentala sjukdomar knutna till senilitet, bevarandet av personers självständighet, integrering, tillgång till tjänster för återanpassning och rehabilitering, prevention, hjälp och stöd till familjer som tar hand om de äldre samt kamp mot vanvård och övergivande.
I går slog kommissionen larm ytterligare en gång. EU måste bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi 2010: exakt det man bestämde i Lissabon för tre år sedan på grund av den låga tillväxten. Problemet med den åldrande befolkningen är ett vikigt problem i det sammanhanget. I förhoppningen att snart få vara med om ett aktivare engagemang från Europaparlamentet när det gäller att utarbeta generella riktlinjer och riktlinjer för den ekonomiska politiken och sjukvårdspolitiken uppmanar jag kommissionen och rådet att ta de beslut som ingår i detta betänkande ad notam inför utarbetandet av den gemensamma sammanfattande rapporten till Europeiska rådet under våren 2003. Detta gäller även Europeiska konventet, som jag anser borde införa en hög nivå på hälsoskyddet som ett allmänt mål. Endast på det viset, genom det sociala Europa, tror jag att vi kan gå vidare från bankernas och valutornas Europa till det som i stället är människornas och folkens Europa.
(Applåder)

Diamantopoulou
Herr talman! Först skulle jag vilja tacka Mantovani och hans kolleger för betänkandet och säga att både förslagen och rekommendationerna kommer att beaktas av kommissionen.
Det är mycket betydelsefullt att det här betänkandet uttalar sig för gemenskapssamarbete i syfte att förbättra hälso- och sjukvårdstjänsterna i Europeiska unionen. Lika betydelsefulla är de uppgifter från Mantovani som klart visar att hållbarheten i de sociala systemen har försämrats dramatiskt, i synnerhet när det gäller vården av de äldre, och att det faktiskt krävs ett samarbete på europeisk nivå. Den åldrande befolkningen, åldringsvårdens alltmer tekniska natur, den specialpersonal som krävs, det stigande välståndet, allt detta skapar betydande problem som kräver nya lösningar. Som ni känner till uppmanade Europeiska rådet i Barcelona kommissionen och medlemsstaterna att arbeta gemensamt inom denna sektor. Kommissionen presenterade sitt första meddelande i december 2001, som parlamentet nu svarar på genom detta betänkande. Under hösten har det genomförts en rad enkäter i medlemsstaterna. Svaren har kommit in, och kommissionen arbetar på en ny rapport som kommer att presenteras för rådet (sysselsättning) och sedan för Europeiska rådet år 2003.
Jag skulle vilja betona att hela detta arbete är inriktat på social trygghet och inte på vårdfrågor. Målet är att medborgarna, i synnerhet de äldre medborgarna, skall garanteras tillgång till vård av hög kvalitet till ett rimligt pris, liksom också långtidsvård, vilket de äldre vanligtvis har behov av, varvid de ställs inför kostnader som många gånger är större än vad patienten och dennes familj klarar av. Ett annat viktigt mål är att vårdsystemen skall vara ekonomiskt hållbara med tanke på vår åldrande befolkning, och detta är, som jag sade tidigare, en av de grundläggande orsakerna till krisen i en del länder och till den framtida krisen i andra länder. Allt detta ingår i en samordnad strategi för modernisering av de sociala trygghetssystemen. Denna strategi förslogs av kommissionen 1999 och blev en del av den sociala agenda som ingår i Lissabonstrategin.
Detta betänkande kommer naturligtvis att i hög grad påverka vårt arbete under hela år 2003, och jag tror att både parlamentet och kommissionen vill rikta samma uppmaning till medlemsstaterna om samarbete och ömsesidigt erfarenhetsutbyte med tre grundläggande mål, nämligen äldre människors tillgång till dessa system, kvaliteten på de tillhandahållna tjänsterna och den finansiella hållbarheten. Vi arbetar hela tiden med jämförbarhet för de uppgifter och de indikatorer som är nödvändiga för att underlätta medlemsstaternas samarbete. Med stöd av denna erfarenhet och det arbete som jag nämnde tidigare kommer kommissionen i slutet av året att publicera ett nytt meddelande om de framtida åtgärder som bör vidtas under innevarande år. Hela detta arbete ingår helt klart som ett led i gemenskapens strategi för folkhälsan och det program för gemenskapens insatser som slutligen godkänts och som presenterades av Berend.
I Mantovanis betänkande granskas också en rad andra frågor som gäller folkhälsan och även den fria rörligheten för personer och tjänster på den inre marknaden. Det är viktiga frågor som vi kommer att arbeta vidare med med hjälp av lämpliga politiska instrument, som måste komplettera varandra och ha ett inbördes sammanhang.
Jag skulle vilja avsluta med kandidatländerna. I fjol inledde mina tjänstemän en rad undersökningar av de sociala trygghetssystemen i de 13 kandidatländerna, och just nu granskar man hälso- och sjukvårdssystemen. Resultaten av dessa undersökningar, som diskuterades vid mötet i Bryssel den 5 och 6 december, kommer snart att vara tillgängliga för er.

Honeyball (PSE)
Herr talman! Som redan har nämnts är detta en av de stora frågorna för Europeiska unionen. Eftersom medborgarna blir allt äldre måste vi hitta sätt att ta itu med detta och komma fram till en strategi som fungerar för hela Europeiska unionen. Men detta är slutligen medlemsstaternas ansvar. Vår utmaning är att se till att medlemsstaterna upprätthåller sina system, men att de samtidigt samordnar och samarbetar och delar med sig av bästa metoder.
Vi måste också vara medvetna om att inte alla äldre personer hamnar inom samma kategori. De äldre bör uppmuntras till ett aktivt arbetsliv, därför att i annat fall - som tidigare talare har sagt - kommer detta i slutändan att kosta mer pengar än vi har råd med för tillfället. Vi måste alltså hitta ett hållbart sätt att hålla folk aktiva och friska så länge som möjligt.
Jag välkomnar Mantovanis betänkande och kommissionens meddelande. Vi måste så fort som möjligt se till att det finns en faktisk dialog mellan medlemsstaterna och ett utbyte av bästa metoder, så att vi kan börja använda strategierna och förverkliga detta.

Mussa (UEN)
Herr talman, ärade kolleger! Gratulationer till Mario Mantovani, som har utfört ett gott arbete när det gäller att understryka de svåra utmaningar som sjukvårdssystemen och politiken i samband med den offentliga sjukvården i Europeiska unionens medlemsstater står inför på grund av en åldrande befolkning och, inte minst, på grund av utvidgningen. Även om utbudet av sjukvårdstjänster i allmänhet och åldringsvård i synnerhet i första hand är en fråga för de enskilda medlemsstaterna är det lämpligt att tillgripa ett mer omfattande europeiskt samarbete för att ta itu med dessa problem, med beaktande av att det allmänna läget är mycket svårt.
Bland svårigheterna finns problemet med bristen på sjuksköterskor: det krävs i själva verket hela tiden alltmer vårdpersonal. Den europeiska befolkningens ökade livslängd ställer svåra frågor när det gäller den personal som skall vårda dem, en personal som bland annat borde bli allt mer kvalificerad när det gäller de speciella sjukdomar som drabbar de äldre. Efterfrågan på sjukvårdspersonal har redan medfört att sysselsättningen inom denna sektor ökat dubbelt så mycket som genomsnittet under de senaste fem åren: en sysselsättning som emellertid fortfarande är för liten för att tillfredsställa efterfrågan. För det andra är det lätt att förutspå att denna brist kommer att bli ännu mer kännbar i det ögonblick som rörligheten, tack vare utvidgningen, ökar för patienter från länderna i Central- och Östeuropa, vilkas sjukvårdssystem har mindre att erbjuda än gemenskapens. För dem kommer det att bli naturligt att efterfråga gränsöverskridande sjukvårdstjänster.
Mot den bakgrunden framstår med all önskvärd tydlighet problemet att garantera en hög grad av skydd för folkhälsan, något som anges i artikel 152 i Amsterdamfördraget och som framgår av målen i gemenskapens handlingsprogram för den offentliga hälsovården, vari man bland annat kräver en allmän och jämlik tillgång till sjukvårdens tjänster, en ständig förbättring av de tjänsterna och ett främjande av de funktionshindrades och de mest utsatta kategoriernas integrering i samhället.
Kvalitetsprinciper på sjukvårdens område kan förverkligas genom inrättandet av en masterexamen för specialisering av utexaminerade sjukvårdare som finansieras med europeiska utbildningsfonder och som sporrar till vidareutbildning inom de viktigaste disciplinerna som onkologi, transplantation, hjärtkirurgi och alla övriga sjukdomar som hänger samman med åldrandet.
Genom att starta ett program med masterutbildningar garanterar vi de europeiska medborgarna tillgång till sjukvårdstjänster, hög kvalitetsnivå på de tjänster som erbjuds och finansiell hållbarhet för vårdsystemen, vilket är tre av de mål som föreslogs av Europeiska rådet i Barcelona. För att garantera att alla får vård krävs emellertid ett initiativ från Europeiska unionens medlemsstater för att få ungdomarna intresserade av vårdyrkena.
Vi måste snart hitta en lösning på det problemet, eftersom det berör samtliga medlemsstater. Det är bra att intressera ungdomarna i medlemsstaterna för yrket, men redan i dag har vi för få sjuksköterskor. Det antal sjuksköterskor som utexamineras är alldeles för litet jämfört med ländernas behov. Det skulle med andra ord vara lämpligt att utsträcka denna möjlighet till att även omfatta examensbevis från länderna i Central- och Östeuropa. På det viset skulle vi på kort sikt lösa ett dubbelt problem: krisen när det gäller sjuksköterskor i medlemsstaterna och behovet av arbete för de många invandrarna i Europa.
Det skulle kunna verka som en provokation, det som jag nu tänker säga, men jag kan inte låta bli att nämna även ett annat allvarligt problem som gäller medborgarna i samtliga europeiska länder. Det gäller minskningen med 500 000 arbetstillfällen inom verkstadsindustrin inom de närmaste fyra eller fem åren, en siffra som jag har fått från en källa inom den internationella fackföreningsrörelsen. Detta sysselsättningsproblem skulle delvis kunna lösas genom att flytta kvalificerad arbetskraft från en sektor till en annan. Överföring och omskolning av arbetslösa verkstadsarbetare med gymnasieutbildning skulle kunna ske genom att ställa kurser inom vårdsektorn till deras förfogande.
Jag avslutar med en uppmaning till alla att fundera över det som sagts om behovet av att snarast lösa den brist på vårdpersonal som plågar Europeiska unionen, att skapa en masterutbildning av god kvalitet i enlighet med kraven i gemenskapens handlingsprogram, att reagera på behovet av sysselsättning för medlemsstaternas medborgare genom rörlighet och omskolning och, om detta inte räcker, att utnyttja de mänskliga resurser som kommer från länderna i Central- och Östeuropa.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger, herr föredragande! Jag vill börja mitt inlägg med att gratulera Mantovani till hans betänkande. Det är ett betänkande av god kvalitet, och jag tycker att det är seriöst och sansat.
Jag har hört någon gång att man inte kan tycka till om siffror, och därför tillför vi inget nytt när vi konstaterar att den globala demografiska utvecklingen pekar på en gradvis åldrande befolkning. Föredraganden har redan talat om att andelen av den europeiska befolkningen som är äldre än 65 år stiger enligt beräkningarna, från 16 procent till 22 procent år 2025 och 27,5 procent år 2050. Andelen äldre än 80 år kommer också öka, från 3,6 procent år 2000 till 6 procent år 2025 och 10 procent år 2050.
Dessa statistiska uppgifter får varken ge upphov till att man gör som strutsarna - gömmer huvudet i jorden och väntar för att se vad som händer - eller katastrofscenarier. Den demografiska situationen visar på vår civilisations framgång, som är ett resultat av utvecklingen av den medicinska vården och de allmänna levnadsförhållandena. De äldre utgör inte en homogen grupp, och de har följaktligen olika behov. Politiken för äldre måste inriktas på ett dubbelt perspektiv: att uppfylla de äldres behov och ge dem den omsorg de kräver - och som de har rätt till - men även med tanke på den potential de äldre besitter och de tjänster de kan tillhandahålla samhället. Inget samhälle - inte heller det europeiska - kan avvara de fördelar som de äldres erfarenhet, utbildning och kunskap kan tillföra.
Förutom artikel 152 i fördraget garanteras denna politik av artikel 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som handlar om förbud mot all diskriminering - i det här fallet åldersdiskriminering - och artikel 25, där det förklaras att unionen erkänner och respekterar rätten för äldre att leva ett värdigt och oberoende liv och att delta i det sociala och kulturella livet. Dessa principer berövas sitt innehåll om de inte åtföljs av politik för att förverkliga dem. Därför betonade rådet i Barcelona i mars 2002 behovet av att under åren 2002 och 2003 inleda och utveckla ett samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller de här frågorna, att inleda ett utbyte av god praktik och information och behovet av att inleda en debatt om de gemensamma utmaningarna på det europeiska området.
När det gäller hälso- och sjukvårdssystemen har vi tre utmaningar att ta itu med. För det första tillgång till vård för alla, med de speciella förutsättningar som finns inom äldrevården, för det andra en hög kvalitet på vårdutbudet och för det tredje finansiell hållbarhet. Jag anser att dessa tre minimimål är nödvändiga och berömvärda, och jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på att de är nära sammankopplade. Hur finansierings-, skatte- och betalningssystemen än är utformade bör och skall dessa mål även understödjas genom främjande av en sundare livsstil och förebyggande åtgärder och åtgärder för att göra både de som tillhandahåller tjänsterna och de som utnyttjar dem medvetna om korrekt användning av terapier och mediciner. Detta kommer att skapa en balans mellan de tre målen. Att prioritera målet för ekonomisk hållbarhet kan leda till att målen för kvalitet och tillgänglighet blir eftersatta, men utan finansiell hållbarhet är det endast möjligt att nå kvalitet och tillgänglighet på kort sikt.

Jöns (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! För det första vill jag tacka kollegan Mantovani så hjärtligt för det utmärkta samarbetet. Jag tror att vi har lyckats få en bred majoritet för detta så viktiga betänkande i morgon i kammaren. Det är ju också på tiden att vi äntligen kommer fram till ett mer intimt samarbete inom hälsovårdspolitiken och naturligtvis även inom äldreomsorgen. Toppmötet i Göteborg skapade förutsättningar för det, även om det skedde tämligen sent.
Låt oss vara ärliga: i fråga om hälsovårdspolitiken hankar EU alltid efter verkligheten. En europeisk hälsovårdspolitik finns ändå redan på många områden. Låt oss bara tänka på Euregioprojekten. Exempelvis har redan nu patienter från Rhenlandet i Tyskland rätt att få behandling på nederländska vårdcentraler med hjälp av sitt tyska sjukförsäkringsbesked. Dessutom finns det allmänt erkända europeiska referenskliniker för bestämda sjukdomar, liksom europeiska nätverk, som utarbetar riktlinjer för behandling av särskilda sjukdomar.
Alla medlemsstater söker efter strategier för att också i framtiden kunna garantera allmän tillgänglighet, kvalitet, effektivitet och möjlighet till finansiering i sina hälsovårdssystem. Det provas hela tiden nya instrument, men hittills har inget åstadkommit något verkligt genombrott. Därför är det bara följdriktigt att regeringarna har insett hur viktigt det är att organisera ett erfarenhetsutbyte på EU-nivå också för hälso- och sjukvården och äldreomsorgen.
För att genast ta vinden ur seglen för skeptikerna: jag är övertygad om att det inte finns någon här i kammaren som eftersträvar ett enhetligt europeiskt hälso- och sjukvårdssystem. Samma sak gäller för kommissionen och inte minst för ministerrådet. Organisation och finansiering av hälso- och sjukvårdssystem faller under den nationella behörigheten, och så skall det förbli även i framtiden. Det handlar snarare om att på sikt kunna bevara vår europeiska modell med solidarisk hälso- och sjukvårdspolitik.
Här talar jag medvetet om en europeisk modell, för alla hälso- och sjukvårdssystem vilar på följande fyra principer. För det första: hälsa är och får inte vara någon ren ekonomisk fråga. För det andra: lika tillgång till hälso- och sjukvården är en grundläggande rättighet och måste så förbli. För det tredje: alla hälso- och sjukvårdssystem vilar - som redan sagts - på solidaritetsprincipen. Och för det fjärde: staten spelar en avgörande roll för att styra, finansiera och tillhandahålla tjänster.
I Mantovanis betänkande ges nu helt konkreta förslag till hur ett stärkt europeiskt samarbete inom hälsovårdspolitiken skulle se ut. Förslagen gäller metoden, målen och enskilda frågor. I fråga om arbetsmetoden föreslås det i betänkandet att man här nu också skall tillämpa en öppen samordning. Det finns alltså en enighet med det grekiska ordförandeskapet, vilket jag är mycket glad över. Men nu får vi inte förlora mer tid. Därför krävs det i betänkandet att det kommande europeiska vårtoppmötet skall besluta om en klar tidsplan för det fortsatta agerandet och ett år senare komma överens om de gemensamma målen och indikatorerna.
För att över huvud taget kunna genomföra ett erfarenhetsutbyte måste vi emellertid först förbättra de nationella och europeiska systemen för rapportering om hälsoläget. Jämförbara uppgifter är här A och O. Hittills finns det i EU inte ens någon enhetlig mätning av mortalitetssiffrorna. Här kan vi redan nu se till att något sker med hjälp av det nya hälsovårdspolitiska handlingsprogrammet. Samma sak gäller utarbetandet av gemensamma kriterier för patienträttigheter. Och just med tanke på östutvidgningen behöver vi en inventering av patientrörligheten i Euregioområden. Vi vet ändå att skillnaderna är särskilt stora när det gäller hälso- och sjukvården just i de regioner som gränsar till de nya medlemsländerna. Vi måste i en europeisk författning inte bara fastslå målet att få en hög nivå på hälsoskyddet, utan också att hälsovårdspolitiken skall förbli ett ansvar som delas mellan EU och medlemsstaterna. Vi vill ändå alla att EU även i framtiden skall kunna komplettera medlemsstaternas politik lagstiftningsvägen.

Jensen (ELDR).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka Mantovani för det arbete han lagt ned på detta betänkande, även om vi i min grupp inte till alla delar är tillfreds med det slutliga resultatet. Dessutom vill jag tacka kommissionen för den översikt vi fått när det gäller den framtida äldreomsorgen. Jag tycker faktiskt att det är ett utmärkt meddelande som kommissionen lagt fram. Man framhåller en del övergripande mål som tillgång, kvalitet och ekonomisk bärkraftighet. Dessutom påpekar man att det trots vår vetskap om att antalet äldre personer ökar råder osäkerhet om vilken ekonomisk belastning det verkligen kommer att innebära i framtiden. Härutöver framhåller man att Europeiska unionen på många områden har möjlighet att utifrån nuvarande bestämmelser göra en gemensam insats. Detta gäller inom folkhälsopolitiken med utgångspunkt i artikel 152 i fördraget, det gäller som ett led i den ekonomiska politiken och det gäller i samband med utvecklingen av den inre marknaden.
De nuvarande bestämmelserna ger oss stora möjligheter att samarbeta. Vi i min grupp måste därför ta avstånd från det förslag Europaparlamentet lagt fram om att vi skall införa en fullständigt öppen samordning när det gäller äldrepolitik och hälso- och sjukvårdspolitik, i varje fall i den utformning som föreslagits i betänkandet. Vi har lagt fram en del ändringsförslag, och om dessa inte får stöd i Europaparlamentet, vilket jag betvivlar, är det svårt för oss att stödja betänkandet i dess helhet.
Den öppna samordningsmetoden har ju blivit mycket populär under senare år och används på väldigt många områden inom den ekonomiska politiken, t.ex. vad gäller konvergenskriterierna inom sysselsättningspolitiken, pensioner, social utslagning på utbildningsområdet o.s.v. Det är en bra samarbetsform. Man fastställer gemensamma mål och kan uppnå de gemensamma målen på olika sätt. Jag är en ivrig anhängare av tillämpningen av den öppna samordningen, eftersom det öppnar en väg att nå gemensamma mål utan att man behöver lagstifta på flera nya områden. Men jag anser att det är viktigt att den öppna samordningen är förpliktande.
Inom en del områden har den öppna samordningen en direkt förankring i fördragen. Det gäller den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. Inom andra områden finns det ett mer indirekt fördragsmässigt underlag eller egentligen inget underlag alls. Man kan säga att medlemsstaterna har mycket stor frihet att besluta om de vill samordna sin insats och utbyta goda arbetsmetoder. Det har vi gjort under många år i OECD:s regi, men skillnaden mellan OECD-rapporterna och den öppna samordning vi tillämpar inom Europeiska unionen är och skall också enligt min mening vara att den öppna samordningen är mer förpliktande, att länderna faktiskt förbinder sig att leva upp till de gemensamma målen och att de involverade parterna dessutom engageras på ett mycket aktivt sätt.
Jag tycker att det är fel om vi låter det gå inflation i tillämpningen av öppen samordning inom alla möjliga områden. En grundläggande princip för samarbetet inom Europeiska unionen är ju att vi accepterar mångfald och olikheter. Det är en fördel att vi har många olika modeller så att vi på det sättet kan lära av varandra. Vi skall inte smyga in harmonisering bakvägen på områden där det helt uppenbart finns nationell kompetens. Ingen kommer att tacka oss för det.
Inom hälsovårdssektorn finns det många områden där det är viktigt och nödvändigt med samarbete och gemensamma bestämmelser. Därför finns det tydliga bestämmelser angående detta i fördraget. Samarbetet kommer att utvecklas via den inre marknaden och som en följd av denna, samt genom annat samarbete, exempelvis forskningssamarbete. Men en gemensam politik vad gäller ålderdomshem inom Europeiska unionen säger jag nej tack till.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Hälsovården i allmänhet, och äldrevården i synnerhet, måste uppmärksammas i högre grad av Europeiska unionens och medlemsstaternas institutioner, eftersom hälsan är en grundläggande mänsklig och social rättighet som erkänns av den internationella och nationella lagstiftningen. Det är därför viktigt att prioritera den politik och de åtgärder som utgår ifrån en helhetssyn och syftar till att främja hälsa, primär prevention, avskaffande av hälsorisker, en hög hälsoskyddsnivå och fastställande och tillämpning av en branschpolitik för att bekämpa ojämlikheten i hälsofrågor.
Det skall också framhållas att det finns en nära relation mellan de socioekonomiska åtgärderna och hälsan, framför allt när det gäller sysselsättning, bostäder, utbildning, transporter, inkomstfördelning och social välfärd. Betoningen av den monetära politiken och prioriteringen av de nominella konvergenskriterierna, samt upprätthållandet av stabilitetspaktens blinda kriterier, som leder och tjänar till att rättfärdiga en restriktiv social politik, har ett negativt inflytande på den offentliga hälsopolitiken och hälsovården för äldre, vilket är tydligt när det gäller Portugal.
Kommissionens meddelande om denna fråga, vilket betänkandet behandlar, om än kritiskt på vissa punkter, är ett prov på motsägelserna i socialpolitiken. Trots uttalanden till försvar av kvaliteten och medborgarnas tillgång till hälsovård övervärderar man målet med de finansiella möjligheterna för att öppna vägen för den inre marknaden för tjänster och hälsoprodukter, vilket kan leda till avregleringar och privatiseringar av den viktiga offentliga hälsosektorn, och som till slut äventyrar en jämlik tillgång till alla kvalitativa tjänster på hälsoområdet. Det är en oacceptabel ståndpunkt, och den är avgörande för vår vilja att förkasta betänkandet om det inte förändras på denna väsentliga punkt, och om inte våra ändringsförslag antas, vilka förespråkar en hälsovård med högre kvalitet, säkerhet och solidaritet och söker nya finansieringssätt för pensionssystemen, främst genom att utvidga de sociala avgifterna till all finansiell avkastning, med en identisk nivå som inkomstbeskattningen.
Här har vi alltså kvar en utmaning för att nå en viss sammanhållning hos de som säger sig försvara hälsovården och äldrevården.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Jag välkomnar möjligheten till diskussion om detta betänkande och om ett viktigt ämne för alla våra medlemsstater. Jag vill tacka Mantovani för hans arbete.
Omhändertagandet av en åldrande befolkning över hela Europa kommer att bli en av de största utmaningarna för medlemsstaterna i framtiden. Även om, som redan har nämnts, organiseringen av hälso- och sjukvården är en fråga för medlemsstaterna kan de inte göra detta helt ensamma. Detta är skälet till varför min grupp välkomnar det samarbete som kommissionen föreslår när det handlar om utbyte av information och bästa metoder samt utveckling av gemensamma kvalitetsstandarder.
Det nuvarande tillhandahållandet av och finansieringssystemen för äldrevården varierar stort i Europa, från en heltäckande, fri vård med ekonomiska risker som sprids över hela befolkningen, till statsfinansiering som ett sista säkerhetsnät. Att göra jämförelser och undersöka vårdsystemen i medlemsstaterna kan vara ett bra sätt att lyfta fram framgångsrika lösningar.
Jag välkomnar hänvisningen i Mantovanis betänkande till social vård, såväl som hälsovård, eftersom kombinationen av dessa två är en viktig del av de äldres välbefinnande. Om de ansvariga för hälso- och socialpolitiken intog ett verkligt livslångt förhållningssätt för att förebygga sjukdomar och oförmåga, och betraktade hälsofrämjande och hälsoförebyggande som hörnstenen i en ?framåtblickande hälsopolitik?, för att använda orden i betänkandet, skulle detta inte bara förbättra hälsan, utan även sänka kostnaderna. Kostnadssänkningen skulle inte vara tillfällig eller kortsiktig, utan långsiktig.
Vi vet t.ex. att äldre kvinnor och personer som bor på landsbygden är fattigare. I min valkrets i Wales är tre av fem äldre personer fattiga. De flesta pensionärer är helt beroende av sin folkpension eller andra statliga förmåner som sin enda inkomst. Fler personer är långtidssjuka i Wales än i England eller Skottland. Dessa faktum är inte fristående.
Vissa metoder för hälsoförebyggande och tidig sjukdomsupptäckt är nödvändiga. Hand i hand med detta har vi betydelsen av ett flerdimensionellt förhållningssätt för att samordna vård, och ett flersektoriellt förhållningssätt till politiken, så att denna omfattar bedömningar som tar hänsyn till sociala, sysselsättningsmässiga, miljömässiga och ekonomiska faktorer, såväl som behovet av att låta patienterna och deras familjer delta.
De äldre spelar en mycket viktig roll i vårt samhälle. Livslångt lärande, kommunikation mellan generationer, frivilligarbete och liknande sakfrågor som utskottet för sysselsättning och socialfrågor har arbetat mycket med hör på ett indirekt sätt till denna diskussion.
Att försöka upprätta en fri marknad för vård och behandling och att harmonisera hälsovårdssystemen har sina risker. Att kunna följa kraven i stabilitetspakten, samtidigt som man skall tilldela nödvändiga pengar till hälso-, välfärds- och sociala tjänster, är en stor utmaning.
Hälsovården är, som jag sade tidigare, medlemsstaternas ansvar. Hänvisningarna i detta betänkande till en inre marknad för hälsotjänster och hälsoprodukter återspeglar utvecklingen i riktning mot avreglering. Som har setts gång efter annan, och som vi ser i det privata finansieringsinitiativet i Förenade kungariket, förbättrar en privatisering inte tjänsterna eller minskar kostnaderna, utan leder till längre köer, sämre vård och personalbrist. Min grupp anser att hälsovården och äldrevården är för viktig för att äventyras genom privatiseringar och GATS-avtalet.
Fokuseringen i detta betänkande och en av de viktigaste frågorna i denna diskussion måste vara en rättvis tillgång. Detta innebär tillgång till vård för alla och säkrande av en lokal tillgång på tjänster. GATS är ett hot mot detta. Jag vill därför uppmana till stöd för ändringsförslag 6, i vilket vi uppmanar till ett undantag för hälso- och vårdtjänster i GATS-avtalet, för att se till att Mantovanis goda förslag - som jag hoppas att parlamentet antar i morgon - kan genomföras, och att äldrevården kommer att fungera på lång sikt.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill också instämma med mina kolleger och gratulera och tacka fördragande Mantovani för hans arbete, och även tacka kommissionen för att den lade fram förslaget.
Vården av de gamla och svaga är en utmaning för oss alla, och tyvärr är det en utmaning som alla förmodligen kommer att möta någon gång i våra liv. Vi kommer att bedömas efter sättet på vilket vi tillhandahåller vård och tjänster till medborgarna.
Hälsovård och äldrevård, samtidigt som det är en viktig del av hela hälsosystemet, representerar inte nödvändigtvis hela hälsosystemet. Det finns en tendens i betänkandet att anta att frågor som rör äldrevård är tillämpliga på hela hälsosystemet. I mitt hemland, Irland, håller man just nu på att utföra en ingående undersökning av finansieringen av långvården för äldre. Jag ser fram emot att få granska de politiska förslag som denna resulterar i.
Föredraganden har i betänkandet särskilt tagit upp behovet av att möta långsiktiga vårdbehov, minskningen av onödig institutionsvård och breddandet av konsumentens valmöjligheter. I Irland har vi en mycket aktiv hälsopolitik för att kunna ge äldre ett bättre liv. Effekterna av ändringsförslagen 1-6 strider mot denna politik. Jag kan stödja ändringsförslagen 7-11 när det gäller att ersätta ?den öppna samarbetsmetoden? med ?samarbete?.
Även inom området för privat finansiering av hälsotjänster måste det finnas en riskutjämningsdel genom vilken, om man tar in en privat hälsogarant för hälsovårdssystemet, de måste ta samma risk som befintliga garanter eller staten, vilket innebär att omfatta alla personer och alla samhällsskikt. Vi har utvecklat vår egen hälsostrategi som omfattar betalningar och bidrag till vårdgivare, inklusive vårdgivare som tar hand om två eller fler personer.
En annan aspekt som jag vill betona är familjens och samhällets föränderliga roll. Vi måste se till att det finns stöd så att folk kan stanna kvar hos sina familjer och i sina hemstäder i så hög utsträckning som möjligt. När man tar hand om de äldre kommer detta att föra med sig ett användande av ny teknik och nya metoder för att se till att de kan leva ett oberoende liv och kan delta på ett tillfredsställande sätt i sin hemmiljö.
Alla medlemsstater har stått inför samma gemensamma frågor: hur man skall ta itu med effekterna av en åldrande befolkning eller hälsovårdssystem och utgifter, hur man skall använda den nya tekniken till nytta för de äldre, hur man skall säkra en bättre standard och livskvalitet för de äldre. Att dela information på dessa områden kan bara vara till nytta.
Jag vill också gratulera min kollega, Mussa, till hans arbete för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor när det gäller att ta itu med frågor som inte togs upp fullständigt i kommissionens förslag, i synnerhet fortbildning för sjukvårdsutbildade, sjuksköterskor och dem som deltar i specifik specialistvård för äldre. Dessa finns nu med i Mantovanis betänkande. Det är en välkommen åtgärd.
Det finns många organisationer som vill arbeta med äldrevård. I år - 2003 - är det handikappåret. Det finns många äldre som också lider av handikapp. Vi måste se till så att vi inte bara uttrycker tomma ord i år när det rör de handikappade, utan också särskilt betonar dem som inte kan ta hand om sig själva, vilket oftast innebär de äldre handikappade.

Blokland (EDD).
Bli gamla vill vi alla, dock helst inte vara gamla. Det är ett nederländskt uttryck om följderna av att bli äldre. Ålderdom hänger ju ofta samman med brister. Brister som en människa, med god omsorg och vård, kan leva med. Just den goda omsorgen och vården kräver insatser från människor. Människor som ger den behövliga vården med sina händer. Med stöd genom en god politik och med politiska insatser kan det utrymme som krävs skapas.
Betänkandet av kollega Mantovani syftar till att fylla det utrymmet utifrån europeiskt perspektiv. Utifrån en stor oro angående den demografiska trenden av ökat åldrande och konsekvenserna av det för våra hälsovårdssystem lägger vår kollega fram en serie förslag. Förutom min uppskattning av betänkandet vill jag tala om varför han enligt mig med sina förslag förlorar vårdens verklighet ur sikte. Betänkandet brusar av en politik av goda avsikter. Jag tycker dock inte att endast goda avsikter får vara drivfjädern bakom politiska åtgärder och förvaltningsåtgärder, särskilt inte då Europa borde få nya befogenheter på sådana grundvalar. Att ge europeiska institutioner nya befogenheter är att förbise det faktum att vård ges mellan människor på mikronivå.
Ett främjande av en bra hälsovård och utbytet av god praxis är saker som jag kan hålla med om. Vidare är det av stor betydelse att det tydliggörs att hälsovård och äldrevård inte bara får hanteras utifrån ekonomiskt kostnadsperspektiv. Äldre och patienter betyder mer än en kostnad för samhället.
Mängden nya förslag och inventeringar angående politisk samordning tror jag inte främjar en bra vård utan snarare hindrar den. I mitt land diskuteras hälsovården mycket just nu. Flera regler, förfaranden och administrativa skyldigheter hindrar vårdarbetet. Om det är en sak som blivit tydlig så är det att händerna måste användas vid sängen och inte bakom datorn. Om då även europeiska önskningar måste uppfyllas inom området informationsgivning så förstår ni att det blir få händer kvar för att verkligen ge den där vården.
Även om flera av kollega Mantovanis idéer tilltalar mig kan jag inte instämma i hans betänkande. Betänkandet erkänner inte platsen för begreppet subsidiaritet när det handlar om Europas roll och medlemsstaternas roller på de här politikområdena. Betänkandet förbigår vidare vardagens praktik. Praktiken väntar inte på nya regler från Europa utan väntar på människor som vill göra jobbet.
Ni förstår att jag inte ser någon funktion för de europeiska institutionerna och för konventet på politikområdena äldrevård och hälsovård. Jag stöder därför också ändringsförslagen från kollega Lynne om att stryka punkterna 18 och 20. Därmed behåller de nationella myndigheterna ansvaret för hälsovården och äldrevården. Där upprättas ramarna och kan en innehållspolitik föras för att ge svar på medborgarnas vårdbehov. Slutligen vill jag peka på vikten av de ömsesidiga relationerna mellan medborgare inom ramen för familj, kyrka eller bostadsort. Där, på mikronivå, ges den praktiska vården. Vård måste man inte prata om, vård måste man ge!

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig till att börja med att säga att jag för en gångs skull inte håller med Hans Blokland, och jag skall strax förklara för Hans varför jag inte gör det. Jag vill ge mitt fulla stöd till förslaget från Europeiska kommissionen och även till förslaget från min kollega Mantovani. I Europa har vi alla samma problem. Vi har alla en hälsovård som, särskilt ekonomiskt, håller på att svälla ut. Och varför? För att vi har att göra med myndiga medborgare, medborgare som har en annan livsstil, medborgare som önskar mer och som har mer kvalitativa önskemål. Vi har dessutom faciliteter som gör hälsovården dyrare. Vi vill alla upprätthålla det systemet, och ändå vill vi alla gärna uppfylla medborgarnas berättigade efterfrågan. Det betyder att vi måste komma överens om några saker, kanske inte för att göra allt på samma sätt, men däremot för att undersöka hur vi tillsammans kan lära oss av våra erfarenheter.
Sedan måste jag också komma med en kritisk invändning mot Europeiska kommissionens meddelande. Fru kommissionär! I Nederländerna finansieras hälsovården inte genom skatter utan genom bidragen; det är alltså inte så som det står i meddelandet. Jag ser också i meddelandet - och därför är jag så fäst vid den öppna samordningsmetoden - att i de länder där det inte sker så mycket via privata försäkringar utan mest via skatter - det bästa exemplet i tabellen var Luxemburg - ligger kostnaderna för hälsovården per capita helt enkelt betydligt lägre.
Det kan vi alltså lära oss av varandra. Vad vi också borde lära oss av varandra är att Europas funktion inom hälsovårdsområdet egentligen redan är mycket omfattande, trots att vi formellt inte har mycket att säga till om. För det första genom den artikel i fördraget där förverkligandet av en hög nivå av hälsoskydd nämns som målsättning. För övrigt, Hans, har de nederländska medborgarna mycket nytta av det. För det andra genom fördjupandet av den inre marknaden, varvid vi redan har mycket att säga till om när det gäller hjälpmedel, men även när det gäller läkemedel. Nu borde vi alltså - och jag skulle vilja fråga kommissionären om hon håller med om det - komma med lösningar för de brister och tomrum som finns för att åstadkomma en bra finansieringslösning. I det sammanhanget tänker jag till exempel på hela läkemedelsärendet. Om vi skulle göra något åt de generiska läkemedlen skulle vi kunna spara en halv miljard euro per år bara i vårt land. Jag uppmanar därför kommissionären att göra något åt det, att samråda med sin kollega Byrne och vidta riktade åtgärder i det avseendet.
Sedan något om den höga skyddsnivån. Det är också till nytta för de nederländska medborgarna. Varför? För att vi via den höga nivån i alla fall kan se till att man har möjlighet att åka utomlands för att få vård när den vården på grund av det utbudsstyrda systemet, det sista kommunistiska systemet i Europa, inte räcker till i Nederländerna. Man kan dessutom inte heller förklara att en viss behandling är experimentell. Nej, allt är prövat av EG-domstolen.
Jag är övertygad om att Europa inom hälsovårdsområdet kan göra mycket, gör mycket och borde göra ännu mer, även om det i första hand är via den öppna samordningsmetoden. I varje fall visar de första rapporterna att vi kan lära oss otroligt mycket av varandra.

Cercas (PSE).
Herr talman! För det första vill jag ansluta mig till gratulationerna till kommissionären och till föredraganden, Mantovani, eftersom även jag anser att det var en utmärkt idé att utarbeta ett meddelande om behoven inom hälso- och sjukvården och äldreomsorgen. Fru kommissionär, att inleda en debatt om den här frågan ligger i linje med parlamentets engagemang för de äldres behov, och det är mycket intressant att Mantovanis betänkande, som handlar om några mycket viktiga förslag, har nått en så bred enighet i parlamentet.
Jag hör till dem som anser att man kan bedöma hur värdigt ett samhälle är genom att se på hur värdigt de äldre i det samhället behandlas, och jag menar även att hälso- och sjukvård, i högre grad än handeln, är en fråga om rättigheter. Lyckligtvis betonas dessa faktorer i Mantovanis betänkande och i de ändringsförslag som jag hoppas att vi kommer att anta i morgon, andra ändringsförslag kommer vi att förkasta - faktorer som är av avgörande vikt för Europas framtid.
Jag välkomnar att betänkandet går i den linjen. Jag välkomnar också att man betonar samordningen, som kommissionären tog upp, och att man behåller den öppna samordningsmetoden. Jag hoppas att detta är början på en mer djupgående reflektion som även kan utvidgas till andra delar av vårt samhällssystem.
Som kommissionen har förklarat i något av sina dokument har Europa fortfarande problem - trots de stora framstegen och det faktum att indextalen för levnadsstandard och medellivslängd har ökat under de senaste decennierna - några problem är till exempel att en av fem medborgare dör i förtid, de nya riskerna, orättvisor och skillnaderna när det gäller hälsofrågor ...
Dessa problem berör inte bara de äldre, de berör alla europeiska medborgare, och de begär av oss, politiker, Europeiska konventet, att vi en gång för alla skall behandla Europa som ett område där det kan finnas konkurrens, men där det också måste finnas samarbete och solidaritet. De europeiska medborgarna begär att vi skall ta itu med frågor som är av grundläggande vikt för deras liv, som hälso- och läkarvård.
Därför hoppas jag att den öppna samordningsmetoden, denna detaljerade och uttömmande approximation av hälso- och sjukvårdsbehoven - men även av sociala behov och humanisering av de äldres liv - för att ta itu med dessa problem utvidgas i framtida meddelanden. Jag hoppas att vi får nya instrument, så att Europa inte bara är en marknad, utan även står för en rad rättigheter och inger hopp, vilket är vad den allmänna opinionen begär av oss.

Boudjenah (GUE/NGL).
Framtidens äldrevård skall inte vara en branschfråga eller helt enkelt humanistisk fråga, och ännu mindre ett strikt finansiellt eller lönsamhetsmässigt tänkande. Är dessa generationer en tillgång för våra moderna samhällen - ja eller nej? Har våra samhällen möjlighet att garantera en anständig framtid, tillräckliga medel för att vårdas, alltså även höga pensioner, som är värdiga vår tid - ja eller nej? Mitt svar är ja, och åter ja. I Frankrike i dag får 40 procent av dem som går i pension mindre än 1 000 euro per månad. Enligt statistiken kommer 30 procent av dem att befinna sig på gränsen till fattigdom före år 2005. Självklart skall därför finansieringen av den sociala tryggheten ses över. Hela problemet består i att fastställa enligt vilken princip det skall ske.
Att ifrågasätta framtiden för pensioner och vård innebär alltså att formulera val för samhället. Hur kan man ge sig på orsakerna till underskottet, hur kan man öka antalet som bidrar till att satsa på nationell solidaritet? Genom att bekämpa arbetslösheten med sysselsättningspolitik eller fortsätta uppsägningarna och företagsnedläggningarna?
Jag vänder mig också, såsom andra redan gjort, bl.a. mot punkt 10c i betänkandet där man förespråkar, jag citerar, att en inre marknad för tjänster och produkter inom hälso- och sjukvård skall skapas. Vägen skulle därmed ligga helt öppen för tanken med pensionsfonder som hellre slukar marknadsandelar än oroar sig för någon som helst hälsopolitik. Det är enligt min uppfattning otänkbart att vård ges i förhållande till plånboken. Finns det inte redan en risk när man, exempelvis i Förenade kungariket, inte längre finansierar dialys efter 75 års ålder? Jag är tvärtom övertygad om att sociala förmåner, av samma typ som den franska pensionen, skall stödjas. I Frankrike har den senaste tiden sju fackföreningar krävt det. Deras gemensamma plattform kräver, jag citerar, en hög pensionsnivå. De uppmanar för övrigt till demonstrationer i hela landet den 1 februari.
Det finns avslutningsvis tillräckliga rikedomar för att tillfredsställa en hög pensionsnivå. Såsom förespråkas i ett av min grupps ändringsförslag måste nya former av finansiering granskas för de lagliga pensionssystemen, bl.a. genom att utöka de sociala avgifterna till alla finansiella intäkter och tillämpa samma procentsats som för löner. Jag skulle avslutningsvis vilja uttrycka mitt fullständiga motstånd mot den förlängda tiden för yrkesverksamhet i Frankrike och i Europa, såsom Europeiska rådet i Barcelona föreslagit.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Som en synligt grånande medborgare är jag särskilt intresserad av debatten - i likhet med många andra i kammaren. Jag är lite orolig över tonläget. Jag vill tro att det handlar om att ge en allmän, högkvalitativ vård i olika situationer och omständigheter, men detta är sannerligen inte vad som uttrycks genom debatten från medlemsstaternas sida, där det bara verkar handla om hur vi skall skära ned kostnader och hitta pengar till verksamheten. Som andra har sagt är detta inte det enda sättet som vi bör betrakta denna fråga på, om vi över huvud taget bör betrakta den på detta sätt.
Ett sätt på vilket man kan förbättra situationen är genom att betala skäliga löner till välutbildad och kvalificerad personal. Jag är medveten om att icke-medicinsk vård är ett av de snabbast växande områdena när det rör nya arbetstillfällen. Ofta är det emellertid mycket låga löner, och ofta utförs arbetet av kvinnor, invandrarkvinnor, och ofta är det svårt att rekrytera personal. Det är förvisso ett lukrativt område för personaluthyrningsföretag i Förenade kungariket. Dessa arbetstagare behandlas sedan som om de vore någon slags konsumtionsvara, och som om arbetet vore okvalificerat, trots att vårdarbete kräver goda egenskaper och är väldigt ansträngande.
Vi måste också titta på konsekvenserna av den rådande sysselsättningspolitiken, som inte bara uppmuntrar utan aktivt drar in fler personer, särskilt kvinnor, i arbetslivet och bort från den vårdande roll de kanske hade, eller det frivilligarbete de kanske hade utfört.
Jag säger inte att kvinnor skall tvingas att stanna hemma. Jag har aldrig trott på det. Men det innebär att vi noga måste titta på det ekonomiska och sociala stödet för vårdgivare, som bör återspegla de mycket större kostnader som samhället annars skulle bära.
Vi måste också förstå att vårdgivare som arbetar behöver ersättning vid ledighet, inte bara föräldrar. Vi måste titta på vårdgivarnas behov av sysselsättning. Det gläder mig att kunna säga att den lika fördelade finansieringen används för åtminstone ett sådant projekt där Förenade kungariket deltar.
Jag oroar mig också över frågan om diskriminering i samband med tillhandahållandet av hälsovård till äldre. Detta har observerats i en hel del medlemsstater. Det är ett nyttigt område för jämförelse mellan medlemsstaterna, och det kan kanske vid någon tidpunkt ingå som en del av ytterligare ett övergripande direktiv för artikel 13.
I debatten nämnde vi en skälig inkomst för äldre personer. Jag är mycket nöjd att man i punkt 7 i Mantovanis betänkande - där Världshälsoorganisationen citeras - talar om att ?Hälsan främjas bäst i jämlikhetssträvande samhällen med starkare social sammanhållning där den relativa deprivationen är mindre?.
Folk har tagit upp frågan om den inre marknaden inom hälsovård, inte bara rörande gränsöverskridande behandling, även om, att döma av den post jag får, möjligheten att kunna överföra handikapp- och vårdbidrag över gränserna i enlighet med förordning 1408/71, skulle vara välkommen. Det är också en fråga som handlar om tjänster som är gränsöverskridande och ett ökat antal tjänster från tredje länder.
Som Evans sade är det ännu inte klart vilka effekter de framtida förhandlingarna om GATS kommer att få på tillhandahållandet av tjänster, och vilka aspekter av hälsovård och annan äldrevård som kommer att tas med i ett EU-erbjudande för diskussion enligt WTO:s avtal. Min grupp anser förvisso att denna typ av tjänster inte bör tas med.
Det är också uppenbart att vi vid någon tidpunkt kommer att behöva en ram för tjänstetillhandahållarnas gränsöverskridande ansvar. Jag håller med Crowley om frågan om riskutjämning inom den privata sektorn för att undvika att man plockar russinen ur kakan och bara väljer det vinstgivande. Vi måste också bedöma - både inom och utanför konventet - till vilken grad hälsovård och allmänvård är tjänster av allmänt intresse, och om en allmän tillgång till rimliga kostnader bör garanteras genom Europeiska unionens fördrag.
Vi måste titta ytterligare på vad som utgör varor eller tjänster inom hälsovården och annan vård. Jag känner till att Danmark redan har infört lagstiftning på detta område. Detta skulle vara ytterligare ett nyttigt område för jämförelse i en öppen samordningsmetod.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Ett bra betänkande, ett bra förslag från kommissionen! Man får tacka kommissionären. Tillåt mig trots detta ett påpekande, fru kommissionär. I er rapport hittade jag ordet Überalterung [överårighet]. Jag vet inte vad det heter på grekiska, engelska eller något annat språk. Men på tyska är det en mycket svår diskriminering av äldre människor. När man inte längre är så ung och vacker som ni, utan som jag är 70 år, då är det vansinnigt sårande. Låt oss äntligen upphöra med dessa dumma påpekanden om en åldrande befolkning eller överårighet i Europa! Man kan visserligen läsa om det i många medier, men det är helt enkelt inte sant. Aldrig tidigare har så många människor levt i detta Europa som i dag, och aldrig tidigare har den förväntade medellivslängden varit så storartad som i dag. Ännu för 150 år sedan var medellivslängden omkring 40 år; i dag är den 80 år. En flicka som föds i dag har möjlighet att bli 100 år gammal. Människorna har i dag den turen att äntligen få bli så gamla som det alltid har varit möjligt genetiskt. Låt oss alltså sluta med att tala om en förgubbning eller överårighet i Europa! Jag förmodar att det bara undgick er uppmärksamhet. Var snäll och använd inte längre ordet överårighet.
Tillåt mig också ett annat påpekande. Jag har lagt fram en hel rad ändringsförslag i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. De har alla antagits. Det gläder mig mycket. Jag är särskilt stolt över ett ändringsförslag, och jag vill också betona detta förslag särskilt varmt, fru kommissionär. Det handlar om en helt storartad utvidgning av de familjepolitiska och sociala landvinningarna: det handlar om ersättning under en vecka om året för den händelse att en nära familjemedlem insjuknar och en anhörig stannar hemma för att kunna vårda denna gamla människa, föräldrarna eller far-/morföräldrarna. Det är lagstiftat i Österrike; varje yrkesarbetande person kan en vecka om året stanna hemma för att vårda sina gamla anhöriga. Jag anser att det är storartat att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har antagit detta ändringsförslag. Jag hoppas att vi i morgon också kommer att anta det vid omröstningen. Ärade fru kommissionär, jag vill innerligt be er att ta er an denna fråga.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Arbetet inom Europeiska kommissionen, det som utförts av föredraganden, som jag vill tacka, och det som utförts av Europarlamentet, vars företrädare uttalat sig här i kväll, bygger på två centrala uppgifter. En mycket positiv uppgift: människans livslängd ökar regelbundet, och de yttre tecknen på åldrande minskar betydligt. Det finns också en annan, som starkt oroar ekonomer och framför allt budgetansvariga av alla slag: den ökande livslängden åtföljs av behov när det gäller hälsa och vård vars kostnader också de ökar, och kommer att öka avsevärt under de kommande åren.
Om man inte tror att den stora marknaden och den fria konkurrensen även i detta hänseende kommer att lösa alla problem måste man därför, för att garantera alla en hög nivå på vårdkvaliteten, tvingas göra stora ekonomiska ansträngningar i form av avgifter och skatter, vilka självfallet måste fördelas på ett bra sätt. Vissa förnekar detta, men de har fel. Andra beklagar det; jag beklagar det för deras skull, för en dag kommer också de att vara gamla. Andra slutligen, däribland jag, anser och säger att vi måste klara av det. Det är det enda sättet att undvika att ett längre liv bara innebär att döden skjuts upp och i stället se till att denna förlängning innebär att ett bra liv upprätthålls, utan att glömma att erfarenheten också är en faktor för framsteg. Detta förutsätter vård och tjänster av hög kvalitet, anpassade till alla situationer. Det förutsätter offentlig forskning för att hitta nya läkemedel och behandlingar, en förändrad mentalitet och olika prioriteringar för vårt samhälle och, framför allt, en offentlig budget som står i proportion till behoven. Så här i början av årtusendet, herr talman, vet alla och vissa, till och med bland oss, beklagar det: vi är långt ifrån att uppfylla alla dessa villkor och kriterier.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera Mario Mantovani till hans utmärkta betänkande, i vilket man framhäver behovet av att garantera rätten till ett kvalitativt skydd mot sjukdomsrisker och att det är viktigt att anpassa denna rätt till vår tids utmaningar, särskilt när det gäller den allt äldre befolkningen.
Detta fenomen beror på de låga nativitetstalen och den ökade livslängden, något som är tydligast hos kvinnor. På mindre än ett decennium, mellan 1990 och 1999, har den kvinnliga befolkningen över 65 år ökat med nära tre procent. Följden av den åldrande befolkningen visar sig på flera plan. I Portugal gör till exempel kvinnors längre livslängd i den aktiva delen av befolkningen att antalet äldre har blivit fler än ungdomar av samma kön. Samtidigt har ökningen av antalet äldre ökat behoven av hälsovård och sociala tjänster.
Den fråga vi ställs inför är mycket enkel och intuitiv: vi har inga verkliga samhällsframsteg när ökad livslängd inte är kopplad till ökad livskvalitet. Den stora utmaningen är alltså att uppnå tillfredsställelsen av en högre livskvalitet för de äldre samtidigt som vi har kontroll över de kostnader detta innebär. Den offentliga finansieringen är alltså viktig, och hälsoutgifterna utgör en avgörande del av dessa. I det land som har lägst livslängd, Grekland, utgör de nära 56 procent och i Förenade kungariket 84 procent. Det ökade antalet äldre kommer att ha en betydande budgetpåverkan, vilket leder till en ökning av de offentliga utgifterna. Europeiska unionens hälsovårdssystem måste därför ha som mål att samtidigt vara tillgängligt, kvalitativt och ekonomiskt genomförbart. Varje medlemsstat är ansvarig för att organisera och finansiera sitt eget socialförsäkringssystem. Denna behörighet utövas dock i allt högre grad inom en allmän ram som påverkar flera politikområden i gemenskapen.
Därför pekade, som tidigare nämnts, Europeiska rådet i Barcelona på behovet att upprätta och utveckla ett tätare samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller det sociala skyddet, genom ett utbyte av erfarenheter av god praktik, information, forskning, fastställande av gemensamma indikatorer och bestämmelser samt när det gäller utvecklingen av hälsovård och sociala tjänster för de äldre.
Slutligen skulle jag vilja framhålla att när det gäller den europeiska hälsostrategin och handlingsprogrammet bör det grekiska ordförandeskapet ta upp frågan för att under vårens Europeiska råd anpassa sig till en öppen samordningsmetod och en precis och konkret tidsplan för samarbetet mellan medlemsstaterna.

Bordes (GUE/NGL).
Herr talman! Vi kommer inte att rösta för detta betänkande eftersom föredraganden insisterar på att det är nödvändigt med ekonomisk bärkraft, vilket i klartext innebär att man i förväg måste begränsa utgiftsnivån. Men hur kan man bortom detta tala om framtiden för äldre människors hälsa och vård, om man inte tar upp problemet med pensionerna? Med modernisering som ursäkt fortsätter och förvärrar flera av unionens regeringar sina angrepp mot pensionerna, liksom mot dagens och morgondagens pensionärer.
I Frankrike har, bara under de senaste femton åren, nivån på pensionerna sjunkit med ca 30 procent i reform efter reform. Men hur skall pensionärerna i arbetarklassen, de som redan som anställda hade otillräckliga löner, klara av denna permanenta sänkning av sin köpkraft utan att det slår tillbaka på deras hälsa och kvaliteten på vården?
I betänkandet betonas det förebyggande arbetet. Men det första förebyggandet är att garantera pensionärerna drägliga levnadsvillkor. Det räcker inte med att stoppa sänkningen av pensionsnivån; vi måste också garantera alla dem som arbetat hela sitt liv att pensionen inte innebär en sänkning av deras köpkraft. Och kom inte och säg att det är omöjligt och att proportionen mellan aktiva och icke-aktiva inte gör det möjligt. Problemet handlar inte om denna proportion mellan aktiva och icke-aktiva utan om proportionen mellan de stora företagens avsevärda vinster, den rika klassens hela tiden ökande inkomster, och de anställdas hela tiden sjunkande inkomster, vare sig de är aktiva eller pensionerade. Att ge pensionärerna en värdig situation innebär att man måste acceptera att använda de rika klassernas vinster eller inkomster.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Med anledning av det som sagts av föregående talare måste jag säga att vi inte bör betrakta detta betänkande som fristående från andra betänkanden och initiativ, exempelvis Lissabonstrategin, som också har social sammanhållning och hållbarhet som mål, kommissionens rapport om utvärdering av nationella strategier för rimliga och hållbara pensioner, eller the streamlining report för samordning av sysselsättningspolitiken med den ekonomiska politiken: allt tjänar det syftet att även i fortsättningen kunna finansiera vårt trygghetssystem, eftersom det är nödvändigt. Den demografiska utvecklingen gäller alla politikområden och har effekter på den sociala uppbyggnaden och de samhällspolitiska ramvillkoren. Jag välkomnar därför detta betänkande och denna debatt som ett opinionsbildande inlägg.
Det finns ett handlingsbehov för var och en av oss och för varje politisk nivå. Enligt en undersökning som gjordes av Eurostat för några dagar sedan kunde man under 2002 konstatera färre födslar och fler dödsfall. Antalet levande födda i EU uppgick år 2002 till 3,99 miljoner människor, det är 0,3 procent mindre än 2001. I EU avled under år 2002 uppskattningsvis 3,68 miljoner människor, och därmed cirka 60 000 fler än 2001. Enbart dessa siffror visar att vi står inför en förändring i vårt samhälle, som får effekter på social-, sysselsättnings- och finanspolitik samt ekonomisk politik.
Jag vill bara ta upp en aspekt, nämligen vården. Enbart i mitt land - Österrike - har för närvarande 540 000 människor behov av vård och hjälp. Denna siffra kommer fram till år 2011 att öka till knappt 800 000. Samtidigt kommer 84 procent av alla människor med vårdbehov - och det gäller alla länder - att vårdas av nära anhöriga. Enbart 26 procent behöver eller erhåller ytterligare hjälp eller skaffar sig sådan. Men de vårdande anhöriga blir färre på grund av den demografiska och ekonomiska utvecklingen.
Inom vårdområdet uppgår sysselsättningstillväxten till 5,5 procent. Hälsovårds- och socialområdet skapar därför jobb. Men alla människor kan inte anställas, eftersom många områden inom den mobila vården och omsorgen inte är tillräckligt utbyggda, eller därför att det inte finns tillräckligt utbildad personal. Jag kräver därför i detta sammanhang framför allt följande: uppvärdering och utbyggnad av de mobila tjänsterna och tilläggstjänsterna för dessa - lindringsvård, anhörigvård, dagcentrum. Vi behöver stärka resurserna i den personliga miljön och bygga ut anhörigvården och stödet. Enligt min åsikt behöver vi emellertid också enhetliga yrkes- och utbildningsnormer, eftersom vården ofta kommer att ske över gränserna. Vi behöver en kampanj för att bättra på vårdyrkenas status och en undersökning av orsakerna till den höga fluktuationen och de korta anställningstiderna inom vårdyrkena. Vi behöver europeiska normer, eftersom vården är en av de största utmaningarna i vår tid.
(Applåder)

Talmannen.
Tack så mycket, herr Karas.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.07)

