Öppnande av den årliga sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session 1999-2000 öppnad.

Beslut om brådskande förfarande
von Wogau
Fru ordförande! I denna fråga vill jag säga att vi ännu inte har avslutat samråden i utskottet, och att vi därför inte kan rösta för den brådskande behandlingen vid detta sammanträde. Men jag föreslår att vi behandlar frågan på Mars-II-sammanträdet. Tills dess kommer samråden hos oss att vara avslutade.

Ordföranden
Herr Wogau, en annan lösning skulle vara att ni själv och kammaren kom överens om att vi röstar för det brådskande förfarandet, men tar upp det på sammanträdet den 22 mars. Skulle ni kunna acceptera det förslaget?
Parlamentet beslutade att ta upp det brådskande förfarandet den 22 mars.

Ändring av Europaparlamentets arbetsordning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0070/99) av Corbett, Diaz och Palacio Vallelersundi, för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om ändring av arbetsordningen.
Jag vill informera er om att Crawley har anslutit sig till den avvikande meningen i motiveringen.
Jag lämnar ordet till Fabre-Aubrespy för ett förslag som rör förfaranden.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Det handlar, i enlighet med artikel 128, och beträffande den text ni sade vi skulle diskutera, om att avvisa ett ärende som otillåtligt. Antingen lägger jag fram detta nu eller också väntar jag tills ni formellt har öppnat debatten, det är som ni vill.

Ordföranden
Vi har inlett debatten, herr Fabre-Aubrespy, och ni har alltså ordet.

Fabre-Aubrespy
Syftet med förslaget om avvisande är att ta upp frågor om förfaranden som har kommit upp när denna text har utarbetats. Jag protesterar alltså mot att vi skall diskutera det av två grundläggande skäl. Det första är att texten, som innehåller ett antal förslag om ändringar av arbetsordningen, förutsätter att Amsterdamfördraget tillämpas. Ni kanske säger att Amsterdamfördraget är ratificerat, eller så gott som. Men ett land, nämligen Frankrike, har ännu inte ratificerat fördraget och det skulle därför vara ohövligt mot parlamentet i mitt land att ändra arbetsordningen, innan fördraget formellt har antagits.
Men framför allt, och detta gäller samtliga medlemsstater i Europeiska gemenskapen, kan ett fördrag som är grundläggande för vår gemenskapsrätt inte börja tillämpas förrän staterna formellt, genom sin stats- eller regeringschef, har ratificerat det. Men naturligtvis har ingen av staterna bytt ratificeringsinstrument, för att använda diplomatspråk.
Det andra skälet, fru ordförande, är att även om utskottet för arbetsordningen skulle tillämpa Amsterdamfördraget, eller snarare förslaget till fördrag, det som normalt snart skall ratificeras, gick utskottet mycket längre. Men det åligger oss att i vår grundläggande text, nämligen Europaparlamentets arbetsordning, underordna oss de grundläggande lagarna, bl.a. fördraget. Jag har i den avvikande mening som jag har lämnat om texten angett de punkter där jag tycker att betänkandet går för långt. Jag skall inte utveckla dem. Det är anledningen till att jag nu ber kammaren att avvisa ärendet som otillåtligt.

Fayot
Fru ordförande! Jag skulle kort vilja svara på de två frågorna som Fabre-Aubrespy tog upp.
Den första gällde tillämpningen av Amsterdamfördraget. Det är självklart att dessa ändringar av arbetsordningen inte kan träda i kraft om inte själva Amsterdamfördraget har trätt i kraft. Vad vi gör här är att förbereda parlamentet för detta ikraftträdande. Det är därför självklart att dessa bestämmelser i arbetsordningen som är knutna till Amsterdamfördraget kommer att träda i kraft först när Amsterdamfördraget har trätt i kraft. Det är också självklart att parlamentet inför en så komplex fråga måste förbereda sig: parlamentet kan inte vänta på att Amsterdamfördraget har trätt i kraft för att arbeta med tillämpningen av arbetsordningen, och det är anledningen till att jag anser att Fabre-Aubrespys invändning inte är tillåtlig.
Den andra frågan var följande: har vi gått för långt i dessa ändringar av arbetsordningen? Vi har utnyttjat detta arbete för att anpassa ett antal bestämmelser i vår arbetsordning till nya situationer. Jag tror att det är den mest elementära rättigheten för ett parlament att arbeta med sin arbetsordning och anpassa den till parlamentets ständiga utveckling. Det är därför jag inte heller kan godta denna andra kommentar från Fabre-Aubrespy. Det är anledningen till att jag, i min egenskap av ordförande i utskottet för arbetsordningen, föreslår kammaren att förkasta Fabre-Aubrespys invändningar.

Ordföranden
Kära kolleger! Vi har nu hört Fabre-Aubrespy, som har formulerat sin begäran, och Fayot, i sin egenskap av ordförande i utskottet.
Finns det någon talare emot?

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Av följande skäl instämmer jag inte med ledamot Fabre-Aubrespy: Även om hans första invändning, det vill säga den som avser fördraget, formellt sett verkar godtagbar vid den här parlamentariska behandlingen, vilket Fabre-Aubrespy mycket väl känner till, så avser däremot hans andra invändning den rättsliga grunden. När det gäller den rättsliga grunden bör Fabre-Aubrespy begränsa sig till att rösta emot vissa ändringsförslag om han anser att de inte bör godkännas inom ramen för en ändring av arbetsordningen.
Men för att återgå till den första frågan så känner Fabre-Aubrespy mycket väl till författningsrätten. Författningsrättens förtjänst såväl som förpliktelse är att reglera en institutions interna verksamhet. Institutionen inte bara kan utan bör också varsamt förbereda sig på Amsterdamfördragets ikraftträdande, så att dess normer är i överensstämmelse med fördraget när detta väl träder i kraft. Fördraget är nämligen normgivande vad gäller den interna författningsutvecklingen. Fru ordförande, därför menar jag att vi inte heller kan godkänna den första invändningen.

Ordföranden
Finns det någon kollega som önskar uttala sig i samma riktning som Fabre-Aubrespy?
Jag finner att så inte är fallet.
Parlamentet avslog begäran.

Corbett
föredragande. (EN) Fru ordförande! Detta betänkande utgör den mest omfattande revideringen av vår arbetsordning sedan ikraftträdandet av Maastrichtfördraget i början av 1990-talet. Den behandlar inte endast den nödvändiga överföringen till Maastrichtfördraget av innehållet i Amsterdamfördraget. Den tar tillfället i akt att, på samma sätt på som vi gjorde efter Maastrichtfördraget, se över parlamentets arbetsmetoder och dess förfaranden i dess helhet. Kort sagt förbereder vi parlamentet för en ny era.
Parlamentet har traditionellt tagit fördragen och försökt tänja på dem som ett gummiband. Vi kan inte gå emot fördraget, vi kan inte göra saker som är förbjudna enligt fördraget. Men fördragen tillåter oundvikligen en tolkningsmån. De lämnar utrymmen och gap som kan fyllas i. Parlamentet har alltid strävat efter att göra detta för att göra unionen mera effektiv, mera öppen, mera genomblickbar och mera demokratisk. Detta är den filosofi som präglar denna revidering av arbetsordningen.
Givetvis är det så att om man tänjer ut gummibandet för mycket kan den brista och man kan göra sina fingrar illa. Jag är emellertid övertygad om att det paket som vi lägger framför er i dag har tänjt ut gummibandet precis lagom mycket, och att vi har åstadkommit ett paket som vi rekommendera inför parlamentet.
Efter Amsterdam kommer parlamentet att vara en jämbördig part i en tudelad lagstiftande myndighet tillsammans med rådet, åtminstone inom de områden där medbeslutande skall tillämpas, vilket kommer att omfatta större delen av lagstiftningen på jordbrukets område. Mycket arbete har därför i detta betänkande ägnats åt att förbättra och omdefiniera våra lagstiftningsförfaranden. Detta innefattar tekniska förbättringar för att förenkla omröstningförfarandet i plenarsammanträdet.
Medbeslutandeförfarandet har skrivits om i vår arbetsordning, delvis för att ta hänsyn till vad som har överenskommits i Amsterdam: möjligheten till att uppnå enighet vid första behandlingen mellan institutionerna, till exempel; avskaffandet av rådets rätt att ensidigt godkänna en text vid tredje behandlingen om parlamentet inte lyckas förkasta det. Dessa förändringar är införlivade i arbetsordningen och vi har gjort detta för att uppmuntra en dialog på ett tidigt stadium mellan rådet och parlamentet för att uppnå avtal på ett tidigt stadium i förfarandet, där detta är möjligt. Vi har också pekat på de fall där det är parlamentets slutliga röst som hädanefter avgör ikraftträdandet av europeisk lagstiftning.
Inom ett annat område har vi tittat på de nya bestämmelser som ger parlamentet rätten att rösta om kommissionens ordförande. Denna nya rättsligt bindande omröstning belyses i revideringen av arbetsordningen genom att den beskrivs som valet av kommissionen. Vi vill understryka det faktum att kommissionen, kommissionens ordförande och, i ett senare skede, kommissionen som helhet är politiskt ansvarsskyldiga gentemot parlamentet. Kommissionen är inte en icke-ansvarsskyldig byråkrati såsom vissa euroskeptiker vill få oss att tro. Kommissionen är en politiskt verkställande organ, ansvarsskydigt inför det direktvalda parlamentet. Även detta har vi försökt peka på vid revideringen av arbetsordningen.
Parlamentet måste även titta på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik som är under utveckling och skärpa sina förfaranden för övervakning, granskning och kontroll av denna politik. Förändringarna i arbetsordningen åstadkommer detta. Vi har tagit upp ett antal förslag från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor i detta avseende. Dessa innefattar bestämmelser för behandling av den nye högste ansvarige för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi tillhandahåller möjligheten för den högste ansvarige att inleda en dialog med parlamentet, att komma till parlamentet för att förklara hans eller hennes uttalande, att ställa sig inför det relevanta parlamentariska utskottet och inför parlamentet, för att övervaka förfarandet vid utnämningen av en högste ansvarig.
Vi har lagt till nya bestämmelser i förfarandet för behandling av vad vi vill kalla " atypiska lagstiftningsförfaranden" . Förfaranden inom den tredje pelaren och förfaranden inom Schengen, lagstiftning godkänd på begäran av arbetsmarknadens parter enligt den sociala stadgan, lagstiftning som har föreslagits på initiativ av en medlemsstat enligt fördragets artikel 67.1, uteslutning av en medlemsstat, och lagstiftning antagen genom ett förbättrat samarbete. Samtliga dessa kommer nu att ha ett tydligt förfarande som medger parlamentarisk medverkan i vad som annars inte automatiskt skulle bli fallet enligt fördraget.
Vi har försökt reformera parlamentets interna omröstningförfaranden, så att mindre tid kommer att ägnas - vilket vi ofta gör, ägnar timmar - åt omröstningar under plenarsammanträden. Vi har infört en rad tekniska förändringar som skulle förenkla det sätt på vilket vi röstar under plenarsammanträden, utan att beskära ledamöters eller grupper av ledamöters rätt att lägga fram ändringsförslag. Vi hoppas att vi har åstadkommit ett balanserat paket här.
Vi har strävat efter att rationalisera våra förfaranden på andra sätt. När det gäller betänkanden som avser rättsakter kommer det till exempel inte längre att finnas förklaringar. Dessa skall ersättas av korta motiveringar till varje ändringsförslag som läggs fram om ett kommissionsförslag, vilket redan sker i fråga om budgetförfaranden. På samma sätt skall yttranden från andra utskott begränsas till presentationer av specifika ändringsförslag. Detta skall inrikta vårt arbete specifikt på texterna till rättsakter och de förändringar som vi önskar göra i dem, och bort från långa argumenterande texter där parlamentets inställning inte alltid klart framgår.
Aktuella och brådskande debatter skall också rationaliseras, genom att de valda ämnena skall överenskommas då föredragningslistan godkänns på måndagen och inte genom ett ad hoc-förfarande en dag senare. Detta kommer att lämna mera tid åt riktiga förberedelser inför debatten, och även detta innebär ett litet men betydelsefullt steg framåt.
Nya regler skulle garantera en genomblickbarhet för parlamentets förfaranden på alla nivåer och garantera allmänhetens rätt till tillgång till Europaparlamentets dokument. Här följer vi ett betänkande nyligen om öppenhet och insyn av min kollega, Lööw.
Vi tar också bort risken för ifrågasättanden i ett sent skede av förslags rättsliga grund, när detta ifrågasättande görs först i det sista skedet i plenarsammanträdet som ett sätt att återföra frågan till utskottsbehandling, och till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Vi har ett rationaliserat förfarande där, som bevarar rättigheterna för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och det ansvariga utskottet, behåller det slutliga beslutet i plenarsammanträdet men undviker möjligheten till långdragning.
Vad gäller förbättringar av vår granskning av kommissionen, möjliggör vi också i vår nya arbetsordning för kommissionens ordförande eller en annan ledamot att göra ett uttalande inför parlamentet omedelbart efter kommissionens sammanträden, när vi så begär, och till att bli föremål för en halvtimme lång utfrågning om de beslut som fattas vid sammanträdet. Detta skulle åter illustrera kommissionens ansvarsskyldighet inför parlamentet, men skulle ge kommissionen möjlighet att informera parlamentet direkt, snarare än pressen, om de beslut den har fattat som vårt verkställande organ. Det första tillkännagivandet av de beslut som har fattats skall ske här och den första reaktionen skulle ges av direktvalda ledamöter i form av frågor till kommissionen.
Vi skall också försöka liva upp parlamentsdebatterna. För närvarande genomför vi debatterna, som ni vet, med hjälp av långa talarlistor. Vi har experimenterat med vad vi förr kallade Delors-förfarandet, där ordföranden under en halvtimme ger ordet till enskilda ledamöter som fångar ordförandens blick. Vi reglerar båda systemen i arbetsordningen - ingen av dem finns uttryckligen nämnda där för ögonblicket - men vi skulle tillåta möjligheten till kombinationer. Debatten kunde inledas med de vanliga talarrundorna från varje politisk grupp, men en timme, en halvtimme eller till och med bara tio minuter kunde avsättas i slutet där några extra talare kunde få ordet genom att fånga ordförandens blick, så att ledamöter som har suttit här genom hela debatten, tålmodigt lyssnande till argumenten, kunde komma in och svara vid slutet; någon som redan har talat kan vilja komma tillbaka och svarar vid slutet. Detta skulle liva upp våra debatter en smula, göra dem attraktivare för allmänheten, utan att ta bort rätten för varje grupp till dess riktiga andel talartid.
Vi möjliggör också att arbetsordningen omformuleras, där så är nödvändigt, till ett könsneutralt språkbruk. Det var internationella kvinnodagen i går, och jag vet att många av våra kvinnliga kolleger tar anstöt av det faktum att arbetsordningen på vissa språk endast hänvisar till ledamöterna i maskulin form - som han istället för som han eller hon - och ändringarna av arbetsordningen skulle också tillgodose detta specifika problem.
Det finns också små detaljfrågor som tas upp i dessa förändringar av arbetsordningen. Jag skall inte gå in på dem alla. Många små detaljfrågor rättas till och vi försöker förbättra förfarandena därhelst detta är möjligt. I sig själva är många av dessa förändringar små, men sammantaget kommer de att förbättra parlamentets arbetsmetoder och dess förfaranden. De kommer också att göra parlamentet mera öppet och genomblickbart.
Detta paket har sammanställts under nästan ett år - ett år av hårt arbete i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Jag måste bringa en hyllning till min medföredragande, Fayot i hans egenskap av utskottets ordförande, i vilken han upplevt en prövningsfylld tid men har handskats med det mycket väl; till alla ledamöter i utskottet och, förvisso, andra utskott som har lagt fram yttranden och förslag inför oss, och, sist men inte minst, utskottets sekreteriat, som har lagt ner en enorm mängd arbete i detta betänkande.
Efter ett år av hårt arbete, är jag förvissad om att vi har ställt samman ett paket som är rättvist, balanserat och kan tillvinna sig ett verkligt samförstånd tvärs igenom de flesta av de politiska grupperna i detta parlament. Jag tvekar inte att rekommendera parlamentet att godkänna detta paket.

Gutiérrez Díaz
Fru ordförande! Om jag vore principfast skulle jag kunna avstå från att uttala mig eftersom jag helt och fullt instämmer med det uttömmande betänkande Corbett här har presenterat. Dessvärre är jag inte så principfast att jag kan avstå från frestelsen och vända mig till er och läsa upp det anförande jag förberett, ett anförande som av uppenbara skäl kan ha vissa repetitiva inslag.
Som framgår av förarbetena står vi inför en ändring av vår arbetsordning. En ändring som, om vi utgår från de ändringar som kommer att krävas i och med Amsterdamfördragets ikraftträdande, skall förbereda våra arbetsregler inför den nya etappens lagstiftande krav där Europaparlamentet kommer att ha nya ansvarsområden och stå inför nya utmaningar. Samtidigt tenderar förslaget till ändring, alltid inom ramen för fördragets gränser, att maximalt förstärka vår institutions behörighet. En långdragen process, vilket tillkommer ett så pass omfattande förslag, som har givit oss ett ypperligt tillfälle att innan en ratificering av fördraget presentera förslaget till ändring för kammaren med ett förtjänstfullt förhandsarbete, där vi om än inte enhälligt, ger vårt solida bifall till de förslag som har lagts fram.
När vi nu är i slutskedet av denna långa, men fruktgivande process vore det orättfärdigt att inte tacka alla de som har gjort denna process möjlig. Låt mig i första hand tacka utskottet för arbetsordningens kansli och dess ledamöter. De har utfört ett omfattande och intelligent arbete, ett erkännande som med all rätt också bör utsträckas till utskottet för arbetsordningens aktiva ledamöter, som alla har visat prov på positiv samarbetsvilja vilket också återspeglas i resultatet. Företrädarna för de olika politiska grupperna har också bidragit till denna enhällighet. Ett särskilt tack till ordföranden i utskottet för arbetsordningen, Ben Fayot, och mina två ställföreträdare, Palacio med sin stora kapacitet och den outtröttlige Corbett.
Låt mig i all anspråkslöshet framhålla vissa aspekter som jag anser vara av särskild betydelse. För det första vill jag erinra om ändringsförslag 16 till artikel 32 samt ändringsförslag 17 till artikel 33, som både åsyftar val av Europeiska kommissionens ordförande samt val av själva kommissionen genom nominell omröstning. En sådan stadgeenlig tolkning av fördragen, vilket redan påpekats av Corbett, har en politisk betydelse, något som jag är övertygad om inte har undgått mina ärade kolleger, samtidigt som parlamentets roll vid val av den framtida europeiska kommissionen klargörs. Med smärre förändringar som gör ändringsförslag 152 från utskottet för ekonomi och valutafrågor mera flexibel ges i ändringsförslag 23 till artikel 39 garantier för maximal information från Europeiska centralbankens sida och där regleras även dess meddelanden.
Å andra sidan kommer arbetsordningen genom ändringsförslag 30 och 31 att inkorporera råden till såväl Ekonomiska och sociala kommittén som till Regionkommittén med den åtskillnad som krävs för att särskilja respektive institutions identitet. Båda ändringsförslagen har dryftats med kommittéernas ledning där man har visat sig vara positivt inställd samtidigt som man påpekar att det kanske vore nödvändigt att införa ett uppförandekod mellan Europaparlamentet, Regionkommittén och Ekonomiska och sociala kommittén.
Avslutningsvis vill jag erinra om det införlivande man har för avsikt att göra i kapitel VI bis nuevo av en artikel där periodisk information till medlemsländernas nationella parlament garanteras. Som jag sade i början så tror jag att vi står inför ett väl genomarbetat förslag till en vittgående ändring av vår arbetsordning, en arbetsordning som skall anpassas till en ny etapp där Europaparlamentet kommer att ha större lagstiftande befogenheter och i några fall, som vid val av Europeiska kommissionens ordförande, ett viktigt politiskt ansvar. Vi får hoppas att omröstningen i morgon positivt bidrar till att kulminera detta arbete.

Ordföranden
Tack, herr Gutiérrez Díaz. Det gäller inte omröstningen i morgon förmiddag, utan torsdag förmiddag. Jag får för övrigt tillfälle att gå in på det närmare om en stund.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Precis som de båda föredraganden redan har sagt är denna ändring av arbetsordningen, och generellt själva arbetsordningen, framför allt en slags samlevnadsregel i vilken kammarens intressen, all den oro vi ledamöter känner, och till och med den oro som de som står bakom teaterhimlen känner, som utför ett synnerligen viktigt arbete, vilket vi redan har tackat, bör återspeglas. Jag vill inte bara tacka de båda föredraganden som har deltagit i ett lagarbete där logiska meningsskiljaktigheter ofta har gjort arbetet än mer stimulerande, utan jag vill också tacka den tekniska tjänsten, och då inte enbart och i första hand utskottet för arbetsordningens enhet, utan alla parlamentets tjänsteenheter, särskilt tjänstemännen från Europeiska folkpartiets grupp som har varit ett enormt stöd.
Fru ordförande, jag nämnde att vår arbetsordning är en slags samlevnadsregel och ett rättesnöre för det parlamentariska arbetet. Men arbetsordningen är också något mer, vilket vi måste komma ihåg. Den är en symbol, en banér, ett program och en reflexion. Den är institutionens interna författning, den är ett sammandrag och en avbild på hur parlamentet vill se sig och ser sig i den interinstitutionella jämvikten; vad som har varit under hela dess korta och fruktsamma historia, tillsammans med den vision och den bild man har av den roll man vill spela i det europeiska bygget. Oavsett ändring måste man otvivelaktigt ta hänsyn till fördraget, som vilken rättslig institution som helst ger en tolkningsmarginal för att den skall kunna tillämpas i verkligheten. Arbetsordningen bör vara praktisk och realistisk utan att förlora sitt värde som förebild. I den skall man respektera alla, grupper - stora som små - och individer och man bör alltså fastställa en klar och tydlig jämvikt mellan den passivitet som härrör från att ha varit ett parlament utan befogenheter och den nya realiteten där man har uppnått en ställning som medlagstiftare, nästan i nivå med rådet.
Fru ordförande, ändringsförslagen är alla betydelsefulla. I en parlamentarisk arbetsordning kan den minsta fråga ge upphov till oberäkneliga politiska konsekvenser, något som vi alldeles nyligen har sett prov på. Med förbehåll för detta kan vi emellertid indela dessa i tre grupper beroende på beskaffenhet.
För det första de som får direkta politiska konsekvenser, och här vill jag framhålla ändringsförslag 15 om de politiska gruppernas sammansättning, och som säkert någon kommer att kritisera men som går i den europeiska integrationens riktning. Om vi i Europa går mot större integration finns inga skäl för att man i parlamentet skall ha en politisk grupp bestående av en viss nationalitet.
Ändringsförslag 16 om val av Europeiska kommissionens ordförande har också kommenterats tillräckligt. Här tycker jag att vi har gjort en respektfull tolkning av fördragen, för det är så det måste vara, en tolkning som in i det sista ger parlamentet en möjlighet att med Amsterdamfördragets hjälp ratificera utnämningen av kommissionens ordförande och att detta är en konstitutiv del i valprocessen, vilket också återspeglas i arbetsordningen.
Man kan också framhålla de uttalanden som har gjorts om de stora riktlinjerna i den ekonomiska politiken, och som har fastställs i artikel 99 i Amsterdamfördraget, på samma sätt kan man också erinra om artikel 24 som maximalt tänjer de gränser fördragstexten ger oss.
Vad gäller den höge representanten vill jag inte insistera, eftersom tillräckligt har sagts om hans funktion. Däremot vill jag ta min grupps ändringsförslag till försvar där vi nyanserar, och enligt min mening tar bort, något av den egensinnighet som finns i nuvarande ändringsförslag 29. Vad gäller förbindelserna med andra institutioner, vill jag erinra om att man såväl stärker förbindelserna med de nationella parlamenten som med Regionkommittén och den Ekonomiska och sociala kommittén. Jag vill också nämna ändringsförslag 28 om interinstitutionella avtal som gör att grundläggande handlingar som är viktiga för oss blir en naturlig del i processen, men framför allt får vi öppenhet, rättssäkerhet och direkt tillträde till den vi vill.
Jag talade om öppenhet. I det här sammanhanget har ett nytt kapitel, 17 A, nämnts där de nya normer som fastställs i Amsterdamfördraget klart och tydligt återspeglas. Jag skulle också kunna fortsätta med att kommentera frågorna i den tredje pelaren, de mänskliga rättigheterna och fördragets principer.
Jag vill om än kort direkt övergå till att tala om ändringsförslagens andra del, de ändringsförslag som berör de nya lagstiftande befogenheterna.
Här vill jag poängtera att alla dessa ändringsförslag har två mål. Man vill sätta igång den interinstitutionella dialogen, driva på de interinstitutionella förbindelserna och stötta den nödvändiga men ej formaliserade viljekombinationen mellan kommissionen, rådet och parlamentet. Å andra sidan vill man rationalisera och aktualisera de förfaranden som tidigare fanns.
I all korthet skall jag nämna frågan om rättslig grund. Europeiska folkpartiets grupp, tillsammans med Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, har i den här frågan lagt fram ett ändringsförslag. Fram till nu verkar det som om utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och deras rätt till inblick har burit frukt, och så bör det även fortsättningsvis vara. Vi får inte glömma att en tvist om rättslig grund till syvende och sist ger upphov till en domstolsprocess, och därför bör vi bevara den bild vi har av utskottet för rättsliga frågor och de specifika befogenheter nämnda utskott har.
Fru ordförande, jag nämnde den historiska passiviteten. Med detta övergår jag därmed till tredje delens ändringsförslag. Fabre-Aubrespy har redan kommenterat dem. Eftersom parlamentet tidigare var ett parlament utan befogenheter, har vissa förfaranden rationaliserats medan andra behöver rationaliseras mera. Viljan har dock kommit till uttryck. Vissa reformer kommer som en direkt konsekvens av Amsterdamfördraget att genomföras efter fördragets ikraftträdande, eftersom det handlar om att anpassa jämvikten mellan parlamentets tidigare funktioner, historiska som jag redan sagt, och de nuvarande som medlagstiftare. På det här sättet har vi försökt effektivisera talartid och resurser samt rationalisera och aktualisera den nya teknikens förfaranden.
På tal om resurser, ny teknik och talartid så är min tid ute. Fru ordförande, jag anser att även om arbetet i fråga inte är perfekt och utan att jag ger mitt bifall till alla ändringsförslag, så ger det en klar och tydlig bild av vad denna institution står för. En pådrivande institution, en levande institution och en institution som vet att den befinner sig i centrum av det europeiska bygget.

Ordföranden
Vi har tillfört den här debatten ett antal betänkanden, nämligen de från Ford, Fabre-Aubrespy, Vecchi, Nordmann, Voggenhuber, Fayot, Wijsenbeek och Spiers.

Ford
Fru ordförande! För det första vill jag tacka de tre föredragandena för deras gemensamma betänkande om en förändring av parlamentets arbetsordning mot bakgrund av Amsterdamfördraget. Det innehåller en enorm mängd arbete som kommer att ligga till grund för parlamentets förmåga att utnyttja sin makt fullt ut och, som Corbett säger, tänja dem till gränsen.
Vissa människor i detta parlament beskriver utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet som att se på när färg torkar på 11 språk. Det faktum att många människor anser att detta visas av den hastighet med vilken kammaren tömdes när ni sade att vi skulle tala om regler. Inte desto mindre tänker jag ofta att ledamöterna i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet är detta parlaments scenarbetare - de obesjungna hjältar utan vilka denna institutions politiska stjärnor skulle förlora sin glans.
Corbett och hans kolleger har på ett mycket korrekt sätt beskrivit huvuddragen i sitt betänkande. Jag vill koncenterera mig på aspekter hos de nio andra betänkandena från utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet som har godkänts samtidigt, i synnerhet den serie ändringsförslag som handlar om frågor gällande ledamöters redovisning om ekonomiska intressen.
Genom godkännandet av betänkandet från Nordmann och mitt eget betänkande om kontroll och registrering av lobbyister 1996, tog detta parlament ett enormt steg framåt vad gäller genomblickbarhet och öppenhet. Vi vet nu att varje ledamot har fem skuggor bakom sig. Det finns 3 000 lobbyister som försöker påverka åsikterna hos 600 ledamöter. En dialog med representanterna för arbetstagare och arbetsgivare, konsumentgrupper, producentgrupper, representanter för utländska regeringar och miljö- och människorättsorganisationer är både nödvändiga och önskvärda. Men dialog bör inte förvandlas till äganderätt. Ledamöter får inte betraktas som produkter på hyllan i något slags politiskt storköp, möjliga att köpas av dem som har pengar. I dessa betänkanden fylls ett antal kryphål i detta system igen.
För det första behandlar ändringsförslag 10 i mitt eget betänkande den usla situationen för f.d. ledamöter. Vi har för närvarande en svårbegriplig situation där vissa f.d. ledamöter är hedersledamöter, vilket tidigare har lett till förvirring, där personer betraktar dem som seniorledamöter i denna institution snarare än f.d. ledamöter i denna institution. Mitt ändringsförslag ger presidiet i uppdrag att slå fast rättigheterna och privilegierna för ledamöter, utan åtskillnad.
För det andra har vi ändringsförslag 110 i betänkandet från Wijsenbeek som ändrar på reglerna för intresseförklaring så att ledamöter med direkta ekonomiska intressen muntligen måste deklarera ett sådant intresse innan de talar i ett utskott eller under ett sammanträde.
För det tredje, kommer ändringsförslag 112 i betänkandet från Spiers att göra medlemmar i interparlamentariska grupper ansvariga för att avge en årlig redovisning av varje form av stöd, kontanter eller liknande, som har mottagits av sådana grupper samt göra denna tillgänglig för allmänheten.
För det fjärde, ändringsförslag 111 tar upp två problem. För det första, underlåtenheten hos en liten grupp ledamöter - 9 för 1996 och 21 för 1997 - att lämna en redovisning av sina ekonomiska intressen. Detta skulle betyda att, efter en sista varning från ordföranden, skall deras namn offentliggöras i protokollet från våra förfaranden och därefter, om de fortfarande underlåter att rätta sig efter detta, skulle de avstängas från parlamentet.
Den andra delen klargör att förmåner av ett större värde än 100 ecu måste redovisas. För ögonblicket tycks det råda delade meningar om vad som utgör den nivå vid vilken redovisning som skall krävas.
Slutligen, ändringsförslag 2 från Vecchi klargör att efter val eller utnämning av nya ledamöter, kan inte en valprövning beviljas utan en fullständig redovisning av ekonomiska intressen, och att de inte kommer att tillåtas att ta en vald plats i parlamentet eller ingå i någon delegation innan de har fullgjort redovisning av sina intressen.
Under rådande allmänna opinionsklimat är vi skyldiga våra valkretsar och oss själva att inte bara handla på ett rättvis och korrekt sätt, utan också att tillåta Europas människor att se vad vi gör.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, kära kolleger! Det betänkande som har anförtrotts mig gällde en mycket speciell och mycket liten del av alla de ändringar som i dag föreslås. Det gäller den nuvarande artikel 8 i arbetsordningen, närmare bestämt två punkter i den: punkt 3 och punkt 5 om villkor för parlamentsledamöters entledigande, vilket ibland kan orsaka problem.
Det föreligger viss osäkerhet om att fastställa datum för vid vilken tidpunkt entledigandet gäller, p.g.a. en distinktion som är olycklig ur juridisk synvinkel mellan å ena sidan de formella villkoren för entledigandet - de som till att börja med är resultatet av ett brev och sedan en anmälan i form av ett skriftligt protokoll - och å andra sidan, när detta entledigande börjar gälla, vilket anges i den nuvarande punkt 5 i artikel 8. Anmälan om entledigandet i form av ett skriftligt protokoll är ett nödvändigt villkor för att entledigandet skall vara giltigt. Det är en garanti för parlamentsledamoten och det blir inte fråga om att ändra den.
Däremot har vi frågat oss om vi skulle behålla förfarandet med ett brev om entledigande och notering i protokollet, och vi drog slutsatsen att arbetsordningen kunde förenklas på denna punkt, genom att dels entledigandet anmäls i form av ett protokoll, upprättat i enlighet med nuvarande punkt 3 och utan att det krävs något brev om entledigande, och dels att konstaterandet om vakansen inträder från och med det datum som anges i protokollet beträffande den entledigade ledamoten. Det kommer därför inte längre att föreligga någon tvetydighet på denna punkt, om parlamentet antar ändringsförslag 6, 7 och 9 som föreslagits, och som jag tror utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet till stor del var enigt om.
Jag skulle nu vilja tala om betänkandet i sin helhet och förklara varför jag för min grupp motsätter mig att det antas. Jag skulle helt enkelt vilja säga att betänkandet är en dålig lösning på problemet, och att det på ett oförsiktigt sätt har tagit upp frågor som aldrig ställts.
När det gäller tillämpningen av Amsterdamfördraget vidhåller jag att denna tillämpning dels sker för tidigt, och i det sammanhanget skulle professor Duhamel kunna minnas att parlamentet i den stat han företräder omfattar två kamrar, eftersom det fortfarande förekommer en parlamentarisk diskussion i Frankrike om ratificeringen, dels att de bestämmelser vi skall anta kommer att träda i kraft vid nästa sammanträdesperiod, dvs. innan fördraget har ratificerats, eftersom inga förberedelser har gjorts när det gäller datum för ikraftträdande. Men texten går också längre än Amsterdamfördraget. Det gäller särskilt ändringsförslag 28 där tillämpningen av juridiskt tvivelaktiga interinstitutionella avtal bekräftas. Det gäller också ändringsförslag 67 och 68 om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Betänkandet tar också på ett oförsiktigt sätt upp frågor som inte förekom i uppdraget från ordförandekonferensen. Det gäller ändringsförslag 90, som innebär att ändringsförslag som ömsesidigt utesluter varandra är otillåtliga, en mycket osäker bestämmelse. Det gäller också ändringsförslag 96 enligt vilket utskotten så långt det är möjligt skall återspegla kammarens sammansättning. Det gäller vidare ändringsförslag 14 om misstroende mot den ena eller andra av våra ansvariga kolleger i parlamentet, samt ändringsförslag 78. Jag har lagt fram dessa olika invändningar i en avvikande mening och jag uppmanar de kolleger som eventuellt är intresserade av denna fråga att hänföra sig dit.

Vecchi
Fru ordförande! Genom praxis för utövandet av funktionerna för myndighetskontroll har en rad rutiner och prejudikat fastställts som på ett vittgående sätt tolkar både vad som föreskrivs i akten av den 20 september 1976 och det som fastslås i artiklarna 7 och 8 i Europaparlamentets arbetsordning.
På så sätt har kontrollen av giltigheten hos det mandat de valda till Europaparlamentet har, villkoren för mandatets upphörande och hela innebörden i ledamöternas ställning fått mer substans.
Naturligtvis rör det sig om ett komplicerat ämne där en mängd gemenskapsregler - fastställda i fördragen och i parlamentets arbetsordning - och nationella regler skär varandra. Det finns dessutom talrika omfattande " gråzoner" där gränserna mellan nationell befogenhet och gemenskapsregler inte alltid är klara.
Det kommer att uppstå större säkerhet om befogenheter och ansvarsområden när dels det enhetliga valförfarandet och dels en gemensam stadga för ledamöterna träder i kraft.
I alla fall har utskottet för arbetsordningen uppdragit åt mig att utarbeta ett betänkande - som sammanfaller med det gemensamma betänkande vi diskuterar i dag i ändringsförslag 2, 3, 4, 5 och 8 - för att använda allt utrymme fördragen för närvarande medger för att utöka Europaparlamentets befogenhet maximalt i syfte att övervaka att parlamentets sammansättning är och förblir den väljarna faktiskt önskar sig och att det inte förekommer olagliga störningar som gör att man inte kan utöva parlamentsmandatet till fullo.
I några av ändringsförslagen föreslås i första hand att praxis som redan har tillämpats under denna mandatperiod skall skrivas in i arbetsordningen, såsom till exempel kravet på underskrift av förklaringar om icke oförenlighet och ekonomiska intressen.
I andra hand är avsikten att hävda parlamentets makt att övervaka de avgångar som förekommer på nationell nivå.
Slutligen, ger man parlamentet verktyg för att kräva ett lojalt samarbete av medlemsländernas myndigheter vid överföring av all information som kan påverka utövandet av mandatet, gällande nationella vallagar eller anförtroendet av nationella uppdrag åt ledamöter i Europaparlamentet.
En särskild betydelse har ändringsförslag 4, genom vilken parlamentet kan samverka med de nationella myndigheterna och förfaringssätten i de rutiner som kan leda till att en ledamot skiljs från mandatet i Europaparlamentet.
Genom att anta dessa ändringar tar man ytterligare ett steg mot skapandet av en verklig gemenskapsordning för Europaparlamentets ledamöters ställning, ett grundläggande villkor för att våra institutioner skall fungera på rätt sätt och för att stärka Europaparlamentets roll.

Nordmann
Fru ordförande! Jag vill först av allt presentera min - kvantitativt sett blygsamma - andel i detta gemensamma betänkande. Den gäller de preciseringar som behövde göras i vår arbetsordning när det gäller att uttrycka en avvikande mening, och jag välsignar organisationen av arbetet som gör att ni är ordförande för sammanträdet, eftersom vi i en tidigare mandatperiod hade en avvikande mening och stötte på svårigheter med att tillämpa arbetsordningen i dess nuvarande skick, såsom den fortfarande ser ut i sin allmänna hållning.
Det handlade alltså, och handlar fortfarande, om att ange villkoren för hur denna avvikande mening kan införas i motiveringen, och den allmänna idén var att återanvända teknik och modell, om jag så får säga, från röstförklaringen i den skrivna formen av arbetsordningen, dvs. med en exakt gräns för hur många ord som får användas.
Det återstod också att på sätt och vis lokalisera var den avvikande meningen, den avvikande uppfattningen, uppstått. Denna uppfattning måste uttryckas i samband med omröstningen om hela texten i utskottet. Det är det tillfälle då man går från drömmar, tankar eller förhoppningar till en fullständigt identifierbar formell uppfattning. Om vårt arbete skulle vara otillräckligt och inte omfatta de olika situationer som skulle kunna uppstå krävs det naturligtvis en bedömningsinstans, och vi ansåg att utskottets ordförande skulle kunna döma i de tvister som skulle kunna uppstå, trots en förbättring av arbetsordningen. Det är innehållet i ändringsförslag 99, som innebär ett förtydligande av punkt 3 i artikel 146.

Voggenhuber
Fru ordförande, kära kolleger! Naturligtvis är det riktigt när man fastställer eller förebrår oss att detta betänkande siktar långt utöver det som Amsterdamfördraget kräver, och därigenom också går utöver sin uppgift. Men det är inte mitt verkliga problem. Min kritik rör den anda som ligger bakom dessa ändringar. Jag tror att vi när det gäller en så omfattande ändring av arbetsordningen måste fråga oss om detta verkligen leder till en demokratisering av parlamentet.
Minoriteternas rättigheter är en prövosten för den demokratiska kulturen i ett parlament. Har de här stärkts eller försvagats? Jag tror att man lätt kan se att rättigheterna har inskränkts för de mindre grupperna och minoriteterna genom de talrika ändringarna, att de enskilda ledamöternas rättigheter inte växer, och att majoritetens rättigheter och byråkratiseringen av parlamentet ökar. Jag anser att det är beklagligt att majoriteten i kammaren här utnyttjar tillfället inte för att inleda viktiga steg för att demokratisera parlamentet, utan snarare för att avdemokratisera det.
När Corbett framhäver kommissionens ställning, framför allt i den kommande integrationen, och till slut siktar på en europeisk regering, då bör han, tror jag, också notera att en sådan regeringsställning får konsekvenser för parlamentet, nämligen genom att parlamentet delas in i opposition och regeringspartier. Detta, tror jag, gör frågan så prekär att minoriteternas rättigheter här inte utökas, utan inskränks.
Det finns talrika exempel på detta. Jag vill nämna tre: Misstroendevotumet i kammaren mot ledande tjänstemän - en enskild grupp har inte ens rätt att uttrycka sitt misstroende - underskrifterna för dem som stöder olika initiativ höjs från 29 till 32, inlämnandet av resolutionsförslag försvåras. Detta är motsatsen till en demokratisering av kammaren. Det är ett försök från majoritetens sida att skaffa sig fördelar, och jag beklagar denna utveckling, eftersom den inte är bra för Europaparlamentet, i varje fall inte för dess demokratiska kultur.

Fayot
Fru ordförande! Jag skulle vilja tala om artikel 168 (ny) dvs. ändringsförslag 109 som är resultatet av ett initiativbetänkande. Det handlar om den sista artikeln i vår arbetsordning och gäller bilagorna. Bilagorna är inte riktigt arbetsordningen, men är ändå en del av den, och vi har med denna nya artikel 168 velat försöka klargöra strukturen i bilagan genom att dela upp den i tre avdelningar:
en första del som gäller bestämmelser för tillämpning av regler och bestämmelser som har antagits genom enkel majoritet av kammaren, -en andra del som gäller bestämmelser som har antagits genom tillämpning av specifika normer i själva arbetsordningen och särskilt - man ger detta exempel som förklaring - artikel 9 som gäller reglerna för uppförande. Tillämpningen av reglerna för uppförande antas med absolut majoritet. I vår arbetsordning ingår också bestämmelser om permanenta och tillfälliga utskott som kan inrättas av ordförandekonferensen och genom artikel 135 i vår arbetsordning, -en tredje del som gäller interinstitutionella avtal och en rad förfaranden som gör det möjligt att organisera parlamentets arbete.Jag tror att bilagorna blir tydligare och mer lättlästa med denna uppdelning.
Tillåt mig, ordföranden, förlåt fru ordförande, att lämna en sista kommentar. Vi talar om åtta betänkanden från utskottet för arbetsordningen i anslutning till betänkandet från Corbett-Palacio-Gutiérrez. Det är ett sätt att rensa lådorna hos utskottet för arbetsordningen. Jag anser inte att det är särskilt användbart, men det är bättre än ingenting.

Ordföranden
Tack, herr Fayot. Jag märker att genom att ändra er till " fru ordförande" har ni redan tillämpat Corbetts förslag.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag säger ordförande, eftersom den plats ni innehar motsvarar en funktion. Vi borde därför inte betrakta er som person utan som en funktion.
Fru ordförande! Jag skall nu återgå till mitt modersmål, nederländskan, eftersom arbetsordningen är skriven på samtliga våra språk och jag tror att vi skall hålla oss till det.
Låt mig börja med att säga att jag inte kommer att tala om mitt eget betänkande. Det har redan Ford gjort på ett utmärkt sätt för mig. För mig är det självklart att man också tydliggör för kollegerna när man talar om ett ämne som man involverad i.
Låt mig därför i stället börja med att komplimentera Corbett för det stora och mycket komplicerade arbete som han har utfört. Det gäller också, men i en annan omfattning, för de båda medföredragandena, Palacio och Gutiérrez Díaz, där det förväntades av den senare att han skulle företräda de mindre grupperna. Jag måste ärligt talat säga att jag inte har märkt så mycket av det.
Låt oss konstatera att parlamentet med denna revidering verkligen har tagit ett steg framåt, då det gäller att bli ett riktigt parlament, men att det ännu inte blivit fullvuxet och att denna allmänna revidering därför egentligen kommer litet till korta. Varför säger jag det? Därför att vi fortfarande delar upp våra debatter i småbitar, där alla nationaliteter och alla partier och alla grupperingar får ordet separat och inte endast en företrädare för gruppens räkning som kan ge ett verkligt grundläggande bidrag till debatten och där samtidigt ingen verklig dialog med rådet och kommissionen äger rum där parlamentet säger något, rådet eller kommissionen reagerar på det och där sedan en andra omgång också är möjlig för oss.
Den sista kommentaren är avsedd för Voggenhuber. Han överdriver, det är ingen arbetsordning för de stora grupperna. Den bekräftar bara den nuvarande situationen. Jag ber om ursäkt för min överträdelse. Det berodde på rådets förbiseende.

Spiers
Herr ordförande! Jag skall tala om vad som var mitt försök att uppnå parlamentarisk odödlighet i form av betänkandet från Spiers, men vad som nu endast blivit ändringsförslag 112 i detta mycket större betänkande.
För några år sedan ombads utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att till interparlamentariska grupper tillhandahålla de regler som förpliktigar enskilda ledamöter att uppge alla mottagna externa stöd. Detta visade sig vara förvånansvärt svårt, delvis på grund av att man inte kunde enas om en definition på en interparlamentarisk grupp, och delvis på grund av att vissa grupper registrerade som interparlamentariska grupper med gruppordförande inte mottog externt stöd medan vissa andra grupperingar av ledamöter som inte ansågs vara interparlamentariska grupper mottar sådant stöd. Ändringsförslaget talar därför om grupperingar av ledamöter, både interparlamentariska grupper och andra inofficiella grupperingar. Dessa kommer inte att vara skyldiga att uppge varje stöd som de mottar vare sig i kontanter eller någon annan form som t ex sekreterarhjälp, forskningsstöd och så vidare.
Sådana grupperingar i Europaparlamentet spelar ofta en värdefull roll. Det föreligger inte något stort problem med de interparlamentariska grupperna och den nuvarande arbetsordningen som kräver att ledamöter uppger varje form av betydande stöd som de erhåller, skulle innefatta stöd som de mottar även inom en interparlamentarisk grupp. Det finns emellertid bekymmer med de interparlamentariska grupperna, och det finns en klar brist på öppenhet. Dessa förändringar av reglerna bör göra det hela mycket mera öppet.
Slutligen, har kvestorerna ansvaret för att utforma detaljerade regler. Dessa bör inbegripa ett krav på att grupper som erhåller externt stöd måste arkivera sina protokoll och närvarolistor för Europaparlamentet, och att dessa bör vara offentliga. Detta skulle göra det möjligt för var och en att konstatera vem som kan tänkas påverka vem.

Spencer
Fru ordförande! Min uppgift å utskottet för utrikes- säkerhets- och försvarsfrågors vägnar är mycket lätt. Våra förslag har både godtagits och nu förklarats av föredragandena. Det är vår övertygelse att det är en legitim rättighet för detta parlament att debattera, att föreslå och att ifrågasätta åtgärder vidtagna av den verkställande makten i utrikesfrågor, vare sig det är kommissionen eller rådet.
Den höga representanten kommer att vara nyckeln, och det är enligt min mening en mycket brådskande fråga att hålla en bekräftande utfrågning tillsammans med ordförandena för utrikesutskotten i medlemsstaternas parlament för att undersöka mandatet och målsättningarna för den segrande kandidaten, vem han eller hon än är, när väl den höga representanten är utnämnd.
Det tycks mig också - och vi tar upp detta i vårt förslag till yttrande - att ett liknande förfarande bör finnas tillgängligt för oss gällande utnämningen av speciella representanter, sändebud och EU-ambassadörer. Därför kan jag helhjärtat stödja dessa förändringar av reglerna.
Jag vill göra ett personligt inlägg och föreslå utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet något som den kan tänkas vilja överväga under nästa parlament. Jag noterar en smygande ökning av makten hos ordförandekonferensen över detta parlaments interna organisation, en ökning av makten på bekostnad av presidiet, utskottsordförandekonferensen, kvestorerna och allra viktigast, över denna plenarförsamling.
Jag har haft tillfälle att se ordförandekonferensen i arbete. Den är ständigt överhopad med arbete och ofta dåligt informerad. Att göra ordförandekonferensen till den slutliga skiljedomaren för alla beslut i detta parlament är ett missbruk och ett misstag. Jag är full av beundran över ledarna i de två stora grupperna, men, för att använda terminologin inom Världshandelsorganisationen, dessa är de två stora elefanterna i parlamentet. De kan inte vara experter på allting. De leder båda komplicerade koalitioner. Deras gemensamma röststyrka i ordförandekonferensen leder till att detta parlament styrs av ett " de förvirrades överhöghet" .
Det blir en verklig prövning för den demokratiska livskraften hos detta parlament om den kan se sitt ledarskap i ögonen, och förändra sin arbetsordning i enlighet med detta under nästa mandat.

Theato
Fru ordförande! Först mitt erkännande och mina lyckönskningar till föredragandena för deras omfattande arbete! Ändringen av arbetsordningen syftar huvudsakligen på de förändringar som Amsterdamfördraget för med sig. Budgetkontrollutskottet har bara föreslagit några få ändringar, ty Amsterdamfördraget förändrar varken förloppet eller naturen i förfarandet beträffande ansvarsfrihet i någon större utsträckning. Endast två ändringsförslag har lämnats in. Det första gäller det institutionella ansvaret för att underlåta att ta hänsyn till styrekonomens nekande att ge sitt godkännande, vilket vi åter vill ha omplacerat till institutionens ordförande. För det andra klargörs det att det inte finns någon växelverkan mellan följderna av ansvarsfriheten och förfarandet inom ramen för artikel 138b i EG-fördraget, för att uppmana kommissionen att komma med ett initiativbetänkande om lämpliga lagförslag. Tyvärr har dessa båda förslag hittills inte antagits.
Nu har sakerna dock utvecklats vidare. När kommissionen under december förra året förvägrades ansvarsfrihet, uppenbarades en rad oförenligheter mellan fördragets bestämmelser och bilaga V i arbetsordningen. Dessa oförenligheter måste genast hävas, för att garantera ett korrekt förlopp och en avslutning på förfarandet beträffande ansvarsfrihet. Vi får gratulera utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet till att ha tagit på sig detta problem med iver och grundlighet. Vi avvaktar med fullt förtroende Fayots snara betänkande, som kommer att ge oss upplysningar i denna svåra fråga.

Heinisch
Fru ordförande, kära kolleger! Utskottet för framställningar uppmanar eftertryckligen utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att vid anpassningen av Europaparlamentets arbetsordning till bestämmelserna i Amsterdamfördraget ta hänsyn till följande punkter. Utskottet för framställningar välkomnar, med hänvisning till artikel 157.1 andra stycket i Europaparlamentets arbetsordning, de av utskottsordförandekonferensen utarbetade direktiven om behandling av framställningar genom parlamentets särskilda utskott.
Det är emellertid nödvändigt att fortsätta att bygga ut det framgångsrikt påbörjade samarbetet mellan Europaparlamentet och den europeiska ombudsmannen, och också förankra det med tillräcklig precision i arbetsordningen. Vi föreslår därför att man preciserar bilaga VI, (Ständiga utskotts ansvarsområden) och fastlägger ansvarsområdet för utskottet för framställningar när det gäller förbindelserna med ombudsmannen. Dessutom anser vi att det i kapitel XX, artikel 161 (Ombudsmannens verksamhet) bör skrivas in närmare bestämmelser för framläggandet av årsberättelser och särskilda rapporter inom ramen för ombudsmannens verksamhet.
Det är viktigt att i arbetsordningen ta upp mer exakta bestämmelser för framläggandet av årsrapporter och särskilda rapporter från ombudsmannen samt Europaparlamentets granskning av dem. Om ombudsmannen i framtiden skulle lägga fram ett större antal del- och specialrapporter i mycket speciella frågor, vädjar vi om att de inte alla obetingat skall diskuteras i kammaren. Några av de frågor som tas upp i dessa betänkanden skulle kunna behandlas mer effektivt om man tillämpade förenklade, snabbare förfaranden, som i förekommande fall också måste utarbetas. Dessa förfaranden skulle kunna planeras analogt med artikel 44 eller 52 i arbetsordningen.
Avslutningsvis vore det lämpligt att i arbetsordningen föreskriva förfaranden för brådskande behandling av betänkanden från den europeiske ombudsmannen, framför allt i samband med att de tas upp på föredragningslistan för kammarens sammanträde. Jag tackar föredragandena och hoppas att våra förslag kommer att tas med.

Rothley
Fru ordförande! Mitt tack till föredragandena är förknippat med kritik på en punkt: Utskottet föreslår att godkännandet av kommissionens ordförande och av kommissionen i sin helhet skall ske med namnupprop. Det är ett allvarligt fel! Bakom bestämmelser finns det tankar, idéer, koncept, mål och strategier. Vad tänkte stats- och regeringscheferna när de en gång skrev in i fördragen att omröstning om förslag beträffande misstroendevotum skall förrättas med namnupprop? Tanken bakom detta är helt klar. I händelse av omröstning med namnupprop sönderfaller detta parlament i nationella delegationer och politiska grupper. Därigenom sätts parlamentet under tryck och kan på så vis kontrolleras. Det är det som är avsikten med en omröstning med namnupprop.
Nu skall vi införa det vid omröstningen om kommissionens ordförande och om kommissionen i sin helhet. Därigenom utsätter även vi oss för tryck och vi blir kontrollerade. Det är det som blir resultatet! Vi skulle vara starkare som parlament om omröstningen vore hemlig. För övrigt skulle även kommissionen vara starkare, om omröstningen vore hemlig. Denna omröstning skulle inte få rykte om sig att vara en framtvingad omröstning. Därför anser jag att det är ett svårt fel. Jag kan inte föreställa mig att kollegerna verkligen vill det.
Därför vädjar jag om att man stöder de ändringsförslag som syftar till att omröstningen skall vara hemlig.

Palacio Vallelersundi
) Fru ordförande! Europeiska folkpartiets grupp röstar för de ändringsförslag som utskottet för arbetsordningen har lagt fram. Inte desto mindre har vi vissa ändringsförslag - ändringsförslag 125 och följande - som till största delen är av tekniskt natur och som vi följaktligen hoppas får tillräcklig majoritet i kammaren.
Jag skulle här vilja kommentera Rothleys, å Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar, alltid intressanta anmärkningar. Som vanligt har han rätt. Även om det är sant att man skulle kunna argumentera att godkännandet av Europeiska kommissionens ordförande är så viktigt att en omröstning borde inramas av någon slags yttre symbolism och att omröstningen med namnupprop av tradition alltid har haft en sådan betydelse. Med förbehåll för detta skall vi granska den socialdemokratiska gruppens förslag.
Å Europeiska folkpartiets grupps vägnar vill jag framhålla några av de punkter där gruppen antingen inte instämmer med utskottet för arbetsordningens yttrande, eller där vi har lagt fram ett ändringsförslag med nyansskillnader, dock ej tekniska nyanser utan politiska sådana. Tittar vi på de tre grupperna med ändringsförslag är de politiska ändringsförslagen emot en " intern misstroendeomröstning" som fastställs i ändringsförslag 14. Vi menar att detta inte medför några förbättringar, det är i själva verket ett instrument som komplicerar mer än det underlättar.
Ändringsförslag 124 om interparlamentariska delegationer, som har lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, vittnar om stora rättsliga brister. Det går inte att i en delegation, som till syvende och sist är ett av kammaren utsett organ, utnämna några förstaklassens ledamöter, i det här fallet ledamöter från parlamentets administrativa ledning utsedda av kammaren, och några andraklassens ledamöter som skulle utses av ordförandekonferensen. Europeiska folkpartiets grupp förstår idén bakom ändringsförslaget, men vi anser att de demokratiska principerna alltid bör vara förhärskande i alla parlamentets organ och att de bör respekteras även i de interparlamentariska delegationerna.
Beträffande utnämningen av högste chefen har vi lagt fram ändringsförslag 129 som bättre nyanserar och tar hänsyn till fördraget än vad som görs i utskottet för arbetsordningens ändringsförslag.
Beträffande de lagstiftande ändringsförslagen är Europeiska folkpartiets grupp helt emot det ändringsförslag som berör artikel 53 om rättslig grund och följaktligen är vi även emot ändringsförslag 38.
Med anledning av den tredje gruppen ändringsförslag rörande de direkta konsekvenser vår nya ställning som medlagstiftare för med sig vad gäller tid, bättre resurshantering, översättning samt anpassning till ny teknik så har Europeiska folkpartiets grupp lagt fram ändringsförslag 144, där vi nyanserar och gör förarbetena mera flexibla. En stor majoritet är emot de ändringsförslag som vill ta bort artikel 90 och minutanförandena i artikel 78.
Fru ordförande, avslutningsvis vill jag säga ett ord om reformens ikraftträdande. Vi måste, som Fabre-Aubrespy redan har nämnt, vara medvetna om att ikraftträdandet av dessa ändringar måste vänta till Amsterdamfördragets ikraftträdande. Det är nödvändigt att ett ändringsförslag in voce eller ett tekniskt ändringsförslag som tar hänsyn till detta enhälligt antas före torsdag. Å Europeiska folkpartiets grupps vägnar föreslår jag därför att alla ändringsförslag träder i kraft vid den första sessionen efter Amsterdamfördragets ikraftträdande.

De Clercq
Fru ordförande, ärade kolleger! Mitt inlägg, jag har bara en minut, kommer att begränsas till en punkt i samband med de befogenheter som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har, närmare bestämt att fastställa den rättsliga grunden. Ni känner till att fram till i dag är alla parlamentariska utskott tvungna att inhämta yttrande från utskottet för rättsliga frågor vid osäkerhet om den rättsliga grunden. För närvarande föreligger via ändringsförslag 38 ett förslag om att vid tvister ersätta detta yttrande med att endast informera utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om detta. Det är en mycket farlig negativ utveckling. Om varje utskott för sig kan börja bestämma den rättsliga grunden kommer detta att leda till ännu fler befogenhetskonflikter utskotten sinsemellan, och en konsekvent linje från Europaparlamentets sida om på vilken grund eller på vilken artikel i fördraget det grundar sitt beslut kommer att vara långt borta. Min grupp har därför lagt fram ändringsförslag 138 på nytt där utskottet för rättsliga frågor måste höras, inte informeras, vid händelse av tvist om den rättsliga grunden. Argument mot detta kring så att säga den meningslösa förseningen fångas upp av ett brådskande förfarande som är bifogat ändringsförslaget. Jag hoppas därför också att detta ändringsförslag kommer att bli godkänt.

Sjöstedt
Fru ordförande! I detta omfattande arbete är ju en mycket stor del av förslagen rena förbättringar, eller nödvändiga anpassningar till en ny situation med Amsterdamfördraget. Det finns dock även flera politiska delar där man försöker gå mycket längre genom att ge Europaparlamentet mer makt än vad det egentligen finns grund för i texten i Amsterdamfördraget. Dit hör exempelvis ändringsförslag 60 som berör avtal mellan arbetsmarknadens parter, ändringsförslag 69 om rådets utrikespolitiska representant och ändringsförslag 16 om kommissionens ordförande. Det är inte acceptabelt att man försöker gå längre än vad fördraget egentligen medger.
Det finns andra förslag i betänkandet som inte heller är acceptabla. Det gäller inte minst ändringsförslag 90 om att en grupp inte skall kunna lägga fram ändringsförslag med olika politisk inriktning. Jag tror att många här inser att den typen av censur inte är önskvärd. Vi vet alla hur olika uppfattningar som kan rymmas inom våra olika partigrupper. Jag hoppas därför att det förslaget kommer att falla på ett eller annat sätt.
Jag tycker också att man här borde ha tagit chansen att slå fast att parlamentets ordförande skall utses på fem år, så att man slipper denna märkvärdiga process som innebär att de stora grupperna delar uppdraget i två hälfter.

Crowley
Fru ordförande! Jag vill tacka de föredragande för deras enastående arbete inom detta område och, trots att jag inte instämmer i mycket av vad de utfört eller deras slutsatser, uppskattar jag deras flit och deras ansträngningar för att finna kompromisser där sådana är möjliga.
Som det redan har påpekats av andra talare inom parlamentet, finns det ett antal motsägelser och beståndsdelar inom detta kombinerade betänkande som kommer att orsaka svårigheter i framtiden. Jag vill speciellt be ledamöterna rikta uppmärksamheten mot frågan om huruvida vi väljer kommissionens ordförande eller om vi godkänner nomineringen av kommissionens ordförande. På samma sätt kan detta förslag om att ordförandekonferensen med tre femtedelsmajoritet, företräda de minst tre grupper, inför plenarförsamlingen föreslå - som agerar med absolut majoritet - att frånta varje vald befattningsinnehavare dennes ställning inom parlamentet. Jag anser det vara löjligt att någon som är vald av parlamentet - av enskilda ledamöter här i parlamentet - kan tvingas avgå genom ett beslut av ordförandekonferensen. Jag har inga invändningar om tre femtedelar eller tre sjättedelar eller tre sjundedelar av parlamentet beslutar att avsätta sådana befattningsinnehavare, men om ordförandekonferensen gör detta är det fullständigt galet. På samma sätt bör rollen hos EU: s höge representant tför utrikespolitiken och de speciella befattningsinnehavarna också vara en fråga som bör hänskjutas till detta parlament. Vi inför nya restriktioner som vi inte har makten att göra enligt fördraget.
Jag är förtjust över att min grupps ändringsförslag gällande de antal som krävs för bildandet av grupper har godkänts, och jag hoppas också att ledamöter kommer att rösta för det minutlånga talet i inledningen av det första sammanträdet vid varje plenarsammanträde vilket ger oss möjligheten att ta upp frågor som är av vikt för våra egna medlemsstater.
Det är viktigt för oss att garantera att vår nya arbetsordning är otvetydig, direkt och gör det möjligt att fungera med de faktiska maktbefogenheter som vi har och inte försöka skapa nya. Allra viktigast, man måste komma ihåg att värdigheten hos ledamöterna i detta parlament och deras rättigheter som valda företrädare för Europas folk måste komma i främsta rummet vid varje formulering av våra regler.

Hager
Fru ordförande! Föredragandena har gjort ett grundligt och omfattande arbete - alltför omfattande anser jag, eftersom de föreslagna ändringarna går utöver de reformer som finns i Amsterdamfördraget och därigenom också utöver det uppdrag som de har fått. Många av ändringsförslagen har eliminerats redan i utskottet, men det återstår några som oroar mig.
En punkt ligger mig särskilt varmt om hjärtat. Just Europaparlamentet, som med all rätt har förbundit sig till att skydda minoriteterna, borde inte glömma bort denna målsättning när de umgås med minoriteterna i den egna kammaren. Förslagen om ändringen av gruppbildningen, och även den övergripande ökningen av de erforderliga underskrifterna från 29 till 32, utgör en orättfärdig försvagning av de små grupperingarna, vars betydelse för åsiktsmångfalden i en demokrati blivit allt tydligare just på senare tid.

Bonde
Fru ordförande! I dag utnämns kommissionärerna av varje enskild medlemsstat. Ritt Bjerregaard är Danmarks företrädare, och en ny majoritet i Folketinget kan skicka en ny företrädare nästa gång. Så till syvende och sist är det våra väljare som indirekt utnämner den danska kommissionsledamoten. I och med Amsterdamfördraget godkänner parlamentet förslaget från medlemsstaterna, och det är denna befogenhet som nu skall skrivas in i arbetsordningen. Men nu säger parlamentet att vi i stället skall välja eller avvisa kommissionen. Kommissionen skall inte längre bara vara ett resultat av medlemsstaternas beslut, utan i praktiken vara en gemensam regering för EU. Kommissionen skall väljas av parlamentet nästan på samma sätt som ett nationellt parlament väljer en regering. Detta är inledningen till en förbundsstat med ett gemensamt parlament och en gemensam regering. Parlamentet räknar med att man kan förkasta de namn som kommer från medlemsstaterna, när dessa inte överensstämmer med majoritetens hållning. Parlamentet vill i praktiken flytta befogenheten att utnämna kommissionen från de nationella parlamenten och regeringarna till denna överstatliga församling. Detta strider mot Amsterdamfördraget, och är därför olagligt. Parlamentet kan inte bara på eget bevåg ta makten från medlemsstaterna. Junirörelsen röstar därför emot den nya arbetsordningen, och vi uppmanar medlemsstaterna till att protestera mot parlamentets försök att förvandla de nationella parlamenten till ett slags mindre betydande landsting.

Wibe
Fru ordförande! Jag vill först, i likhet med många andra, säga att de tre föredragandena har gjort ett alldeles utmärkt arbete. Jag instämmer till 99 procent i det som har producerats. Jag vill emellertid anmäla en avvikande åsikt på två punkter.
Det första gäller ändringen att man inte längre skall få bilda en politisk grupp med ledamöter från bara ett land. Det är för mig helt omöjligt att finna ett rationellt skäl för denna förändring. Man motiverar den med att stora länder inte skall ges en fördel, men det är ju ologiskt och ohållbart, eftersom stora länder alltid har en fördel, t.ex. när det gäller att samla 29 underskrifter för att lägga fram ett förslag. Det enda rationella skäl som jag har funnit för denna förändring är politiskt, nämligen att föredragandena vill utplåna möjligheten att forma en nationell grupp, just för att tona ned de nationella politiska skillnaderna i denna församling och därmed skapa en mer europeisk karaktär. Det kan vara en lovvärd ambition att göra detta, men det är direkt felaktigt att införa en politisk ambition i en arbetsordning. En arbetsordning bör vara politiskt neutral. Av den anledningen kommer jag att rösta emot detta ändringsförslag.
Den andra ändringen som jag också tycker är onödig är den som säger att en politisk grupp inte får lägga fram förslag som är motstridiga. Jag tycker att det redan är tillräckligt svårt att lägga fram förslag i denna församling. Denna förändring skulle göra det ännu svårare. Jag tycker inte att vi på detta sätt skall göra denna kammare mindre demokratisk. Dessutom är det så, att den effektivitetsvinst som kan göras med denna förändring är helt försumbar. Det är nämligen högst en tusendel av alla de omröstningar som vi utför som är på detta sätt, dvs. motsägelsefulla. Dessa två ändringar kommer jag således att rösta emot.

Manzella
Fru ordförande! Det förtjänstfulla arbete våra tre föredragande har utfört bekräftar än en gång den nödvändiga funktion parlamentens självreglering har för utvecklingen av konstitutionella regler. Amsterdamfördraget, förutsatt att det träder i kraft, får på så sätt också en första uttolkning som bestyrks av denna församling och föregår de utomparlamentariska domarna och praxisen.
Mot denna bakgrund måste man fästa en mycket speciell uppmärksamhet på de nya lagstiftningsrutinernas regelmässiga gestaltning, eftersom nästa mandatperiod säkerligen kommer att bli den, då det lagstiftande parlamentet helt vigs in i ett tvåkammarsystem där det blir jämställt med rådet. Närmare bestämt framstår den nya medbestämmanderutinen som utvecklad i sin fulla kraft i detta projekt, i överensstämmelse med den resolution detta parlament har antagit i frågan och även med det gemensamma interinstitutionella uttalande som befinner sig på ett framskridet utvecklingsstadium. Jag måste dock instämma i tilläggsyrkandet till artikel 66, som syftar till att identifiera kommissionens roll i den så kallade informella förlikningen.
I gemenskapens system är det helt visst en anomali att monopolet på lagstiftningsinitiativ ligger i kommissionens händer: det är dock en lyckosam anomali om man uppmärksammar krisen för lagframställningen i många nationella parlament. Kommissionens ställning som tredje part i relation till de två lagstiftande organen utgör faktiskt redan i sig en sambands-och homogenitetsfaktor för reglerna med sitt ständiga åberopande av lagförslagets ratio . Denna ställning måste därför vara för handen under hela lagstiftningsprocessen.

Fayot
Herr ordförande! Detta parlament är ungt. Det är en grundläggande skillnad mot de nationella parlamenten som har fungerat i århundraden.
Tjugo år, det är knappt någon årsdag att fira, det är ännu inte någon förståndig ålder. Därför är arbetsordningen så viktig, den utgör en stadga för vårt gemensamma liv. För att demokratin skall fungera måste den, trots våra meningsskiljaktigheter, respekteras såväl bokstavligen som bildligen. Man kan inte låta den följa den politiska konjunkturen, utan dess trovärdighet beror på en daglig beständig tolkning och en daglig tillämpning. Därför måste arbetsordningen också utvecklas och förenklas och vi måste underlätta förfarandena, så att de blir snabbare och effektivare. Vi måste undvika att den används för att politiskt blockera en parlamentarisk institution avsedd att fatta lagstiftningsbeslut.
I ett parlament där det inte förekommer någon regeringsmajoritet över fem år till exempel, men där det alltefter ämnen utformas reservmajoriteter, är enkelhet och öppenhet i förfarandena grundläggande för att den allmänna opinionen skall förstå våra åtgärder. Jag kan därför inte acceptera Voggenhubers förebråelse om att denna ändring av arbetsordningen skulle medföra mindre demokrati. Jag anser att man här har uppnått en balans mellan å ena sidan demokratin och å andra sidan effektiviteten.
Jag skulle vilja göra en sista kommentar, herr ordförande, till följd av vad Spencer sade i denna debatt: vid omstruktureringen av utskotten under nästa mandatperiod är det fråga om att avskaffa utskottet för arbetsordningen och låta det gå upp i ett annat utskott. Jag beklagar en sådan fusion och tror för min del att det skulle vara bättre att skapa ett verkligt konstitutionellt utskott inom Europaparlamentet, som tar hand om alla de frågor som har att göra med hur arbetet i parlamentet fungerar. Jag tror att det är viktigt för att smörja hjulen i våra tillämpningar.
Tillåt mig i min egenskap av ordförande i utskottet för arbetsordningen att göra en sista kommentar om den kontroversiella frågan om ikraftträdandet. Jag anser, och de tre föredragandena är överens med mig, att vi måste se till att detta paket med ändringsförslag för reglerna träder i kraft parallellt med Amsterdamfördraget. Det finns här två serier bestämmelser, dels de som gäller anpassningen av arbetsordningen till Amsterdamfördraget, dels de som inte behöver denna nya bas i Amsterdamfördraget. Jag tror därför, herr ordförande, att det för enkelhets skull är bättre att genomföra detta parallellt med Amsterdamfördraget.

Oreja
Herr ordförande! Kommissionen är medveten om att arbetsordningen är en fråga som i första hand berör kammaren och organisationens självständighet. Nåväl, kommissionens roll i det lagstiftande arbetet ger oss dock ett rättmätigt intresse i arbetsordningen, eftersom vi på något sätt känner oss berörda.
Jag vill börja med att varmt tacka de tre föredraganden. Tack vare ert arbete får parlamentet en ny arbetsordning anpassad till de viktiga förändringar som föranleds av Amsterdamfördraget, särskilt beträffande lagstiftningsförfarandet, och det är en text som kan tillämpas så snart som fördraget träder i kraft. Jag vill framhålla utskottet för arbetsordningen och det engagemang man där visat för att klargöra och förenkla förfaranden utan att förglömma hur viktigt det är att de olika grupperna kan nå en överenskommelse. Jag förstår också parlamentets rättmätiga önskan - som kommit till uttryck även vid andra tillfällen, såväl vad gäller Enhetsakten som Fördraget om Europeiska unionen - om att få ut det mesta möjliga av de nya möjligheter Amsterdamfördraget ger vid handen för att sedan ge dem form i den nya texten. Jag tycker att Corbett slog huvudet på spiken med sin bild av ett gummiband som tänjs ut och dras ihop men som inte bör vara alltför spänt så att det går av.
Låt mig ta upp några för oss särskilt beaktansvärda aspekter i den nya arbetsordningen. För det första känner vi oss en smula oroade över de nya normerna för granskning av kommissionens förslag om grundläggande rättigheter samt subsidiaritets-och proportionalitetsprinciperna. Den föreslagna regeln är enligt vår mening något vag, eftersom den begränsas till att fastställa att när parlamentet anser att ett förslag från kommissionen inte respekterar någon av dessa principer skall kommissionen uppmanas att lägga fram nödvändiga ändringsförslag. Betyder detta att dessa frågor skall ges en särskild behandling eller att de särskilt skall beaktas vid den första behandlingen? Om vi tillämpar den första tolkningen kan ett sådant förfarande försena hela lagstiftningsförfarandet och till och med i strid med den interinstitutionella överenskommelsen om subsidiaritet. Dessutom bör man inte glömma bort att kommissionens initiativrätt måste bevaras, något som varken Corbett eller de andra två föredragandena gör, det är jag säker på, eftersom de är medvetna om att detta är en grundläggande del i det institutionella systemet. Detsamma kan sägas om de förslag som berör granskningen av rättslig grund.
Det halvofficiella förlikningsförfarande som man inom ramen för behörigt parlamentsutskott ämnar ta in i den nya artikel 66.5 kan enligt vår mening vara ändamålsenligt. Vi är övertygade om att en bättre dialog mellan parlamentet och rådet kan vara såväl önskvärd som effektiv, men i kommissionen anser man att kommissionen i enlighet med andemeningen i det nya gemensamma uttalandet om medbeslutande som inom kort kommer att godkännas, åtminstone i praktiken och oavsett regler som i sista stund kan komma att antas bör närvara vid varje etapp. Därför tycker vi att det ändringsförslag som Palacio har lagt fram om kommissionens närvaro är mycket lyckat.
Beträffande kommittéförfarandet så vet ni redan att många interinstitutionella kontakter tas för att nå en lösning. Därför menar vi att det är något förhastat att man redan nu i arbetsordningen fastställer de normer som skall gälla för kommittéförfarandet.
I arbetsordningens nya artikel 90q föreslås ett förfarande liknande det som den amerikanska senaten använder sig av och som kallas " advice and consent" , men i det här fallet gäller det för utnämning av chefer för kommissionens delegationer i tredje land. Här tycker jag att vi borde skilja på den audiens som kammaren beviljar de personer som utnämnts i enlighet med fördragen, eftersom dessa är politiska utnämningar, och här åsyftar jag kommissionärerna, revisionsrättens ledamöter, Europeiska centralbankens ledning, högste chefen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och å andra sidan tjänstemännens utnämning. Vi tycker inte att det är riktigt att audiens beviljas för en tjänstemans utnämning eftersom det när allt kommer omkring är kommissionens behörighet och ansvar.
Jag vill också tala om för föredraganden att vi känner oss lugnare med den slutliga versionen av artikel 107.9 om talartid. Där fastställs att den talartid som kommissionen har till sitt förfogande bör avgöras tillsammans med kommissionen och utan förfång för det som förordnats i artikel 197 i fördraget och som ger kommissionen rätt att när som helst komma till tals. Vi är beredda att samarbeta vid debatternas planering och rationalisering, men vi står dock fast vid de rättigheter som fördraget ger oss i den här frågan.
Till sist, och med anledning av Corbetts kommentarer om kommissionen, vill jag berätta såväl för honom som för hela kammaren att kommissionen är helt och fullt berett att förstärka de politiska banden med Europaparlamentet. Ett nära samarbete mellan de två institutionerna där var och en har sin särskilda roll, det vill säga kommissionen tar initiativ och verkställer, parlamentet kontrollerar, bör vara grundläggande för unionens institutionella struktur och något som borde vara speciellt relevant när det gäller frågor om öppenhet och lagstiftning.
Avslutningsvis, låt mig gratulera till att initiativet till en ändring av arbetsordningen togs innan Amsterdamfördraget träder i kraft. Jag är säker på att vi får ett effektivt instrument för att gå vidare och fördjupa vårt interinstitutionella samarbete.

Ordföranden
Tack herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.

Särläkemedel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0078/99) av Cabrol för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om särläkemedel.

Cabrol
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det förslag till förordning som vi granskar gäller särläkemedel. Det har till syfte att få läkemedelsindustrin att satsa på forskning och utsläppande på marknaden av läkemedel som inte är intressanta för denna industri p.g.a. bristande lönsamhet, eftersom läkemedlen gäller ovanliga sjukdomar som drabbar få individer. Vi måste också lägga till de tropiska sjukdomarna - och det är syftet med ändringsförslag 2 som jag stöder - som drabbar ett stort antal personer som inte har möjlighet att betala.
I förordningen tar man upp två huvudfrågor och några underordnade frågor. Den första frågan gäller definitionen. Den vilar till att börja med på ett epidemiologiskt kriterium, i detta fall en sjukdom som berör färre än 5 individer av 10 000, men naturligtvis en allvarlig, kronisk och invalidiserande sjukdom. Detta preciseras i ändringsförslag 3 och 7. Definitionen bygger vidare på ett medicinskt kriterium, dvs. det finns inte någon tillfredsställande metod för att diagnostisera, förebygga eller behandla dessa sjukdomar. Då detta kriterium förefaller mig utmärkt förkastar jag ändringsförslag 33, 34, 35, 41, 42 och 43, vilka innebär att man begränsar strävan efter att diagnostisera enbart sjukdomar som är möjliga att bota, som om det skulle vara ointressant att enbart erkänna en sjukdom. Detta förefaller löjligt, åtminstone för läkarna.
Den andra frågan gäller stimulansåtgärderna som förefaller mig effektiva. Vare sig det gäller stöd till att utarbeta forskningsprotokoll, dispens från registreringsavgift - med stöd av ändringsförslag 11, 14 och 21 - stimulansåtgärder på nationell nivå, exempelvis skattelättnader, och framför allt ensamrätt till försäljning under tio år, emellertid med vissa garantier om en begränsning till sex år om vissa kriterier, exempelvis upptäckten av ett nytt och kliniskt mer överlägset läkemedel, inte uppfyllts. Jag kommer inte att stödja ändringsförslag 25, 28 och 31 som syftar till att undanröja detta kriterium, vilket förefaller mig mycket enkelt att tillämpa i praktiken. När det gäller att åstadkomma en oskälig vinst, anser jag garantin rimlig. Jag ställer den därför mot ändringsförslag 17, 32, 36, 37 och 39 som också de syftar till att avskaffa detta kriterium, men genom att föreslå att den oskäliga vinsten - om det förekommer en sådan - skall betalas till en fond för stöd till forskning kring nya särläkemedel. Jag kommer även att stödja ändringsförslag 38 som inte gör det möjligt att utöka ett tillstånd för utsläppande på marknaden av ett läkemedel för samma terapeutiska indikation och som inte är ett särläkemedel.
Jag kommer också att vara positiv till en retroaktiv åtgärd för särläkemedel som läggs fram innan denna förordning träder i kraft, för att de så snart som möjligt skall komma de berörda patienterna till del. Det är syftet med ändringsförslag 40. Beteckningen för dessa särläkemedel kommer enligt den föreslagna förordningen att fastställas av en särskild kommitté som inrättas inom läkemedelsmyndigheten.
Avslutningsvis, vill jag med ändringsförslag 15 insistera på att läkemedelsmyndigheten skall åtnjuta ett tillräckligt särskilt bidrag för att täcka utgifterna för registreringsavgifterna, avsedda att hjälpa forskningen på området för särläkemedel och främja dessa förfrågningar om tillstånd, för att den stimulerande effekten skall vara så stor som möjligt.
Herr ordförande, kära kolleger! Sammanfattningsvis förefaller denna förordning extremt viktigt och användbar eftersom den kommer att inte bara göra det möjligt att behandla sjukdomar för vilka vi inte har några diagnostiska eller terapeutiska medel, och där vacciner, naturligtvis, också ingår. Förordningen kommer också att leda till forskning som skapar sysselsättning inom läkemedelsindustrin, särskilt i små och medelstora företag.
Kära kolleger! Jag kommer därför att be er att rösta för denna förordning, naturligtvis med beaktande av de ändringsförslag som jag har lagt fram.

Heinisch
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Detta förslag till en förordning innebär efter en lång förberedelsefas ett steg i rätt riktning. Härigenom skall man tillgodose det som miljoner patienter anser vara nödvändigt, nämligen att på gemenskapsnivå skapa mer gynnsamma villkor för forskning kring samt utveckling och saluförande av särläkemedel.
Främst kräver utvecklingen av behandlingsmöjligheter för patienterna att förordningens tillämpningsområde utvidgas så mycket som möjligt. Det skulle vara nödvändigt att införliva i synnerhet nya indikationer även beträffande kända läkemedel och behandlingsformer. Eftersom majoriteten av ansökningarna görs av små och medelstora företag, åtminstone i Förenta staterna, vore det lämpligt om kommissionen fastslog särskilda föreskrifter för små och medelstora företag, för att på så vis främja ett ökat deltagande inom ramen för det femte ramprogrammet för forskning och gemenskapens åtgärdsprogram för de sällsynta sjukdomarna.
Möjligheten till oinskränkt tillgång till ett centraliserat men icke-obligatoriskt förfarande, och en partiell eller fullständig befrielse från de avgifter som skall erläggas till myndigheterna, såvida de senare garanteras lämpliga anslag, finner vårt oförbehållsamma stöd. Vidare kan man önska att denna finansiella förenkling även godkänns av medlemsstaterna för den händelse man tillämpar förfarandet med ömsesidigt godkännande. Detta borde uttryckligen fastslås i förordningen, åtminstone som en eftertrycklig uppmaning till medlemsstaterna. Ensamrätten på marknaden är en av de viktigaste drivkrafterna för varje stimulanssystem. Därför borde det utvidgas till alla tillämpningar, framför allt till de nya indikationerna för kända läkemedel, för att stimulera till forskning på de områden som i annat fall inte öppnas, beroende på avsaknad av lämpligt patentskydd, såvida de i artikel 3.1 första och andra stycket upptagna kriterierna respekteras, framför allt när det gäller kända läkemedel.
Definitionen av begreppet " liknande läkemedel" borde fördjupas på vetenskaplig nivå, för att man skall kunna ta hänsyn till den kontinuerliga vetenskapliga utvecklingen och resultatens karakteristiska egenskaper. Endast i samarbete mellan den privata och den offentliga sektorn och genom att skapa gynnsamma villkor för forskningen kring nya läkemedel med hjälp av terapi och diagnos kan vi tillfredsställa behoven från de insjuknade personerna.

Marinucci
Herr ordförande! Äntligen går Europa i takt med Förenta staterna som sedan länge uppmuntrar forskning, produktion och marknadsföring av läkemedel avsedda för diagnostisering och behandling av ovanliga sjukdomsformer, det vill säga sådana som drabbar ett begränsat antal människor och som dock likväl är allvarliga, invalidiserande och ofta dödliga.
Kommissionen - det skall erkännas och uppskattas - har hållit sitt åtagande gentemot parlamentet och har, efter det att regelverket om sällsynta sjukdomar bifölls, framlagt ett förslag till förordning för parlamentet och rådet som syftar till att sporra branschen till forskning och produktion av läkemedel som till följd av sina begränsade användarskaror inte skulle vara lönsamma.
Europeiska unionen fullgör på så sätt en institutionell uppgift som är helt i överensstämmelse med det åtagande som definieras i Maastrichtfördraget och förstärks i Amsterdamfördraget, att bidra till att säkerställa en hög nivå på skyddet av alla europeiska medborgares hälsa, men återtar även, i förhållande till hela mänskligheten, den ansvariga roll som tillkommer den i beaktande av dess ekonomiska och kulturella makt. Den biomedicinska vetenskapen har gjort enorma framsteg och ändå är man, vad vissa genetiska sjukdomar beträffar, vissa sällsynta åkommor, fortfarande i ett tillstånd av oförmåga som är oacceptabelt för patienternas familjer, som känner sig övergivna och svikna. Dessa har gjort mycket genom att förena sig och organisera sig. Framstående personer inom politik och kultur har stått vid deras sida vid insamling av medel för forskningen: det räcker med att tänka på det för varje år växande deltagandet i initiativ som Teleton.
Europeiska unionen kan inte dra sig undan från sin uppgift, vilken inte är den att inträda i stället för engagemanget hos privatpersoner och producenter i de enskilda medlemsländerna utan den att sätta de nödvändiga synergieffekterna i spel. I detta syfte tillkommer till de åtgärder som finns i den förordning som vi behandlar gemenskapens finansiering, som faller inom det femte ramprogrammet för forskning. Ett säkert incitament kommer i vilket fall som helst att vara det som gäller ensamrätten till en marknad, som tillerkänns ett tillverkande företag på tio år under vissa förutsättningar, hjälpen från Europeiska läkemedelsmyndigheten med hel eller delvis befrielse från avgifter, de möjliga skattemässiga incitamenten som dock tillhör medlemsländernas ansvarsområde.
Den socialistiska gruppen, vilken jag är stolt över att tillhöra, har envist begärt av kommissionen att den skulle framlägga förslaget och stöder den nu med övertygelse och hävdar åter behovet av att, då åtgärden får sin slutliga utformning, prioritera de vetenskapliga och humanitära kraven framför dem som har ekonomisk karaktär. Det vill säga: i en fråga som denna får inte den nödvändiga försiktigheten omvandlas till svårigheter i att utdela incitament eller vid tillämpningen av regelverket som, däremot, bör skrivas och läsas på det sätt som bäst verkligen kan främja forskning, produktion och marknadsföring av läkemedel för sällsynta sjukdomar.

Valverde López
Herr ordförande! Å Europeiska folkpartiets grupps vägnar vill jag här uttrycka vår grupps fulla stöd till förslaget till den förordning som Europeiska kommissionen lägger fram. Det var ett socialt behov och sedan en lång tid tillbaka ett krav från alla föreningar för sjuka. Jag tycker att vi alla här och nu i parlamentet ger dessa föreningar en särskild eloge för ett utmärkt stöd under förberedelserna av det parlamentariska arbetet.
Professor Cabrol har å sin sida förberett ett ypperligt betänkande som vi alla fullt ut kan stödja när det gäller generella riktlinjer och grundläggande slutsatser. Inte desto mindre har vi lagt fram en del ändringsförslag i ett försök att förstärka förordningens effektivitet. I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har vi funnit en utmärkt samarbetsgrund där alla politiska grupper är överens, vilket också måste betonas.
Jag tror att det är viktigt att man godtar ändringsförslaget så att kommittén för särläkemedel, precis som kommissionen har föreslagit, får sin verksamhet förlagd till Europeiska byrån för läkemedelskontroll. På det här sättet skulle vi vinna i effektivitet samtidigt som kommissionens behörighet skulle vara intakt.
Det är också viktigt att man ur Europeiska unionens budget tryggar en regelbunden och konstant finansiering. Herr Bangemann, med ändringsförslag 18 ämnar jag inrätta en reformfrämjande fond. Här skall såväl effektivitetskrav som etiska krav täckas. När den särskilda skyddsfristen för särläkemedel går ut är det bara logiskt att en del av vinsten återinvesteras i en fond, så att man kan fortsätta att finansiera förordningen och nya särläkemedel och, definitivt, en bättre behandling och högre etiska krav från samhällets sida.
Jag uppmanar kommissionen att studera erfarenheterna från Förenta staterna och Japan. Vi bör lägga fram ett förslag i enlighet med vår egen europeiska identitet och de krav som vår gemenskapslagstiftning och våra institutioner ställer. Jag tror att det skulle vara genomförbart om än litet komplicerat. Jag hoppas att kommissionen som vanligt tar sig an detta med samma effektivitet som alltid. Jag tackar på förhand.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, kolleger! Sökandet efter en behandling och utvecklandet av ett läkemedel som räddar ett fåtal människoliv är lika svårt och kostar lika mycket som att föra ut ett läkemedel på marknaden som kan bota miljontals människor. Om vi inte vill begränsa oss till att bekämpa vanligt förekommande åkommor utan också vill hjälpa människor som lider av en av de 5 000 identifierade sällsynta sjukdomarna, då måste vi ge industrin de stimulanser som behövs. Vi får för övrigt inte glömma bort att det som i dag är en sällsynt sjukdom kan ha vuxit ut till en vanligt förekommande åkomma i morgon. Det är anledningen till att vi måste stimulera forskningen om dessa sällsynta sjukdomar genom att säkerställa en viss exklusivitet för investerare och genom ett skattemässigt fördelaktigt system.
Förordningen är säkert ett steg i rätt riktning, men jag tror ändå att kommissionen måste tänka över definitionen av särläkemedel. Både jag själv och ett antal kolleger har lagt fram ändringsförslag om detta. Kanske kan en kompromiss mellan de olika förslagen bli en bättre definition.
Tillsammans med kollega Lone Dybkjær lade jag vidare fram ett ändringsförslag som syftar till att ge industrin en extra knuff i ryggen i sådana fall där det handlar om en sjukdom i Europa som ungefär tretusen människor lider av. Vi föreslår att läkemedelsindustrin skall få sex månaders extra patentskydd för ett annat läkemedel som de för ut på marknaden ifall de utvecklar ett botemedel för behandling av en ytterst sällsynt sjukdom. Jag hoppas att en majoritet av parlamentet kan sluta upp bakom detta ändringsförslag, och jag skulle gärna också vilja ta del av kommissionär Bangemanns åsikt.

Pradier
Herr ordförande! Till att börja med vill jag lyckönska föredraganden Cabrol till det utmärkta arbete som han har utfört i ämnet, och för det andra gläds jag särskilt åt att denna kommitté för särläkemedel skall inrättas. Man kan emellertid ur flera synvinklar ifrågasätta sammansättningen av denna kommitté, dess sätt att verka, den betydelse den kommer att ha, helt enkelt de medel som läkemedelsmyndigheten verkligen kommer att förfoga över.
En punkt förtjänar emellertid min uppmärksamhet. Det handlar om begreppet oskäliga vinster som man har försökt föra fram. Jag är ingen fanatisk försvarare av vinster för den multinationella läkemedelsindustrin. Men det hindrar inte att detta begrepp förefaller mig fullständigt godtyckligt, och när det gäller den planerade tioårsperioden, även om den kan ge upphov till en revidering i slutet av det femte året - vilket förefaller som ett utmärkt tillfälle - bör den ske, inte för att utvärdera vinsterna utan för att kontrollera om de terapeutiska indikationerna har utvidgats eller om förekomsten har ändrats. Om dessa två beståndsdelar beaktas kommer vår grupp naturligtvis att rösta för resolutionen.

Amadeo
Herr ordförande! Läkemedelsforskningen om cirka 500 sjukdomar som plågar ett begränsat antal människor visar att man inom den inte är beredd att engagera sig i omfattande investeringar eller att böja sig för de fastställda rutinerna, eftersom man vet att produkten, som måste underkastas diverse vetenskapliga test och bära produktionssystemets höga kostnader, sedan bara intresserar ett begränsat antal personer, de som är drabbade av sällsynta sjukdomar.
I Förenta staterna, ett land som nu går i bräschen för den kliniska och farmakologiska forskningen och av detta skäl har blivit en förebild i de olika uttrycken för dagens samhälle, finns sedan 1983 redan en lagstiftning om särläkemedel som har skördat betydande framgång. Det är längs denna linje som unionen, via professor Cabrols betänkande, visar att den vill röra sig.
Under den senaste tioårsperioden har faktiskt hela 837 läkemedelsprodukter i Förenta staterna tilldelats beteckningen " särläkemedel" , som vi diskuterar i dag, och dessa har följaktligen kunnat dra nytta av en rad lättnader inom forskningen och försöksverksamheten som bidrar till identifiering av och kunskap om sjukdomsorsaker och därav följande behandlingar som hittills har varit okända.
Problemet är att fullfölja resonemanget att med olika åtgärder locka företagen, såsom de amerikanska myndigheterna har gjort: den viktigaste av dessa åtgärder tycks mig vara den om skattekrediter som täcker nästan 50 procent av den kliniska forskningen.
Tyvärr är de sällsynta sjukdomarna när allt kommer omkring väl kända sjukdomar, även om deras låga andel i befolkningens sjukdomsfrekvens förpassar dem till kretsen av olösta frågor. Professor Cabrols försök, som vi stöder, får oss att bryta overksamheten och komma ut ur osäkerheten.
Å andra sidan är det plågsamt att på tröskeln till det tredje årtusendet tänka på patienter som inte har tillgång till lämplig behandling på grund av marknaden. Om detta samhälle i en sådan situation inte kan uttrycka tillbörlig solidaritet är det ajöss med Europa!

Needle
Herr ordförande! Först av allt, och allra viktigast, vill jag ge mitt starka stöd till båda förslagen från kommissionen och i synnerhet Cabrols förnämliga betänkande som är mycket väl avfattat och relevant, liksom hans betänkanden alltid är. Som mina kollega Marinucci har fastslagit, kommer vi, på denna sida, att hålla fast vid vårt angreppssätt såsom det godkändes i utskottet. Ett tillhandahållande av meningsfulla stimulansåtgärder för att garantera utvecklingen av produkter för att tackla några av de mest försvagande och upprörande förhållandena i världen är helt klart en uppgift för ett nytt slags innovativt, offentligt/privat partnerskap. För att lyckas måste framstegen bygga på epidemiologiska och ekonomiska kriterier som har utarbetats under den ganska svåra processen för att föra dessa förslag till detta skede.
Kommissionen har helt riktigt gjort bestämmelser för att undvika att oskäliga vinster görs. Trots att vissa inom läkemedelssektorn protesterar vid blotta tanken på att det skulle kunna finnas några risker med detta, tycks det rimligt för mig och många andra att användandet av allmänna medel och rättsligt stöd bör vara fullständigt öppet. Därför hoppas jag att parlamentet och rådet röstar för att bevara denna tanke som en del av partnerskapet med forsknings- och utvecklingssektorer och kommer att innefatta de praktiska medlen för programmets beslutsfattare för att uppnå sunda, rättvisa och riktiga slutsatser vilka också beaktar utvecklingen av industrin för generiska preparat .
Detta är en viktig utveckling i samband med de många befintliga framsteg som görs inom genetisk identifiering, behandling och, vilket är det allra bästa, förebyggandet av sjukdomar. En del av detta arbete såg jag med egna ögon förra veckan i min egen region. Tillsammans med det kommande programmet för sällsynta sjukdomar, plus vad jag hoppas kommer att visa sig vara en effektiv, ny ram för folkhälsopolitiken under de kommande fem åren, erbjuder detta initiativ realistiska, nya förhoppningar för dem som lider av smärta och förtvivlan.
Ett erkännande är därför på plats för alla dem som har arbetat så hårt för att vi skall ha detta förslag inför oss i dag. Nu kommer an det på oss alla att ta ansvar för att garantera dess framtida framgång för alla lidande patienters skull.

Liese
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Föreliggande förslag till förordning kan i varje fall välkomnas. För att kunna infria många förhoppningar från patienter som lider av sällsynta sjukdomar, behöver vi bestämmelser för särläkemedel så snabbt som möjligt också i Europa. Vi bör här rätta oss efter erfarenheterna från USA och Japan. Vi bör också lära oss av erfarenheterna. I den andan ger Cabrols betänkande en rad förbättringar till kommissionens förslag, även om jag har problem med några av ändringsförslagen.
Jag tror att det är mycket viktigt att vi i ändringsförslag 1 och 2 även anger de tropiska sjukdomarna. Det är viktigt att man i Europa ser längre än näsan räcker och att vi också tar med de människor i bilden som lider av tropiska sjukdomar. Det kan man inte obetingat göra inom ramen för denna förordning, men här måste vi mycket snabbt skapa ett instrument.
Jag anser de ändringsförslag problematiska som lägger en ytterligare börda på industrin, för att få särläkemedelstatus för ett bestämt preparat. Det gäller till exempel ändringsförslag 18, och där skulle det intressera mig att höra vad kommissionen anser. Jag har det intrycket att sedan, när vi efter tio år åter skall skumma vinsterna av industrin, kommer det över huvud taget att finnas mindre stimulans för att göra några investeringar, och det vore intressant att höra om det verkligen fungerar på så vis i USA, som det sägs i ändringsförslag 18. Jag tvivlar på det.
Avslutningsvis, vill jag gå in på frågan om diagnostik, som vi ju redan har behandlat i utskottet. Jag tror att jag av egen erfarenhet kan säga att just när det gäller genetiskt betingade sjukdomar - och dit hör ju de flesta sällsynta sjukdomarna - så väntar patienterna på förebyggande metoder och på terapi, medan vi ibland rent av skapar problem om vi bara kan diagnostisera och inte har några motsvarande förebyggande åtgärder eller terapi. Därför förespråkar jag personligen att man ställer terapin i förgrunden och enbart stöder diagnostiken när det också existerar en terapi eller förebyggande åtgärder. I övrigt bör vi ändå stödja Cabrols betänkande och förslaget till förordning, och inte riskera helheten genom att strida om detaljerna.

Tannert
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Det finns ett tyskt ordspråk som passar in på situationen i EU när det gäller särläkemedlen, nämligen: Det som tar lång tid, blir bra i slutändan. Kommissionen har tagit lång tid på sig för att lägga fram ett förslag till en europeisk lag om särläkemedel. Jag förväntar mig av denna förordning att den kommer att ge en stark impuls till utvecklingen av dessa läkemedel och därigenom till den molekylärbiologiska forskningen. Tyvärr har kommissionen inte sett sig i stånd att följa USA-modellen, inte heller med avseende på en ytterligare skattelättnad, en skattelättnad åtminstone i form av en eftertrycklig rekommendation till medlemsstaterna att agera. Det skulle intressera mig att höra om kommissionen på något vis ser sig i stånd att göra detta.
Erfarenheterna i USA visar emellertid att skattefördelar är den effektivaste stimulansen för investeringar när det gäller att utveckla särläkemedel. Rent allmänt blir argumenten för en skatteharmonisering över hela EU allt mer talrika, och förordningen om särläkemedel är ytterligare ett argument för det. Det vore dessutom önskvärt att man kunde skapa en speciell fond för att ytterligare främja utvecklingen av sådana läkemedel. Det finns inga gränser för fantasin härvidlag, även om målsättningen borde vara en viss statlig styrning.

Bangemann
Herr ordförande! Det gläder oss mycket att vårt förslag har fått ett så positivt gensvar. Föredraganden har med sitt mycket noggranna arbete till stor del bidragit till det. Eftersom vi fortfarande befinner oss i den första behandlingen, vill jag inte gå in på alla ändringsförslag, men jag vill ändå nämna de viktigaste som har berörts under diskussionen, och förklara varför kommissionen i det ena eller andra fallet inte betraktar ett visst ändringsförslag som särskilt fördelaktigt.
Till att börja med står det klart för alla - det framgick också tydligt av diskussionen - att vi behöver ett sådant förslag, ty marknadsmekanismerna är i de fall som vi här behandlar, när det gäller de s.k. särläkemedlen, inte tillräckliga för att i sig ge ett bra resultat. Det kan man också mycket väl förstå. Det är ju så att i synnerhet forskningen blir allt dyrare, och om man per definition över huvud taget inte kan få tillbaka dessa utlägg, så kan man naturligtvis inte begära att någon, som måste arbeta med privat ekonomi, skall ta på sig det.
Vi har för övrigt redan under en rad år försökt kontrollera och påverka detta. Det är inte så att alls ingenting har hänt under de år som gått. I forskningsprogrammen, i det tredje och fjärde ramprogrammen för forskning har vi ställt avsevärda anslag till förfogande för forskningen på dessa områden. Det faktum att vi först nu lägger fram en sådan förordning - och jag tror att lagen har funnits i Amerika sedan 1983 - betyder inte att vi inte skulle ha gjort något alls under tiden. Men det är klart att vi nu kanske kan förbättra detta förslag med hjälp av erfarenheterna från Amerika.
Problemet är inte lätt att beskriva. Eftersom det inte finns någon sådan ekonomisk möjlighet, måste man få till stånd en utjämning. Naturligtvis kan man - och vi kommer att fortsätta med det också i framtiden - göra det direkt genom att stödja forskningen. Även i det femte ramprogrammet för forskning har denna typ av forskning rent av fått en starkare betoning. Såtillvida ändras situationen inte, och om den skulle göra det, så är det åt rätt håll.
Men vi vill också skapa ytterligare stimulans, exempelvis genom ensamrätt på marknaden för tio år. Det är säkert så att en sådan ensamrätt på marknaden innebär en ytterligare möjlighet att åstadkomma vinster, men eftersom marknaden ju definitionsmässigt är mycket liten, kan egentligen ingen räkna med att det blir några jättelika vinster. Tvärtom, möjligheten är relativt liten. Hur som helst är dessa tio år kärnpunkten i vårt stimulanssystem för forskning kring och utveckling av särläkemedel, som för övrigt också finns med i de andra hittillsvarande lagarna.
Vi kan inte föreslå några skattelättnader, i varje fall inte på detta stadium, ty det kan vi inte själva bestämma om. Det måste beslutas av medlemsländerna. Nu vill vi först avvakta vilka effekter dessa erfarenheter får. Skattelättnader är alltid en mycket bekväm väg för att skapa stimulans. Vi har här en hel rad möjligheter, som åtminstone är lika effektiva. Tillgången till ett centraliserat förfarande, i synnerhet avgiftsbefrielse - här håller jag med er, fru Heinisch - är helt avgörande, i synnerhet för små och medelstora företag, som ofta klagar över dessa avgifter. Avgifterna kan efterskänkas helt eller delvis. När man ställer upp protokollet kan myndigheterna i London hjälpa till, och vi tror att man därigenom absolut kan främja det på ett förnuftigt sätt.
Jag är mycket glad över att några av kollegerna under diskussionen också har uttalat sig för ett särskilt utskott. Vi tror att det här handlar om ett så specialiserat problem, att man behöver ett sådant utskott och inte kan eller bör utnyttja befintliga utskott.
Vi har föreslagit två slags kriterier. Naturligtvis kan man alltid försöka att också utveckla andra kriterier. Här måste man bara ta hänsyn till vad som är syftet med vårt förslag. Vi vill främja forskningen. Den skall bli mer attraktiv, och därför tror vi att epidemiologiska kriterier är riktiga, eftersom de är objektiva och framför allt lätt kan tillämpas i en tidig fas av produktutvecklingen.
Ekonomiska kriterier innebär problem. Man kan knappast före utgången av de tio åren göra några uppskattningar och prognoser. Naturligtvis måste man, om man vill göra sådana uppskattningar eller prognoser, kräva en avsevärd öppenhet från företagen, som de inte alltid är beredda till.
Vi befinner oss som sagt i den första behandlingen. Först vill jag säga vilka ändringsförslag vi kan anta. Det är en hel rad: 4, 5, 8, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 17, 19, 20, 21, 29, 32, 38 och delvis 9. Sedan vill jag yttra mig om de förslag som vi inte kan anta, nämligen till att börja med ändringsförslag 6. Det gäller detta ekonomiska tilläggskriterium. Jag har redan sagt att det inte är särskilt attraktivt, det gör hela granskningen svårare, och vi har också lärt oss av erfarenheterna från USA. Där ledde ett liknande kriterium inte till någon framgång. Det fungerade inte. Vi vill därför främja forskningen och inte göra den svårare. Därför vill vi inte anta detta förslag.
Sedan till den andra gruppen, som gäller medel för diagnostisering. Det är ändringsförslag 33, 34, 35, 41 och 42. De syftar alla till att utesluta läkemedel för diagnostiska ändamål, såvida det inte finns något förfarande för behandling eller förebyggande av den sjukdom som skall diagnostiseras. Det skulle kunna betyda att vi skulle förhindra tillgång till medel för diagnostisering med den följden att lämpliga terapier inte kan utvecklas. Detta, tror vi, är en risk som man inte obetingat bör ta.
Sedan till frågan om fonderna, som också har spelat en roll i diskussionen. Det är ändringsförslag 18. Denna idé med en särskild fond, som skall inrättas med hjälp av behållningen från försäljningen av särläkemedel efter det att den tioåriga ensamrätten till försäljningen har gått ut, skulle enligt vår åsikt framför allt leda till att företagens potentiella intresse minskar, så att vi ändå inte har tillräckliga medel i fonden, ty vinsterna kommer inte att vara särskilt stora. Det är ju just detta som definierar särläkemedlen, nämligen att vinstmöjligheterna är mycket begränsade.
Sedan till åtgärderna rörande tropiska sjukdomar, som också har nämnts. Vi ansluter oss naturligtvis till den uppfattningen att det är meningsfullt med särskilda åtgärder för att stödja forskningen i utvecklingsländerna. Men vi anser inte att det kommer att leda till detta resultat om vi tar upp en motsvarande hänvisning i ett av styckena i ingressen. Därigenom skulle förslaget, vilket tyvärr ofta sker när vi lägger fram ett detaljerat förslag, utvidgas, eftersom man också vill nämna alla möjliga andra problem vid samma tillfälle. Men det är inte något särskilt logiskt lagstiftningsarbete. Därför hoppas vi att vi kan komma tillbaka till punkten med tropiska sjukdomar.
För övrigt kan man säga, att forskningen kring och hanteringen av tropiska sjukdomar av tradition befinner sig i de bästa händer i Europeiska unionen. Det är inte så att vi hittills inte har uppfyllt några förpliktelser i det sammanhanget. Men om parlamentet så önskar, kan vi naturligtvis också på nytt behandla frågan om hur man ytterligare kan förbättra detta specifika forskningsområde vad gäller läkemedel.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande! Jag skulle vilja ha ett svar av kommissionär Bangemann på den fråga som jag ställde om hans åsikt angående ändringsförslag 30 som jag har lagt fram tillsammans med min kollega Dybkjær. Det handlar om det faktum att ett läkemedelsföretag skulle kunna få en extra skyddsperiod eller förlängning av patentskyddet under sex månader om det utvecklar ett särläkemedel. Alltså ett patentskydd som skulle ges extra under sex månader för ett annat läkemedel som redan har introducerats eller förts ut på marknaden.

Bangemann
Jag har inte gått direkt in på det. Jag har ju redan sagt att vi befinner oss i den första behandlingen. Därför ville jag inte gå in på alla ändringsförslag. Det är ungefär samma argument som jag använde när det gällde skattelättnaderna eller över huvud taget anförde gentemot fonden. Jag har ju redan uttalat mig mot fonden. Om det skall införas ett ytterligare patentskydd - antingen när det gäller utveckling av terapier eller för den händelse att vinsterna går tillbaka till en särskild fond - då utesluter vi praktiskt taget all konkurrens med hjälp av generiska preparat.
Det är ju alltid så. När ett medel först utvecklas, utforskas och tillåts, så gäller ju i varje fall den tioåriga exklusiva ensamrätten på marknaden, som dessutom också kan utvecklas till ett patentskydd, och sedan leder skyddet under denna period till att inga generiska preparat kan komma ut på marknaden. Om man förlänger tiden ytterligare, skulle detta leda till ett dåligt resultat. Ty generiska preparat är naturligtvis meningsfulla efter det att ett patentskydd eller annat skydd upphört. De kan ha ytterligare effekter, i varje fall är de i regel något billigare.
Därför anser vi att detta ändringsförslag är oklokt, eftersom det skulle utesluta utbudet av generiska preparat efter det att skyddet har upphört. Det kan enligt vår åsikt inte vara meningen med ett sådant förslag.

Ordföranden
Tack kommissionär Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.30.

Elektromagnetiska fält
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0101/99) av Tamino för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om begränsning av befolkningens exponering för elektromagnetiska fält 0 Hz - 300 GHz.

Tamino
Herr ordförande! Jag tror inte det har undgått någon att det under senare år i dags- och veckopress har talats mycket om elektromagnetiska föroreningar. Det finns alltså stor uppmärksamhet på dessa frågor från den allmänna opinionens sida. Faktiskt påkallar de elektromagnetiska föroreningarna för närvarande den allmänna opinionens uppmärksamhet eftersom den, till skillnad mot andra former av nedsmutsning, inte syns, inte luktar. Folk märker den inte, de ser bara anläggningar som skulle kunna vara orsaken till dessa föroreningar. Man har nu under tjugo år, tack vare det arbete som har utförts av Nancy Wertheimer i Colorado, insett att dessa elektromagnetiska fält skulle kunna ha effekter, inte bara direkt, genom att orsaka skador till följd av upphettning - de akuta termiska effekterna, såsom de definieras - utan även på lång sikt, genom att orsaka leukemi och tumörer.
Det var också till följd av denna oro som ledamöterna Vernier, Santos och Pimenta under förra mandatperioden föreslog en resolution som sedan blev betänkandet av Lannoye, som bifölls den 5 maj 1994. Redan i detta betänkande angav Europaparlamentet några fasta punkter av vilka jag skulle vilja påminna om nödvändigheten av att tillämpa försiktighetsprincipen vad beträffar effekterna på befolkningen av elektromagnetiska fält. I anledning av detta betänkande från Europaparlamentet har kommissionen ansett det lämpligt att lägga fram en rekommendation som i dag diskuteras avser hela spektrat strålning mellan 0 Hz och 300 GHz. Såsom har understrukits i Europaparlamentets miljöutskott ger denna rekommendation endast gränser vad beträffar akuta termiska effekter. Vad däremot icke termiska effekter på lång sikt beträffar hävdas, på basis av synpunkter som uttryckts av vissa internationella organ, att dokumentationen inte är tillräcklig och alltså anges inga gränser för denna slags exponering.
Det är klart att vi ur formell synpunkt faktiskt skulle kunna säga att större delen av dokumentationen på ett ovederläggligt sätt visar att elektromagnetiska fält ger termiska effekter: alla vet vi ju att man använder mikrovågsugnar just för att värma upp mat. Vad däremot de långsiktiga effekterna beträffar pågår en omfattande debatt i vilken utan tvivel många vetenskapliga arbeten har uppmärksammats, både av epidemiologisk typ och med specifik påverkan på celler, vävnader, system in vitro men även in vivo , som anger en trolig påverkan av elektromagnetiska fält på cellkommunikationen. Detta skulle kunna vara grunden till de epidemiologiska effekter som har uppkommit i temer av leukemi och tumörer, förutom till en rad andra skador som är långsiktiga, såsom de som drabbar nervsystemet, ger störningar, minnesförlust och så vidare.
Nu härrör den allmänna opinionens oro ur det faktum att vi inte bara har fasta anläggningar som kraftledningar, anläggningar för radio- och TV-utsändningar och antenner för mobiltelefoni, utan kontinuerligt kommer i kontakt med elektriska hushållsmaskiner och apparater som utsänder elektromagnetiska fält, varav den för närvarande mest bekanta kanske är mobiltelefonen som har gett upphov till en omfattande debatt.
Av dessa skäl har Europaparlamentets miljöutskott ansett det lämpligt att införa vissa förändringar i texten till kommissionens rekommendation, just för att även ta hänsyn till de långsiktiga riskerna. Utskottet föreslår för det första att man skall ta hänsyn till arbetstagarnas hälsa och konsumentskyddet, införa försiktighetsprincipen och den princip som innebär att man använder den bästa tekniken, så att man uppnår så liten exponering som möjligt. Miljöutskottet betonar även att det finns en omfattande vetenskaplig dokumentation för att tillämpa försiktighetsprincipen och därav följande behov av en översyn av uppgifterna och lämpligheten i att på denna grund utföra en kontinuerlig översyn och framlägga ett betänkande för Europaparlamentet. Förutom detta betonar det nödvändigheten av högre skyddsnivåer på platser där befolkningen tillbringar större delen av sina liv, som anger minimiavstånd från apparater och fasta anläggningar. Dock är det också sant att miljöutskottet inte har utmönstrat klara data och exakta värden för att ange sätten att garantera medborgarnas försvar mot exponeringen på lång sikt.
Herr ordförande, jag avslutar med att här, från mig och den grupp jag tillhör, lägga fram några ändringar som tar hänsyn till även långsiktiga effekter, på basis av försiktighetsprincipen och de säkerhetsnivåer som redan har antagits i andra länder, såsom Italien och Sverige. I detta syfte har vi lagt fram ändringarna 16, 17, 18, 19, 21 och 22.

Whitehead
Herr ordförande! Detta är en rekommendation och inte ett direktiv. Som en sådan kan den inte omvandlas till en mera betydelsefull rättsakt på några år. Den huvudsakliga tyngdpunkt som Tamino helt riktigt har givit sitt betänkande, som i sin helhet stöds av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, är att försiktighetsprincipen måste gälla. Och i detta fall innebär denna princip oundvikligen granskning, granskning och granskning.
Det är en mäktig, ung industri som vi har att göra med, i synnerhet när vi har i åtanke alla invändningar vad gäller mobiltelefoner. Vi erkänner dess ekonomiska betydelse. Jag talar inte bara för min egen grupp utan för majoriteten i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd när jag säger att vi inte ansåg att de nivåer som fastslogs av Tamino var ändamålsenliga i detta skede. De skulle i själva verket ha inneburit ett borttagande av många elektroniska apparater som används i hemmen, och ha tagit kraftig ställning mot kraftledningsstolpar och industrin som helhet.
Vi anser emellertid att det är absolut nödvändigt att övervaka dessa apparater och ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhäls och konsumentskydd har strävat efter att ange exakt varför och hur. Jag skall läsa upp ändringsförslag 9 för parlamentet. Om någonting betecknar den anda som Tamino försöker eftersträva och som vi stöder skulle det vara ändringsförslag 9 såsom godkänt av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Det säger att medlemsstater bör " fastställa minimiavstånd av säkerhetsskäl för elektriska apparater, avstånd för offentliga byggnader, bostäder, arbetsplatser för uppförande av elledningar, radar och anläggningar för radio- och tv-sändningar, inbegripet relästationer för mobiltelefoner, och rekommenderat avstånd vid användning" . Sådana rekommendationer bör " visas på produkterna i fråga, särskilt när det gäller mobiltelefoner på grund av att exponeringen sker på så nära håll och under så lång tid" .
Dessa åtgärder måste vidtas omedelbart och övervakningsprocessen bör därför vara fortlöpande. Samtliga av oss vill senast år 2001 - inte om fyra eller fem år eller tio år utan inom loppet av 18 månader - en fortsatt översyn av säkerhetsåtgärder som används och av dessa apparater i sig. Det finns en rad generella betänkligheter. Det finns ett antal studier nu som börjar ge ytterligare anledningar till oro. När vi hänsköt denna fråga till Michael Repacholi som genomförde en av de ursprungliga studierna i Australien om en möjlig cancerframkallande effekt på råttor, sade han att han ansåg att de normer som nu har fastslagits i WHO: s riktlinjer var tillräckliga.
Emellertid anser jag att vi ytterligare bör bevaka denna situation i allmänhetens, konsumenternas och den allmänna säkerhetens intressen generellt.

Trakatellis
Herr ordförande! Förslaget om begränsning av befolkningens exponering för elektomagnetiska fält berör alla medborgare i Europeiska unionen, eftersom denna slags strålning har kommit in i våra liv för att stanna.
Oron härrör från den betydande ökningen av elektromagnetisk, icke-joniserande strålning i vår omgivning, som på många platser är frekvent förekommande på grund av det stora antalet källor, som till exempel järnvägar, spårvägar, elledningar, elektrisk apparatur, relästationer, mobiltelefoner, radar med mera. Vi måste oundvikligen svara på frågan hur skyddad folkhälsan är emot den påverkan som härrör från den ökade exponeringen för elektromagnetiska fält. Och detta för att vi inte förfogar över övertygande vetenskapliga data som kan bevisa att det inte finns hälsoskadliga effekter på lång sikt av dessa fält. Vetenskapsmän runt om i världen gör följaktligen rätt i att diskutera och studera denna påverkan.
Europaparlamentet följde försiktighetsprincipen och var 1994 det första organ som uppmanade Europeiska kommissionen att inrätta regleringar och standarder för begränsning av exponeringen för den icke-joniserande strålningen samt att vidta åtgärder, studier och undersökningar om de elektromagnetiska fältens påverkansmekanismer på levande organismer, först och främst människor.
Kommissionens förslag försöker täcka det tomrum som finns i Europeiska unionens lagstiftning i denna fråga. Och eftersom en del medlemsstater redan har infört rättsliga bestämmelser på området, eftersträvas på samma gång att fastställa gemensamma principer på gemenskapsnivå, så att vi kan undvika att de nationella ramar som antas icke är enhetliga.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har förbättrat rekommendationens text ytterligare. I ändringsförslag 2 begärs att hänsyn skall tas till principen om försiktighet och förebyggande åtgärder, liksom till den så kallade ALARA-principen om minimering av exponeringen för strålningen, så som denna definieras av Världshälsoorganisationen. För att skydda allmänheten måste gemenskapsramen vara enhetlig och bindande, och det skulle ha varit önskvärt att en annan slags rättsakt hade valts, av mer bindande karaktär, det vill säga förordning, direktiv eller beslut, vilket parlamentet begärde.
Vi anser att den föreliggande rekommendationen måste omprövas och anpassas med regelbundna intervall, med utgångspunkt i de erfarenheter som görs och i de vetenskapliga studiernas resultat. Vi skall heller inte glömma bort åtagandet att inrätta ett kontrollsystem för apparater som är upphov till elektromagnetiska fält senast den 1 januari 2001.
Avslutningsvis, måste kommunikationen med och informationen av medborgarna förbättras, och forskningen måste främjas, så att en fullständig granskning av de elektromagnetiska fältens långsiktiga effekter på hälsan kan genomföras.
Rekommendationen utgör ett positivt första steg för att skydda de europeiska medborgarna, och vi tror att tillämpningen av denna kommer att leda till observationer som ytterligare kan förbättra skyddsbestämmelserna för exponering för elektromagnetiska fält.

Ordföranden
Vi skall nu avbryta debatten för omröstning. Debatten återupptas kl 15.00.

Omröstning
Guinebertière
Fru ordförande! När det gäller ändringsförslag 1 från Gruppen De oberoende för Nationernas Europa där det står: " betonar att familjen för de unga fortfarande är det de värdera högst" , skulle jag vilja lägga till ett muntligt ändringsförslag som lyder: " betonar att familjen för de unga fortfarande är bland det som de värderar högst" .

Buffetaut
Fru ordförande! Vi har ingen invändning mot detta muntliga ändringsförslag, vi godtar det. Jag skulle bara vilja påpeka att vi i vårt ändringsförslag har använt Hermanges formulering.
Parlamentet antog resolutionen.

Lulling
Fru ordförande! Under gårdagens debatt bad jag i min inledning avslutningsvis kommissionen att, före omröstningen om lagstiftningsförslaget, göra ett tydligt och bestämt åtagande att godta de två punkterna i vårt förslag till lagstiftningsresolution.
Det handlar till att börja med om den punkt som uppmanar kommissionen att dra tillbaka sitt förslag. Gradin har förklarat för oss att Flynn inte kunde vara här, och vi beklagar det, men att han hade för avsikt att föreslå att förslaget till ändring av direktivet från 1976 skulle dras tillbaka. Jag vet inte om denna formulering beror på kommissionens interna organisation. Måste Flynn föreslå kommissionen, som är ett kollektiv, vilket vi vet efter alla debatter som vi har haft på området, att dra tillbaka förslaget? Om han gör det, kan vi vara säkra på att kollektivet gör det? Det är mycket viktigt att veta det. Om kommissionen hade sagt: vi drar tillbaka förslaget, hade det varit utmärkt. Men om kommissionen säger: vi föreslår - jag vet inte till vem, till sig själv, antar jag - att förslaget till ändring av direktivet från 1976 skall dras tillbaka, som vi bedömer som skadligt för den positiva särbehandlingen, då vill jag för min del veta om kommissionen verkligen kommer att dra tillbaka detta förslag, om den kommer att följa Flynn.
Den andra punkten...
Blandade reaktioner
Jag beklagar, men det är mycket viktigt. Även om ni tror att frågor gällande lika rättigheter för män och kvinnor inte är viktiga, skulle jag vilja fästa majoriteten manliga kollegers uppmärksamhet här på det faktum att också de snart kommer att behöva positiv särbehandling, eftersom yrkena blir alltmer kvinnliga, såsom i mitt land där det snart inte finns några manliga lärare i vare sig de lägre eller högre klasserna. Därför gäller den positiva särbehandlingen inte bara kvinnor. Den gäller de underrepresenterade könen, och ni kommer snart att vara ett underrepresenterat kön. Ni borde därför förstå att den positiva särbehandlingen också är till för er.
Applåder

Ordföranden
Fru Lulling! Jag tror att kommissionär Pinheiro förstått er fullständigt och att han kommer att kunna förtydliga saken för oss, inte kommissionär Flynns känsloläge, utan bara för att få veta om kommissionen, i enlighet med artikel 59 i vår arbetsordning, drar tillbaka sitt förslag till direktiv eller ej. Jag ber alltså kommissionär Pinheiro att förtydliga just denna punkt för oss om han kan.

Pinheiro
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag kan säga att kommissionen kommer att dra tillbaka sitt förslag till direktiv, så som utskottet för kvinnors rättigheter har krävt. Jag kan också bekräfta min kollega Flynns avsikt att lagstifta med stöd av artikel 141, och det kommer givetvis att ske inom den större samarbetsandan med denna kammare.

Lulling
Fru ordförande! Under dessa förhållanden litar vi på kommissionen att den drar tillbaka sitt förslag och också att den lämnar ett förslag till direktiv på grundval av artikel 141. Gradin hade återigen betänkligheter och vissa restriktioner, men vi anser för närvarande att detta förslag till direktiv bygger på artikel 141. Under dessa förhållanden kan jag föreslå parlamentet att inte rösta för de tre artiklarna, och i stället gemensamt rösta för förslaget till lagstiftningsresolution.
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.

Eriksson
Fru ordförande! I översättningen till svenska av ändringsförslag 4 har det gjorts ett fatalt misstag. Där står: " uppmanar medlemsstaterna att (3 ord utgår) under vissa omständigheter..." . Det är dessa tre ord, under vissa omständigheter, som vi har begärt skall tas bort. Därför blir det väldigt märkligt, eftersom originaltexten står kvar i ändringsförslaget. Jag vill uppmärksamma alla svenskar på detta.

Ordföranden
Vi skall titta på det. Om ändringsförslaget antas skall vi naturligtvis rätta till detta. Vi skall vara mycket uppmärksamma på det.

Lulling
Fru ordförande! Det här är mycket viktigt. I den franska texten står: " Uppmanar medlemsstaterna att under vissa omständigheter legalisera" , och om denna del av meningen, " under vissa omständigheter" , begär vi separat omröstning. I den engelska texten står " in certain circumstances" , vilket är mycket annorlunda. Det är skillnad på " på vissa villkor" och " under vissa omständigheter" . Den text som gäller är " under vissa omständigheter" . Det måste framgå tydligt. Jag måste säga att under vissa omständigheter vill vi inte, åtminstone inte min grupp, allomfattande och villkorslöst legalisera aborter. Det måste därför stå " under vissa omständigheter" .

Ordföranden
Normalt är det den version som är skriven på föredragandens språk som gäller, alltså Hautalas, om inte hon skrivit sin ursprungliga text på ett annat språk än finska. Vi skall naturligtvis när omröstningen äger rum kontrollera att allt överensstämmer med den ursprungliga texten.
Parlamentet antog resolutionen.

Souchet
Balansen i våra europeiska samhällen bygger till stor del på att vi bevarar och utvecklar en kultur som omfattar mångfald, vitaliteten i särskilt rika språk och den därav följande vägran att acceptera likriktning. Den audiovisuella sektorn är i det hänseendet en grundläggande utmaning.
Det förslag till beslut som har lagts fram för oss är användbart och syftar till att få en mer exakt uppfattning om industrin och olika marknader på det audiovisuella området samt intilliggande områden, och att bättre förstå de delar den består av och det sätt på vilket de utvecklas, genom att inrätta en lämplig informationsinfrastruktur.
Ledamöterna i Gruppen De oberoende för Nationernas Europa är alltså positiva till detta beslut, under förutsättning att vissa ändringsförslag antas. Statistiken måste bli " relevant" och insamlingen av statistiska uppgifter måste ske så att det motsvarar företagens " behov att veta" , men också för att möjliggöra en bättre hantering av politiken inom denna sektor. Eurostat måste därför granska åtminstone nivåerna och tendenserna inom sysselsättningssektorn, de villkor som ställs när det gäller kvalifikationer samt fördelningen av ålderspyramiden inom denna sektor, vilket skulle göra det möjligt att förbättra politiken, såväl på europeisk nivå som i medlemsstaterna.
Vi får framför allt inte glömma den grundläggande roll som de små och medelstora företagen spelar inom denna sektor. När de tas upp framhålls alltför ofta kravet på koncentration. Men den ekonomiska verksamheten på det audiovisuella området bedrivs huvudsakligen av små och medelstora företag.
Den politik som bedrivs måste därför främja dessa små och medelstora företag som dessutom har fördelen att vara spridda över hela medlemsstaternas och Europeiska unionens territorium.
Jag vill slutligen erinra om att utvecklingen av dessa små och medelstora företag bara kan genomföras genom samarbete på europeisk nivå och verklig subsidiaritet till förmån för medlemsstaterna, med respekt för deras självständiga politik, med beaktande av den inverkan och spridning som de nationella språken kan ha, samt vars och ens kulturella mångfald. Det är enbart då som vi kommer att kunna undvika en annan typ av likriktning, som inte heller skulle respektera vår europeiska kulturs särdrag och mångfald.
Betänkande (A4-0073/99) av Anttila

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat mot betänkandet av följande skäl:
1.Förhandlingarna mellan regeringarna om reform av jordbrukspolitiken pågår och återupptas i dag. Parlamentet har inget skäl att uttala sig om enskilda avsnitt i jordbrukspolitiken i detta läge.2.Specialbeslut som gynnar viss medlemsstat hotar den samlade reformen.3.Parlamentet bör inte uttala sig om ökade stöd till vissa länder, när målet är att minska de tunga utgifterna för unionens jordbrukspolitik.
des Places
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa tar naturligtvis hänsyn till särdragen för jordbruk i arktiska områden och vill erinra om att över 30 olika ekosystem finns förtecknade i Europeiska unionens alla medlemsstater.
När det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken är den såsom namnet anger gemensam. Det är anledningen till att Gruppen De oberoende för Nationernas Europa motsatt sig artiklarna 3 och 7 i den resolution som har lagts fram av föredraganden. Man föreslår att en särskild regional jordbrukspolitik skall inrättas för jordbruket i arktiska områden.
Även om det är tänkbart att överväga införlivandet av särskilda produkter såsom renar i en redan befintlig gemensam organisation av en marknad, såsom den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött, får vi inte använda ett särskilt ekosystem som ursäkt för att i stället för en gemensam jordbrukspolitik inrätta 30 olika särskilda former av jordbrukspolitik.
Den regionala dimensionen av den gemensamma jordbrukspolitiken måste beaktas, antingen när det gäller politiken för landsbygdens utveckling eller den regionala politiken. Jag vill erinra om att de subarktiska områdena för närvarande omfattas av mål 6 och att de integreras inom ramen för Agenda 2000 i det nya mål 1.
Dessa regioner åtnjuter alltså, både nu och i framtiden, särskilt och omfattande stöd för att kompensera de extra kostnader som uppstår på grund av ekosystemet. Gemenskapens anslag motsvarar, inom ramen för regionalpolitiken för detta område, 75 procent av den totala kostnaden för strukturinvesteringarna, det vill jag erinra om.
Eftersom artiklarna 3 och 7 har antagits röstade vår grupp emot resolutionen under den slutliga omröstningen.
Efter att vissa har haft för avsikt att " spräcka" den gemensamma jordbrukspolitiken genom att införa principen med medfinansiering, en princip som strider mot fördraget och de obligatoriska utgifternas särskilda status, finns det andra som i dag önskar skada den gemensamma jordbrukspolitiken och regionalisera den på grundval av särskilda ekosystem.
Ledamöterna i vår grupp vill ha kvar den gemensamma jordbrukspolitiken, som är en av grunderna i den europeiska integrationen och återfinns i Romfördraget. Det är förvånande att försvararna av ett integrerat och federalt Europa förstör den enda verkliga gemensamma politiken som är förbunden med den gemensamma fiskeripolitiken.
Betänkande (A4-0090/99) av Katiforis

Palm och Theorin
I betänkandet beskrivs en framtid med harmoniserade skatter och skattesystem. Vi vill genom denna röstförklaring markera att skatt är en nationell angelägenhet, och att det inte faller under EU: s kompetensområden.

Souchet
Ledamöterna i Gruppen De oberoende för Nationernas Europa fäster särskilt stor vikt vid de små och medelstora företagen, som en central beståndsdel i lokaliseringspolitiken och en slutsten för sysselsättningen i Europeiska unionens länder. 99 procent av företagen har minst 250 anställda och står för 66 procent av den totala sysselsättningen. De har praktiskt taget alla skapat nettosysselsättning under perioden 1988-1995.
De små och medelstora företagen har alla på ett eller annat utvecklingsstadium problem på grund av brist på eget kapital. Riskkapitalet måste därför utvecklas. I exempelvis Förenta staterna skapades hela 6 miljoner av de 7 miljoner arbetstillfällen som mellan 1991 och 1995 inrättades i detta land tack vare att nya små och medelstora företag skapats. Vissa av dem har blivit stora företag, t.o.m. världsledande, på högteknologiområdet.
I Förenta staterna är det enkelt för små och medelstora företag att få tillgång till riskkapital. Det är annorlunda i dag i Europeiska unionens länder, där små och medelstora företag med konkurrensfördelar inom högteknologi straffas i det hänseendet.
Företagarna måste därför ha tillgång till startkapital och sedan kapital i mellanperioden och utvecklingskapital vartefter företaget växer, och slutligen tillgång till institutionella och privata investerare, med hjälp av en tillräckligt stor aktiv europeisk finansmarknad.
På gemenskapsnivå hindrar avsaknaden av lagstiftning om riskkapitalmedel/fonder marknaden från att fungera. Gemenskapens nuvarande regler på området är alltför splittrade och är varken tydliga eller enhetliga. Vi borde på detta område låta oss inspireras av Förenta staterna där man skapat en nationell kontrollorganisation - Security and Exchange Commission - genom att inrätta en reglerande organisation som har till uppgift att harmonisera de nationella bestämmelserna för att göra det möjligt att utveckla s.k. andrahandsmarknader.
Utöver det ekonomiska tillskottet från riskkapitalinvesterarna krävs också expertkunskaper när det gäller företagsförvaltning. Finansiering och expertkunskaper måste gå hand i hand. Det handlar om ett enkelt men effektivt sätt för investeraren att minska risken, att vara direkt eller indirekt delaktig i den dagliga förvaltningen av investeringarna och verkligen stödja företagaren.
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa vill emellertid betona att vi befinner oss i ett motsatsförhållande. Vi är alla medvetna om de små och medelstora företagens roll, vi skryter ofta över deras ekonomiska framgång och den stora roll de spelar när det gäller sysselsättningen, men när vi behandlar miljönormer, tekniska normer för administrativa åtgärder, tar majoriteten av vårt parlament inte tillräcklig hänsyn till företagarnas oro eller deras särskilda ansvar: de tar stora risker genom att inte ha några garantier, vare sig det gäller sociala avgifter eller för att behålla sin familjs egendom.

Wibe
Jag håller med om det mesta som sägs i betänkandet, dock ej t.ex. att det är " fragmentiseringen av kapitalmarknaderna i Europa" som orsakar bristen på riskkapital. Den fragmentiseringen gör nog varken till eller från vad avser kapitaltillgången.
Mina huvudinvändningar är emellertid andra. Jag anser för det första att den stora bristen för småföretagen inom EU inte ligger på kapitalsidan, utan beror på för låg efterfrågan. Om efterfrågan ökar, så kommer riskkapitalet fram, oavsett om det är fragmentiserat eller ej.
Min andra invändning rör de många hänvisningar som finns beträffande skatteharmonisering. Denna harmonisering har ingenting alls att göra med sakfrågan, utan är enbart ett uttryck för en politisk ambition att skapa ett federalt Europa. Betänkandet hade blivit bättre utan denna intellektuella barlast.
Betänkande (A4-0093/99) av Newman

Hager
De Grupplösa välkomnar principiellt alla åtgärder och steg som man tillämpar både i EU och inom medlemsstaterna för att bekämpa penningtvätt. I enlighet därmed har vi också röstat för de flesta punkterna. Vi har dock avvisat betänkandet som helhet, eftersom vi anser att åtgärder som inletts mot Österrike i samband med de österrikiska sparbanksböckerna är överdrivna och skjuter över det egentliga målet med åtgärder mot penningtvätt.
Betänkande (A4-0103/99) av Vaz da Silva

Vaz da Silva
Vi närmar oss slutet på en lång process med kontakter och rådfrågningar med kultursektorerna i de olika länderna i Europa (vilka naturligtvis inte reducerats till de 15 medlemsstaterna).
Det var nästan ny mark. Medlemsstaterna tycks inte medvetna om det bidrag som deras artister kan ge för livskvaliteten, inte heller tycks artisterna motiverade att lämna sina egna kretsar och att lära känna andra former och andra länder. Det är inte bara de nationella lagstiftningarna om artisternas status som är splittrade och ofullständiga, det har inte heller funnits några samordningsansträngningar mellan medlemsstaterna för att underlätta utbytet av artister, verk och produktioner. Det som har gjorts här är att identifiera problem och formulera möjliga framtida politiska handlingslinjer.
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media ville - vid en avgörande tidpunkt i utvidgningen och fastställandet av en ny politisk finansiell ram - genom initiativet till detta betänkande sätta ett politiskt instrument i händerna på de europeiska institutionerna, som kommer att bli explosivt om man vet hur man skall använda sig av det.
En samordnad och kontinuerlig politik till stöd för och gynnande av skapande och konstnärlig utbildning kan vara det som behövs för att det europeiska samhället skall ta ett kliv in i 2000-talet. Kampen mot våldet och utslagningen hör dit.

Wibe
Betänkandet innehåller många bra iakttagelser. Jag kan dock ej ställa upp på de många punkterna som yrkar på en " tillnärmning av social- och skattelagstiftningen" (p.g.a. konstnärer!), t.ex. punkt 16. Jag tycker inte heller speciellt mycket om förslaget i punkt 11, där det talas om att skapa ett " europeiskt kort" för konstnärer, vilket skulle ge dem speciella förmåner, eller att man skall utarbeta nya former för att finansiera konst " på europeisk nivå" (punkt 8). Jag är inte heller övertygad om det kloka i att " öka skatteförmånerna för mecenater" , som det föreslås i punkt 17.
Betänkandet innehåller alltså litet väl mycket av federala ambitioner och tro på skattesänkningars välsignelse (speciellt för välbeställda mecenater) för att helt vara i min smak.
Betänkande (A4-0100/99) av Guinebertière

Darras
Detta betänkande från Guinebertière är i sin nuvarande form, dvs. efter ändringarna i Europaparlamentets utskott för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, grunden till en verkligt integrerad och allmän ungdomspolitik. Även om erfarenheterna från gemenskapens politik för samarbete på ungdomsområdet inte kan förnekas när det gäller utbildning, yrkesutbildning och utbyte, via programmen " Sokrates" , " Leonardo" och " Ungdom för Europa" (till vilket skall läggas initiativet om europeisk samhällstjänst), är dessa erfarenheter ändå otillräckliga när det gäller att hitta en lösning på ungdomarnas specifika behov. Det räcker inte att betona behoven av undervisning och utbildning för alla (vilket ändå är grundläggande) för att bygga upp en ungdomspolitik. Vi måste också införa andra kompletterande aspekter, nämligen kreativitet, samhällsutbildning, tolerans och demokrati, hälsa och boende.
Vår föredragande redogör mycket tydligt för dessa målsättningar och respekterar samtidigt att den europeiska aspekten kompletterar och tillför ett mervärde, jämfört med den " sockel" som medlemsstaterna utgör. Därför uppmanar han medlemsstaterna att utarbeta " nationella planer för ungdomen" i likhet med dem som inrättats för sysselsättningen. Det åligger sedan kommissionen att, efter att ha utvärderat den nationella ungdomspolitiken, sprida de mest " konkurrensmässiga" erfarenheterna och exemplen inom Europeiska unionen. Allt detta kan bidra till att åstadkomma nyskapande projekt för och av ungdomar, och uppmuntra ungdomarnas förmåga att företa sig något.
Unionens ungdomspolitik bör vara en helhet för att vi bättre skall lyssna till ungdomarna och göra dem ännu mer delaktiga i besluten via deras föreningar och jag kommer därför att rösta för detta betänkande, som ger oss en allmän bild av vad som skulle kunna vara en sådan europeisk politik inför nästa århundrade.

Wibe
Betänkandet har ett gott syfte. Det präglas dock av ett mycket stort inslag av federalism. Man vill t.ex. utarbeta en " övergripande europeisk ungdomspolitik" , man vill " integrera ungdomarna i unionen" , att de " aktivt utnyttjar unionsmedlemskapet" , man vill ha en " samordning av ungdomspolitiken på europeisk nivå, att EU skall inrätta " särskilda informationsställen" för ungdomar och att kommissionen " från Europa" skall inrätta en Internetplats med namnet " Ungdomar" .
Personligen är jag övertygad om att ungdomspolitiken skulle kunna ha utformats så mycket bättre om den inte tyngts av denna eviga strävan att skapa ett federalt Europa.
Betänkande (A4-0065/99) av Corrie

Souchet
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa röstade för Corries betänkande. Dokumentet återspeglar i huvudsak vår grupps oro när det gäller framtiden för förbindelserna mellan AVS och EU.
Trots att samarbetet mellan AVS och EU har visat att det är effektivt och att det för EU och länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet utgör ett nödvändigt instrument för multilateralt samarbete, utsätts det för angrepp utan motstycke, som gör att man undrar om det kommer att överleva.
Förutsägbarhet och förtroende är de två centrala beståndsdelarna i detta instrument: det finns tyvärr risk för att de ifrågasätts genom de oupphörliga angreppen från dem som anser att den nya världsordningen inte skall innehålla några andra regleringar än de som gäller marknaderna och konkurrensen.
I det sammanhanget är AVS-EU: s gemensamma församling mer än någonsin ett nödvändigt forum där folken och deras folkvalda kan göra sig hörda och visa sina verkliga behov. Det är också en plats för diskussion och utforskning av framtiden för relationerna mellan nord och syd på lång sikt.
Den gemensamma församlingen spelar även en central roll i förhandlingarna om den kommande Lomékonventionen. Den har framför allt vid flera tillfällen uttalat sig för att utvecklingsländernas berättigade intressen i den ekonomiska världsordningen skall beaktas bättre. Den gemensamma församlingen oroades redan 1995 av de negativa konsekvenserna som Marrakechöverenskommelserna definitivt skulle få på själva förekomsten av tullpreferensen.
Det föredömliga instrument för samarbete mellan nord och syd som Lomékonventionen utgör måste förvisso anpassas, såsom OAU: s ordförande Blaise Compaoré betonade för kammaren i förmiddags, till AVS-ländernas successiva diversifiering och bl.a. åtfölja utvecklingen inom den afrikanska privata sektorn. Men den är fullständigt relevant nu för internationaliseringen: Lomésystemet måste förnyas och förstärkas, och inte försvagas i linje med en frihandelsideologi som på ett oansvarigt sätt skulle utsätta länder med ömtåliga ekonomier för överdrivna konkurrenschocker, vilka skulle få destabiliserande och destruktiva effekter för dem.
Betänkande (A4-0057/99) av Lüttge

Souchet
Helsingforskonferensen som ägde rum den 23-25 juni 1997 samlade företrädare för europeiska regeringar och parlament, Europeiska unionens institutioner och mellanstatliga organisationer samt fackförenings-och arbetsgivarorganisationer vilka totalt företrädde 51 olika länder.
Ledamöterna i gruppen De oberoende för Nationernas Europa gläds åt utvecklingen av detta samarbete som syftar till att främja en alleuropeisk transportpolitik grundad på ett partnerskap mellan de största berörda aktörerna, i första hand staterna.
Den första konferensen ägde rum i Prag först 1991: den gjorde det möjligt att förbereda en gemensam transportpolitik mellan länder som gränsar till Europeiska unionen och dess medlemsstater.
Under 1994 inrättades tre arbetsgrupper vid konferensen på Kreta: Transport och marknadsekonomi, Infrastruktur för transport och finansiering samt Horizon 2000 (samverkan mellan olika transportslag, ny teknik, säkerhet och skydd av miljön). För första gången utarbetades en särskild inriktning på länderna i Central- och Östeuropa.
Den tredje konferensen som ägde rum i Helsingfors gjorde det möjligt att på lång sikt främja effektiva transportsystem som respekterar miljön och motsvarar medborgarnas och företagens behov på det ekonomiska, sociala, ekologiska och säkerhetsmässiga planet. Det var också nödvändigt att minska den regionala obalansen och ge den europeiska ekonomin medel för att bemöta konkurrensen på de internationella marknaderna. Det är anledningen till att man infört principerna om driftkompatibilitet, subsidiaritet, öppenhet för besluten och icke diskriminerande samarbete på samtliga nivåer och mellan samtliga aktörer och grupper som är verksamma inom transportsektorn.
Målsättningen med de beslut som antogs i Helsingfors är att genomföra följande åtgärder:
harmonisering av lagstiftningsbestämmelserna på säkerhets- och miljöområdet, - successiv avreglering av marknaden på transportområdet, - utveckling av samverkan mellan olika transportslag, - förbättrad infrastruktur på alleuropeisk nivå, - inrättande av ett europeiskt nät för partnerskap, - främjande av offentliga transporter, - tillämpning av system för intelligenta transporter, - ökad forskning och utveckling inom transportsektorn, - internationalisering av externa kostnader, - förenklad transittrafik, - samarbete när det gäller insamling av uppgifter.Framgången med Helsingforskonferensen visar ännu en gång att samarbetsmetoden är effektiv. Genom att anta ett antal åtgärder som fastställer ramen för utveckling av alleuropeiska transportnät har medlemsstaterna i Europeiska unionen och de angränsande länderna på ett användbart och konkret sätt vidareutvecklat en fråga som är grundläggande för vår kontinents framtid, nämligen det stora återfunna och återförenade Europa.
Betänkande (A4-0078/99) av Cabrol

Souchet
Läkemedelsindustrin har under de senaste åren gjort enorma framsteg och gjort det möjligt att förlänga människors liv och undanröja ett antal sjukdomar.
Utöver mycket spridda och välkända sjukdomar finns ett antal sjukdomar som endast berör ett begränsat antal patienter: ca 5 000 sjukdomar av denna typ har identifierats. Men forskning och utveckling på läkemedelsområdet är så kostsamt att industrin är föga benägen att utveckla läkemedel för behandling av dessa sjukdomar. Med tanke på den smala marknaden är kostnaderna för att ta fram behandlingar inte lönsamma för industrin, därav termen " särläkemedel" . Det är därför nödvändigt att inrätta verktyg för att industrin skall utveckla denna typ av läkemedel, som kan beröra inte bara patienter i Europeiska unionen utan i hela världen, naturligtvis inbegripet utvecklingsländerna.
Kommissionens förslag syftar till att inrätta ett gemenskapsförfarande för att definiera särläkemedel och införa stimulans för forskning, utveckling och utsläppande på marknaden av särläkemedel, särskilt genom att bevilja ensamrätt för försäljning under 10 år.
Även om Gruppen De oberoende för Nationernas Europa bara kan applådera detta initiativ från kommissionen, för det handlar här om ett exempel på verkligt samarbete mellan medlemsstaterna där en utvidgad marknad underlättar utvecklingen av kostsam forskning, kan vi bara beklaga och fördöma att förfarandet går så långsamt. Vi måste komma ihåg att detta förslag till förordning fanns i kommissionens program redan 1997. Utöver det faktum att det krävdes nära 2 år för att lägga fram detta förslag till förordning, skall man vara medveten om att i Förenta staterna inrättades ett system för att främja utveckling av särläkemedel redan 1983. Ett liknande system infördes i Japan 1995, i Singapore 1997 och i Australien 1998.
Om det finns något område där Europeiska unionen både bör intensifiera sina åtgärder och vara sporrande, är det definitivt på dessa specifika områden som är nödvändiga för våra landsmäns hälsa.
Vid omröstningen antog ledamöterna i Gruppen De oberoende för Nationernas Europa de ändringsförslag som stöddes av föredraganden, professor Cabrol. Vi hoppas att förfarandet snabbt kommer att ge resultat, eftersom vi alla vet att när det gäller folkhälsa måste man agera snabbt. Den europeiska läkemedelsindustrin kan dra nytta av denna typ av program som borde göra det möjligt för den att lättare utveckla nya läkemedel, och på så sätt bidra till att stimulera nivån för forskningen och förbättra dess goda rykte.
Betänkande (A4-0038/99) av Lulling

Deprez
" Lika lön för lika arbete" säger talesättet. Svårigheten att verkligen uppnå lika behandling för män och kvinnor när det gäller bl.a. tillträde till sysselsättning och yrkesutbildning visar att man inte skall ropa hej förrän man är över bäcken. Och detta av en rad anledningar, där flera har att göra med att det fortfarande i vårt samhälle finns stereotypa fördomar mot kvinnor som arbetar.
Lika behandling är ett mycket viktigt ämne. Kammaren har vid flera tillfällen visat att den fäster mycket stor betydelse vid frågan. Den debatt vi har i dag förefaller mig mycket föråldrad och detta av två anledningar. Till att börja med för att EG-domstolens dom i Marschallaffären till mycket stor del gjort det möjligt att ange riktningen för domen i Kalankemålet. Amsterdamfördraget gör vidare politiken för lika rättigheter till en uppgift för gemenskapen och den politiska och objektiva likheten till en kollektiv rättighet. Den tillhandahåller dessutom en förstärkt rättslig grund som tillåter framtida åtgärder när det gäller positiv särbehandling.
Förslaget till ändring av direktivet 76/207/EEG som kommissionen lämnar till följd av Kalankedomen har inte längre något existensberättigande. Jag delar alltså föredragandens uppfattning. Vi måste förkasta kommissionens förslag och uppmana den att utarbeta ett nytt förslag till direktiv som beaktar de nya beståndsdelar som kommit fram sedan dess.
Andra betänkande (A4-0029/99) av Hautala

von Habsburg
Fru ordförande! Av inre övertygelse har jag röstat emot Hautalas betänkande respektive mot alla ändringsförslag utom dem som har lämnats in av Gruppen De oberoende för Nationernas Europa. Som kristna kan vi inte uttala oss mot livet, och ett barn som ännu inte är fött, är lika levande som ett som är fött. Detta är en sak som för oss helt enkelt är outhärdlig, och därför har jag av innersta övertygelse röstat emot det. Vi är i dag en minoritet. Kanske kommer vi en gång att utgöra en majoritet, ty i längden är det för vår befolkning en väg in i en stor katastrof. Jag vill till detta också säga att jag inte är mot kvinnor, som jag hyser en oändlig respekt för. Jag har 7 barn och 18 barnbarn. Då kan ni föreställa er, vilken respekt jag har för min hustru, och jag vill här bara säga, att jag har röstat emot Hautalas betänkande.

Cushnahan
Fru ordförande! Det finns många aspekter på detta betänkande som jag stöder eftersom det tar upp allvarliga problem i samband med kvinnors hälsa. Jag kan emellertid inte stödja hänvisningen till aborter. Europeiska unionen har absolut ingen behörighet inom detta område. Den kan inte blanda sig i enskilda medlemsstaters politik på detta känsliga område, eller, tror jag, skulle den vilja göra det. Detta anges formellt i fördragen gällande allmän ordning, som är reserverat uteslutande för medlemsstaterna. Medlemsstaterna har en absolut rätt att lagstifta i frågor som rör allmän ordning.
Vad gäller min personliga inställning, har jag röstat i enlighet med mitt eget samvete, enligt vilket jag är emot aborter. På samma sätt som jag vägleds av mitt eget samvete, tar jag mig emellertid inte friheten att fälla domar över hur andra människor agerar i enlighet med sina egna samveten och under mycket svåra förhållanden.
Jag har också stött punkt 10, helt enkelt därför att om man vill minska antalet aborter, bör man erkänna individers rätt till tillgång på rådgivning om sexualupplysning, inklusive rådgivning om skyldigheter i relationer och information om preventivmedel. Jag vägleddes av dessa speciella principer när jag röstade om detta viktiga betänkande.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Jag beklagar mycket att Hautalas betänkande i går diskuterades på den internationella kvinnodagen, eftersom jag inte tror att det faktiskt bidrar till kvinnans ära och värdighet, utan egentligen är en skam.
Det är verkligen märkligt om man i ett betänkande om kvinnans hälsa kräver att få in den föregivna rätten till abort. Hälsovårdspolitik betyder för mig att rädda liv och inte att förinta det. Om man i ett betänkande om kvinnans hälsa nämner aborter, så måste man enligt min uppfattning äntligen också tala om effekterna av post abortion syndrome . Dessa negativa psykologiska följder för kvinnor som har gjort abort förtigs dock alltid medvetet.
Graviditet är inte någon sjukdom! Det är absurt att man här spelar ut en så kallad rätt för kvinnor mot den rätt till liv, som gäller för alla människor. Med sådana krav missbrukar man kvinnans värdighet för att gynna en dödskultur, som själv till slut slår tillbaka och blir till skada för kvinnan. Av dessa skäl har jag måst rösta emot Hautalas betänkande.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries, Theorin och Wibe
Detta är ett mycket bra betänkande som tydligt belyser de genusrelaterade hälsoproblemen. Dessutom finns det i betänkandet en hel del konkreta idéer som skulle leda arbetet att bryta genusordningen i hälsotillståndet framåt.
Det finns dock en punkt som tydligt sänker ambitionerna i betänkandet, nämligen punkt 11. Rätten till fri abort handlar om rätten att styra över sitt liv och att ha makten över sin egen kropp. Att avbryta en graviditet måste alltid vara kvinnans val. Varje dag dör 500 kvinnor i sviterna av illegala och osäkra aborter. Det enda sättet att komma tillrätta med det är att kvinnor får tillgång till preventivmedel och till säkra och legala aborter. För oss är rätten till fri abort ovillkorlig.

Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk
Rent allmänt tycker vi att Hautalas betänkande om kvinnors hälsotillstånd är bra. Föredraganden betonar några av de sjukdomar som kvinnor drabbas av, och kommer samtidigt med förslag till hur viss politik kan inrättas så att man tar hänsyn till kvinnornas speciella situation. Vi har dock problem med vissa delar av betänkandet. Det rör sig bland annat om de avsnitt där kommissionen uppmanas till att se till att det sker regelbundna undersökningar av bröst- och livmodercancer gratis, där man tar upp för- och nackdelar av hormonbehandling i samband med menstruationsgener, och där det krävs att man säkerställer kvinnors sexuella rättigheter. Vi menar att detta är medlemsstaternas ansvar. Vi kan emellertid helt stödja dessa initiativ, om de sker på det nationella planet.
Utifrån ovanstående ståndpunkter har vi valt att inte rösta emot betänkandet.

Buffetaut
Europaparlamentet har genom Hautalas betänkande just visat sitt berättigade intresse för kvinnornas hälsotillstånd i gemenskapen. Inför svårigheterna i dagens samhälle och kvinnornas ökande ansvar, var det riktigt att på detta sätt erinra om de särskilda hälsoproblem kvinnor kan drabbas av.
Tyvärr trodde utskottet för kvinnors rättigheter och parlamentet att de gjorde rätt när de införlivade aborter i förteckningen över dessa problem.
Fontaine erkände själv, som ordförande för sammanträdet, att det handlade om ett " känsligt" ämne. Är det då rimligt att behandla en artikel bland andra i smyg, i ett betänkande som granskas mellan en begäran om hävande av immunitet och ett meddelande från kommissionen, om ett barns liv hos sin mor? Det finns inget enkelt svar på det smärtsamma abortproblemet. Respekten för allt liv borde få oss att ta vårt ansvar inför vissa mödrars olycka, och samtidigt ta emot livet som endast kvinnorna har lyckan att kunna ge, men inte utan en man, en självklarhet som man tyvärr måste erinra om, eftersom bekräftelserna om kvinnors rättigheter tenderar att få oss att glömma fädernas rättigheter och skyldigheter. I vilket fall som helst borde ämnet åtminstone behandlas med större distans och allvar än vad som varit fallet i dag.
Jag beklagar slutligen dels att en del av vänstern gläds åt denna text, på samma sätt som den applåderar avregleringen av " narkotikamarknaden" eller erkännandet av eutanasi, och ser framsteg för vårt samhälle där endast en förskräcklig dödskultur gör framsteg, och dels att en del av högern ännu en gång föraktar övertygelser som tillkännagivits så många gånger... i korridorerna.

Caudron
Det framgår av Hautalas betänkande att kvinnor och män inte är jämställda inför sjukdomar. En särskild hälsopolitik för respektive kön är därför nödvändig.
Europeiska kommissionens arbete, som är föremål för detta betänkande, beaktar för första gången detta krav. Man kan inte annat än vara nöjd med det. Europeiska kommissionen måste fortsätta på den vägen och fästa särskild uppmärksamhet på problemet med kvinnors hälsa i sitt nya åtgärdsprogram på hälsoområdet.
Vissa hälsoproblem gäller enbart, eller huvudsakligen, kvinnor. Det krävs därför särskilda åtgärder. Jag vill också betona de nya sjukdomarna med ätstörningar, som förekommer framför allt bland ungdomar. Jag beklagar att kommissionens betänkande inte fäster större betydelse vid detta.
Å andra sidan är det så att eftersom kvinnor i genomsnitt lever 5 år längre än männen, ställs de oftare inför fysiska och psykiska problem knutna till åldrandet. I min egenskap av ledamot i utskottet för forskning, teknisk utveckling och energi vill jag påpeka att det femte ramprogrammet omfattar finansiering av forskning om människors åldrande.
Vi måste slutligen ta hänsyn till att arbetslöshet, som är vanligare bland kvinnor, osäkerhet beträffande sysselsättning och dåligt socialt skydd är fenomen som påverkar kvinnors hälsa. Det är välkänt att hälsovård känns som lyx för mindre bemedlade människor. Det är fullständigt oacceptabelt!
Det är därför en allmän åtgärd, som innefattar såväl en särskild hälsopolitik för kvinnor och åtgärder för sysselsättning och socialförsäkring inbegripet hälsoaspekten, som måste genomföras.
Jag skall avsluta med att ge mitt fullständiga stöd till föredraganden när det gäller bestraffning av våld mot kvinnor i hemmet.

Deprez
Vi kan tydligen glädjas åt att kommissionen har valt kvinnors hälsotillstånd som ämne för sin första särskilda rapport. Hälsofrågan tas alltför ofta upp på ett allmänt sätt och tar inte på något vis hänsyn till de olika könens särdrag. Jag ger därför mitt fulla stöd till begäran om en regelbunden utvärdering av effekten av skillnaderna mellan könen i alla budgetar, program och projekt på hälsoområdet.
Jag anser att det är särskilt viktigt att betona i hur stor utsträckning som kvinnors hälsotillstånd kan bero, inte bara på fysiologiska särdrag på grund av könstillhörighet, utan på socio-ekonomiska skillnader som objektivt kan mätas och kontrolleras, något som medlemsstaterna borde beakta och åtgärda genom lämpliga politiska insatser och åtgärder.
Angrepp på kvinnors hälsa på grund av våld mot dem i hemmet - inbegripet våldtäkt inom äktenskapet och sexuell stympning - är särskilt oroande, och deras orsaker behöver bekämpas med största energi. Det är grundläggande att integrera denna dimension i de kampanjer för bekämpning av våld mot kvinnor, som gemenskapen finansierar.
På samma sätt delar jag föredragandens övertygelse att medlemsstaterna också där bör vidta alla nödvändiga åtgärder, inbegripet straffrättsliga, för att utrota denna farsot och hjälpa de kvinnor som är offer för den.
Jag skulle vilja avsluta med att betona betydelsen av förebyggande arbete som ett instrument för kamp mot förtida försämring av hälsotillståndet för alla, och betydelsen av den typ av samhälle vi vill ha själva och för våra barn.

Kristoffersen
Jag har som dansk konservativ avstått från att rösta om detta betänkande, eftersom jag principiellt har den uppfattningen att ämnet primärt omfattar angelägenheter som måste avgöras av de enskilda medlemsstaterna var för sig. Skall närhetsprincipen eller " subsidiaritet" ha någon innebörd, måste den användas när det rör frågor av denna karaktär. Jag tänker här bl.a. på frågor som abortlagstiftning.

Lindqvist
Abort borde varje kvinna ha rättighet att besluta om enligt den nationella lagstiftningen. Det är kvinnan själv som skall avgöra om abort skall ske eller ej.

Vaz da Silva
Den 8 mars varje år upprepas manifestationer och uttalanden till förmån för jämlikhet mellan män och kvinnor. Men det kan aldrig sägas för ofta att om samhället inte införlivas i processen, kan lagstiftningen inte göra mycket för att den kvinnliga representationen i det offentliga livet skall överensstämma med dess demografiska vikt. Vilka är de villkor som första måste uppfyllas för att lagarna - som finns och som är bra - skall få någon effekt?
Det är nödvändigt
med en social organisation som gör det möjligt för kvinnor att fritt välja sina liv, det vill säga, daghem, skolhjälp, hemhjälp, sjukvård, kontorstider, flexibel arbetsmarknad, distansarbete etc.-att på ett tidigt stadium utbilda till jämlikhet och fred, det vill säga, att fortbilda lärarna och reformera utbildningsväsendet från förskolan, för att morgondagens män och kvinnor redan tidigt skall umgås på ett annat sätt med varandra och med den omgivande världen, och avvisa våldet i sin vardag.Kvinnors deltagande i det offentliga livet är nödvändigt för demokratins hälsa. Men det får inte ske mot männen eller trots männen, utan alltid tillsammans med dem. Kvotering är ett tillfälligt medel som uppstår framför allt vid valen och är en lösning som jag aldrig kan stödja eftersom kvinnor inte är en minoritet som behöver beskydd. Jag stöder däremot åtgärder för positiv särbehandling i arbetslivet - tills man har uppnått den nivå som motsvarar de 52 procent av befolkningen som utgörs av kvinnor.
Jag litar på Daphne-programmet för att utveckla en samordnad politik mellan medlemsstaterna för att få ett offentligt erkännande av kvinnors roll och hoppas att mitt land äntligen vidtar de grundliga åtgärder som krävs för att lösa den dåliga kvinnliga närvaron i beslutsfattande ställning, och att man inte fixerar sig för syns skull vid kvotering och lagar som inte uppfylls för att man inte har skapat den jämlika kultur som understöder dem.
Betänkande (A4-0072/99) av Eriksson

Darras
Föredraganden utgår från konstaterandet att Beijingkonferensen, Amsterdamfördraget, kommissionens meddelande från februari 1996, Europeiska rådet i Luxemburg 1997, toppmötet i Cardiff i juni 1998 alla betonar nödvändigheten av att uppnå lika möjligheter för män och kvinnor.
Det handlar om att tillföra grundläggande förändringar till formen och grunden av institutionerna och hur de fungerar. Det handlar enligt föredraganden om att kämpa för makt, kämpa för omfördelning som är lika svår att acceptera för dem som har makten, som en omfördelning av de ekonomiska resurserna till förmån för dem som inga har.
Denna inriktning kräver ett allmänt synsätt på den politiska scenen och en mobilisering av samtliga närvarande aktörer. Det handlar om ett systematiskt synsätt, och inte ett individuellt från fall till fall. Därför uppmanar föredraganden kommissionen att införa en metod för utvärdering för att bedöma inverkan av alla politiska åtgärder och åtgärder som gemenskapen vidtar när det gäller jämställdhet mellan män och kvinnor. Hon efterfrågar statistik på området, utifrån kön. Medlemsstaterna uppmanas att agera på samma sätt.
Föredraganden uppmanar även kommissionen att notera de fall då kvinnor har sämre betalt än män för samma uppgifter, och av vilka anledningar. Hon ger dessutom några exempel på hur det är möjligt att främja jämställdhet mellan kvinnor och män inom olika sektorer, bl.a. via strukturfonderna genom att reservera en viss andel för åtgärder särskilt avsedda för kvinnor, eller genom att införa sociala hälsotjänster för barn och äldre inom ramen för infrastrukturbehov. När det gäller offentliga anbudsförfaranden skulle anbudsgivarna kunna ange hur mycket sysselsättning per år deras projekt kommer att skapa och hur denna sysselsättning kommer att fördelas mellan män och kvinnor...
Avslutningsvis, begär föredraganden att en arbetsgrupp skall inrättas mellan Europaparlamentet och kommissionen, för att främja målsättningen med jämställdhet inom institutionernas alla verksamhetsområden. Allt detta är anledningar till att rösta för betänkandet.

Delcroix
Erikssons betänkande är en uppföljning av meddelandet om att " integrera lika möjligheter i gemenskapens hela politik och åtgärder" . Såsom man kunde vänta sig handlar det om att påpeka de nuvarande bristerna och de krav som ställs av den anledningen. Föredraganden kräver bl.a. en utvärderingsmetod för att bedöma de vidtagna åtgärdernas inverkan. Hon begär att man inom medlemsstaterna skall tillämpa rekommendationen om kvinnors och mäns rättvisa deltagande i beslutsprocessen. Hon frågar kommissionen om anledningarna till att kvinnor är sämre betalda än män, när de har samma kvalifikationer. Hon begär att en arbetsgrupp skall inrättas mellan Europaparlamentet och kommissionen för att främja målsättningen med jämställdhet inom institutionernas alla verksamhetsområden.
Lullings betänkande om " rådets förslag om ändring av direktiv 76/207/EEG om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor" är radikalt, och med rätta måste jag säga. I betänkandet förkastas detta förslag från kommissionen som bygger på EG-domstolens dom i Kalankeärendet och man begär i stället ett nytt förslag till direktiv, denna gång grundat på Amsterdamfördraget och på erkännandet av positiv särbehandling som ett kollektivt fenomen för att uppnå likabehandling och lika möjligheter för kvinnor och män.
Av Kalanke- och Marschalldomarna drar föredraganden helt riktigt slutsatsen att " endast sträng positiv diskriminering som är oflexibel och automatisk och ger absolut rätt till utnämning eller befordran där kvinnor är underrepresenterade skulle vara oförenlig med gemenskapsrätten" .
Hon ber därför kommissionen att invänta ratificeringen av Amsterdamfördraget som tvingar gemenskapen att undanröja alla orättvisor och främja jämställdhet mellan kvinnor och män, samt tillåta medlemsstaterna att bibehålla eller anta åtgärder som innebär särskilda fördelar för det underrepresenterade könet. Kommissionen bör dra tillbaka sitt tidigare förslag som i dag är föråldrat och lägga fram ett nytt direktiv på grundval av Amsterdamfördraget, det säger sig självt. Endast vår kontinuerliga vaksamhet att göra verklighet av våra krav på jämställdhet gör det möjligt att bekämpa det konservativa tänkande som fortfarande till stor del dominerar.

Deprez
På sätt och vis är jämställdhet mellan män och kvinnor som Bizets Arlésienne. Alla drömmer om det, men ingen har sett det.
Jämställdheten kan emellertid inte bara fortsätta att vara ett ideal. Det skall vara en målsättning som vi absolut måste uppnå. Ur den synvinkeln kan vi glädja oss åt att denna målsättning har införlivats i den europeiska strategin för sysselsättning, enligt definitionen i Luxemburg i november 1997, och att Europeiska rådet i Wien har uppmanat medlemsstaterna att göra påtagliga framsteg på området.
Vägen är fortfarande lång till verklig jämställdhet: så många sexistiska fördomar och överväganden hänger fortfarande fast i vårt sätt att vara och uppträda att vi inte ens inser att de är djupt diskriminerande.
Utan att underskatta omfattningen och svårigheten med en utvärderingsuppgift som på ett underligt sätt komplicerar våra kulturers och traditioners mångfald, instämmer jag i föredragandens övertygelse att kommissionen måste ta itu med att fastställa exakta gemensamma indikatorer och kriterier som gör det möjligt att genomföra en regelbunden utvärdering av de framsteg som har gjorts, när det gäller lika möjligheter för båda könen. Och detta utifrån konkreta målsättningar och i förväg fastställda tydliga ordningar för ansvar.
Att förändra samhället är en ambitiös målsättning. Först av allt måste man kunna sopa rent framför egen dörr. Därför instämmer jag fullständigt i vår föredragandes förslag när hon ber Europaparlamentet och de politiska grupper det består av att ta ett antal initiativ för att effektivt främja verklig jämställdhet mellan kvinnor och män.

Martinez
I går var det kvinnodagen, och vi vet att kvinnan är människans framtid. Alla är för jämställdhet, likvärdighet och rättvisa.
Situationen i Indien där det finns 50 miljoner kvinnor för litet, eftersom de elimineras redan på fosterstadiet, är upprörande.
Men vilket hyckleri i detta berättigade försvar av värdighet, jämställdhet och frihet!
För hur kan man öppna Europa för immigration av kvinnlig omskärelse, chadorer och en nedvärderad juridisk status, och samtidigt säga sig försvara rättigheter för kvinnor, vars länder, religion och " civilisation" man för övrigt också stöder, dessa länder som förslavar dem?
I Belgrad hotar man att bomba ett folk som inte vill överlämna sitt Kosovo till en civilisation av slöjor och instängdhet. I Bagdad bombar man ett lekmannafolk där kvinnor undervisar och arbetar och man stöder de länder där kvinnor våldtas, stängs in och nedvärderas.
Vi måste därför veta hur det är. Kvinnors försvar blir bara en betydelselös paragraf om det inte bekräftas av fakta.
Men det finns värre saker: är det verkligen säkert att den skriande orättvisan har en sexuell grund och inte en social? Är kvinnan marginaliserad i sin egenskap av kvinna eller i sin egenskap av medlem i en mindre gynnad social grupp? När Indira Gandhi är premiärminister i Indien förstår alla att hos bramanerna trakasseras inte kvinnan. Det är bland de fattiga, kastlösa och proletära det sker.
Och det är cynismen i vänsterns feministiska tal. Den täcker med den sexuella slöjan de diskrimineringar som egentligen är sociala. Det är inte för att hon är kvinna som textilarbeterskan har medelmåttiga villkor. Det är för att hon är arbeterska.
Det som är upprörande är inte så mycket att andelen kvinnor är låg i församlingarna, utan att andelen arbeterskor, anställda och socialt fel födda, de dåligt betalda, nedvärderas. När rättvisan består i att ersätta en folkvald från den stora borgerligheten med hans fru, syster eller dotter med privilegier, vari består då framstegen? Särskilt som de politiska stabernas beslut i samtliga fall kommer att ersätta de manliga folkvalda från medelmåttiga skolor med kvinnliga folkvalda ur den privilegierade klassen.
Vilket bedrägeri från vänstern! Den glömmer sitt proletariat. Den glömmer sina fattiga, sina minst gynnade, sina marginaliserade för att rädda ytterligare en förmån för en social kategori som redan har allt. Till och med ett gott samvete.
Vi har redan tvingats stå ut med talet om antirasismen, som fick oss att tro att den sociala diskrimineringen beror på färger, när det grundläggande i rasismen är socialt. Elitskolorna, elitgrupperna, de magiska maktplatserna är inte stängda för svarta och kvinnor utan för fattiga.
Vi måste hädanefter också stå ut med Erikssons antipatriarkaliska tal, och den nordiska eller svenska världen. Men det var i Sverige som 60 000 fattiga kvinnor steriliserades under en socialistisk regering, vars arvtagare här i parlamentet säger sig försvara frihet och värdighet.
Revolutionen i våra samhällen sker inte genom en ändring av den sexuella ordningen, som bara är en återspegling av andra större orättvisor. Fortfarande består revolutionen beträffande det som sårar, förödmjukar och förstör i förändringar av de sociala olikheter som Europa bara förvärrar. Situationen för de fattigaste, längst ned på ersättnings-, inkomst- och förmögenhetsstegen, beror fortfarande på den goda viljan hos dem som finns på toppen av privilegierna.
Det är det som är så upprörande. Och det är det som feminismen och antirasismen glömmer, vilket naturligtvis inte är någon tillfällighet eftersom yrkesfeminister och yrkesrasister kommer från den privilegierade klassen.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Föredragningslista
Ordföranden
Kära kolleger! Kan ni godkänna att vi flyttar fram uttalandet om bananer till före Haugs betänkande på eftermiddagen? Det skulle göra det möjligt att dra nytta av Sir Leon Brittans närvaro.
Parlamentet godkände detta förslag.

Giansily
Fru ordförande! Ni föreslog, i den allmänna förvirringen skulle jag vilja påstå, att vi skulle flytta fram det betänkande för vilket vi väntade på sir Leon Brittans närvaro, vilket godkändes. Men det betyder att vi flyttar Haugs betänkande där jag liksom Fabre-Aubrespy finns med, till sammanträdet kl. 21.00.
Men vi skulle båda i kväll delta i en debatt med studenterna vid Sciences-Po i Strasbourg. Jag anser att detta oartiga sätt att ändra föredragningslistan för kammaren är diskutabelt, eftersom det röstades igenom i en fullständig röra och jag anser att studenterna vid Sciences-Po i Strasbourg har rätt till samma hänsyn som Sir Leon Brittan. Det var vad jag ville skulle tas till protokollet.

Ordföranden
Herr Giansily! Jag skall säga det mycket enkelt, jag instämde i era invändningar när man överlämnade informationen till mig, i sista minuten, vilket ni också såg. Den enda punkt där jag inte är överens med er, är att jag har intrycket av att kollegerna, och det är ni fullständigt medveten om, till mycket stor del är överens med detta förslag, som inte alls röstades igenom i förvirring. De förstod mycket väl vad det handlade om, och om vi hade låtit denna ändring gå till omröstning vet ni mycket väl, herr Giansily, att den skulle ha godkänts enhälligt.
Men jag beklagar verkligen de problem som kan ha drabbat några kolleger som inte kommer att kunna delta i debatten om Haugs betänkande. Ännu en gång, jag delar er känsla, men jag håller inte längre med er när ni säger att det beslutades i förvirring och att kollegerna inte förstått vad det handlade om. De förstod fullständigt, och det vet ni lika bra som jag.

Elektromagnetiska fält (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är en fortsättning av debatten om betänkande (A4-0101/99) av Tamino för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets rekommendation om begränsning av befolkningens exponering för elektromagnetiska fält 0 Hz-300Ghz (KOM(1998)0268 - C4-0427/98-98/0166(CNS)).

Riis-Jørgensen
Herr ordförande! Detta betänkande är mycket viktigt och intressant. Det som enligt min mening är så viktigt när vi diskuterar lagstiftning på det europeiska planet, är vilka rapporter och vetenskapliga bevis vi lägger till grund för denna lagstiftning. Det är mycket viktigt att lagstiftningskvaliteten är hög. Detta diskuterar vi ofta i de enskilda länderna, och det skall vi naturligtvis också vara uppmärksamma på när det rör gemenskapslagstiftning. På den liberala gruppens vägnar vill jag säga att många av de ändringsförslag som Gruppen De gröna har lagt fram, gör kommissionens förslag långt mer restriktivt än nödvändigt. Jag skulle gärna vilja veta vilka vetenskapliga bevis de gröna lägger till grund för alla dessa ändringsförslag. Jag tillåter mig att hänvisa till mitt eget hemland, Danmark, där " Kræftens Bekæmpelse" har gjort analyser om risker på detta område. Det har visat sig att det inte finns något samband mellan elektromagnetiska fält och cancer. Man har undersökt såväl barn som anställda på elverk. När det gäller barn finns det en liten risk, och när det gäller elverksanställda finns det ingen risk alls. Detta är alltså en dansk analys.
Man jag kan inte heller föreställa mig att utländska analyser skulle bekräfta de krav som Tamino framför. Jag vill därför gärna fråga föredraganden och inte minst kommissionen vilka vetenskapliga bevis det finns för dessa mycket restriktiva krav från de grönas sida, därför att om De grönas ändringsförslag antas kommer detta att få mycket stora ekonomiska konsekvenser för bl.a. elverken, och inte minst för konsumenterna. Den liberala gruppen säger alltså nej till ändringsförslagen från De gröna, och jag frågar kommissionen på den liberala gruppens vägnar, hur man kommenterar de vetenskapliga analyser som Tamino hänvisar till. Jag måste säga att jag utifrån de nationella undersökningar - men också internationella vetenskapliga analyser - som har gjorts på detta område, har svårt att godta de påståenden som har framförts.

Papayannakis
Herr ordförande! Tvärtom anser jag att Taminos betänkande är viktigt, och i det hänvisas till mycket konkreta vetenskapliga undersökningar, från bland annat Sverige, med namn och bibliografier.
Det är ett viktigt problem. I Grekland känner vi till det mycket väl, för vi bokstavligen försvinner bland det stora antalet televisionsmaster. I Peuki, utanför Aten, håller vi för närvarande på att uppföra hundratals master för mobiltelefoni, och vi har även högspänningsledningarna med mera.
Vi har indikationer, herr ordförande, men inga bevis. Det finns dock tre medlemsstater som har mycket strängare lagstiftning än den som vi diskuterar här i dag. Dessutom finns försiktighetsprincipen, som vi är förpliktade att tillämpa. Därför tror jag att vi fram till dess att fler studier och ytterligare belysning av fenomenen har gjorts måste följa Taminos förslag, vilket även vår kollega Whitehead sade, för det rör sig om en mycket viktig fråga som har betydelse för människornas hälsa på väldigt lång sikt.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Kommissionens förslag till rekommendation om en begränsning av befolkningens exponering för elektromagnetiska fält formulerades mot bakgrund av en ökad allmän oro över möjliga samband mellan elektromagnetiska fält och hälsoproblem. Detta är en fråga som påverkar aspekter på det dagliga livet. De berörda fälten skapas inte bara genom högspänningsledningar och radio- och tv-sändare utan av vanliga hushållsapparater som vi alla är i regelbunden kontakt med, såsom mobiltelefoner och TV-rutor. Naturligtvis finns ett behov av att försäkra kunder genom att tillhandahålla riktigt skydd från verkliga och bevisade risker och genom att hålla dem informerade. Vad vi inte behöver är oansvarig, felaktig information och skrämseltaktik.
Kommissionen försökte beakta all välgrundad, vetenskaplig och experimentell bevisning vid förberedeleserna av sin föreslagna rekommendation. Riktlinjerna och den exponering som föreslås av kommissionären grundas på dem som nyligen har offentliggjorts genom den internationella kommissionen för skydd mot icke-joniserande strålning (International Commission on Non-Ionizing Radiation Protection). Detta är ett formellt erkänt organ inom Världshälsoorganisationen. Därmed finns en solid vetenskaplig grund för de föreslagna gränsvärdena. Detta WHO-organ vidtar dessutom en ytterligare försiktighetsåtgärd genom att införa omfattande säkerhetsfaktorer i gränsvärdena för befolkningens exponering. Vi talar i själva verket om säkerhetsmarginaler som är minst 50 gånger lägre än de nivåer för vilka möjliga hälsoeffekter har konstaterats.
De nationella myndigheterna i de flesta EU-stater har redan godtagit den hälsomässiga grund på vilken WHO-organet bygger sina riktlinjer. Dessa tillämpas i de medlemsstater som garanterar industrins efterlevnad och är vaksamma vad gäller skyddet av hälsan hos sina medborgare.
Taminos förslag är därför i hög grad oproportionerliga. De försöker införa exponeringsgränser som går långt bortom vad kommissionen föreslår och vad som vetenskapligt har visat sig vara nödvändigt. Om sådana överdrivna förslag skulle godkännas skulle de få allvarliga socio-ekonomiska effekter utan att ge några hälsovinster.
I betänkandet tas inte heller upp det grundläggande problemet med att det inte finns något gemensamt europeiskt mätsystem. Detta tillåter olika nationella gränsvärden som skapar hinder för handeln och snedvrider den inre marknaden. Skillnaderna i standarder har också bidragit till allmän oro - konsumenter undrar varför deras länder har ett annat gränsvärde än ett annat land. Min grupp och jag efterlyser ett europeiskt forskningsprojekt som syftar till en harmonisering av mätmetoderna.

Lannoye
Herr ordförande! Jag tycker att den här debatten om Taminos betänkande är mycket förvirrad. Framför allt när jag tänker på att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd samt ett antal av våra kolleger föreslår att vi skall fastställa gränsvärden när det gäller avståndet mellan vissa anläggningar med elektromagnetiska fält och de människor som lever i närheten av dessa, och dessutom anser att kommissionens förslag är godtagbara.
Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på det faktum att kommissionens förslag egentligen inte ändrar något av det som tillämpas i dag och att de i praktiken främjar verksamheten inom industrikoncerner som, vare sig det gäller transport och distribution av el eller telekommunikation, medför att folk utsätts för betydande elektromagnetiska fält. Jag anser t.ex. att vertikalt under en högspänningsledning på 380 000 volt kan man mäta upp några mikrotesla magnetfält. Men kommissionens förslag fastställer ett gränsvärde på 100 mikrotesla. Det innebär alltså att den godkänner det som tillämpas i dag.
Det är oacceptabelt när man vet att ett stort antal epidemiologiska studier och en hel del laboratoriestudier visar att redan vid värden som är ända upp till 1 000 gånger svagare börjar man upptäcka effekter på hälsan, vare sig det gäller nervsystemet, det endokrina systemet eller immunsystemet. Att begränsa problemen till uppkomsten av cancer är ett inskränkande synsätt som enbart kan få oss att begå allvarliga misstag för folkhälsan. Vi anser därför att på grundval av vad som redan tillämpas i en av medlemsstaterna, Italien i det här fallet, är det fullt möjligt att såsom Tamino gör förespråka mycket lägre gränsvärden, som absolut inte står i motsats till de nuvarande ekonomiska olika verksamheterna, men som förhindrar att befolkningar utsätts för magnetfält som kan vara skadliga för hälsan.
Jag föreslår därför samtliga kolleger att se över ärendet på nytt och inte gå i den fälla som består i att säga att Taminos förslag skulle medföra mycket stora ekonomiska skador. Detta påstående har redan framförts tre eller fyra gånger, men inget argument har bevisat det.

Escolá Hernando
Herr ordförande! Elektromagnetiska fält kan utgöra en risk för folkhälsan och enligt vissa vetenskapliga studier kan de vara cancerframkallande.
Även om rapporterna inte är slutgiltiga vore det bra om kommissionen kunde ha de grundläggande förebyggande riskåtgärderna i åtanke. Försiktighetsprincipen, det vill säga att vid osäkerhet undvika risker, samt ALARA-principen, det vill säga att all exponering av radioaktiv strålning skall vara så liten som möjligt.
Ärade kolleger, med anledning av detta vill jag uppmärksamma er på ett projekt som nu håller på att studeras: Anslutningen av elektriska nät mellan Frankrike och Spanien via Pyrenéerna med en högspänningsledning på 400 000 volt, ett projekt som godkändes i Essen. De som berörs av ledningen har motsatt sig projektet i över 15 år på grund av de elektromagnetiska fälten och miljön. Det här är ett ypperligt tillfälle för kommissionen att visa sunt förnuft och försöka finna andra alternativ, så att vi inte behöver ångra oss i morgon.
Hälsoskyddet måste ges en gemensam ram och därför måste kommissionen fastställa ett minsta säkerhetsavstånd samt studera miljöeffekterna för att kunna ange vilka krav som skall gälla för elektriska ledningar. På det här sättet kan vi kanske undvika de elektromagnetiska fälten.

Sandbæk
Herr ordförande! Det skall inte råda något tvivel om att Junirörelsen allmänt sett är en stor anhängare av att man använder sig av försiktighetsprincipen. Det vill säga att tvivlen alltid skall komma konsumenten till godo, om det bara är en antydan till risk att använda sig av modern teknik. Detta kan ju mycket väl vara fallet. Genmodifierat livsmedel är ju bara ett exempel på detta. Men i dag behandlar vi korttidsverkningarna av att utsättas för strålning från elektromagnetiska fält. Gruppen De grönas ändringsförslag i betänkandet behandlar däremot långtidsverkningarna, och det har inte undersökts tillräckligt ännu. Därför menar vi att de mycket restriktiva åtgärder som skulle bli resultatet om man stöder ändringsförslagen, är ohållbara. Vi kan ju inte komma ifrån att elektricitet är en grundläggande hörnsten i det moderna samhället. Saken är också den att alla forskare är överens om att korttidsverkningarna av att utsättas för strålning är mycket små. Och att försvåra eller rent av omöjliggöra elförsörjningen och elkonsumtionen skulle vara detsamma som att skjuta gråsparvar med kanoner, som vi säger i Danmark.
I detta sammanhang har jag också vägt in att " Kræftens Bekæmpelse" efter omfattande forskning har dragit slutsatsen att det skulle vara fullständigt oansvarigt att göra medborgarna rädda för att använda de olika elektriska apparater som ju finns i alla hushåll, t.ex. köksutrustning och rakapparater. Nu kan man naturligtvis inte helt utesluta att långtidsverkningarna kommer att vara annorlunda. Detta undersöker man för närvarande i Världshälsoorganisationen, och om man då skulle komma fram till ett resultat som liknar Taminos ändringsförslag kommer naturligtvis vi i Junirörelsen då att stödja det ändringsförslag som vi förkastar i dag.

Pinel
Herr ordförande! Det finns allt fler elektromagnetiska fält i vår miljö. Högspänningsledningarna, GSM-stationerna, men också ett stort antal hushållsapparater stör den naturliga balansen.
Lannoyes betänkande från 1994 visade redan att dessa elektromagnetiska fält hade en skadlig inverkan på hälsan och särskilt på risken att utveckla cancer, leukemi, sjukdomar i nervsystemet och hjärnan. Bara för att vetenskapsmännen ännu inte förstår hur detta fenomen påverkar organismen skall man inte ta det som förevändning för att bedriva strutspolitik. Tvärtom, vi måste använda den förebyggande principen, dvs. förbjuda eller åtminstone begränsa användningen av alla apparater och all teknik som utsätter människor för fara.
Vi befinner oss för närvarande i en situation där konsumenten måste bevisa att en apparat är farlig. Jag anser att bevisbördan måste vara omvänd och att vi måste kräva av industrin att den bevisar att deras varor är ofarliga. En kommissionär sade att det bästa sättet att utvärdera en produkt är att föra ut den på marknaden.I de fall som vi diskuterar i dag finns det mycket starka antaganden när det gäller dessa fälts skadliga inverkan på organismen. Det är därför hög tid att agera utan att senarelägga gränsvärden för effekterna, vilka de än är, och det gäller inte bara värmeeffekterna.
Om det under fem år, dvs. sedan Lannoys betänkande, efter vad som sägs inte har förekommit tillräckligt med vetenskaplig forskning som är tillräckligt övertygande, beror det kanske just på att vissa skulle ha mycket att förlora på det. Avslutningsvis skulle det i vilket fall som helst vara skandalöst att säga att detta betänkande skulle skada industrins utveckling, för det första för att det är fel och framför allt för att folkhälsan måste gå före alla ekonomiska hänsynstaganden.

Scapagnini
Herr ordförande! Framkomsten av moderna kommunikationssystem, den elektriska och elektroniska utrustningens expansion på bred front och den snabba utbredningen av luftledningar med högspänning har säkerligen under de senaste åren i betydande utsträckning ökat intresset och oron för de elektromagnetiska fältens effekter, och samtidigt hörs ständigt nya krav på att åtgärder och riktlinjer skall fastställas för detta område. Likväl känner man inte exakt till effekterna på organismen av exponering för elektromagnetisk strålning. Det har framförts oroande hypoteser om möjliga skadliga effekter på hälsan av exponering för konstgjorda fält och en debatt pågår om förekomsten av möjliga långsiktiga effekter, först och främst cancer och speciellt blodcancer, det vill säga leukemi.
För dagen finns dock inga säkra vetenskapliga bevis för att elektromagnetiska fält direkt skulle kunna förorsaka cancer. I större delen av medlemsländerna får myndigheterna ständigt förfrågningar om dessa effekter, vilket visar att en stark oro har slagit rot bland befolkningen. Experiment har endast visat att långvarig exponering för starka frekvenser kan orsaka sjukdomar. Såsom föredragande av rekommendationen om begränsning av exponeringen för elektromagnetiska fält i Europaparlamentets utskott för forskning och vetenskaplig utveckling, vars ordförande jag är, tror jag att det är mycket viktigt att i Europa skapa en överensstämmande och enhetlig lagstiftning som gör att alla medlemsländer kan skydda sina medborgare från dessa möjliga negativa konsekvenser. Dessa gränser bör dock inte överskrida gränserna för kunskapen och det rimliga, vilket skulle medföra allvarliga skador av ekonomisk karaktär inte bara för industrin utan även för sysselsättningen.
Genom rekommendationen införs en lämplig skyddsnivå mot elektromagnetiska fälts hälsoeffekter, i hela Europa. Denna baserar sig som sig bör på klart definierade effekter, de akuta, medan det i rekommendationen vad beträffar de långsiktiga effekterna bekräftas att det för närvarande inte finns övertygande bevis för de cancerogena effekterna av dessa fält. Uppgifterna i fråga kan inte användas som grund för uppställandet av riktlinjer för exponeringen.
Avslutningsvis, herr ordförande, tror jag att vi absolut måste driva på möjligheten att fortsätta forskningen på hög nivå om exponeringen på lång sikt för att å ena sidan skydda medborgarna och å den andra undvika panik och arbetslöshet.

Myller
Herr ordförande! Parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har utfört ett mycket bra arbete med detta betänkande. Jag tvivlar inte alls på föredragandens välmenande förslag om gränsvärden, de kunde dock inte godkännas i miljöutskottet på grund av fakta som även här redan har redovisats. Detta betyder inte på något sätt att principen om förebyggande inte skulle vara en centralt viktig fråga för alla för att bland annat undanröja skadeverkningar av icke-joniserande strålning.
Grunden måste emellertid vara vetenskapliga forskningsresultat och WHO: s rekommendationer samt principen att exponeringen för elektromagnetisk strålning skall vara så liten som det rimligen är möjligt. Medlemsstaterna måste också fastställa minimivärden och minimiavstånd av säkerhetsskäl till elektriska apparater som måste iakttas i närheten av bostäder och arbetsplatser. Det handlar om ett nytt ämnesområde och man måste fortsätta med forskningen av eventuella skadliga effekter och deras förebyggande. Detta kommer ju att ingå som ett delområde i det femte ramprogrammet för forskning. När det gäller produktutveckling ligger ansvaret för forskningen hos apparaternas tillverkare, men för att säkerställa opartiska resultat måste källmaterialet vara så omfattande som möjligt och forskarna oberoende.
Samtidigt som man kräver ökad forskning kring den icke-joniserande strålningens eventuella problem måste man se till att medlen används effektivt med tanke på hela hälsosektorn. Det finns bara vissa resurser till folkhälsans förfogande och man måste sörja för att de utnyttjas på ett effektivt sätt. Man måste tala om sociala kostnader, vad det är lönt att satsa på för att folkhälsan skall ge så bra avkastning som möjligt. Att bedöma sociala kostnader ankommer på politikerna, att framställa information om eventuella risker ankommer på forskare och vetenskapsmän. Till den här delen måste politikerna bära sitt ansvar.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Man har forskat redan cirka 20 år kring vilka effekter elnäten och de elektromagnetiska fält som skapas av elapparater som fungerar på låga frekvenser har på hälsan. Kommissionens uppskattningar av hälsovådliga värden följer genomförda undersökningar. Vissa parlamentsledamöter har dock föreslagit betydligt strängare värden än dem som kommissionen har rekommenderat med hänvisning till de hälsoeffekter som eventuellt kommer fram. Ett sådant här synsätt där slutsatser motiveras med några obestämda bedömningar och enligt en linje som avviker från övriga forskningsresultat kan inte vara meningsfullt. Dessutom måste man också beakta de eftersträvade rekommendationernas förhållande till upptäckta hälsoeffekter och till de kostnader som de erforderliga åtgärderna kommer att orsaka.
Under senare år har man debatterat de snabbt ökade mobiltelefonernas eventuella effekter på medborgarnas hälsa. Förhoppningsvis förstår vi alla behovet av att allt noggrannare undersöka även dessa apparaters effekter på sina användare och vidta möjliga åtgärder efter det att verkliga fakta har forskats fram. Jag tror inte att någon vill sätta i gång att bygga om alla tätorters elnät, hindra användningen av mobiltelefoner i städer eller att byta ut sina hushållsmaskiner mot nya på grund av eventuellt grundlösa begränsningar. Försiktighetsprincipen måste följas, men överdriven försiktighet måste grundas på forskningsresultat.

McKenna
Herr ordförande! De flesta människor som talar här idag om hur " försiktighetsprincipen måste tillämpas, men ..." . Det finns en total motsägelse i detta. Om försiktighetsprincipen skall respekteras, måste vi garantera att vi har definitiva bevis för att denna typ av strålning inte är farlig. Vi har inte dessa bevis. En av de stora bristerna i kommissionens förslag är att i det tillämpas inte en försiktig metod. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har varit en total katastrof i detta avseende. Det har totalt urvattnat föredragandens förslag. Det har misslyckats med att skydda folkhälsan och miljön. Denna fråga har åter kommit upp och kommissionen har inte gjort någonting åt saken. Inte ens medlemsstaternas regeringar har gjort någonting åt saken. I mitt eget land har mobiltelefonmaster rests nära människors hus och alldeles intill skolor. De biologiska effekterna på centrala nervsystemet - som kommissionen inte nämner - tycks förekomma där mobiltelefonmaster ligger nära människors hem. Det finns rapporter om huvudvärk, sömnproblem och ett antal andra effekter, som inte nämns av kommissionen.
Som föredraganden har påpekat finns det antydningar om att exponering för elektromagnetiska fält kan leda till en ökning av förekomsten av cancer och andra allvarliga hot mot människors hälsa. Vi måste garantera att en försiktig metod tillämpas. Kommissionen tycks bygga sina rön på viss forskning men bortse från annan tillgänglig forskning. Vi behöver upprätta riktiga forskningscentra för att garantera att de verkliga effekterna av denna typ av icke-joniserande strålning undersöks på ett riktigt sätt av oberoende utvärderare.

Hulthén
Herr ordförande! Jag vill börja med att säga att det är ett viktigt ämne som vi tar upp. Självklart måste vi har bestämmelser för hur mycket strålning människor får utsättas för. Vi måste emellertid fatta beslut om dessa bestämmelser på någorlunda realistiska grunder. Det kan ju inte vara så att det bara är en politisk grupp som på något sätt har monopol på den vetenskapen, utan vi får förutsätta att både miljöutskottet och den församling som sitter här tillsammans försöker göra sitt bästa för att vi skall få ett bra beslut.
Elektromagnetiska fält och deras påverkan på människor har under de senaste åren debatterats mer och mer. Vi har faktiskt inte precisa svar på alla dessa frågor. Vi vet inte hur vanlig elström eller magnetfält påverkar oss. Däremot vet vi att fler och fler människor blir överkänsliga just för elektricitet.
Skall vi fastställa gränsvärden som skall täcka hela unionen, så måste det ju också vara gränsvärden som är någorlunda rimliga. Sverige har varit uppe i diskussionen som ett av de länder som har bra gränsvärden. Då kan jag bara informera om att de gränsvärdena ligger långt över de nivåer som Tamino föreslår. De värdena ligger på 100 ìT i det vanliga livet och 500 i industrin och när folk arbetar. Det är en oerhörd skillnad mot det som Tamino föreslår.

Rovsing
Herr ordförande! När man talar om strålningsskador måste man göra åtskillnad. För det första finns det lågfrekvent strålning från högspänningsledningar och härav härledda frekvenser. Alla erfarenheter från all ny forskning som har skett för våra regeringars räkning, visar att man inte kan bevisa något. I Danmark har vi ett cancerregister. Här finns alla cancerfall registrerade. Det centrala personregistret visar var folk bor. Alla de 30 000 personer som arbetar inom elförsörjningen har undersökts i en stor undersökning som skedde under år 1998, och man hittade inget samband mellan deras arbete inom elförsörjningssektorn och cancer. Påståendet om att det inte har gjorts noggranna undersökningar stämmer inte.
Så har vi mobiltelefonerna. Nästan alla i detta parlament använder mobiltelefon - periodvis i stor omfattning - även om det finns några som menar att dessa är farliga. Jag håller med om att det inte har forskats så mycket om denna fråga att man kan svara på om cellernas vitala delar eller människans grundläggande byggklossar förstörs av denna strålning. Med hänsyn till att det finns många tonåringar och yngre personer som använder mobiltelefoner, är det viktigt att det sker forskning på detta område, så att vi kan få konkreta besked. Men att de basstationer som sätts upp, eller DECT-stationerna vid stormarknader, skulle innebära någon fara har jag svårt att se. Och det finns naturligtvis ingen som frivilligt utsätter sig för radarstrålning eller mikrovågsstrålning. Det är koncentrerad strålning, men de tränger inte ned till den höjd där vi normalt befinner oss. Många av ändringsförslagen, dvs. 14-24, skapar bara oro och är inte grundade på nödvändig vetenskaplig forskning.

Ahern
Herr ordförande! Det är mycket viktigt att vi åstadkommer en rekommendation för minsta avstånd från människors hem för mobiltelefonmaster. Dessa sprider sig i mitt eget land. Om, som de företag som tillverkar dem säger, det inte finns några hälsorisker, varför skulle vi inte ha ett obligatoriskt hälsoskadestånd? De särintressen som tillverkar dessa bör vara rättsligt ansvariga för att garantera människors hälsa om någonting går snett. Detta är någonting som vi bör överväga seriöst på gemenskapsnivå. Om det inte finns några faror, då finns det inga risker. Varför skulle vi alltså då inte försäkra människor mot problemet?
Vid en konferens nyligen i Wien drog man slutsatsen att de biologiska effekterna av lågintensiv exponering är vetenskapligt fastslagna, så det är inte längre godtagbart för medlemsstaters regeringar eller kommissionen att säga att det behövs mera forskning innan standarder fastslås. Människor förtjänar skydd för sin hälsa och skall inte behöva vänta på vetenskapliga undersökningar som kan ta år. Då kommer vi att vara i samma situation som med tobaksföretagen där miljoner kunde betalas ut till människor vars hälsa har utsatts för fara.
Jag är mycket chockad över att min egen regering har gjort flera försök att urvattna EU: s förslag för att reglera utsläpp av elektomagnetisk strålning från husvagnsmaster. Det är skandalöst att dessa försök av den irländska delegationen att stryka klausuler påstås vara i överensstämmelse med försiktighetsprincipen. Det finns tillräckliga bevis för att motivera en totalt ändrad syn på hälsoeffekterna av dessa master.

McAvan
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att få tillfälle att tala om denna fråga, som jag tror samtliga instämmer i är av största allmänintresse. I mitt eget land har det under de tre senaste dagarna förekommit förstasideartiklar om effekterna av mobiltelefoner och i mina lokaltidningar artiklar om kraftledningar och deras effekter på människor. Vissa av dessa rapporter är alarmerande och vissa är oroande och det är inte förvånansvärt att allmänheten är förvirrad och egentligen inte vet vad den skall tro. Kommissionens förslag kommer därför mycket lägligt. Vi behöver någon form av gemenskapsomfattande åtgärd i denna fråga. Angreppssättet hos utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd är även det mycket balanserat.
Jag vill betona två ändringsförslag som är viktiga. Det första handlar om tillämpningen av försiktighetsprincipen, och bygger på ALARA-förslagen från Världshälsoorgansationen. Min andra punkt är att vi måste hålla detta under konstant översyn. Det är inte tillräckligt att upprätta standarder nu och sedan aldrig återkomma till dem. Människor ökar sitt mobiltelefonanvändande; föräldrar köper mobiltelefoner till sina barn; människor går över till mobiltelefoner. Jag hoppas därför att kommissionen kommer att beakta vissa av dessa ändringsförslag.

Schnellhardt
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Det betänkande vi har framför oss behandlar begränsningen av befolkningens exponering för elektromagnetiska fält om 0 Hz - 300 GHz, alltså hela paletten med eventuell påverkan, säkert en bra ansats, men den tillåter inte någon detaljerad reglering på europeisk nivå; enligt min åsikt bör i vissa frågor subsidiaritetsprincipen tillämpas.
Totalt sett kan man välkomna att man i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd (miljöutskottet) inte antog de säkerligen välmenta förslagen från föredraganden med tanke på ovannämnda påpekanden. Välment betyder nämligen inte alltid att allt är väl. Dessutom kunde föredragandens förslag inte motiveras vetenskapligt - det har många i dag också redan nämnt - och skulle i praktiken ha lett till ett gränsvärde som inte vore möjligt att upprätthålla. Eller bör vi kanske gå så långt att vi avskaffar mobiltelefoner och nödtelefoner vid motorvägar? Jag tror inte att vi vill göra det.
Låt mig också gå in på en annan fråga. Den fackmässiga diskussionen har visat att vad gäller strålskydd är det ytterst tveksamt med ett schablonmässigt fastläggande av säkerhetsavståndet till fasta anläggningar, till exempel högspänningsledningar, eftersom det förutom just avståndet finns många parametrar som är specifika för anläggningarna och avsevärt kan påverka exponeringen. I fråga om elektrisk utrustning är fastläggandet av minimala säkerhetsavstånd ännu mer problematiskt. I regel avgörs väl ändå avståndet mellan sådan utrustning och personer av den användning som den är avsedd för. Angivandet av ytterligare säkerhetsavstånd är enligt min åsikt förvirrande i detta fall, det är inte till hjälp och motsvarar inte målsättningen om ett lämpligt strålskydd.
På annat sätt förhåller det sig med de anläggningar som i enlighet med sin uppgift producerar fält, till exempel sändare/radioanläggningar. Här kan säkerhetsavstånd säkert underlätta förfarandet. Jag ber er att ta hänsyn till detta vid omröstningen. Jag har i enlighet med detta lämnat in ändringsförslag.

Bangemann
Herr ordförande! Kommissionen vill först tacka utskottet och även föredraganden så hjärtligt. Naturligtvis är detta en fråga där åsikterna kan gå isär också här i diskussionen, ty varje enskild fråga är ännu inte tillräckligt vetenskapligt undersökt och belagd med otvivelaktiga rön.
Men vi ville ändå med vårt förslag ta ett första steg. För det första tilltar betänkligheterna - det stämmer utan tvivel - även hos experterna. I synnerhet bland allmänheten finns det en bred diskussion, som inte alltid är saklig, men som naturligtvis också framkallar betänkligheter hos befolkningen. Därför anser vi att det är riktigt, särskilt som Maastrichtfördraget också ålägger oss att sörja för ett omfattande hälsoskydd, att man med denna rekommendation föreslår en gemensam ram med grundläggande begränsningar och referensvärden.
En sak vill jag här säga med all tydlighet, eftersom Riis-Jørgensen också har ställt denna fråga till kommissionen - trots att hon nu har gått, vilket ju tyvärr börjar bli allt mer vanligt, detta att ledamöter ställer frågor och sedan försvinner - även om man kastar fram frågan om vetenskapliga rön, så stöder sig vårt förslag på rekommendationerna från den internationella kommissionen för skydd mot icke-joniserande strålning(International Commission on Non-Ionizing Radiation Protection) och på ståndpunkterna från kommissionens vetenskapliga styrkommitté. Det är alltså inte på det viset att vi inte skulle ha tagit hänsyn till dessa vetenskapliga ståndpunkter.
Jag skulle kunna gå in på alla ändringsförslag, men det skulle leda för långt, också med tanke på det faktum att det handlar om en rekommendation. Men vi kan, det vill jag säga, godta ändringsförslag 1, 3, 4, 5, 7, 8, 10 och 13 helt eller delvis. Andra ändringsförslag går långt utöver rekommendationen; till exempel påstås där att en sådan rekommendation även har rättslig verkan, vilket inte är fallet. Ty rekommendationen, som namnet ju redan antyder, riktar sig till medlemsländerna som kan följa en sådan rekommendation, men inte är tvingade att göra det, så det är inte är möjligt med andra rättsliga bestämmelser inom ramen för en sådan rekommendation.
Det gäller att tillämpa detta i synnerhet när det gäller de minsta säkerhetsavstånden. Schnellhardt har om detta i sak redan sagt en del tänkvärt. Men man måste påpeka att även om det stämmer, allt som han säger - principiellt tvivlar jag inte på det - så kan vi i rekommendationen ändå inte med bindande verkan fastslå några minimisäkerhetsavstånd.
Sedan har vi ändringsförslag 12. Vi har redan planerat en granskningsmekanism. Det betyder att vi naturligtvis med anledning av medlemsstaternas rapporter själva kommer att utarbeta en rapport för unionen och naturligtvis ta hänsyn till alla de nya vetenskapliga rön som tillkännages. Om så krävs kommer kommissionen att handla genast. Men det är också säkert att vi inte kan handla enligt principen att det här handlar om hälsan. Därför måste vi inställa alla aktiviteter, även om det inte kan rättfärdigas vetenskapligt. Man kan inte agera enligt en sådan princip. Detta säger jag i synnerhet med tanke på några inlägg från Gruppen De gröna. Om man exempelvis skulle koppla ifrån hela elnätet, skulle jag gärna vilja höra vad befolkningen skulle säga.
Tillrop
Jag säger ja, om . Om vi alltså här vill agera förnuftigt, då kan vi bara göra detta med ledning av och på grund av vetenskapliga rön. Allt annat är godtyckligt och olagligt. I en rättsstat kan det inte rättfärdigas! Den så kallade försiktighetsprincipen utgör ett mycket begränsat undantagsfall, som i enstaka fall tillåter oss att göra något innan vi förfogar över vetenskapliga rön. Det tillämpas också av kommissionen. Vi har till exempel infört mycket strikta gränsvärden för barnmat, även om det inte finns några vetenskapliga rön, eftersom det i det fallet kan rättfärdigas att man gör något, också med tanke på kostnaden, även om man inte vet om det är nödvändigt. Detta kan man naturligtvis inte göra rent allmänt. Om man skulle agera enligt denna princip, skulle man komma fram till helt vansinniga resultat. Det kan ni inte förvänta er av kommissionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Folkhälsopolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0082/99) av Needle för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om utvecklingen av folkhälsopolitiken i Europeiska gemenskapen (KOM(1998)0230 - C4-0393/98).

Needle
Herr ordförande! Utvecklingen av den europeiska folkhälsopolitiken har nu nått ett mycket viktigt skede. Detta välkomna meddelande från kommissionen pekar på styrkan och svagheterna under den period under vilka de nuvarande, första ramarna har varit i kraft, och som nu går mot sitt slut, och pekar på både de utmaningar och de möjligheter som kan förutses, och som erbjuder positiva och klara, nya ramar. Detta parlament har ett rykte om sig att främja skyddet och förbättringen av folkhälsan och, vilket jag kommer att peka på senare, vi själva kan fortfarande bli bättre.
Många bemärkta ledamöter i detta parlament har varit framstående vad gäller att garantera att Europeiska unionen spelar en roll inom hälsopolitiken, för att inte nämna den etablerade och växande roll som den spelar inom till exempel forskningen om livsmedelsförsörjning och miljöpolitik.
Den första punkt som bör tas upp är att Amsterdamfördraget grundligt fastslår denna roll genom att i den nya artikel 152 ange att en hög hälsoskyddsnivå för människor skall säkerställas vid utformning och genomförande av all gemenskapspolitik och alla gemenskapsåtgärder. Resten av denna artikel är långt ifrån perfekt, men tillhandahåller en grund för seriöst arbete under de kommande fem åren.
Hur bör detta arbete organiseras? Jag är förtjust över att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har uppnått ett brett samförstånd om att vägen framåt går via klart fokuserade prioriteringar som erbjuder ett ytterligare värde åt arbetet hos partners i medlemsstater, organ såsom Världshälsoorganisationen, och icke-statliga organisationer. Detta förutsätter att rådet, kommissionen och parlamentet gör två saker under den viktiga nästa fasen, när de tre nyligen identifierade beståndsdelarna information, snabbt agerande, gynnande och förebyggande översätts i nya, tvärpolitiska åtgärdsprogram.
För det första är det hög tid för djärvt tänkande. Tolkningen av fördragsförslaget kommer att vara mycket viktigt, om nyttan med nya tekniker, kapaciteter, kunskaper och friheter skall förverkligas av Europas medborgare, kommer det att krävas en politisk och administrativ vilja att gå framåt. Då syftar jag i synnerhet på behovet av att dela information om bästa praxis - vi måste vara förberedda på att behandla gemensamma och specifika problem på ett öppet och ärligt sätt - och på de domar nyligen från EG-domstolen som gäller gränsöverskridande tillgång till läkemedel.
Jag tänker också på behovet av att ta upp hälsofaktorer som försvårar beslut inom EU. Många av våra medborgare anser att situationen där vi inför program för cancerförebyggande och hjärt- och kärlsjukdomar vid sidan av stöd till tobaksproducenter, är ett " goddag yxskaft" . Jag är rädd för att vi kommer att upprepa detta fel i ett annat betänkande senare denna vecka.
Vi måste arbeta för att få slut på detta på ett förnuftigt sätt. Jag vill be kommissionen att i dag berätta för oss om dess starka stöd för vissa nära förestående förslag om kampen mot tobakskonsumtionen. Vi måste också få rätsida på ofta motstridig information om diet och näring - jag misstänker att det ligger i kommissionärens och särskilt mitt eget intresse att utveckla en ny, sammanhängande livsmedelspolitik på grundval av detta.
Detta leder till det andra kravet, som gäller ansvar. För allra första gången strävar vi efter att ta dessa steg framåt, de icke-statliga organisationerna som spelar en ledande roll i upprätthållandet och förbättrandet av en allmän, professionell och politisk medvetenhet om hälsofrågor står inför vid möjliga, skadliga budgetnedskärningar. Det är oacceptabelt att de budgetansvariga myndigheterna är så ur takt med tidigare överenskomna åtaganden, men det visar också att vi alla måste ställas inför vissa svåra val. Detta är anledningen till att klara och beslutsamma prioriteringar av framtida program kommer att vara nödvändiga, i kombination med klara och säkra, förenklade budgetförfaranden. Detta är anledningen till att vi inte bara stöder omvandlingen av små, vertikala program, till program med tvärpolitiska inslag utan också söker efter en mycket mera integrerad metod, baserad på ett identifierbart, enhetligt hälsodirektorat så att hälsa verkligen blir en integrerad del av EU-processen, i dess själva kärna.
Detta innebär riktiga hälsokonsekvensbeskrivningar, till att börja med för kommissionens egna program, och proportionellt flera tjänstemän med lämpliga expertkunskaper, såsom det har identifierats i den förnämliga studien gjord av parlamentets tjänstemän till stöd för vår väl emottagna offentliga utfrågning i oktober. Det innebär partnerskap på alla nivåer för att tackla de största allmänna behoven och ojämlikheterna inom hälsoområdet på det effektivaste sättet, inte minst i den aktuella processen för utvidgning av unionen, där en mycket behövlig text från kommissionen är nära förestående.
Med detta betänkande har parlamentet svarat grundligt, ansvarsfullt och visionärt för att bidra till att skapa sunda ramar för framsteg. I 13 väl underbyggda rekommendationer har vi skapat en övertygande grund för en ny prioritering av hälsa såsom en del i det europeiska årtiondet för hälsa, som på ett verkligt sätt kommer att möta de verkliga behoven hos våra medborgare. Men det är nästa steg i det nya parlamentet som kommer att avgöra om vi har modet och beslutsamheten att förverkliga dessa mål genom att garantera att detta århundrades kroniska sjukdomar inte hemsöker även nästa århundrade.
Jag vill avsluta med att tacka alla dem som har bidragit till meddelandet och till framläggandet av detta betänkande och har arbetat hårt för att föra EU: s hälsopolitik till detta stadium från vilket vi kan blicka framåt med tillförsikt på den väg som ligger framför oss.

Marinucci
Herr ordförande! Något av det svåraste att förklara för de europeiska medborgarna, när man träffas privat eller vid offentliga debatter, är att det inte finns en verklig gemenskapsbefogenhet på hälsoområdet. Våra folk frågar sig hur det är möjligt att en övernationell enhet som har kunnat skaffa sig en gemensam valuta, som har uppnått stora resultat för fred, framsteg och välstånd för medborgarna inte ägnar sig åt hälsan och begränsar sig till uteslutande de små möjligheter som, å andra sidan, äntligen erbjöds i och med Maastrichtfördraget och förstärktes av Amsterdamfördraget. Romfördraget innehöll som vi vet ingenting om detta. Det är svårt att förklara. Å andra sidan är det också svårt att kräva att de suveräna nationerna skall avstå från sina egna hälsovårdssystem. Och vad skall vi då göra? Vi måste se till att man, med de små möjligheter som finns både vad gäller befogenheter och resurser, uppnår bästa möjliga resultat inom samarbete, medverkan, informationsutbyte, urskiljande av bästa förfaringssätt och hälsoutbildning. Samma sak har redan gjorts med de olika särskilda programmen och ramprogrammet från år 1993. Mycket lägligt har dock kommissionen velat översända detta meddelande, som så att säga har karaktär av övergång mellan detta programs slutfas och godkännandet av Amsterdamfördraget, för att sedan övergå till ett nytt ramprogram.
Mycket lägligt föreslås i Needles utmärkta betänkande en rad saker som kan genomföras. Det kan finnas andra, och jag tycker att debatten borde fortsätta även utanför denna plenisal. Vetenskapsmän och verksamma inom hälsovårdsområdet borde ge kommissionen information och förslag som gör att det är möjligt att ur de magra befogenheter och resurser som finns tillgängliga utvinna största möjliga resultat, såsom det att snabbt svara på behoven att hålla stånd mot en oförutsedd sjukdom som fallet var med BSE, eller att ge sig i kast med vissa oundvikliga fakta: befolkningens åldrande, minskningen av de offentliga resurserna, de stigande hälsovårdskostnaderna. I går diskuterade vi, i denna kammare, ett dokument om kvinnors hälsa: både i det dokumentet och i detta begär vi separat statistik och speciella program för kvinnorna. Vi begär slutligen, för kvinnorna och männen i detta Europa, en gemenskapsnärvaro inom hälsovårdsområdet som verkligen skyddar medborgarna.

Eisma
Herr ordförande! Jag vill komplimentera min kollega Needle för detta goda betänkande där han med rätta säger att Amsterdamfördraget erbjuder nya möjligheter att lägga större vikt vid folkhälsopolitiken inom Europeiska unionen. Den nuvarande politiken är under omarbetning och de finansiella medlen är tyvärr mycket begränsade. Det måste kommissionen, och jag tittar på Bangemann, göra något åt. Jag är nyfiken på vilka initiativ kommissionen kommer att ta för att hörsamma det växande behovet för folkhälsopolitiken i början av det nya seklet.
Jag har som föredragande för budgeten 1999, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydds räkning, förespråkat en höjning av folkhälsopolitiken till 50 miljoner euro. Som jämförelse: Det är bara 5 procent av den totala budget som anslås till bidragen för tobak.
Det förefaller mig vara uppenbart att en effektiv folkhälsopolitik hos oss inte bara är en fråga om mer pengar, utan vad det framför allt handlar om är att folkhälsoaspekterna skall integreras bättre i de andra politikområdena. Jag tänker på jordbruk och transportsektorn. Just där finns det stora vinster att hämta. Jag behöver inte förklara det: BSE, alla trafikdödade och även de föroreningar som transportsektorn förorsakar, allt detta har att göra med folkhälsopolitik.
Ytterligare en sista punkt om utvidgningen till Central- och Östeuropa. Där är folkhälsoproblemen mycket stora. Vi måste göra mycket för att få upp deras folkhälsa på vår nivå. Allt detta har med vår egen folkhälsa att göra. Därför hoppas jag att kommissionen också kommer att lägga ned mycket energi på att lösa folkhälsoproblemen i Östeuropa.

González Álvarez
Herr ordförande! Vi instämmer med föredragande Needles betänkande eftersom hälsoskyddet beaktas på ett tillbörligt sätt i enlighet med Amsterdamfördraget.
För det första resurserna - och just nu diskuteras Agenda 2000. Vad skall hända med pengarna i Europeiska unionen mellan år 2000 och 2006? Låt oss se till att hälsovården får sin beskärda del efter den debatten.
För det andra måste vi verka för ett samarbete med medlemsstaterna och med de internationella organisationer som bevakar hälsoskyddet.
För det tredje måste hälsopolitiken integreras med övrig europeisk politik. Alla kommer vi ihåg vad som hände med en övergiven ekonomisk jordbrukspolitik i och med BSE-problemet.
För det fjärde måste vi insistera på förebyggande åtgärder. Europeiska unionen kan faktiskt samarbeta med medlemsländerna om den förebyggande hälsovården, trots att varje land till stor del sköter sin egen hälsovård.
Europeiska unionen kan främja samarbets- och informationsnäten på alla nivåer. Vi tror att man i tidigare hälsoprogram fann vissa problem med öppenheten, det brast med såväl utvärderingen som med finansieringen. Needle föreslår att man under det här decenniet skall försöka komma över de defekter som upptäcktes i tidigare program, decenniet 2000 till 2010 borde vara hälsovårdens decennium.

Cabrol
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Detta meddelande från kommissionen om utvecklingen av folkhälsopolitiken inom Europeiska gemenskapen är ett uttryck för unionens strävan att inom detta område öka den befogenhet som den har förvärvat genom ratificering av Maastrichtfördraget, och som bekräftades av Amsterdamfördraget.
Det förefaller emellertid mycket svårt för denna folkhälsopolitik att få vissa principer erkända som unionens alla länder borde ansluta sig till. Jag nämner som exempel det europeiska epidemiologiska övervakningscentrumet, som är nödvändigt och som jag krävt i fyra år i mina olika betänkanden om hälsan, men som tycks möta motstånd från såväl kommissionen som rådet. Detta skulle emellertid göra det möjligt att, såsom kommissionen anger, snabbt reagera på hoten mot hälsan.
De två andra inriktningar som föreslås av kommissionen i en framtida hälsopolitik är dels en förbättring av informationen till allmänheten om denna folkhälsa, dels effektiva åtgärder för att främja hälsa och förebygga sjukdomar. Dessa inriktningar och de frågor de medför är verkliga problem som unionen måste lösa i framtiden och de prioriterade frågorna blir näring, fetma, hjärt- och kärlsjukdomar, Alzheimers sjukdom, etc.
Jag skulle i det sammanhanget vilja varna för nya orosmoment i anslutning till de framsteg som möjliggör denna hälsopolitik, och som skulle kunna leda till att de blockeras, på grund av att den heliga försiktighetsprincipen tillämpas felaktigt. Varje framsteg medför en risk. Det är här vi borde tillämpa principen om kostnad/intäkt, genom att väga fördelarna mot nackdelarna. Och det är bara om nackdelarna är lika stora som fördelarna som man bör använda försiktighetsprincipen. Informationen till allmänheten bör därför vara öppen och lämnas helt objektivt och utan förvrängning.
Jag lyckönskar därför föredraganden och jag anser också att kommissionens meddelande är ett utmärkt initiativ som går i den riktning Europeiska unionen önskar, och vi kommer att rösta för det.

Tamino
Herr ordförande! Jag måste säga att Europaparlamentet med detta betänkande än en gång har tillfälle att minnas hälsovårdspolitikens vikt, och tack vare först Maastrichtfördraget och sedan Amsterdamfördraget är äntligen hälsovårdspolitiken inte längre underordnad den ekonomiska politiken utan har sin egen värdighet och sin egen självständighet. Nu kan vi utarbeta inte bara projekt, program, forskning utan även direktiv på detta område och tack vare införandet av försiktighetsprincipen i Maastrichtfördraget har vi slagit fast några fasta punkter och gjort de förebyggande åtgärderna till den europeiska hälsovårdspolitikens huvudpunkt.
Detta betyder dock inte att dessa principuttalanden inte fortfarande möter hinder i den politik som utövas. Det har redan nämnts att det europeiska hälsokortet inte har införts, att medlen för hälsovård fortfarande är helt otillräckliga, att problemet med sambandet mellan hälsa och kost fortfarande inte har fått tillräckligt mycket utrymme efter BSE. Generellt sett kan vi säga att korrekt information till medborgarna på hälsoområdet fortfarande inte har fått det utrymme som vore lämpligt om man anser att medborgarnas hälsa inte borde underkastas den ekonomiska lobbyns intressen. Tyvärr visade även den föregående debatten om elektromagnetiska fält motsatsen.

Pradier
Herr ordförande! Det vi just har hört om folkhälsopolitiken i Europa visar på två saker. För det första behovet av att ta hänsyn till samtliga invånare på vår kontinent, såväl sjuka som friska. De sjuka måste sjukvården lyssna till individuellt, det är just dess uppgift och den gör det. Kollektivt måste politikerna lyssna på dem, bl.a. via patientorganisationerna. Det är AIDS som på några år har lärt oss det.
Detta möte bör få oss att främja en dialog mellan de offentliga myndigheterna, i deras egenskap av ansvarig myndighet, experterna, och främst bland dem naturligtvis WHO, läkarkåren, som vi inte får glömma, de icke-statliga organisationerna, industrin och fackföreningarna. Alla dessa måste ha två målsättningar: för det första fastställa prioriteringar och koncentrera medel för att bekämpa de farsoter som skall identifieras, för det andra kampen mot orättvisor mellan medborgarna på vår kontinent när det gäller att skydda deras hälsa.

Blokland
Herr ordförande! Europeiska unionens medborgare tillhör de människor i världen som är friskast och lever längst. Needlebetänkandet om Europeiska unionens nya folkhälsopolitik förefaller att helt och hållet förbigå detta. Kommissionen har visserligen uppmärksammat detta, men talar om ett stort antal " dödsfall i förtid" i Europa. Då undrar jag: Vad menas med " i förtid" ? I kommissionsförslaget är 68 år den kritiska gränsen. Men då glömmer vi bort att den förväntade livslängden ligger mycket lägre på andra platser i världen. Dessutom kommer vi att bli tvungna att acceptera att vi är dödliga och att de europeiska medborgarna, med eller utan europeisk folkhälsopolitik, inte kan garantera att de fortfarande är i livet när de är 68 år.
Därutöver vill jag peka på att artikel 152 i Amsterdamfördraget tydligt syftar till att bara vara ett komplement till medlemsstaternas folkhälsopolitik. Det är bara om det finns ett tydligt mervärde på europeisk nivå som vi kan ställa en budget till förfogande, till exempel för utbyte av kunskap om nya mediciner och behandlingar och utvecklandet av särläkemedel. Därför pläderar jag för en begränsad budget och anser att ett särskilt generaldirektorat för hälsa är överflödigt.
Om vi ändå skall spendera mer pengar på folkhälsopolitik, låt oss då vara solidariska och stödja de central- och östeuropeiska ländernas folkhälsopolitik. Detta i stället för att " ge högre prioritet till folkhälsorelaterade åtaganden" , som föredraganden önskar.

Paisley
Herr ordförande! En av de största farorna för vår hälsa kommer från luftföroreningarna. Utsläpp i atmosfären är katastrofala för hälsan. Ända upp till 24 000 människor i mitt land dör i förtid varje år på grund av denna stora fara. Redan nu används i Nordirland en produkt - Soltron - som fick omedelbara effekter på bekämpningen av gifter som släppts ut. Om vi skall göra framsteg så snabbt som möjligt i våra ansträngningar för att förbättra hälsan inom gemenskapen, bör vi skapa stimulansåtgärder för bruket av denna produkt för att åstadkomma en stor vinst för hälsan.
Vi måste utnyttja vetenskapen för att kunna tillhandahålla snabba och billiga lösningar idag. I Nordirland har man genom det största transportprojektet kallat Translink upptäckt att 60 procent av den svarta röken och 40 procent av kolmonoxiden har försvunnit tack vare att denna produkt har använts. Denna teknik är tillgänglig idag. Det är vår plikt i kampen för förbättrad folkhälsa att ta den i bruk.
Jag beklagar att både mina kolleger och jag själv, som sammanträffade med kommissionens tjänstemän för flera månader sedan inte har hört någonting ifrån dem eller sett några åtgärder vidtas.

Myller
Herr ordförande! Som man också konstaterat så sätter artikel 152 i Amsterdamfördraget en hög hälsoskyddsnivå för människor som ett mål som skall införlivas i all gemenskapspolitik. Fördraget lyfter människans hälsa till en allt mera bindande politisk målsättning inte bara på gemenskapsnivå utan också på nationell nivå, och det är viktigt att uppmärksamma på vilket sätt vi kan skapa det mervärde som gemenskapen tillför så att det syns på gemenskapsnivån och så att det syns på den nationella nivån.
Jag tänker inte upprepa de goda saker som redan konstaterats angående detta kollegan Needles utmärkta betänkande. Jag vill gå litet längre och framföra några synpunkter på att folkhälsopolitik måste ses ur ett mycket brett perspektiv. Den är för all del omfattande redan i dag, men sysselsättningen är en av folkhälsans viktiga grunder. I olika statistiker har vi sett att arbetslösheten är ett av skälen till att hälsotillståndet försämras; i synnerhet utstötning på grund av till exempel långtidsarbetslöshet utgör en uppenbar risk för människans hälsa. Detta måste givetvis motverkas även med hjälp av Amsterdamfördraget där sysselsättningen ju lyfts fram till gemenskapspolitikens centrum. De offentliga tjänsterna, den för alla gemensamma folkhälsovården och de sociala nätverkens täthet är faktorer med vilka vi kan säkerställa en så bra nivå för folkhälsan som möjligt. Även konsument- och miljöpolitik är mycket viktiga, liksom det att folkhälsan inlemmas allt klarare som en del i utvidgningsstrategin.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Needle har gjort sig stor möda med utfrågningen i utskottet. Naturligtvis framkom det många önskemål om allt vad Europa skulle kunna göra. Naturligtvis är jag ense med er, herr Needle, om att man måste ägna stor uppmärksamhet åt hälsan, men i motsats till många föregående talare anser jag inte att allt detta kan ske inom Europa.
Jag anser att medlemsstaterna har ett mycket stort ansvar. I ett litet stycke står det att man vid en kommande revision av fördraget borde inrymma mer ansvar för Europa vad gäller hälsoskyddet. Jag anser att det bara är medlemsstaterna som kan tillgodose denna uppgift. Om vi ger gemenskapen allt mer ansvar så tror jag inte att gemenskapen med kommissionens förhållandevis lilla organisation klarar av att sköta allt som hittills varit möjligt i medlemsstaterna med deras mycket mer omfattande administration. Därför vill jag gärna också påpeka några punkter som jag inte uppskattar.
För ögonblicket vill jag inom EU genomföra det som Maastricht- och Amsterdamfördragen säger, men inte gå utöver dessa och inte heller rikta någon uppmaning om det till kommissionen. Dessutom är jag av den uppfattningen att vi inte heller kan åstadkomma någon jämställdhet på hälsoområdet. Det finns mycket varierande uppfattningar och funderingar kring exempelvis bot eller terapier. Det gläder mig att vi har dessa stora skillnader och även friheten att välja. EG-domstolens utlåtande säger ju att man även i andra länder kan behandlas på olika vis. Jag skulle vilja behålla detta och vill inte att allt skall likriktas i Europa. Jag vill snarare låta ansvaret ligga kvar hos medlemsstaterna. Dessutom anser jag att inte heller att alla regionala instanser är i stånd att ta kontakt med kommissionen. Jag vill ha pilotprojekt. Man kan ge information, men informationskampanjer är nu också svåra, ty vi kan inte göra någon informationskampanj som är likadan för alla medlemsstater, eftersom hälsopolitik måste förmedlas på psykologiskt mycket varierande vis. Därför är jag av annan mening på dessa punkter, och jag vore tacksam om dessa punkter, som jag inte gillar, skulle försvinna vid omröstningen. Först då skulle jag kunna rösta för ert betänkande.
Applåder

Pailler
Herr ordförande! Jag godkänner betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, eftersom det bekräftar att folkhälsan är viktig i Europa och att vi måste få tillgång till ytterligare medel på samtliga nivåer.
Men denna debatt om hälsan för mig till omröstningen i dag kl. 12.00 om Hautalas betänkande om kvinnors hälsa, och jag är förvånad över att ingen har hänvisat till den. Omröstningen till förmån för punkt 11 som begränsar legaliseringen av aborter är ett verkligt steg bakåt jämfört med den nationella lagstiftningen i många länder. Jag trodde aldrig att jag skulle få uppleva en sådan tillbakagång för kvinnorna, dessutom dagen efter den 8 mars. Detta ifrågasättande av rätten till abort är konsekvensen av de tröttsamma kompromisser som PSE och PPE så ofta ägnar sig åt: politisk feghet, kapitulation, förnekande av all kamp som har förbättrat kvinnors rätt till sin kropp, förakt för den kamp som på sin tid ledde till sammanslutningar som hedrade vissa kvinnors politiska kamp, jag tänker bl.a. på Simone Veil, och föraktet för de oförskämdheter som hon fick motta från sina egna.
Det är verkligen oansvarigt, det är ett politiskt armod. Räkna med mig och med de 54 ledamöter som har röstat för vårt ändringsförslag, och att vi fortsätter denna kamp för ökad solidaritet med kvinnorna från våra mest reaktionära länder i frågan.

Amadeo
Herr ordförande! Maastrichtfördraget och senare Amsterdamfördraget ökade på ett mycket märkbart sätt Europaparlamentets och kommissionens befogenheter inom den offentliga hälsovården. Detta har även ökat vårt ansvar eftersom vi, då vi har fått autonomi, måste utfärda direktiv och uttolka denna roll som fram till helt nyligen bara var en förhoppning på ett ansvarsfullt sätt. Först och främst måste vi alltså ändra vår hållning och försöka ge svar på de problem inom den offentliga hälsovården som finns i Europa. Betänkandet av Needle försöker åtminstone fylla dessa behov och därmed kommer vi med glädje att bifalla det.
Ett av de viktigaste målen är att identifiera Europaparlamentets roll när det gäller att besluta om inriktningen och budgetstyrningen i denna fråga. Detta är en av de grundläggande punkterna eftersom resursproblemet verkligen är huvudproblemet, det exceptionella, i detta vårt försök att skapa enhetlighet och ge de europeiska medborgarna svar på hälsoområdet. Och sedan finns problemet med förbättring av informationen och även problemet med förmågan att reagera på hot mot hälsan. Det räcker inte längre, enligt mig, att nöja sig med några initiativ, såsom vi har gjort under de senaste åren: kosthållningen, övervikten, hjärt- och kärlsjukdomarna - och inte bara cancer, AIDS, etc - behöver nu harmoniseras och finna svar som är konsekventa i alla gemenskapens länder.
I denna mening är det förslag som har framlagts av Cabrol och som även finner ett svar i direktivet från Needle, om ett europeiskt hälsocentrum, intressant. Speciellt talar man om en ansvarig för ett generaldirektorat för hälsovård med säte i Bryssel. Detta vore ytterligare ett steg framåt som otvivelaktigt skulle leda till ett nytt sätt att tolka detta problem.
Sedan finns det även andra problem, bland andra det som är förknippat med öppningen mot öst, där uppenbarligen den vetenskapliga trenden och därmed svaret på hälsokraven otvivelaktigt är under den nivå som finns i de västeuropeiska länderna. Det är ett viktigt problem att ta itu med eftersom det är självklart att vi, om vi skapar en ojämlik situation, inte längre kan uppnå den där grundläggande harmoniseringen.
För att avsluta skall jag bara säga att, eftersom vi närmar oss det europeiska hälsodecenniet - från 2000 till 2010 - hoppas jag att detta betänkande av Needle, som vi kommer att stödja, förebådar ett nytt intresse, konkretare och starkare, för den allmänna hälsan.

Virgin
Herr ordförande! Det är ingen tvekan om att folkhälsopolitiken är nationell till den helt övervägande delen. Det framgår ju också av Needles utmärkta betänkande. Ändå finns det självfallet områden där samverkan inom EU skapar mervärden. Det kan exempelvis vara klokt att fördela arbetet med att göra riskanalyser för kemiska ämnens hälsopåverkan bland medlemsstaterna, så att dubbelarbete undviks. Det kan också vara en gemensam uppgift att effektivt sprida värdefull information.
I betänkandet nämns bästa praxis och standardmetoder inom hälso- och sjukvård. Just detta tror jag borde vara en viktig uppgift för kommissionen. Inom företagssektorn är bästa praxis, så kallad benchmarking , en viktig del i sättet att förbättra företaget. Det borde på samma sätt vara värdefullt att från EU-länder samla in erfarenheter av till exempel hur politikerstyrda system fungerar jämfört med patientstyrda, hur privat sjukvård står sig i konkurrensen med offentlig sjukvård och hur konkurrensen mellan olika system påverkar sjukvården. Jag är övertygad om att de flesta uppgifter om detta finns redan i dag, men de måste sammanställas och göras tillgängliga för medlemsstaterna. Rätt utnyttjat skulle det kunna leda till en bättre sjukvård till lägre kostnader. Inte minst i mitt hemland, Sverige, är jag övertygad om att denna typ av insats skulle vara utomordentligt värdefull.
I betänkandet nämns också jordbrukspolitiken och BSE-krisen. Jag tycker emellertid att stödet till tobaksodlingen är en väl så allvarlig fråga. Rökningen skördar ju hundratusentals offer varje år. Det framstår ju då som orimligt att stödja odlingen av tobak med 1 miljard ecu per år. Stödet borde fasas ut och föras från jordbrukspolitikens område till regionalpolitikens. Då skulle det vara lättare att fatta beslut om stöd till alternativ sysselsättning.

Bangemann
Herr ordförande! Som ersättare för min kollega, som egentligen är ansvarig, men beklagar att han inte kan vara närvarande vid debatten, vill jag tacka för Needles mycket bra betänkande.
Under diskussionen har det också blivit tydligt var vi måste börja med vårt arbete. Om det till och med här i kammaren fortfarande råder oklarhet om var tyngdpunkten för de europeiska åtgärderna i fråga om hälsovården bör ligga, så måste vi naturligtvis till att börja med själva bli klara över vad vi kan göra för att komma till rätta med befintliga problem inom hälsovården i unionen. Jag anser att det finns mycket man kan göra här.
Naturligtvis handlar det inte om att införa en ny förvaltning, alltså som tillägg till de olika förvaltningar som vi har på nationell eller regional nivå, och inrätta en ny europeisk förvaltning på hälsoområdet. Jag kan lugna fru Schleicher med att det inte är vår avsikt. Men man måste också säga att initiativet från några ledamöter i denna kammare att bara öka fonderna och sedan fördela medlen på lämpligt vis och på så vis få ordning på problemet, det är enligt vår åsikt inte heller rätt metod.
På hälsoområdet handlar det ju inte bara om att helt enkelt hoppas få större effekt genom att ställa mer medel till förfogande, utan vi måste inse att detta system inte längre fungerar så som det egentligen borde. Det är inte tillräckligt effektivt. Därför sätter kommissionen stort värde på att vi först samlar och sammanställer information och därigenom, som Virgin just har sagt, åstadkommer ett slags benchmarking mellan de enskilda systemen, för att fastslå var de bästa lösningarna finns, som man kanske kan rekommendera till andra.
Enbart insamlandet av information om exempelvis användning av läkemedel skulle bidra avsevärt till att både sänka kostnaderna och att göra behandlingen mer effektiv, eftersom de erfarenheter som görs på de enskilda klinikerna eller av de praktiserande läkarna i dag ju inte insamlas och står till förfogande över hela Europa. Detta är i och för sig säkert till nackdel för forskningen, men det är till ännu större nackdel för vården, ty patienterna kan få väsentligt bättre behandling om man känner till allmänna rön, som man sedan kan anpassa till de enskilda patienterna. Här finns det alltså mycket att göra. Medlemsländerna kan naturligtvis också göra det inom sina egna ramar, men sammanfattningen utgör i själva verket ett europeiskt mervärde. För övrigt behöver man inte heller diskutera det. Amsterdamfördragen har ju nu faktiskt gett Europeiska unionen denna uppgift, och Schleicher erkänner ju också att konkurrensen mellan systemen, alltså exempelvis friheten att erbjuda läkartjänster på den inre marknaden, även kan vara till hjälp, och jag anser också att EG-domstolens domar på detta område är mycket bra.
Det finns också något annat som man inte bör bortse från, och vi har också erfarenheter av detta i synnerhet från USA, där man satsar mycket mer på respektive patienters deltagande, dvs. man inkluderar patienten vid utformningen av hälsovården. Där detta händer, till exempel vid receptfria läkemedel, så kallade OTC-produkter, har vi ett tydligt stegrat hälsomedvetande hos den enskilde individen. Det betyder att ju mer man integrerar människorna i besluten och ju mer man till och med kräver beslut av patienten, desto säkrare kan man vara på att hälsomedvetandet ökar. Ty där ligger säkert ett av problemen. Jag har, på samma sätt som förmodligen ni alla också har gjort, följt de domar som har avkunnats i USA mot cigarrettindustrin. Det anstår oss inte att kritisera detta rättsligt, men om någon kommer och lämnar in ett sådant klagomål om att han inte har fått tillräcklig information om riskerna med rökningen, då måste man tvivla litet på om denna människa över huvud taget har levt i vårt samhälle. Dessa hänvisningar har nu funnits i 20 år inte bara på förpackningarna, utan överallt, och man bör nu inte göra något som skulle vara mycket farligt, nämligen frita den enskilde från ansvar för sin högst personliga hälsa och så att säga sköta om honom från vaggan till graven, ge honom behandling, och exakt föreskriva vad han skall göra. Därigenom skulle man med säkerhet förkorta och inte förlänga hans livstid.
Detta innebär att det gäller att få till stånd ett aktivt deltagande från medborgarens och framför allt från den sjuke medborgarens, från patientens sida. Därför är jag helt införstådd med vad Pradierhar sagt, nämligen att vi i ännu högre utsträckning än tidigare borde arbeta tillsammans med patientorganisationerna, vare sig de bildats med tanke på en särskild sjukdom eller om de faktiskt tillvaratar patienternas särskilda intressen. Det är egentligen den utgångspunkt som vi här har valt, och det gläder mig att man har uppfattat detta korrekt. Jag kommer naturligtvis att informera min ansvarige kollega om detta, och också om det ni har sagt om bildandet av ett nytt generaldirektorat. Om parlamentet i sin stora vishet också går med på detta och beviljar oss motsvarande tjänster, då kan man göra allting; på samma vis är vi också införstådda med Virgins uttalande att det är fullkomligt orimligt att å ena sidan ge ut pengar på friskvård, i synnerhet på upplysning om riskerna med rökning, och å andra sidan subventionera tobaksodling. Vi håller med er i er uppfattning. Tyvärr har parlamentet vid den senaste omröstningen med majoritet godkänt dessa subventioner. Eftersom vi gudskelov lever i en demokrati, får ni här slå er för bröstet.

Needle
Herr kommissionär! Innan ni försvinner: jag är tacksam för mycket i ert svar, men jag ställde en specifik fråga.
Jag lät medvetet bli att ägna en stor del av betänkandet åt de åtgärder gällande tobakskonsumtionen som väntas inom en snar framtid från kommissionen, eftersom jag trodde att detta skulle komma samtidigt. Jag undrar om ni kan berätta vilka framsteg som görs av kommissionen för att föra dessa framåt, så att vi kan vidta de praktiska åtgärder som ni talar om.

Bangemann
Jag ber om ursäkt för att jag inte besvarade er fråga. Jag rusade iväg, inte för att undvika att besvara er fråga utan därför att nästa punkt gäller bananer och jag förmår inte höra mer i ämnet bananer.
Jag har nyss fått veta att förslaget är föremål för interna samråd. Detta innebär att ett beslut kommer att fattas inom ett par veckor i kommissionen, och därefter kommer det att överlämnas till er.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Bananer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om handelskonflikten mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om bananer.

Brittan
Herr ordförande, mina damer och herrar! Sedan jag sist talade i detta ämne den 10 februari i år, har flera nya saker skett. Den 15 februari diskuterade WTO: s allmänna råd Europeiska gemenskapens förfrågan om en auktoritativ tolkning av att en medlem inte kan ha rätt att upphäva tillstånden utan ett domslut från WTO gällande förenligheten med reglerna hos de åtgärder man har klagat på. De flesta WTO-medlemmar som talade instämde med vår hållning i denna fråga och förkastade ensidighet. Emellertid, på grund av den omfattande oviljan hos en del av medlemmarna att rösta om detta, uttalade vi oss för en slutsats från ordföranden för att få den rådande inställningen i allmänna rådet registrerad.
Den 2 mars uppnådde vi bildandet av en panel mot Förenta staternas lagstiftning i avsnitt 301. Som ni vet, är denna lagstiftning den inhemska rättsliga grunden för Förenta staternas ensidiga hot och åtgärder i fallet med bananer. Denna panel kommer att inleda sitt arbete inom kort. Likaså den 2 mars fattade medlarna, som har utsetts för att undersöka om den av Förenta staterna föreslagna tillståndsnivån på 520 miljoner dollar är likvärdig med en eliminering av skadan, ett första beslut. Detta beslut säger mycket klart - vilket vi har hävdat hela tiden - att det inte är möjligt för medlarna att ange någon nivå för tillstånden utan en granskning av om den reviderade ordningen för bananhandel är förenlig med WTO: s regler. Denna principiella punkt är mycket viktig.
Medlarna fastslog också att den 60-dagars tidsfrist, räknat från slutet av en skälig period för ändring av ordningen, som Förenta staterna har hävdat är allenarådande, i själva verket inte är en avgörande faktor. Detta fråntar Förenta staterna varje ursäkt att hävda rätten att vidta sanktioner efter det att 60-dagars perioden har löpt ut. Slutligen gav medlarna också en klar fingervisning om att den amerikanska värderingen av skadan åtminstone måste minskas med den mängd indirekt skada som de felaktigt har hävdat, och som i alla händelser minskar den totala skadan med hälften. Medlarna har begärt ytterligare information från Europeiska unionen och Förenta staterna senast den 15 mars och deras slutliga dom väntas kort därefter.
Trots detta inledande avgörande, beslutade Förenta staterna den 3 mars att införa sanktioner från och med detta datum mot europeisk import värd över 500 miljoner dollar. Dessa sanktioner sker i form av stoppade betalningar och i att belägga importen med en ansvarsförpliktelse på 100-procentiga tullar som skall gälla retroaktivt. Detta är inte endast en provisorisk åtgärd för att bevaka Förenta staternas rättigheter. Dess verkliga syfte och effekt är att stoppa all import av de aktuella produkterna omedelbart. Så mycket har Förenta staterna medgivit. Med ledning av information som vi har erhållit från den europeiska industrin är detta exakt vad som har inträffat. Denna åtgärd innebär ett flagrant åsidosättande av WTO: s regler som uttryckligen förbjuder upphävande av tillstånd medan förlikning fortfarande pågår.
Kommissionen reagerade omedelbart genom att samma dag be om ett brådskande tvistlösningsförfarande med Förenta staterna. Detta kommer att tillåta oss att begära en ytterligare panel i denna fråga efter 20 dagar. Kommissionen begärde också ett extra sammanträde i allmänna rådet. Detta ägde rum den 8 mars. Förenta staternas uppträdande kritiserades hårt av de flesta WTO-medlemmarna. Europeiska unionens ståndpunkt, såsom överenskommits mellan medlemsstaterna, är att vår reaktion bör ske i enlighet med WTO: s regler. Vi avser inte att följa den amerikanska metoden med ensidiga och olagliga åtgärder. WTO: s förfaranden kommer oundvikligen att leda till fördömandet av Förenta staternas nuvarande uppträdande.
Under tiden kommer de paneler som upprättats av Ecuador och EG gällande förenligheten med WTO: s regler hos Europeiska gemenskapens reviderade ordning för bananhandel, att tillkännage sina avgöranden den 12 april. Under tiden kommer vi att vara villiga att fortsätta våra diskussioner med Förenta staterna om ordningen för bananhandel. Med syfte att undersöka den amerikanska inställningen och möjligheterna att lösa problemet har kommissionen, på begäran av medlemsstaterna, inlett informella diskussioner med Washington. Vi har emellertid gjort det mycket klart för Förenta staterna, att varje förslag till lösning av problemet måste ta hänsyn till AVS-ländernas rättigheter och ekonomiska välstånd. Vi har inte förhandlat men fortsätter att utforska Förenta staternas hållning.
Sammanfattningsvis är vårt angreppssätt tudelat. För det första kommer vi att på ett resolut sätt opponera oss mot amerikansk ensidighet och tillgripa alla tillgängliga åtgärder inom WTO-sytemet för att se till att detta uppträdande fördöms och att åtgärder med anledning av detta fördömande kan vidtas om nödvändigt. För det andra är det viktigt att betona att vi inom kort kommer att få veta av WTO: s system för tvistlösning om vår nuvarande reviderade ordning för bananhandel är förenlig med WTO: s regler eller inte och, i den mån den inte är det, måste vi rätta till detta. Denna tvist får inte lov att bli ännu mer inflammerad och vi kommer att fortsätta att sträva intensivt efter att lösa det. Men Europa kommer inte att passivt titta på när världshandelsregler trotsas.

Mann, Erika
Herr ordförande, ärade kolleger, kommissionär Brittan! För andra gången detta år reagerar Europaparlamentet på de fortlöpande transatlantiska handelstvisterna när det gäller bananer. Kommissionär Brittan, ni har just skildrat historien mycket exakt. Dessa tvister tillspetsas alltmer, och de börjar anta karaktären av ett handelskrig. Striden blir alltmer absurd och sätter trovärdigheten på spel för WTO och dess förfaranden i sin helhet.
Inom Europeiska unionen trädde den 1 januari 1999 en ny och ändrad gemensam organisation av marknaden för bananer i kraft. Detta hände efter att WTO ansett att den gamla förordningen inte var förenlig med WTO: s regler. USA betvivlar fortfarande att ens den nya, ändrade förordningen är förenlig med WTO: s regler. Det har de rätt att göra. Men de har inte rätt att uttala unilaterala handelssanktioner i form av strafftullar mot företag hos sina transatlantiska partner. Detta motsäger i varje avseende andan inom Världshandelsorganisationen och betyder därigenom ett brott mot WTO: s regler, i synnerhet artiklarna 1, 2 och 22. Förenta staterna ställer sig därmed utanför den multilaterala rättsordningen. Före avslutandet av medlingsförfarandet får inga sanktioner utfärdas.
Min grupp stöder kommissionens förhandlingsposition. Vi stöder kommissionens förklaring att vi inte skall vidta ensidiga åtgärder från vår sida och att vi vill fortsätta att vara förenliga med WTO. Men vi tror det är förnuftigt att absolut hålla alla möjligheter öppna.
Här vill jag gärna rikta en vädjan till våra amerikanska kolleger i kongressen och senaten. Det transatlantiska partnerskapet och i synnerhet det ekonomiska partnerskapet, som vi har godkänt, måste hävda sig, framför allt i kriser.
Med all förståelse för nationella intressen, med all förståelse för att man vill utjämna det amerikanska handelsunderskottet, så får man inte sätta WTO: s mycket ömtåliga regler på spel. Det är - om ni så tillåter - nästan ironiskt att Europeiska unionens och USA: s parlamentariska delegationer förhoppningsvis skall hålla sin första videokonferens för att tala om en starkare politisk samordning och styrning av den transatlantiska dialogen, och även organisera den.
Jag tror att vi gemensamt bör förklara hur vi kan stärka en gemensam världsorganisation, och hur vi inte ensidigt bör sätta den på spel på grund av nationella intressen.
Applåder

Kittelmann
Herr ordförande! Herr kommissionär, ärade kolleger! Jag håller med om det som Mann har sagt för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Även Europeiska folkpartiet konstaterar entydigt att USA har kränkt WTO: s regler. Men därmed är inte sagt att vi vet hur det kommer att fortsätta. Vi känner till de amerikanska politiska spelreglerna; USA: s administration känner sig pressad av kongressen, och på samma sätt som när det gällde Helms-Burton tar den inte längre någon hänsyn till rättmätigheten hos den internationella folkrätten, utan söker sig till inrikespolitiska stödjande krafter, och på det viset måste man väl också betrakta fastställandet av de ensidiga sanktionsåtgärderna.
Jag vill uttryckligen hänvisa till att det är klokt - även om vi i andra delen har rätt - att inte glömma bort att panelen, WTO, förmodligen bara kommer att ge oss villkorligt rätt i huvudfrågan. Så ligger det nu till inom den internationella folkrätten, och därför vill jag för Europeiska folkpartiet ge kommissionen rådet att göra allt för att - Sir Leon, ni nämnde det officiellt - i samtalen med USA: s administration fortsätta att undersöka vilka möjligheter det finns att klara upp konflikten, utan att det blir avhängigt av WTO: s slutliga beslut, och detta redan av den anledningen att vi under de närmaste åren kommer att få otroligt många konfliktärenden med USA.
Om vi tror att vi måste segra nu, kommer vi att förlora i andra sammanhang där det annars vore möjligt att göra kompromisser. Därför ber vi, som gemensamt har främjat och velat ha WTO, om att man inte bara skall betrakta WTO som ett slagträ för intressetvisterna mellan USA och Europa.

Moorhouse
Herr ordförande! Tvisten mellan USA och EU går mycket djupt. Det är inte längre en fråga om bananer utan hotar att påverka handeln mellan EU och USA på en mycket bredare skala. Inte nog med det, det kan möjligen påverka hela framtiden för WTO och rubba balansen i riktning från frihandel och mot protektionism.
Som jag sade i ett brev till Financial Times just i dag, är det en stor olycka att Europeiska unionens politiska ledare, tyvärr inklusive Förenade kungarikets premiärminister, Blair, har låtit bli att lyssna på de många varningssignalerna och låtit bli att tjuren vid hornen vad gäller amerikanerna på ett mycket tidigare stadium. Av denna och många andra anledningar stöder vi motionen om en resolution.

Novo
Herr ordförande, ärade kommissionärer, ärade ledamöter! I februari vädjade parlamentet till USA att de skulle respektera gällande internationella regler och inte på ett ensidigt och illegalt sätt införa tullavgifter som skulle göra det omöjligt för europeiska produkter att föras in på den amerikanska marknaden.
Då pekade också Europaparlamentet på Europeiska unionens behov av att förbereda sig för att återgälda detta beslut. Trots dessa vädjanden fortsätter de amerikanska hoten att förverkligas. Kommissionen får inte acceptera denna situation och måste reagera på denna verkliga provokation som jag skulle vilja beteckna som imperialistisk. Kommissionen måste blockera alla ekonomiska transatlantiska partnerskapsförhandlingar, den måste åter inge besvären mot Helms-Burtonlagen och D'Amatolagen, vilket för övrigt detta parlament har förespråkat, den måste också förhindra amerikanska produkters tillträde till de europeiska marknaderna.
Herr kommissionär, det visade sig att USA föraktar förhandlingar. Således måste vi agera i stället för att insistera på en väg som uppenbarligen ingen respekterar. Kommissionen måste också återuppta sitt arbete med att försvara gemenskapsrätten, att uppfylla sina skyldigheter gentemot AVS-länderna och gemenskapens bananproducenter. Kommissionen måste också säga till USA att den inte accepterar att USA ifrågasätter eller tänker ifrågasätta unionens social- och sysselsättningspolitik, att de riskerar eller tänker riskera folkhälsan och miljön i Europeiska unionen.
Jag avslutar, herr ordförande, med att säga att kommissionen och alla medlemsstater utan undantag, måste meddela USA att taktiken att söndra och härska är urgammal men välkänd av européerna, och att den därför inte kommer att ge resultat i Europeiska unionen.

Van Bladel
Herr ordförande! Bananen har blivit en symbol för en hotande, alltmer upptrappad handelskonflikt som i själva verket har småputtrat på en låg nivå i sex år redan. Ökande världsomfattande konkurrens tvingar deltagarna att inta en klar och tydlig position. Förenta staterna går dock över gränsen för denna tydliga position och över gränsen för den transatlantiska relationen med en handelsbojkott. Bojkotten är juridiskt inkorrekt så länge WTO-panelen ännu inte har uttalat sig och politiskt oacceptabel just efter det att vi ingått ett ekonomiskt partnerskap. Denna kompromisslösa inställning undergräver WTO: s auktoritet och regler, lägger en tung börda på den nya rundan, den så kallade millennierundan som börjar i Seattle i december, och kommer inte minst- om allt går igenom - att missgynna brittiska exportörer. Än en gång, herr ordförande, ingen av parterna, allra minst bananproducenterna i det karibiska området, har något att vinna på ett handelskrig.
Kommissionär Brittan har spelat en ytterst viktig roll i debatten om den fria världshandeln. Financial Times skriver i dag att er svanesång - för den kommer den dag ni avgår - kanske skulle kunna komma att handla om bananen. Jag unnar er något bättre, för ni har under de gångna åren engagerat er brett i alla handelsfrågor. Därför, herr kommissionär, riktar jag frågan till er: Vad kommer nu att hända i fortsättningen? Skall vi fortsätta att vänta på WTO-panelens utslag? Kommer Washington och Bryssel att sätta sig vid förhandlingsbordet eller kommer EU att svara med samma mynt? Och i så fall, med vilket mynt?

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Just när det gäller bananer bedriver USA nu en massiv nedmontering av WTO. Enbart därför att Bill Clinton hösten 1998 lovade USA: s kongress att det från och med den 3 mars skall finnas strafftullar, så har man våldfört sig på WTO: s regler. Efter banantvisten kommer det dock att fortgå - i maj när det gäller förbudet mot hormonkött, och sedan är det de genmanipulerade livsmedlens tur.
USA har för länge sedan varslat om och massivt påbörjat detta fälttåg för den fria handeln, utan hänsyn till människornas hälsa och till miljön. Men att nu enbart vädja till kontrahenternas förnuft, räcker förmodligen inte. Det gäller därför att vidhålla att USA sätter sig över gällande rätt. Med sådana motståndare får man inte längre förhandla hänsynsfullt, ty då skulle ni, Sir Leon Brittan, ytterligare underminera WTO: s trovärdighet. Striden måste slutföras inför WTO, och under tiden bör man avvakta med alla andra förhandlingar med USA. Jag tänker här i synnerhet på TEP och förberedelserna för millenium round .
Jag är verkligen inte någon protektionist, men jag ber er att fundera över vilka avgörande steg vi kan ta för att skydda företagen inom Europeiska unionen, för så här kan vi naturligtvis inte fortsätta. Om vi inte uppnår målet att bilägga denna tvist befarar jag att WTO kommer att halka ur på ett bananskal.

Ewing
Herr ordförande! Man undrar verkligen varför världens mäktigaste stat har sjunkit så lågt ner i total omoral. Men vi fick veta genom pressen - om de har rätt - att båda partierna i USA får betydande donationer från de tre stora bananföretagen. Detta gör situationen än värre.
Än en gång undrar man varför de är så giriga eftersom de tycks ha 40 procent av EU: s bananer och Västindien endast 9 procent. De tycks beredda att avskriva tredje världen. Jag är glad över att kommissionär Brittan nämnde AVS. Varför har vi varit i Lomé alla dessa år? Vi har alltid haft en denna förpliktelse vad gäller tillgången till våra marknader. Varför just nu? Det är en mycket förbryllande fråga.
Jag företräder Moray där det finns en stor spinneri för kashmirull. Tillsammans med spinnerier som lever på marginalen, en ömtålig bransch, förlorar de order på 1 miljon. Kommissionär Brittan bör känna till detta. Jag hörde det i fredags. Till och med före det inträffade, skärs order ner och människor förlorar sina arbeten. Jag har också mördegskakorna. Jag känner därför att, åtminstone i norra Skottland, kommer varje hänvisning till speciella relationer att mötas med ett visst löje.

Lukas
Herr ordförande! Jag vill anmoda kommissionen att i samband med denna banantvist inte heller förlora de europeiska medborgarnas intressen ur sikte, och det gäller medborgarna från alla delar av gemenskapen. Organisationen av marknaden för bananer har möjligen två negativa effekter på människorna och därigenom på konsumenterna, till exempel i Österrike. För det första har bananpriserna stigit drastiskt sedan inträdet i Europeiska unionen. I ett land med kontinentalt klimat drabbar detta i synnerhet den så kallade " lilla människan" , som under vintern är starkt beroende av bananer när det gäller att förse sig med färsk frukt.
Jag förstår att det i dag inte handlar om detta. Men om exporten till USA, vår viktigaste transatlantiska marknad, skulle sjunka som en följdverkan av eventuella skyddstullar mot de europeiska exportvarorna, skulle detta kunna leda till insolvens och massiv personalnedskärning. Med tanke på den dramatiska situationen på den europeiska arbetsmarknaden måste kommissionen därför i denna fråga, där det ju inte som i fråga om hormonkött gäller hälsopolitiska överväganden, snarare inta en pragmatisk hållning, för att förhindra en upptrappning av tvisten.

Vecchi
Herr ordförande! Det Europeiska unionen måste göra, i denna fas av det så kallade " banankriget" , är någonting mycket komplicerat. Man måste faktiskt försöka att samtidigt försvara unionens egna och dess partner AVS legitima intressen och undvika en upptrappning av ett handelskrig som består av ömsesidiga handelshinder och riskerar att bli starkt negativt för de europeiska ländernas politiska, ekonomiska och kommersiella intressen.
Det lämpliga organet framför andra för att lösa den pågående konflikten är Världshandelsorganisationen. Det var från WTO fördömandet av den tidigare regleringen av import och handel med bananer i unionen kom. Det är på basis av besluten i WTO: s " bananpanel" som unionen har ändrat sina spelregler. Nu är det från WTO, som har återinkallats av Förenta staterna vad beträffar de nya europeiska reglerna, ett fast och klart fördömande av de illegala och unilaterala beslut de amerikanska myndigheterna har antagit måste komma.
I verkligheten är det ett veritabelt handelskrig Förenta staterna håller på att sätta igång, som riskerar att medföra allvarlig skada inte bara på vitala sektorer av gemenskapens export, och speciellt den italienska, utan även på de mer generella transatlantiska relationerna.
Om det otvivelaktigt är sant att Förenta staternas och Europeiska unionens handelsintressen kan skilja sig åt och rent av i den närmaste framtiden kommer att mer och mer komma i konflikt med varandra, är det som synes oacceptabelt det att unionen skulle böja sig och följa WTO: s beslut även när dessa känns klart partiska, såsom i fallet med bananerna, och att Förenta staterna i stället skulle bryta mot dem så fort detta ligger i deras intresse.
Denna situation bekräftar för övrigt vår övertygelse att i den nya globaliserade världen de europeiska ländernas intressen och många utvecklingsländers intressen, framför allt AVS-ländernas, mycket ofta tenderar att sammanfalla.
Unionen måste alltså handla, både på bilateral och multilateral nivå och inom internationella organisationer, för att allt oftare konstruera ett gemensamt angreppssätt med de fattigaste länderna, med början med AVS-länderna, så att vi med större kraft kan ta itu med de utmaningar vi står inför.

Elles
Herr ordförande! Det är häpnadsväckande att vi konfronteras med en tvist om en produkt av vilken varken EU eller Förenta staterna är någon större producent. Hätska uttalanden hör till dagordningen. Man drabbas av den cyniska känslan av att i Förenta staterna är graden av intensitet i deras uttalanden beroende av den grad av lobbyverksamhet de blivit föremål för av, som en talare sade, de tre företag som kontrollerar över 80 procent av världens bananhandel.
Jag vill tacka kommissionären för de åtgärder han hittills har vidtagit å våra vägnar och, i synnerhet, för försvaret av europeiska intressen inom WTO och för att ha sett till att lösningen blir rättvis för AVS-producenter.
I dagens The Times står en kommentar som summerar situationen för mig: " Rättvisa och ömsesidigt globalt ansvar bör väga tyngre än en hindrande förordning. Chiquita och de övriga är inte i desperat behov av den sista lilla delen av den europeiska marknaden. Det är de västindiska producenterna. Om storproducenter sover bättre om nätterna efter att utkämpat detta tarvliga slag på dagtid, bör inte det samma gälla för ansvarstagande världsledare" .
Därför, för det andra, mot bakgrund av det faktum att EU och Förenta staterna är ledare för den globala ekonomin, bör vi nu få se ett initiativ på ordförandenivå: av ledaren av EU: s ordförandeskap med president Clinton för att se till att de rätta förfarandena inom WTO åtföljs och för att lindra en del av de ökande politiska effekterna av denna konflikt som kan bli mycket farlig.
Slutligen, anser jag att här finns en läxa att lära för vårt långsiktiga transatlantiska partnerskap. Vi kan uppfinna vilken typ av dialog som helst eller ett ekonomiskt partnerskap, men om vi inte kan få de politiska samfunden att tro på detta system med ett avtal om ett bredare partnerskap mellan EU och Förenta staterna så att vi som politiker kan tala, inte via videokonferenser utan genom att verkligen ha en djupare dialog mellan de två sidorna av Atlanten, så kommer situationen inte att förbättras. Jag uppmanar därför det tyska ordförandeskapet att vidta alla nödvändiga initiativ vid toppmötet mellan EU och USA i juni.

Martinez
Herr ordförande! Detta banala ärende är egentligen en western: " Det var en gång i Västeuropa" . Förenta staterna går framåt med en " colt" på höften, medan Brittan går framåt med händerna på ryggen och pratar om rätten. Bananfrågan är på detta sätt betecknande för den dolda sanningen i Europa.
Europa - tillsammans är vi starka: sedan tre år tillbaka ger vi efter. Europa, det är samarbete med Afrika: vi överger Kamerun och Elfenbenskusten. Europa, det är de avlägset belägna regionerna: vi överger Kreta, Madeira, Kanarieöarna, Guadeloupe och Martinique. Europa - det är de sociala frågorna: vi överger bananarbetarna, som får 10 euro i timmen, till förmån för de multinationella företagens slavar som får 2 euro i timmen. Europa - det är marknaden, frihandeln, Brittan är en symbol för detta: vi ger efter för den amerikanska protektionismen: i avsnitt 301, upp till 100 procent av tullavgifterna. Europa det är rätten, den europeiska rättens överlägsenhet: vi ger efter för Genèverätten.
Det behövs endast två multinationella företag, endast två - Chiquita och Dole - för att få Europeiska kommissionen på knä, liksom ministerrådet och Europeiska unionen. Det är därför vi måste förändra Europa. Också vi måste anta ett avsnitt 301. Vi måste återupprätta enhälligheten och Europeiska kommissionen får inte försvara våra kommersiella intressen, för det är där som suveränitet, frihet och överlägsenhet finns.

Medina Ortega
Herr ordförande! Först och främst vill jag korrigera min gode vän James Elles. Jag håller med honom, men i sitt anförande säger han att varken Förenta staterna eller Europeiska unionen är stora bananproducenter (major producers of banana) . Detta är något som TV-kanalen CNN upprepade gånger har sagt i sin nordamerikanska propagandakampanj.
Jag vet inte om detta stämmer när det gäller Förenta staterna, men Europa är i alla fall en stor bananproducent. Inom EU, närmare bestämt i min provins, på Madeira, i Grekland, Martinique, Guadalupe producerar vi cirka en miljon ton. Det är en major producer of banana . För övrigt instämmer jag med det som James Elles har sagt och jag håller helt och fullt med Erika Mann.
Just nu sliter vi en rättslig tvist. Vid en rättslig tvist, när ett land som Förenta staterna inte följer rättsordningen har gemenskapen bara en sak att göra och det är att rättsligt försöka försvara sitt sätt att se på saken.
Jag anser att den hållning Europeiska folkpartiet har förmedlat via språkröret Kittelmann verkar farlig eftersom vi nu står i begrepp att sätta oss ned och förhandla med Förenta staterna. Det är som om någon kommer och tar ifrån mig min portfölj och därefter sätter jag mig ned för att förhandla. Om någon stjäl min portfölj går jag till polisen, jag förhandlar inte med en tjuv.
Just nu har Förenta staterna kränkt de normer som gäller för Världshandelsorganisationen och det enda som återstår att göra är det som kommissionen gör, nämligen att ta upp målet till rättslig prövning. Jag skulle vilja uppmärksamma kommissionären på några uttalanden som publicerats i Financial Times och som kanske inte är korrekta, men där sägs i alla fall att Rod Abbott, Europeiska unionens ambassadör inför WTO, säger att " they will find probably something out of line " och " I don't expect the answer to be zero because this is a political process as well " . Vi befinner oss inte i en politisk process just nu. Vi befinner oss i en rättslig process. När den gemensamma organisationen av marknaden har bestämt sig för vilken lösning som skall väljas, då sätter vi oss ned och förhandlar. Jag har bett kommissionen att uppmana sin företrädare att vara mycket försiktig, eftersom alla uttalanden kan vändas mot oss.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Kriser får sin egen dynamik och utvecklar sin egen skadliga nationalism, och det gäller också handelskrig. Det blir som vi kan lära oss av historiska erfarenheter lätt en upptrappning som skadar båda parter.
Det är viktigt att respektera åtaganden inom WTO. Rule of law , även internationellt, gynnar alla. I våra förhandlingar och åtgärder är det av största vikt att EU nu håller sig inom ramen för WTO-åtagandena. Detta stärker EU: s positioner, och jag välkomnar att detta också synes vara kommissionens ståndpunkt.
I nuvarande fas är det USA som kan kritiseras. Det finns dock anledning för EU att med viss självkritik granska sina egna positioner i syfte att konstruktivt kunna nå en samsyn. Det är sannolikt att WTO-panelen kommer att finna att EU: s åtgärder efter det förra utslaget är otillräckliga, vilket ger oss anledning till en viss återhållsamhet.
Stödet till f.d. kolonier genom särskilda handelsarrangemang leder till en diskriminering genom protektionism. Man får delvis förstå denna amerikanska synpunkt, särskilt då den delas av vissa av EU: s egna medlemsländer. Trade is better than aid , heter det. Javisst, men det är fri handel som är bättre än bistånd. Man får söka andra vägar än protektionism att stödja AVS-länderna. Aid is better than trade distortion - och bättre än handelskrig.
Enskilda företag drabbas nu av de amerikanska motåtgärderna. Detta är mycket olyckligt och svårförståeligt, särskilt när det drabbar företag i länder som Sverige som inte har varit pådrivande i detta " banankrig" .
Jag hoppas att man snabbt kan nå en överenskommelse inom ramen för WTO. Jag vill än en gång understryka att det är av största vikt att EU stärker sina positioner genom att i avvaktan på panelens ställningstagande hålla sig inom ramen för WTO-åtagandena.

Smith
Herr ordförande! Med anledning av denna tvist och dess effekter för kashmirindustrin, är känslorna mycket upprörda i Skottland. Människor känner sig sårade och förvirrade över att vara inblandade i en tvist som de är oskyldiga till, men som hotar att ödelägga betydande delar av ekonomin. Så starka är känslorna att en stor skotsk dagstidning, The Sunday Mail, har organiserat en kampanj för att bojkotta Chiquita-bananer och den har fått ett massivt gensvar. Och detta är förståeligt.
Också i detta parlament är vi arga och förfärade över den småsinta hämndlystnaden hos Förenta staterna. Låt oss alltså ta i med hårdhandskarna. Slut med den mjuka linjen vad gäller Helms-Burton. Låt oss inom WTO få en expertgrupp beträffande detta. Ett fullt stöd från detta parlament för en attack mot de utomterritoriella inslagen i avsnitt 301, en förnyad bekräftelse på vår solidaritet med EU: s traditionella leverantörer inom AVS, en otvetydig varning till Förenta staterna om vad som står på spel här - ett ordnat system för världshandeln som vi kan bygga på eller en störtdykning ner i kaos.
Vem kan nu ha tilltro till WTO och dess tvistlösningsförfarande, i synnerhet i utvecklingsländerna. De får se sina livsnödvändiga intressen offras på den fria handelns altare vilket endast resulterar i en plattform för de imperialistiska ambitionerna hos Förenta staternas företagskarteller.
Applåder

Mendonça
Herr ordförande, ärade ledamöter! Eftersom jag här företräder ett land med regioner i gemenskapens yttersta randområden som producerar bananer, anser jag att jag kan och bör uttrycka den djupa indignation som många människor i dessa regioner känner när det så ofta och under så lång tid dyker upp konflikter angående bananproduktionen.
Det är ofta inte på grund av kvantiteten i bananproduktionen i dessa regioner eller länder, utan den betydelse den har för ekonomin och för sociala och miljömässiga aspekter i dessa regioner och länder. Vi kan inte här bara ta hänsyn till volymer, kvantiteter; vi måste ta hänsyn till våra befolkningar, till Europeiska unionen, till våra yttersta randområden, till det som händer med de små eller med de stora produktioner som finns där.
AVS-länderna är ett åtagande för Europeiska unionen, ett åtagande som Europeiska unionen måste uppfylla. Det har redan gjorts många eftergifter för Världshandelsorganisationen. Vad är man ute efter? Att dränka Europeiska unionen med bananer som produceras i länder där billig arbetskraft nästan - kan vi säga - blir en illojal konkurrens. USA: s ståndpunkt i allt detta, ärade ledamöter, är en orättvis ståndpunkt, måste göra att kommissionen fortfarande intar samma fasta ståndpunkt. Kommissionen måste i grunden fortsätta att kämpa för de små och fattiga regionernas intressen, vilka fortfarande finns i vår europeiska union.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Med tanke på, herr kommissionär, att WTO hänsköt Förenta staternas begäran om sanktioner till medling och att en panel har upprättats för att avgöra om den föreslagna, nya EU-ordningen i själva verket är olaglig, kan ni nu försäkra detta Europaparlament, vilket mina kolleger har bett er göra, om att kommissionen inte böjer sig för olagliga påtryckningar från Förenta staternas sida? Detta är i grund och botten utpressning och en manipulering av Världshandelsorganisationens tvistlösningsförfarande.
Denna utpressning syftar till att tvinga Europeiska unionen till att svika sina förpliktelser gentemot sina traditionella leverantörer för att gynna intressena hos en företag med goda kontakter, nämligen Chiquita. Är ni beredda att stå fasta inför denna typ av påtryckningar och kommer ni att erkänna, vilket jag gör, att företag som United Fruits Company en gång i tiden var ett företag som köpte Costa Rica och köpte Honduras. Nu kan vi konstatera att bananbaronerna i Förenta staterna i själva verket köper Förenta staterna och köper tjänster av människorna i Capitol Hill i Washington.

Brittan
Herr ordförande! Jag vill börja med att uttrycka hur mycket jag uppskattar det breda stöd som parlamentet har givit den hållning som Europeiska unionen, och kommissionen i synnerhet, har intagit. Stödet är inte bara uppskattat; det är uppmuntrande, eftersom det skall läggas till stödet från det internationella samfundet, representerat av WTO: s medlemmar i deras överläggningar i Genéve. Jag kan försäkra alla berörda om att jag delar den känsla av indignation som uttrycktes, t. ex. av Smith och Kinnock, över det faktum att oskyldiga människor, både i Europa och i de bananproducerande länderna inom AVS, tas som gisslan i ett krig där de inte har någon som helst delaktighet.
Jag kan försäkra er om att vi, Europeiska unionen, kommer att vidta åtgärder mot Förenta staterna, har vidtagit åtgärder mot Förenta staterna, men vi skall göra detta i enlighet med WTO: s regler. I våra diskussioner med Förenta staterna, vilket jag var noggrann med att nämna i mitt öppningsanförande, kommer vi att betona framför allt våra förpliktelser gentemot AVS-länderna men också gentemot bananproducenter inom Europeiska unionen. Det är verkligen så att de berörda företagen redan har cirka 70 procent av marknaden eller mer. Det handlar inte om att utesluta dem från Europa i någon mening.
Det är också ett faktum, vilket Medina Ortega helt riktigt har konstaterat, att vi för tillfället är inbegripna i en rättslig, och inte bara en politisk, process. Vi skall följa lagen, när den är uttalad, och vi skall fördöma dem, såsom Förenta staterna, som bryter mot den innan någon form av beslut har fattats. Vi skall inte enbart fördöma dem. Vi skall, liksom vi har gjort, dra dem inför WTO och följa konsekvenserna av denna åtgärd.
Slutligen, vill jag säga att det har talats om ett handelskrig. Vi har inte inlett något handelskrig och vi skall inte bedriva något handelskrig men vi skall göra vad vi har rätt till enligt WTO: s regler. Det har också förekommit tal om effekterna på de transatlantiska relationerna generellt av detta. Jag skulle vilja säga både till detta parlament och till våra amerikanska vänner att det är omöjligt att från Förenta staternas sida vidta åtgärder som på ett flagrant sätt bryter mot WTO: s regler, och att från Förenta staternas sida tro att detta inte kommer att få några effekter på våra förbindelser generellt, hur viktiga de än må vara. Jag anser mig ha arbetat lika hårdare än de flesta, inte bara för att bibehålla utan för att utveckla dessa förbindelser. Detta ligger i Europas intressen, det ligger i Förenta staternas intressen och det ligger även i världens intressen. För att detta emellertid skall ske och för att det skall ske på ett effektivt sätt och för att arbetet av dem som har strävat efter att förbättra dessa förbindelser inte skall tillintetgöras, måste Förenta staterna ge sitt bidrag: de måste låta bli att hemfalla åt ensidighet och rätta sig efter reglerna inom världshandeln. Detta är den vädjan jag gör till dem, men det är inte endast en fåfäng vädjan; det uttrycks också med stödet från detta parlament och Europeiska unionens beslutsamhet vad gäller att försvara sina legitima intressen.
En talare hänvisade till en artikel som antydde att bananerna kommer att bli min undergång. Vi kommer alla att möta vår undergång i sinom tid. Den påverkar människor och den når dem vid olika tidpunkter och gällande olika frågor. Jag är inte rädd för bananundergången eftersom jag vet att den politik vi för, med ert stöd, är en som är totalt förenlig med världshandeln, med en beslutsamhet om att bygga upp en förbindelse med Förenta staterna men på en solid grund av ömsesidig respekt och jämlikhet på båda sidor av Atlanten. Med denna grund kan undergången undvikas. Låt oss emellertid genom att undvika denna undergång på detta sätt, också erkänna att det finns klokare råd. Det är vår uppgift att garantera att klokare råden segrar.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär. Vi står bakom er.
Jag har tagit emot åtta resolutionsförslag , som har lagts fram i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.

EU: s egna medel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0105/99) av Haug för budgetutskottet om behovet av att förändra och reformera Europeiska unionens system för egna medel.
Först en anmärkning om arbetsordningen av Fabre-Aubrespy.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Här i inledningen av debatten om Haugs betänkande skulle jag vilja avvisa detta betänkande som otillåtligt. Jag gör det av sakskäl, utifrån innehållet, och av förfarandeskäl, utifrån hur det har utarbetats i budgetutskottet.
Till att börja med innehåller betänkandet en bestämmelse som man hänvisar till för att förenkla samfinansieringen av jordbruksutgifterna, trots att jordbruksutgifterna enligt fördraget är obligatoriska utgifter, vilket gör att det inte är möjligt att ha en delad finansiering mellan Europeiska unionens budget och medlemsstaternas budget. En avvikande mening som har framförts av en av mina kolleger, Jean-Louis Bourlanges, läggs fram vid denna punkt.
Betänkandet i fråga har för övrigt inte överlämnats för yttrande till utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, trots att detta utskott självfallet har befogenhet att uttala sig om en fråga av detta slag.
Ett annat problem med detta förfarande är att artikel 150 i arbetsordningen inte tillämpats, eftersom man har antagit principen med kompromissändringsförslag, som man ofta antar i detta utskott, när föredraganden i stället skulle ha lagt fram ett nytt betänkande för att förlänga tidsfristen för att lämna in ändringsförslag.
Av dessa två anledningar vill jag, genom tillämpning av artikel 128, avvisa ärendet som otillåtligt och jag ber er att rösta för det.

Ordföranden
Jag förstår, herr Fabre-Aubrespy, att ni vill att denna fråga skall avlägsnas från föredragningslistan. Jag kan ge ordet till en talare för och en talare emot.

Martinez
Herr ordförande! Utöver Fabre-Aubrespys argument har vi det faktum att Haugs betänkande inte är tillgängligt på franska. Man kan gå till dokumentationsenheten, men det finns inte där. Man kan på datorn få ut en piratversion, men den finns inte på franska.

Müller
Herr ordförande! Jag vill uttala mig emot förslaget, framför allt som det argument som Fabre-Aubrespy anför, att samfinansiering är utesluten på grund av utgifternas obligatoriska karaktär, enligt min åsikt inte täcks av Maastrichtfördraget. Frågan om obligatoriska utgifter har ingenting att göra med hur beslutet legitimeras, och därför ber jag om att man avslår förslaget och nu behandlar Haugs betänkande.

Rübig
Herr ordförande! Jag tror att det i Europaparlamentet torde vara helt vanligt och nödvändigt att även tala om framtiden och helt enkelt göra markeringar om vart vi vill i framtiden, och det är det som denna diskussion tjänar till.

Ordföranden
Jag ber er härmed att rösta om Fabre-Aubrespys förslag om att avlägsna denna fråga från föredragningslistan.
Parlamentet förkastade förslaget.

Haug
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Vi skall den här veckan dra upp viktiga riktlinjer i Europeiska unionen, det är helt klart, även om Fabre-Aubrespy med hjälp av ett par kolleger ville förhindra just detta. Vid sidan av strukturfonden och den gemensamma jordbrukspolitiken måste gemenskapens finansiering underkastas en grundläggande reform. Ordförande Santer har med all rätt påpekat att finanseringsreformen är en av de väsentliga pelarna i Agenda 2000.
Som parlament har vi redan gjort viktiga påpekanden om det interinstitutionella avtalet genom att fastslå våra principer, men utan ändringar även när det gäller intäkterna är finansreformen helt enkelt fortfarande bristfällig. Ett interinstitutionellt avtal och en reform av de egna medlen är två sidor av en och samma medalj. De ökade kraven kan inte längre tillfredsställa den nu befintliga finansieringsstrukturen. Vi behöver mer flexibilitet, öppenhet och oberoende i de europeiska finanserna.
Dagens system är för starkt baserat på högkomplicerat kalkylerade finansieringskällor, som dessutom faktiskt fortfarande har karaktären av bidrag från medlemsländerna. Dessa underskott, och den samtidiga tydliga obalansen när det gäller belastningen bland de mer välsituerade medlemsländerna, måste undanröjas med hjälp av reformen. Budgetutskottet föreslår därför en gradvis ny utformning av de egna medlen.
I går kväll röstade vi om detta och vi har huvudsakligen kommit fram till följande resultat: För det första måste intäkterna i den europeiska budgeten utformas på ett enklare och mer öppet sätt och vara underkastade en starkare demokratisk kontroll. Vi vill ersätta de egna medlen från mervärdesskatten och de egna medlen från BNI en enhetlig, ny, förenklad källa för egna medel på basis av BNI. Detta steg bidrar också till att undanröja obalans mellan medlemsstaterna vid finansieringen av budgeten.
För det andra måste finansieringen av den europeiska budgeten principiellt ske på samma villkor för alla medlemsstater. Det betyder att existerande utjämningsmekanismer måste utgå och att inga nya utjämningsmekanismer eller rent av rabattsystem får tillkomma. Konkret sagt innebär det att den brittiska rebate gradvis måste löpa ut senast till dess den första nya medlemsstaten ansluter sig. Denna rabatt beviljades på sin tid som utjämning för en alltför liten andel av den gemensamma jordbrukspolitiken. Då var jordbruksandelen dock med sina mer än 70 procent avsevärt högre än den är i dag. En rabatt, även när det gäller finansiering av strukturfonderna eller kostnaderna för utvidgningen, är mot systemet och kan inte rättfärdigas på något sätt.
Låt mig för det tredje understryka att balanseringen av ekonomiska olikheter och solidariteten bland medlemsstaterna utgör en viktig pelare i fördraget och den europeiska integrationen. Detta viktiga mål kan dock inte upprätthållas när det gäller utgifterna. Ett sådant försök skapar bara bestämmelser som komplicerar budgeten och gör den mindre öppen. För solidariteten bland medlemsstaterna står uttryckligen sådan politik till förfogande som har skapats för detta ändamål, exempelvis strukturpolitiken. Som princip för utformningen av budgeten vill vi ha en horisontell rättvisa och en vertikal solidaritet.
För det fjärde har det vid finansieringen av budgeten under årens lopp uppstått allt större obalans. Denna belastar nu avsevärt utvecklingen av Europeiska unionen. En titt på nuvarande diskussioner i rådet understryker detta. För att säga det klart ut: Det kommer alltid att finnas nettobetalare och nettomottagare, det bestrids inte av någon. Men alltför stor obalans och orättvis fördelning av bördorna måste undvikas. I annat fall sätter vi unionens berättigande på spel hos medborgarna.
Det är helt klart: Det är bara möjligt att undanröja sådan obalans om man tar hänsyn till den största utgiftsposten, som uppgår till nästan 50 procent - jordbrukspolitiken. En reglering som inbegriper jordbruksområdet är desto viktigare, eftersom obalansen till väsentlig del har sin grund i detta område. Därför är det förnuftigt att i framtiden samfinansiera jordbrukspolitiken, så som budgetutskottet beslöt i går kväll.
I detta sammanhang vill jag än en gång understryka följande. Samfinansieringen är inte någon åternationalisering - tvärtom. Den införlivar snarare medlemsstaterna starkare i utformningen av en gemenskapspolitik, även kvalitativt, och leder därför till en fördjupad integration. Ingen skulle komma på idén att frånkänna vår strukturpolitik dess gemenskapskaraktär. Men man skall med en sådan åtgärd inte kräva för mycket av någon, och jag kan föreställa mig att man kanske kunde finna differentierade bestämmelser för ekonomiskt svagare medlemsstater, exempelvis en lägre andel, när samfinansieringen genomförs.
Låt mig också påpeka följande: De avsevärda meningsskiljaktigheterna i rådet på detta område har naturligtvis också sina effekter på samråden om vårt betänkande, och har haft sina effekter på parlamentet. Eftersom samfinansieringsinstrumentet var synnerligen omtvistat, lade jag i budgetutskottet fram ett kompromissförslag. Enligt detta bör jordbruksutgifterna varje år sänkas med en bestämd procentsats och en del av de därigenom sparade medlen skulle flyta in i strukturstimulansåtgärder för landsbygden. Denna kompromiss har inte funnit någon majoritet ens bland dem som massivt avvisade samfinansieringen. Men eftersom varje lösning utanför jordbrukspolitiken saknar substans och perspektiv, har det ursprungliga kravet på samfinansiering åter tagits upp och beslutats - dock först efter det att kompromissförslaget hade avvisats.
Först genom att balansera en ojämn kostnadsfördelning skapar vi en förutsättning för att budgeten skall kunna fungera i framtiden. För att kunna garantera Europeiska unionens finansiella oberoende, bör en finansiering på längre sikt baseras på nya egna intäkter, som inte har karaktären av bidrag från medlemsstaterna. Sådana intäkter skulle i första hand utgöras av egna skatter. Som ett första steg mot detta mål skall vid en överenskommelse mellan medlemsländerna om bestämda skattetyper en andel tillfalla unionens budget. Här måste dock betonas att sådana nya egna intäkter inte bör läggas till extra, utan ersätta de nu existerande, och inte öka belastningen för de europeiska skattebetalarna.
Sett ur min synpunkt handlar det om målet att anpassa unionens finansiering till de krav som ställs genom den nya kvaliteten i den gemensamma marknaden. Vi har nästan uppnått denna nya kvalitet när det gäller att skapa en gemensam marknad efter färdigställandet av den ekonomiska och monetära unionen. Medlemsstaternas nationalekonomier är sammanflätade med varandra på ett särskilt vis. Därigenom kan inte heller längre medlemsstaternas budget och den europeiska budgeten betraktas separata från varandra. Stabiliteten hos vår gemensamma valuta och möjligheten till utveckling av våra intimt förbundna nationalekonomier beror i det långa loppet av att den europeiska budgeten också blir ekonomiskt handlingskraftig.
Genom omröstningen om detta betänkande fattar vi också beslut som rör vår egen handlingskraft. Skall vi först vänta på besluten i rådet eller kan vi utveckla självständig politisk gestaltningsförmåga? Om vi här på torsdag antar detta betänkande och gör kraven i det till föremål för förhandlingarna med rådet om det nya interinstitutionella avtalet, då har vi åstadkommit ett viktigt bidrag till reformeringen av Europeiska unionen. Stöd oss på denna väg och låt oss gemensamt våga ett uppbrott.
Applåder

Bourlanges
Herr ordförande! Jag skulle vara fullständigt beredd att stödja revolutionen, men det är verkligen motsatsen man föreslår oss. Jag skall tala för utskottet för institutionella frågor.
Utskottet för institutionella frågor hade två bekymmer här det gäller detta ärende. Det första var att klargöra frågan om de egna medlen i framtiden skulle vara nationella bidrag eller resurser som betalas av de ekonomiska enheterna, alltså resurser av skattekaraktär. Svaret i Haugs betänkande är fullständigt paradoxalt, hon har för övrigt utfört ett mycket viktigt arbete som jag tillåter mig att lyckönska till, även om jag inte instämmer i dess slutsatser. För man säger till att börja med att det handlar om att sätta stopp för de nationella bidragen, för att sedan föreslå att det nationella BNP-baserade bidraget skall utvidgas och göras till unionens huvudsakliga budgetkälla. Förstå det, den som kan.
Det institutionella utskottets andra bekymmer gällde att klargöra medfinansieringens status. Handlar det om ett anslag som beviljas av medlemsstaterna, frivilligt, som de vill, för att försörja ett antal jordbruksutgifter? Om så är fallet, går vi in i ett system som ifrågasätter det enhetliga i den gemensamma jordbruksmarknaden. Vi går in i ett system med nationalisering på nytt och snedvridning av konkurrensen. Var och en skulle subventionera sitt jordbruk som han vill. Om det i stället handlar om en obligatorisk medfinansiering som påtvingas staterna står vi nu inför ett nytt eget medel - det är för övrigt vad som motiverar att förslaget återfinns i Haugs betänkande - och vi går då utanför fördragets rättsliga ram, eftersom vi går utanför ramen för artikel 201.
Eller också befinner vi oss inom ramen för systemet med egna medel, med enhällig överenskommelse, ratificering av de nationella parlamenten, eller lämnar detta för att i stället befinna oss inom ramen för artikel 43, och då är det vi gör fullständigt olagligt. Fru Haug! Det viktigaste förslaget i ert betänkande strider mot fördraget.
Applåder

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Trots den allt viktigare " bruttonationalprodukten" skulle jag här vilja göra en analys av de bidrag som lämnas till Europeiska unionens budget men sett utifrån ett medborgarnas Europa. Om vi som referensram använder oss av det bidrag varje lands medborgare procentuellt sett lämnar av sin lön, så bidrar några länder vars medborgare har lägre levnadsstandard med mer än gemenskapsgenomsnittet. Å andra sidan ligger till exempel den engelska eller italienska medborgarens bidrag till gemenskapsbudgeten klart under genomsnittet
I Europeiska kommissionens meddelande nämns tre åtgärder för att lösa problemet med denna bristande balans i budgeten. Vi får dock inte glömma bort att nämnda institution anklagades för att vara partisk när de här förslagen lades fram, eftersom det verkade som om bara vissa nettobidragsgivare togs i försvar.
Vad som dock står klart är att man i kommissionens meddelande inte tar upp alla tänkbara lösningar. En av de mer snillrika ur rättvisesynpunkt är att kompensera de länder som avviker från normen för bruttonationalprodukt och relativt välstånd per invånare genom att övriga medlemmar, med undantag för sammanhållningsländerna, gemensamt finansierar det negativa saldot.
På det här sättet kan man bevara sammanhållningen inom unionen och rättvist fördela den nödvändiga finansiella bördan. På så sätt bevaras sammanhållningen.
Vi håller inte med föredraganden av detta betänkande, men samtidigt vill jag tacka honom för allt arbete som han har lagt ned. Vi bör satsa på rättvisa, en princip - equitas - som går tillbaka till den romerska rättens begynnelse.

Wynn
Herr ordförande! Först vill jag tacka Haug för hennes betänkande, inte bara därför att hon tillhör vår grupp utan för att hon gav sig ut på ett omöjligt uppdrag för att få Europaparlamentets godkännande av den framtida finansieringen av Europeiska unionen. Jag är säker på att när vi kommer till omröstningen, så kommer ni att upptäcka hur omöjlig denna ståndpunkt har visat sig vara. Ändå har det hårda arbete som hon har lagt ned på det åstadkommit vissa framsteg i riktning mot en ståndpunkt som samtliga politiska grupper kan stödja.
Hennes ursprungliga förslag resulterade i 241 ändringsförslag. Detta visar det fanns mer än ett litet intresse. Det faktum att 241 ändringsförslag lades fram skapade viss oro inom budgetutskottet. Det sista vi ville var att komma till parlamentet med så många ändringsförslag att rösta om. Vi bad därför föredraganden att försöka åstadkomma så många kompromissändringsförslag som möjligt. Detta är också precis vad hon har gjort. Hon sammanställde därefter ett reviderat förslag. Och detta är vad den socialdemokratiska gruppen har försökt att gå med på. Hon har tillgodosett snart sagt varje nationalitet utom en, nämligen min egen, genom det sätt på vilket hon har beaktat majoriteten av intressena. Hon har lyckats mycket väl.
Jag skulle emellertid inte vara sanningsenlig om jag skulle säga att vi var enhälliga i vårt stöd för det slutliga betänkande om vilket vi röstade igår kväll i utskottet. Om jag vore grek eller irländare, där mitt lands BNI skulle påverkas av ändringsförslag 141 som handlar om samfinansiering av jordbruk, skulle jag inte vilja rösta för detta ändringsförslag. Andra tror att ändringsförslag 141 bör stödjas helhjärtat, eftersom det skulle bidra till att minska nettobetalningarna för deras medlemsländer och om jag vore tysk eller holländare, skulle jag helhjärtat stödja den nya artikel 13.
Fjorton av femton delegationer inom socialdemokratiska gruppen vill avskaffa rabatten till Förenade kungariket och de kommer att rösta för de punkter som hänvisar till detta. Om jag skulle tala för britterna, skulle jag föra min talan om varför rabatten till Storbritannien är rättvis och berättigad, men jag talar inte för britterna och därför kan jag inte säga dessa saker.
Den enda sak som min grupp kan enas om är att den rådande situationen måste förändras. Den har inte utvecklats på något systematiskt sätt eller enligt någon gemenskapsstrategi eller verklig framsynt planering. Den har snarare utvecklats som en reaktion på händelser under givna tidsperioder. Jag skall ge er ett par exempel. De ursprungliga egna medlen var den enda verkligt europeiska egna medlen. På samma gång är dessa enda verkliga europeiska egna medel på väg att förlora sin betydelse. Ändå vållar de gamla, goda, traditionella egna medlen en rejäl huvudvärk för kontrollen av och oron för bedrägerier.
Och hur är det med moms och BNP-baserade egna medel? Som ledamot av budgetutskottet i nära tio år skulle jag utmana vilken ledamot som helst - utom Samland och Colon I Naval - att förklara formeln för moms och BNP-baserade egna medel, det vill säga hur man beräknar medlemsstaternas bidrag. Försök förklarar det för någon i den stora allmänheten och - även om man lyckas med detta - hur skall de kunna förstå detta? Detta är den befintliga situationen. Vi har ett system för egna medel som är extremt komplicerat och brister i genomblickbarhet. Allt detta parlament önskar är ett ett klart och begripligt system. Vi är i närheten av att få ett avtal om detta tack vare Haugs betänkande. Jag hoppas att vi vid slutet av denna omröstning har en klar och koncis ståndpunkt och min grupp kommer att stödja den.

Giansily
Herr ordförande! Det gäller ett förslag som rör förfaranden.
I förmiddags lät sammanträdets ordförande ändringar i eftermiddagens föredragningslista gå till omröstning, utan formell omröstning, för att göra det möjligt för Leon Brittan att delta. Vi befinner oss nu vid frågestunden. Men denna ändring resulterar i en fullständigt oacceptabel obalans mellan de politiska grupperna i denna debatt. Vi har just hört föredraganden Haug, socialist, under åtta minuter, följd av Terry Wynn, socialist, under fem minuter. Detta innebär att vi till nattsammanträdet kommer att flytta debatten om ett betänkande som är mycket viktigt för de europeiska finanserna och förhindra de övriga politiska grupperna att uttala sig före kl. 9.00. Jag vädjar därför till er att åtminstone en talare från varje politisk grupp skall få uttala sig, genom att använda tid från frågestunden. Annars kommer pressen, som sitter i pressrummet och lyssnar, att ha hört tretton minuter från en enda grupp - egentligen fem, men föredraganden tillhör samma politiska parti - och inget från de övriga grupperna.
Med tanke på detta betänkandes betydelse, torsdagens omröstning som kommer att vara extremt övervakad, med tre avvikande meningar, med omröstningar med namnupprop, bl.a. när det gäller jordbruket, är det fullständigt bedrövligt att kammaren inleder frågestunden utan att åtminstone en talare per grupp har kunnat tala.
Herr ordförande! Jag ber er att konsultera kollegerna, för jag tycker att på samma sätt som ni nyss lät oss rösta om att eventuellt skjuta upp betänkandet genom att avvisa ärendet som otillåtligt, måste grupperna få uttala sig i detta fall.

Ordföranden
Herr Giansily! Ni har rätt i att det är förfärligt problematiskt varje gång vi ändrar i föredragningslistan. Det är påfrestande för ledamöterna, kommissionärerna och pressen. Jag hoppas också att ni förstår att när det är fastställt att frågestunden börjar kl. 17.30., så är det mycket svårt som ordförande att frångå denna tid. Men om ni insisterar på att vi skall rösta om det, så är detta naturligtvis möjligt. Jag skulle dock föredra att vi kunde undvika detta och låta frågestunden börja nu. Jag tycker dessutom att det är viktigt att Giansily har gjort åhörarna och pressen uppmärksamma på den skevhet som blir fallet, genom att det bara är ledamöter från en bestämd grupp som har haft ordet. Det tycker jag ni har ganska rätt i. Men jag vill också göra er uppmärksamma på att Bourlanges också hade ordet; och Valdivielso. Herr Giansily! Insisterar ni på att vi skall hålla en omröstning?

Giansily
Ja, herr ordförande! Jag begär omröstning.

Müller
Herr ordförande! Jag ville bara föreslå en kompromiss. Jag tror att det fortfarande fattas sju grupper med några minuter. Kanske kan man göra en kompromiss. Hela talarlistan måste ju inte arbetas av.

Ordföranden
Om jag förstod Giansily rätt, så ville han att de sju ledamöter som talar för grupperna får ordet före frågestunden.

Giansily
En talare per grupp, herr ordförande.

Colom i Naval
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra ett tillägg. När man begärde att parlamentet skulle yttra sig i frågan om när kommissionens uttalande om bananer borde äga rum, så informerades aldrig kammaren om att detta innebar att debatten om egna medel inte skulle kunna avslutas. Jag är en av de förfördelade, eftersom mitt anförande infaller på kvällen. Jag tycker dock att det är politiskt oacceptabelt att inte åtminstone en från varje grupp får uttala sig innan debatten avslutas.

Rübig
Herr ordförande! Jag föreslår att vi fortsätter debatten omedelbart efter frågestunden här i kammaren.

Ordföranden
Jag ber er härmed att rösta om Giansilys förslag om att låta gruppernas föredraganden tala före frågestunden.
Parlamentet antog förslaget.

Bardong
Herr ordförande, mina damer och herrar! Budgetkontrollutskottet har på grund av de olika rapporterna från revisionsrätten upprepade gånger ägnat sig åt systemet med egna medel. Haug har nu för budgetutskottet gjort ett utomordentligt omfångsrikt arbete, men den mängd ändringsförslag, som har lagts fram i utskottet, har - måste jag tyvärr säga - inte gjort saken klarare och mer övertygande.
Principiellt vill jag fastslå att så länge det bara handlar om rättvis fördelning mellan medlemsstaterna av de egna medel som skall uppbringas, kommer man alltid att ha att göra med motstridiga ekonomiska intressen och budgetintressen, man kommer alltid att behöva klaga på bristande öppenhet och insyn i vart intäkter och utgifter hänförs. Först när den enskilde medborgaren i hela Europa som skattebetalare värderas och tas på allvar med sitt bidrag kan man avsluta denna tvist. Därför beklagar jag särskilt att man inte har antagit vårt budgetkontrollutskotts förslag om vittnesmål från kommissionen vad gäller möjligheten till en personalisering av bidragen som går till systemet med egna medel.
Vi bör behålla principen med egna medel, även om enbart de traditionella egna medlen - tullar och jordbruksavgifter - är verkliga egna medel, som också har sjunkit i flera år. Dessa egna medel avräknas också av medlemsstaterna som bidrag från dem, så att de begär 10 procent tillbaka av dem för sin tullförvaltning. Man borde åtminstone granska om dessa 10 procent för tullförvaltningen över huvud taget skall anslås. I varje fall finns det på detta område fortfarande alla slags sänkningar och kringgående rörelser från medlemsstaternas sida.
De egna medlen från mervärdesskatten har mer och mer fått karaktären av statliga bidrag till EU: s budget. Andelen snedvrids, eftersom den inofficiella ekonomin är stor i många stater.
De egna medlen från BNP motsvarar snarast bidrag. Men jag beklagar att frågan om nettobetalare över huvud taget inte har klarats upp. Jag är för en samfinansiering, jag är för ett stegvis avskaffande av rabatten för britterna, och jag är också för att man skall granska frågan om nya egna medel.

Brinkhorst
Herr ordförande! Även jag vill berömma Haug för hennes betänkande. Hon hade ett nästan omöjligt uppdrag, men vi bör göra en distinktion mellan några mycket kontroversiella punkter och den generella riktning i vilken parlamentet kan uttrycka sig. Det är nödvändigt för parlamentet att före toppmötet i Berlin ge en fingervisning om att den inte tycker om idén om rättvist återflöde, det vill säga att den inte vill ha ytterligare undantag, att den vill ha en översyn av undantagen i den brittiska rabatten och att den inte vill gå i riktning mot en generell korrigeringsmekanism. Detta är mycket grundläggande punkter inför framtiden. Det är också viktigt inför framtiden att vi tittar på möjligheten av att ha egna medel av ett verkligt slag, även om detta kan dröja ännu en tid att uppnå. I detta avseende är detta ett betänkande av grundläggande betydelse som vi bör välkomna.
Naturligtvis finns det en mängd punkter som vållar problem. Frågan om medfinansiering kommer helt klart att delas av en stor majoritet av min grupp. Jag är oense med Bourlanges som hävdar att detta är olagligt. Han sade det uttryckligen. Det är inte olagligt. Det är en översyn av en politik som bör förbli communautaire . Det råder inget tvivel om detta. Frågan gäller om vi, år 1999, fortfarande skall ha samma mängd av finansiering i gemenskapens budget för en jordbrukspolitik som är i behov av en översyn. Detta element har ingenting att göra med laglighet. Det är en fråga om lämplighet och om översyn.
På samma sätt är det mycket viktigt att betänkandet mycket klart säger att vi bör finna ändringar på utgiftssidan i framtiden. Vi vet, till exempel, att inom ramen för översynen har den spanska regeringen fört fram förslag gällande asyl och invandring. Det kan hända att de specifika sätt på vilket det formulerats kräver ändring, men det är det slag av ändring som till slut kommer att skapa, som Haug sade, en gemenskap av solidaritet och en gemenskap av rättvisa.
Mot denna allmänna bakgrund är den liberala gruppen mycket positiv till hennes övergripande angreppssätt. Det kommer säkerligen att finnas enskilda punkter där vi inte instämmer. Det är också klart att inte alla skulle bli glada över en omedelbar avveckling av Förenade kungarikets rabatt. Vi har hört detta förr. Men än en gång, det är relevant att veta att en stor majoritet i Europa inte vill ha några särställningar för några specifika grupper av länder eller enskilda länder. Det bör verkligen, som Haug helt korrekt konstaterade, stå klart att när tiden är inne för den första nya gruppen länder att ansluta sig, bör det vara slut på sådana specialarrangemang. Detta är en mycket positiv punkt. Det skulle vara mycket ologiskt om en medlemsstat inte skulle medfinansiera utvidgningen av Europeiska unionen, som inte har någonting att göra med det faktum att det 1984 förelåg en speciell situation gällande jordbruket.
Mot denna bakgrund är det också viktigt att Haug gör det klart att vi skulle få en ökad demokrati och ett ökat inflytande för parlamentet i framtiden. Vår kollega Colom i Naval kommer att få ett avsevärt stöd för frågan om ökad flexibilitet och öppenhet och insyn.

Giansily
Tack herr ordförande för att ni accepterade att låta våra förslag gå till omröstning. Ni såg att de fick effekt, för jag tror att Haugs betänkande är mycket viktigt för framtiden för vår kammare och för vår union.
Haugs betänkande begränsar sig till några frågor. Är de egna medlen som gör det möjligt att finansiera gemenskapspolitiken fortfarande lämpliga? Garanterar de Europeiska unionens finansiella självständighet? Och kommer de att vara tillräckliga för att finansiera den kommande utvidgningen och göra det möjligt för gemenskapen att hålla sina åtaganden när det gäller gemenskapens politik?
Detta är alltså problemet. Om föredraganden har ställt de rätta frågorna har budgetutskottet däremot genom sin omröstning i går, tillfört några dåliga svar. För det första har Haug handlagt en verklig häxprocess mot den gemensamma jordbrukspolitiken, eftersom det räcker för henne att titta på jordbruksutgifterna i gemenskapens budget för att bekräfta att de är en huvudorsak till budgetobalansen.
Vi kan på intet sätt stödja ett så felaktigt påstående. Jordbruksutgifternas andel av budgeten, om den sedan tjugo år är konstant uttryckt i BNI, har fortsatt att minska eftersom de övriga politikområdena ökat på grund av en mycket stram finansiell styrning, och i dag står de för mindre än 45 procent av de totala utgifterna i unionen, medan de när kammaren valdes för första gången 1979 stod för över 90 procent.
Då hon för det andra anser att den gemensamma jordbrukspolitikens andel i budgeten är mycket opraktisk föreslår Haug inget mindre än att de nationella budgetarna skall medfinansiera jordbruksutgifterna och detta förklarade Bourlanges nyss är fullständigt oacceptabelt, i första hand på grund av jordbruksutgifternas särskilda ställning, som genom sin natur och strävan efter att stödja marknaderna inte kan gå upp i de icke-obligatoriska utgifterna, och inte underställas vår kammares fria bedömning. Även om den gemensamma jordbrukspolitiken delvis medfinansieras av de nationella budgetarna skulle det oundvikligen innebära en ny nationalisering av jordbruksutgifterna och dra med sig Europeiska unionen in i en farlig regression av integrationskaraktär, på de gemensamma politiska områdena. Riskerar vi inte i detta fall att hamna i desintegration av de gemensamma politiska områdena så snart man, på grund av ekonomisk bekvämlighet och politisk opportunitet, inte längre vill garantera en fullständig finansiering?
Alla reformer av Europas finanser bör stärka gemenskapens solidaritet och när det gäller bl.a. strukturfonderna är de möjligheter som framförts av vissa delegationer oroande. Jag tror att vad som måste gälla i denna fråga, vilket också erinrades om vid Europeiska rådet i Bryssel 1988 och Edinburgh 1992 och vid undertecknandet av Maastrichtfördraget, är respekten för att man ger ordet till de medlemsstater som bäst behöver det - och jag gör mig här till tolk för min kollega Nikitas Kaklamanis -, nämligen Grekland, Irland och Portugal.
Avslutningsvis, herr ordförande, hur skulle vi kunna erkänna att vi i dag inte håller de åtaganden vi gjorde i går, när det gäller att integrera dessa stater i Europeiska unionen och be om deras fullständiga solidaritet? Herr ordförande! Torsdagens omröstning kommer att visa oss att solidariteten måste fortsätta att fungera mellan parlamentariker och mellan europeiska partner.

Miranda
Herr ordförande! Den första frågan att ställa angående egna medel är frågan om hur lämpliga de är för den politik man vill genomföra. Vilken politik och vilka politikområden? Eller om vi så vill, och jag påminner om ett välkänt portugisiskt uttryck; det är nödvändigt att hitta medel till våra ambitioner. Det är med denna utgångspunkt vi måste börja, och i detta sammanhang vara medvetna om att man planerar ännu en ny och bred utvidgning, till en viktig grupp länder, vilka dessutom ligger på en utvecklingsnivå som är betydligt lägre än nuvarande genomsnittliga gemenskapsnivå.
Dessa frågor går inte att undvika. Därför måste vi, enligt vår mening, tydligt besvara följande frågor: vill vi fortsätta att bedriva den nuvarande gemenskapspolitiken - och detta är inte tillfället för att diskutera dess olika karaktärer -, och vill vi bereda plats för att i framtiden utvidga den till ansökarländerna? Det är också nödvändigt att fundera på om det inte finns andra områden där det är önskvärt med gemensamt handlande som kräver tilldelning av resurser.
Jag tänker exempelvis på kampen mot arbetslösheten. Det jag just har nämnt krockar uppenbart med den inriktning som har präglat denna diskussion, eftersom man många gånger blandar ihop handlingsmöjligheterna för inkomstsidan med handlingsmöjligheterna för utgiftssidan, men också, och framför allt, för att det tycks finnas en dominerande åsikt: att ta nuvarande anslagsnivå för egna medel som lämplig utgångspunkt, och utifrån de nya situationerna - särskilt utvidgningsförberedelserna -, inrikta sig på att bara göra en ny omfördelning av samma medel.
Naturligtvis stöder vi inte denna inriktning, som för övrigt skiljer sig från allt material som har sammanställts i denna kammare under åratal. Vi är de första att kräva en långtgående reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, men det betyder inte att en korrekt reformerad gemensam jordbrukspolitik skulle kräva mindre finansiella medel. Vi måste däremot garantera en ny tilldelning av de disponibla medlen till produktion, till producenter, till regioner.
Vi avvisar därför för det första förslaget till åternationalisering av medel för den gemensamma jordbrukspolitiken och även avsikterna om en stegvis minskning som också har kommit fram. Vi anser också att solidariteten och sammanhållningen måste vara de främsta angelägenheterna för Europeiska unionen och att den andel på nuvarande 1, 27 procent av BNP, som är fastställd för dessa mål, kommer att visa sig otillräcklig för att i framtiden garantera en effektiv omfördelningspolitik. Det kommer inte att bli, och det är nödvändigt att uttryckligen säga det, någon utvidgning med en sådan nivå på de egna medlen.
Dessutom presenteras vissa projekt för skapande av sysselsättning som inte går att skjuta upp och som också förutsätter tilläggsanslag. Jag vill säga att det fortfarande finns en central fråga och det är frågan om en rättvis finansiering av Europeiska unionen. Denna kan, utan att vi går för långt, enligt vår mening bara lösas genom att förbättra det nuvarande systemet för egna medel, främst genom att öka BNP: s vikt i beräkningen av dessa bidrag. Vi anser att det är den enda säkra vägen.

Müller
Herr ordförande! Haugs betänkande står ju fortfarande skrivet i de europeiska stjärnorna på torsdag, men jag vill ändå säga tack för de intensiva ansträngningarna.
Jag vill framhäva att frågan om samfinansiering av jordbrukspolitiken inte har något att göra med den billigaste versionen i debatten om nettobetalare, så som vi får höra den varje dag, utan är nödvändig för att besanna det som vi alltid har krävt: en strukturell reform som tjänar till att åstadkomma mer demokrati i utgiftspolitiken, och som framför allt är lämpad att göra det möjligt att utvidga unionen, eftersom vi annars aldrig går i land med finansieringen av utvidgningen österut.
När det gäller stickordet med " en enda gemenskapspolitik" handlar det enligt min åsikt bara om en kliché, som skall dölja det faktum att det på detta område, som utgör nästan hälften av budgeten, inte finns någon demokratisk kontroll. Om jordbruksministrarna träffas och beslutar om sina 45 miljarder euro, då beslutar varken Europaparlamentet eller något regionalt eller nationellt parlament om det. Det är det fundamentala missgreppet i den så kallade gemenskapspolitiken på jordbruksområdet. Att främja ekologisk politik på landsbygden kan accepteras som strukturpolitik, men att främja ett enstaka område, jordbrukssektorn, det är enligt min åsikt verkligen förlegat, och ifrågasätter i högsta grad trovärdigheten hos den europeiska politiken och måste tas med vid förhandlingarna om en ny finansiell ram. Därför hjärtligt tack för att budgetutskottet här har visat var det står!

Dell'Alba
Herr ordförande, ledamöter! Det är synd att denna mycket viktiga debatt som vi har Haug att tacka för genomförs inför så liten uppmärksamhet eftersom vi är mitt uppe i en polemik, ett problem, en debatt som har en helt annan vikt och som enligt min mening lämnade vårt budgetutskott på ett inte så lysande sätt, skulle jag vilja säga, på ett sätt som inte är acceptabelt för oss. Vi är nöjda med att till exempel frågan om det rättvisa återflödet har ratats, detta koncept som - liksom alla dessa anspråk i frågor som gäller en totalsumma som med italienska siffror är tio eller tolv tusen miljarder, det vill säga en droppe i havet i ett medlemslands totala budget - är centralt i en epokdebatt som underminerar själva naturen i den europeiska integrationen.
Jag instämde i att denna princip skulle förkastas och jag är glad att den har förkastats. Däremot är jag inte nöjd med vissa inriktningar som betänkandet har tagit, speciellt där vi åter lägger någonting på bordet som har försvunnit från våra regeringars och ministerrådets dagordning. Vi erfor för några dagar sedan att den tyska regeringen som mer än någon annan har insisterat på att kräva ett annat sätt för att medfinansiera den europeiska jordbrukspolitiken har dragit tillbaka förslaget. Nu när vi, Europaparlamentet, som tyvärr bara har en rådgivande makt, kommer tillbaka till vår uppgift med detta tycks det mig att vårt utskott begick ett misstag i går. Vi kommer att rösta bifall till betänkandet om det på något sätt rensas från de överväganden som inte tar hänsyn till detta element eller som sätter utmaningens ribba högre. Problemet med den europeiska integrationen är inte en fråga om några få tusen miljarder utan om att skapa en verkligt politisk union av européer.

Martinez
Herr ordförande! Kännetecknande för våra fyra egna medel är att de inte är egna. Till att börja med för att underlagen är bedrägliga - det är sant när det gäller mervärdesskatten, det är sant när det gäller BNP - eftersom de inte är tydliga, inte öppna - ingen här skulle kunna beräkna den brittiska återbetalningen - och slutligen för att, tack och lov, medlen inte tillhör själva Europa utan är förklädda bidrag från staterna.
Inför öppningen mot öst och efter påtryckningar från Tyskland vill man nu ändra detta system. Europeiska kommissionen har lämnat ett antal förslag. I verkligheten är de egna medlen ett sanningens område. Europeiska unionen kommer inte att kunna upprätthålla sitt tak på 1, 27 procent av BNP och på sikt kommer vi att få ytterligare europeisk beskattning. Federalismen kommer att utveckla sin oförsonliga mekanik: liksom i Förenta staterna, Brasilien och Indien, liksom i Australien, måste vi dela inkomstskatten och företagsbeskattningen mellan staterna och Europa. En enda sak skyddar oss mot detta: regeln om enhällighet.

Ordföranden
Tack, herr Martinez. Jag avbryter härmed debatten. Den återupptas i kväll kl. 21.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B4-0144/99).
Vi inleder denna frågestund med 26 minuters försening i enlighet med den föredragningslista vi godkände i måndags. Jag ber kommissionärena så mycket om ursäkt. Vi hade kallat er till kl. 17.30. Jag ber också frågeställarna om ursäkt.

Ordföranden

Fråga nr 41 från José Valverde López (H-0139/99):
Angående: Enheten för livsmedelsanalys vid miljöinstitutet i Ispra Vid Europeiska miljöinstitutet, som har sitt säte i Ispra, verkar en livsmedelsanalysenhet som kontrollerar kvaliteten på livsmedelsingredienser samt tilläggsämnen och kemiska produkter som i allmänhet används vid framställning av livsmedel.
Kan kommissionen informera om hur denna enhet arbetar i förhållande till kommissionens olika avdelningar för livsmedelssäkerhet? Kan kommissionen uppge om det finns planer på att integrera denna enhet i den framtida Europeiska byrån för livsmedelssäkerhet?
Jag hälsar fru Cresson välkommen och ber henne att vänligen besvara Valverdes fråga.

Cresson
Herr ordförande! Jag är glad att få svara på en viktig fråga, nämligen om Europeiska miljöinstitutet och problemet med livsmedelssäkerhet. Sedan den 1 oktober 1998 ingår enheten " livsmedelsprodukter" i det nya institutet för hälsa och konsumentskydd inom det gemensamma forskningscentrumet. Denna enhet tillhandahåller oberoende vetenskapliga expertkunskaper som krävs för att utarbeta och genomföra unionens olika politikområden.
Vid genomförandet av det femte ramprogrammet för forskning kommer enheten att fortsätta att tillhandahålla vetenskapligt och tekniskt stöd till olika generaldirektorat inom kommissionen: exempelvis till Generaldirektoratet för industri - GD III, Generaldirektoratet för jordbruk - GD VI, Generaldirektoratet för miljö, kärnsäkerhet och civilskydd - GD XI, Generaldirektoratet för tull och indirekt beskattning - GD XXI samt Generaldirektoratet för konsumentpolitik med konsumenthälsa - GD XXIV.
De viktigaste inriktningarna för den forskning som enheten skall bedriva inom ramen för det femte ramprogrammet är till att börja med kontroll av säkerhet och kvalitet hos livsmedel och livsmedelsprodukter, och vidare upptäckt av genetiskt modifierade organismer både i livsmedel och i miljön.
Enhetens verksamhet kommer huvudsakligen att gälla utveckling, godkännande och harmonisering av analysmetoder. Det handlar på sätt och vis om att göra våra metoder europeiska så att de blir enhetliga i hela Europa och så att vi kan använda dem som referenser. Enhetens verksamhet kommer sedan att gälla utveckling av databaser och spridning av forskningsresultat. De områden som omfattas av verksamheten inom denna enhet är bl.a. livsmedel och djurfoder, kosmetika, livsmedelsförpackningar samt barnartiklar och leksaker.
Jag skulle vilja nämna några mer konkreta exempel på det arbete som institutet skall genomföra: bl.a. att godkänna två metoder - den ena för spårning, den andra specifik - för att upptäcka genetiskt modifierade organismer i baslivsmedel, bl.a. sojamjöl eller majs. Denna studie kommer att utvidgas till förädlade produkter. Jag skall också nämna utvecklingen av metoder för att fastställa förekomsten av vegetabiliskt fett utöver kakaosmör i choklad. Denna studie kommer att ligga till vetenskaplig grund för det nya " chokladdirektivet" som är under utarbetande. Vi har också deltagandet i studier om förekomsten av ftalater i leksaker. Arbetet består i att utveckla och samordna godkännandet av en mekanisk metod för att simulera hur barn suger på leksaker och barnartiklar. Ni vet att det nyligen har förekommit en stor debatt på området, eftersom ftalater kan vara en orsak till allvarliga sjukdomar hos barn som suger eller tuggar på leksaker man ger dem.
Ett annat exempel är godkännande av metoder inom ramen för bovin spongiform encefalopati och säkerhet när det gäller djurfoder, där den ena bevisar lämplig värmebehandling av djurmjöl enligt lagen, och den andra gör det möjligt att upptäcka djurmjöl i foder avsett för boskap. Avslutningsvis skulle jag som exempel kunna nämna en databas för viner - som omfattar över 10 000 viner - och kampen mot bedrägerier på området för vin, alkohol och spritdrycker. Detta var några konkreta exempel på organisationens verksamhet.
När det sedan gäller hänvisningen till Europeiska byrån för livsmedelssäkerhet skulle kommissionen vilja erinra om att den hittills inte har framfört ett enda förslag på området. Det förefaller därför alltför tidigt att i dag diskutera om de gemensamma forskningscentrumen skall delta, men det är naturligtvis ett ämne som kan studeras senare.

Valverde López
Först och främst vill jag tacka kommissionären för ett uttömmande svar där hon utförligt informerar allmänheten om den genomgående omorganisering som har ägt rum vid Ispra och framför allt de nya aktiviteter miljöinstitutet har åtagit sig.
Fru kommissionär, jag vill dock insistera på ett fortsatt arbete från kommissionens sida med en integrering av den nya byrån för livsmedelssäkerhet, en byrå som skulle kunna samordna aktiviteterna och göra verksamheten effektiv. Det är mer ett yrkande än en fråga och jag hoppas att kommissionen kan avsluta sitt arbeta lika framgångsrikt som vid omorganiseringen av Ispra.

Cresson
Ja, herr kommissionär, jag vill bara bekräfta det intresse jag hyser för problemet med livsmedelssäkerhet. Inom ramen för omstruktureringen av det gemensamma forskningscentrumet önskade jag faktiskt att särskild uppmärksamhet skulle ägnas åt denna fråga.
Jag vill påpeka att ett dokument kommer att finnas till ledamöternas förfogande. Det är arbetsprogrammet för i år, 1999, där ni i detalj kan se vad som har gjorts, mycket mer noggrant än vad jag kan redogöra för i dag, och där finns även en förteckning över de publikationer som har givits ut, till följd av det arbete som har genomförts vid det gemensamma forskningscentrumet.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Cresson. Jag ber än en gång om ursäkt för förseningen och tack för att ni med tålamod inväntade Valverdes fråga. Tack så mycket, fru Cresson.

Ordföranden

Fråga nr 42 från Christine Oddy (H-0211/99):
Angående: Ekonomistyrningsproblem i Nicaragua Jag besökte Nicaragua den 17-21 februari och blev förskräckt när jag kom till kommissionens kontor i Waspam Río Coco över att inget arbete verkade utföras. De som befann sig på kontoret tittade på TV, en vaktmästare visade oss runt och sade att projektledaren hade åkt till Managua i december och inte hade återvänt, den fasta personalen hade inte fått betalt på flera månader, det fanns inga dokument i dokumentskåpet, terrängbilen utanför saknade reservhjul och var inte ordentligt låst, en annan av kommissionens bilar låg kraschad i en annan del av byn. Jag hyser starka betänkligheter mot det lämpliga i att lägga ett så påkostat kommissionskontor i en så liten och avlägsen by. Kommer kommissionen att undersöka detta snarast?
Jag hälsar kommissionär Marín varmt välkommen. Ett starkt vänskapsband förenar oss båda och under en mycket svår tid kämpade vi gemensamt för de politiska friheternas införande i Spanien. När jag nu överlämnar ordet till honom är det därför inte konstigt att jag gör det med en speciell värme. Herr Marín, ordet är ert för att besvara Oddys fråga.

Marín
Herr ordförande! Jag tackar än en gång för ert vänliga bemötande.
Fru Oddy ställer här en fråga om kommissionens kontor i Río Coco, Nicaragua, och när det gäller detta kan jag bara säga att Europeiska kommissionen har en enda delegation i Nicaragua med säte i Managua.
Det kontor hon besökte tillhör inte kommissionen och den personal hon talade med är inte anställd av kommissionen. Projektet avslutades år 1997. De personer som befann sig där har följaktligen ingen yrkesmässig anknytning till kommissionen.
Vad gäller kontorsutrustningen och de två terrängbilarna som ni påtalade inte var i gott skick 1997, bör ni veta att när ett projekt avslutas tillfaller kontor och fordon, som redan är tillräckligt amorterade, de lokala myndigheterna. I det här fallet överlämnades nämnda fordon och kontorsutrustning till guvernören i provinsen Río Coco. Det måste därför vara fråga om ett missförstånd.
Inte desto mindre har jag gett kommissionens representant i Managua order om att bege sig till Waspam för att in situ ta reda på varför myndigheterna där har misskött de två terrängbilarna och kontorsutrustningen.

Oddy
Tack för svaret. Jag är medveten om att projektet avslutades men inte desto mindre fungerar byggnaden i alla avseenden som kommissionens byggnad. Den är försedd med en skylt som säger så på utsidan, och de två fordon som jag syftade på är försedda med kommissionens emblem. För den utomstående världen förefaller den vara ett av kommissionens kontor och människorna i byn kallar det för kommissionens byggnad. Jag godtar inte det svar jag fick, och de människor som jag talade med trodde att de fortfarande var anställda av kommissionen.
Jag kan bara upprepa vad jag frågade i den ursprungliga frågan. Denna situation behöver undersökas skyndsamt. Om det föreligger ett missförstånd måste de människor tillrättavisas som tror att de har innestående löner.

Marín
Fru Oddy, vi har vederbörligen kontrollerat det hela och jag kan här bekräfta att fastigheten inte tillhör kommissionen. Jag känner inte till era motiv men jag kan ana dem. Vår representant har mycket riktigt informerat oss om att den logotyp som målats på fastigheten är Europeiska unionens logotyp. Likadant är de två terrängbilarna försedda med Europeiska unionens logotyp.
När ett projekt avslutas, vilket jag redan har informerat er om, överlämnas de redan amorterade fordonen till de lokala myndigheterna, i det här fallet till guvernören i området. Vi kan dock bekräfta att den här fastigheten inte tillhör kommissionen. Jag skall ge vår representant instruktioner om att ta bort logotypen på de två fordonen. Jag insisterar dock på att fastigheten inte tillhör kommissionen. Den tillhörde oss, men den togs ur bruk för två år sedan. Det är här fråga om ett missförstånd.
En annan sak är att kommissionen på grund av de problem som har uppstått efter orkanen Mitchs framfart har beslutat att än en gång gå igenom förloppet, vilket ni säkerligen är informerad om. Den här gången skall det dock inte ske via den lokala guvernören i provinsen Río Coco utan via infordran av offert, något som en icke-statlig organisation i Italien ser ut att vinna. Varför har vi fattat detta beslut? Därför att det här lilla exemplet än en gång visar hur svårt det är med det som vi brukar kalla hållbar utveckling.
Europeiska unionen finansierade under fem års tid detta projekt för misquitoindianer. Den hållbara utvecklingen säger att vi efter en viss tid måste överlämna ansvaret till de lokala myndigheterna. För två år sedan överlämnades därför ansvaret, och nu har ni själv kunnat konstatera att den hållbara utvecklingen många gånger kräver en europeisk närvaro och ett fortsatt samarbete. När det europeiska samarbetet avslutas inträffar annars lätt saker som de ni nu har varit vittne till.
Men tro mig, vår representant har instruerats om att be Río Cocos guvernör om en förklaring, och jag skall se till att logotypen på såväl kontor som på terrängbilar tas bort, så att inga missförstånd kan uppstå bland allmänheten.

Kellett-Bowman
Jag har inte varit i Nicaragua, men det har Christine Oddy och hon har på ett korrekt sätt rapporterat om vad hon såg.
Det tycks för mig peka på en olycklig situation i representantens kontor eftersom han för två år sedan borde ha gjort vad ni nu är i färd med att göra. Detta kontor borde ha besökts för länge sedan för en inspektion från er avdelning - möjligen från styrekonomen och möjligen från revisionsrätten.
När denna fråga väcktes för några månader sedan, skrev det berörda organet på ett dumt sätt ett brev till Managua och sade sig inte ha för avsikt att göra ett besök i år. Om man är bekymrad över att saker och ting inte har bedrivits på ett riktigt sätt tycks det synd att ni annonserar det faktum att ni inte avser att låta kontrollera det.

Marín
Jag förstår inte vad ni vill ha sagt med ert anförande, herr Kellett-Bowman. Kan ni förklara er litet bättre?

Kellett-Bowman
Jag trodde att jag var tydlig nog. Vad jag har hört om representanten i Nicaragua tyder på att projektet inte har avslutats på ett riktigt sätt.
Ett besök bör göras i Managua. Jag inbjuder er att utlova att en inspektionsresa kommer att göras, möjligen av er avdelning, av styrekonomen eller av revisionsrätten.

Marín
Nu förstår jag, herr Kellett-Bowman. Ombudet har instruerats att åka dit för att ta reda på vilken reaktion överföringen av vårt projekt till myndigheterna i Nicaragua har haft på den lokala guvernören i Río Coco. Jag upprepar dock att här föreligger ett missförstånd. Ni frågar mig hur det kan komma sig att en lokal som tillhör kommissionen kan vara i ett så bedrövligt skick, och jag svarar att lokalen inte tillhör kommissionen.
För det andra, de som befann sig i lokalen, som damen säger i en inte alltför korrekt situation, är inte tjänstemän vid kommissionen. Detta vill jag göra fullständigt klart. Hur menar ni att jag finansiellt skall kunna kontrollera en omständighet som baserats på ett missförstånd om tjänstemän som inte är några tjänstemän vid kommissionen?

Kellett-Bowman
- Jag sade Managua, jag sade inte platsen för projektet.

Marín
Herr Kellett-Bowman, när kommissionen uttalar sig om saker som är uppenbara förorsakar detta ibland en reaktion som jag inte förstår. Jag syftar här på projektet i Río Coco. Delegationen i Managua, givetvis...
Ordföranden avbröt kommissionären.

Ordföranden
Herr Marín, jag ber er att besvara frågan utan att gå in i några diskussioner, eftersom detta inte följer arbetsordningen. Jag har varit synnerligen generös med Kellet-Bowman eftersom vi två delar på fredagarna, men jag kan inte vara alltför generös. Vänligen besvara frågan som ni vill och sedan går vi vidare till nästa fråga.

Marín
Det är inga svårigheter att granska vår officiella delegation, delegationen i Managua, så som ni vill eftersom det ändå måste göras inom ramen för SEM 2000. Vad gäller det kontor som Oddy åsyftar i sin fråga och som hon har besökt, så är det inte Europeiska kommissionens kontor. Så enkelt är det. Jag beklagar, men så är det.

Ordföranden

Fråga nr 43 från Hans Lindqvist (H-0203/99):
Angående: Flygsäkerhet Det är viktigt att säkerheten är hög vid flygning. För att höja säkerheten finns planer på en European Aviation Safety Authority (EASA). Kommissionen arbetar med detta på uppdrag av rådet. Ursprungligen var ett förslag utlovat till början av förra året. Därefter har tidpunkten förskjutits undan för undan. För närvarande gäller att ett utkast till konvention skall vara färdigt till slutet av februari.
Finns det ett förslag till konvention färdigt? När kommer konventionen att kunna träda i kraft?
Jag hälsar herr Kinnock välkommen. Jag hoppas att ni i dag respekterar tolkarnas och ordförandeskapets arbete. Jag ber er vänligen att besvara Lindqvists fråga. Ordet är ert, herr Kinnock.

Kinnock, Neil
Jag är tacksam för att den ärade ledamoten ställde sin fråga. Som svar vill jag säga att enligt rådets beslut av den 16 juli 1998, gavs kommissionen tillstånd att inleda förhandlingar med de stater vars tillsynsmyndigheter för trafikflyget är fullvärdiga medlemmar av de gemensamma flygmyndigheterna men inte medlemmar i Europeiska gemenskapen, i syfte att slutföra ett avtal om upprättandet av European Aviation Safety Authority (EASA), en europeisk tillsynsmyndighet för trafikflyget, som får den rättsliga formen av en internationell organisation.
Förhandlingarna kommer att genomföras i enlighet med förhandlingsdirektiven och i enlighet med de ad hoc-förfaranden som specificerats av rådet för att garantera en nära samordning mellan gemenskapen och dess medlemsstater. Tillståndet för inledandet av förhandlingar medförde inrättandet av en särskild kommitté inför vilken kommissionen är skyldig att överlämna ett förslag till text till det grundande fördraget före inledandet av förhandlingar. Kommissionen har förberett ett första utkast som nyligen har överlämnats till medlemmarna i den särskilda kommittén.
När en text har utarbetats kommer den att ligga till grund för förhandlingarna med de europeiska länderna utanför gemenskapen. Det förutses att sådana förhandlingar kan slutföras under loppet av detta år. Europaparlamentet kommer givetvis att hållas fullt informerat om processen. Konventionen måste därefter ratificeras av de avtalsslutande parterna och signatärerna i enlighet med deras respektive konstitutionella krav.
Vad gäller kommissionen kommer detta att göras i enlighet med artikel 228 i fördraget, det vill säga efter att rådet har samrått med detta parlament. För att undvika fördröjningar av genomförandet förutser vi att de potentiella avtalsslutande parterna bör enas om att genomföra konventionen på provisorisk grund så snart som möjligt.

Lindqvist
Tack för svaret. Jag har ställt denna fråga, eftersom jag har fått den från väljare i mitt hemland som har intresse av att få ett svar. Jag kan den inte särskilt väl själv, men jag förstår på kommissionär Kinnock att " det rullar på" , att uppdraget är på väg att genomföras och att den konvention som skall komma är på väg. Nu kan Kinnock naturligtvis inte svara på när detta kan vara sjösatt och kommer att vara verklighet; det förstår jag, eftersom det handlar om ratifikation i medlemsländerna.
Jag vill emellertid ändå fråga hur pass lång tid det kan ta innan konventionen kan ha trätt i kraft och kan gälla, eftersom det är en mycket viktig fråga för alla EU: s medlemsländer och för oss alla överhuvudtaget.

Kinnock, Neil
Jag börjar gradvis bli van vid förfarandena här. Jag delar den ärade ledamotens iver att garantera att tillsynsmyndigheten upprättas snabbt och snart är redo att inleda arbetet. Jag tror verkligen att jag lugnt kan påstå att denna utveckling inte möts av annat än välkomnande vilket är anledningen till att vi, undantagsvis, har en bestämmelse som tillåter att konventionen träder i kraft på provisorisk bas så snart som möjligt. Alla arbetar i en samarbetsanda och jag hoppas att tiden för upprättandet och driften av denna viktiga tillsynsmyndighet nu inte ligger långt borta. Jag tvivlar emellertid på om detta kommer att inträffa före upphörandet av mandatet för denna kommission. Jag hoppas bara att jag blir inbjuden till invigningsceremonin, eftersom vi arbetade förbannat hårt för att åstadkomma detta.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Kinnock. Vi hoppas att ni kommer att närvara såväl vid denna som vid många andra högtidligheter.

Ordföranden

Fråga nr 44 från Bernie Malone (H-0209/99):
Angående: Dumpning av konserverad frukt på den sydafrikanska marknaden Är kommissionen medveten om de ytterst skadliga effekter som vissa aspekter i den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken har på många jordbrukare i tredje världen? Jag avser i synnerhet stödet till EU: s fruktproducenter och dumpningen av europeiska frukter på den sydafrikanska marknaden.
Håller kommissionen med om att denna situation omintetgör mycket av det goda arbete som har gjorts inom gemenskapens biståndspolitik och, om så är fallet, vad ämnar kommissionen göra för att råda bot på situationen?
Jag hälsar herr Pinheiro välkommen och ber honom att besvara Malones fråga.

Pinheiro
Herr ordförande, ärade ledamöter! Frågan som har ställts av ledamoten Bernie Malone kunde kanske vara giltig vad gäller andra produkter, och i det förgångna, speciellt nötkött, där det under en tid rådde en viss turbulens på den sydafrikanska marknaden. Den europeiska exporten var betydande under den perioden, en situation som emellertid har rättats till.
Vad gäller frågan om frukt- och grönsakskonserver på den sydafrikanska marknaden, vill jag säga att den europeiska exporten är extremt svag. Den enda vara som har någon betydelse är tomatkonserver, vilka ändå inte utgör mer än sju procent av den sydafrikanska marknaden. Det är alltså inte möjligt att de skapar en dramatisk eller oroande situation. Beträffande marknaden för frukter och grönsaker i Sydafrika har det funnits vissa allvarliga problem i uppföljningen av Världshandelsorganisationens avtal och detta framför allt för att Sydafrika hade en mycket irrationell tulltaxa, enligt vilken de kvantitativa begränsningarna många gånger ersattes av tullavgifter. I vissa fall var de minskade tullavgifterna stora. Situationen var sådan att när vi började förhandla om samarbets- och handelsavtalet med Sydafrika, var vi tvungna att acceptera - och vi accepterade det - att principerna om stand still och roll back - som i vanliga fall är normala principer i en förhandling, i ett frihandelsavtal - i Sydafrikas fall kunde få ett stort antal undantag just för att ta hänsyn till denna onormala sänkning av tullavgifterna för vissa sydafrikanska produkter och konkret för vissa varor som frukt- och grönsakskonserver.
Jag kan säga att de förhandlingar som har förts och som tvingade oss till en uttömmande undersökning av handeln mellan båda parter, av frukt- och grönsakskonserver liksom av övriga varor, gjorde det möjligt att uppnå en tillfredsställande lösning vilken innebär att den sydafrikanska exporten till Europa kommer att fortsätta inom de gränser som överensstämmer med vår absorberingskapacitet, vår exportkapacitet och med gemenskapens eget utbud. Det var extremt svåra förhandlingar, men jag kan säga att slutresultatet är balanserat, även om vissa Medelhavsländer anser att vi har varit alltför generösa mot sydafrikanerna. Jag anser emellertid att förhandlingarna var balanserade och att de skapar vissa möjligheter till hållbarhet på denna marknad.

Malone
Tack, herr kommissionär, för ert svar. Detta är ett område inom europeisk politik som många medborgare är mycket oroade över. Ni är medveten om den kampanj som pågår i synnerhet vad gäller burktomater. Det handlar inte endast några få människor som driver en kampanj utan det är en massiv kampanj.
Många av de brev som jag mottar i Dublin kommer till exempel från medlemmar i religiösa samfund. De har en sund respekt för Europeiska unionen, men de motsätter sig i grunden det sätt på vilket den gemensamma jordbrukspolitiken fungerar vad gäller samtliga de områden som har nämnts vad gäller livsmedel och även fiskeri.
Ni känner själv till att avtalet med Sydafrika försenades även på grund av fiskefrågan. Européer åker ner dit och trålar allt de kan fånga, och skadar den inhemska fiskeriindustrin.
Ni måste ta större hänsyn till inte bara hela frågan om, inte endast givandet av bistånd, utan också en rättvis handel. Jag hoppas att ni kommer tillbaka och berättar vilket svar jag kan ge de människor som har skrivit till mig.

Pinheiro
Vad gäller burktomater, stod de största exporterna som vi har svarat för grovt räknat 7 procent av den sydamerikanska marknaden. Vad gäller andra afrikanska länder, uppgår vår totala export till i i grova drag 90 000 ton för hela AVS-området. Så jag anser ärligt talat inte att den rubbar den interna marknaden i Sydafrika.
Vad gäller fisket, har europeiska fartyg numera inte tillgång till sydafrikanska vatten. Vi har bett Sydafrika om att jämställa oss med andra länder som har tillgång till sydafrikanska vatten. Det är inte att begära för mycket att jämställas med andra länder, i synnerhet som vi är beredda att öppna vår marknad för sydafrikanska fiskeriprodukter på ett sätt som passar Sydafrika.
Det är ganska lätt att skylla på stora Europa för vissa av de svårigheter som då och då uppstår i Sydafrika. Men låt mig försäkra er om att vi i rådet för utvecklingsfrågor, liksom i kommissionen, har tittat mycket noggrant på bristande överensstämmelser mellan den gemensamma jordbrukspolitiken och utvecklingspolitiken. Problemet med nötkött uppstod för några år sedan, och jag är ganska övertygad om att detta har lösts och att det inte föreligger något sådant problem i dag. Men om ett sådant skulle uppstå, är vi alltid redo att ta itu med det. Vår politik går ut på att skapa samstämmighet mellan den gemensamma jordbrukspolitiken och utvecklingspolitiken. Vi är därför alltid öppna för att lyssna på klagomål och granska dem, i vilken situation som helst.

Spiers
Jag tackar kommissionären för hans mod vad gäller att utföra det smutsiga jobbet åt GD VI i denna fråga men den information jag tagit del av säger att dumpning av billiga, subventionerade tomater i Sydafrika har fått mycket allvarliga konsekvenser för inhemska producenter där. Det må vara att det bara handlar om 7 procent utspritt över ett år, men den information jag har tagit del av och som jag förmedlar till er säger att en flod av billiga tomater, i synnerhet i fjol, bidrog till en förlust av cirka 10 000 arbetstillfällen inom konservindustrin, i områden med extremt hög arbetslöshet i Sydafrika. Fackföreningarna och andra har verkligen anklagat Europeiska unionen för detta. Jag anser att denna fråga kräver en förnyad granskning.
När det gäller en näraliggande fråga: som ni vet, när handelsavtalet med Sydafrika förkastades av rådet för allmänna frågor, tog Frankrike upp den generella frågan om exportbidrag som en av anledningarna till förkastandet av avtalet. Kan ni berätta för oss hur stora förhoppningar ni hyser om att mötet den 22 mars kommer att godkänna handelsavtalet?

Pinheiro
Ibland betalas subventioner till producenter av burktomater eftersom det pris till vilket de måste köpa tomater är högre än det internationella genomsnittspriset. Det handlar alltså om en kompensation för de högre priser som den gemensamma jordbrukspolitiken belägger tomater med, för att garantera jämlika villkor för burktomater. Ibland anklagas vi för dumpning på grund av dessa subventioner till producenterna av burktomater. Jag anser det inte vara lämpligt att använda det ordet.
Den totala mängden var 6 500 ton burktomater. Detta är siffran för vår export till Sydafrika som står för 7 procent av deras konsumtion. Utan tvivel kommer vi, efter dessa två ingrepp, att åter titta på det, tillsammans med GD VI.
Vad gäller handelsavtal och bidrag föreslogs det faktiskt i ett visst ögonblick under förhandlingarna att om Sydafrika sänkte vissa tullar skulle vi avveckla våra exportbidrag.
För Europeiska unionen, består inte svårigheten för Frankrike i att acceptera en given produkt utan det faktum att dessa kan komma att öka eller öppna dörren för en total avveckling av våra exportbidrag, vilket Frankrike inte är redo att göra i detta skede.
Kompromissen som består i att sänka tullavgifterna, avveckla våra exportbidrag: i slutändan är det den sydafrikanska konsumenten som får betala. Därför var det inte någon stor sak för Sydafrika. Detta är anledningen till att när Frankrike pekade på vissa svårigheter, sade jag omedelbart att jag inte hyste något som helst tvivel om att jag skulle kunna lyfta ut det ur avtalet helt och hållet, eftersom det i slutändan skulle vara Sydafrika som fick betala för denna typ av uppgörelse. Detta var anledningen till att jag sade att jag skulle lyfta ut det omedelbart eftersom Sydafrika, naturligtvis, var redo att acceptera detta.

Schierhuber
Herr ordförande! Kommissionärens svar föranlåter mig att ställa en allmän fråga till kommissionen. Ligger det verkligen i EU: s intresse att vi därigenom också försätter många av våra handelspartner i mycket svåra lägen? Ligger det verkligen i vårt intresse att därigenom orsaka marknadsstörningar, när det ändå enligt min åsikt skulle vara mycket viktigare att ha starka partner i en rättvis konkurrens?

Pinheiro
Herr ordförande! Jag är till 100 procent överens med Schierhuber. Problemet är att vi, i förhandlingarna om ett handelsavtal, måste ta hänsyn till medlemsstaternas intressen. Det är den första skyldighet vi har. Den andra är att försöka få ett avtal som är så rättvist som möjligt och ta hänsyn till specifika omständigheter på den andra sidan. I dessa förhandlingar finns det ibland vissa besvärliga punkter för den ena och den andra sidan, och det är skälet till att man har vissa svårigheter att sluta ett avtal.
Jag måste dock säga att Europeiska unionen ur min synvinkel har varit exemplarisk vad gäller beaktanden av vissa legitima sydafrikanska angelägenheter, främst för att det finns ett tung arv från uppdelningen av tullavgifterna samt den pågående omstruktureringen av fordonssektorn och textilbranschen, för att bara ge några exempel, på samma sätt som vi från sydafrikansk sida fann en viss förståelse för några av de problem vi har inom Europeiska unionen och som återspeglas i några specifika punkter i avtalet.
Jag anser fortfarande att detta är ett bra avtal och jag hyser stora förhoppningar om att våra medlemsstater den 22 mars, med mycket få justeringar, skall anse att slutresultatet är positivt för Europeiska unionen och acceptabelt för varje medlemsstat. Men vad gäller principen håller jag helt med ledamoten.

Ordföranden

Fråga nr 45 från Fernando Pérez Royo (H-0121/99):
Angående: Fiske på Gibraltar Har kommissionen studerat den situation som har uppstått på Gibraltar till följd av förra veckans händelser (myndigheterna på Gibraltar beslagtog det spanska fiskefartyget Piraña)? Avser kommissionen att vidta någon åtgärd för att säkerställa att gemenskapsrätten respekteras?
Välkommen fru Bonino. Vänligen besvara Pérez Royos fråga.

Bonino
Mycket riktigt, det enda kommissionen behöver tillägga är att ursprunget till konflikten mellan de spanska fiskarna och kontrollen i Gibraltar inte har att göra med några kränkningar av gemenskapens fiskeförordning. Det har att göra med territorialgränsen, något som ligger utanför gemenskapens befogenhet.
Kommissionen har, som jag många gånger sagt, inga befogenheter att direkt ingripa i det här läget. Vi försöker bara få parterna att komma överens genom att vara i kontakt med de två regeringarna. På rättslig grund beklagar vi dock att det ligger utanför gemenskapens kompetens.

Pérez Royo
Givetvis är de omständigheter som föranledde min fråga, det vill säga anhållandet av ett spanskt fartygs besättning i spanskt vatten av polis från Gibraltar, ett fall för internationell rätt och något som inte direkt berör kommissionen.
Det har dock hänt i ett område där gemenskapsrätten faktiskt tillämpas. Ett område som ingår i fördragets tillämpningsområde och där effektiviteten i vissa gemenskapsdirektiv är tveksam, inte bara när det gäller fiske utan även när det gäller skatter, finansiella frågor, penningtvätt etc.
När detta väl är sagt vill jag bara göra ett sista tillägg av politisk natur. Jag instämmer med det ni sade om ett gott uppförande och behovet av att skapa ett klimat där denna och andra tvister kan hanteras på ett rimligt sätt så att onödig spänning i området undviks, eftersom detta skadar såväl den spanska befolkningen som befolkningen i Gibraltar, även om jag nu i första hand tänker på den spanska. Kan man skapa ett gott klimat för att på ett rimligt sätt ta itu med den härtypen av konflikter så skadas faktiskt inte de som verkligen lever i området.
En lösning av denna och andra framtida konflikter kräver just nu åtgärder som minskar den spänning som råder i området så att en rimlig lösning kan nås.

Bonino
Jag tror nog att kommissionen delar uppfattningen om att spänningen i området måste minskas och att man måste se hur man kan gå tillväga. Jag vill dock läsa upp en kommentar om tillämpningen av gemenskapsrätten för de sektorer ni nämnde. Kommentaren lyder som följer:
Kommissionen strävar efter att garantera ett korrekt genomförande av gemenskapens direktiv i Gibraltar liksom den gör i alla delar av gemenskapen, med hänsyn till den särskilda ordning som gäller för Gibraltar såsom definierat i synnerhet i Förenade kungarikets anslutningsfördrag. Där så är lämpligt har kommissionen inlett rättsliga åtgärder mot Förenade kungariket för underlåtenhet att genomföra tillämpbara direktiv. Inom området bolagsrätt, har kommissionen till exempel överlämnat fyra motiverade yttranden till Förenade kungariket för dess underlåtenhet att genomföra direktiv om bolagsrätt inom Gibraltars territorium, etc., etc.
Jag vill bara säga att även om detta ligger utanför kommissionens direkta befogenhet så försöker vi, som för alla, att tillämpa acquis communautaire.

Teverson
Jag önskar kommissionären lycka till i hennes presidentkampanj i Italien. Jag kommer att stödja er kampanj.
Detta är en mycket viktig punkt som togs upp av Pérez Royo, i synnerhet frågan om huruvida det är planering att vidta åtgärder för att garantera att gemenskapens lagstiftning respekteras? Vad gäller själva minskandet av spänningen inom detta område, är det viktigaste att börja genomföra fri rörlighet mellan Gibraltar och Spanien. Om vi verkligen inledde detta och redde ut det på ett lokalt plan, eftersom fiskedispyten har retts ut lokalt på ett ganska lyckat sätt av dessa två samhällen sinsemellan, så skulle spänningarna försvinna mycket snabbt. Kan kommissionären därför föreslå sätt på vilka Pérez Royo kan bidra till denna fria rörlighet såsom föreskrivs i fördragen, och minska dessa spänningar?

Bonino
Jag anser inte detta vara en verklig fråga. Det är till största delen en diskussion mellan två medlemsstater. Kommissionen försöker verkligen trappa ner den och hjälpa er båda att lösa denna konflikt.
Jag vill ta tillfället i akt och säga till herr Teverson att jag inte bedriver någon kampanj för en presidentpost. Det är formellt omöjligt i mitt land. Det är inget tvivel om saken. Jag är kommissionär på heltid och jag kommer att handla som en kommissionär, på heltid, vilket är min plikt.

Morán López
En kort kommentar om avgränsningen av territorialvatten. De rättigheter som rättfärdigar Förenade kungarikets utövande av vissa funktioner i Gibraltar, det vill säga Utrechtfördraget, är inte det som bestämmer om klippan skall ha vatten. Staden och fortet i Gibraltar överlämnas, som kommissionären redan vet, utan att det av britterna ockuperade området som inte har territorialvatten inkluderas. Ingen avgränsning av territorialvatten har skett mellan Spanien och Förenade kungariket eftersom Spanien, inom ramen för Utrechtfördraget, diskuterar de rättigheter Förenade kungariket har i det här fallet.
Spaniens inträde i gemenskapen förändrar å andra sidan inte på något sätt de spanska rättigheterna. Den 12 juni 1985 skrev Spanien på avtalet om ett inträde i gemenskapen. Förenade kungariket skriver också på. Den 15 juni får jag brevledes bekräftat av den brittiske utrikesministern att Spaniens inträde i gemenskapen inte förändrar de spanska rättigheterna beträffande Gibraltar.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Morán. Fru Bonino, ni får gärna kommentera det som har sagts av Morán. Bonino säger att detta inte behövs. Fru Bonino, jag tackar för er närvaro, era svar och er vänlighet.

Ordföranden

Fråga nr 46 från Robin Teverson (H-0132/99):
Angående: Bedrägeri I händelse av bedrägeri, vem bör då ta ansvar för ett generaldirektorats ekonomi - den kommissionsledamot som ansvarar för generaldirektoratet, generaldirektören vid generaldirektoratet eller hela kommissionen?
Jag hälsar fru Gradin välkommen och ber henne att besvara Teversons fråga.

Teverson
Jag tackar kommissionären för detta svar med ord som " ansvar" och " individuellt ansvar för vissa områden" . Min tilläggsfråga är mycket precis. Om expertrapporten finner mycket specifika problem inom kommissionen, kommer detta att betyda att enskilda kommissionärer vid det tillfället kommer att ta sitt ansvar för sina egna områden och, om det är politiskt lämpligt, avgå individuellt? Jag behöver bara ett kort svar, bara ett enda ord går bra på vilket som helst av de officiella språken.

Gradin
Jag har redan givit mitt svar och jag tänker inte säga vad som händer efter det att de vises kommitté överlämnar sin rapport.

Posselt
Fru kommissionär! Kommissionär Cresson har för inte så länge sedan i budgetkontrollutskottet bestridit att hon vet besked om vissa skandaler. Nu vet vi att hon har fått besked av sin förvaltning och vi vill nu veta: Vem måste nu träda tillbaka? Tjänstemannen, som har meddelat henne det, eller kommissionären, som med orätt har sagt i utskottet att hon inte känner till detta sakförhållande?

Bonde
Jag vill gärna fråga fru Gradin om hon kommer att återanställa Paul van Buitenen, som blev suspenderad därför att han gjorde sig besväret att ge en folkvald ett dokument som han tyckte att de folkvalda borde läsa som ett led i kontrollen av bedrägeriet inom kommissionen?

Gradin
Herr ordförande! Jag tycker nu att vi kommer långt bort från den fråga som är ställd till mig.

Ordföranden

Fråga nr 47 från Jan Andersson vilken har övertagits av Hulthén (H-0136/99):
Angående: Kommissionens handlingsprogram om narkotikafrågor EU: s nuvarande handlingsprogram om narkotikafrågor går mot sitt slut. Ett nytt handlingsprogram lär utarbetats på kommissionen.
Kan kommissionen redovisa vilken tidsplan som föreligger beträffande arbetet att ta fram kommissionens handlingsprogram om narkotikafrågor?
Fru Gradin, vänligen besvara den fråga Andersson har ställt genom sitt ombud Hulthén.

Gradin
EU: s nuvarande handlingsplan mot droger går som bekant ut detta år. Europeiska rådet har därför begärt att ministerrådet, Europaparlamentet och kommissionen skall utarbeta en ny plan för perioden 2000-2004. I kommissionen har arbetet kommit en bra bit på väg. Ett flertal tjänstegrenar är direkt berörda och arbetar nu för fullt med att utforma sina bidrag. Jag och mina tjänstemän ansvarar dels för den interna samordningen av arbetet, dels för de avsnitt som specifikt berör det inrikes och rättsliga området.
Politiken på drogområdet i Europa har utvecklats successivt under en period av flera decennier. Därför är min utgångspunkt att EU: s insatser måste bygga på mycket solida kunskaper och ordentligt utvärderade erfarenheter. Långsiktighet, kontinuitet och konsekvens blir därför centrala teman i vårt kommande förslag. Av det skälet kommer vårt bidrag att bygga på den tidigare planen. Den kommer dessutom att innehålla en utvärdering av vad som har åstadkommits under den senaste femårsperioden. Sist, men inte minst, beskriver vi nya trender och tendenser som kräver särskilda insatser.
Vår målsättning är att kunna presentera den nya handlingsplanen i slutet av våren - i maj. Därefter skickas vårt förslag, som vanligt, omedelbart till Europaparlamentet och till ministerrådet för vidare behandling.

Hulthén
Jag får tacka kommissionär Gradin för svaret. Det är bara att konstatera att det förmodligen blir ett annat parlament, och förmodligen också då en annan kommission, som får ta ställning till denna nya handlingsplan. När vi nu ändå diskuterar den, och kommissionär Gradin har nämnt några tyngdpunkter som man kommer att lägga på den nya handlingsplanen, så skulle det också vara intressant att få höra vilka områden man kommer att koncentrera sig på. Kan man säga det redan nu från kommissionens sida, till exempel när det gäller förebyggande arbete, de nya drogerna, hur vi skall bevaka våra yttre gränser för att vi skall slippa få in mer narkotika än vad som finns inom unionen i dag? Det skulle vara bra om vi kunde få ett svar på det också.

Gradin
Ett flertal kabinett och direktorat är involverade. Det kommer därför att handla om både repressivt och socialt engagemang. Vad vi skall försöka är naturligtvis att åstadkomma en repressiv politik kombinerad med ett socialt ansvar. Vi kommer att tala om nya trender när det gäller konsumtion och handel samt hur den utvecklingen ser ut. Vi kommer att diskutera hur vi skall jobba internationellt, utvärdera och anta de nya utmaningarna. Vi vill se hur vi skall involvera länderna i Öst- och Centraleuropa som just nu knackar på vår dörr för att bli medlemmar.
Det blir alltså en diskussion om tillgång och efterfrågan samt naturligtvis om de nya tendenserna, t.ex. syntetiska droger, och att Europa vad gäller detta måste sopa rent framför egen dörr för att vi skall vara trovärdiga samarbetspartners, t.ex. i internationella sammanhang.

von Habsburg
Herr ordförande! Fru kommissionär! Jag var för kort tid sedan än en gång i Amerika, och en sak var fullkomligt klar för mig: Narkotika kan inte bekämpas enbart vid gränserna, genom kontroll av transporterna från produktionsländerna till konsumentländerna, utan det är mycket mer effektivt om man inom konsumentländerna, som till exempel är fallet i Förenta staterna, utformar det juridiska systemet på så vis att man försvårar handel med narkotika. Vad ämnar kommissionen göra för att bekämpa narkotika här hos oss?

Gradin
Liksom USA arbetar också kommissionen internationellt. Vi har samarbete i Latinamerika, i Gyllene triangeln, för att främja alternativ odling, för att begränsa tillgången på narkotika. Samtidigt ger vi oss också på den konsumtion som vi har i våra medlemsländer. Vad gäller det är vi naturligtvis väldigt angelägna om att engagera frivilligorganisationer samt skolor och föräldrar, eftersom vi tror att det inte bara är oss politiker som drogmissbrukande människor lyssnar på, utan det är också viktigt med förebyggande insatser och påverkan av kamrater på arbetsplatser eller i skolan. Det är således på alla fronter som vi försöker ta tag i denna mycket allvarliga fråga.

Ordföranden

Fråga nr 48 från María Izquierdo Rojo (H-0149/99):
Angående: Summering och framtidsperspektiv för den illegala utvandringen till EU från norra Marocko Vilken är kommissionens summering och vilka är dess framtidsperspektiv rörande läget i området kring Gibraltarsund och norra Marocko, när det gäller den illegala utvandringen?
Vilka framsteg och förbättringar kan konstateras? Vilka åtgärder kommer att vidtagas inför den kommande sommaren för att undvika dödsolyckor med " flytande likkistor" ?
Fru Gradin, vänligen besvara Izquierdo Rojos fråga.

Gradin
Illegal invandring till Europeiska unionen från norra Marocko handlar ofta om ren människosmuggling. Detta är en angelägenhet, inte bara för medlemsländer i Medelhavsområdet, utan den angår i hög grad unionen som helhet. De individer som låter sig lockas av människosmugglare är många gånger de allra fattigaste och mest utsatta migranterna. Vissa söker desperat efter bättre levnadsvillkor och är beredda att ta stora risker för att nå sina mål. Andra faller offer för den moderna slavhandeln med kvinnor som pågår över hela Europa. Varje år luras ett växande antal unga kvinnor med falska förespeglingar om ett välbetalt arbete in i prostitution och andra former av sexuell exploatering. Ett stort antal människoliv går varje år till spillo på grund av människosmugglarnas ohämmade framfart. Vi vet med säkerhet att de människor som sjövägen försöker ta sig från den marockanska kusten till Europa ofta går ett grymt öde till mötes. Kampen mot människohandeln måste därför förbli en prioritet inom unionen. Under de senaste åren har en hel del också gjorts för att intensifiera samarbetet inom unionen på just detta område.
År 1996 utvidgades EDU: s mandat till att omfatta även människosmuggling. När nu Europol kommer på plats, kommer unionens kapacitet på detta område att öka ytterligare. I november samma år inrättade ministerrådet också ett särskilt program kallat Stop. Syftet var att stärka medlemsstaternas kapacitet att bekämpa handeln med människor. Därigenom kan vi stödja och uppmuntra erfarenhetsutbyte och kompetenshöjande aktiviteter runtom i Europa.
Vi har också tillsammans med den amerikanska regeringen arbetat preventivt i vissa ursprungsländer för att bekämpa kvinnohandeln. Bland annat har riktade kampanjer genomförts för att vi skall försöka medvetandegöra unga kvinnor om vilka risker det innebär att försöka ta sig till unionen med hjälp av människosmugglare.
Dessa åtgärder får ses som ett första steg i rätt riktning. Självfallet måste betydligt mer göras för att vi verkligen skall komma till rätta med den illegala invandringen. Stora ekonomiska intressen står på spel, grundläggande värderingar ställs på prov. Kommissionen kommer självfallet att också i framtiden utnyttja alla till buds stående möjligheter för att hjälpa till att stoppa människosmugglingen. Det är också mycket glädjande att det nya fördraget ger oss ökade möjligheter att i framtiden på allvar ta ett helhetsgrepp på denna problematik.

Izquierdo Rojo
Kommissionärens svar var utan tvekan välmenande och jag är tacksam för detta. En mycket hård diagnos, men inte alls tillfredsställande vad gäller kommissionens befogenheter, det vill säga vilka åtgärder man ämnar vidta. Här har inget sagts, hennes svar är betydelselöst.
Problemet är som ni själv påpekade synnerligen allvarligt. Fru kommissionär, åtgärder som ligger inom räckhåll för handen finns. Beträffande likkistorna kan till exempel vissa bevakningsåtgärder igångsättas, åtgärder som är genomförbara under sommaren. Vi gör det med fisket och fiskarna, men vi är oförmögna att göra det med personer. Kampanjer där man avråder från utflyttning kan drivas i de TV-kanaler som ses i norra Marocko.
Fru kommissionär, jag tycker inte att kommissionen gör något när det gäller de enorma problem Europeiska unionens södra gräns konfronteras med och det är ett oerhört ansvar att ni besvarar en sådan här fråga med att säga allt som står i vår makt. Det är helt och hållet irrelevant.

Gradin
Unionen gör visst en hel del, vilket också framgick av mitt svar till ledamoten. Europol har möjligheter, men samtidigt är det ju också så, att om det skall bli ett verkligt konkret resultat som övervakning, såsom ledamoten önskar, så måste detta ske i samarbete med medlemsländerna. Vi vet ju att det finns båtar som går mellan Marocko, Gibraltar och Spanien, och att det finns ett intensivt samarbete mellan olika myndigheter. Jag har själv varit där och studerat hur detta går till, både när det gäller kontrollen av människohandel och att det inte finns droger ombord på dessa båtar.
Visst genomförs också konkreta åtgärder - också med stöd av Europol. Dessutom har det alldeles nyligen av ministerrådet tillsatts en högnivågrupp som speciellt skall studera de länder, varifrån stora grupper av människor försöker ta sig till våra länder. Ett av de länder som man studerar i detta sammanhang är just Marocko.

Hernández Mollar
Fru kommissionär! Det verkar som om jag måste säga emot er. Jag vet nämligen genom Europols direktör att inget görs beträffande den organiserade maffia som verkar längs Europas sydöstra gräns, det vill säga i norra Afrika, och som direkt berör den illegala utvandringen från Magreb-länderna.
Jag skulle vilja veta hur kommissionen bedömer denna bristande vaksamhet i ett område med stort migrationsflöde över Europa, något som direktören vi Europol själv har tillstått, och vad tänker kommissionen göra för att få Europol att uppmärksamma denna organiserade brottslighet som är orsak till tragiska dödsolyckor i Gibraltarsund.

Gradin
När det gäller Europol skulle jag vara väldigt tacksam för hjälp från denna kammare för att äntligen få Europol på plats. Konventionen är i och för sig ratificerad, men det finns ett antal protokoll som skulle behöva ratificeras av våra medlemsländer, så att Europol kan komma i full kraft. Jag vore alltså tacksam för hjälp, eftersom vi då skulle kunna stärka detta arbete ytterligare.

Rübig
Herr ordförande! Hur planerar man egentligen kostnadsfördelningen inom Europa. Hur ser ni på målområdena?

Gradin
Som den ärade ledamoten vet, har jag under de fyra år som jag har varit ledamot av kommissionen lagt ned mycket arbete på att just skapa en situation som innebär att vi kan fördela bördorna. Det första förslaget accepterades inte; nu ligger det andra förslaget på ministerrådets bord.
Tyvärr är det så att vissa medlemsländer är mycket engagerade i att dela på bördorna, medan andra inte är det. Som bekant krävs det enighet för att man skall komma till beslut inom tredje pelaren som är ett mellanstatligt samarbete. Jag hade hoppats att vi skulle kunna komma vidare, men vi får hoppas att det tyska ordförandeskapet nu skall lyckas övertyga sina kolleger om att det verkligen behövs krafttag.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Gradin.
Ärade kolleger, med den här frågan har vår tid för frågor till kommissionär Gradin gått ut. Fråga nr 49 skall därför besvaras skriftligen.

Ordföranden

Fråga nr 50 från Concepció Ferrer (H-0111/99):
Angående: Uppföljning av det klagomål om illojala handelsåtgärder som lagts fram i WTO Mot bakgrund av restriktionerna på export av läder och skinn från Indien inledde kommissionen i slutet av 1997 ett tvistlösningsförfarande i WTO i syfte att skydda den europeiska läderindustrins intressen som sedan en tid tillbaka drabbas av de negativa följderna av dessa illojala handelsåtgärder.
De första förhandlingarna som hölls i Genève i början av 1998 bekräftade tydligt att kommissionens begäran stod på solid grund. Efter detta första möte inom ramen för WTO: s förfarande verkar det som om samtalen har avbrutits.
Kan kommissionen förklara varför den ännu inte har fastställt ett datum för att fortsätta tvistlösningsförfarandet?
Jag hälsar herr Brittan välkommen och ber honom besvara Ferrers fråga.

Brittan
Det faktiska indiska exportförbudet för hudar och skinn föranledde kommissionen att hålla formella samråd inom WTO i början av 1998.
Kommissionen har vid upprepade tillfällen sedan dess uttryckt sitt missnöje med den indiska regeringens underlåtenhet att följa GATT: s regler. De indiska myndigheterna lovade slutligen i oktober 1998 att seriöst överväga förslaget om att ersätta det nuvarande exportlicensordningen med tullbaserade åtgärder som kunde ha formen av en exportskatt.
Vad gäller förberedelserna av den nya budgeten diskuteras för närvarande ett sådant förslag av de indiska myndigheterna. Vi bevakar noggrant frågan och bör veta om ordningen har modifierats inom några få veckor.
Jag är fortsatt hoppfull om att vi kommer att kunna lösa denna känsliga fråga. Om det inte sker före mitt planerade besök i Indien tidigt i april avser jag att ta upp frågan på ministernivå.

Ferrer
Herr kommissionär! Tack för ert svar och tack för att ni med intresse har följt frågan om bristande fullgörelse från den indiska regeringens sida beträffande öppnandet av marknaden för läder och skinn. Jag skulle dock vilja uppmana er att så mycket som möjligt försöka se till att åtgärder vidtas, så att en verklig respekt för den internationella handelns regelverk kan garanteras.
Inte av principskäl utan för att det är det enda instrument som står till buds för de företag som har gjort stora ansträngningar för att vara konkurrenskraftiga. För att överleva måste de kunna fortsätta exportera.
Därför måste ni vara uppmärksam. Väntar ni till april kan många företag tvingas stänga på grund av dessa exportsvårigheter.

Brittan
Jag inser betydelsen av importen av råvaror för den europeiska garveriindustrin och jag kan försäkra er om att jag tar denna fråga på största allvar. Jag kan inte lova ett resultat före april. Vi utövar starka påtryckningar och vi kommer att fortsätta utöva påtryckningar och vidta varje möjlig åtgärd.

Ordföranden

Fråga nr 51 från Paul Rübig (H-0113/99):
Angående: Olika strafftullar beroende hur rådet röstar Det finns många aspekter på de transatlantiska diskussionerna om EU: s bananimporter. USA: s selektiva utdömande av strafftullar på importer från 13 medlemsstater ger upphov till en principfråga. Den aviserade summan motsvarar ensidiga förluster på uppskattningsvis 508 miljoner euro.
Marknadsordningen för bananer gäller i samma utsträckning för alla de 15 medlemsstaterna. Även inom ramen för WTO talar EU med en röst. Strafftullar som drabbar EU-länderna olika förskjuter dock den komparativa kostnads-och konkurrenssituationen på den inre marknaden.
Hur kommer kommissionen att säkerställa att tredje lands sanktioner inte med avsikt gynnar vissa medlemsstater, så att sådana " taktiska manövrar" inte skall påverka hur man kommer att rösta i rådet och tränga undan gemensamma intressen?
Herr Brittan, vänligen besvara Rübigs fråga.

Brittan
Jag instämmer i att den fråga som har väckts är allvarlig. Det finns två skäl till att tredje land undantar vissa medlemsstater från stridsåtgärderna riktade mot gemenskapen.
För det första är medlemsstater fortfarande, vid sidan av kommissionen, enskilda medlemmar i WTO. För det andra grundas de ursprungsregler som gäller för import till tredje land från gemenskapen fortfarande på enskilda medlemsstater. Trots att gemenskapens lagstiftning föreskriver begreppet om gemenskapstillhörighet, som är obligatorisk i vissa situationer, fortsätter USA och andra tredje länder att göra skillnad mellan medlemsstater inom detta område.
Det är värt att påminna om att stridsåtgärderna endast får tillämpas lagligen efter tillstånd från WTO. Vad gäller banantvisten har Förenta staterna inte erhållit ett sådant tillstånd.

Rübig
Herr ordförande! Min extra fråga gäller själva de av Förenta staterna ensidigt åsatta strafftullarna. Enligt vår rättsliga bedömning innebär dessa åtgärder omedelbara handelsinskränkningar, som redan nu på garantistadiet orsakar svåra skador för de inhemska företagen. Vilka skadeståndskrav kommer ni att resa för den händelse att WTO: s panel förklarar dessa åtgärder otillåtna med tanke på deras orsak eller omfattning?

Brittan
Om vårt mål gentemot Förenta staterna som grundas på att de åtgärder som har vidtagits är olagliga, röner framgång, då måste antingen Förenta staterna upphäva sina åtgärder och ge oss kompensation, eller så kommer vi att ha rätt att vidta lagliga stridsåtgärder.

Ordföranden

Fråga nr 52 från Arthur Newens (H-0127/99):
Angående: Handel med Kuba Skulle kommissionen kunna uttala sig om det handelsavtal som EU träffade med Förenta staterna i maj 1998 och ange huruvida det fortfarande är sannolikt att det kommer att träda i kraft? Kan kommissionen också ge en detaljerad beskrivning av det aktuella läget för handeln mellan EU, dess medlemsstater och Kuba och om hur Helms-Burton-lagen påverkar dessa förbindelser?
Herr Brittan, vänligen besvara Newens fråga.

Brittan
kommissionen. (EN) De avtal som uppnåddes med Förenta staterna gällande lagstiftningen om Helms-Burton och ILSA i maj förra året utgör viktiga framsteg i denna fråga. Kommissionen fortsätter arbeta mot ett fullständigt genomförande av dessa avtal. Ansvaret ligger hos Förenta staterna men vi från vår sida är redo att genomföra avtalen när Förenta staterna väl beviljar ett undantag enligt avdelning IV i Helms-Burtonlagen såsom föreskrivs i Londonavtalen.
Vi har från början uttryckt vårt fasta motstånd mot båda lagarna. Såsom en del av försvaret av den Europeiska unionen mot utomterritoriella effekter av dessa lagar har rådet godkänt stadgan om blockader i november 1996. Dess syfte är att motverka en lagstiftnings utomterritoriella effekter för tredje land, såsom Helms-Burtonlagen och ILSA påverkar gemenskapens territorium. Detaljerad statistik på EU: s handel med Kuba finns inte att tillgå. Vi har konsekvent intagit ståndpunkten att sådan handel är laglig. Helms-Burtonlagen har haft en dämpande effekt i det förgångna och kan ha förvridit de kanaler genom vilket handelsflödet har passerat. Detta är anledningen till att 1998 års avtal var ett viktigt steg framåt.

Newens
Jag tackar kommissionären för hans svar, men jag accepterar inte att det är sant att så länge som Förenta staternas kongress vägrar att gå med på ett undantag från avdelningarna III och IV, kan inga verkliga framsteg uppnås för att förverkliga genomförandet av grunden för avtalet. På samma gång tar vissa individer, vissa handlare och vissa företag som annars skulle handla med Kuba, det lugnt och avvaktar. Hur mycket längre kan vi, under dessa förhållanden, fortsätta med denna situation i vilken det finns en stor osäkerhet för alla berörda? Ser han några förändringar inom en nära framtid?

Brittan
Det är sant att avtalet inte är fullt genomfört och inte kan bli det förrän kongressen godkänner den nödvändiga lagstiftningen. Det är emellertid inte sant att påstå att den inte har någon effekt.
Jag skulle vilja göra dem som ni beskriver uppmärksamma på det faktum att, sedan avtalet ingicks, har inga tvångsåtgärder vidtagits mot något europeiskt företag eller någon individ enligt någon av de två rättsakterna. Detta är något som affärsmännen skulle ha märkt och det pågår en omfattande handel.
Vad gäller den fortsatta utvecklingen, utövar vi påtryckningar på Förenta staternas kongress och har klargjort att vi inte kommer att genomföra vår del av det övriga avtalet innan de genomför sin del.

Ordföranden

Fråga nr 53 från Hugh McMahon (H-0174/99):
Angående: Norska producenters dumpning av laxpriserna på den europeiska marknaden Kan kommissionen informera parlamentet om vilka åtgärder den under senare tid vidtagit för att agera mot de norska företag som satt sig över avtalen med EU genom att dumpa priserna på laxmarknaden? Kommer den att lämna uppgifter om vilka norska företag som varit inblandade i sådan verksamhet?
Herr Brittan, vänligen besvara McMahons fråga.

Brittan
I juni 1997 uppnåddes ett avtal med Norge som en del av de slutgiltiga anti-dumpnings- och utjämningsåtgärderna. Dessa består huvudsakligen av enskilda prisåtaganden av 190 norska exportörer. Kommissionen ägnar betydande resurser åt att bevaka dessa överenskommelser och 84 exportörer har nu belagts med böter eftersom de har brutit eller upphävt sina åtaganden. Dessutom bevakas marknaden konstant, den tid som givits för rapporterna om överenskommelsen har förkortats, och när övervakningen visade att minimipriset för laxfilé var för lågt, höjdes det för att innefatta en summa för produktionskostnader. Efter att ha upptäckt att flera parter med åtaganden inte var exportörer, förmåddes dessa parter att dra tillbaka sina åtaganden, och efter att det upptäcktes att förfarandena för den norska exportskatten, som är en del av utjämningsåtgärderna, inte tillämpades i enlighet med avtalet, ingicks ytterligare ett avtal mellan Europeiska unionen och de norska industrierna i oktober 1998 för att åtgärda detta.
Mera nyligen har kommissionen och de norska myndigheterna enats om ytterligare gemensamma åtgärder med ett specifikt syfte att utrota möjligheterna till kringgående. Norge införde i december 1998 en förordning som gör det olagligt med försäljning av lax till gemenskapen med hjälp av exportmellanhänder som inte är bundna av åtagandena. Kommissionen speglade denna restriktion och texten i åtagandena innehöll också en striktare bestämmelse för minimipriser enligt vilken importers related to exporters in Norway source salmon from other intermediary importers in the Community.

McMahon
Jag tackar kommissionären för ett mycket uttömmande svar. Kan han berätta för mig om det aktuella läget? Jag har hört från källor inom den skotska industrin att det finns ett stort företag inblandat i Norge för närvarande. Kan ni ange namnet på detta stora företag för parlamentet?

Brittan
Det är inte fullständigt klart vad detta stora företag påstås ha gjort eller vilket företag den ärade ledamoten syftar på. Som jag har sagt, har 84 exportörer fått åtagandena ersatta av böter istället. Jag vet inte vilket av dem som den ärade ledamoten syftar på. Om han vill skriva till mig och ge mig detaljerna, kommer jag att undersöka om det finns ytterligare information som jag kan tillhandahålla.

Ordföranden

Fråga nr 54 från Richard Howitt (H-0217/99):
Angående: Selective Purchase Law Burma År 1996 införde staten Massachusetts i Förenta staterna den så kallade " Burma Selective Purchase Law" som förbjuder offentlig upphandling med företag som handlar med Myanmar. EG protesterade mot detta inför de federala myndigheterna och ingav ett klagomål till Världshandelsorganisationen (WTO). Mot bakgrund av att detta klagomål har fått anstå i väntan på resultatet från en rättslig undersökning om lagens giltighet, är det faktum att kommissionen ingav ett klagomål till WTO motsägelsefullt med tanke på kommissionens egen politik som omfattar sanktioner mot Myanmar och som ger uttryck för oro över brott mot de mänskliga rättigheterna. Klagomålet kan också ses som en cynisk handling i syfte att hindra försöket att skapa ett prejudikat för en internationell handelspolitik som i större utsträckning stämmer överens med internationella bestämmelser om mänskliga rättigheter. Kan kommissionen förklara varför den handlar så motsägelsefullt och varför den har fortsatt på denna politiska linje och på så sätt ger uttryck för förakt för de mänskliga rättigheterna i Myanmar? Vad krävs för att kommissionen skall ta tillbaka sitt klagomål?
Herr Brittan, vänligen besvara Howitts fråga.

Brittan
Vår inställning vad gäller Burma är klar: vi beklagar djupt den situation som folket där står inför och stöder medlemsstaterna i deras beslutsamhet att fortsätta påtryckningarna på ledarskapet. Detta har lett till antagandet av en gemensam ståndpunkt för Burma och tillbakadragandet av Allmänna preferenssystemet för utvecklingsländer.
I oktober godkände rådet en utvidgning av av den gemensamma ståndpunkten och förstärkte den genom att vidga ett förbud mot visering och genom att ställa in statsbesök på hög nivå i Burma. Vi har också försökt samordna politiken gentemot Burma internationellt för att göra åtgärderna från alla berörda mera effektiva.
Trots att våra mål vad gäller Burma liknar Förenta Staternas, betyder inte detta att vi kan överse med det flagranta brottet mot internationella åtaganden enligt lagen i Massachusetts. Vi fattade beslutet att begära upprättandet av en panel som skall döma om lagens förenlighet med relevanta WTO-regler, i synnerhet det multilaterala avtalet om offentlig upphandling från juli 1998, efter att ha misslyckats med att lösa frågan på andra sätt.
Förenta staternas nationella råd för utrikeshandel utmanade också lagen i Massachusetts och Förenta staternas distriktsdomstol förklarade i november förra året lagen som okonstitutionell och ogiltigförklarade dess tillämpning, så givetvis drog vi tillbaka våra förfaranden i WTO men det amerikanska domstolsutslaget har överklagats.
Vårt beslut att klaga inför WTO är inte ett godkännande av ordningen; det handlar om att garantera förutsägbarheten inom den internationella handeln och om att hålla sig till de internationellt bindande handelsreglerna. Det finns ingen motsägelse mellan de steg vi har vidtagit mot Burmas regering och våra förväntningar om att Förenta staterna efterlever sina internationella åtaganden.

Howitt
Tack, herr kommissionär. Jag tror att ni inser att jag är djupt oenig med det ni sade i ert svar trots att det var nyttigt för parlamentet att ni uttryckte er så klart. Motsägelsen fanns inbyggd i det ni sade. Att djupt beklaga brott mot mänskliga rättigheter i Burma och säga att vi vill samordna åtgärder internationellt för att förmå den burmesiska regeringen att förändra sin politik och att därefter undvika möjligheten till handel genom WTO för att samordna dessa åtgärder, är motsägelsefullt.
Jag uppskattar att vi har en samling regler enligt Världshandelsorganisationen, men det har vid upprepade tillfällen varit detta parlaments åsikt, både i september förra året, då kommissionens åtgärder fördömdes, och i mitt eget betänkande om uppförandekod för multinationella företag, att säga att vi måste använda handelsförbindelser via WTO för att stödja handel som är etisk, och respekterar miljön och de mänskliga rättigheterna. Kan han besvara den sista delen av min fråga där jag frågade under vilka omständigheter, om ett överklagande resulterar i det motsatta i Förenta staterna, skulle kommissionen dra tillbaka och garantera att panelen inte återuppstår?

Brittan
WTO: s förfaranden avbryts för ögonblicket på grund av beslutet i Förenta staternas distriktsdomstol. Detta har redan skett. Jag måste emellertid säga att det är en helt annan fråga än huruvida vi bör använda handelssanktioner eller inte inom WTO, där detta tillåts av WTO, och om vi endast skall acceptera att en enskild stat i Förenta staterna, utan samråd och inte som en del i ett internationella avtal, vidtar åtgärder för att tillämpa, så att säga, sin egen utrikespolitik.
Vi kan mycket väl känna ett stort mått av sympati för motiven bakom lagstiftningen i Massachusetts, men man kan verkligen inte ha ett världshandelssystem där metoden för att sätta press på ett land avgörs av en stat i ett land med konsekvenser för hela den övriga världshandeln.
Det skadar den enade fronten mot Burma om vi finner att isolerade åtgärder av detta slag vidtas, vilket skadar Europeiska unionen och inte är en del av ett konsoliderat, överenskommet internationellt paket för åtgärder mot ett specifikt land med vilket vi har djupgående motsättningar.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Brittan.
Ärade kolleger, med Howitts fråga har vi avverkat alla frågor till kommissionär Brittan. Vi tackar för hans närvaro.

Ordföranden

Fråga nr 55 från Mihail Papayannakis (H-0107/99):
Angående: Insyn i ekonomiska förbindelser mellan medlemsstater och statliga företag I sitt svar på min muntliga fråga nr H-0761/98 meddelade kommissionen mig att de grekiska myndigheterna den 2 juli 1998 hade informerat kommissionen om vilka rättsliga bestämmelser som antagits i syfte att införliva direktiv 80/723/EEG samt ändringen av detta direktiv i grekisk lagstiftning. Men på grund av att det existerar meningsskiljaktigheter om vilka förpliktelser direktivet ger upphov till, har kommissionen beslutat att invänta de kompletterande upplysningar som den krävt av de grekiska myndigheterna, innan den bedömer huruvida överträdelseförfarandet skall avbrytas.
Kan kommissionen upplysa mig om exakt vilka dessa meningsskiljaktigheter om förpliktelserna enligt direktiv 93/84/EEG är, och om syftet med de kompletterande upplysningar som de grekiska myndigheterna skall lämna är - eller inte är - att man skall avbryta det överträdelseförfarande som kommissionen inledde 1996, på grund av att de upplysningar som då lämnats inte var förenliga med dem som ovannämnda direktiv föreskriver?
Jag hälsar herr van Miert välkommen och ber honom besvara Papayannakis fråga.

Van Miert
Kommissionen meddelade den ärade parlamentsledamoten att den oenighet det är fråga om gäller omfattningen av kommissionens skyldighet att informera i enlighet med artikel 5 i direktiv 93 från 1984. Enligt dessa bestämmelser måste medlemsstaterna bl.a. senast den 31 mars varje år lämna kommissionen en förteckning över sina offentliga företag inom tillverkningssektorn. Om denna informationsskyldighet inte respekteras utgör det ett juridiskt brott som kommissionen är skyldig att reagera mot, genom ett lämpligt förfarande.
Den 3 mars - alltså för några dagar sedan - lämnade Grekland slutligen de begärda upplysningarna. Dessa upplysningar förefaller tillfredsställande när det gäller de aktuella företagen. Grekland har därmed övergett sin annorlunda syn på sina skyldigheter enligt det aktuella direktivet. Det är därför högst sannolikt att kommissionen kan avsluta förfarandet om brott, med förbehåll för en detaljerad analys av de uppgifter som har lämnats. Jag har därför goda nyheter till er: jag tror att Grekland faktiskt är på väg att rätta sig efter gemenskapsrätten.

Papayannakis
Herr ordförande! Efter vad jag förstår, rör frågan huvudsakligen huruvida listan på företag har lämnats in eller inte. Vad som intresserar mig mer, och som jag skulle vilja få höra er åsikt om, är om direktivet har följts, särskilt vad gäller insynen och den verkliga användningen av de offentliga medlen.
Personligen är jag positiv till att medlen går till statliga företag, under förutsättningen att målen är tydliga, att den ekonomiska hanteringen sker under insyn och öppenhet samt att pengarna verkligen hamnar där de skall, så att det verkligen skapas arbetsplatser.
Har kommissionen någon information eller någon åsikt om detta, eller var meningsskiljaktigheten med Grekland enbart procedurmässig?

Van Miert
Man måste skilja på skyldigheten enligt direktivet som hittills inte respekterats av Grekland även om, som jag nyss sade, det nu tycks vara fallet, och kommissionens granskning av rapporten i fråga om företagen som finns på listan.
Det handlar därför här om ett annorlunda arbete som jag ännu inte kan uttala mig om, med tanke på att vi bara för några dagar sedan fick en rapport i frågan som, det måste jag säga, var relativt komplett.
Jag gläds åt detta och jag tackar de grekiska myndigheterna för att de slutligen har accepterat att uppfylla gemenskapsskyldigheten.

Ordföranden

Fråga nr 56 från John Iversen (H-0144/99):
Angående: Företagssammanslagning Kommissionen behandlar för närvarande en anmälan om sammanslagning av Danish Crown och Vestjyske Slagterier.
Hur kommer kommissionen att säkerställa att en sammanslagning inte kommer att innebära att Danish Crown/Vestjyske Slagterier får inflytande på och insyn i ett mindre konkurrerande företag som Defco Food, i vilket Danish Crown idag har en mindre andel aktier?
Defco är ett aktiebolag som i direkt konkurrens med Danish Crown och Vestjyske Slagterier bearbetar och säljer till kunder som FDB och Dansk Supermarked. Det är naturligtvis av största vikt för ett företag som Defco att sammanslagningen inte leder till att Danish Crown/Vestjyske Slagterier får insyn i och inflytande på Defco Food.
Herr kommissionär, vänligen besvara Iversens fråga.

Van Miert
För det första vill jag informera parlamentet och den ärade ledamoten i synnerhet om att kommissionen i dag har givit tillstånd till slutförandet, men under flera villkor som har förhandlats fram med de berörda parterna under den så kallade andra fasen i samgåendet.
Den specifika frågan gäller Defco Food Company, som är en dansk producent av förädlade köttprodukter, och förhållandet till Danish Crown, det största danska kooperativa slakteriet, som har ett minoritetsinnehav av aktier i det berörda företaget.
Kommissionen beslutade, som jag sade, i dag att ge tillstånd till slutförandet. Men vad gäller denna speciella fråga fann vi inte något riktigt problem. I detta fall talade vi om marknaden för förädlade köttprodukter. Producenter av förädlat kött, inklusive Defco Food, köper det fläsk och det nötkött de behöver för sin produktion från hela Europeiska gemenskapen och inte bara i det berörda landet. Därför måste sammanslagningens effekter för denna marknad betraktas i ett större perspektiv än situationen i Danmark, medan de övriga problemen i huvudsak gällde situationen inom Danmark. Därför fann vi inget problem på denna punkt, trots att vi identifierade flera problem, och därför kunde vi inte insistera på specifika botemedel gällande den fråga som ni har väckt.

Iversen
Jag vill tacka för svaret. Bakgrunden till min fråga var inte en kritik av fusionen. Den har jag full förståelse för - jag tycker faktiskt att det är förnuftigt. Det bekymrar mig litet att man inte velat titta noggrannare på det problem som ju t.ex. uppstår i och med att man är beroende av Danish Crown i det omnämnda företaget. Det betyder bland annat att detta företag inte kan ge de anställda möjlighet att köpa aktier, eftersom det nya, mycket stora sammanslagna företaget kommer att ha rätt att gå in och förvärva aktier före de anställda. Men jag har förståelse för att det är ett svårt problem att lösa för kommissionen, så jag säger tack för svaret.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Iversen. Van Miert meddelar att han inte anser det vara nödvändigt att besvara Iversens kommentar.
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Fråga nr 57 från Juan de Dios Izquierdo Collado vilken har övertagits av Frutos Gama (H-0161/99):
Angående: Öppen redovisning av statsstöd för att underlätta kontrollen inom ramen för konkurrenspolitiken Inom ramen för konkurrenspolitiken ställs krav på öppen redovisning för att underlätta kontroll, exempelvis av det statliga stödet till den europeiska kolindustrin (beslut 3632/93/EKSG) , vilket innebär att sådant stöd som dittills märkts på elräkningarna i stället måste redovisas i medlemsstaternas offentliga budget. Anser inte kommissionen att samma juridiska möjligheter måste utnyttjas när det gäller kostnaderna för elsektorns avreglering? Vilka skäl skulle det kunna finnas för att behandla dessa två stödtyper olika i konkurrenslagstiftningen? Hur skall exempelvis en konsument kunna förstå att kostnaderna för det europeiska kolet inte längre dras av från elräkningen, samtidigt som man lägger på kostnaderna för olönsamma investeringar som genomförts för att upprätthålla en samhällsomfattande tjänst?

Fråga nr 58 Ludivina García Arias (H-0162/99):
Angående: Skydd av konsumenterna inom ramen för konkurrenspolitikenKommissionen har uttalat att de tillåtna kostnaderna för övergången till konkurrensförhållanden inom de avreglerade sektorerna skall hänföra sig till investeringar som verkligen genomförts med anledning av tidigare skyldigheter att upprätthålla en samhällsomfattande tjänst. Anser inte kommissionen att det är orättvist och strider med principerna i fördraget att det i det konkreta fallet med elsektorn, respektive telekommunikationssektorn, blir hushållen och de små och medelstora företagen som får betala dessa kostnader genom tarifferna? Borde inte detta statliga stöd redovisas i medlemsstaternas budgetar för att underlätta insyn och kontroll?
Herr Van Miert, vänligen besvara de båda ledamöternas frågor.

Van Miert
Det är en fråga som helt klart oroar parlamentsledamöterna, för det är inte första gången som jag har nöjet att besvara frågor i det hänseendet. Som ni vet har vi verkligen insisterat hos den spanska regeringen för att den skall anmäla detta fall, för det handlar om ett fall av s.k. icke-återvinningsbara kostnader.
Som ni för övrigt vet finns problemet inte bara i Spanien, utan även i flera andra medlemsstater, till följd av direktivet om elektricitet. Vi har betonat det faktum att när man planerar för ett system med s.k. icke-återvinningsbara kostnader, kan det i princip röra sig om offentligt stöd och kommissionen måste därför kunna kontrollera om detta stöd har någon koppling till de icke-återvinningsbara kostnaderna. Eftersom problemet uppkommer på olika sätt i flera medlemsstater försöker vi för närvarande att utarbeta en enhetlig metod.
När det gäller Spanien, eftersom vi mottagit anmälan, håller vi på med analysen och kontakter kommer sannolikt att tas under de kommande veckorna med de spanska myndigheterna för att diskutera den analys kommissionen kommer att göra. När det gäller konsumenten, eftersom det handlar om ett fall av statligt stöd, måste vi göra en bedömning utifrån reglerna i fråga, dvs. vi måste kontrollera om " stödet" verkligen är en kompensation för icke-återvinningsbara kostnader. Oron när det gäller konsumtion ingår därför inte i första hand i ärendena " statligt stöd" . Sådana är reglerna.
Det är naturligtvis en fråga som vi inte kommer att släppa ur sikte. Men jag vill erinra om att regeln i sig består i att kommissionen kontrollerar om stödet, i en sådan affär, inte överstiger vad som är försvarbart. Och genom att göra det tillåter jag mig att tro att vi eventuellt agerar till förmån för konsumenterna.

Frutos Gama
Herr kommissionär, tack så mycket för ert svar. Mycket riktigt är det här en fråga som vi ledamöter oroar oss mycket över, men särskilt oroliga är hushållen och de små och medelstora företagen, eftersom det verkar vara de som får stå för kostnaderna för övergången till konkurrensförhållanden.
Därför var jag inte i första hand ute efter ett tekniskt svar utan efter ett logiskt sådant.
På grund av den spanska regeringens och industriministerns bildningsfientlighet menar jag att det borde vara ni som informerar hushållen och de små och medelstora företagen i de områden som är minst gynnade av unionen, som mitt till exempel, om att detta inte kommer att inträffa. Herr kommissionär, det roliga är att den spanske industriministern " säljer" den reducerade ersättningen till sektorn som en tjänst till hushållen, eftersom han menar att om Europeiska kommissionen beslutar sig för en nedskärning så är hushållen de stora vinnarna i denna tariffreducering.
Herr kommissionär, förklara därför för de spanska konsumenterna vem som skall stå för kostnaderna för övergången till konkurrensförhållanden: elräkningen eller medlemsstaternas budgetar.

Van Miert
För det första, om vi försöker begränsa ett statsstöd, vare sig i detta fall eller i något annat fall, till ett absolut minimum, kommer det sist och slutligen att gynna konsumenterna eftersom de vanligtvis också är skattebetalare. Vi kommer också att fortsätta att driva denna fråga, som jag förklarade tidigare, eftersom vi ansåg att detta fall måste tillkännages för att tillåta kommissionen att utföra sitt arbete.
Vid sidan av detta vill jag vill jag göra er uppmärksamma på det faktum att det uttalade målet för politiken, nämligen en avreglering av elsektorn, delas fullt ut av kommissionen. Vi anser att en större flexibilitet, mera reell konkurrens betyder att vi måste se till att företagen inom energisektorn inte har för stor kontroll över marknaden; att det finns en reell konkurrens, inte bara för företag, utan också för enskilda konsumenter. Som ni vet, är detta ännu inte fallet vad gäller direktivet. Direktivet är blygsammare. Men vi delar förvisso åsikten, som tydligen finns hos den spanska regeringen, att man bör avreglera utöver vad som har avtalats i direktivet. Detta uppmuntras och erkänns på ett positivt sätt av kommissionen. Men detta bör inte distrahera oss från att fullfölja vår verkliga uppgift, att granska om kostnaderna står i strikt proportion till de pengar som är under övervägande.

García Arias
Herr kommissionär! Ni vet att det är hushållen och de små och medelstora företagen som kommer att stå för de här kostnaderna. Tarifferna kommer inte att sänkas, som de borde ha gjort till och med utan en avreglering.
Jag vill emellertid ställa en fråga av mer teknisk natur. Eftersom det i artikel 3 i rådets förordning om stöd sägs att stöden bara utbetalas om kommissionen beslutar sig för att ge sitt tillstånd - och jag vet inte om kommissionen känner till att man redan nu drar av dessa 4, 5 procent (stöden mottas följaktligen redan) - så undrar jag om kommissionären tänker stå på sig och i morgon kräva att den spanska industriministern omedelbart stoppar denna indrivning och kräver tillbaka det som rättstridigt redan tagits ut av konsumenterna och att dessa summor återbetalas till dess tillstånd ges.

Pérez Royo
I en dylik situation uppmanade ni mycket riktigt till försiktighet och att inte tillämpa det som förutsetts i den spanska lagen förrän kommissionen kommit med sitt tillkännagivande.
Faktum är dock att varken den spanska regeringen eller elverken har följt denna försiktighetsregel, man har i stället satt i gång det hela, vilket leder till att återbetalning måste ske om debiterade avgifter visar sig vara oskäliga.
Hur skall man gå tillväga för att återbetala det som redan har debiterats på miljontals konsumenters elräkningar? Med hänsyn till de statliga stödens kontroll, för det är ju detta det hela egentligen handlar om, tycker inte ni att det vore både öppnare och lättare att kontrollera och reparera de oförrätter som har begåtts om betalningarna görs årligen och i etapper via den statliga budgeten, precis som man gör med kolstödet? Tycker inte ni att detta vore förnuftigare än ett påslag på 4, 5 procent på elräkningen, och att man dessutom förser stöden med vissa rättigheter på den finansiella marknaden?

Van Miert
Vi har underrättat myndigheterna om att de, för det första, går vidare på egen risk, och jag upprepar att så länge kommissionen inte har fullföljt sitt arbete, dvs. inte kunnat dra några slutsatser av granskningen, återstår en osäkerhet, men denna osäkerhet skall myndigheterna ta hand om.
När det för det andra gäller beloppen, kan ingen för närvarande säga någonting. Jag upprepar att det är först efter granskningen av de verkliga icke-återvinningsbara kostnaderna som man kan dra slutsatsen om vilket belopp som står i direkt förhållande till de icke-återvinningsbara kostnaderna, vilket belopp som är direkt försvarbart, och det är först då vi kan säga: " den eller den summan är acceptabel för denna operation med icke-återvinningsbara kostnader, och därutöver är det inte acceptabelt" , men jag kan inte säga er det förrän vår undersökning är avslutad.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Fråga nr 59 kommer inte att besvaras då den finns med på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod.
Ärade kolleger, med ett gemensamt svar för frågorna nr 57 och nr 58 har vår tid gått ut för frågor till kommissionen. Frågorna nr 60 till nr 11 kommer därför att besvaras skriftligen.
Ärade kolleger, på grund av yttre omständigheter som inte beror på detta ordförandeskap avslutar vi i dag frågestunden till kommissionen med 42 minuters försening. Detta har krävt extra mycket av sessionstjänsten. Jag ber dem därför om ursäkt samtidigt som jag tackar för det goda samarbetet.
Jag förklarar härmed frågestunden till kommissionen avslutad.
Sammanträdet avbröts kl. 19.45 och återupptogs kl. 21.00.

EU: s egna medel (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0105/99) av Haug för budgetutskottet om behovet av att förändra och reformera Europeiska unionens system för egna medel.

Colom i Naval
Herr ordförande! Jag måste erkänna att jag en gång i tiden tvivlade på att detta betänkande någonsin skulle kunna utformas, till och med sett mot bakgrunden av den hedersvärda uppgiften jag har i fråga om Agenda 2000.
När man väl hade röstat om projektet i budgetutskottet, och här är det inte fråga om något personligt, kan jag tillstå att det inte bara tycks mig överflödigt utan jag kan till och med säga att det kan vara kontraproduktivt. Jag säger detta samtidigt som jag tackar föredragande Haug för hennes bemödanden och för den utmärkt organiserade audiens där vi alla fick lära oss mycket om egna medel. Jag tror dock att budgetutskottet har dragit felaktiga slutsatser.
Uppriktigt sagt oroar det mig att budgetutskottet skickar kammaren en text som åpropå detta inte motsvarar de kompromissförslag föredraganden tog i försvar senast vid gårdagens sammanträde. Texten i resolutionsförslaget är under all kritik och innehållet är lika osammanhängande som en förvirrad höna. Vad är det egentligen vi talar om? Teoretiskt sett om egna medel, i praktiken om nationella bidrag. Tillåt mig säga att detta är ett ytligt problem, självförvållat av politikerna i medlemsländerna och i avsaknad av saklig grund och djupt antieuropeisk. Juridiskt sett har den ingen grund alls.
Fördraget har under många år föreskrivit att den europeiska budgeten helt och fullt bör finansieras med egna medel, dock utan förfång för andra eventuella inkomster. 1992 avskaffades artikel 200 om nationella bidrag och två fördelningssystem i Fördraget om Europeiska unionen, något som undertecknades av rådet i Maastricht och som sedermera ratificerades av alla nationella parlament, inklusive de som har anslutit sig efter detta datum. På grund av annalkande val och av demagogiska skäl har ämnet återuppstått. Förolämpningarna länderna emellan, budgetsaldon, checkerna och " I want my money back" försvagar bara det europeiska bygget.
Man talar om ett större Europa, men i stället vill man göra det mindre. Den här debatten leder till en åternationalisering av budgeten, och här åsyftar jag inte samfinansieringen utan det sätt man ser på saken i det betänkande som har lagts fram av budgetutskottet.
Enligt min mening missar man målet helt och hållet med det här förslaget. Det är omöjligt att dra sig ur den perversa logiken om nationella bidrag och höja nivån på debatten. Jag tycker inte att man visar rådet vilket mål som borde gälla på längre sikt.
Ärade kolleger, hur skall vi komma ihåg att det är medborgarna och inte länderna som betalar skatt? Det första skälighetsproblemet är inte om Tysklands eller Förenade kungadömets bidrag är likvärdiga, utan frågan är om två medborgare med samma inkomst bidrar eller inte bidrar på ett jämbördigt sätt oavsett var de bor. Det kan ju bli så att de arbetslösa i Brandenburg finansierar de andalusiska storgodsen.
För att rättvisa skall skipas måste vi se till att varje medborgare inom Europeiska unionen allt efter inkomst bidrar till budgeten, denna miserabla budget som uppgår till cirka 1, 1 procent av BNP. Detta är den första orättvisa vi måste åtgärda. Målet borde kanske vara att införa en enkel och proportionell inkomstskatt i Europa. Vad åstadkommer man med förslaget? Man samlar hela sin uppmärksamhet på det nationella saldot, vilket ger upphov till rivalitet och bristande solidaritet. Till råga på allt föreslår man samfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken, något som förkastades av kammaren redan i november förra året och som till och med har övergivits av den regering som lade fram förslaget inför rådet.
Herr ordförande, mitt förslag är kanske som Spinellis utopiskt, men betänkandet är anakronistiskt. Det kommer 25 år för sent.

Christodoulou
Herr ordförande! Frågan om systemet med egna medel är en av de mest komplicerade, inte bara just nu utan ständigt, eftersom det krävs enhällighet för att reformera det och - först och främst - eftersom ett försök att rätta till de brister som det har genom ändringar i det gällande beslutet om egna medel skulle ge upphov till andra brister, vilket med största säkerhet i sin tur skulle leda till nya protester.
Europeiska kommissionen medger själv att bristerna i systemet inte är skäl nog till en brådskande ändring av beslutet om egna medel, och den begränsar sig till att presentera alternativa sätt att möta problemet med finansiella obalanser, som har lyfts fram av vissa medlemsstater. Detta resonemang styr också Haugs betänkande, och de åtgärder som det föreslår har på kort sikt som enda mål att minska skillnaderna vad gäller de finansiella bidragen, medan det på lång och medellång sikt ägnas åt generella förslag. Haug har försökt att förlika de olika åsikterna, men tyvärr förblir avståndet emellan dem alltjämt ganska stort. Dessutom har vi helt och hållet koncentrerat oss på frågan om medfinansiering av jordbruksstödet och glömt många andra frågor som vi skulle ha kunnat behandla, men som i stället tyvärr har hamnat i skymundan.
Den lösning som föreslås i betänkandet, det vill säga medfinansiering av en del av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP), leder - trots försäkringar om motsatsen - i själva verket till en partiell åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken, och det rör sig om ett angrepp mot en av de verkliga grundstenarna i gemenskapspolitiken, som utöver detta även kommer att underställas förändringar inom ramen för Agenda 2000, på grund av den planerade utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa, men även på grund av unionens åtaganden inom ramen för GATT, något som vi lätt glömmer bort.
Innehållet i denna reglering går dessutom stick i stäv med den filosofi som vi skulle förvänta oss skulle styra en union i vilken genomförandet av EMU borde leda till en ökad integrering och inte till införandet av ett begrepp som korrigering av finansiella obalanser, vilka är en följd av unionens funktion och genomförandet av vissa sedan många år tillbaka fastställda strategier. Begreppet finansiell nettobalans är följaktligen ett tillbakasträvande begrepp som måste avvisas av Europaparlamentet. På samma sätt bör varje försök till direkt eller indirekt medfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken avvisas. En ökning av en medlemsstats intäkter måste inte grunda sig på en minskning av en annan medlemsstats intäkter och behöver följaktligen inte ha karaktären av korrigering. Tvärtemot bör den vara ett kreativt resultat av deltagande i befintliga eller nya politiska strategier.
Herr ordförande! Det skulle vara beklagligt om resonemanget om budgetsiffrorna fick styra helt och hållet, särskilt nu inför de stundande Europavalen, när de europeiska medborgarnas uppmärksamhet är riktad mot Europaparlamentet, och om vi därigenom skulle ge intrycket av att vi säljer ut den politik och de landvinningar av stor betydelse och stort historiskt värde som Europeiska unionen under många år har arbetat för till förmån för frågor som i själva verket rör bokföring.

Virrankoski
Herr ordförande! Haugs betänkande om EU: s system för egna medel är mycket aktuellt och nödvändigt. Det träffar på sakens kärna, ty förhandlingarna om Agenda 2000 befinner sig i ett avgörande skede. Därför vill jag uttala mitt bästa tack till Haug för ett bra betänkande.
Betänkandets viktigaste förslag handlar inte om EU: s inkomster utan om dess utgifter. Där föreslås att medlemsländerna skulle betala hälften av utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken. Förslaget är radikalt. Det skulle få mycket stora konsekvenser för EU: s budget. Den skulle minska med cirka 18 miljarder euro eller lika med kostnaderna för östutvidgningen. Förslaget skulle alltså lösa det finansieringsproblem som hotar östutvidgningen. Jordbrukets gemensamma finansiering skulle ha en väldig effekt på nettoinbetalningar. Grovt uppskattat skulle Tysklands nettoinbetalningar minska med cirka 1 300 miljoner euro per år och Nederländernas med cirka 450 miljoner euro, medan Spaniens, Greklands och Frankrikes inbetalningar skulle öka med en miljard euro.
Förslaget har även stora principiella effekter. Om utgångspunkten är att konsumenterna skall dra nytta av EU: s jordbruksstöd i form av sänkta livsmedelspriser, är det då rätt att en del av producentländerna skulle tvingas betala mer? Skulle det inte vara mera rättvist om alla som drar nytta skall betala? För jordbrukaren handlar det också om huruvida det nya systemet är lika säkert som det nuvarande. Den grundläggande frågan är om den gemensamma jordbrukspolitiken skulle stanna under EU: s fasta maktbefogenheter, då åtminstone bidragsnivåerna skulle vara stabila och nationella bidrag inte snedvrida den gemensamma marknaden.
Haugs betänkande är ett viktigt bidrag till debatten om Agenda 2000 och till fortsatta förberedelser för den kommande programplaneringsperioden.

Seppänen
Herr ordförande, herr kommissionär! Under den här debatten har jag lagt märke till att de länder som är nettobidragstagare inte vill tala om nettobetalare och nettobidragstagare, medan de länder som är nettobetalare uttryckligen vill tala om dessa begrepp. Det handlar om finansieringen av EU: s utvidgning. Nu utkämpar vi en strid om vem som skall betala den. På grundval av detta framför jag synpunkter som enligt min mening och ur vår synvinkel är viktiga:
Slutsumman i EU: s budget borde inte höjas från 1, 27 procent. EU borde inte ges möjlighet att beskatta medborgarna eller uppbära skatt i självständiga medlemsländer, utan pengarna skall indrivas från medlemsländerna. Den bästa grunden för medlemsavgifter är BNP. Jag anser det inte omöjligt att man skulle öka andelen av jordbrukets egenfinansiering. Det bara fördelar EU: s inkomster och utgifter på ett nytt sätt, men det skall inte finnas något principiellt motstånd i den här frågan.

Blot
Herr ordförande! Detta betänkande ger oss tillfälle att ta upp viktiga principfrågor om finansieringen av Europeiska unionen. Systemet med skatteresurser, de som kallas Europeiska unionens egna medel, såsom det fungerar i dag, förefaller oss farligt för skattebetalaren, något som de senaste årens utveckling av budgetinkomsterna också har visat.
Studier om de parlamentariska församlingarnas ekonomiska rationalitet, bl.a. de av nobelpristagaren professor Buchanan, har tydligt visat att dessa församlingar alltid varit intresserade av att höja skatterna, som fördelas på samtliga skattebetalare, medan utgifterna är individuella och gynnar en mycket bestämd politisk kundkrets. På grund av denna typ av rationalitet är varje europeisk folkvald gottskriven för nyttan av de utgifter han kan ha i sin valkrets, och debiteras inte genom skatten, vilken för övrigt tas ut av de nationella myndigheterna.
När det gäller själva den byråkratiska apparaten, där största delen faller under kommissionen, är dess intresse för ett ökat skattesystem uppenbart. Ett stort antal studier har visat att när medborgarna själva röstar om skatter, genom folkomröstning, såsom är fallet i Schweiz exempelvis, och såsom är fallet i vissa stater i Förenta staterna, röstar de inte alls som parlamentarikerna eller byråkraterna skulle önska. Det är mycket avslöjande. Sådana folkomröstningar kan emellertid bara vara nationella eller lokala, och det är svårt att tänka sig en folkomröstning om skatt i hela Europeiska unionen.
Om man därför vill undvika avsteg när det gäller skatten, är det nog att föredra att unionen finansieras genom bidrag från medlemsstaterna vilka fastställs enhälligt, och enligt principen med rimlig kompensation för att undvika att den höjs. Försvaret av skattebetalarna leder därför till att vi förkastar Haugs betänkande. Försvaret av skattebetalaren, det måste vi ändå komma ihåg, står i centrum för försvaret av nationernas frihet.

Tomlinson
Herr ordförande! Haugs betänkande utgör en betydande ansträngning för att sammanföra flera olika åsiktslinjer. Jag vill tacka henne för detta. Hon lämnade mig emellertid med ett allvarligt psykologiskt dilemma: hur jag skall applådera henne med den ena handen medan jag gestikulerar argt med den andra. En stor del av hennes betänkande förtjänar applåder, men hon var en aning på villovägar när hon försökte blanda sig i beslut som fattades i Fontainebleau och införlivades i beslutet om egna medel, ett beslut som kräver enhällighet för att kunna förändras. Jag talar å de brittiska labourledamöternas vägnar i detta stora område där vi har en annan mening.
Förenade kungarikets minskning skapades på grund av ojämlikheten i vårt nettobidrag jämfört med vad vi erhåller från gemenskapens budget. Denna ojämlikhet fortsätter och omständigheterna från Fontainebleau har inte förändrats till det bättre. Om något, så har de försämrats genom åren. Istället för att hota rabatterna till Förenade kungariket, är det vi borde koncentrera våra ansträngningar på, att mildra Förenade kungarikets behov av att ha en sådan rabatt. Detta innebär en kombination av fyra saker: en reform av jordbruksutgifterna och omfattade nedskärningar i kostnaderna för jordbruksutgifterna; samfinansiering utöver denna reform; en omvärdering av länderna inom Sammanhållningsfonden som har kvalificerat sig för att ansluta sig till den gemensamma europeiska valutan, och därför en granskning av deras berättigande tillsammans med en begränsning av budgeten och en stram budgetpolitik.
Medan jag därför välkomnar mycket i betänkandet från Haug, står de brittiska labourledamöterna fast bakom ansträngningarna från flera brittiska premiärministrar, inklusive Tony Blair, i deras rättmätiga krav på budgetmässig rättvisa och jämlikhet.

McCartin
Herr ordförande! Jag anser verkligen att detta är mycket väsen för ingenting. Vi har ägnat de senaste två eller tre åren till att tala om att skära ner kostnaderna på europeisk nivå, frysa budgeten och bevara den nuvarande utgiftsnivån. För ögonblicket spenderar vi 1, 11 procent av gemenskapens BNI och vi har skrivit en lång text om hela frågan om hur vi skall inkassera dessa pengar. Personligen anser jag att egna medel är exakt vad vi bestämmer att egna medel skall vara. Vad europeisk lagstiftning säger är egna medel, det är också egna medel. Även om vi begär att grevskapsråden eller nationella regeringar skall inkassera det åt oss, hindrar inte detta att det är fråga om egna medel. Jag anser därför att vi gör en för stor sak av denna fråga.
Den andra punkten är frågan om rättvist återflöde. Jag kanske har fel när jag säger till människor att när Europeiska unionen grundades fanns en gemensam jordbrukspolitik, inte för att det var självklart att vi tog just denna industri och gjorde den gemensam, utan därför att det erkändes att den inre marknaden skulle ge stora fördelar för en skicklig, industrialiserad nation som Tyskland, och fransmännen krävde, som en motsvarande förmån, en gemensam jordbrukspolitik. Vi erkände därför att det fanns andra fördelar att dra från en inre marknad i Europeiska unionen, än endast den summa pengar som människor fick ur budgeten.
Detta har understötts eftersom vi inte enbart kan utvärdera fördelarna med Europeiska unionen på grundval av hur gemenskapens betalningsbalans ser ut. För ögonblicket har Tyskland ett stort överskott i sin handelsbalans gentemot övriga unionen - i närheten av 25 miljarder. Detta är helt i sin ordning! Jag missunnar inte Tyskland detta, landet åstadkom detta inom den inre marknaden genom effektivitet och hårt arbete. Holländarna har ett ännu högre överskott, någonstans kring 35 miljarder. En viss del av detta kan bero på Rotterdamfaktorn, men även om så är fallet, återstår ändå en vinst som inte skulle ha funnits och omöjligt kunde ha tillfallit den holländska marknaden om det inte varit för den inre marknaden. Den inre marknaden ger alltså fördelar åt holländarna och tyskarna. Irland tjänar på att ha ett överskott i sin handel med resten av gemenskapen, utom britterna. Vi är också nettoförmånstagare, och har det bästa av alla världar. Därför är jag inte för en snabb förändring! Allvarligt talat går vi alltför långt och behovet av nationella bidrag till den gemensamma jordbrukspolitiken är inte ett förnuftigt förslag. Det är definitivt återförstatligande.

Theonas
Herr ordförande! Under den minut som står till mitt förfogande skulle jag vilja göra tre korta kommentarer.
För det första, svarar de totala inkomsterna i budgeten mot dagens behov i unionen? Min åsikt är att de inte gör det. Betänkandet berör över huvud taget inte denna fråga.
För det andra, det rör sig här om en förvrängning av verkligheten: samtidigt som vi talar om system för egna medel, det vill säga system för att få in intäkterna till budgeten, sysselsätter man sig i betänkandet enbart med utgiftsdelen; det vill minska utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken, budgetutskottet omvandlas till jordbruksutskott och föreslår en omstrukturering av jordbrukspolitiken, och det kräver slutligen också en nationell finansiering av denna jordbrukspolitik. Från 70 procent av budgeten har jordbrukspolitiken fallit till 45 procent. Hur långt vill vi gå? Hur långt vill ni gå? Vi bör betänka att utan en gemensam jordbrukspolitik skulle Europeiska unionen inte existera i dag.
Min tredje och sista kommentar: vi måste någon gång sluta använda begreppet nettobidragsgivare. Vi måste acceptera att bidragen bestäms av den inre marknaden som helhet och inte bara av gemenskapsbudgeten.

Lukas
Herr ordförande! Detta betänkande är ett beundransvärt och mycket bra formulerat försök att lägga en slingrande linje mellan olika motsägande megaintressen, en slalombana skulle en skidåkare säga. Men det saknas en klar inriktning. För att åstadkomma någon sådan, borde betänkandet egentligen återförvisas till utskottet. Under loppet av denna diskussion betonas med all rätt alltid kravet på ekonomisk och social sammanhållning och solidaritet. Men solidaritet betyder också att alla stater hundraprocentigt bekänner sig till bekämpning av slöseri, korruption och misshushållning. Just när det gäller inkassering av intäkterna uppkommer det nämligen stora förluster i medlemsstaterna på grund av oegentligheter och bedrägerier. Det får inte bara vara ett mål för den kommande utformningen av systemet med egna medel att utforma intäktssystemet mer öppet, enklare och mera rationellt, utan det måste också vara ett mål att totalt sett minska belastningen för de europeiska skattebetalarna.
I detta sammanhang bör till exempel eventuella vinster från det europeiska systemet med centralbankerna inte som föreslagits flyta in i gemenskapens budget, utan i medlemsstaternas budget.

Bösch
Herr ordförande! Jag vill verkligen tacka föredraganden så hjärtligt för det som han har gjort på uppdrag av budgetutskottet och denna kammare. Kolleger! Jag har i dag litet grand fått en känsla av att man tycker att Haug hade gjort detta betänkande för sitt eget höga nöjes skull. Var och en av oss måste känna till att hon här har tagit på sig ett sisyfosarbete, och jag anser att hon har gjort det på ett beundransvärt och fantastiskt sätt. Vi kommer alla från skilda medlemsstater, och vi har i dag verkligen upplevt att var och en av oss kommer hit från en medlemsstat med särskilda intressen. Det har ju diskussionen utförligt visat på.
Haug har försökt, det läser jag i detta betänkande, att föreslå kort- och medelfristiga åtgärder. Hit hör diskussionen om den brittiska rabatten, hit hör naturligtvis också diskussionen om en samfinansiering av jordbruket, och till varje kollega som påstår att det skulle handla om en åternationalisering av jordbruksekonomin - det säger man ibland mot bättre vetande, det har diskuterats utförligt - vill jag säga att sådana saker naturligtvis bör föras på tal här.
Men Haug har också öppnat dörren till det som vi slutligen kommer att behöva på intäktssidan, nämligen europeiska intäkter i form av europeiska skatter. Först då kommer vi ifrån den oändliga debatten om vem som är den störste nettobetalaren, vem som är den störste nettomottagaren, och det är ju det allt handlar om just nu. Eftersom detta betänkande är logiskt och väl underbyggt och eftersom det kommit mycket nära den uppgift som vi gav, nämligen att formulera och dokumentera parlamentets ståndpunkt innan några beslut tas på Europeiska rådets nivå, vill jag uppmana alla att också stödja detta betänkande.
Det kommer inte att vara det sista betänkandet från budgetutskottet som ger oss problem. När vi kommer till budgetplanen kommer intressena kanske återigen att se annorlunda ut än de gör i dag, men vi bör se till att vi som Europaparlament förblir handlingsdugliga i fråga om budgeten. Det är vi i varje fall med detta betänkande, och därför bör vi också stödja det på torsdag.

Liikanen
Herr ordförande! Med betänkandet från Haug understryker Europaparlementet ännu en gång sitt politiska åtagande vad gäller gemenskapens egna medel. Trots att antalet parlamentariker närvarande i dag inte är så stort, måste jag säga att frågan fortfarande är av högsta politiska aktualitet i samtliga medlemsstater i förberedelserna inför toppmötet i Berlin.
Liksom sina företrädare, i synnerhet det berömda betänkandet från Langen 1994, kombinerar betänkandet från Haug kortsiktig realism och långsiktig vision. Jag är glad över att notera att samma svårigheter som vi mötte i kommissionen i utarbetandet av vår rapport också har påträffats i Europaparlamentet. Jag tackar Haug för denna balanserade kombination av dessa frågor: kortsiktig realism och långsiktig vision.
Betänkandet från Haug och kommissionens rapport om funktionen hos de egna medlen offentliggjord i oktober förra året är på samma våglängd gällande många frågor. Till exempel är man både i betänkandet och rapporten eniga om att det nuvarande systemet har tillhandahållit tillräckliga resurser för finansiering av gemenskapens utgifter, men även att den brister i genomblickbarhet, begriplighet och finansiell självständighet. Både i betänkandet och rapporten är man eniga om att idén om juste retour (rättvist återflöde) inte är i samklang med relationerna mellan EU och medlemsstaterna och missledande i flera avseenden. Både i betänkandet och rapporten noteras att momsresurserna innebär en rad problem vad gäller öppenhet och komplexitet, liksom möjligheten att ersätta momsresurserna med BNP-medel. Detta har ägnats mycket uppmärksamhet i den nuvarande diskussionen med medlemsländerna. Både betänkandet och rapporten erkänner den minskande betydelsen av de traditionella resurserna: det är nödvändigt att ta kostads- och intäktsaspekterna på deras inkassering i beaktande.
Slutligen, om vikten av BNP-medlen ökar - vilket kan visa sig bli möjligt under de kommande veckorna - kommer det att bli ännu mer nödvändigt att använda de senaste och mest trovärdiga BNP-beräkningarna som kan ta i beaktande alla aspekterna hos den svarta marknaden.
Vad gäller specifika nya egna medel avviker ståndpunkterna fortfarande betydligt. Dessa skillnader har också tagit sig uttryck i Europaparlamentet. Med tanke på den tunga processen för beslutsfattande inom området, krävs en större samstämmighet i åsikter innan ett initiativ kan ha någon möjlighet att lyckas. Intellektuellt sett är det mycket intressant, men politiskt sett finns inte många realistiska alternativ i dag.
Tidpunkten är viktig här. Det lyckade införandet av euron och de svåra förhandlingarna om harmoniseringen av vissa skatter i Europa kan saktas ner om för starka kopplingar görs till frågan om potentiella egna medel inom gemenskapen. Jag instämmer helt i att frågan om finansieringen av unionen måste ses som en integrerad del av tillnärmningsprocessen i unionen, att det måste måste röra sig framåt samtidigt. Jag tackar än en gång föredraganden för hennes utmärkta arbete.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Liikanen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Transportabel tryckutrustning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0094/99) av Camisón Asensio för utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om transportabla tryckbärande anordningar (KOM(96)0674 - C4-0679/98-97/0011(SYN)).

Camisón Asensio
Herr ordförande! Som vi så ofta har sagt när vi har debatterat denna mycket tekniska fråga är att vi står inför ett förslag till direktiv som i första hand har tagits fram för att avhjälpa de brister som finns i reglerna om tillverkning, transport, marknadsföring, nyttjande och underhåll av all tom transportabel tryckutrustning som stör den normala utvecklingen och som omfattas av bristande säkerhet vid transport och svårigheter med fri omsättning på den gemensamma marknaden. Vad man ville åstadkomma var alltså att avhjälpa nämnda brister, vilket jag tror att vi är på väg att lyckas med. Förslaget till direktiv är i alla fall öppet, vilket är betryggande för framtiden, eftersom förfarandet med återförvärv av eventuella framtida utvidgningar har inkluderats. En fråga som också kan lösas med presumtiva ändringar i Europeiska överenskommelsen om internationell transport av farligt gods på väg (ADR) och i bestämmelserna om internationell järnvägstransporter av farligt gods (RID).
I enlighet med den gemensamma ståndpunkt som har godkänts av rådet garanteras en ömsesidig besiktning samt oavhängighet för de organ som ålagts denna uppgift så att de blir effektiva och trovärdiga. De av parlamentet framlagda ändringsförslagen har till stor del godkänts av kommissionen och i allt väsentligt tagits med i rådets gemensamma ståndpunkt. Bland dessa finns det ändringsförslag där ordet " ifyllbar" från originaltexten utelämnas, vilket Ekonomiska och sociala kommittén också hade föreslagit, samt det ändringsförslag som begränsar antalet besiktningsorgan till två oberoende kategorier. I en av versionerna förekommer enbart " anmälda organ" , de så kallade typ A, samt " godkända organ" , de så kallade typ B. Kategori C som inte var tillräckligt oberoende har utelämnats enligt parlamentets önskan vid första behandlingen och i enlighet med det betänkande som har godkänts av utskottet för transport och turism. Nu är det klart att nämnda direktiv inte skall tillämpas på transportaba tryckbärande anordningar vid varutransporter mellan gemenskapen och tredje land. Det är bäst att vi godkänner detta eftersom det överensstämmer med gällande internationella avtal, även om vi vill påpeka att det är svårt att med säkerhet urskilja vilka instrument som används för den typen av transport. Enligt vår mening är det också bäst att vi accepterar att medlemsstaterna kan bemyndiga ett godkänt organ att ombesörja en serieproduktions överensstämmelse, ett organ som på något sätt är knuten till företaget, utan den i direktivet föreskrivna gemenskapsmärkningen.
Man kan även tänka sig en övergångsperiod. Vi anser att också detta är acceptabelt så länge som anstånd inte beviljas.
Andra smärre ändringar finns också. Några som rent av bara avser lingvistiska eller formella aspekter.
Generellt sett är därför vår inställning positiv till den gemensamma ståndpunkten och vissa förändringar tycker vi rent av är positiva. Jag tror dock att det är viktigt att än en gång påtala hur nödvändigt det är att förbättra även andra aspekter, men samtidigt måste vi vara medvetna om att effektiviteten och kvaliteten i regleringen av denna vanskliga sektor är beroende av ett precist, öppet och säkert regelverk i enlighet med Europeiska unionens rättsordning, och våra ändringsförslag går i den riktningen.
Sammanfattningsvis, kan man säga att den viktigaste frågan i det projekt som vi nu håller på att debattera har sin grund i det stora dilemmat mellan besiktningsorganens erfarenhet och oavhängighet. Detta är den stora debatten. Inför ett sådant dilemma är den bästa lösningen att åstadkomma skälig jämvikt mellan de båda ståndpunkterna, samtidigt som man förstärker den officiella kontrollen över ett visst beteende. Vi är övertygade om att vi med den gemensamma ståndpunkten och våra ändringsförslag som enhälligt har godkänts av utskottet för transport och turism verkligen kan uppnå denna skäliga jämvikt.

Aparicio Sánchez
Herr ordförande! För ett år sedan gjorde Camisón ett mycket gott arbete vid första behandlingen av detta opportuna förslag till direktiv, en uppfattning som också delades av parlamentet. Hans vision, som ökar säkerheten samtidigt som villkoren för den fria rörligheten inom ramen för tillverkning, nyttjande och transport av europeisk tryckutrustning förbättras, har bevarats i denna andra behandling. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har samma kriterier som utskottet för transport, samma kriterier som föredraganden inledningsvis stödde sig på, och kommer därför att rösta för de små, men viktiga ändringsförslag som finns i betänkandet och som redan summerats av föredraganden.
Inrättandet av en ekonomisk enhet baserad på den gemensamma marknaden har genom tiderna varit ett av Romfördragets mål, ett mål som vi hela tiden måste förbättra. Att avskaffa tekniska svårigheter för handeln med industriprodukter är därför en ständig skyldighet för parlamentet och kommissionen så länge som det är förenligt med våra högt ställda säkerhetskrav. Detta uppnår vi med nämnda betänkande. Fortfarande förstår jag faktiskt inte hur rådet kan motsätta sig en ratificering medlemsländerna emellan, samt ett offentliggörande av tidsbegränsning för tung transport på europeiska vägar under helger. Lyckligtvis har vi bara kvar tre månader av det tyska ordförandeskapet, därefter får vi förmoda att vi uppnår nämnda ratificering.
Vi tackar herr Camisón för ett väl genomfört arbete under de här två behandlingarna, och vi tackar kommissionen för ett utmärkt initiativ och för ett gott mottagande av parlamentets ändringsförslag.

Kinnock, Neil
Jag vill börja med att tacka utskottet för transport och turism och, i synnerhet, herr Camisón Asensio för den tid och de produktiva ansträngningar som han har ägnat denna fråga, inte bara denna gång, utan under den period som han har levt med detta betänkande - de senaste 18 månaderna eller mer. Resultatet av hans ansträngningar har blivit förbättringar av kommissionens förslag. Vi har erkänt detta på det mest praktiska sättet, genom att godta många av hans ändringsförslag till den första behandlingen. Åsynen av Jarzembowski gör mig alltid förvirrad. En sådan skönhet vid denna tid på dygnet!
Kommissionens ståndpunkt, som innefattar samtliga ändringsförslag som har godkänts av kommissionen - den gemensamma ståndpunkten - kommer att förbättra säkerheten hos transportabla tryckbärande anordningar, såsom gasbehållare eller tankar, kommer att tillåta deras fria rörlighet och användande och kommer att uppfylla dessa syften genom bestämmelser gällande, bland annat, gemensamma standardkrav för ny utrustning, kontroller av befintlig utrustning, regelbundna tester och relevant gemenskapsmärkning.
Låt mig kommentera de ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten som ges av det betänkanden som vi har under övervägande ikväll. Först av allt kan kommissionen godta ändringsförslag 2 eftersom det inför en obligatorisk anmälan till kommissionen om felaktig märkning.
Vi kan emellertid inte godta ändringsförslag 1. Skälet till detta är att en ny bedömning av en befintlig behållare av ett anmält organ endast är möjligt enligt villkoren i förslaget. Parlamentet kommer att veta att medlemsstaterna som kommer att använda denna bestämmelse är de som redan har stor erfarenhet av anmälda organ. De kommer endast att godkänna vissa specifika utsedda organ för bedömningsåtgärder. Under dessa omständigheter och med hänsyn tagen till det faktum att ett anmält organ kommer att ha bedömt denna typ av gemensamma normer i ett tidigare skede, är oanmälda besök av ett anmält organ inte nödvändiga.
Jag vill tacka tolkarna för det sätt på vilket de följde den passage som jag just har läst upp.
Eftersom ändringsförslag 4 är en konsekvens av ändringsförslag 1, är inte heller detta godtagbart. Kommissionen kan heller inte godta ändringsförslag 3 av en enkel och formell orsak - som jag vet att föredraganden förstår - att rapporten till rådet och Europaparlamentet om tillämpning av tekniska framsteg slås fast i kommissionens direktiv, som kommer att offentliggöras i Europeiska gemenskapens officiella tidning.
Jag hoppas att den ärade ledamoten accepterar att kommissionens skäl till att inte godkänna dessa få ändringsförslag helt och hållet är ett resultat av praktiska och procedurmässiga överväganden och inte principiella invändningar.
Jag vill tacka föredraganden och hans kolleger för deras mycket konstruktiva angreppssätt och önska lycka till med detta värdefulla stycke lagstiftning.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Kinnock.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Hamnar och intermodala terminaler
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0074/99) av Piecyk för utskottet för transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut nr 1692/96/EG, vad gäller kusthamnar, inlandshamnar och intermodala terminaler samt projekt nr 8 i bilaga III (KOM(97)0681 - C4-0151/98-97/0358(COD)).

Piecyk
Herr ordförande! Kanske behöver jag inte mina sju minuters talartid. Man kan ju också göra det litet kortare. Vi transportpolitiker försöker alltid att vara exakta, och inte spåra ur.
Då vi 1994 påbörjade arbetet med ett transeuropeiskt transportnät stod det ju från början klart att transeuropeiska nät inte skulle bli någon engångshandling, någon explosiv handling, ett beslut som sedan bara finns, utan det stod klart att det kommer att bli en process som pågår i flera år och också ständigt måste granskas. Därför lyder ju rubriken för rådets och parlamentets beslut från 1996 helt förnuftigt " Riktlinjer för uppbyggnaden av ett transeuropeiskt transportnät (TEN)" . I förlikningsförfarandet kunde rådet och parlamentet inte enas om - som vi som parlament då uttryckte oss - nödvändigheten av att ta med hamnar i TEN. Jag tror att var och en med relativt normalt förnuft inser att ett transportnät utan knutpunkter ju slutligen bara utgör en torso, men ingen har ju heller påstått att det bara finns normalt förstånd i rådet. Det skulle jag här inte våga säga.
Under förlikningsförfarandet avgav sedan kommissionen - ni, herr kommissionär - en förklaring att det snart skulle läggas fram ett förslag för kusthamnarna. Detta snart dröjde litet längre än vi normalt definierar det. Men resultatet blev ett, anser jag, mycket förnuftigt förslag om att kusthamnar, insjöhamnar och intermodala terminaler skall sammanfattas i ett förslag. Det är förnuftigt därför att alla tre ju slutligen utgör transportknutpunkter, och som sådana är de helt enkelt förutsättningar för att de olika transportsätten skall kunna förbindas med varandra. Härtill kommer att kusthamnar och knutpunkter i landets inre påverkar varandra ömsesidigt och är viktiga och betydande för utvecklingen av de intermodala transporterna.
Marknaden är avgörande för utvecklingen av kusthamnarna. Detta bestrids inte heller av oss och bör därför inte föra med sig någon snedvridning av konkurrensen när det gäller de europeiska kriterierna för kusthamnarna, när vi ställer upp kriterier för detta. Jag måste bara säga att när det gäller kriteriet för volym så tycks mig 1, 5 miljoner ton fraktvolym per år för ett europeiskt nät mer lämpligt än bara en miljon, som kommissionen föreslår, det skall gudarna veta. Men helt oförståelig blir kommissionen när det gäller specifikationer för kusthamnar. Där talar man mycket länge helt riktigt om hamninfrastruktur, men avslutningsvis sägs det i kommissionens förslag att infrastrukturåtgärder inte är berättigade till stöd. Det anser vi, det anser jag vara helt fel. Vi behåller vår gamla linje. Vi vill principiellt erkänna att hamninfrastruktur är berättigad till stöd, men detta gäller inte suprastrukturen, som är en annan sak.
För att det också skall stå klart vad som menas med infrastruktur, föreslås i mitt betänkande en grundläggande definition för infrastruktur. När allt kommer omkring har vi alla någon bild av stödet i huvudet, med allt vad som skulle kunna främjas. Men för att dessa fantasier skall hålla sig inom vissa gränser bör de kommande näten också innehålla en grundläggande definition för infrastruktur.
När det gäller insjöhamnarna är läget något annorlunda. Naturligtvis bör insjöhamnar, som kommissionen föreslår, vara utrustade med anläggningar för omlastning för de intermodala transporterna; det borde vara ett kriterium. Men de insjöhamnar, som bara lastar om massprodukter, bör åtminstone legitimera sig med 500 000 ton frakt. Detta kriterium inför vi i utskottet för transport och turism också extra i betänkandet.
Två punkter vill jag också gärna gå in på. Kommissionen ville ju också att järnvägarnas freeways skulle tas upp i TEN. Nu har parlamentet ju alltid stött kommissionen och även er personligen när det gäller freeways , herr kommissionär. Vi anser att det är nödvändigt för att vi skall kunna överföra mer frakt från vägarna till järnvägarna. Detta stöd fortsätter också. Men the freeways är med tanke på sin konstruktion en tjänst och inte någon infrastruktur. Därför anser utskottet och jag att de med tanke på systematiken - inte med tanke på saken i sig, där är vi fullständigt ense - inte hör till TEN, eftersom de alltså inte utgör någon infrastruktur.
Sedan har vi också det berömda projekt nr 8 av de 14 ändå så viktiga projekten från toppmötet i Essen. Herregud, de har granskats tusen gånger, dessa projekt, och kollats med tanke på sin mognad! Christophersen-gruppen har gjort stora ansträngningar, och sedan skall det ändå bli annorlunda! För rådet är det helt säkert ingenting att skryta med. Men jag tror att vi som parlament tillsammans med kommissionen av människokärlek skall dra en glömskans slöja över det och säga ja, men med en precisering, ty noga betraktat är projekt nr 8 ett projekt som består av flera enstaka projekt. Det bör vi också i morgon besluta om på så vis.
Nu återstår bara för mig att rikta ett tack till kollegerna i utskottet för samarbetet, ett tack också till kommissionens enheter, som vi har samarbetat med, och slutligen en uppmaning till rådet att före slutet av mandatperioden äntligen komma till skott, som man säger hemma hos oss, med en gemensam ståndpunkt, för att vi sedan skall kunna fortsätta med det i höst.
En sista punkt: Kommissionen överväger ju principiellt att vid revisionen av näten eventuellt lägga fram en vitbok. Det anser vi är fel. Artikel 21 i riktlinjerna säger att revideringen skall studeras tillsammans med förslag från kommissionen, och man skall inte så att säga börja att principiellt överväga det på nytt med hjälp av en vitbok. Därför förväntar vi oss att revideringen, när den sedan kommer, ger bra, nya, väl utarbetade förslag, men inte att allt så att säga åter skall börja från noll. Vi har egentligen arbetat alltför länge med näten för att detta skall få inträffa. Därför är det bra att det kompletterade förslaget nu ligger på bordet. Jag kan bara önska kommissionären lycka till vid utarbetandet och hoppas att vi under denna mandatperiod skall hinna komma fram till en gemensam ståndpunkt.

Sindal
Herr ordförande! Jag vill säga tack till min kollega Piecyk för ett bra betänkande och en resolution som är ett arv från vår resolution om transeuropeiska nät. Vi kom inte fram till hur hamnarna skulle ingå i masterplanen . Sedan dess har vi påvisat att bristande effektivitet och högre omkostnader både i inlandshamnarna och kusthamnarna, har bidragit till att begränsa sjöfarten. Rapporten om shortsea shipping visade detta. Vi har behandlat grönboken om hamnar, och vi har faktiskt kommit ganska långt i vår diskussion om hamnarna.
Det finns behov av utveckling överallt i Europa. Nu betonar vi i gemenskapen vissa prioriteringar och vissa hamnar. Det är viktigt att vi inte bara tittar på det funktionella, utan också på behovet av likartade förhållanden vad gäller byråkratin. Det är detta jag vill ta upp i dag. Det är en sak som är mycket irriterande för fartygen när de anlöper till hamnarna, dvs. skillnaderna i det sätt det mottas på, och det sätt på vilket hamnarna fungerar. Så jag vädjar till hamnarna i de medlemsstater som nu via de transeuropeiska nätens broderskap - om jag nu får uttrycka mig så - skall säkerställa en mer hållbar transport, att de följer det åtagande som det innebär att vara med i transportkedjan och i hela dess byråkrati. En annan fråga är att urvalet bör ske utifrån strategiska överväganden och inte bara utifrån regionala och lokala hänsyn. En hamn kan mycket väl ha en stor lokal betydelse, men den lever kanske inte upp till idén om ett transeuropeiskt nät. Så man bör nog begränsa den lokala expansionslusten när vi talar om utvecklingen av transeuropeiska nät.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det är tisdag kväll, det är tid för utskottet för transport och turism, alltså sätter vi åter igång med att arbeta.
Jag vill tacka föredraganden Piecyk så hjärtligt för hans betänkande. Han har också på ett utmärkt sätt tagit upp det som vi redan har berört under diskussionen om grönboken om kusthamnar. Han har tagit med parlamentets tankar i sitt betänkande och nått samstämmighet om vitboken och TEN-kompletteringen. Det är en mycket viktig uppgift så att man inte får två olika rättsakter och går olika vägar. Jag tror att det också är ett bevis för hur riktigt det var att vi 1996 var envisa och inte godkände kusthamnarna då, ty vi har med Piecyks betänkande en mycket exaktare och klarare definition av uppgifterna när det gäller att främja eller icke främja kust- och insjöhamnarna. Jag medger detta, herr kommissionär, och tackar också kommissionen för förslaget som har förbättrats i jämförelse med den ursprungliga texten. Såtillvida har vi närmat oss varandra.
Jag tror också att det är viktigt att vi har en förnuftig karta med europeiska kusthamnar, ty medborgarna har inte förstått att det fanns en karta med flygplatser, järnvägslinjer och vägar, men att hamnarna över huvud taget inte skulle finnas med. Jag delar Piecyks uppfattning att om man tar upp kusthamnarna på kartorna så betyder det inte att ingen annan hamn har en chans att få europeisk betydelse; den måste bara själv se till det. Det är väl den avgörande frågan.
Jag anser att det framför allt är bra att vi i Piecyks betänkande har en klar avgränsning mellan hamninfrastruktur och hamnsuprastruktur. En av våra centrala uppgifter är och förblir att undvika snedvridning av konkurrensen mellan kusthamnarna med hjälp av nationellt stöd eller också med hjälp av stöd från Sammanhållningsfonden eller strukturfonderna. För detta behövs en tydlig stomme: Vad är hamninfrastruktur, och vad är hamnsuprastruktur?
Herr Kinnock, jag hoppas att kommissionen kommer att hörsamma oss även när det gäller preciseringen av nr 8. Rådet talar alltid om projekten i Essen och Dublin, men vi har alltid förstått det på det viset att det är ett medbeslutande och inte något beslut från rådet: Det handlar ju om en lista med prioriterade projekt, om projekt, och inte om en lista med prioriterade allmänna åtaganden. Tyvärr var nr 8 ett allmänt åtagande. Vi preciserade det på grund av kommissionens sakliga förslag - vi är beredda att i nästa steg kanske komma fram till en gemensam, starkare, klar precisering. Men det är viktigt att vi tydligt vet vad som har prioritet, och inte inskränker oss till allmänna icke-bindande åtgärder.
Jag delar också föredraganden Piecyks uppfattning om att det inte bör ges ut någon vitbok om TEN; det betyder alltid två års diskussion, och alla som sitter här i kammaren och i rådet vet vad vi talar om. Vi behöver en kort rapport om erfarenheterna och en klar revidering. Det är vår uppgift och, herr kommissionär, den tjänsten borde ni göra oss.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Efter kollega Jarzembowski som här talade om tisdagskvällarna som transportkvällarna skulle jag kunna säga att det är påfallande i vilken stor utsträckning som vi transportmänniskor allesammans befinner oss på backbenches . Kanske, kommissionär Kinnock, om ni behåller detta ansvarsområde och vi övergår till medbeslutanderätt kunde vi alla flytta litet närmare politikens centrum och allesammans få en litet mer betydelsefull ställning.
Efter att ha sagt detta måste jag ändå börja med att också framföra mina komplimanger till kollega Piecyk och säga att det är påfallande hur bra vi har samarbetat här, och om hans företrädare Günther Topmann skulle ha fått se hur vi i god harmoni fått detta betänkande till stånd tror jag att han hade fått en hjärtförstoring.
Herr ordförande! Efter det som har sagts, och till vilket jag ansluter mig, skulle jag vilja belysa ytterligare en aspekt närmare. Hamnar är naturligtvis de viktigaste knutpunkterna vi har i de transeuropeiska nätverken. För därifrån utgår ju vår import och export till unionen i sin helhet. Det är inte bara historien som visar hamnarnas betydelse, utan det visas i lika hög grad av hur pass tillgängligt hamnarnas bakomliggande land är. Varför är till exempel Portos hamn något mindre starkt trafikerad än Rotterdams hamn? Därför att, trots det faktum att den ligger två eller tre dagars kortare färdväg från havet, transporterna därifrån till det bakomliggande landet är svårare eftersom infrastrukturen utifrån den hamnen ännu inte är tillräckligt stark. Det är en av anledningarna till att vi har skapat dessatranseuropeiska nätmed varandra och varför det är av yttersta vikt att det finns möjlighet till kombinerade transporter från hamnarna till det bakomliggande landet.
Därför vill jag också framföra mina komplimanger till föredraganden för att än en gång ha nämnt vattenvägar som är minst lika viktiga, kanalen från Elbe till Lübeck och kanalen från Twente till Mittelland som tillfogats via ändringsförslag i utskottet. Vi skulle uppskatta om även kommissionen skulle kunna betona hur viktiga dessa vattenvägar är.

Torres Marques
Herr ordförande! Jag skulle först vilja gratulera vår kollega Piecyk till det utmärkta och viktiga betänkande han har lagt fram. Jag kommer att, med tanke på den korta tid jag har till mitt förfogande, begränsa mitt inlägg till det prioriterade projekt nr 8, som handlar om länkarna mellan Portugal och Europa via Spanien.
Detta projekt som nu har presenterats kan anses vara en verklig revolution inom transportväsendet i Portugal. Det innehåller en helt ny filosofi som vi här i Europeiska unionen, speciellt i Europeiska unionen, alltid har förespråkat. Att den nuvarande ministern för social infrastruktur har varit ledamot i Europaparlamentet kanske inte är så långt ifrån den djupa förändring som sker vad gäller förslagen till gemenskapsprojekt i Portugal.
Det tidigare planerade projektet bestod av en motorväg från Lissabon till Valladolid, vilken också finns med bland de nya projekten, men det som har förändrats är, enligt min mening, filosofin. Det som nu beaktas är hamnarna och de intermodala transporterna, med järnvägs- och vägtransportlänkar som gör en god tillgänglighet till hamnarna för varor möjlig, och en god tillgänglighet till från hamnar till det inre Europa. Som Wijsenbeek sade är det verkligen en stor skillnad på infrastrukturen i hamnarna i Porto och Rotterdam.
Det vi således kommer att föreslå med detta projekt - och som jag anser är en verklig revolution av transportväsendet i mitt land, och som jag yrkar på att denna kammare och kommissionen godkänner -, gör det möjligt för Portugal att helt och hållet modernisera sitt transportsystem, skapa ett logistiskt nät och komplettera det genom att kombinera de olika transportslagen och modernisera tillgängligheten till Portugals hamnar. Detta betyder att vi kan inleda en ny utvecklingsfront, och vi anser alltså att detta projekt skall godkännas eftersom det har en avgörande betydelse för Europa och för Portugal.

Sisó Cruellas
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka föredragande Piecyk för ett som vanligt väl genomfört arbete.
Vi bör med tillfredsställelse godkänna kommissionens förslag eftersom det är både viktigt och brådskande att komplettera det förlikningsförfarande som hölls 1996 mellan Europaparlamentet och rådet och där man inte lyckades komma överens om hur hamnarna skulle integreras i TEN. Kommissionens förslag lades dock fram för sent, något som föredraganden redan har påtalat. Det aktuella förslaget hamnar nämligen litet i skymundan av förberedelserna av kommissionens betänkande om den grundläggande lägesgranskningen. I kommissionens förarbete, som man kan finna i förslaget till ändring, hänvisas hela tiden till nästkommande granskning som skall göras i enlighet med artikel 21 i beslutet 1692.
Å andra sidan anser jag att förslaget till granskning och kontinuerlig uppdatering av läget inte bör göras genom vitboken. Beträffande ändringsförslag 13, som hänvisar till förslag nr 8, kort sagt till förbindelselänkarna i kommissionens förslag " Intermodala terminaler Portugal/Spanien med övriga Europa" , där man inkluderar såväl Galicien (La Coruña)/Portugal (Lissabon) och den sydvästliga länken (Lissabon/Sevilla) som en tredje länk benämnd Irún/Portugal (Lissabon) och som inte har definierats vad gäller spanskt territorium, så tror jag att det är fråga om ett skrivfel eftersom det borde stå " Irún-Valladolid/Portugal (Lissabon)" . För att undvika missförstånd ber jag er därför att rätta till detta samtidigt som jag ber föredraganden om en förklaring vid omröstningen.

Baldarelli
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag måste säga att med detta förslag från kommissionen slutförs ett viktigt programarbete som hänför sig till de transeuropeiska näten, även om vi inte med den lösning som ges gör slut på debatten i denna fråga.
Jag är övertygad om, tvärtemot vissa ledamöter, att det är nödvändigt att starta en kraftfull debatt om det nya projektet för de transeuropeiska näten, en debatt som återtar den ursprungliga andan i Jacques Delors vitbok och som klarar att sätta igång stora innovationer, framför allt genom att koppla samman de planerade näten med utveckling av urbana och industriella områden. Jag är alltså för ett meddelande från kommissionen som kan öppna en mycket vid debatt med parlamentet och det europeiska samhället och inte bara är en lista över projekt som har förmedlats av de nationella regeringarna.
Vad beträffar det förslag vi diskuterar är jag i huvudsak positiv och tror att man på en punkt kan hitta en medelväg. Klassificeringen av hamnar på basis av godsvolymen kan enligt min uppfattning inte bara göras utifrån en årsvolym på en och en halv miljon ton, utan man måste titta på en vidare tidsrymd, åtminstone tre år.
Vad konkurrensfrågan beträffar anser jag att man måste fästa stor uppmärksamhet vid snedvridningen, men jag tror att strukturfondernas och Sammanhållningsfondens insatser är grundläggande vad beträffar både de strukturella ingreppen och de överstrukturella. I detta avseende tror jag att den granskning som kommissionen genomför av hamnarna är mycket nyttig med tanke på att det finns många icke Medelhavshamnar som ändå får del av de offentliga stöden, om än indirekt. Det krävs en mycket klar och precis analys både av icke Medelhavshamnar och Medelhavshamnar.
Jag anser att ur denna synpunkt konceptet om knutpunkter, konceptet om intermodalitet, tekniska framsteg, en intelligent utveckling av de sammankopplade näten skall stödjas. I detta fall tror jag att det är viktigt att beakta anslutningarna till järnvägsknutarna. Intermodaliteten är en betydelsefull punkt.

Mendes Bota
Herr ordförande! Av fyra prioriterade projekt för transeuropeiska transportnät som fastställdes av Europeiska rådet i Essen i december 1994, är tre under slutförande, sex kommer att genomföras fram till 2005 och fem befinner sig i ett stadium av stor osäkerhet vad gäller tidsplanen och kostnader och finansiering. Det är fallet med den multimodala länken från Portugal och Spanien till Europa.
1996, när den nya socialistiska regeringen kom till makten i Portugal, ändrades riktlinjerna, Madrid fördes in och unionen godkände i rådet i Dublin den nya multimodala filosofin, med vilken vi för övrigt är överens.
När två och ett halvt år har gått vet man dock inte vilka konkreta projekt för multimodala länkar från Portugal och Spanien, eller vilka ekonomiska och miljömässiga konsekvensutredningar, som har lagts fram i Bryssel, vilka kostnaderna är och hur de skall finansieras. Det är märkligt att samtidigt som man här ändrar beteckningen på projekt nr 8, och tar upp tre multimodala iberiska korridorer, har den portugisiska regeringen presenterat den nationella ekonomiska och sociala utvecklingsplanen 2000-2006 och nämner där fyra iberiska huvudkorridorer, nämligen: den galicisk-portugisiska korridoren, från Vigo till Lissabon; korridoren Irún-Portugal; Extremadurakorridoren från Lissabon till Madrid; och Medelhavskorridoren Lissabon-Faro-Huelva-Sevilla.
Var hamnar vi i slutändan? Blir det tre eller fyra korridorer? Vilken av texterna uttrycker den aktuella politiska viljan hos regeringen i Lissabon? Vilken av dem kommer att gälla i framtiden? Vi måste undvika ett sumpigt obestämbart klimat, av framsteg och tillbakagång och som kan skjuta upp unionens nödvändiga finansiering i det oändliga. Särskilt regioner som Algarve och Andalusien kan inte bara nöja sig med att finnas med på kartan, i praktiken har de länge stått utanför korridorerna till Europa. Järnvägen i södra Portugal är den sämsta i Europa, den behöver förbindas med Sevilla och med flygplatsen i Faro. Motorvägen mellan Lissabon och Algarve, den andra etappen av via do Infante och länken Ayamonte-Sevilla måste på kort sikt komplettera ett motorvägsnät efter europeiskt mönster. Man börjar hamna i passivitet och tvekan.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill börja med att be om ursäkt för att jag inte kommer att vara lika exakt och kortfattad som Piecyk, delvis på grund av att detta betänkande är komplicerat. Jag vill ge ett ärligt och så fullständigt svar som möjligt på det som har sagts eftersom detta handlar om viktiga frågor. Jag hoppas därför att parlamentet har överseende med att jag talar en aning längre än fem minuter. Jag anser också att Wijsenbeek, som alltid, har kommit med ett förträffligt förslag om att vi under dessa sena kvällssammanträden samlas tätt ihop, så att vi kan spara elektricitet genom att inte behöva förstärka våra röster så mycket och kanske kan vi, vid kvällens slut, förenas i litet gemensskapssång. Det skulle vara mycket bra.
Ibland känner jag mig ganska ensam, trots att, som Wijsenbeek säger, detta är ett fullsatt parlament jämfört med vad vi ibland är vana vid. Detta är ett vittnesmål om det mycket stora intresse som uttrycks i denna viktiga fråga.
Jag är glad över att parlamentet har tagit upp det förslag vi har fört fram och det finns ett generellt stöd i parlamentet för dess syfte, som är slutförandet av riktlinjerna för transporter inom det transeuropeiska nätet inklusive kusthamnar, inlandshamnar och terminaler för kombinerad trafik.
Herr Piecyk, föredraganden, måste känna att han åstadkommit något speciellt i utarbetandet av detta betänkande eftersom jag, efter våra gemensamma erfarenheter 1995 och 1996, alltid tänker på honom som den parlamentariska barnmorskan till riktlinjerna för transeuropeiska nät.
Det står klart för de ärade ledamöterna att utvecklingen av ett multimodalt transeuropeiskt transportnät skulle vara ofullständig om inte de huvudsakliga anslutningspunkterna fanns med. Detta är anledningen till, vilket många ledamöter i parlamentet känner till, att kommissionen, i enlighet med förfrågan från detta parlament, under medlingsförfarandet om riktlinjerna meddelade att vi skulle överlämna ett förslag om projekt för kusthamnsprojekt under 1997. Det är verkligen i enlighet med den totala drivkraften i vår politik i fråga om transeuropeiska nät som, på grund av uppgiften att utveckla verkliga nätverk, måste inrikta sig i högre grad på anslutningspunkter och tillgång till huvudpulsådror snarare än helt enkelt på de traditionella sträckningarna för infrastrukturen.
Jag är glad över att utskottet har stött kommissionens huvudprinciper och huvudmål. Ett antal ändringsförslag antagna av kommissionen kan godkännas antingen i sin helhet eller, åtminstone, i princip.
Innan jag gå in på de omfattande ändringsförslagen, vill jag kommentera ändringsförslag 1 - en fråga som har väckts flera gånger under loppet av denna debatt - som inför en redogörelse om att Europaparlamentet förväntar sig ett lagförslag om revideringen av riktlinjerna, snarare än den vitbok som kommissionen har tillkännagivit. Jag förstår denna synpunkt mycket väl. Emellertid måste det sägas att enligt artikel 21 i beslutet om riktlinjerna ombeds kommissionen att lägga fram en rapport och inte ett förslag till en ändring av lagen. Vi uppfyller därmed detta krav. Jag hoppas att parlamentet instämmer i att det är förnuftigt att utarbeta en rapport som en vitbok, avsiktligen för att ge detta parlament och andra en verklig möjlighet till en bredare debatt om politiken i fråga om det transeuropeiska nätet generellt, innan ett beslut slutligen fattas om ett nytt förslag. Parlamentet och den bredare gemenskapen har allt att vinna och absolut ingenting att förlora på detta angreppssätt, speciellt vad gäller ett verkligt deltagande i utvecklingen av en politik för vad som är en nödvändig strategi för Europeiska unionen.
Så snarare än att på något sätt vara undvikande genom att inte omedelbart lägga fram ett lagförslag, försöker vi, ärligt talat, att göra det motsatta och vara öppnare och mera allomfattande i det angreppssätt vi väljer för övervägandena om riktlinjerna för transeuropeiska nät, efter vår erfarenhet och efter utvecklingen av politiken under 4 år, då en omfattande utveckling har ägt rum.
Jag skall ta upp de övriga ändringsförslagen i tre huvudgrupper: de som berör " transeuropeiska godskorridorer" ; för det andra, de om kriterierna för besluten om vilka hamnar som skall innefattas; och för det tredje, de som handlar om vilka typer av infrastruktur, suprastruktur och investeringar i rullande materiel som kan godkännas.
Ändringsförslagen 2 och 7 handlar om " transeuropeiska godskorridorer" som, vilket Piecyk sade, har fått stöd av detta parlament som en metod för att göra tidiga framsteg i återupplivandet av järnvägsfrakter inom unionen. Denna revidering av riktlinjerna ger oss ytterligare medel att uppmuntra utvecklingen av godskorridorer genom att klargöra att investeringar i infrastrukturen för godskorridorer kommer att prioriteras. Detta är rimligt eftersom livskraften hos investeringar i infrastruktur naturligtvis beror på konkurrenskraftiga, inkomstskapande tjänster och konkurrenskraftiga tjänster kräver helt klart infrastruktur av hög kvalitet. Investeringar i infrastruktur kommer förvisso att bidra till att kunna erbjuda bättre tjänster. Men jag ansåg att det var hela syftet med investeringar i infrastruktur, under alla förhållanden.
Det ligger förvisso i linje med de ändringsförslag som parlamentet själv lade fram, och som vi godkände, om projekt för kombinerade transportprogram. Jag kan därför inte stödja ändringsförslagen 2 och 7 som har får till följd ett borttagande av alla hänvisningar till transeuropeiska godskorridorer. Jag skulle emellertid med glädje överväga en omformulering av bestämmelsen som inte direkt syftar på godskorridorer utan snarare på gränsöverskridande transeuropeiska järnvägskorridorer öppna för alla aktörer. Om detta skulle godkännas, hoppas jag att samtliga delar av detta parlament kan ge hänvisningen sitt stöd.
För att övergå till kriterierna för godkännandet av hamnar, godkänner kommissionen att en del av ändringsförslag 4 medger särskild behandling av hamnar i yttersta randområden. Ökningen av den lägsta tillåtna trafikvolym som föreskrivs i förslaget från 1 miljon till 1, 5 miljoner ton fraktgods skulle utesluta cirka 27 hamnar, i huvudsak i avlägsna delar av unionen. Vi kan därför inte stödja denna specifika punkt med tanke på bredden hos vårt åtagande och förvisso kraven i fördraget gällande funktionen hos strategin för det transeuropeiska nätet vad gäller att sammanbinda perifera regioner av unionen med de centrala delarna. Dessutom skulle föreskriften om att hamnarna måste vara sammanlänkade med vägarna inom det transeuropeiska nät, som upprättas i ändringsförslaget, få till följd en uteslutning av ett antal hamnar som för närvarande inte är sammanlänkade med det transeuropeiska nätet. På samma sätt skulle innefattandet av en tröskel för lägsta tillåtna fraktvolym för last i bulk i inlandshamnar som förutses i ändringsförslag 3 ändra det nuvarande angreppssättet som i huvudsak grundas på intermodala godstransporter. Dessa ändringsförslag kan därför inte godkännas i sin helhet. Jag hoppas att parlamentet erkänner att det finns praktiska skäl till att kommissionen intar denna ståndpunkt, samt skäl som hänger samman med viljan att åstadkomma en heltäckande bredd hos strategin för det transeuropeiska nätet när vi utvecklar det vidare.
Ändringsförslag 6 gör mera radikala förändringar i riktlinjernas kartor, genom att tillföra nya förbindelser och skapa nya hamnkategorier. Som jag är säker på att parlamentet inser, finns det, i själva verket, frågor som bör övervägas i den kommande generella revideringsprocessen. Följaktligen kan jag av detta skäl inte godkänna detta ändringsförslag.
Ändringsförslag 5 stramar i huvudsak upp definitioner och kan när som helst godkännas. Jag hyser tacksamhet mot Piecyk för att han har lagt fram detta ändringsförslag.
För att övergå till de olika typerna av stödberättigade investeringar, kan jag utan svårigheter instämma i argumentet att alla projekt av allmänt intresse, inklusive de som berör hamnar, i princip bör vara potentiellt berättigade till finansiering för transeuropeiska nät. Detta innebär en strykning av en restriktiv punkt i vårt förslag om icke-berättigande till finansiering av infrastruktur i fråga om hamnar. Finansiering av dessa infrastrukturer får - vilket Jarzembowski påpekade - givetvis inte snedvrida konkurrensen. Vad som emellertid skulle skapa verkliga problem är införandet av ett nytt system för hamnsuprastrukturer, eftersom skillnaden mellan suprastruktur och infrastruktur är långt ifrån klar. Vi skulle kunna öppna dörren för osäkerhet om stödberättigande, i synnerhet inom området för kombinerade transporter. Om unionen i sin vishet skulle utse Jarzembowski till att vara inspektör av transeuropeiska näts suprastrukturer i alla Europeiska unionens hamnar, skulle detta betyda att han utförde ett förtjänstfullt arbete, i gemenskapens tjänst. Det enda jag skulle beklaga vore hans långa frånvaro från detta parlament. Men om denna makt inte gavs Jarzembowski är jag inte säker på att jag kan godta någon definition som klart skiljer mellan suprastruktur och infrastruktur. Jag skall illustrera denna punkt genom att utveckla argumentationen ytterligare.
Tanken om att ge en detaljerad definition på en hamns infrastruktur i ändringsförslagen 8 och 9, trots att jag inser de goda avsikterna med att lägga fram det på detta sätt, har noggrant granskats av kommissionen. Vi har emellertid tvingats dra slusatsen att bestämmelsen om en detaljerad definition definitivt skulle innebära en risk för att relevanta egenskaper skulle falla bort. Vad gäller till exempel detta speciella ändringsförslag, skulle den föreslagna definitionen, trots att den är noggrant utarbetad, ändå missa angöringsplatser, kajväggar och lås - frågor av stort intresse för både kust- och inlandshamnar.
Som balans, och av praktiska skäl, föredrar jag därför att inte ha någon mera exakt och uttömmande definition av begreppet " hamninfrastruktur" i lagtexten. Jag betonar starkt inför detta parlament att det endast handlar om praktiska skäl som är direkt kopplade till kommissionens önskan om att åstadkomma effektiva insatser för utvecklingen av hamnar.
Slutligen, godkänner kommissionen i huvudsak ändringsförslag 13 som försöker beskriva mera exakt det särskilda projektet nr 8 i bilaga III, som det har hänvisats till vid flera tillfällen under debattens gång, även om riktigheten måste kontrolleras med de två berörda medlemsstaterna.
Sammanfattningsvis kan kommissionen inte stödja ändringsförslagen 1, 2, 3 delar av 4, 6, 7, det mesta av 8 och 9, och 11. Men vi kan godkänna ändringsförslagen 5, 10, 12, den första delen av ändringsförslag 8 och 9, och vi kan verkligen instämma i principerna för ändringsförslagen 13 och delar av 4.
Jag vill varmt tacka parlamentet för att ha fört detta förslag framåt och även genom att uttrycka min särskilda tacksamhet till utskottet för transport och turism och i synnerhet till föredraganden, Piecyk, för det förnämliga arbete som ännu en gång har utförts av honom och hans kolleger.

Jarzembowsky
Herr kommissionär! Jag vill bara erinra om att ni, när ni för fem år sedan blev kommissionär med ansvar för transporter, lovade att lyssna till parlamentet. Det som ni nu har bjudit oss på, nämligen att avslå alla förslag som vi lagt fram, är oerhört! Men vi kanske ses nästa år igen!

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag har en liknande, kort fråga. Kommissionären godkände inte ändringsförslagen för de särskilda inre vattenvägsförbindelserna med hamnar. Kan kommissionären åtminstone ge en försäkran till detta parlament om att han kommer att se med allvar på de inre vattenvägsförbindelserna med tanke på den betydelse hamnar har för vårt transeuropeiska nät?

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag kommer att hålla mig mycket kort, eftersom jag är medveten om det faktum att mitt första bidrag oundvikligen blev långt.
För det första instämmer jag till fullo med det påpekande som herr Wijsenbeek gör. Det är emellertid inte detta förslag som ligger inför parlamentet. Det är inte en allmän revidering av strategin för det transeuropeiska nätet. Jag ger honom min fasta försäkran om att exakt den punkt han tar upp kommer att vara en del av vårt förslag gällande den allmänna revideringen. Han behöver inte oroa sig över detta.
För det andra säger jag till herr Jarzembowski, som är anhängare av parlamentarismen liksom jag själv, att jag gjorde ett högtidligt åtagande - som jag respekterar i varje ögonblick under mitt arbete - att lyssna till parlamentet. Han inser emellertid, demokrat som han är, att det inte är det samma som att vara en gummistämpel som godtar allt vad parlamentet säger. Det betyder emellertid att jag är skyldig parlamentet min ärliga bedömning. Den får han alltid, vare sig han vill det eller inte. Lyckligtvis tycker han om det oftare än han tycker illa om det!

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Kinnock.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Järnvägar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0058/99 av Sarlis för utskottet för transport och turism om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar (KOM(1998)0480 - C4-0561/98-98/0265(SYN)); -A4-0059/99 av Swoboda för utskottet för transport och turism, omI.förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag (KOM(1998)0480 - C4-0562/98-98/0266(SYN)); II.om förslaget till rådets direktiv om tilldelning av järnvägsinfrastrukturkapacitet och uttag av infrastrukturavgifter och utfärdande av säkerhetsintyg (KOM(1998)0480 - C4-0563/98-98/0267(SYN)).
Sarlis
Herr ordförande, kolleger! I sin resolution av den 13 januari 1998 om vitboken om " En strategi för vitalisering av gemenskapens järnvägar" - ett arbete av kommissionär Kinnock - gav parlamentet sitt entusiastiska och konsekventa stöd till i stort sett alla linjer i kommissionens strategi. Men parlamentet gjorde också några viktiga markeringar. Bland annat uppmanades kommissionen att lägga fram förslag om att ge järnvägsföretagen rätt till fritt tillträde till järnvägsinfrastrukturen, förslag som skulle baseras på en ändring av artikel 10 i direktiv 91/440 om driften av internationella godstransporter på järnväg, och att samtidigt presentera följdåtgärder.
Jag bör säga att det nya förslaget från kommissionen, eller rättare sagt detta paket med tre förslag, av vilka ett avser ändringen av direktiv 91/440, faktiskt utgör ett steg i rätt riktning, men det är inte av särskilt stor betydelse. Det kanske viktigaste, som jag skulle vilja ta upp här, är att kommissionen i sitt förslag underlåter att lägga fram förslag om en gradvis utvidgning av avregleringen av järnvägstransporterna, vilket parlamentet, som jag nyss sade, föreslog i sin resolution av den 13 januari 1998. Denna underlåtenhet blir än mer iögonfallande av det faktum att frågan till viss del har gått i stå i rådets kretsar och att det tredje direktivet i det paket som kommissionen lade fram på det stora hela avser följåtgärder till en politik som leder till en partiell avreglering, som har föreslagits i vitboken och - framför allt - i parlamentets resolution från januari 1998.
Er föredragande lade följaktligen, i enlighet med vad jag har sagt och framför allt i enlighet med vad parlamentet i princip enhälligt beslöt i januari 1998, inför utskottet för transport och turism fram ändringsförslag 10, genom vilket järnvägsföretagen i gemenskapen ges tillträde och transiträttigheter till järnvägsinfrastrukturen i samtliga medlemsstater, då det gäller internationella godstransporter.
Denna rätt är i dag förbehållen de så kallade internationella organisationerna för järnvägsföretag och gäller inte för enskilda järnvägsföretag. Kolleger! Det finns ett direktiv från 1969 som uttryckligen föreskriver en gradvis avreglering av järnvägstransporterna i Europeiska unionen, dåvarande Europeiska gemenskapen, men det har ännu inte blivit genomfört. Med detta ändringsförslag, som med stor majoritet antogs av utskottet för transport och turism, sätter vi åter fart på processen mot en gradvis avreglering av järnvägstransporterna, en utvidgning av principen som gäller för godstransporterna.
Jag bör dessutom säga att en ny bestämmelse föreslås i ändringsförslag 6, genom vilken medlemsstaterna blir skyldiga att fullborda det rättsliga särskiljandet av järnvägsföretag och förvaltningen av järnvägsinfrastrukturen senast två år efter det att direktivet har trätt i kraft.
Avslutningsvis, rör det sig i övriga förslag som har föreslagits av mig och godkänts av utskottet för transport och turism om förbättringar av kommissionens förslag, till exempel ändringsförslag 5, i vilket det åter bekräftas att ansvaret för förvaltningen samt kontrollen av säkerhetssystemen fortfarande ligger på infrastrukturförvaltaren - i motsats till vad kommissionen har föreslagit.
För att avsluta, kära kolleger, skulle jag vilja betona tre saker. För det första, att de betänkanden som vi diskuterar här under den gemensamma debatten är harmoniserade och anpassade till varandra. För det andra, att det tyska ordförandeskapet har förklarat att det inom kort, före utgången av mars månad, kommer att ta ett initiativ till att driva på frågorna om järnvägarna. För det tredje, att detta utgör en viktig station i avregleringen av detta viktiga transportmedel i Europa. Jag hoppas att den samsyn som fanns i utskottet för transport och turism kommer att finnas även i morgon under omröstningen.

Swoboda
Herr ordförande! Herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Först vill jag hjärtligt tacka mina kolleger i utskottet där vi hade ett underbart samarbete, och i synnerhet kollegan Sarlis som jag har arbetat mycket bra tillsammans med. Jag vill också tacka medarbetarna från kommissionen som vi har fått mycket information och mött mycket förståelse från, även om sedan, vilket jag mycket beklagade - inte bara jag, utan hela utskottet beklagade det - en annan medarbetare från kommissionen avslutningsvis ansåg att inget av förslagen kan antas. Jag vet inte, herr kommissionär, vad ni kommer att säga; som demokrat måste jag naturligtvis acceptera det. Jag beklagar bara om man här helt enkelt skulle vifta undan samtliga ändringsförslag.
Herr kommissionär, jag delar helt er uppfattning, och ni har alltid uttalat som er åsikt att det europeiska järnvägsväsendet måste reformeras. Jag kan inte hålla med dem som anser - även om de politiskt står mig nära och kommer från fackföreningarna och andra områden - att man helst skulle låta saken bero, eller dem som anser att de svåra problemen för järnvägarna skulle ha orsakats av kommissionens förslag. Nej, den svåra situationen för järnvägarna har bland annat uppstått därför att man inom många järnvägsföretag har trott att man inte måste reformera sig, inte måste ändra någonting, man kan fortsätta att utveckla sina aktiviteter på det nationella planet. Det stämmer inte, och jag håller därför principiellt med om de idéer som kommissionären och kommissionen här har utvecklat.
Det är säkert riktigt att den svåra konkurrenssituationen mellan järnvägar och vägar ur min synpunkt är till nackdel för järnvägarna, och att det här måste göras en ändring. Jag har här också tagit hänsyn till en del saker. Jag förstår också här fackföreningarna och järnvägsföretagen, när de påpekar det.
Det talas mycket om privatisering och avreglering. Privatisering är det i det här sammanhanget över huvud taget inte tal om, det har inte föreslagits. Avreglering kan man säkert tala om till en viss grad. Jag skulle vilja säga något annat, så som vi har lagt fram förslagen: Det handlar om en europeisering av järnvägsväsendet. Inom flygtrafiken finns det en europeisering, hos alla företag finns det en europeisering, och det finns en gemensam marknad. Men många järnvägsföretag tror fortfarande att de kan utveckla sina program på nationell nivå, och sedan blir de förvånade när godstransporterna och sysselsättningen osv. går tillbaka. Det håller inte!
Därför anser jag liksom kollegan Sarlis, och mina förslag går också i den riktningen, att vi bör ta nästa steg till en avreglering eller europeisering särskilt där det finns en europeisk marknad och där också konkurrensen mellan järnvägen och vägen är särskilt stark, nämligen i fråga om de internationella godstransporterna, och det är detta som jag föreslår.
Därför instämmer jag helt i grundidén och kommissionens förslag att öppna marknaden. Huruvida järnvägsföretagen uppfattar det mer i form av ett samarbete eller som konkurrens, är sedan deras sak. Naturligtvis bör det inte uppstå några nya monopol. Det handlar om öppenheten i besluten och öppenhet i tilldelningen. Det handlar säkert också, utan att det bestäms här, om tekniska ramvillkor. Alltså måste det även på det tekniska området ske harmoniseringar. Och det handlar om lika konkurrensvillkor och om ärlighet, inte bara mellan vägar och järnvägar, utan också i fråga om dessa enskilda beslut, vad beträffar järnvägarna själva.
Nu kommer jag till en central punkt, som skiljer sig från kommissionens uppfattning. Detta gäller i synnerhet omfattningen av centraliserade eller decentraliserade bestämmelser. Jag tror att kommissionen i många fall har gjort ett mycket bra arbete. Förmodligen är det den föreslår detaljerat, det förnuftigaste. Men jag tror inte alltid att det är förnuftigt att kommissionen föreslår och vill genomföra det utan att medge passande flexibilitet för de nationella bestämmelserna. Därför har jag, och det skall nu verkligen inte tydas som någon ringaktning av det arbete som kommissionen har åstadkommit, strukit relativt mycket, inte därför att det var dåligt, utan därför att jag anser att det inte är kommissionens uppgift att bestämma det så i detalj, särskilt som jag är övertygad om att det inte finns någon som kan kontrollera det centralt. Jag anser att man bara skall besluta om sådana bestämmelser som är kontrollerbara, och inte om ett överflöd av bestämmelser som inte kan kontrolleras.
Vad beträffar principerna om ersättning är jag också ense med kommissionen: Principiellt bör man begära marginalkostnader. Men jag anser bara att de externa kostnaderna bör debiteras järnvägsväsendet först när de också är tillämpbara för vägtransporter i ungefär samma omfattning. Jag anser att det vore helt rimligt med en vinst som står i lämplig relation till kostnaderna och kunde beräknas, och att det också skulle kunna begäras högre kostnader för vissa särskilda investeringar. Jag har dock tagit bort de detaljerade bestämmelserna i detta sammanhang ur betänkandet.
Nu till de godkända sökandenas centrala punkt. Jag har personligen ingenting emot kommissionens koncept vad beträffar dessa tillåtna förslagsställare. Men jag har gjort en inskränkning som jag anser är viktig, för att det skall bli godtagbart, och för att vi också verkligen skall koncentrera oss på det som är nödvändigt. Varje land skall även i fortsättningen kunna reglera sitt ansvarsområde som det vill. Men alla europeiska medlemsstater måste notera och acceptera att alla europeiska järnvägsföretag är godkända sökande när det gäller de gränsöverskridande godstransporterna, dvs. de har möjlighet att här tilldelas kapacitet. Det verkar för mig vara det väsentliga. Om vi i morgon i parlamentet fattar detta beslut, så är det, tror jag, en helt avgörande milstolpe i utvecklingen mot ett europeiskt järnvägsväsende. Denna konkurrens finns när det gäller de gränsöverskridande godstransporterna; där är den väsentlig, och där måste järnvägarna anstränga sig. Ty när det gäller allt det som kommissionen helt riktigt föreslår, hoppas jag att vi här också fattar ett beslut, till exempel om " Eurovignette" , även i samband med Schweiz-paketet, och om en rättvis kostnadsfördelning mellan järnvägar och vägar. Det är absolut nödvändigt att även järnvägen visar sin reformvillighet och reformerar sig i den andan. Därför hoppas jag, herr kommissionär, att ni kan godta några av dessa förslag och att detta paket bidrar till att vi äntligen också får ett europeiskt järnvägsväsende.

Wibe
Herr ordförande! Från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har vi antagit ett antal ändringsförslag som alla innebär att vi tar bort en del överflödiga detaljregleringar. Man skall allmänt vara mycket försiktig med en alltför detaljerad reglering, i detta fall t.ex. av avgifter, tidsfrister och liknande. Det kan lätt bli så att de vinster man gör i form av ökad effektivitet äts upp av ökade administrativa kostnader.
Personligen hade jag gärna sett att vi hade gått ännu längre och rensat bort ännu fler regleringar. Jag tror inte att man kan tvinga fram en ökad effektivitet med mycket detaljerade direktiv från Bryssel. Det är t.ex. enligt min mening helt onödigt att vi i ett direktiv skall fastställa exakt datum då samtliga järnvägsföretag i unionen skall ändra sina tidtabeller. Det är också enligt min mening onödigt att kräva separat ekonomisk redovisning för gods- och persontrafiken för alla företag. Båda dessa förslag kan lätt ställa till stora problem, speciellt för små företag som vill in på marknaden, medan de stora och gamla monopolen klarar av dem lätt. Förslagen kan således verka tvärtemot sitt syfte och utgöra ett hinder för ökad konkurrens.
Personligen tror jag att det hade varit klokare att vi i stället för denna mängd av detaljregleringar hade väntat tills vi har sett den långsiktiga effekten av de riktigt grundläggande järnvägsdirektiven som rådet antog 1991 och 1995, och som innebar att principen om ökad konkurrens stadfästes inom järnvägstrafikens område.

Sindal
Herr ordförande! Dessa ändringar i befintliga direktiv och antagande av ett nytt direktiv om tilldelning av kapacitet och medel, gör ju egentligen på ett definitivt sätt upp med nationella monopol och ger konkurrensen möjligheter. Eller är det så? Som min kollega Wibe precis varit inne på, finns det problem. Det är långt mellan beslut och förverkligande. Hänsynen till den offentliga servicen och de sociala åtagandena, gör följdverkningarna svåra för många. Många länder och regioner är oroliga, och detta kanske med rätta. Det skall vi vara uppmärksamma på. Men det finns en möjlighet att järnvägen får uppleva en renässans, och det är detta vi skall gå efter. Det är det som är målet. Målet är att se till att järnvägen får en lämplig andel av alla transporter. Och på samma sätt som hamnarna ingår järnvägarna också i transportkedjan, och har därmed åtagit sig att utveckla en hållbar transport.
Problemen i denna process måste vi lösa tillsammans med medborgarna. I eftermiddags diskuterade vi offentlig service, konkurrens och statligt stöd med kommissionär van Miert i en arbetsgrupp, och det är ganska intressant att se hur sakerna utvecklar sig i Europa. Jag tror att vi måste vara uppmärksamma på att denna reglering eller denna marknadsutveckling inte kommer av sig själv. Vi är tvingade att stimulera den på det ena eller andra sättet. Om det blir detaljstyrning eller inte, som Wibe var inne på, det kan jag inte svara på vid nuvarande tidpunkt, men vi måste, om vi vill främja järnvägen, arbeta seriöst med detta. Parlamentet skall också berätta för rådet och medlemsstaterna, att om man vill uppnå detta, så måste man också agera. Det har sagt mycket om järnvägen under de senaste tio åren, men det har inte varit till mycket hjälp. Det måste alltså till beslut. Marknaden reglerar inte denna situation automatiskt.

Jarzembowski
Herr ordförande! Kära kolleger, kära kommissionär! Vi får se vad ni i dag säger om förslagen från kollegerna Sarlis och Swoboda. Enligt mina egna målsättningar är det som de båda kräver egentligen inte tillräckligt slagkraftigt. För ett år sedan krävde vi en progressiv avreglering som tog hänsyn till de sociala marginella villkoren, men ändå var tydlig. Trots detta röstar jag för båda betänkandena. De utgör en balanserad blandning från kammaren, och jag hoppas, herr kommissionär, att ni den här gången är litet mer generös och godkänner förslaget.
Låt mig gå in på ett par punkter. Jag anser att det inte går an att vi finner oss i att järnvägen förfaller på grund av er medvetna politik att inte tillämpa den europeiska rätten. Direktiv 91/440 om särskiljande av infrastruktur och förvaltning skall sedan 1986 tillämpas av alla medlemsstater. Några vägrar helt enkelt att göra det. Om nu de båda kollegerna i dessa betänkanden kräver att man under de närmaste åren skall påskynda denna målsättning, hoppas jag att åtminstone ni, herr kommissionär, stöder det. I värsta fall måste vi komma med klagomål. Ty endast om man skiljer infrastruktur och förvaltning åt, kan man uppnå ett effektivt utnyttjande av infrastrukturen även från andra järnvägsföretags sida, och vi vill ha ett effektivt utnyttjande av järnvägsnätet, vi vill inte att vissa länder skall bygga upp murar och inte släppa igenom någon. Därför behöver vi ha ett klart särskiljande av infrastruktur och förvaltning, vi behöver klara rättigheter när det gäller tillgången, som de båda kollegerna krävt, utvidgade rättigheter när det gäller tillgången, ja, försiktiga men tydliga förbättringar, och för det tredje behöver vi enhetliga bestämmelser när det gäller avgifterna för infrastrukturen.
Kollega Swoboda, i ert ställe skulle jag helst inte ha använt begreppet marginella sociala kostnader. Efter utfrågningen i utskottet bör vi inte inlåta oss på det. Jag delar för övrigt er uppfattning att, om man till att börja med betraktar kostnaderna för infrastrukturen - byggnad och underhållskostnader - så säger man att de externa kostnaderna bara får höjas om de andra transportmedlen också måste bära dem. Ty likaså skulle jag vilja att järnvägen med hjälp av förnuftiga, inte alltför höga avgifter för infrastrukturen skall ha en ytterligare chans i konkurrensen med de andra transportmedlen.
Men jag anser också att man då måste säga att det inte spelar någon roll hur högt eller lågt man sätter avgifterna för infrastrukturen, utan de måste höjas i alla medlemsstater. Det får inte vara så att några medlemsstater säger att under de närmaste två åren höjer vi tills vidare inga infrastrukturavgifter, eller vi höjer dem inte på vissa sträckor. Där krävs det också av kommissionen att den åstadkommer rättvisa. I denna svåra tvist mellan rådet, parlamentet och kommissionen när det gäller att öppna järnvägarna, för att de skall bli kundvänliga och effektiva, står vi på er sida - jag hoppas ni står på vår sida!

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag vill även den här gången framföra mina komplimanger till de båda föredragandena. Mycket riktigt, såsom Jarzembowski med rätta säger: Det finns här ett brett samförstånd mellan de olika grupperna, men vad det beträffar har det också funnits tider då vi verkligen korsat klingor just i fråga om järnvägarna. Men låt oss ändå tillsammans konstatera ett antal saker. Vi är inte på långt när på det ställe där vi borde vara i fråga om järnvägarna. Andelen godstransporter via järnväg fortsätter att minska. Det är således i motsats till det som vi egentligen skulle vilja.
Wibe har under tiden lämnat kammaren, men som föredragande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik pekade han på att det egentligen inte var nödvändigt att åtskilja användning av infrastruktur och verkliga transportoperationer. Där håller jag absolut inte med honom. Hur skall vi nu kunna tillåta enskilda järnvägsföretag på spåret om vi inte tillämpar just denna åtskillnad? Jag tror att kommissionen också måste insistera särskilt på detta och hålla fast vid det.
Det är också av det skälet, och inte så mycket för att det nu skulle göra så mycket, men desto mer som en signal som vår grupp har velat hålla fast vid ett ändringsförslag där vi vill ha en åtskillnad mellan infrastrukturanvändning och användning av materiel inom ett år och inte först om två år. Varför säger vi det? Eftersom järnvägarna har haft tid på sig ända sedan direktiv 91/440. Det var för åtta år sedan, herr ordförande. De har fortfarande inte gjort allt det som kommissionen vill att järnvägarna skall göra. Vi skulle således också gärna vilja höra av kommissionären hur långt man har kommit nu och vilka bolag som fortfarande inte har gjort det och vilka orsakerna till detta är. Och då skall det också handla om en riktig åtskillnad och inte som mellan SNCF och VFF, till namnet men inte i praktiken.

Hyland
Jag välkomnar detta betänkande om behovet av en uppgradering av Europeiska unionens järnvägssystem, liksom av att garantera den effektivaste användningen av järnvägsinfrastrukturen för att möta konsumenternas behov. Detta är ett ganska lägligt betänkande sett ur irländskt perspektiv. Så sent som förra veckan tillkännagav den irländska regeringen en tudelad strategi innefattande beviljandet av 430 miljoner för förbättringar av säkerhetsstandarden hos järnvägar, vid sidan av en utvidgning av pendelstågstjänsterna i Irland. Som ett resultat av denna investering, som jag stöder full ut, kommer nätverket för pendeltåg att öka sin kapacitet med över 60 procent. Som ledamot av Europaparlementet för valkretsen Leinster, är det goda nyheter eftersom sådana städer såsom Naas, Newbridge, Kilculle, Wicklow, Athy, Arklow, Kildare och Monasterevin samtliga inom en nära samtid måste garantera den nödvändiga ekonomin för en uppgradering av driften av deras respektive järnvägar.
Medan uppgraderingen av järnvägsinfrastrukturen är av avgörande betydelse, måste samma omsorg ägnas åt kvaliteten hos tjänsterna, och det irländska järnvägsföretaget Iarnród Éireann måste, enligt min mening, ta sig an uppgiften. Den legitima begäran av folket i Monasterevin, om en återöppning av deras tågstation och av folket i Portlaoise om en förbättring av tjänsterna är fullt berättigad. Problemet med överfulla pendeltåg kommer också att underlättas av införandet av flera passagerarvagnar, och plattformerna kommer också att förlängas.

Moreau
Herr ordförande! Med betänkandena från Sarlis och Swoboda ställs Europaparlamentet inför ett ställningstagande med stora konsekvenser för järnvägstransportens framtid. Kommissionens direktiv - och i förlängningen de två betänkandena - är en del av en avregleringslogik genom att det öppnar den internationella varutransporten för konkurrens.
Sarlis betänkande går t.o.m. bortom kommissionens direktiv, som inte förespråkar avreglering, genom att bl.a. föreslå att artikel 10 i direktiv 91/440 skall ändras. På järnvägsområdet kan vi inte godkänna dogmen om avreglering som ett enda sätt för nystart. Tvärtom utgör det tråkiga resultatet av avregleringen av den brittiska järnvägen ett verkligt motexempel. Å andra sidan skulle höghastighetstågen som har möjliggjort en oemotsäglig utveckling av järnvägen aldrig ha sett dagens ljus i ett avreglerat system. Detsamma gäller den första godskorridoren som inrättades på grundval av samarbete mellan offentliga myndigheter.
Jag skulle vilja komma tillbaka till två punkter. För det första ändringen av begreppet godkänd sökande, som tillåter alla personer, juridiska eller fysiska, att reservera kapacitet på nätet. Det finns en stor risk för att det leder till en anarkisk avreglering och ett ökat antal nya aktörer. Järnvägsföretagen skulle på så sätt förpassas till att tillhandahålla tjänster som innebär att ansvara för tågdriften. Detta system kan bara leda till en sållning av de mest lönsamma sektorerna, där man låter järnvägsföretagen ta hand om personalen, underhåll av materiel och de minst lönsamma sektorerna. En enda frihet tillåts därför, nämligen att göra det möjligt för företag som inte alls är engagerade i järnvägssektorn att dra störst nytta av vinsterna utan att garantera villkoren för utveckling i denna sektor. Transportutskottets nyans som ger medlemsstaterna möjlighet att ha godkända sökande är en illusorisk försiktighetsåtgärd, eftersom en viss icke godkänd sökande i ett givet land kommer att tvinga sig på andra.
Min andra punkt gäller konkurrensen. Järnvägstransporten utsätts för konkurrens, och vilken konkurrens sedan: den från vägtransporter som gynnas genom sin begränsade användning av infrastrukturen och den mycket låga nivån på de sociala villkoren. Inget görs för att åtgärda denna snedvridning av konkurrensen som kostar så mycket för miljön, för det sociala området och säkerheten. Det är konkurrensen inom själva järnvägssektorn som Sarlis och Swobodas betänkanden förespråkar, vilket inte förekommer i något land, och det riskerar att skada de framsteg som har gjorts, bl.a. med tanke på järnvägsinfrastrukturens särdrag, jämfört med vägarna eller flygsektorn.
Europeiska unionens järnvägsanställda har i fackföreningar och Europeiska fackliga samorganisationen (EFS) genom en omfattande europeisk strejkdag, uttryckt sitt motstånd mot att järnvägen avregleras. I rådet är regeringarnas meningar delade: vissa, däribland Frankrike, är motståndare, andra anser att det inte finns anledning att påtvinga länder avreglering om de inte vill ha någon. Det är anledningen till att jag i morgon, innan omröstningen inleds, kommer att begära att dessa två betänkanden återförvisas till utskottet, för att Europaparlamentet inte skall fatta ett så allvarligt beslut alltför förhastat.
Europaparlamentet måste skjuta upp förslagen till avreglering och snarare ta fram åtgärder för att uppmuntra till utveckling och modernisering av järnvägssektorn, och dess uppgift som offentlig service, och för att utveckla samarbetet och den sociala harmoniseringen på en hög nivå.

Lagendijk
Herr ordförande! Om kommissionens förslag, även om det är alldeles för detaljerat, och om förslagen från kollegerna Sarlis och Swoboda kan jag fatta mig kort. Vi kan finna oss i detta. I diskussionerna, i synnerhet utanför parlamentet, förutsätts ofta att De gröna förmodligen kommer att vara emot liksom våra kamrater till vänster. Det är ett stort missförstånd. De gröna är för en tillväxt av godstransporterna via järnväg och De gröna är för rättvis konkurrens och mot monopol, oavsett om det är privat- eller statsmonopol. Därför är vi också för att bryta upp nationella monopol i fråga om förvaltning av infrastruktur. Därför är vi för tydliga administrativa och ekonomiska strukturer för att administrera infrastrukturen och tillhandahålla tjänster. Därför är vi för att olika seriösa företag får tillträde, och att detta övervakas av ett oberoende organ. Jag vill också säga detta till Moreau: Det är något annat än en sorts avreglering eller privatisering i vilda västern-stil. Det är i våra ögon ett stegvist, försiktigt, men mycket fast beslutet försök att äntligen ge godstransporten via järnväg en framtid. Vi vet alla att järnvägens andel har gått tillbaka under de gångna åren. Denna trend måste vändas, och därför är dessa förslag - tror jag - en god början.

Escolá Hernando
Herr ordförande! Europas järnvägar är i stort behov av genomgripande reformer, en avreglering bör ske utan att man för den skull riskerar den offentliga servicekaraktären.
Förslaget om att stoppa monopolet och särskilja förvaltningen av infrastrukturen och järnvägsdriften är intressant, men hur skall vi gå tillväga för att garantera ett perfekt underhåll av de linjer som ekonomiskt sett är mindre lönsamma men som socialt sett är nödvändiga? Vi får inte glömma bort att järnvägen är strategiskt viktig för utvecklingen i många områden, och jag skall här ge er ett exempel på detta. Rörligheten vid den enda internationella passagen i de centrala Pyrenéerna, via Canfranc, är begränsad eftersom en bro på den franska sidan sjönk och ännu har man inte reparerat den. Detta hände för 30 år sedan. Förklaringen är mycket enkel, linjen var inte ekonomiskt lönsam för det statliga företag som hade hand om driften. Resultatet är att linjen i dag är stängd och det finns ingen möjlighet för andra mera effektiva företag att nyttja den. Infrastrukturens förfall förhindrar med andra ord en avreglering.
Ärade kolleger, detta betyder att vi måste finna andra sätt att garantera järnvägens underhåll, oberoende av nyttjande och aktuell lönsamhet, annars kommer en avreglering bara att medföra minskad service, särskild i de mindre utvecklade regionerna i Europa.

Van Dam
Herr ordförande, herr kommissionär! Järnvägarna inom Europeiska unionen är inne i en svår period. Följderna av deras förflutna som statliga företag och de föränderliga marknadsförhållandena är två aspekter som över huvud taget inte går att förena. Rörelsevinsterna är undermåliga, såväl i fråga om prestationer som ekonomiskt. Det är absolut nödvändigt att det kommer en förändring till stånd här, både med tanke på användarna och vår boendemiljö. Järnvägens fördelar som en tämligen ren transportkategori med stor kapacitet måste vi utnyttja. Erfarenheten visar att järnvägarna inte är i stånd till detta själva. Därför behövs politisk stimulans i fråga om marknadsinriktat tänkande. Avreglering av sektorn kan få en ny vind att blåsa genom de dammiga kontoren.
Det är dock framför allt det finansiella tillstånd som de nuvarande tillhandahållarna av tjänster befinner sig i som för närvarande inte tillåter fullständigt fritt tillträde till järnvägsmarknaden. Förslaget om att tills vidare, stegvis och under övervakning, bara involvera den internationella godstrafiken i detta är därför riktigt. För att få ett gott resultat för samhället måste medlemsstaternas förvaltningar styra utförandet av planerna. De måste också övervaka att en effektiv organisatorisk uppdelning av tjänsterna inom järnvägsbolagen äger rum.
Slutligen avgifterna för infrastrukturen. Även inom järnvägstransporterna måste alla faktiska kostnader allokeras. Vi måste sträva efter lika konkurrensvillkor. Med tanke på de fördelar detta transportsätt erbjuder får vi inte förlora dess konkurrensställning ur sikte.
Herr ordförande! En rejäl påstötning är nödvändig för järnvägarna. Dessa betänkanden erbjuder en god stimulans till detta.

Simpson
Herr ordförande! Först av allt skall jag motstå frestelsen att räkna upp alla stationer på västkustens huvudlinje i min valkrets och även på trans-Pennine-linjen. Men jag noterar att Hyland har gått.
Först av allt, å min grupps vägnar, vill jag tacka Pavlos Sarlis och Hannes Swoboda för deras arbete inom detta mycket viktiga område. Det har nu under en längre tid nu varit en prioriterad fråga för min grupp att återuppliva järnvägarna inom Europeiska unionen. Vi har även insett att de åtgärder som måste vidtas för att kunna tillåta vår järnvägsindustri att överleva måste vara radikala i sitt angreppssätt, innovativa i sin tanke och modiga i sina åtgärder.
Den serie problem som järnvägsindustrin står inför kan inte underskattas. I en tid då den totala transportmarknaden växer finner vi att järnvägarnas andel av denna marknad har minskat till inte mer än 6 procent av passagerarsektorn - och 16 procent av godssektorn. Enkelt uttryckt befinner sig järnvägssektorn inom EU i en så farlig situation att vi måste ifrågasätta om internationella passagerartjänster eller frakttjänster kommer att existera om 15 år. Därför, om jag får använda en medicinsk liknelse här, har vi en mycket sjuk patient som behöver omfattande vård, och jag anser att våra två föredragande, tillsammans med kommissionen, har givit oss medicinen för att göra våra järnvägar friska och sunda inför nästa århundrade.
Det finns vissa inom järnvägsindustrin, och förvisso, vissa i detta parlament, som anser att vi kan fortsätta med ett system som bygger på gamla arbetsmetoder, som endast fungerar inom ett nationellt nät som bygger på 30-talets ideal.
Min grupp anser att det nuvarande tillståndet inte är ett alternativ i detta fall, och att de som anser att så är fallet, kommer att bidra till våra järnvägars död. Om vi skall garantera att järnvägar har en framtid vid sidan av pendeltjänster, i synnerhet för godstransporter, då måste vi vidta de åtgärder som har beskrivits för oss av våra föredragande. Järnvägen kan inte tävla inom godssektorn med långtradare om den tjänst den har att erbjuda kräver 67 timmar för att färdas 850 kilometer i jämförelse med 13 timmar med långtradare.
Min grupp inser att det finns oro bland järnvägsanställda - trots allt föreslår vi en förskjutning av tyngdpunkten som är mycket radikal. Detta är varför vi har stött en mera försiktig metod för införandet av frihandelsregler inom andra områden än fraktsidan, kombinerat med sociala trygghetsåtgärder, och med en skyldighet att ge hög prioritet åt tillhandahållandet av tjänster till allmänheten.
Vi har i dag ett tillfälle att lägga grunden för en ny tidsålder för järnvägen i det nya millenniet. Min grupp välkomnar detta tillfälle och stöder kommissionen och våra föredragande i deras ansträngningar för att garantera en framtid för Europas järnvägar.

McIntosh
Herr ordförande! Det är mig stort nöje att välkomna de förslag från kommissionen som presenteras för oss denna afton i syfte att avreglera Europas järnvägar och öppna marknaderna för ökad konkurrens. Jag vill ta detta tillfälle i akt för att tacka båda de föredragande för det utomordentligt hårda arbete som de har lagt ned i vart och ett av betänkandena.
Det ger mig i synnerhet glädje att, i närvaron av den brittiske kommissionären här ikväll, ge ett erkännande åt ett historiskt ögonblick i vilket kommissionen har hunnit ikapp Storbritannien; eftersom Storbritannien är det första landet att avreglera sitt järnvägsnät, vilket då var ett modigt steg som ställde i utsikt dessa förslag från kommissionen, och fick, enligt mening, mycket positiva resultat: ett ökat antal passagerare som färdades med tåg, mera gods som fraktas med tåg och därmed inte längs vägarna, vilket innebär stora säkerhetsmässiga vinster.
Huvudförslagen i kommissionens förslag och i Sarlis och Swobodas betänkanden, och de tre huvudsakliga utvecklingsområdena, är mycket välkomna: större genomblickbarhet, ett skiljande på bestämmelserna för järnvägsinfrastrukturen och för transportverksamheten; av redovisningsskäl, en indelning av järnvägsinfrastrukturen, passagerar- och fraktverksamheten i separata affärsenheter; en utvidgning av gemenskapens nuvarande ordning för tillståndsgivning till internationella aktörer inom alla järnvägssektorer, både inhemska och internationella, över hela Europeiska unionen; att göra avgifterna för utnyttjande och tilldelningar av järnvägsspår grundade på principer om hur avgifter skall bestämmas och vilka villkor som bör gälla för tilldelningar av järnvägsspår.
Jag välkomnar dessa förslag och utvecklingen mot en avreglering av järnvägssektorn. Detta är dock blygsamma steg. Vi anser att vi borde ha avancerat mycket längre för att öppna den europeiska marknaden för alla slag av internationella frakter. Utmaningen består i att förvandla detta till en verklig inre marknad för europeisk järnväg. Mer behöver göras, speciellt vad gäller tillståndssystemet, vilket kräver att operatörer samarbetar inom vissa gemensamma arrangemang för nätverk, samt att frågan om marginalkostnadsprissättningen får en lösning.

Sainjon
Herr ordförande! Kommissionen föreslår oss ett paket med direktiv som syftar till att modernisera järnvägssektorn, men den stöder sig på ett felaktigt påstående, enligt vilket konkurrensen när det gäller samverkan mellan olika transportslag är det enda sättet att utveckla gemenskapens järnvägar. ARE-gruppens franska ledamöter motsätter sig denna inriktning, som inte förefaller kunna lösa de nuvarande svårigheterna inom järnvägssektorn. Varför?
Att för närvarande införa ytterligare konkurrens vad gäller järnvägstransporterna kommer bara att leda till att man ifrågasätter en sektor som redan har svårigheter. Privatiseringen av de brittiska järnvägarna i början av 1990 ledde till en missnöjd allmänhet, vilket resulterade i en kvalitetssänkning när det gäller tjänsterna. Enligt Sunday Times är de brittiska järnvägarna nu mindre tillförlitliga och mindre punktliga än i Pakistan, Indien och Kina. Man förstår därför varför de järnvägsanställda förra året demonstrerade mot avregleringens alla avarter.
Vi är inte negativa till att samarbetet mellan järnvägsföretag utvecklas och följer de goda exemplen från passagerartransporter när det gäller Thalys eller Eurostar. För godstransporter har man på kommissionens initiativ sedan 1997 tillämpat godskorridorer mellan Frankrike och dess grannar, vilket gjort det möjligt att reservera den kapacitet för godset som behövs för att säkerställa förbindelser på långa avstånd. Varför då byta inriktning innan detta synsätt har kunnat utvecklas? Gemenskapen bör i stället hjälpa till med att genomföra infrastruktur, inrätta transeuropeiska nät och underlätta den tekniska och sociala harmoniseringen av järnvägen.
Vi kämpar därför för att samordningen mellan de europeiska järnvägsföretagen skall drivas så långt som möjligt. Och vem kan för närvarande bättre än den offentliga makten anta en sådan utmaning, genom att inrätta omfattande nät och omfattande järnvägskorridorer som genomkorsar unionen? Även om vi inte är emot vissa aspekter av förslagen till direktiv, kan vi inte stödja de åtgärder som syftar till att öppna marknaden och som återfinns i definitionen av den godkända sökanden i förslaget till direktiv 95/19, eller ändringsförslag 10 från Sarlis, som syftar till att utvidga tillämpningsområdet för direktiv 91/440.

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Först vill jag tacka de båda föredragandena så hjärtligt, Sarlis och Swoboda, för det goda samarbetet i utskottet.
Utan tvivel handlar det här om två mycket viktiga betänkanden. Hela åtgärdspaketet är av avgörande betydelse för den vidare utvecklingen av den europeiska politiken när det gäller järnvägstransporter, för att inte säga att det är högsta tid, om vi tittar på stationsklockan, att parlamentet och rådet äntligen behandlar denna fråga, annars kommer väl tåget att avgå. Jag välkomnar därför försöken till en stegvis avreglering och påskyndande av konkurrensen.
Särskiljande mellan järnvägsföretagen är också en viktig ansats, alltså särskiljande mellan utnyttjandet av tåglägen, infrastrukturområdet och bibehållandet av tåglägen. Ett sådant särskiljande är absolut nödvändigt för att det inte skall uppstå någon snedvridning av konkurrensen eller någon privilegiering.
Här vill jag inte heller underlåta att påpeka betydelsen av rälstransporterna i samband med de kombinerade transporterna. Järnvägen som ett miljövänligt, säkert och utbyggbart transportmedel måste främjas även i framtiden. Järnvägens kapacitet är, som vi alla vet, långt ifrån helt utnyttjad, inte bara när det gäller godstransport, utan även i fråga om persontrafik.
Järnvägarna bör absolut bli ett konkurrenskraftigt seriöst alternativ till vägarna. Brister i detta sammanhang måste undanröjas av EU och medlemsstaterna för att man verkligen skall företräda en trovärdig politik för att främja ett miljövänligt transportmedel. Det innebär också motsvarande budgetmedel. En omplanering av transporterna från vägarna till järnvägarna bidrar till att bibehålla miljön i hela Europa.
Det är också väsentligt att på ett lämpligt sätt forcera detta med tanke på de nya medlemsstater, som vi säkert så småningom kommer att hälsa välkomna i vår krets.

Stenmarck
Herr ordförande! Vi är alla medvetna om att järnvägen måste utvecklas för att kunna överleva. Inom ramen för föråldrade strukturer har Europas järnvägar gått mycket kraftigt bakåt alltsedan 1960-talet. Kommissionens vitbok om en vitalisering av gemenskapens järnvägar och förslaget om godskorridorer genom Europa var ett första steg i en ny riktning. Det är positivt att detta arbete nu har kommit i gång.
De båda betänkanden som vi behandlar i dag är ytterligare nödvändiga steg i en sådan riktning. Inte minst dagens debatt visar att det finns en allt större förståelse för att det är en fortsatt liberalisering som är nödvändig om den branta nedgången skall kunna hejdas.
Det kommer att krävas väldigt mycket för att få en positiv förändring. Bland annat behövs en uppdelning i samtliga medlemsländer mellan å ena sidan den som ansvarar för banan och å andra sidan den som kör på spåret.
Det är förmodligen fullt rimligt att det är respektive stater som även i fortsättningen till stora delar äger, bygger och underhåller den största delen av infrastrukturen. Det är emellertid precis lika rimligt att det skall råda friast möjliga konkurrens när det gäller att köra på dessa spår. Det hela skall till stora delar finansieras genom att samtliga användare betalar avgifter för att utnyttja spåren. I en sådan framtid kommer säkerligen de nationella järnvägsbolagen att finnas kvar som stora operatörer, men i konkurrens på lika villkor med andra. Det är i denna riktning som utvecklingen går i dag. Transportutskottets betänkande stöder en sådan utveckling där nya järnvägsbolag får möjlighet att vara med i denna konkurrens.
Dagens båda betänkanden tar avgörande steg i en sådan riktning. Därmed ger vi Europas järnväg en ny chans till en positiv framtid. Det är dock värt att understryka att det som hittills har gjorts bara är de första stegen. Detta är ett arbete som måste fortsätta med ytterligare initiativ från kommissionen, om vi vill att järnvägen skall ha en framtid under 2000-talet.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag välkomnar de mycket konstruktiva betänkandena från Sarlis och Swoboda om kommissionens förslag om järnvägstransporter. Dessa betänkanden för verkligen debatten om den framtida järnvägen framåt, vilket är nödvändigt för de förändringar som måste genomföras om järnvägarna skall uppfylla sin verkliga potential i det moderna Europa.
Detta är ett tema som har tagits upp och betonats av så gott som varje talare under kvällens debatt. Järnvägen konkurrerar med landsvägarna, som Moreau konstaterar, och tragedin är att järnvägarna, under de tre senaste decennierna i allt högre grad har kommit att hamna på andra plats. Vad som tydligt framgår av all erfarenhet är därför att det inte räcker med att fortsätta på det nuvarande sättet. Om järnvägen skall bli verkligt livskraftiga, måste järnvägen förändras. Vad vi för fram i detta förslag och, förvisso, i andra förslag hänger mycket nära samman med försöken att uppnå detta mål, med alla ekonomiska, transportmässiga, miljömässiga och sysselsättningsmässiga effekter och fördelar som kan uppnås med detta.
Jag skall börja med Sarlis betänkande om kommissionens förslag om en ändring av rådets direktiv 91/440 om utvecklingen av gemenskapens järnvägar. Jag är naturligtvis tacksam för stödet för våra förslag i betänkandet och Sarlis mycket hårda arbete med denna fråga under en mycket lång tid. Samtidigt som jag välkomnar betänkandet noterar jag noggrant Sarlis iakttagelse om att de föreslagna ändringsförslagen kanske inte är tillräckligt innehållsrika.
Jag är glad över att kunna säga att vi kan godkänna majoriteten av de av utskottet föreslagna ändringsförslagen. Jag måste verkligen säga att vi inte förkastar de andra på grund av att vi skulle anse att de är principiellt oacceptabla; vi kan inte godkänna dem eftersom de skulle riskera att öka svårigheterna med att få en bredare enighet om detta paket i rådet. Kort sagt delar vi många av Sarlis åsikter, men om vi godkänner vissa av hans ändringsförslag finns en verklig fara för att vi i vår strävan efter att uppnå det bästa riskerar att förlora det goda. Jag hoppas att han därför förstår att vår oförmåga att godta vissa av hans förslag är ett uttryck för nödvändig pragmatism och inte ett förnekande av principer.
Det finns två huvudområden där utskottet förordar ett angreppssätt som skulle vara radikalare än det som föreslås av kommissionen, och jag vill uppehålla mig vid dem.
För det första vill jag betona att jag är tacksam för det starka stödet för en fortsatt avreglering av järnvägssektorn genom ett noggrant skapande av en större tillträdesrätt. Jag delar också övertygelsen om att en snabb förändring nu är nödvändig - förvisso har detta varit fallet under en tid. Jag hoppas därför, att detta parlament kommer att kunna uppmuntra en liknande inställning hos de medlemsstater som fortfarande är motvilliga att acceptera behovet av sådana framsteg.
Med detta sagt, måste jag även betona att de förslag som lagts fram inför parlamentet ikväll inte är avregleringsförslag. Vi har alltid hävdat och mycket starkt betonat att detta paket - om ett skiljande av förvaltning, tillstånd, tilldelning av infrastrukturkapacitet och andra relevanta frågor såsom avgiftssystem - krävs vare sig fortsatta tillträdesrätter skapas eller inte. Detta paket krävs helt enkelt för att göra så att de lagförslag som i teorin styr järnvägarna i Europeiska unionen, fungerar såsom det avsågs 1991.
Rådet har naturligtvis fortfarande vårt förslag om att utvidga artikel 10 i direktiv 91/440 på ett sätt liknande det som vi föreslår här.
Båda dessa faktorer får mig att tro att det, samtidigt som vi fullt ut stöder den hållning som fastslås i betänkandet från Sarlis, inte skulle vara ändamålsenligt att innefatta föredragandens föreslagna text i vårt förslag och därför måste vi, motvilligt, förkasta ändringsförslag 10.
Jag sympatiserar med den åsikt som uttrycks i betänkandet om att kommissionen inte gick långt nog i sina krav om att skilja på transportverksamheten från infrastrukturförvaltarna. Vår hållning måste emellertid vara att åstadkomma det som krävs juridiskt medan vi, på samma gång, tillåter de medlemsstater som inte är för en total separering att bibehålla ett enda, övergripande järnvägsföretag. Vi har därför ställt krav om ett undantagande av de funktioner som avgör tillgången till infrastrukturen. Vi har emellertid trots detta inga principiella invändningar mot att gå längre där detta är förenligt med de praktiska syftena. Jag är glad över att kunna införliva ändringsförslag 6 i vårt förslag.
På ett liknande sätt kunde jag godta det föreslagna ändringsförslag 11, vilket skulle förutsätta samma åtskillnad men på kortare tid.
Vi måste emellertid, även i händelse av en fullständig delning, garantera att nödvändiga reglerande funktioner - till exempel tillståndsfunktioner - inte utförs av godkända järnvägsföretag. I dessa dagar gränsar denna situation till det absurda samtidigt som den fungerar extremt snedvridande på den potentiella konkurrensen.
Jag är säker på att de ärade ledamöterna också delar denna syn - den har förvisso också uttryckts under loppet av denna kväll. Detta är anledningen till vi måste förkasta ändringsförslag 4, vilket i praktiken skulle ha tagit bort detta specifika krav.
Det finns två andra ändringsförslag som vi inte anser oss kunna godkänna. Det första är ändringsförslag 3, som skulle ta bort fastställandet av säkerhetsregler från skäl 4 i förslaget. Jag anser att denna funktion är lika viktig som övervakningen och genomförandet av säkerhetsreglerna och att det därför också måste hänvisas till i texten. Jag hoppas att de ärade ledamöterna vid närmare eftertanke kommer att godkänna denna punkt och inte framhärda vad gäller ändringsförslaget.
Det andra ändringsförslag som vi inte kan godta är ändringsförslag 12, som stryker hänvisningen till att järnvägsföretag är skyldiga att tillhandahålla järnvägstjänster. Detta resulterar i en mindre klar definition och är, enligt vår mening, en onödig förändring. Kort sagt godkänner kommissionen därför ändringsförslagen 1, 5, 6, 7, 8, 9 och 11, medan den förkastar ändringsförslagen 2, 3, 4, 10 och 12.
Jag går nu över till Swobodas betänkande, som behandlar de två andra förslagen i detta åtgärdspaket. Vad gäller förslaget om en ändring av direktiv 95/18 om tillståndsgivning till järnvägsföretag, är vi glada över att kunna godkänna det första ändringsförslaget, men vi måste förkasta det andra ändringsförslaget, som enligt vår mening inte tycks grundas på relevanta kriterier.
Den andra delen av betänkandet behandlar förslaget till ett direktiv om fördelning av järnvägens infrastrukturkapacitet och en minskning av avgifterna för användande. Ännu en gång är jag glad över att kunna säga att vi vill införliva nästan hälften av ändringsförslagen i vårt reviderade förslag. Dessa innefattar de flesta av de nya redogörelserna, ändringarna av definitioner och skapandet av ramar för avgifter.
Jag känner stor sympati för åsikten att gemenskapens lagstiftning inte bör vara överreglerande. Swoboda föreslog ett antal ändringsförslag som på ett nyttigt sätt försökte förenkla detta förslag. Vissa av förenklingarna är, som jag nämnt, välkomna men vi ansåg oss oförmögna att godkänna vissa andra som tycks vara till men för förslaget - oavsiktligen, är jag absolut övertygad om.
Många av dessa sistnämnda ändringsförslag behandlar de föreslagna reglerna för tilldelning av infrastrukturkapacitet. Enligt vår mening är det viktigt att upprätta precisa procedurregler för att garantera att dessa processer, som behandlar själva kärnan i att kunna erbjuda järnvägstjänster, är samordnade och rättvisa för alla företag.
Vi kommer därför att sträva efter att göra vissa förenklingar enligt de linjer som har föreslagits av Swoboda, men kanske inte till den omfattning som han har föreställt sig.
Det fanns ett antal nyckelpunkter som jag vill ta upp innan jag avslutar. För det första finns reglerna för avgifter. Vi anser att förslaget i ändringsförslag 12 om att innefatta en avkastningsprocent i artikel 8.3 inte är nödvändigt eftersom en sådan bestämmelse redan finns i förslaget när det gäller investeringar och för passagerartjänster. Ändringsförslag 13, att förkorta texten om externa utgifter i artikel 8.5, är inte godtagbart för oss. Detta beror på att syftet med vår text var att skapa klara villkor för utvecklingen av dessa avgifter för järnvägar samtidigt med att skydda järnvägar från otillbörliga experiment. Jag anser att den förenklade texten inte är tillräckligt precis och därför måste jag motsätta mig texten.
På samma sätt anger de föreslagna förändringarna i ändringsförslag 15 gällande rabattbestämmelserna i artikel 10, principer som vi anser bör gälla för denna typ av affärsverksamhet såsom den är definierad i flygplatsavgifterna för Zavenem. Det är att föredra för alla berörda att dessa är mycket klart förståeliga. Den huvudsakliga förändringen gällande avgifter är ändringsförslag 14 om artikel 9 i förslaget. Här finns åter en stark vilja att förenkla reglerna och även tillåta vissa av de högre avgifterna för godstrafik. Vi kan godta dessa principer trots att den föreslagna formuleringen vållar vissa svårigheter, och vi måste ge den en förnyad granskning.
För det andra har vi frågan om godkända sökande i artikel 19. Kommissionen tror starkt på att vare sig det görs ytterligare framsteg eller inte gällande tillträdesrätten, kan tanken om godkända sökande skapa attraktivare villkor för stora uppköp av järnvägstransporttjänster. Det kommer att uppmuntra dem att förlita sig mera på detta transportsätt. De måste göra ett större åtagande vad gäller järnvägen. Man skulle ha antagit att alla järnvägsföretag och alla som sysslar med järnvägar skulle välkomna en verklig sporre för stora användare av järnväg och potentiella järnvägsanvändare att utnyttja detta hjälpmedel med godkända sökande för att ytterligare förstärka sitt åtagande, eller till och med göra nya åtaganden vad gäller att utnyttja järnvägen. Jag vet att både parlamentet och kommissionen vill se detta större åtagande vad gäller utnyttjande av järnvägen. Jag hävdar att detta är ett mycket praktiskt sätt att garantera detta åtagande.
Med hänsyn till detta kan vi inte stödja en degradering av denna tanke till en fråga för nationell lagstiftning vilket föreslås i ändringsförslagen 19 och 15. Det är denna tanke, godkända sökande, som kan vara särskilt viktig på internationell nivå mot bakgrund av det faktum att det för närvarande inte finns några gränsöverskridande järnvägsföretag. För att använda Swobodas mycket passande fras, vill vi ha denna ansökan i gemenskapens lagstiftning för att, bokstavligt talat, europeisera möjligheterna för denna metod för att öka attraktiviteten hos järnvägstransporter av gods, för stora användare.
För det tredje, som jag kort nämnde, försöker ändringsförslagen 19 och 27 att förenkla artiklarna som behandlar tilldelning av infrastrukturkapacitet. Men beklagligt nog och, oavsiktligen tror jag, skulle dessa ta bort viktiga beståndsdelar såsom kraven på att behandla alla tjänster likvärdigt och att samråda under planerings- och samordningsprocessen och i utvecklingen av förbättringsplaner. Jag instämmer i förenklingsmålet och vi kommer därför att mycket noggrant studera hur texten kan snyggas till. Men förlusten av dessa beståndsdelar genom godkännandet av de föreslagna ändringsförslagen skulle vålla avsevärda bekymmer.
Jag vill ta upp de föreslagna ändringsförslagen 17 och 18 och deras effekter genom återinförandet av prioriteringsregler i direktiv 95/19. Ett mål med kommissionens förslag som jag är övertygad om att föredraganden och andra delar är att göra gods- och passagerartrafik på järnväg mera kommersiellt attraktiv, inte minst eftersom det kommer att garantera ett bättre utnyttjande av infrastrukturen och därigenom leda till kostnadsminskningar för samtliga tjänster. Helt klart måste val göras där det finns en absolut brist på kapacitet. Vårt förslag hindrar inte att en viss typ av trafik väljs under dessa omständigheter. Jag anser att det därför skulle vara ett misstag att försöka tillåta bättre behandling av en viss typ av trafik jämfört med en annan under den normala tilldelningsprocessen. Dessutom är möjligheten att tillåta speciella rättigheter för att möjliggöra en utveckling av, till exempel särskild infrastruktur tillhandahålls redan klart i artikel 27 i det befintliga förslaget.
Jag kan inte godta de nya föreslagna ändringsförslagen till Swobodas betänkande: ändringsförslagen 29 och 31 skulle ändra på definitionen av järnvägsföretag. Konsekvenserna skulle vara en förlust av klarhet i definitionen och är därför, vilket jag hoppas parlamentet kommer att acceptera, onödig.
Ändringen till godkända sökande i ändringsförslag 30 begränsar dess omfattning till att gälla godkända järnvägsföretag, och eliminerar därmed målet med och effekten av förslaget. Följaktligen kan vi inte godkänna det.
För att summera godkänner kommissionen ändringsförslagen 1, 3, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 16 och 28 liksom de principer som innefattas i ändringsförslag 14.
Jag hoppas att de ärade ledamöterna kan instämma med mig om att våra underliggande mål är liknande - i själva verket närmast identiska - och att vi, trots att vi inte kan godkänna alla de föreslagna ändringsförslagen, kommer att sträva efter att införliva målen hos många av ändringsförslagen i vårt reviderade förslag. I synnerhet är jag förvissad om att Swobodas betänkande kommer att tillhandahålla en betydande förstärkning för de fortsatta diskussionerna i rådet. Sarlis betänkande kommer också att ha denna gynnsamma effekt.
Naturligtvis befinner vi oss långt ifrån slutet av denna process. Jag välkomnar varmt parlamentets fortsatta intresse och påtryckningarna för framsteg. Jag avslutar genom att tacka båda de föredragande - Swoboda och Sarlis - och utskottet för transport och turism för deras värdefulla stöd i allt väsentligt. Jag hoppas att hela parlamentet kommer att stödja deras konstruktiva angreppssätt.

Sarlis
Herr ordförande! Komissionären talade mycket vist när han i början av dagens debatt sade att en politiker lyssnar - han måste lyssna - men inte binder upp sig. Jag hoppas att Kinnock, trots sin negativa inställning i vissa grundläggande frågor här i dag, har lyssnat och att han har spelrum att kunna ändra sina åsikter under årets lopp, för i morgon kommer han, enligt min information, att stå inför två förslag som kommer att ha godkänts av ett enhälligt Europaparlament. Det är omöjligt för oss att komma vidare så länge kommissionen dels inte stödjer en ändring av artikel 10, dels kräver ett 100-procentigt stöd för systemet med " authorized applicant" ; det är en ståndpunkt som jag tror att ingen kan acceptera. Jag önskar alltså verkligen att vi skall få se en revidering av åsikterna.

Ordföranden
Jag beklagar, herr Sarlis. Debatten är slut.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Säker drift av passagerarfartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0061/99) från utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt [12893/98 - C4-0004/99-98/0064(SYN)] inför antagandet av rådets direktiv om villkor för drift av reguljär trafik med ro-ro-passagerarfartyg och höghastighetsfartyg i gemenskapen (föredragande: Watts).

Watts
Herr ordförande! Färjesäkerhetens historia kan endast beskrivas som en skandal: trots de tragiska händelserna under 1950-, 1960-, 1970-, och 1980-talet, har nästan ingenting gjorts. Bokstavligt talat tusentals liv gick förlorade innan de grundläggande, och i vissa fall upprörande briserna i konstruktionen och driften av färjor togs till behandling, trots upprepade varningar från fackföreningar, konsumentgrupper och förvisso parlamentet. I synnerhet krävdes förlusten av Herald of Free Enterprise, Scandinavian Star och mest tragiskt av allt, Estonia, innan färjeföretagen och regeringarna började inse konsekvenserna av deras försumlighet. Emellertid har vi alla sedan 1994 äntligen sett både ord och handling från kommissionen - handlingar som detta parlament har välkomnat och jag tror, som föredragande, i varje skede försökt underlätta.
Den senaste åtgärden från kommissionen försöker införa obligatoriska ordningar för besiktningar av reguljära passagerarfärjor och höghastighetspassagerarfartyg för värdstater, innan de sätts i trafik och därefter med regelbundna intervall. Den unika egenskapen är att detta kommer att gälla oavsett flaggstat. Dessa åtgärder täpper därför också till det kryphål som för närvarande hindrar medlemsstater från att utreda olyckor där deras egna medborgare är delaktiga. För ändamålet att underlätta utredningen innefattar förslaget kravet på en färdskrivare - en svart låda.
I sin första behandling påpekade emellertid parlamentet den vaga formuleringen som i själva verket, enligt min åsikt liksom parlamentets, skulle tillåta vissa färjor att antingen vara utrustade med en bristfällig svart låda eller inte vara utrustad med någon svart låda alls. Härav vårt rimliga krav på att svarta lådor som uppfyller den senaste standarden måste installeras i alla färjor inom fem år. Detta förkastades tyvärr av både rådet och kommissionen. Kommissionen kommenterade i sitt meddelande att den inte skulle godkänna detta eftersom, med dess egna ord, det skulle göra den fortsatta driften av färjan eller fartyget " ekonomiskt icke livskraftig" .
Jag har, som er föredragande, blivit informerad om att en installation av en svart låda i en befintlig färja som nyutrustas skulle kosta mycket mindre än nya mattor eller gardiner. Jag inbjuder kommissionen i kväll att tillsammans med mig sätta säkerheten främst genom att stödja vårt ändringsförslag.
I förstabehandlingen välkomnar vi också kommissionens vilja att kräva att data om efterlevnad görs tillgängliga för kommissionen för att ett nytt genomblickbart system tillgängligt för alla berörda parter. Våra krav på allmän tillgänglighet avslogs emellertid. Kommissionen kommenterade i sitt meddelande att varken kommissionen eller rådet kunde godta Europaparlamentets begäran om att information om färjor och fartyg skall offentliggöras. Vi vill påpeka att en sådan inställning går stick i stäv med kommissionens egna initiativ om säker sjöfart, som säger " ett offentliggörande av aktörer med bristfällig standard är nödvändigt för målet för initiativet för säker sjöfart" .
Kommissionen upprättar förvisso redan ett europeiskt informationssystem för säker sjöfart som skall vara tillgängligt för allmänheten. Vad finns det för bättre sätt att förvandla initiativet och kampanjen från endast en lista över goda avsikter till verklig handling? Trots allt, vad har industrin att dölja? Av alla de intresserade parterna, har inte den resande allmänheten en särskild rätt till tillgång på information om säkerheten hos det fartyg till vilket de anförtror sina och sina familjers liv?
Det är hög tid att göra svarta lådor till ett obligatoriskt krav på alla färjor och höghastighetsfartyg i passagerarsäkerhetens och tillitens intressen. Det är hög tid att data om färjesäkerhet görs allmänt tillgängliga så att vi kan namnge och fördöma bristfälliga fartyg och operatörer. Det är hög tid att sätta färjesäkerheten främst.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill inleda med att tacka utskottet för transport och turism och, i synnerhet, Watts, för ett snabbt och grundligt arbete om rådets gemensamma ståndpunkt om detta viktiga förslag. Som anges i förslaget, antogs de flesta ändringsförslagen i första behandlingen av kommissionen i dess ändrade förslag och införlivades i rådets gemensamma ståndpunkt. Detta betecknar helt klart ett mycket nyttigt samförstånd om lagstiftningens tre huvuddrag.
Av skäl som jag väl förstår och som han åter har beskrivit mycket väl, återförvisar Watts två ändringsförslag som kommissionen inte kunde godkänna i första behandlingen, och jag vill svara ytterligare på dessa ändringsförslag i kväll.
Det första ändringsförslaget behandlar frågan om beviljandet av undantag från vissa av de tekniska specifikationerna för färdskrivare som skall monteras ombord på befintliga färjor och höghastighetsfartyg. Då kommissionen lade fram detta förslag, tog vi full hänsyn till de tekniska svårigheter som kunde uppstå vid intalleringen av dessa instrument ombord på befintliga fartyg och vi gjorde därför bestämmelsen om att utskottet kunde medge undantag från vissa av de tekniska krav som färdskrivare måste uppfylla.
Jag har förstått att Watts godtar detta angreppssätt i princip, men att han önskar att se detta undantag tisbegränsat så att befintliga färjor och fartyg efter den föreslagna femårsperioden skall vara utrustade med färdskrivare som fullt ut möter samtliga tekniska specifikationer som gäller för nya fartyg.
Jag förstår principen men det måste sägas att en bestämmelse av detta slag skulle kräva utbyte av färdskrivaren och, i nästan samtliga fall, utbyte av navigations- och maskinkontrollutrustningen för att garantera tillgängligheten hos de rätta kommunikationsprotokollen för inmatningen av information i färdskrivaren. I många fall skulle detta medföra ett omfattande byte av kablar mellan färdskrivaren och den utrustning från vilken den måste hämta sin information. Helt klart skulle kostnaderna förknippade med detta omkonstruktionsarbete långt överskrida inköpskostnaderna för färdskrivaren. Enligt min mening skulle detta inte vara berättigat eller proportionerligt, när vi tänker på att det tänkta målet med förslaget är att möjliggöra insamling av information för olycksutredningar.
Dessutom måste jag säga att färjeföretag som redan frivilligt har installerat färdskrivare ombord på sina fartyg inte bör bestraffas genom att tvingas att byta ut sådan utrustning, med all omkonstruktion detta innebär. Så av alla dessa skäl - praktiska skäl, inte principiella skäl - kan jag inte godkänna den femåriga tidsbegränsning som föreslås i ändringsförslag 1.
Ändringsförslag 2 upprepar den begäran som gjordes i första behandlingen om information om i synnerhet ro-ro-passagerarfartyg och höghastighetsfartyg som skall tillåtas gå i regelbunden trafik, inklusive information om driftsbegränsningar. Den begär att denna information skall göras offentlig av kommissionen. Som svar måste jag säga att parlamentet kanske kan dra sig till minnes att jag i första behandlingen varnade för risken med att offentliggöra alla data om de fartyg som inspekterats, i synnerhet vad gäller pålitlighet, säkerhet och riskerna för kommersiellt missbruk. Det är denna oro som fick kommissionen att föreslå att det ankommer på den kommitté som upprättats med anledning av detta direktiv, att avgöra villkoren för tillgången till sådana data. Så det är inte fråga om att tysta ner, det är frågan om kommitténs praktiska diskretion. Jag hoppas att de ärade ledamöterna kan godta giltigheten i detta angreppssätt.
Den databas över färjebesiktningar som föreslås i detta direktiv bör betraktas som ett specialinstrument som är utformat i första hand för att bistå medlemsstaterna och kommissionen i övervakningen och genomförandet av direktivet genom att tillhandahålla detaljerad information om tillämpningen av denna besiktningsordning.
Efter att ha sagt detta, delar jag helhjärtat Watts åsikt om att all relevant information om frågor som berör säkerheten för passagerare bör spridas bland allmänheten så brett och klart som möjligt. På denna grundval, som Watts betonade i sitt betänkande, har kommissionen åtagit sig att utveckla en databas för sjösäkerhet kallat Equasis, i samband med vår kampanj för säker sjöfart, och för att åstadkomma en stor förbättring av genomblickbarheten hos informationen inom sjöfarten generellt. Vi kommer att uppfylla detta åtagande. Databasen Equasis kommer att vara brett tillgängligt för sjöfartssektorn och allmänheten. Jag anser att den kommer att tillhandahålla de lämpligaste medlen för en spridning av all relevant information om säkerhetsstandarden hos färjor, den fråga som med rätta upptar Watts särskilda intresse och hans förkunnarglädje.
När villkoren för tillgång till databasen över färjebesiktningar utarbetas i kommittén, kommer mina tjänstemän att ägna full uppmärksamhet åt behovet av så omfattande information som möjligt från denna databas och till databasen Equasis. Jag är övertygad om att, i praktiken, kommer denna metod att garantera den nivå på genomblickbarheten som Watts och hans kolleger i detta parlament helt riktigt efterlyser, utan att texten i den gemensamma ståndpunkten behöver ändras.
Slutligen, kan jag informera de ärade ledamöterna om att jag stöder målen i ändringsförslag 3, eftersom den klargör den exakta räckvidden och omfattningen av inspektionerna av livräddningsutrustning i linje med kraven i Safety of Life at Sea Convention (SOLAS).
Jag avslutar med att tacka Watts och hans kolleger för underlättandet av godkännandet av detta direktiv, som tillsammans med andra åtgärder som redan har utförts och genomförts under senare år, kommer att ha en direkt och gynnsam effekt på säkerheten för de människor som reser med konventionella och höghastighetspassagerarfartyg i Europeiska unionens farvatten. Watts påminde oss med rätta om passagerarfartygskatastroferna under senare år. Låt oss hoppas att vi genom genomförandet av dessa åtgärder kommer att nästan omöjliggöra - så omöjliga som resor till havs medger - upprepningen av sådana tragedier. När vi kan hävda detta måste jag säga att det värdefulla arbetet och hängivenheten hos ledamöterna i detta parlament kommer att ha spelat en avgörande roll för uppnåendet av denna önskvärda standard.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Europeisk kulturhuvudstad (2005-2019)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0106/99) från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om rådets gemensamma ståndpunkt (9268/1/98 - C4-0493/98 - COD 97/0290) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om att inrätta em gemenskapsåtgärd för evenemanget " Europeisk kulturhuvudstad för åren 2005 till 2019 (föredragande: Monfils).

Monfils
Herr ordförande! Ärendet om Europeisk kulturhuvudstad som inleddes i oktober 1997 kommer, hoppas jag, att avslutas i morgon. Att debatten pågått i över ett och ett halvt år beror på att kommissionens och Europaparlamentets ståndpunkt å ena sidan, och ministerrådets å andra sidan, låg mycket långt ifrån varandra.
Europaparlamentet ville ha ett val av städer grundat på projektens kvalitet, utan någon hänvisning till staternas ingripande eller till ett val som görs genom gemenskapsmetoden, dvs. genom medbeslutande. Ministerrådet röstade för en förutbestämd rotation bland stater som, i tur och ordning varje år, skulle utse en av sina städer till Europeiska kulturhuvudstad. Vid den andra behandlingen sköt Europaparlamentet upp rådets gemensamma ståndpunkt genom att rösta för en avsikt att avvisa betänkandet.
Vi stod då inför ett val: antingen skulle vi fortsätta att tala förbi varandra genom att under månader uttömma förfarandet i artikel 189 - och jag tror för övrigt att efter detta förfarande skulle det inte finnas vare sig vinnare eller förlorare - förfarandet skulle ha pågått i evigheter - eller också försöka se om det inte var möjligt att finna en kompromiss. Vi valde den andra lösningen och föreslog ministerrådet kompromissändringsförslag som både beaktade rådets ståndpunkt och naturligtvis också Europaparlamentets.
Detta något ovanliga förfarande inom ramen för informella kontakter accepterades av rådet, som tog den not vi lagt fram till grund för diskussionerna, och förhandlingarna ledde till ett avtal. Med tanke på avståndet mellan parlamentet och rådet, tror jag det är ett hyggligt avtal. Rådets ståndpunkt, som består i att utse städerna i tur och ordning för varje stat bibehålls, medan en stats direkta val av stad överges, och flera städer i ett land kan kandidera.
Den jury som inte längre fanns i rådets gemensamma ståndpunkt har återinförts. Den består av sju personer som är experter inom kultursektorn och den skall överlämna en rapport om kandidaterna. Varje stad som kandiderar skall lägga fram en mycket exakt ansökan som detaljerat beskriver dess kulturprojekt, något som parlamentet hade önskat och som inte heller längre fanns i rådets gemensamma ståndpunkt. Vi uppnådde inget medbeslutande när det gällde att välja stad, men Europaparlamentet kan lämna ett yttrande i förväg om kandidaterna, och kommissionen kan överlämna sina rekommendationer till rådet, grundade både på juryns rapport och parlamentets yttrande.
Denna kompromiss, som till stora delar överensstämmer med Europaparlamentets ståndpunkt, blev möjlig tack vare det tyska ordförandeskapets strävan efter öppenhet, och jag vill för övrigt gratulera det tyska ordförandeskapet. Herr ordförande, kära kolleger! Det är inte vanligt att rådet oroar sig för parlamentets attityd, och dessa förhandlingar verkar vara ett positivt exempel på hur våra institutioner fungerar. Men denna kompromiss hade inte heller varit möjlig utan permanent stöd från kollegerna i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, och från dess ordförande, som alltid har stöttat föredragandens ståndpunkter, och genom sina ändringsförslag nära samarbetat för att förbättra texten och tillsammans med mig har deltagit i förhandlingarna.
Avslutningsvis, hoppas jag att parlamentet antar dessa ändringsförslag i morgon, vilka naturligtvis antas av rådet, och jag är övertygad om att i den konkreta uppföljningen av detta beslut kommer den ansvarige kommissionären och hans administration att vara särskilt uppmärksamma på de framlagda projektens kulturella betydelse.

Vaz da Silva
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Programmet Europeisk kulturhuvudstad är en historia om framgång. Det har blivit medlemsstaternas bästa visitkort, så det skulle vara känsligt att ta ifrån dem makten att utse och förvalta kulturhuvudstäderna.
Men just det skäl som gör att regeringarna inte vill öppna händerna för kontroll av kulturhuvudstäderna, gör att kommissionen och parlamentet anser att ett program av så stor offentlig betydelse inte kan få fortgå på mellanstatlig nivå. Kommissionen lade därför i november 1997 fram ett förslag till att göra programmet till gemenskapsfråga, vilket parlamentet förstärkte i maj 1998 och krävde medbeslutande för valet av direkta kandidater bland städerna, baserat på fasta kulturella kriterier.
För parlamentet var det nödvändigt att knyta det största antalet kulturella aktörer till firandena, uppmuntra varaktiga samarbetsformer, främja skapandet och spridandet av konstverk, samtidigt värdera det historiska arvet och stadsformerna, starta nya initiativ för en mycket stor publik och undvika eurocentrismen genom att i högsta grad få med de icke-europeiska kulturerna. Med ett ord: parlamentet försökte garantera att programmet skulle bidra till en verklig förändring av livskvaliteten för städerna och dess invånare under längre tid än själva festligheterna.
Rådets och parlamentets ståndpunkter skilde sig helt från början, vilket gjorde att ingen förlikning tycktes möjlig. Emellertid blev det så. Detta är en stor seger för demokratin. Parlamentets fasthet och förhandlaren Philippe Monfils intelligens åstadkom miraklet att tvinga rådet att överge sin inledande odemokratiska arrogans och förhandla. Resultatet är en hedervärd kompromiss där ingen av parterna förlorar ansiktet: regeringarna fick bevara sin befogenhet att fastställa en turordning för de medlemsstater som har rätt att kandidera med städer, Europaparlamentet fick igenom principen om direktkandidatur inom detta system. Regeringarna godkände principen om att basera valet på kulturella kriterier utifrån yttrandena från en partssammansatt uttagningskommitté och parlamentet, så som Europaparlamentet önskade.
Den europeiska kulturhuvudstaden kommer på så sätt att, från år 2005, att ha de bästa förutsättningarna för att bli ett utmärkt tillfälle till interkulturellt umgänge. Regeringarna vill generöst finansiera, vilket parlamentet började med att föreslå, denna stora kollektiva fest. Jag avslutar, herr ordförande, med att säga att det vi i dag skall rösta om, och vilket jag för min grupp yrkar att ni stöder, är ett utmärkt exempel på vad man kallar att bedriva politik. Bara därför, och eftersom det interinstitutionella avtalet kommer att inta en allt viktigare plats i gemenskapens beslutsförfarande, anser Europeiska folkpartiets grupp att vi skall rösta ja utan några tvivel eller samvetskval.

Sichrovsky
Herr ordförande! Vi stöder den framlagda kompromissen för att optimera ett urval för Europas kulturhuvudstad. Men kanske är det ändå inte så viktigt vilken stad som i slutändan väljs ut här. Kanske är det i stället särskilt viktigt, att exakt konkretisera det ansvar som staden får. Det som är viktigt är här innehållet, som det till exempel listas i artikel 2a, däribland kravet att dialogen mellan de europeiska kulturkretsarna och andra världskulturer betonas.
Vi får inte glömma en sak: Europas kulturhuvudstad i ett framtida förenat Europa företräder inte bara sig själv, utan är under den tiden också Europas kulturambassadör.

Baldi
Herr ordförande, herr kommissionär, ledamöter! Först av allt vill jag tacka föredraganden som inte bara har utfört ett utmärkt arbete, men som även har visat sig tålmodig vid en känslig tidpunkt för rådfrågning.
I artikel 128 i Maastrichtfördraget betonas vikten av att uppmuntra samarbete mellan medlemsländerna, speciellt inom området bevarande och värnande av det kulturarv som har europeisk betydelse. I Europa upplever vi kulturernas mångfald: Europa har under hela historien varit, och är fortfarande, ett centrum för kulturell utveckling som är anmärkningsvärt rikt och varierat, där bildandet och spridningen av de europeiska kulturerna förblir och utövar en mycket betydande funktion. Det som är viktigt att säga är att viljan till europeisk kulturell integration även innebär att granska och förstå den europeiska kulturen. Varje stad som synas som möjlig europeisk kulturhuvudstad har egenskaper som kan förenklas med fyra nyckelord: kunskap, tradition, rörlighet och kommunikation. De uttrycker samexistensen av processer för kraftig modernisering, innovationen och skyddet av det historiska och konstnärliga arvet: en blandning av förfluten tid, nutid och framtid i vilken man inte tappar bort minnet av de roller och funktioner som under historiens lopp har lett till att kulturer, kunskap och därmed kommunikation, sedd även som nätverk för rörlighet och utbytesflöden mellan de olika verkligheterna, har mötts.
Europaparlamentet begär, såsom föredraganden väl har betonat, angående förslaget om beslut om europeisk kulturhuvudstad för åren 2005-2019 att inititivet blir en gemenskapsåtgärd genom att man inför ändringar i det system för automatisk utnämning som på sin tid startades av rådet.
Jämfört med vad den gemensamma ståndpunkten säger innebär de hypoteser som för närvarande diskuteras bland annat möjligheten att ha flera kandidatstäder under samma år och skapandet av en jury av oberoende experter som nomineras av gemenskapens insitutioner med uppgift att ge utlåtanden om dessa kandidater. En stor majoritet av rådets delegationer är inställda på att bifalla Europaparlamentet önskemål och har därför gett det tyska ordförandeskapet mandat att snabbt söka samförstånd med detta.
Det är viktigt att på kort tid komma fram till en definition av frågan om samförstånd med Europaparlamentet, så att varje europeisk kandidatstad kan: 1) värdera de kulturella strömningar som är gemensamma för de europeiska medborgarna den har inspirerat till och till vilka den har givit betydande bidrag 2) främja evenemang som på kulturområdet förenar de andra städerna i unionens medlemsländer och därmed leder till att hållbara kulturella samarbeten kan startas 3) gynna deras möjlighet att cirkulera i Europeiska unionen 4) främja dialogen mellan kulturerna i Europa och resten av världen, men framför allt värdesätta det historiska och konstnärliga arvet genom att förbättra livskvaliteten i staden. Det europeiska arkitektoniska arvet är uttrycket för våra olika identiteter och samtidigt för vårt gemensamma ursprung där materialen, byggnadselementen, formerna och utrymmena förgrenar sig, förenar sig och delar sig i ett ständigt sökande efter en balans mellan traditionen och det nya. Alltså är kunskap och förståelse för det arkitektoniska arvet grundläggande för definitionen av den egna kulturella identiteten och blir till avslöjande vittnesbörd om vårt ursprung och vår historia.

Oreja
Herr ordförande! Jag måste erkänna att jag kände mig mycket lättad när jag såg vilken överenskommelse man träffat och vilket tillvägagångssätt som man har använt sig av. Ett tag var jag nämligen ganska orolig eftersom jag inte visste om vi skulle lyckas komma överens eller inte, vilket skulle ha varit synnerligen allvarligt eftersom vi då hade förlorat en av de viktigare symbolerna för den kulturella verksamheten inom gemenskapen, något som faktiskt representeras av den europeiska kulturhuvudstaden. Därför vill jag särskilt tacka ledamot Monfils för den styrka och flexibilitet han visat prov på för att nå denna överenskommelse.
Som ni säkert kommer ihåg utgick ett gemenskapsinitiativ från kommissionen den 30 oktober 1997 för främjandet av den europeiska kulturhuvudstaden. Kommissionens förslag baserades på följande tre huvudtankar: Medlemsländerna presenterar för kommissionen den stad eller de städer som önskar kandidera. Kommissionen tillsätter en oberoende jury som avger sitt utlåtande om de sökande. Utlåtandet remitteras till kommissionen som efter att ha rådfrågat Europaparlamentet lägger fram ett förslag. Rådet utser därefter genom kvalificerad majoritet den europeiska kulturhuvudstaden.
Kort sagt var det fråga om att ersätta det förhandenvarande mellanstatliga förfarandet, som hade visat sig alltmera tungrott, eftersom man i detta gemenskapsförfarande involverade såväl parlamentet som rådet och kommissionen. Rådet kom också fram till en föga tillfredsställande lösning i sin gemensamma ståndpunkt från juli 1998 där man baserade sig på ordförandeskapets rotation. Utnämningsförfarandet överensstämde inte alls med kommissionens förslag och parlamentet utestängdes i stort sett helt och hållet.
Kammarens ståndaktighet och det tillkännagivande som gjordes den 13 januari i år där man meddelade att man tänkte avvisa den gemensamma ståndpunkten ledde till öppnandet av den så kallade " miniförlikningen" . I dag skördar vi frukten från förhandlingarna mellan dessa två lagstiftande grenar, till vilket även kommissionen har lämnat sitt bidrag.
De åtta ändringsförslag som ligger framför oss, och som kommissionen anser vara godtagbara, återinför såväl juryn bestående av oberoende personligheter som de kriterier som gör att den kulturella kvaliteten och den europeiska dimensionen kan garanteras i stadsprogrammet.
Till sist, och detta är viktigt, kommer rådets beslut i första hand att baseras på en rekommendation från kommissionen och inte på ett förslag, en rekommendation som har grundas på Europaparlamentets utlåtande och juryns rapport. Med detta får vi en gemenskapsdimension som vida överstiger ordförandeskapets rotation. Vi gratulerar oss därför till det resultat som har uppnåtts och vi hoppas att de båda lagstiftande grenarna kan godkänna det avtal som i dag läggs fram. Jag vill också än en gång tacka utskottet för kultur och föredragande Monfils för den aktiva roll de spelat i detta förfarande.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Sammanträdet avslutades kl. 24.00.

