
Talmannen.
   – Det är ett nöje att informera er om att vi för första gången vid ett plenarsammanträde har tre nya tolkbås i gång. Vi kan därför tolka dagens debatter till tre av de nya språken: polska, ungerska och tjeckiska.
Detta påverkar inte det faktum att fullständig tolkning till alla nya språk kommer att finnas tillgänglig först från och med den 1 maj 2004. Så med de begränsade resurser som finns tillgängliga har vi för avsikt att växla språken så att tillgången till alla de nya språken är lika stor.(1) 

Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Jag har 26 ljus framför mig. Jag är medveten om att detta kan starta brandalarmet och skulle därför vara tacksam om ni lät mig framföra denna punkt före utlåtandet av rådets ordförande.
Jag skulle vilja be ordföranden att kommentera den enda fråga som inte togs upp vid toppmötet, och som den liberala gruppen anser borde ha tagits upp: det faktum att 26 europeiska medborgare fortfarande hålls kvar i Guantánamo Bay utan rättegång. Dessa 26 ljus symboliserar att dessa internerade inte får glömmas bort, och jag hoppas verkligen att dessa och alla de 600 internerade kommer att ges rättslig prövning. Jag skulle på Europeiska unionens vägnar vilja be det italienska ordförandeskapet att vid varje tillfälle ta upp detta med Förenta staternas regering och att föra upp det på dagordningen för nästa toppmöte mellan EU och Förenta staterna.
Rådsordföranden beklagar sig över att han själv är ett offer för orättvisa inför lagen, så han borde vara särskilt oroad över denna högst verkliga orättvisa i mycket större omfattning. 
Talmannen.
   – Jag började undantagsvis med denna ordningsfråga mest av säkerhetsskäl och för att undanröja risken för ett brandalarm. Jag tackar Watson för att ha släckt ljusen efter att ha tagit upp sin fråga. 
Talmannen.
   – Den första punkten på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om resultaten från Europeiska rådets möte i Bryssel den 16-17 oktober 2003, inklusive en lägesrapport från regeringskonferensen.
Jag skulle vilja informera kammaren om att rådsordförande Berlusconi under sitt senaste besök för några månader sedan framförde ett antal utfästelser till parlamentet på det italienska ordförandeskapets vägnar. Varje utfästelse till parlamentet rörande vårt deltagande i regeringskonferensen har genomförts till 100 procent.
Våra kolleger Méndez de Vigo och Hänsch deltar båda i regeringskonferens utrikespolitiska möten, och de gör det som fullvärdiga deltagare med ett engagemang som denna kammare aldrig skådat när det gäller sådant arbete.
För det andra bör jag påpeka att i den mån som det kan inrättas ett antal tekniska arbetsgrupper för vissa aspekter inom ramen för regeringskonferensen, kommer Europaparlamentet helt och fullt att vara engagerat i det arbete som utförs av en sådan grupp.
För det tredje har Europaparlamentets talman för första gången någonsin blivit inbjuden av ordförandeskapet för rådet att närvara vid och bidra till alla de toppmöten som skall hållas på regeringskonferensen, först i Rom den 4 oktober 2003 och på nytt i Bryssel förra veckan. Detta är ett ytterst ovanligt engagemang som aldrig tidigare skådats. Det uppfyller en begäran som denna kammare framförde innan det italienska ordförandeskapet inleddes: konventet skapar en ny metod, och ett nytt partnerskap krävs för att bygga ett Europa som har en konstitution.
Jag vill för egen räkning och på kammarens vägnar uttrycka vår tacksamhet till ordförandeskapet för att det håller sitt ord.
Berlusconi,
   . – Herr talman! Tack för ert konstaterande att ordförandeskapet infriat det löfte att låta företrädare för Europaparlamentet delta i regeringskonferensens arbete som jag personligen gav i kammaren. 
Herr talman, mina damer och herrar! Jag gläder mig åt detta tillfälle att redogöra för arbetet i regeringskonferensen och Europeiska rådets möte nyligen. När regeringskonferensen öppnades den 4 oktober 2003 antog stats- och regeringscheferna, tillsammans med Europaparlamentets talman och Europeiska kommissionens ordförande, Romdeklarationen, som åter bekräftade den europeiska integrationens avgörande betydelse för att garantera fred, demokrati, välstånd och solidaritet på vår kontinent.
Jag vill gärna understryka att vi har bedrivit vårt arbete i nära samarbete med Europaparlamentet, precis som ni påpekade, herr talman. Det faktum att talmannen Pat Cox deltog under sammanträdena i Rom och Bryssel understryker, liksom deltagandet från Hänsch och Méndez de Vigo, den historiska betydelsen av det konstitutionella steg vi står i begrepp att ta.
De sammanträden som hittills har ägt rum i regeringskonferensen har bekräftat att det finns en bred samsyn kring de flesta av konventets förslag. Vissa åsiktsskillnader återstår när det gäller specifika invändningar från några av medlemsstaterna. Vi anser att det är viktigt att det dokument som lagts fram av konventet bedöms i sin helhet för att stärka de olika institutionerna, samtidigt som vi bevarar den balans som har uppnåtts mellan dem. De kommande veckorna kommer att visa om det blir möjligt att nå en överenskommelse under det italienska ordförandeskapet. Det italienska ordförandeskapet upprepar dessutom sin vägran att stödja en urvattnad kompromiss.
De förslag vi tänker lägga fram under senare hälften av november i syfte att kunna slutföra förhandlingarna kommer att innehålla värdefulla lösningar på hög nivå för en europeisk union som skall kunna spela en ledande roll i arbetet för att skapa säkerhet, frihet och fred i världen. Låt mig i det sammanhanget peka på de framsteg som gjorts när det gäller en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, en av det framtida konstitutionella fördragets grundpelare. Diskussionen mellan stats- och regeringscheferna den 16 oktober bekräftade att det fanns en samsyn i frågan, en samsyn som jag vågar påstå blir allt tydligare. Framför allt kommer den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken att bli ännu effektivare och ännu trovärdigare om den inryms i ett ramverk som fullt ut låter sig förenas med och som kan komplettera våra transatlantiska förbindelser. Detta måste entydigt framgå av det framtida konstitutionella fördraget.
Förra veckans Europeiska råd ägnades frågorna om ekonomisk tillväxt, förstärkt konkurrenskraft och invandringspolitik. Diskussionerna visade att det finns en gemensam strävan att genomföra Lissabonstrategin fullt ut. Framför allt vill jag gärna understryka principöverenskommelsen om det italienska initiativet för tillväxt: ett initiativ som det italienska ordförandeskapet lanserade i början av sin sexmånaders mandatperiod och som kommissionen har gett ett helhjärtat stöd och tagit till sig. Initiativet är ett försök att skapa transportinfrastruktur och energinät, samtidigt som satsningar görs för att öka investeringarna inom utveckling och forskning. Genomförandet av dessa projekt, såväl vad gäller infrastruktur som utveckling och forskning, kommer att behöva finansieras med en lämplig mix av offentliga medel och privata medel, som måste spela en avgörande roll här. Kommissionen har lovat att skyndsamt utforma och lägga fram ett paket av förslag som kan genomföras snabbt, med möjligheter till en högre grad av medfinansiering över Europeiska unionens budget.
I slutsatserna från Europeiska rådet understryks dessutom betydelsen av ett engagemang från unionens och de enskilda medlemsstaternas sida när det gäller att generellt stärka konkurrenskraften för den europeiska produktionssektorn. Detta visar sig genom kravet på ett skyndsamt definitivt antagande av gemenskapens patentförordning, en vädjan till medlemsstaterna om att öka takten när det gäller att införa gemenskapens regelverk för den inre marknaden i den nationella lagstiftningen och framför allt ett krav på snabba framsteg när det gäller genomförandet av handlingsplanen för finansiella tjänster och ett snabbt slutförande av arbetet på direktivet om uppköpsbud.
Vi upprepade dessutom målet att investera 3 procent av BNP i forskning och utveckling. Rådet bekräftade också betydelsen av att lagstiftningen håller god kvalitet och, framför allt, betydelsen av förenkling och avreglering och av effektiva och öppna offentliga förvaltningar. Slutligen bekräftades betydelsen av den europeiska ekonomiska utvecklingens sociala dimension.
När det gäller sysselsättningen avvaktar vi rapporten från den arbetsgrupp som leds av Wim Kok, och som kommer att diskuteras vid ett extra toppmöte om sociala frågor som ordförandeskapet tänker sammankalla i anslutning till Europeiska rådet i december. Vi tog upp ett antal frågor som gäller socialt skydd i syfte att effektivisera den öppna samordningen mellan medlemsstaternas politiska program på detta område. Syftet är att främja och underlätta en modernisering av de sociala trygghetssystemen för att kunna möta det faktum att den europeiska befolkningen blir allt äldre och för att garantera pensionssystemens finansiella hållbarhet. Vi ansåg oss vara skyldiga att gemensamt ta upp denna fråga, men utan att lägga oss i de enskilda medlemsstaternas rätt att fatta självständiga beslut inom detta område. Vårt syfte är att jämföra praxis i olika medlemsstater och ta fram gemensamma mål för att garantera att den pakt mellan generationerna som den sociala sammanhållningen i våra samhällen vilar på skall bli en framgång.
I Europeiska rådet tog vi också upp en del aspekter på arbetsprogrammet för asyl och invandring som utarbetades i Tammerfors, Laeken, Sevilla och slutligen Thessaloniki. Vi bekräftade vårt engagemang när det gällde den balanserade strategi vi har tillämpat hittills när det gäller behovet att bekämpa illegal invandring och människohandel och att förstärka bevakningen av våra yttre gränser, och även när det gäller att utarbeta en gemensam politik för mottagning och integrering av de invandrare som kommer legalt till Europa.
I Thessaloniki lade vi fast arbetsprogrammet. I Bryssel gav vi ytterligare impulser när det gällde enskilda frågor. På området för extern gränskontroll kunde vi konstatera betydelsen av de olika gemensamma initiativ som har utarbetats under de senaste månaderna, och som skulle förtjäna en bättre samordning. Av den anledningen välkomnade vi kommissionens förslag att skapa en gränsförvaltningsbyrå för att förstärka de olika formerna av operativt samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller kontrollen av våra yttre gränser.
När det gäller att hantera migrationsströmmarna kunde vi bekräfta behovet av en effektiv gemensam politik för återsändande. Vi uppmanade följaktligen kommissionen att driva på i arbetet att ingå avtal om återsändande med tredje land, och vi välkomnade kommissionens förslag att tillhandahålla ett adekvat finansiellt stöd för gränskontroll och återsändande. Jag antar att ordförande Prodi kommer att informera kammaren om vilka beslut som fattats i detta avseende. Slutligen upplevde vi att det var nödvändigt att än en gång bekräfta betydelsen av att ingå konstruktiva partnerskap med tredje land, såväl ursprungsländer som transiteringsländer, för att garantera en effektiv hantering av migrationsströmmarna.
Samtidigt som vi bekräftade en fullständig respekt för de enskilda nationernas rätt att avgöra den känsliga frågan om hur många legala invandrare som skall släppas in på deras respektive territorier, välkomnade vi kommissionens initiativ att genomföra en studie av relationen mellan legal och illegal invandring. Jag vill gärna stanna upp ett ögonblick för att påminna om den tragedi som nyligen inträffat och den fasa och sorg vi kände, men också om de övriga tragedier som fortsätter att drabba Medelhavet, alldeles utanför den italienska kusten, något som berör oss om möjligt ännu djupare. Förlusten av så många människoliv, förlusten av så många människor som drivits av desperation för att söka sig en bättre framtid, måste verkligen sporra oss att förstärka vårt ömsesidiga samarbete och förhindra att sådana tragedier någonsin inträffar igen. Jag vill gärna understryka att i enlighet med våra kristna principer måste vi verkligen försöka ge dessa invandrare ett mottagande som är värdigt vår civilisation, dessa människor som lämnar sina länder där fattigdomen råder och som kommer till Europa, enbart i förtröstan på sin vilja att arbeta och på styrkan i sina armar. Jag tror att vi alla måste noga tänka över behovet av ett civiliserat Europa, ett kristet Europa, ett Europa där välstånd råder, som öppnar sina dörrar och välkomnar dem som kommit hit i en ärlig förhoppning om att kunna bygga en bättre framtid för sig själva och sina barn.
Herr talman, mina damer och herrar! Under Europeiska rådet diskuterades även ett antal internationella frågor som, med tanke på deras brådskande natur och stora betydelse, kräver att Europeiska unionen redovisar en ståndpunkt. När det gällde situationen i Mellanöstern kunde rådet bekräfta sitt stöd för den position som unionen alltid har hävdat: å ena sidan ett fast, ovillkorligt fördömande av terrorismen och ett tydligt krav att den palestinska myndigheten skall visa äkta, konkret beslutsamhet att bekämpa extremisternas våld, å den andra sidan kravet att den israeliska regeringen skall ändra sin bosättningspolitik och undvika handlingar som kan leda till civila skador när den utövar sin legitima rätt att försvara sina medborgare. Europa understryker med andra ord sin beslutsamhet när det gäller att genomföra samtliga delar av färdplanen, och understryker betydelsen av en effektiv internationell övervakningsmekanism. Vi bekräftade också behovet av att skyndsamt utarbeta en ekonomisk plan för att få fart på regionens ekonomi – som vi uppkallade efter den plan som ledde till Europas återhämtning efter andra världskriget, Marshallplanen – med stöd från G8-länderna och Europeiska unionens medlemsstater.
När det gällde Irak välkomnade rådet det enhälliga godkännandet av FN:s säkerhetsråds resolution 1511. Den resolutionen förbättrar utsikterna för den givarkonferens som, som bekant, skall genomföras i Madrid den 24 oktober 2003. Europeiska unionen kommer i första hand att bidra med 200 miljoner euro, som redan avsatts i gemenskapens budget för 2003–2004. I det sammanhanget uppmanades den höge representanten för GUSP och kommissionen att utveckla en strategi på medellång sikt för Europeiska unionens förbindelser med Irak och att lägga fram en lägesrapport senast i mars 2004.
När det gällde Iran bekräftade vi vårt stöd för den tidsfrist till slutet av oktober som slogs fast av Internationella atomenergiorganets styrelse för de garantier som Iran skulle lämna avseende sitt atomenergiprogram. Den iranska regeringen uppmanades ånyo underteckna, ratificera och snarast och villkorslöst tillämpa tilläggsprotokollet om särskilda skyddsåtgärder och att stoppa alla aktiviteter i samband med berikning och uppbearbetning av uran. Samtidigt upprepade Europeiska unionen sin vilja att fördjupa samarbetet med Iran. Det italienska ordförandeskapet stod i ständig kontakt med Frankrike, Tyskland och Förenade kungariket i samband med den italienske utrikesministerns resa till Teheran i går den 21 oktober. Ordförandeskapet har noga följt hur initiativet utvecklats sedan det lades fram i juli 2003, och hela tiden sett det som ett led i Europeiska unionens bredare strategi gentemot Iran. Vi hälsar därför det positiva resultatet av det uppdraget med tillfredsställelse. Detta resultat – om det bekräftas – kommer att hjälpa till att skapa de förutsättningar som överenskommits i Europeiska rådet i Bryssel och som är nödvändiga för att bygga upp ett samarbete med en viktig partner när det gäller stabiliteten i den regionen.
Rådet diskuterade även andra världspolitiska frågor. Om vi börjar med Kosovo uppmanade rådet samtliga parter i dialogen mellan Belgrad och Pristina att engagera sig i processen på ett konstruktivt sätt. När det gällde Republiken Moldavien krävde vi en lösning på frågan om Transnistrien och upprepade vårt stöd för OSSE:s medlingsansträngningar. Europeiska unionen fortsätter att uppmärksamt följa utvecklingen i områden som ligger längre bort, rent geografiskt, men som trots detta är förenade med oss med historiska och kulturella band. Vi hänvisar till den tragiska utvecklingen av situationen i Bolivia och de oroliga förberedelserna inför valet i Guatemala, och vi uttrycker vår oro över det våld och den skrämseltaktik som dominerar perioden före valet där.
Sist skulle jag vilja nämna de varma gratulationerna till Hans helighet påven Johannes Paulus II i samband med tjugofemårsfirandet av hans ämbetstid, en period som präglats av hans ansträngningar att bygga fred och solidaritet mellan folken. Europeiska rådets ordförande har fått i uppdrag av rådet att för dess räkning framföra dess stöd för och tacksamhet mot påven, inte minst när det gäller den viktiga roll som hans ansträngningar har spelat för försvaret av de medborgerliga rättigheterna, något som rådet tror direkt bidrog till regimens fall i Sovjetunionen och som säkerligen bidrog till Berlinmurens fall.
Detta, herr talman, mina damer och herrar, är en sammanfattning av vårt arbete. Tack för er uppmärksamhet.
Prodi,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! När jag senast talade till er påpekade jag att även om de underliggande grundförutsättningarna är på plats, så krävs det snabba, resoluta åtgärder om vi skall kunna dra unionens ekonomi ur dess nuvarande stagnation. Det var av denna anledning som kommissionen lade fram det europeiska tillväxtinitiativ som jag beskrev för er i början av månaden. I dag gläder jag mig åt att kunna konstatera att Europeiska rådet stöder våra idéer när det gäller att få fart på ekonomin och stimulera till tillväxt och sysselsättning.
Tillväxtinitiativet är enkelt och konkret. Vi försöker inte ändra prioriteringarna i Lissabonstrategin, utan det handlar om att stödja och påskynda dess genomförande. Initiativets huvudmål kommer i första hand att vara att avskaffa hindren för samordning, framför allt de hinder som har att göra med byråkrati, och för det andra att mobilisera de medel från den offentliga och den privata sektorn som behövs för att finansiera vissa infrastrukturprojekt som redan ligger på ritbordet och få i gång dem. Därför håller vi på med att utarbeta en lista över infrastruktur- och forskningsprojekt som har en äkta europeisk skala och som bör påbörjas snarast. De projekt som valts ut för denna snabbstartlista kommer att hämtas från den längre förteckning över 29 projekt som lades fram tidigare i år. De kommer att inkludera stora transeuropeiska transportlänkar och andra projekt med ett högt teknikinnehåll. Förteckningen grundas på två huvudidéer: en önskan att snabbt få fram praktiska resultat och det stora behovet av att garantera överensstämmelsen med de hållbara utvecklingsmål vi ställt upp.
Denna önskan att nå konkreta resultat uttrycks i huvudsak i tre olika former. För det första utnyttjas de möjligheter som erbjuds av en högre grad av medfinansiering från unionens sida. Kommissionen har i själva verket föreslagit att man skall höja gemenskapens bidrag till 30 procent av kostnaden för den gränsöverskridande komponenten i varje enskilt projekt. Detta ger större möjligheter att mobilisera finansiering från den privata sektorn och övriga offentliga sektorer. För det andra koncentreras resurserna till ett litet antal mogna projekt. Investeringarnas effekt kommer att bli desto större om de finansiella ansträngningarna koncentreras till de projekt som är redo att dras i gång, i stället för att spridas ut. För det tredje väljer vi ut projekt som har den högsta sannolikheten för att snabbt leda till resultat. Detta innebär att i praktiken lösa de mest komplicerade problemen, framför allt när det gäller utvidgningen, att skapa nya arbetstillfällen och att stimulera tillväxten och stärka forskningen och möjligheterna till teknisk utveckling, vilket lägger grunden till en förbättrad konkurrenskraft.
Slutligen tar snabbstartlistan stor hänsyn till kompatibiliteten, och de projekt som valts ut är hållbara såväl vad gäller miljö som ekonomi och finansiering. Framför allt måste emellertid finansieringen uppfylla kraven i stabilitets- och tillväxtpakten, och den måste ligga i linje med åtagandet att förbättra utgifternas kvalitet, som angetts i de allmänna ekonomiska riktlinjerna. Låt mig uttrycka min uppskattning av den samarbetsanda som visats av Europeiska investeringsbanken som har utarbetat en noggrann plan för finansiering av detta initiativ och med vilken vi har arbetat i fullständig harmoni. Detta är naturligtvis inte de enda projekt som skulle kunna genomföras i anslutning till tillväxtinitiativet. Personligen hoppas jag att även andra skall läggas till på listan.
Det finns flera andra viktiga aspekter av detta initiativ. För det första definieras prioriteringarna bättre och klarare, och initiativet koncentrerar resurserna till de bästa projekten. Det samordnar styrningen av de operativa faserna av de större projekten på ett bättre sätt, i förekommande fall genom att utse en samordnare som kan hjälpa till att lösa problem som försenar arbetets genomförande. Det tar hänsyn till regleringsmiljön, och det tacklar andra byråkratiska och administrativa faktorer som hittills har bromsat upp genomförandet.
Men hur går vi vidare? Europeiska rådet har gett idéerna i initiativet sitt stöd. Det har faktiskt gett kommissionen grönt ljus för att börja utarbeta ett detaljerat förslag, i samarbete med Europeiska investeringsbanken, som skall läggas fram inför stats- och regeringscheferna för godkännande i december. Europeiska rådets stöd är verkligen en god nyhet: program, handlingsplaner och enhällighet är nog bra, men de producerar inga investeringar utan vidare. För att förändra saker och ting på marken krävs det politisk vilja och stora åtaganden. De kommande månaderna kommer därför att bli ett viktigt test för Europeiska unionen på detta område. Om vi menar allvar med att uppfylla målen från Lissabon, så måste vi med andra ord hoppas att Europeiska rådet i december går från ord till handling och genomför våra förslag.
Mina damer och herrar! Den andra frågan jag vill redogöra för är regeringskonferensen. Som ni vet skall utkastet till konstitution godkännas av Europeiska rådet i Bryssel i december. Det skulle göra det möjligt att underteckna ett nytt Romfördrag någon tid därefter, åtminstone före valet till Europaparlamentet.
Om den nya konstitutionen skall kunna godkännas i december, så måste ordförandeskapet senast i mitten av november lägga fram tydliga förslag som kan skapa enighet. Jag vill här gärna understryka att konventet har lagt fram ett balanserat förslag som innehåller en del viktiga nyheter. På det hela taget anser vi att paketet utgör en god grund för fortsatta diskussioner.
Naturligtvis måste regeringskonferensen ta sig an de frågor som inte togs upp i konventet eller som inte behandlas tillräckligt grundligt. Utkastet till konstitution behöver emellertid bara ändras på ett fåtal punkter, och ministrarnas sammanträden den 4 och 13 oktober demonstrerade att många av dessa punkter gäller frågor som inte behöver tas upp i konstitutionen. Det är lämpligare att de hanteras i sekundärlagstiftning eller i de olika institutionernas interna regler. Detta verkar vara en mycket viktig fråga om vi skall kunna komma fram till fungerande lösningar snabbt. I dag vill jag bara peka på en punkt som utan tvekan måste tas upp under konferensen, eftersom den förmodligen kommer att bli en knäckfråga. Som ni vet kämpade jag under den senaste regeringskonferensen för omröstning med dubbel enkel majoritet när rådet skall fatta beslut. Våra medborgare skulle i själva verket rent intuitivt förstå ett sådant system, eftersom det skulle vara både enkelt och öppet. Det skulle också leda till effektivare, konsekventare beslutsfattande. Jag har aldrig dolt att på den här punkten var jag besviken över resultatet från Nice, och jag har gjort mitt bästa för att försöka främja ett enkelt system, en enkel majoritet på minst 50 procent av medlemsstaterna och 50 plus en procent av befolkningen. Det utkast till konstitution som lagts fram av konventet innehåller ett mer komplicerat system: 50 procent av medlemsstaterna och 60 procent av befolkningen. Det är inte riktigt vad vi hoppades på, men på det hela taget tycker jag ändå att det är en tillfredsställande lösning, för den är enkel och öppen och den innebär att det går att fatta beslut.
Rent praktiskt innebär detta system ungefär samma chans till framgångsrikt beslutsfattande som det extremt komplicerade viktningssystem som kokades ihop i Nice. Det finns emellertid de som skulle vilja öka siffran för kvalificerad majoritet till 66 procent av befolkningen. Detta är en idé som vi måste bekämpa kraftfullt, eftersom den syftar till att rucka på den balans som uppnåddes av konventet.
Om man ser till de tänkbara konsekvenserna skulle ett sådant system göra det betydligt enklare för en minoritet att blockera ett initiativ och lamslå unionen.
I sin sammansättning måste kommissionen, som vi redan har sagt, avspegla samtliga nationella perspektiv. Till och med konventet uttalade sig dessutom för en kommission som består av en kommissionsledamot från varje medlemsstat. Detta är något som inte uppmärksammats särskilt mycket, men konventets förslag är faktiskt en kommissionsledamot per medlemsstat. Den struktur som föreslogs var emellertid komplicerad och, enligt min mening, ogenomförbar. Vårt förslag får därför inte ses som ett försök att åter öppna det konstitutionella paketet – det finns redan en kommissionsledamot per medlemsstat – utan i stället som ett bidrag till ansträngningarna att finna en slutkompromiss. Beviset är att en majoritet av länderna är klart för en kommission som består av kommissionsledamöter från samtliga medlemsstater i unionen och som alla har samma rösträtt. Det är det som är skillnaden.
Detta skulle kunna föra oss närmare en balanserad, politiskt acceptabel lösning. Kommissionen har redan lagt fram förslag om att organisera en utvidgad kommission som skulle garantera att den fungerar effektivt när det gäller att fatta beslut och som dessutom åtnjuter fullständig legitimitet. Den som föreställer sig att kommissionen försöker införa ett här eller att vi skulle kunna avvika så långt från den väg som stakades ut av unionens grundare, har därför grovt felbedömt våra avsikter. Kommissionen kan enbart spela sin politiska roll om den kan hävda en egen legitimitet och trovärdighet, som har sina rötter i kommissionens nära koppling till nationella kulturer och perspektiv i hela unionen.
Slutligen finns det en tredje fråga som det är av absolut avgörande betydelse att ta upp: vi måste se till att konstitutionen skall kunna ändras i framtiden. Vi är medvetna om att om ändringar måste beslutas eller ratificeras enhälligt av 25 medlemsstater eller ännu fler, så kommer det i praktiken att innebär att konstitutionen aldrig kan ändras.
Alla reformer blir fullständigt omöjliga. Kom ihåg – och eftersom alla andra gör det, vill jag påminna om den stora strid som ägde rum om formuleringarna i den amerikanska konstitutionen – att om den inte kan ändras, så kommer vår konstitution inte att fungera, utan den kommer att falla sönder vid första lilla problem. En oflexibel konstitution är värre än ingen alls.
Mina damer och herrar! Som har framgått av detta korta anförande behöver Europeiska unionen en dynamisk ekonomi och en stabil konstitution. Vi måste uppamma de stora medlemsstaternas stöd och samla stödet från de små medlemsstaterna till allas väl. Vi måste släppa loss vår inneboende energi och utnyttja våra resurser fullt ut. När vi talar om att utnyttja våra resurser fullt ut tänker jag också på de resurser som kommer från den legala invandringen – som rådets ordförande så riktigt nämnde – de invandrare som utgör arbetskraftens kärna när det gäller de arbeten som våra ungdomar inte längre vill utföra – det finns ingen anledning att dölja detta faktum – och de högt kvalificerade tekniker som vi är i så stort behov av för vår industri och vår ekonomi.
Hela frågan om invandringen är mycket svår att hantera, såväl vad gäller behovet av att integrera legala invandrare, som måste få del av de rättigheter som vårt samhälle garanterar alla sin medborgare, som när det gäller att bekämpa den illegala invandringen och senare tids handel med människor som på ett så oacceptabelt sätt kränker alla våra grundvärderingar. Detta är inte en börda som vi kan överlämna till de enskilda medlemsstaterna att bära ensamma, inte minst eftersom det skulle bli betydligt tyngre för vissa medlemsstater än för andra. I dag kan ingen hantera detta på ett tillfredsställande sätt, eftersom det saknas en gemensam EU-politik när det gäller detta fenomen. Kommissionen har gjort sin del och kanske till och med mer än sin plikt, eftersom många av våra förslag inte har accepterats. Vi hade såväl Tammerforsprogrammet som Thessalonikiprogrammet. Nu har vi åtagit oss att mycket snabbt anta ett förslag om en byrå för gemensam gränskontroll. Detta är redan mycket, något som gläder mig, men det räcker inte. Det framgick tydligt av vad rådets ordförande Berlusconi sade att problemet fortfarande har tragiska konsekvenser och att det kanske till och med växer. En gemensam politisk strategi behövs, och vi måste få fram finansiering för att genomföra den. Gemensamma kanaler måste definieras för legal invandring och globala förhandlingar organiseras på den grunden med utvandringsländerna, de länder varifrån invandrarna kommer.
Dessutom – vilket visar problemets fulla vidd – måste de länderna ha sådana kvoter för legala invandrare så de kan skärpa åtgärderna för att avskräcka dessa desperata försök från illegala invandrare. Vi måste garantera dessa länder att åtminstone en liten del av deras utvandring skall kunna regleras. Vi måste med andra ord samarbeta. Vi lyckades inte uppnå detta under det senaste rådet, men kommissionen kommer igen att slå in på denna väg, eftersom vi ser det som det enda sättet att hantera invandringen, såväl den legala som den illegala. Jag kan inte blunda för dessa återkommande tragedier som har nämnts. Vi kan inte blunda för dem, och kommissionen kommer sannerligen inte att göra det.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Regeringskonferensen var en central punkt under toppmötet i Bryssel, och vår grupp välkomnar det italienska ordförandeskapets beslutsamhet när det gäller att nå ett resultat i tid för toppmötet den 12–13 december. Vi vill uppmuntra er, herr rådsordförande, när det gäller att genomföra detta, för om regeringskonferensen fortsätter in på 2004 finns det en ännu större risk för att ytterligare kapitel skall öppnas, med resultat att vi inte kommer fram till ett slutresultat. Vi uppmuntrar er därför att göra allt för att det skall bli möjligt att nå ett resultat under ert ordförandeskap. Vi ansluter oss till er i detta. När det gäller frågorna om institutionerna, så vill vi se en lösning på frågan om kommissionens sammansättning som blir tillfredsställande för såväl de stora som de små länderna. Vi vill varna för att enbart erkänna att de större länderna har krav, för även de små länderna har rätt till en lämplig representation, och detta är en fråga som jag önskar er all lycka med att lösa. Om ni lyckas med detta kommer det också att bli möjligt att lösa frågan om Europeiska rådets ordförandeskap och dess sammansättning.
När det gäller omröstningen i ministerrådet, så vill den övervägande majoriteten i vår grupp, med ett par undantag, helst se den princip om dubbel majoritet som föreslogs av konventet. Vi anser att konventet har lagt fram ett förslag som ligger i linje med gemenskapsmetoden, ett förslag som vi borde genomföra.
När det gäller lagstiftningsrådet, herr rådsordförande, så insisterar vi på att öppenhet och kontinuitet införs i det lagstiftningsarbete som utförs i Europeiska ministerrådet. Detta är ett område där vi inte får gå tillbaka till en gammaldags hemlig diplomati, utan att man får reda på vad som pågår bakom ministerrådets dörrar.
Ett problem som vi måste lösa är Maastrichtfrågan, frågan om prisstabilitet. Trots att prisstabilitet är ett av de grundläggande elementen i konstitutionen kan vi ingenstans se att man följer 3-procentsgränsen, och allmänna krav på prisstabilitet tjänar inte mycket till om de saknar en uttrycklig rättslig grund. Vi kräver därför försäkringar om att en tydlig och kvantifierbar grund, med hänvisningar till protokoll, skall finnas för att prisstabilitet inte bara skall finnas i teorin, utan att det även i praktiska termer kan förbli ett centralt inslag i vår gemensamma politik.
Om jag får kommentera frågan om våra gemensamma gränser, så var det med stor glädje jag hörde att Berlusconi, rådets ordförande, och Prodi, kommissionens ordförande, är överens när det gäller invandringsfrågorna.
Vi i Europeiska unionen behöver naturligtvis få säkra yttre gränser, men vi oroas över att skyddet av våra yttre gränser enbart löser en del av problemet, som i grunden är ett mänskligt problem. Att få se utblottade, hungriga, törstiga människor, inklusive barn – som vi har fått se på Lampedusas stränder – visar att detta inte enbart handlar om att skydda våra yttre gränser, utan om att dessa stackars människor måste få en chans i sina egna länder och inte behöva gå i båtarna. Därför är det viktigt att gränskontroller utförs i länderna från vilka dessa människor kommer och att utvecklingen i de länderna skall drivas på så att unga människor där kan se fram emot en riktig, god och anständig framtid i sina egna hemländer. I det syftet har vi inom Europeiska unionen en del att bidra med i Medelhavsregionen.
Ordet ”Guantánamo” fanns i mina anteckningar – som jag nu kan lämna därhän – till och med innan vi har hört Watsons symboliska och kraftfulla inlägg i kammaren. Vi anser att viktiga problem bäst löses med övertalning. Vi är inte bara oroliga över de tjugosex européerna, utan över alla de personer som sitter fängslade i Guantánamo. Även om vi alla är för att bekämpa terrorismen lär oss vår kristna människosyn att varje mänsklig varelse, även den värsta av brottslingar, har rätt till en rättegång enligt gällande lag.
Vi vädjar därför till våra amerikanska vänner att respektera principen om mänskliga rättigheter. Ni kan till exempel tänka er att bland dessa 600 fångar finns det fem eller sex som inte har gjort någonting. Vilken skada gör man inte dessa människor, och hur orättvist behandlas de inte! Det är just detta som är kärnpunkten i den europeiska attityden gentemot dödsstraffet. Om så bara en enda oskyldig person avrättas, så räcker det för att frånta dödsstraffet allt existensberättigande.
Det jag säger till amerikanerna säger jag som en som betraktar sig själv som en av deras vänner och som vädjar till dem att försöka förstå vår ståndpunkt, som grundas på rättsstatens principer och på människovärdet, att alla människor har samma värde, oavsett hudfärg, kön eller nationalitet.
Låt mig så slutligen ta upp frågan om det europeiska försvaret. Jag hade glädjen att under tio år vara ordförande i Europaparlamentets underutskott för säkerhet och nedrustning, när vi alltid stödde Europas starka försvar som medlem av Nordatlantiska försvarsalliansen Nato. Vi vill att den Nordatlantiska alliansen skall bygga på de båda pelarna Europa och Förenta staterna, och vi vill att våra amerikanska vänner skall förstå varför vi förstärker Europas försvar. I stället för att göra detta i motsatsställning mot Förenta staterna försöker vi komplettera varandra, och vi vill vara starka tillsammans. Kärnan i detta är att vi går samman för att försvara våra gemensamma värderingar. Det är på den grunden som en gemensam europeisk försvarspolitik måste vila.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Den redogörelse som rådets tjänstgörande ordförande gav oss för toppmötet i Bryssel erbjuder – för att tala i konstnärliga termer – en skiss, en vag kontur, eftersom det handlar om en mycket viktig utmaning för hela Europa, nämligen att utarbeta konstitutionen och även att organisera vårt territorium. Det är därför en god idé att samtidigt som man talar om konstitutionen även tala om nätverket av artärer och nerver – infrastrukturnäten – som ger struktur åt något som är så mycket mer är bara en marknad: ett projekt som syftar till att vi skall få ett gemensamt liv.
När det gäller regeringskonferensen måste jag redovisa min grupps oro, eftersom den ger ett intryck av att framföra en litania, upprepa ståndpunkter, men inte ta itu med att lösa problem. Jag måste säga att vi blev mycket oroade när vi fick veta att det första beslutet som skulle fattas – något som företrädarna för parlamentet motsatte sig – var att ta bort det lagstiftande rådet. Detta är mycket viktigt, för vi befinner oss i parlamentet, och när vi nu har uppnått delad lagstiftningsbehörighet för första gången, så blev konferensens första beslut att eliminera möjligheten att lagstifta gemensamt med oss. Jag vill därför vädja om att detta felaktiga beslut omprövas.
När det gäller systemet för omröstning så har vi tre problem som måste lösas gemensamt: kommissionens sammansättning, rådets ordförandeskap och röstsystemet. I detta sammanhang måste jag säga att för vår del, eftersom vårt tänkande gäller hur man fattar beslut tillsammans – och inte hur beslut skall blockeras – stöder vi systemet med dubbel majoritet, som det föreslagits av konventet. Jag skulle vilja rikta uppmärksamheten på en fråga som är viktig för parlamentet: använd inte platserna i parlamentet som jokrar i leken när ni skall genomföra era förhandlingar. Detta är en mycket allvarligare fråga än så.
När det gäller utkastet till konstitution vill jag också påpeka att den ekonomiska frågan visar på otillräckligheten i ett viktigt avseende: regleringen av de ekonomiska styrelseformerna. Detta är ett mycket viktigt problem när det gäller prisstabilitet, men också när det gäller hur vi kan fatta konsekventa beslut, inte bara när det gäller valutapolitik, utan även när det gäller den ekonomiska politiken.
Slutligen är frågan om en revidering av konstitutionen av avgörande betydelse, eftersom en konstitution inte kan låsas helt. Det skulle göra den fullständigt oanvändbar.
När det gäller Guantánamo – där vi genomförde en utfrågning tillsammans med övriga politiska grupper i parlamentet för att diskutera denna fråga – så måste jag säga att för tillfället har vi infört ett europeiskt medborgarskap i konstitutionen. Men i enlighet med Genèvekonventionen är det regeringarnas sak i de enskilda medlemsstaterna att försvara de europeiska medborgarna. Jag skulle vilja be er att uppmana regeringarna att ta sitt ansvar.
Det ni har gjort när det gäller ekonomin har i grund och botten varit att rädda Delorsplanen – tio år senare – för att komma förbi Ekofinrådets veto – som hade blockerat den planen –, och nu föreslås ett antal åtgärder som verkligen skulle vara kloka, inklusive att lansera ett europeiskt lån, eftersom det här talas om hur effektivt Europeiska investeringsbanken kan göra det, men vi får se om det erbjuds något privat kapital – som det finns gott om. Detta är en viktig fråga som ännu inte har klargjorts.
Jag måste säga, herr rådsordförande, att trots den predikoton som ni använde, så var det ni föreslog rekommendationer till de nationella regeringarna. Det är inte Europaparlamentet som bromsar införandet av ett europeiskt patent. Vi bromsar inte upp införandet av förordningar i den nationella lagstiftningen: det är ministrarna och deras regeringar som måste lyda er. Ni skall inte ge råd, ni skall beordra regeringarna att tillämpa den politik ni fattar beslut om. Detta är verkligen viktigt, eftersom det är ett slags litania som upprepas systematiskt.
När det gäller sysselsättningen väntar vi ivrigt på Kochbetänkandet, och det verkar vara en god idé att diskutera den fråga som lanserades under det svenska ordförandeskapet, nämligen Europas demografiska höst i relation till pensioner och invandring.
När det gäller invandringen och de beslut som fattades under Europeiska rådet i Thessaloniki vill jag säga till er, herr ordförande, med tanke på att Europa är ett sekulärt begrepp och ingen enskild religion har monopol på europeiska värderingar – för första gången i historien, lyckligtvis – att vi instämmer i beklagandena och sorgen över vad som händer. Jag måste också säga att i er regering finns det människor som gör ett gott arbete – och att vi gärna erkänner det: ställd inför absolut oacceptabla och främlingsfientliga attityder från andra medlemmar av er regering visar Pisanu prov på ett seriöst politiskt ansvarstagande. Pisanu intar samma hållning som en annan italiensk inrikesminister – Napolitano – som var den som inledde politiken med överenskommelser med länderna från vilka invandrarna kommer, en politik som borde utvecklas, och jag tror inte att det räcker att tala om en gränsbyrå; vi borde tala om gemensam utveckling och kvoter, och ni måste nå en överenskommelse om detta. Detta är den strategi som verkligen är förnuftig inför framtiden.
Herr talman! Liksom vår grupp tror på betydelsen av att göra framsteg när det gäller det europeiska försvaret, skulle jag vilja framhålla att min grupp, när det gäller externa förbindelser, välkomnar och stöder beslutet i detta parlaments utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik att ge Sacharovpriset till Kofi Annan, de anställda vid FN som har dött och även som ett äreminne över Sergio Vieira de Mello. Herr talman! Av det jag hörde i FN i förra veckan verkar det som om Kofi Annan har gått med på att komma hit i januari. Jag anser att vi bör stödja det beslutet.
När det slutligen gäller den så kallade givarkonferensen i Madrid stöder vår grupp helt förslaget som godkänts av Europeiska rådet att bidra med 200 miljoner euro. Det enda vi vill påpeka är att den amerikanska senaten, när Bush bad den om stöd, delade upp stödet: hälften som lån och hälften som gåva. Med andra ord behöver vi inte gå längre än Förenta staterna som i princip har tagit ett steg framåt genom att återvända till FN, men i ett läge där det blir allt nödvändigare att bestämma en tidsplan för att återlämna suveräniteten till det irakiska folket.
Talmannen.
   – Jag skulle vilja ta tillfället i akt att informera kammaren om att FN:s generalsekreterare, Kofi Annan, kommer att tala inför vårt plenarsammanträde i Bryssel den 29 januari 2004. Vi ser fram emot detta mycket.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Den liberala gruppen i denna kammare välkomnar det italienska ordförandeskapets initiativ att föra parlamentets talman närmare Europeiska rådets arbete. Den överväldigande känslan hos de europeiska liberaldemokraterna är ändå en besvikelse över resultatet från Europeiska rådet. Vi befarar att det kan komma att bli ihågkommet, om det över huvud taget blir det, som ett toppmöte som mest utmärkte sig för det man underlät att diskutera och avtala, än för vad man i själva verket uppnådde.
En fråga som inte togs upp är det fortsatta frihetsberövandet, utan åtal eller rättegång, av 26 europeiska medborgare i Guantánamo Bay på Kuba som jag tidigare talade om. Som en symbol för dem har jag 26 ljus framför mig. Jag beklagar att rådsordföranden inte svarade på min inbjudan att denna morgon säga några ord om det fortsatta frihetsberövandet av dessa europeiska medborgare och naturligtvis av alla de 600 internerade. För min grupp ter sig deras frihetsberövande utan åtal skandalöst, och att Europeiska unionens ledare i rådets ordförandeskap misslyckas med att behålla frågan på sin radarskärm måste åtgärdas.
Denna kammare är inte mindre oroad av situationen i Tjetjenien. De orättvisor som begås varje dag, med kampen mot terrorismen som förevändning, kommer att påskynda den störtflod av hämnd som åter fyller dem som bidragit till terrorn.
Med mindre än två månader kvar till toppmötet vid årsslutet, då vi egentligen borde ha enats om en ny konstitution, hade ordförandeskapet ingen tid att förlora. Vi befarar att ett tillfälle att göra framsteg kan ha gått förlorat. Men då de fick en dagordning utan någon verklig substans gav EU:s ledare ännu mindre tillbaka. Jag undrar om det var klokt av det italienska ordförandeskapet att inte driva på beslut om konstitutionen och att inte lägga fram kompromissförslag nu i stället för att lämna saker och ting till november. Det kan vara för sent – politiken, liksom naturen, avskyr tomrum. Bristen på förslag har uppmuntrat vissa länder att vika från konventets avtal och sporrat Polen och Spanien att få till stånd en prövning av deras egennyttiga sentimentalitet för de förkastade avtalen från Nice.
De viktiga gemensamma försvarsklausulerna diskuterades ”vid middagen”, men förutom Blairs välkomna helomvändning när det gäller organiserat samarbete verkar vi inte ha uppnått särskilt mycket, med undantag av att ge Förenta staterna matsmältningsbesvär. Det gjordes inte heller några viktiga framsteg när det gäller ekonomiska reformer. Medan vi välkomnar det europeiska initiativet för tillväxt och återfokuseringen bort från att spendera på transportprojekt som kostar mer än de smakar och i stället inrikta sig på investeringar inom forskning och utveckling, måste den verkliga fokuseringen ligga på strukturreformer om tillväxten skall kunna komma tillbaka. Vi skulle ha velat se att rådet lade sina lagstiftningspengar där hålet finns och byggde den dynamiska, öppna ekonomi som vi blev lovade i Lissabon.
De framsteg som gjordes inom rättsliga och inrikes frågor var begränsade, och det togs inga nämnvärda steg i rätt riktning när det gäller viktiga frågor inom invandring och asyl. Den enda positiva utvecklingen, att inrätta en europeisk byrå för att hantera säkerheten för våra utvidgade gränser, hade på nytt avtalats i förväg och blev bara godkänd rätt upp och ned. Medaljens baksida är förslaget om biometriska indikatorer för pass och visum som borde ha fått varningsklockor för medborgarnas fri- och rättigheter att ringa högt, men som inte verkade besvära deltagarna på toppmötet alls.
Herr rådsordförande! Det är mycket som beror på er kompromisstext till konstitutionen i november. Det blir ert sista tärningskast, och vi önskar er lycka till eftersom vi fruktar att ni kan behöva det!
Talmannen.
   – Jag skulle vilja påminna kammaren om att talmanskonferensen bjöd in rådet och kommissionen förra veckan för att göra uttalanden om Tjetjenienfrågan denna eftermiddag. Jag har förstått att detta också kommer att äga rum under eftermiddagen. 
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! jag är säker på att ingen av oss glömmer Giscard d'Estaings djupt kända uppmaning till oss här den 3 september: ”Glöm aldrig medborgarna!”
Våra stats- och regeringschefer har uppenbarligen inte tagit till sig detta vänskapliga råd. Det intryck vi får av deras diskussioner om utkastet till konstitution är tämligen patetiskt, och det för oss tillbaka i tiden: detta är en repris på Nice. Problemet är inte att de frågor de tar upp inte skulle vara viktiga. Men de saknar fullständigt kontakt med det som de flesta medborgare skulle betrakta som de viktigaste frågorna: vilka är målen för den framtida unionen? Hur skall vi kunna uppfylla samhällets förväntningar? Hur mycket vilja finns det när det gäller att ändra den nuvarande globaliseringstrenden? Följaktligen påminner de diskussioner som förs mest om en maktkamp, utan någon som helst vision som skulle kunna väcka medborgarnas intresse. Jag anser att Europatanken faktiskt är värd ett bättre öde.
En del av de synpunkter som kommissionens ordförande framförde i sin skrivelse till rådets ordförande verkar inte heller kunna stimulera till något som helst intresse för Europa hos allmänheten. I sina kommentarer hävdar han att de europeiska medborgarna i allt högre grad anser det vara viktigt att unionen driver på när det gäller att genomföra de strukturella reformer som beslutades i Lissabon. Det gäller de föreslagna reformerna av pensionssystemen, social trygghet, arbetsmarknaden, den offentliga sektorn, och ändå är detta just denna typ av åtgärder som i allt högre grad får anställda, pensionärer och arbetslösa, från Rom till Paris, via Berlin, att protestera mot denna karikatyr på europeisk politisk harmonisering. Vad skall vi sedan tycka om det syfte som anges i samma skrivelse, nämligen, och jag citerar, ”att påskynda införandet, på europeisk nivå, av åtgärder som kommer att möjliggöra för oss att utnyttja de legala invandrarnas resurser, samtidigt som vi intar en orubblig hållning i kampen mot den illegala invandringen”? Sammanfattar verkligen denna dubbla strategi den vision av relationerna Europa-Syd som vi vill främja i våra medborgares ögon? Den kommer med all säkerhet att smärta de unga människor som har tagit till sig idén att en annan värld är möjlig, en värld utan rovdrift och utan fästningar. Dessa unga människor känner att en genuin och proaktiv utvecklingspolitik som skänker nytt hopp åt människorna i Syd är det enda sättet att lösa problemet med att människor tvingas utvandra för att överleva. Är det inte, på ett mer generellt plan, dags att visa de europeiska medborgarna att den i allt väsentligt utilitaristiska och säkerhetsbaserade strategin när det gäller invandringen är en återvändsgränd, vilket visas av de outhärdliga och ständigt upprepade tragedierna, nu senast den som inträffade i vattnen runt ön Lampedusa?
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Sist, och som en avrundning, vill jag för min grupps räkning lägga fram ett praktiskt, konstruktivt och genomförbart förslag, som skulle kunna göra det möjligt för er att göra en av dessa gester som är till heder för unionen i våra medborgares ögon, eftersom de verkligen väcker till liv de värderingar som vi påstår genomsyrar våra texter. Förslaget gäller freden i Mellanöstern. Som ni vet har extremt modiga människor, såväl palestinier som israeler, tillbringat två år med att utarbeta en ny fredsplan utan att kringgå något av de problem som hittills har stoppat alla officiella förhandlingar. En del av dessa personer är högt ansedda individer från den politiska, militära och kulturella sfären, inklusive Knessets tidigare talman Avram Burg, som vi alla känner till. Planen har just offentliggjorts i dag på eftermiddagen, och två av dess skapare, Naomi Shazan, före detta vice talman i Knesset, och Jamal Zakoud från det palestinska lagstiftande rådet, kommer att förena sig med oss. Kl. 16.00 kommer de att presentera sitt historiska initiativ för alla ledamöter som vill lyssna. Innan dess kommer de att tas emot av talman Pat Cox, och jag vill passa på att tacka honom för det.
Jag vill föreslå, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande, att även ni tar emot dessa båda personer och att ni hedrar det formella undertecknandet av denna fredsplan i Genève den 4 november, årsdagen av mordet på Yitzhak Rabin, med er närvaro, eller att åtminstone rådet och kommissionen gör det. Detta skulle vara en fredsgest, och vilken gest skulle bättre än en sådan kunna demonstrera Europas identitet för världen? 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Det må vara sant att sex månader är för kort tid för att man skall kunna göra några verkliga framsteg i olika frågor, men det blir en ännu kortare tid om man har en tendens att slösa bort tiden med att genomföra möten med statschefer som inte har något syfte, utan som bara blir dyrbara upprepningar av diskussioner som redan förts på utrikesministernivå. Det italienska ordförandeskapet borde ha lagt fram ett slutdokument i Bryssel för att försöka lösa frågor som vi har haft framför oss i flera månader. Nu räcker det med frågeformulär: det har blivit dags att komma med svaren.
I det här sammanhanget skulle jag vilja helt kort nämna lagstiftningsrådet. Vi anser att detta är en äkta demokratifråga. Som Frattini sade häromdagen – det finns en skillnad mellan vad många regeringar inför och vad den övervägande majoriteten av parlamenten vill. Lagstiftningsrådet är av avgörande betydelse när det gäller att garantera den demokratiska kontrollen och maktfördelningen, och i dag skulle vi vilja se att vår regering lämnar garantier i denna fråga.
Regeringskonferensen, med sina låsningar och diskussioner som blir till ett gnetigt köpslående om siffror och procent som så tydligt påminner om nätterna i Nice, får oss att känna en viss nostalgisk längtan efter konventet, som med alla sina brister ändå diskuterade européernas gemensamma framtid och hur de skulle styras på ett framgångsrikt sätt. 
Ett par ord om Lampedusatragedin: detta är inte invandrare, det är flyktingar, och det finns förslag som samlar damm i rådet om ett rättsligt ramverk för invandring och definition av flyktingstatus, medan de olika regeringarna fortsätter att skicka förslag till varandra. Herr rådsordförande! Finn en lösning på problemet. Det skulle vara värt betydligt mer än en massa ord.
Niceandan svävar också över den långa lista över broar och motorvägar som det italienska ordförandeskapet och kommissionsledamot de Palacio vill ge oss. När det gäller den berömda förteckningen över de transeuropeiska transportnäten är det enda vi hör i dag ropen från de båda kategorierna av direkt berörda parter: de som beklagar att man tagit med en viss tunnel och de som stampar otåligt i spiltan och vill komma i gång så snart som möjligt. Det förekommer ingen diskussion om kvaliteten på dessa investeringar eller om de är nödvändiga. Alla behandlar frågan som om det vore en fråga om nationell prestige. Ett bevis för detta är den italienska regeringens knappt dolda försök att öka det direkta trycket på Frankrike, där man med all rätt är osäker när det gäller behovet av en tunnel mellan Turin och Lyon.
Det är verkligen genant, herr rådsordförande, att ett stort land som Italien skall tvingas köpslå om ett ohållbart tunnelprojekt med en tvivelaktig elinvestering, framför allt om vi beaktar Lunardis genuint oeuropeiska intressekonflikt i samband med projektet.
Vi fortsätter emellertid oförskräckt att hävda att det som verkligen skulle hjälpa till att stärka en miljömässigt och socialt hållbar tillväxt i Europa är ett slags Marshallplan – men en Marshallplan av ett annat slag, en som skulle främja en användbar infrastruktur, men också förnybar energi, markanvändning, forskning och utveckling.
Varje dag lägger man ned kilometer efter kilometer av järnvägslinjer i de länder som snart skall gå med i unionen, och lämnar tusentals medborgare utan transportmöjligheter: detta är ett ytterligare bevis för att rörlighetsproblemen inte kan lösas genom luftiga löften om transeuropeiska nät.
Vi uppmanar kommissionen att inte fortsätta att bara rutinmässigt godkänna krav från olika håll, utan att återgå till sin ursprungliga uppgift: att verka för unionens intressen. Det verkar som om det kommer att utarbetas en ny lista, den så kallade snabbstartlistan. Vi skulle utan vidare kunna säga till ordförande Prodi att vi varmt välkomnar denna idé, framför allt om denna nya lista grundas på arbetets kvalitet och dess sociala och miljömässiga hållbarhet, till skillnad från Van Mierts lista, som utarbetades av kommissionsledamot de Palacio. Vi måste komma ihåg – eftersom både kommissionen och rådet verkar ha glömt det – att Europaparlamentet har medbeslutandemakt i denna fråga och att vi tänker utnyttja den fullt ut.
Herr talman! Vi uppfattar rådets beslut att överföra analysen av kemilagstiftningen till konkurrensrådet som ett nederlag för alla dem som bryr sig om medborgarnas hälsa och som en seger för de stora kemiföretagen. Helt klart har beslutet påverkats av kommissionens motvilja och förseningar när det gällde att lägga fram förslaget och av den överdrivna hänsyn som visades olika lobbygrupper, samt dess allvarliga försummelser när det gällde att inkludera kraven från det civila samhället under ett extremt långt samrådsförsök.
Det var för att skydda hälsan och miljön, inte för att främja konkurrenskraften eller handeln, som det beslutades att utarbeta ett förslag i frågan 1998. Vi kommer att hålla fast vid den linjen, och vi är redo till strid, tillsammans med miljö- och konsumentorganisationer, av respekt för alla de anställda som fortfarande insjuknar och dör i Europa och i resten av världen.
Watson inledde med en vältalig påminnelse om den vidriga situationen i Guantánamo, men jag vill gärna understryka min besvikelse över att ingen har nämnt de 11 000 fångar, eller internerade, som Förenta staterna håller inlåsta i Bagdad: det är inga européer, men även de har rättigheter. Vi upprepar vårt förslag än en gång här: vi måste skjuta upp ikraftträdandet av utlämningsavtalet med Förenta staterna för att sätta press på Förenta staterna i denna fråga.
En sista punkt, herr rådsordförande: som ni vet är Europaparlamentet extremt känsligt när det gäller frågan om dess medborgares rättigheter. I juli uppmanade Europaparlamentet Italien att göra något i fallet Adriano Sofri och gjorde det därmed till en europeisk fråga. Vi litar på att ni kommer att hörsamma detta upprop: ni har kapacitet att göra det. Som européer anser vi verkligen att det är deprimerande att se hela den italienska regeringen, och även rådsordföranden, så fullständigt utlämnade åt en ministers nycker.
Pasqua (UEN ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr talman! Låt mig först säga att jag tycker att den kritik som framförts mot resultatet av Europeiska rådet och regeringskonferensen är överdriven, för att inte säga opassande.
Först måste jag säga till kommissionens ordförande att jag för en gångs skull är nöjd med hans förslag, och jag är lika nöjd med Europeiska rådets förslag när det gäller tillväxtinitiativet.
Det initiativet är verkligen av avgörande betydelse, eftersom det kopplar samman privata medel och offentliga medel för att garantera att vår ekonomi utvecklas effektivare. Men för att det skall bli verklighet måste alla våra länder vidta ett antal åtgärder för att uppmuntra privata investeringar och, framför allt, vi måste se till att Europeiska kommissionens byråkrati och konsekvenserna av den inte läggs till den byråkrati som redan finns i våra respektive länder. Men i övrigt tror jag att detta är ett steg i rätt riktning.
För det andra är det som oroade den föregående talaren något som jag personligen finner ganska betryggande. Därmed menar jag att några av ledamöterna i denna kammaren är ganska naiva. Det finns, som alla vet, en federalistisk majoritet här som uttryckte sina synpunkter när konventets arbete godkändes. Detta godkännande åtföljdes av ett visst mått av anspråksfullhet, för att inte säga betydande arrogans, när man krävde att stats- eller regeringscheferna, som i själva verket är den enda källan till nationell legitimitet i våra länder, inte skulle ha rätt att lägga fram några som helst ändringsförslag.
På samma sätt var dessa federalistiska ledamöter extremt naiva när de trodde att de länder som nu blir medlemmar av Europeiska unionen skulle vara nöjda med en underordnad roll för sina ”låtsaskommissionärer”. Så bli inte förvånade över de resultat ni får. Jag håller med Lenin, som sade att fakta är envisa: ni står just nu inför fakta; det är bara att erkänna dem! 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Under toppmötet i Bryssel kom den gemensamma gränspolisstyrkan betydligt närmare. Snart kommer vi att få se en gemensam övervakning av EU:s yttre gränser, precis som vi hade förr runt våra egna länder. EU-staten utvecklas enligt planerna. Så även EU:s konstitution. Arbete pågår för närvarande på grundval av det utkast som utarbetades av konventet. Det kommer emellertid att bli en kommissionsledamot från varje land, eftersom ett antal länder inte kan få konstitutionen antagen utan nationella kommissionsledamöter.
Vi vill också att länderna själva väljer kommissionsledamöter och att det skall råda fullständig jämlikhet mellan de olika länderna när det gäller ordförandeskapet för ministerrådets sammanträden. Det finns nu en viss risk för gruppordförandeskap, där tre eller fyra länder leder EU under 18 eller 24 månader och i praktiken en möjlighet för det största landet i gruppen att ta hand om de viktigaste uppgifterna. Det skulle vara klokare att fortsätta med det nuvarande rotationssystemet, där länderna kan koncentrera sig på att tillhandahålla ett gott ordförandeskap under ett halvår. För att begränsa arbetsbelastningen kunde de enskilda rådskonstellationerna, och framför allt de 297 arbetsgrupperna i rådet, få en möjlighet att välja sina egna ordförande bland de egna ledamöterna på grundval av en kombination av rättvis rotation och ordförandens personliga kvalifikationer när det gäller att leda sammanträdena. Låt mig framför allt varna för det som kallas för – eller enkelriktade motorvägar – där premiärministrarna själva får bestämma gränserna mellan EU och nationalstaterna och kan utsträcka EU-samarbetet via flexibilitetsklausulen i artikel 17. De kan ändra det ordinarie lagstiftningsförfarandet och gå från enhälliga beslut till beslut med kvalificerad majoritet via artikel 24.4 eller med hänvisning till artikel 39.8 när det gäller utrikespolitiken. Om dessa tre metoder kombineras kan nästan alla frågor hamna inom EU:s behörighetsområde. I stället för till exempel den danske statsministerns önskan om en katalog över behörigheter med en klar maktfördelning mellan EU och medlemsstaterna får vi obegränsat premiärministerstyre och ännu mer centralisering av den lagstiftande makten till Bryssel. Vi måste nu hoppas på att samtliga EU-stater genomför folkomröstningar om utkastet till konstitution. Det är absurt att Blair genomför folkomröstningar om de regionala parlamenten i Skottland och Wales och om kommunalt styre i London, men inte tillåter en folkomröstning om Storbritanniens första skrivna konstitution. Fatta mod, Blair, det räcker inte att genomföra en folkomröstning om en ny konstitution i Irak. 
Pannella (NI ).
   – Herr talman! Pasqua hade rätt när han sade att detta är det europaparlament han känner till: detta är resultatet av De Gaulles antieuropeiska hållning, inte det Europa som Winston Churchill uppmanade att resa sig upp 1946 i Zürich, när han talade om ett ”Europas förenta stater”. Här har vi Europas oförenade stater, vi har byråkratier som förstör varandra och, herr rådsordförande, vi har ett råd som Europaparlamentet i juli uppmanade att utse en europeisk representant för Kaukasus och den 4 september, och igen den 24 september att utse en representant för Irak. Vi kommer inte att ge något till Tjetjenien, som lider under ett folkmord, eller för att förbättra situationen i Irak, förutom den skamliga lilla muta, värdig krämare från södra Italien, frånsett 200 miljoner av totalt 35 miljarder. Se på Europa, detta Europa! När det gäller Israel, Irak, Tjetjenien och, säkerligen, Guantánamo, ryter Europa åt Förenta staterna och skriar som en åsna åt Ryssland, Kina, Tjetjenien och Vietnam.
Jag kan med andra ord inte påstå att vi lägger för mycket av skulden framför det italienska ordförandeskapets dörr. Utkastet till konstitution, som har presenterats för oss med så stora bokstäver, är inte annat än en formlös, tom, pretentiös massa som saknar grund i den konstitutionella lag som världen känner till. När det gäller rättsstatens principer och de liberala staterna ställer utkastet till konstitution överambitiösa, förmätna krav, och det klarar inte ens proven nu, i ett inledande skede. Man kan föreställa sig hur effektiv konstitutionen blir när det så småningom blir dags att tillämpa den.
Herr rådsordförande! Trots uppmaningarna från Europaparlamentet har ni ännu inte lagt fram ett informellt förslag om dödsstraffet, och vi är nu nästan i slutet av FN:s generalförsamling. Men vi kan vänta: Israel kan vänta, Turkiet kan vänta och vi europeiska federalister i den italienska stora proeuropeiska traditionen och många andra delar av Europa kan också vänta. 
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! En aning mindre passionerat än föregående talare, men med minst lika stark övertygelse, skulle jag vilja säga att jag upplever en känsla av frustration över det sätt på vilket regeringskonferensen utvecklas.
Jag känner denna frustration i första hand eftersom jag upplever att vi har tappat bort konventets anda, som bestod av att försöka hitta det som var bäst för framtiden för ett EU bestående av 25 medlemsstater, och min respekterade vän Pasqua påminde om Lenin när han sade att fakta är envisa. Men inte bara det. De är sannerligen envisa, för de regeringar som skall godkänna konstitutionen hade företrädare i konventet och deltog aktivt i det, och jag tycker att ingen borde motarbeta sina egna handlingar.
Jag känner mig frustrerad, herr talman, för jag har en känsla av att vi under de kommande dagarna kommer att få bevittna ett försök att åter öppna alla de frågor som behandlades av konventet. Det italienska ordförandeskapet skickade ett förslag i vilket det bad regeringarna tala om vad som måste tas upp i konventet. Svaret har blivit 150 sidor av förslag om att åter öppna praktiskt taget samtliga de frågor som konventet behandlade. Det finns också en klar paradox, och det är att vissa av ministerrådskonstellationerna – till exempel Ekofinrådet – också kommer med förslag om ändringar av konstitutionen. Det värsta med dessa förslag, mina damer och herrar, är att inget av dem är ambitiöst, inget av dem går utöver konstitutionens text. Det är ynkliga förslag.
Dessutom kunde konstitutionens text faktiskt ha varit mer ambitiös. Låt mig ge ett exempel på vad jag menar: Avsnitt IV, som gäller revideringen av konstitutionens text, behandlades endast i ringa omfattning i konventet på grund av tidsbrist, och ordföranden Giscard d’Estaing lovade till och med att detta skulle diskuteras efter Thessaloniki. Så har det emellertid inte blivit. Här finns det ett enormt utrymme för att framföra konkreta förslag. Men det finns inga konkreta förslag på denna punkt.
Jag känner också frustration eftersom konventets anda är en anda av kompromisser, men kompromisser i block. Jag konstaterar emellertid att det till exempel finns förslag om att försöka reformera budgetförfarandet. Men detta kan inte behandlas separat. Det ingår i ett paket tillsammans med budgetberäkningarna och de egna resurserna. Och om vi, i vår egenskap av europeiskt parlament, accepterar paketet, så kan vi inte nu acceptera att en del lämnas som det är och att överenskommelsen om budgetförfarandet skall brytas.
Jag anser därför att regeringskonferensen borde koncentrera sig på de genuint politiska frågor som ännu inte har lösts, där det inte finns någon samsyn mellan regeringarna och som är mycket enkla: rådets ordförandeskap, roterande ordförandeskap, röstviktning och fördelning av platser i Europaparlamentet samt antalet kommissionsledamöter. Konstruktiva förslag – och jag vill uppmana det italienska ordförandeskapet att framföra ett antal sådana – måste läggas fram i ett sammanhang, och de får inte bli ett lappverk.
Jag kan därför ännu en gång inte förstå – och jag säger detta eftersom jag är orolig – kommissionens ordförande när han säger att röstviktning är mycket bra, men att å andra sidan att antalet kommissionsledamöter måste ändras. Vi kan inte acceptera de delar av förslagen vi vill ha, och förkasta resten.
Vi måste hitta en kompromisslösning, och jag hoppas att det italienska ordförandeskapet skall göra det, och göra det snabbt.
Napolitano (PSE ).
   – Herr talman! Jag tänker bara koncentrera mig på frågorna som gäller regeringskonferensen, även om, herr rådsordförande, ni var mycket återhållsam när det gällde denna punkt, liksom även rådet, som i sina slutsatser av den 16 oktober endast ägnade regeringskonferensen åtta och en halv rader. I går fick emellertid Frattini och jag en chans att diskutera frågan i grunden vid sammanträdet med utskottet för konstitutionella frågor som var öppet för de nationella parlamenten, och jag vill här redovisa den oro och kritik som framfördes under det sammanträdet och som just har avspeglats i Méndez de Vigos anförande.
Låt mig först av allt klargöra en sak. Det finns över huvud taget inga förutfattade meningar gentemot det italienska ordförandeskapet i detta parlament. Tvärtom: vi vet att vi står i skuld till Italien för de viktiga bidrag landet har gett när det gäller den europeiska integrationen vid avgörande tidpunkter som ett av grundarländerna. Det italienska ordförandeskapets problem är nu hur man skall kunna leva upp till detta goda rykte, och fullfölja arbetet i överensstämmelse med de höga principer som styr den italienska europapolitiken. Varför är vi oroade? Jo, eftersom ett stort antal regeringar har visat en tendens att ifrågasätta några av de viktigaste nyheterna i utkastet till konstitution. Hur skall vi reagera på detta? Det är det som är frågan. Vi blev bestörta över att se hur regeringskonferensens ministermöte började. Vi vet vad som hände, även om ni inte har berättat det, ordförande Berlusconi.
Diskussionen startade med de nyheter som införts i konventets utkast när det gäller hur unionens lagstiftningsförfarande skall fungera, ett förfarande som inte längre skall spridas ut på de många olika konstellationerna av ministerråd, utan där lagstiftningsmakten i stället skulle koncentreras till ett enda råd för allmänna frågor och lagstiftning. I det samråd baserat på frågeformulär som ägde rum före diskussionen mellan utrikesministrarna var det ett stort antal regeringar som sade nej, även om vi inte vet av vilka skäl. Men företrädarna för alla de regeringar som nu motsätter sig förslaget hade accepterat denna nyhet som en del av konventets övergripande kompromiss. Frågan om ett lagstiftande råd är inte helt obetydlig. Jag har inte tid att förklara varför nu, men vi blev starkt oroade av det som hände med frågan om lagstiftningsrådet under regeringskonferensens ministerråd. Frågan kan inte och får inte betraktas som avslutad. Om den skulle betraktas som avslutad skulle vi inte längre stå inför en kompromiss, utan ett totalt nederlag.
Precis som många regeringar har blockerat införandet av lagstiftningsrådet skulle de genom sin tydliga vägran kunna göra samma sak när det gäller andra lika viktiga, eller viktigare, punkter i utkastet till konstitution. Detta sätt att arbeta är oacceptabelt. Ordförandeskapet får endast behandla ändringsförslag som har ett tydligt, långsiktigt berättigande. Det är ordförandeskapets sak att visa upp den nödvändiga förmågan att övertala och driva på arbetet, tryggt i förvissningen, herr Berlusconi, att det inte bara företräder Italiens ståndpunkt, utan alla de grupper som bidrog till de slutsatser som konventet kom fram till. Bland de grupperna återfinns parlamenten – det får vi aldrig glömma: Europaparlamentet och 28 nationella parlament, med andra ord de direkta företrädarna för unionens folk, legitimerade genom medborgarnas röster. 
Den breda samsyn och goodwill som demonstrerades av stats- och regeringscheferna när regeringskonferensen inleddes i Rom är inget att lita på om respektive utrikesministrar börjar slita sönder konventets utkast eller hacka det i bitar omedelbart efteråt. Var försiktig med retoriken! Som ni sade förra gången – och det behövde sägas – europeiska intressen måste få dominera över nationella intressen, men faran – som alla kan se – är att det inte ens är skyddet av grundläggande nationella intressen som kommer att dominera, utan skyddet av underordnade minoritetsintressen. Därför, herr Berlusconi, är vi rädda för att den analogi från Hemingway som citerades i kammaren av Altiero Spinelli när hans utkast antogs och han var osäker på dess öde, en analogi som användes igen nyligen av Amato, kommer att besannas. Han sade att den stora fisk som vi tror att vi har fångat med utkastet till konstitution riskerar att reduceras till ett skelett, för hajarna har ätit upp allt köttet. Vi måste göra vad vi kan för att förhindra att detta sker. 
Talmannen.
   Jag kunde inte avbryta ett citat av Hemingway, men jag skulle vilja uppmana kollegerna att hålla sig till sin talartid! 
Rutelli (ELDR ).
   – Herr rådsordförande! Kommer det italienska ordförandeskapet att lyckas vid detta historiska tillfälle för konstitutionen och den europeiska integrationen? Min förhoppning, ända till slutet, kommer att vara att frukterna av konventets arbete skall mogna och skördas i Europas intresse.
Jag skulle vilja diskutera två politiska frågor med er när ni nu närmar er de två sista månaderna av ert ordförandeskap. Den första är på en gång radikal, praktisk och symbolisk: vi förväntar oss att det italienska ordförandeskapet, tillsammans med kommissionen, skall lägga grunderna till genuin finansiering, kontroller och påföljder på europeisk nivå när det gäller invandringen. Nu förväntar vi oss mer än bara allmänna avsikter. Vi förväntar oss att framsteg skall göras åtminstone i just det land som är starkast påverkat av denna situation.
Herr rådsordförande! Jag förväntar mig också ett initiativ från rådet ni leder när det gäller situationen i Irak. Det enhälliga beslutet i säkerhetsrådet kan skapa en ny, framkomlig väg. Säkerhetsrådets europeiska medlemmar lyckades äntligen komma fram till en överenskommelse, och nu måste rådet förvandla den kompromissen till ett initiativ: vi kan och måste återgå till multilateralismen, vi kan samarbeta när det gäller återuppbyggnaden, den humanitära krisen, säkerheten och den demokratiska övergången till irakisk suveränitet i Irak under FN:s mandat och ledning.
Herr rådsordförande! Som europé kan jag inte undvika att uttrycka min djupa oro över det sätt på vilket regeringskonferensen leds. Ni har bekräftat er avsikt att slutföra arbetet före december och att förbli konventets text trogen, så långt det är möjligt, utan några viktiga kompromisser när det gäller innehållet. Men det verkar som om det italienska ordförandeskapet hittills har nöjt sig med att ta del av och registrera de positiva och negativa ståndpunkterna som framförts av de olika delegationerna i olika frågor, med risk för att diskussionen skulle kunna börja om på nytt i frågor som ansågs vara avklarade.
Men, som Watson påpekade, Europa behöver inte ett ordförandeskap som nöjer sig med att bara underteckna initiativ eller agera domare. Det behöver inte en pedantisk förteckning över olika krav. Nu behövs det ett klokt och långsiktigt ledarskap. Ordförande Prodi har rätt: en oflexibel konstitution kommer med nödvändighet att misslyckas. Jag hoppas därför att just Italien, som 1985 lyckades uppnå det omöjliga i den regeringskonferens som ledde fram till Europeiska enhetsakten, kommer att leva upp till sina europavänliga traditioner 2003 och hjälpa till att sjösätta en konstitution som är tillräckligt flexibel för att fungera och tillräckligt övertygande för att bli en utgångspunkt för den europeiska utvecklingen under de kommande 50 åren.
Bertinotti (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! I ärlighetens namn måste jag säga att denna diskussion helt enkelt är schizofren. Den politik som lagts fram av rådets ordförande kan endast fungera om vi helt bortser från den faktiska situationen i Europa.
Ni talar om förändringar av pensionssystemet för att bevara den sociala sammanhållningen. Herr rådsordförande! Det räcker att se på ert eget land: en generalstrejk har utlysts till i övermorgon av samtliga fackföreningar för att protestera mot er pensionspolitik, inklusive de organisationer som undertecknade pakten för Italien med er. Säger inte det faktum att samtliga anställda motsätter sig en viss politik er någonting? Betyder detta något för er efter striderna i Frankrike, striderna i Spanien, missnöjet i Tyskland, eller betyder det ingenting?
Ni meddelar pompöst att en europeisk konstitution skall antas. Märkte ni att två stora europeiska demonstrationer ägde rum den 4 oktober i Rom – den ena organiserad av de europeiska fackföreningarna, den andra organiserad av globaliseringsmotståndarna – som starkt, våldsamt, kritiserade denna konstitution på grund av de allmänt hållna och vaga klausulerna om fred, rättigheter och sysselsättning?
Sedan krävde stora människomassor från olika kulturer, religioner och politiska övertygelser under fredsmarschen från Perugia till Assisi att konstitutionens struktur skulle ändras i grunden, med ett förkastande av krig som dess första punkt. Men kriget i Irak fortsätter och förorenar världen. De fängslade i Guantánamo och Bagdad har nämnts i dag. Vi kan också se på de åtgärder som begränsar friheten i arabländerna på grund av terrorism och krig. Ni har inte sagt hur vi skall komma ur denna tragiska onda cirkel.
Ni talar om Europas kristna rötter. Men om de rötterna verkligen existerar är tragedin i Medelhavet, som innebär en humanitär katastrof, inte värdig dem. Hur kan ni undvika att se att kvotpolitiken, invandringspolitiken, har misslyckats? Herr rådsordförande! Ni har talat i allvarliga ord om denna tragedi i kammaren. Det skulle vara ofint av mig att påminna er om att ministrarna i er regering har sagt att sådana invandrare borde sparkas ut och skickas tillbaka till sina respektive länder. Låt mig i stället rikta er uppmärksamhet på misslyckandet när det gäller denna politik, denna politik som innebär kontroller i stället för att ta emot invandrarna och skapa en alternativ utvecklingsmodell.
Ni talar om en ekonomisk politik, men ni verkar inte inse att Europas ekonomi för närvarande befinner sig i kris och försämras. Ni talar om åtgärder och transeuropeiska nät, och ändå hörde ni hur deras kvalitet kritiserades alldeles nyss. Man jag vill framför allt fråga er hur ni tänker hantera den ekonomiska krisen i en miljö som präglas av en sjunkande dollar, hänsynslös konkurrens från Förenta staterna och en konkurrens som den som växer fram från Kina? Hur tänker ni ta er ur detta skruvstäd och hur planerar ni att stoppa nedgången? Ni fortsätter att hålla fast vid politiken från Maastricht, den politik som kommissionen en gång skarpsinnigt beskrev som ”dum”. Man kan bara ta er politik på allvar om man bortser från verkligheten. Verkligheten kommer att bli ert fall. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Att döma av det stora antalet ämnen som diskuterades under toppmötet är rådet väl medvetet om sin uppgift. Rådet vill ha transeuropeiska nät, men i praktiken drar sig medlemsstaterna för att bygga de få kilometer spår som skulle göra det lite enklare för grannländerna att exportera sina varor. Det talas om behovet av att erbjuda utvecklingsmöjligheter till människor i deras egna länder, men om det gäller socker eller bomull, så låter vi alltid de ekonomiska intressena för små grupper, vår egen befolknings intressen, dominera över möjligheterna för de många människor som lever i misär, som försöker fly från misären och som sedan drunknar utanför våra stränder. I åratal har vi talat om palestiniernas rätt att få en egen stat vid sidan om Israel. Men var finns de effektiva och trovärdiga handlingarna från Europeiska unionens sida?
Än en gång tvingas man konstatera att sådana handlingar krävs, men var finns de? Europeiska unionen behöver effektivare strukturer för att kunna agera effektivare, utan att medlemsstaterna kastar grus i maskineriet. Därför behöver vi denna konstitution. Vi har alltid hoppats att Europa skulle bli ett hus för alla, inte bara för medborgare och medlemsstater, utan också för de människor som lever i regioner som av olika historiska skäl inte har blivit medlemsstater. Men varför ser ni inte Europa som ett stort lapptäcke av kulturer, människor och regioner, där alla skall få en chans att utvecklas? Vi borde ta ett fastare grepp över vårt gemensamma öde, och vi borde inte låta oss hindras av ett fåtal medlemsstaters prestigepolitik eller kortsynthet. Vi vill ha en europeisk konstitution som verkligen är ett nytt fördrag, som ger de europeiska folken en ny och ljusare framtid och som också beviljar regionerna tillgång till EG-domstolen om deras rättigheter kränks. 
Muscardini (UEN ).
   – Herr rådsordförande! välkomnar rådets beslut att anta en försvarspolitik som förstärker en konsoliderad relation med Nato. Vi understryker, när det gäller arbetet i regeringskonferensen, behovet av att varje medlemsstat har en kommissionsledamot med rösträtt. Om Europa skall kunna möta den utmaning det innebär att utrota terrorismen, så måste EU kunna försvara alla delar av sitt territorium och varje enskild medborgare, men också främja fred, rättvisa, frihet, demokrati och utveckling i länder där våld och svält driver miljontals människor till förtvivlan och tvingar dem att bli flyktingar.
Tragedierna som har ägt rum längs Italiens kust tvingar rådet att besluta att ge politiska flyktingar asylrätt, en fråga som har varit vilande för alltför länge, och att tydligt fördöma regeringar som inte respekterar de mänskliga rättigheterna, inte investerar i resurser för att bekämpa hunger och som misslyckas när det gäller att avslöja de terrorist- och fundamentalistorganisationer som finns på deras territorier. Europa måste göra tydligare ansträngningar för att lösa krisen i Somalia, en kris som sedan 1991 har sett tusentals desperata flyktingar dö, inledningsvis i Indiska oceanen, och nu utanför Sicilien. Det var inte vilka invandrare som helst: det var somalier, herr rådsordförande! Ni måste arrangera en ny Nairobikonferens och avsluta den med en federativ pakt mellan de olika somaliska staterna, som blir inledningen på demokrati och kamp mot fundamentalism, terrorism och fattigdom.
De som fanns med på listan över terroristorganisationer efter den 11 september får inte bli samrådspartner, vare sig för enskilda stater eller för unionen. Rådet, vars beslut att skapa en byrå för gemensam gränsövervakning vi välkomnar, måste främja en ny samarbetsmodell enligt vilken stödet kommer befolkningen till godo och de som förnekar de mänskliga rättigheterna fördöms. Dessutom måste rådet vädja om nåd för dem som har dömts till döden enligt sharialagstiftning, till exempel den unga iranska kvinna som dömts till döden för att ha dödat den man som våldtog henne. 
Abitbol (EDD ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! De europeiska toppmötena sker på en så hög nivå att de verkar äga rum i stratosfären, för de tycks befinna sig på ljusårs avstånd från vardagsfrågorna i Europa. Herr Prodi, herr Berlusconi! Ni tvistar om vem som borde ta åt sig äran över ett tillväxtinitiativ, ett initiativ som verkligen hör till den europeiska politikens gamla skåpmat, som regelbundet har tagits fram under tjugo år och som gradvis kommer att förlora all sin smak. Som vanligt ser det ut som om Pasqua kommer att bli besviken.
Trots att ni inte har sagt ett ord talar jag om rådet, vad som har hämmat tillväxten i Europa och vad som kommer att förhindra all återhämtning, i första hand i eurozonen: den otroliga ”policymixen”, denna otroligt korkade politik som dömer eurozonen till såväl valuta- som budgetrestriktioner. Vi förväntade oss att rådet skulle säga något om eurons kraftigt stigande värde, något som stryper vår export och gör Europa, eurozonen, till den svaga länken i världsekonomin. Skall valutafrågor bara diskuteras på G8-möten, med alla de konsekvenser som det medför?
När det gäller konstitutionen så tycker jag, utan att ha förutfattade meningar om resultatet, att det verkar som om regeringskonferensen får Europa att ägna sig åt institutionellt navelskådande, utan att allmänheten lyckas förstå de frågor som diskuteras, något som konventet lyckades undvika, oavsett vad man anser om resultatet av dess arbete. Herr Berlusconi! Ni, som lyckades vara innovativ i ert eget land och gjuta nytt liv i dess politiska liv genom att uppfinna skulle ni inte också kunna förnya på europeisk nivå och ge oss en europeisk folkomröstning? Oavsett det relativa inflytandet från våra regeringar, från Europaparlamentet och kommissionen på Europas framtida arkitektur, så är medborgarna det som fattas, vad som kunde kallas den felande länken: det enda sättet att engagera dem i denna process för att bygga upp Europa är att genomföra en folkomröstning, även om det innebär vissa risker. Jag hoppas att regeringskonferensen kommer fram till en konkretare lösning på detta än vad konventet gjorde. 
Borghezio (NI ).
   – Herr talman! Berlusconis ord om den tragiska humanitära situationen i Lampedusa kan gudskelov stödjas av handling. Jag har uppmanat talmannen Pat Cox att skicka en delegation från Europaparlamentet till Lampedusa. Europa kan komma till Lampedusa och även till andra platser för att se, till exempel, det arbete som utförs av italienska poliser, karabinjärer och kustbevakningspersonal, som jag har sett i deras patrullbåtar när de delar med sig av sina mat- och vattenransoner och ofta ger allt till dessa stackare till sjöss, som av skumma människohandlare skickas till våra gränser.
Samtidigt som vi vidtar humanitära åtgärder har emellertid medlemsstaterna och Europeiska unionen en skyldighet att skicka en tydlig och allvarlig varning till politikerna i invandrarnas hemländer, som bär det tunga moraliska ansvaret för att inte bekämpa denna handel med människor, vilket det är alla civiliserade länders skyldighet att göra.
I går var en hög företrädare för ett av dessa afrikanska länder vår ärade gäst, och vi till och med applåderade honom. Han är ledare för ett av de länder som fortfarande inte har ratificerat eller undertecknat de avtal om återsändande som är så nödvändiga och som utgör den verkliga garantin för en politik som verkligen bekämpar handeln med illegala invandrare.
Vi hälsar Europeiska unionens beslut att inkludera biometriska indikatorer, som är så viktiga för identifiering, i visum, uppehållstillstånd och pass med stor tillfredsställelse. Precis som ni hoppas vi därför att rådet (rättsliga och inrikes frågor) i största möjliga utsträckning skall försöka hålla 2003 som tidsfrist för att komma fram till en överenskommelse om rådets förslag om denna absolut nödvändiga åtgärd.
De aktiviteter som bedrivits av tidigare italienska vänsterregeringar har dessvärre utmärkts av en skändlig stöld i enorm skala från människorna i Afrika. Jag kan garantera Barón Crespo att vi kommer att se till att denna form av rasism, som är så skadlig och så djupt kränkande för dessa folk, upphör. Vi kommer att tillämpa maximal öppenhet när det gäller att bevilja bistånd till utvecklingsländerna. Biståndet får aldrig mer användas – som det dessvärre har använts tidigare, något som vi borde skämmas över – i affärssyfte, eller ännu värre för illegal finansiering av politiska partier i Italien eller eventuellt i andra länder i Europa. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det är två frågor som jag skulle vilja kommentera helt kort. Jag anser att det italienska ordförandeskapet hittills har gjort ett fantastiskt bra arbete när det gäller konstitutionen, och jag vill uppmana det att ta med själva kärnan i konventets arbete till förhandlingarnas slutrunda. Samtidigt får vi inte glömma att sådana begrepp som öppenhet, demokrati och effektivitet inte bara är fina ord: de har också ett konkret innehåll. Det är därför som ett försök måste göras – när det gäller öppenhet och lagstiftande rådet, som regeringarna ser som irrelevant, men som för oss är en mycket viktig fråga, eftersom rådet är vår partner i lagstiftningsförfarandet – att se till att detta lagstiftande råd verkligen fungerar på ett sätt som får fram saker och ting i ljuset och därmed möjliggör en offentlig kontroll. Oavsett vilka svårigheter som finns, måste man finna en öppen formel för detta så att man inte utesluter möjligheten till framtida utveckling i den riktningen.
Effektivitetsfrågan handlar faktiskt om kommissionen, och det skulle inte skada om det vore möjligt att lämna konventets förslag som det är i dag, och med ett eventuellt tillägg om rösträtt för alla. Även om jag fullständigt förstår de polska och spanska ståndpunkterna vill jag be er i rådet att lämna beslutsfattandet i rådet precis så som konventet föreslog det, men att försöka hitta ett lämpligt sätt att kompensera de staterna, så att inte uppoffringarna bara görs på den ena sidan. Här får vi inte heller tappa behovet av effektivitet ur sikte. Kritiken mot Nice här i kammaren riktades in på metoderna för beslutsfattande i rådet, och det är något vi inte får glömma bort.
Låt mig ge en sista kommentar om konventet. Förenta staterna har nyligen klargjort att man har problem med en europeisk säkerhets- och försvarspolitik. Jag anser att konventet har varit mycket tydligt i sina formuleringar när det gäller att strukturellt samarbete är öppet för alla och att det inte är avsett att påverka Natomedlemskapet negativt. Detta kan, vid behov, förstärkas, men om det inte förekommer något strukturellt samarbete på detta område, om det inte finns några avancerade förslag som kan erbjuda en lösning på detta, då kommer en försvarsunion förr eller senare att upprättas på den europeiska kontinenten, fristående från Europeiska unionen och helt oavsett våra band till Nato. Låt amerikanerna, britterna och andra komma ihåg att alternativet skulle vara betydligt värre när det gäller deras intressen, och att de därför borde stödja konventets strategi på denna punkt.
Men nu måste vi inte bara diskutera konstitutionen, utan även Europas gränser. Jag anser inte att initiativet ”Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar” hittills har diskuterats tillräckligt. Vi måste klargöra att ett utvidgat europeiskt grannskap som blickar österut också betyder att vi måste skapa ett andra alternativ vid sidan om fullt medlemskap. Enbart om vi lyckas bestämma gränser – vilket i samband med utvidgningen betyder att vi måste förhindra att EU urvattnas genom att utvidgas för mycket – kommer vi att kunna vidareutveckla EU i den form unionen har för närvarande. Det är av den anledningen som ett andra alternativ, i multilateral form och sida vid sida med ett fullt medlemskap, måste göras tillgängligt för de länder som inte kommer att gå med i unionen under de kommande tio åren, oavsett om det är viljan eller kapaciteten som saknas. Detta skulle bli något i stil med ett ”Europeiskt ekonomiskt område”. Jag vill uppmana er att ta konkreta initiativ på detta område under de kommande månaderna.
Goebbels (PSE ).
   – Mina herrar ordförande, mina damer och herrar! Toppmöten kommer och går, och det ena är det andra likt. Möten mellan stats- och regeringschefer brukar i allmänhet avsätta slutsatser vilkas praktiska innehåll i regel står i omvänd proportion till deras längd. Slutsatserna från Europeiska rådet börjar alltmer påminna om de pompösa uttalandena från det numera avsomnade Högsta Sovjet. För tre år sedan tog Europa emellertid faktiskt ett stort steg framåt, i form av Lissabondeklarationen, men de fina ambitioner som beskrivs där har avdunstat, även om vi fortfarande brukar stämma upp mantrat att Europa måste bli världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade samhälle, bla bla bla.
Men faktum är att unionen inte ger sig själv resurser som motsvarar dess ambitioner. Hur skall vi kunna få våra medborgare att förstå att vi håller på att bygga Europa med en gemenskapsbudget som ligger på cirka en ynka procent av BNP? I Förenta staternas federala budget omfördelas över 30 procent av dess nationella BNP. Till och med schweizarna, som har rykte om sig att vara tämligen snåla, omfördelar 15 procent av sin BNP genom den konfederala budgeten. Medlemsstaternas budgetar kan inte kompensera en otillräcklig gemenskapsbudget.
Efter tre år av mild recession behöver nästan samtliga medlemsstater ta itu med problemet krympande resurser. De ställs inför valet att antingen skuldsätta sig ytterligare, eller minska sina utgifter för investeringar, ibland båda på en gång. De offentliga investeringarna i Europeiska unionen har fallit till cirka en ynka procent av BNP. Förenta staterna klarar 3 procent. Enligt kommissionens egna tjänstemän medför en investering på 1 procent en tillväxt på 0,6 procent. Unionens medlemsstater kommer inte att kunna komma tillbaka på rätt spår för att uppnå en sund tillväxt om de nu begränsar sina utgifter för investeringar och skär ned på de europeiska medborgarnas köpkraft.
Berlusconi har just hänvisat till behovet av att stimulera tillväxt och konkurrenskraft i Europa. I det sammanhanget har vi just återupptäckt de transeuropeiska näten, men var finns pengarna för att finansiera dem? Berlusconi talade vagt om medfinansiering över gemenskapens budget. Prodi nämnde en förstärkningseffekt tack vare att unionens budget betalar 30 procent av kostnaderna för gränsöverskridande transporter. I kommissionens dokument om det europeiska tillväxtinitiativet talas det emellertid bara om att omfördela existerande avsättningar, men inte en endaste extra euro. Eftersom det är omöjligt att spendera samma pengar två gånger kommer det inte att bli någon ytterligare tillväxt av att använda avsättningarna från strukturfonderna eller ens dem från sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling för att finansiera de transeuropeiska transportnäten. Detta är ett tragiskt slöseri.
Europa bortser från kommande utgifter, vilket betyder utgifterna för utbildning, forskning och infrastruktur. Toppmötet i Bryssel avslutades med enbart fromma förhoppningar. Vi får nu höra att konkreta beslut kommer att fattas den 12 och 13 december. Min grupp, herr talman, kommer att döma det italienska ordförandeskapet efter dessa konkreta beslut. Som en hjälp åt ordförandeskapet vill vi föreslå att det tar sig en ny titt på Jacques Delors idéer. Varför inte finansiera de transeuropeiska näten med ett stort europeiskt lån? Europeiska unionens förmåga att klara en upplåning är intakt. Eurozonen har blivit en inre marknad där nästan 90 procent av handeln bedrivs mellan partnerländerna. Varför inte vara tillräckligt djärv och lansera en politik som stimulerar tillväxt som inte skulle fungera i de enskilda länderna var för sig, men som skulle avsätta konkreta resultat om den genomfördes i hela Europa? 
Di Pietro (ELDR ).
   – Herr rådsordförande! I ert anförande beskrev ni ett påhittat Europa som vi också skulle vilja ha, om det bara var verkligt. Vi kan emellertid se att ni förbereder marken för antagandet av en konstitution som kommer att tysta, försvaga och binda Europas institutioner. Ni anpassar dessutom allt mer Europas vilja efter amerikanska och sovjetiska diktat. Vi skulle vilja att ni åtminstone denna enda gång kunde lägga undan era personliga ambitioner till förmån för allmänintresset.
Avstå från nöjet att till varje pris sätta ert namn längst ned på utkastet till europeisk konstitution som blockerar möjligheten till framtida ändringar, ger kommissionen en försvagad roll och som inför regler om ett paralyserande enhälligt beslutsfattande i rådet. Vi skulle också vilja att ni, åtminstone så länge som ni är ordförande för Europeiska rådet, avstod från att ge bort Europas roll när det gäller att försvara de mänskliga rättigheterna, till och med när de attackeras av amerikanerna i Guantánamo eller ryssarna i Tjetjenien, i utbyte mot en weekend i Camp David med president Bush eller en tripp till Sardinien med president Putin.
Tala klarspråk i dessa frågor, om ni har modet att göra det, naturligtvis under förutsättning att ni inte upptäcker att det föreligger en intressekonflikt för er inom dessa områden. 
Cossutta (GUE/NGL ).
   – Herr Berlusconi! Fyra månader har gått sedan Thessalonikikonferensen överlämnade förslaget till konstitution till er, men efter fyra månader finns det fortfarande inga tecken på att det skulle finnas några praktiska sätt att överbrygga de väl kända åsiktsskillnaderna på viktiga punkter, vare sig det gäller omröstningen i rådet – om det skall fattas enhälliga beslut eller inte – eller när det gäller kommissionens sammansättning, eller, framför allt, när det gäller den ekonomiska och sociala politiken, enligt vilken de europeiska militära förbanden skulle komplettera Natos styrkor och därför underordnas Förenta staterna, snarare än att bli självständiga.
Det italienska ordförandeskapet har varit passivt, och det har visat sig oförmöget att uppnå konkreta resultat. Dess tystnad när det gäller den tragiska utvecklingen inom utrikespolitiken, till att börja med situationen i Mellanöstern, är en skam. Det kommer aldrig att bli fred, det kommer aldrig att bli något slut på terrorismen som vi alla fördömer, så länge som Israel fortsätter att ockupera palestiniernas territorier, så länge som den skamliga skiljemuren finns kvar. FN är paralyserat av Förenta staternas veto. Det italienska ordförandeskapet måste handla. Att predika är meningslöst. Det är Europas skyldighet att handla med stor beslutsamhet, formellt erkänna staten Palestina och främja närvaron av en fredsbevarande styrka som kan garantera respekten för de båda staternas gränser och genomförandet av fredsavtalen. När det gäller Irak måste vi kräva ett omedelbart tillbakadragande av ockupationsstyrkorna. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Det sägs att unionen skall bygga på moderna demokratiska principer, men trots det så är det regeringarna i medlemsstaterna – med andra ord Europeiska rådet – som kommer att besluta om innehållet i konstitutionsfördraget. Detta kommer dessutom att genomföras genom att man hittar fel hos konventet som var i det närmaste en konstituerande församling och som på alla sätt bättre företrädde medborgarna. Enligt de demokratiska principerna är suveräniteten förankrad hos folket och inte hos den verkställande regeringen.
Men den antidemokratiska naturen hos denna union upphör inte med detta. Hur mycket man än föreslår att öka Europaparlamentets lagstiftande befogenheter, så kommer det fortfarande att vara medlemsstaternas regeringar i rådet som kommer att ge klartecken till europeiska lagar och förordningar som sedan kommer att bli obligatoriska för alla. Jag skulle därför vilja se, inte ett lagstiftande ministerråd, utan snarare en andra europeisk territoriell kammare, vilkas ledamöter skall utses av medlemsstaternas parlament och av lagstiftande konstitutionella organ. Det skulle verkligen vara ett demokratiskt Europa.
Det verkar dessutom ologiskt att föreslå att man ändrar den nuvarande hänvisningen till folken i artikel 1 i fördraget till förmån för en hänvisning till medborgarna när medlemsstaternas konstitutioner gäller deras respektive folk och när artikel 5 och artikel 8 uppmanar till respekt för de enskilda medlemsstaternas identitet. 
Queiró (UEN ).
   – Herr talman! De flesta av de uttalanden som gjorts här gäller den odiskutabla politiska betydelsen av det arbete som utförs i den pågående regeringskonferensen. Bland övriga frågor kan det emellertid också vara värt att understryka hänvisningen till den europeiska ekonomins återhämtning. En återhämtning som, genom att utnyttja slutskedet i förbättringen av det världsekonomiska klimatet, har lyckats genomföra ett antal av de nyckelförslag som ingår i det europeiska tillväxtinitiativet, med stöd av Europeiska investeringsbanken och engagemang från den privata sektorn, som redan har framhållits här.
Den stora betydelse som ges frågan om att kontrollera unionens gemensamma gränser i syfte att förbättra unionsmedborgarnas säkerhet förtjänar också att uppmärksammas. Detta är i själva verket av avgörande betydelse när det gäller att utarbeta politiska program för att kontroller migrationsflödena och framför allt den illegala invandringen. Genom att bekämpa den icke auktoriserade invandringen bekämpar man även de nätverk genom vilka människohandeln passerar, samt all övrig brottslig verksamhet i anslutning till den. Samtidigt skapar man förutsättningar för att ta emot de legala invandrarna generöst och integrera dem i våra länder, som ni mycket riktigt framhöll, herr ordförande. 
Men det är arbetet i regeringskonferensen som dominerar dagordningen, och vi känner därför att detta är ett bra tillfälle att påminna om det enorma politiska ansvar som vilar på det italienska ordförandeskapet och de regeringsföreträdare som för närvarande arbetar för att komma fram till ett avtal om en revidering av fördragen. Jag vill på intet sätt förminska betydelsen av det arbete som utförts av konventet – som jag var delaktig i –, men faktum är att revideringen av fördraget började, i egentlig mening, i det ögonblick som regeringskonferensen öppnades. Med dessa ord i åtanke och på läpparna respekterar vi likafullt de fördrag som för närvarande gäller. Det var därför som rådet i Thessaloniki behandlade konventet som en god utgångspunkt för diskussioner och inte som ett fait accomplisom enbart väntade på ministrarnas godkännandestämpel. 
Låt mig slutligen säga att det som förväntas av regeringskonferensen är att den efter avslutat arbete skall lägga fram ett reviderat fördrag inför de nationella parlamenten och medborgarna i medlemsstaterna, ett fördrag vars grundklausuler bevarar den princip om institutionell balans som från början har medgett att medlemsstaternas intressen och inbördes jämlikhet har varit förenliga med den europeiska integrationens krav. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Silvio Berlusconi betonade alldeles nyss, och jag citerar, ”den historiska betydelsen av det konstitutionella steg som vi är på väg att ta”. Och ändå ger regeringskonferensens inledande sammanträden intryck av att man försöker undvika ämnet. Deltagarna diskuterar frågor om institutionella arrangemang med stor auktoritet och kunskap, frågor som visserligen är komplicerade men när allt kommer omkring av mindre vikt, medan inget ännu har sagts om den mest avgörande frågan, själva konstitutionsprincipen för ett högsta organ, som starkt påminner om en superstat med överstatliga beslutsförfaranden och absolut företräde för europeisk lag.
Stats- och regeringscheferna undviker ständigt huvudfrågan, som är: varför skall vi ha en konstitution? Är det helt enkelt ett tillvägagångssätt för att klargöra fördragen? Eller är det i stället ett i det närmaste sista steg mot uppbyggnaden av den europeiska superstaten? Kommer denna superstat att täcka behoven för ett utvidgat Europa? Skulle inte varierande geometri vara en mer passande lösning?
Alla dessa avgörande frågor, som allmänheten inte har någon insyn i, måste tas upp till behandling en dag; vi hoppas åtminstone att det blir i folkomröstningar om ratificeringen av konstitutionen. Ju längre bort denna dag är, herr talman, desto hårdare kommer uppvaknandet att bli. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi, de brittiska konservativa ledamöterna, noterar Berlusconis ord om behovet av att åter sätta i gång den europeiska ekonomin. Herr rådsordförande! Ni nämnde konkurrenskraft, ekonomisk tillväxt och avreglering. De är alla välkomna ord, men de är också slitna ord från tidigare uttalanden av rådet. Frågan är om dessa ord kommer att övergå till handling vid detta tillfälle. 
Tråkigt nog verkar det återigen som om Europa är mer intresserat av retorik än av den verkliga reform som behövs för att sätta fart på Lissabonprocessen. Behovet av en verklig och långtgående ekonomisk strukturreform är brådskande. Vad finns det för bevis på konkreta åtgärder från medlemsstaternas sida för genomförandet av en sådan reform? Ordföranden har talat om sitt åtagande att genomföra handlingsplanen för finansiella tjänster, men i själva verket motverkade medlemsstaterna helt nyligen de framsteg som gjorts i direktivet om investeringstjänster under detta ordförandeskap.
Låg tillväxt och arbetslöshet förblir kritiska frågor för Europa: ärenden som endast kan tas upp fullständigt i och med tillämpningen av en bestämd politisk vilja att aktivt ingripa i den europeiska ekonomins strukturella brister. Men Europa finner det ännu en gång bekvämare att gå vidare med arbetet med en konstitutionell och institutionell reform hellre än att vidta praktiska åtgärder som gör en stor skillnad i våra väljares dagliga liv.
Det fanns sannerligen ett meddelande till oss alla i den svenska folkomröstningen. Har det hörsammats? Meddelandet från Sverige verkar i stället ha resulterat i att skapa en förnyad beslutsamhet hos vissa medlemsstater som innebär att väljare inte borde ges chansen att uttrycka sina åsikter om stora europeiska frågor. I Spanien, Portugal, Nederländerna, Danmark och Irland kommer väljarkåren naturligtvis att få säga sitt om konstitutionen i en folkomröstning, och jag noterade med glädje att Frankrikes premiärminister, Raffarin, har sagt att det är nödvändigt att en folkomröstning genomförs där.
Det är därför som den brittiska regeringens inställning förra veckan i frågan om en folkomröstning i Förenade kungariket gjorde oss alla lite förvirrade. Regeringen tycks faktiskt befinna sig i total oordning när det gäller detta ämne: högre statstjänstemän i Förenade kungariket dementerade att det skulle vara oförsvarbart med en folkomröstning. En underordnad minister vid utrikesministeriet som höll dörren öppen blev bestämt tystad av Blair. Åttio procent av det brittiska folket vill säga sin åsikt om denna konstitution i en folkomröstning. I går lade mitt parti i Förenade kungariket fram en begäran till vårt parlament med krav på en folkomröstning. De grundläggande förändringarna i förbindelsen mellan unionen och medborgarna i Europa som föreslogs i utkastet till fördrag kommer inte att vara legitima utan folkets samtycke.
Det finns bara en annan fråga som jag tror har orsakat riktiga bekymmer i Förenade kungariket de senaste dagarna: framtiden för Europas försvarspolitik och den transatlantiska alliansen. Våra amerikanska bundsförvanter har uttryckt verklig oro över förslagen om försvarsfrågan i utkastet till fördrag. Förenta staternas Natoambassadör har nyligen sagt att de utgör det mest betydande hotet mot Natos framtid. Den brittiska premiärministern hävdar motsatsen, att han inte skulle göra något för att undergräva Nato, men detta är naturligtvis samma premiärminister som försäkrade Storbritannien att konstitutionen inte var något mer än en ”uppsnyggningsövning”.
Frankrike och Belgien vill även fortsättningsvis att en separat försvarsstruktur skall inrättas med ett nytt högkvarter i Bryssel. Vi ser detta som en utmaning av Natos ledarställning inom europeiskt försvar. Jag vill klargöra detta, föra vår ställning till protokollet klart och tydligt. Vi ser Nato som det europeiska försvarets grundval, och alla försök att skapa en parallell struktur inom ramen för EU undergräver denna långvariga och erkända allians. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar både för min egen räkning och på min grupps vägnar när jag varmt välkomnar och alldeles särskilt stöder det som rådsordföranden har sagt om försvaret av Europeiska unionens yttre gränser, och hans iakttagelser av den senaste beklagliga förlusten av människoliv utanför Siciliens kust.
Jag fick intryck av att Silvio Berlusconis ord var mycket uppriktiga, och jag delar hans häpenhet. Jag kan också tala om för honom att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i denna kammare anser att försvaret av de yttre gränserna och av flyktingars människovärde inte är någon uppgift för Italien, Spanien eller Grekland, utan för Europa, och att vi européer, oavsett nationalitet, måste få klart för oss att Italien även försvarar mitt eget lands gränser och Irlands gränser. Italien är alltså ansvarigt för Europa, och vi har av solidariska skäl skyldigheter mot Berlusconis land.
Ifall vi har denna förpliktelse av solidaritetsskäl, och detta rör våra gemensamma europeiska bekymmer, då kan vi inom rådets ordförandeskap otvivelaktigt också glädja oss åt att denna uppgift åligger den tjänstgörande ordföranden för rådet (inrikes frågor) Pisanu, vars föredömliga strategi är varmt välkommen. Vi gläder oss åt att ansvaret inte åligger vissa medlemmar av er regering, som säger att de vill höra kanoner dundra när de ser en båt full med flyktingar. Vi föredrar den tjänstgörande ordföranden för rådet (inrikes frågor).
Herr Berlusconi! Ni har ännu en gång inte särskilt mycket att säga om rådets slutsatser beträffande resultaten från diskussionerna om rättsligt och polisärt samarbete. Ni behöll era tankar för er själv om uttalandet i artikel 34 i slutsatserna om att det behövs diskussion om särskilda åtgärder för att bekämpa allvarliga brott i Europa och om behovet av samarbete på detta område. När jag senast talade ställde jag två frågor till er. Jag skulle återigen vilja ställa dem i dag, och jag ber er att ge svara mig, eftersom vår grupp betraktar ert svar som en brådskande angelägenhet. Så låt mig fråga er, herr rådsordförande, vad ni tänker göra för att påskynda ett införande av en europeisk åklagarmyndighet? Tänker ni vidta några särskilda åtgärder när det gäller införandet av den europeiska arresteringsordern? Vår avsikt med att införa en gemensam arresteringsorder var att bekämpa den allvarligaste brottsverksamheten i Europa, och jag upprepar inte denna fråga för att skapa dramatiska effekter, utan jag vill snarare påminna kammaren om, utifall att den europeiska arresteringsordern inte träder i kraft den 1 januari, att Europeiska konventionen om ömsesidigt bistånd i kriminalärenden upphör att gälla den 31 december i år, vilket innebär att lagen kommer få en svagare ställning under 2004.
Eftersom det är fara å färde vill vi att ni talar om för oss vad ni tänker göra för att påskynda införandet av den europeiska arresteringsordern. Det som gör min fråga ännu mer brådskande är en artikel i dagens upplaga av , en tidning som ni, herr Berlusconi, kanske känner till, av Sabrina Cottone från Milano, som intervjuade Umberto Bossi, och under intervjun sade han följande: ”om den europeiska arresteringsordern antas kommer den att vara ett steg mot diktatur, mot terror”. Bossi fortsatte med att påstå att ”den europeiska arresteringsordern är ett brott i sig”. Jag repeterar detta citat: ”Den europeiska arresteringsordern är ett brott i sig. Det skulle vara vansinne att anta den, och om den antas så kommer jag att bli dess första offer.” Åsikterna går kanske isär om detta.
Det som jag skulle vilja veta är om ett av EU:s mål utgörs av att göra lagen mindre effektiv i kampen mot organiserad brottslighet. Borde det inte hellre i första hand vara er uppgift, herr Berlusconi, att sätta Bossi på plats, och i andra hand att göra allt i er makt för att möjliggöra arresteringsorderns ikraftträdande den 1 januari 2004? Jag skulle vara tacksam om ni kunde svara på denna fråga.
Maaten (ELDR ).
   – Jag törs knappt säga detta, men 2000 kom vi överens om att bli världens mest konkurrenskraftiga och kunskapsbaserade ekonomi 2010. Efter så många debatter och så få framsteg verkar det ha blivit ett dåligt skämt. Denna rapport från rådet visar ännu en gång att vi måste minska industrins administrativa börda. På papperet kan alla utan problem instämma i detta, men vill vi verkligen genomföra vad detta innebär i praktiken? I Nederländerna har finansminister Gerrit Jan Zalm skapat en webbplats med adressen , där företag ges möjlighet att noga uppge vad som hindrar dem i deras affärsverksamhet. Jag uppmanar er, herr rådsordförande, att göra detsamma inom Europeiska unionen. Vi måste ge offren en chans att säga sitt. Det enda sättet för oss att påbörja arbetet är om vi har en ordentlig översikt av administrativa bördor. Och därför: !
Herr rådsordförande! Jag skulle vilja avsluta med att säga att jag förstår att ni uppskattar skämt att döma av era tidigare besök i parlamentet, och därför antar jag att era löften till Ukraina om EU-medlemskap är ett uttryck för er speciella humor. Vi måste ju först se till att den nuvarande utvidgningen blir lyckad, och först då kan vi fundera på att avge nya löften. 
Raschhofer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Samtidigt som vissa hävdar att Europas regeringar stadigt styckar den kompromiss om konstitutionen som konventet med mycket möda fick ihop, vidhåller andra legitimiteten i att ändra konventets utkast. För dem som var med i Amsterdam och i Nice handlar toppmötet i Bryssel bara om déjà vu. Det finns hur som helst ingen som förnekar det faktum att företrädarna för de nationella parlamenten var inblandade i det samförstånd som mödosamt utarbetades av konventet.
Signalerna som sändes ut från Bryssel gjorde mig tankfull. Europas regeringar kanske inte har gjort några framsteg, men de försäkrar att de är på väg i rätt riktning. Tysklands förbundskansler Gerhard Schröder tillåter Frankrikes president Jaques Chirac att representera honom. I Europa vet vi att inget kan göras utan Paris och Berlin, men var det verkligen nödvändigt att ge en sådan styrkeuppvisning för att avvisa alla dem som varnar för ett fransk-tyskt direktorat?
Avslutningsvis har vi tillväxtinitiativet med en massa pappersarbete och ingen verksamhet sedan Essenresolutionen – så långt tillbaka som, och jag betonar detta, 1994. Detta innebär att ett program för att snabbt komma i gång, som tar upp de projekt som återstår att slutföra när det gäller transeuropeiska nät, måste utarbetas före toppmötet i december. Det lämnar frågan öppen om hur mycket bidrag EU skall ge TEN-projekten, men det handlar också om frågan huruvida stabilitetspakten skall ersätta tillväxtpakten eller vice versa. Jag trodde att tillväxt var omöjlig utan stabilitet, eftersom dagens skulder är morgondagens skatter när allt kommer omkring.
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! I detta tal kommer jag huvudsakligen att fokusera på regeringskonferensens arbete, som verkligen utgör mittpunkten för rådets italienska ordförandeskap, och vi vill uppmuntra det italienska ordförandeskapet att slutföra detta före årets slut, eftersom det är det enda sättet att säkerställa att Europa även i fortsättningen, efter utvidgningen, kan vidta åtgärder på ett sätt som är öppet och godtagbart för dess medborgare. Detta är en stor uppgift för stats- och regeringscheferna att ta på sig i Europas intresse.
Jag vill även be er – och nu vädjar jag till rådet samt stats- och regeringscheferna som en helhet – att verkligen uppmärksamma den europeiska ståndpunkten och sitt ansvar mot Europa i förhandlingarna, samt att inte trassla in sig i triviala nationella frågor. Vi såg vad det kan leda till vid den senaste regeringskonferensen i Nice, och det är inte den europeiska kraft som vi är i desperat behov av. Folk har höga förväntningar, och rådet bär ett stor ansvar.
På sitt eget vis skapade konventet ett förvånansvärt bra resultat. Jag skulle vilja påstå att det utgör en utmärkt grund för de överläggningar som nu äger rum vid regeringskonferensen. Fast jag skulle vilja poängtera att några få kritiska kommentarer naturligtvis måste fällas vid sidan av alla positiva aspekter.
För det första anser jag att det är rätt och riktigt att vi i ingressen till detta fördrag finner en plats för det kristna arv som har format denna kontinent på ett sätt utan motstycke, som är det kitt som håller ihop allt. Låt Daniel Cohn-Bendit föra så mycket oväsen han vill om detta, men även han har sina rötter i denna kontinents kristna arv.
Er reaktion bevisar att jag har rätt.
För det andra måste vi fundera på om konventet har gått för långt i del III genom att överföra vissa uppgifter till europeisk nivå som inte har funnits där tidigare och inte borde finnas där nu. Jag kan ta upp tjänster i allmänhetens intresse som ett exempel. Om vi verkligen inser innebörden av subsidiaritetsprincipen har den europeiska nivån inget att göra med tjänster i allmänhetens intresse eller med samordning mellan social och ekonomisk politik. Jag vet inte vad det finns för mervärde för Europa på detta område, där något mer subsidiaritet och konkurrens bland medlemsstaterna snarare gagnar den inre marknaden i fråga om att nå Lissabonmålen. Det samma gäller för bestämmelserna om tillgång till de nationella arbetsmarknaderna. Det är medlemsstaternas ansvar att fatta beslut om dessa frågor, och allmänheten väntar sig snarare svar från medlemsstaterna än från europeisk nivå. Om vi lyckas väl med att lösa dessa problem, kommer vi i slutändan att ha ett fördrag som verkligen förtjänar att stödjas av människor över hela Europa. Det mest hedervärda som rådet kan göra är att axla ansvaret som representant för Europas folk. 
Randzio-Plath (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det var inte mer än rätt att man i konventets utkast skulle komma fram till slutsatsen att vi har för lite Europa snarare än för mycket. Det är därför som vi behöver samordna inte bara ekonomisk och finansiell politik, utan även social- och sysselsättningspolitik. Jag anser att initiativet för tillväxt och investering, som vi håller på att diskutera, klargör hur svaga våra idéer om organisationen av tillväxt och sysselsättning är.
Därför skulle jag vilja uppmana rådet och dess ordförande att tala i mycket mer avgränsade termer när det gäller de åtgärder som vi skall vidta. Jag tror att det är bra om vi återgår till åtgärderna för att modernisera infrastrukturen och tar hänsyn till energi och miljö i stället för att bara tänka på transportområdet. Jag anser det vara rätt att vi tänker på forskning och utveckling, men vi måste framför allt få i gång ett utbildningsblock på samma gång i alla medlemsstater, eftersom vi inte har möjlighet att öka tillväxten utan kunniga människor, och inte heller kommer vi att kunna bli ett kunskapsbaserat samhälle där alla kan delta. Det är därför som vi måste göra allt som står i vår makt för att skapa fungerande sociala tjänster, som i synnerhet skulle göra det lättare att förena arbete och familjeliv, eftersom kvinnorna är oumbärliga om vi skall nå den höga sysselsättningsnivå som vi behöver. Sverige, Danmark och Finland har visat hur vi kan genomföra detta.
Europeiska unionen saknar inte finansieringskällor, och jag syftar inte bara på Europeiska investeringsbanken och andra tillgängliga alternativ. Jag kan inte låta bli att fundera över hur man låter bli att betala moms inom Europeiska unionen till ett uppskattat belopp av 100 miljarder euro per år, vilket helt avviker från andra skatter. Detta skulle vara mer än dessa 220 miljarder euro för tio år, och det skulle ge oss möjlighet att verkligen få till stånd något och sätta i gång det. Det är därför hög tid för oss att, i stället för att göra som era egna länder gör och lita på skatteamnestier, äntligen komma i gång med att samordna ömsesidigt bistånd genom skattemyndigheterna för att ta itu med den skandalösa gränsöverskridande brottsverksamhet som involverar olaglig fakturering, handel med motorer och mobiltelefoner samt utnyttjandet av momsfusk för att finansiera andra bedrägerier. Vi måste dra i bromsen när det gäller alla dessa företeelser och en gång för alla sätta stopp för dem.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Det går inte att bli förvånad på riktigt över det långsamma förloppet när det gäller öppnandet av denna fas av regeringskonferensen. Man får helt enkelt hoppas att premiärministrarna, eftersom de har haft mer tid på sig att fundera över konventets resultat och över den sämre kvaliteten på deras egna förslag, kommer att bli mer benägna att godkänna konventets resultat och sälja det till sin allmänhet.
En fråga som särskilt oroar mig är bristen på ett tydligt tidsschema för att överväga del III. Regeringskonferensen är säkert ett fantastiskt tillfälle för oss att bättra på och modernisera politikområdena som i några fall är 50 år gamla, till exempel den gemensamma jordbrukspolitiken. Om del III inte kan reformeras på rätt sätt måste regeringskonferensen, åtminstone i del IV, försöka att dämpa det kommande revideringsförfarandet för del III. 
Lang (NI ).
   – Herr talman! Vid Europarådet i Bryssel gav Europas ledare mycket bestämt upp idén om att fastställa invandringskvoter efter nationalitet.
Detta beslut som fattades till följd av Finis uttalanden, som gav stöd åt rätten för utlänningar att rösta i Italien, och Prodis uttalanden, som syftade till att fullfölja hans åtagande om integration genom att bevilja nya civila och politiska rättigheter, visar att Europas nuvarande ledare medverkar och aktivt deltar i processen för att öppna våra gränser för laglig invandring och för en eventuell masskolonisering av Europa som följd därav.
Resultaten av denna oansvariga politik kommer ofrånkomligen att leda till en förlust av våra nationella identiteter, till att de europeiska samhällenas etniska frågor överförs till gemenskapen och till att vi mister vår nationella enhet, som säkerställer inre fred. Som tur är vet vi emellertid att denna kolonisering av Europa inte kommer att ske utan medborgarnas legitima, kloka och sunda reaktion. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Sanningen är att det italienska ordförandeskapet inte har haft någon enkel dagordning. Jag skall ta upp tre punkter.
För det första konstitutionens svåra tillkomst. Vi väntar otåligt på de förslag som rådets ordförandeskap kommer att ge under andra hälften av november för att försöka få bukt med de viktiga frågorna, och vi är glada över upplysningen att med dessa beslut kommer problemet att tas upp ur ett globalt perspektiv. Herr rådsordförande! Med global menar jag en lösning som kan påverka alla institutionerna, som kan få avtalet till stånd för alla institutionerna, och även för alla medlemsstaterna – några av dessa har tillkännagivit att de kommer att genomföra en folkomröstning – och för alla de nya staterna – som också har genomfört folkomröstningar inom andra sammanhang. Herr talman! Jag anser att detta är en aspekt av problemet som inte skall undvikas.
Den andra svårigheten som det italienska ordförandeskapet står inför är hur man åter skall kunna skapa hållbar tillväxt och arbetstillfällen. Herr kommissionsordförande! Tillväxt, ja, men även stabilitet. Vi är nöjda med det tillväxtinitiativ som kommissionen har föreslagit, enligt vilket infrastrukturen måste spela en huvudroll, eftersom det vanligen sägs, herr talman, att när infrastrukturens Europa, uppbyggnadens Europa, fungerar väl, då fungerar den europeiska konstruktionen väl. Det finns en enkel anledning till detta: marknadens integration är inte bara ett politiskt eller rättsligt begrepp, utan framför allt och i grund och botten ett konkret begrepp. Det är anledningen till att infrastrukturen är av grundläggande betydelse, eftersom – det handlar om tröga system – den innebär att det inte går att ta igen ackumulerade fördröjningar. Antingen löser Europa problemet med infrastrukturen en gång för alla, eller så får Europa för alltid ge upp sin strävan att bli det mest konkurrenskraftiga området till 2010.
Den sista svårigheten som jag ville hänvisa till i detta anförande är frågan om hur förbindelserna med Förenta staterna skall återupprättas efter Irakkrisen och händelserna den 11 september. Jag anser, herr talman, att vi måste lägga tonvikten på det grundläggande snarare än på det perifera. Det grundläggande är en delad historia, gemensamma värden som är oförenliga – vilket vår talman, Poettering och andra har påmint oss om – när det handlar om sådana frågor som Guantánamo och dödsstraff, och även vår gemensamma passion för frihet. Vi har nu ett fantastiskt tillfälle att uttrycka den enade synen på våra projekt inom Europeiska unionen vid den kommande givarkonferensen eftersom – vilket jag hade möjlighet att säga i går i budgetdebatten – återanpassningen, återuppbyggnaden, återställandet av fred och demokratiseringen av Irak inte är ett ansvar som uteslutande borde tas av Förenta staterna, utan av det demokratiska världssamfundet.
Herr talman! Jag sade i början av mitt tal att det italienska ordförandeskapet inte har någon enkel dagordning. Det är dock uppenbart, herr rådsordförande, att utan svåra mål är inget toppmöte värt att bestiga. Jag skulle därför, herr talman, vilja önska det italienska ordförandeskapet lycka och framgång under de avgörande månaderna som återstår för att genomföra detta. 
Terrón i Cusí (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle först vilja säga att Katalonien, som jag kommer ifrån, tillsammans med Aragon, Roussillon och de angränsande områdena fortfarande lider av brist på vilja eller av illvilja från de spanska och franska regeringarnas sida och från andra myndigheter som ansvarar för utvecklingen av sådana infrastrukturer som skulle göra det möjligt att eliminera den pyreneiska gränsen.
Det är ett exempel – ytterligare ett exempel – på enfald och kortsynthet, eftersom en ännu mer dynamisk och mäktig europeisk region inom detta område skulle gynna alla. Jag hoppas att ordförande Prodis tillkännagivande om en ökning av finansieringen av gränsöverskridande områden i Europas nätverk med 30 procent kommer att hjälpa regeringar att handla i enlighet med rådets slutsatser, som de själva har undertecknat.
Utvecklingen av ett fritt Europa utan gränser är den ena sidan av saken; den andra sidan är förvaltningen av yttre gränser och rörlighet för personer. I detta avseende finns det också en identisk snarstuckenhet och brist på ambition.
Det gläder mig att rådet upprepar den globala synen på det migrationsfenomen som antogs vid Europeiska rådet i Thessaloniki. Detta är viktigt, men det var vid Europeiska rådet i Tammerfors som man tog itu med tillträde, vistelse, integration, gränskontroll och skapandet av positiv dynamik när det gäller invandring för mottagarländer och ursprungsländer. Under flera år har det varit aktuellt med ett lagstiftningsprogram och sammanhängande och tydliga politiska åtgärder som gör det mer lockande att gå till ett konsulat än att sticka till sjöss, precis som vi har ett europeiskt program för att erbjuda de europeiska medborgarna rättvisa och säkerhet på grundval av samarbete mellan medlemsstater, där hörnstenen är den europeiska arresteringsordern.
Herr rådsordförande! Vad talar ni om vid rådets möten? Hur kan ni uttala er i generella ordalag om brottsbekämpning när vi väntar på att ni skall tala om för oss hur och när ni har tänkt att anta de förslag som har lagts fram, och om de kommer att träda i kraft i alla medlemsstater vid det förväntade datumet? 
Thors (ELDR ).
   – Herr ordförande, herr talman, kommissionsordförande! Det har sagts att också detta toppmöte var fullt av så kallade beslut. Jag undrar vad medborgarna i Europa tycker om en organisation som möte efter möte fortsätter med att fatta beslut som statscheferna inte ens får sina egna ministrar att följa. Finns det någon proportion mellan kostnader och resultat? Berlusconi, ni hade en möjlighet att stoppa dessa meningslösa resolutioner från toppmötena och jag beklagar att ni inte gjorde det. Jag vill också betona att jag har kritiserat tidigare ordförandeskap för detta. Jag tror att det är viktigt att toppmötena i grunden reformeras för att medborgarna skall återfå sitt förtroende för unionen och dess institutioner.
Berlusconi, ni betonade de kristna värdena i ert anförande. Ett av de kristna värden som jag anser att alla, oberoende av konfession, borde bekänna sig till är att lindra lidande så mycket som möjligt. Jag är därför bekymrad över de många försök som pågår för att stoppa ny genteknisk forskning där man använder sig av alla slag av stamceller. Att främja den forskningen är att minska lidande. 
Hernández Mollar (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja meddela rådsordföranden och kommissionens ordförande två saker.
Det första är att vi inte kan och inte bör avsluta denna debatt utan ett seriöst och noggrant politiskt åtagande för att en gång för alla få stopp på dödandet av, utnyttjandet av och handeln med människor, med andra ord, på de förfärliga mänskliga tragedier som dagligen utspelar sig i gränsområdet i söder vid Medelhavet. Vi vill se åtaganden i stället för ord.
Till den våg av 528 invandrare som hamnade på den andalusiska kusten och Kanarieöarna för några dagar sedan måste vi också lägga de ungefär 70 personer som av allt att döma dog när de försökte nå Siciliens kust. Det är dessutom mycket troligt att vi tvingas fortsätta att komplettera denna dystra lista i dag eller i morgon.
Det andra meddelandet är att Europeiska unionen som sådan inte kan ta itu med en gemensam invandrings- och asylpolitik om de avtal som medlemsstaterna antar, antingen genom intressanta möten som det som ägde rum i La Baule, och som kanske kommer att leda till ett förstärkt samarbete på detta område, eller genom ministerrådets möten, inte återspeglas i en samverkande politik som leder till att bördor och ansvar delas, både ur ekonomisk synvinkel och när det gäller mänskliga och materiella tillgångar. Jag anser därför att vi också behöver se över till exempel behovet av att inrätta en europeisk fond för återsändande av illegala invandrare. Det finns vissa länder, såsom mitt eget, Spanien, som har höga kostnader när det gäller återsändande.
Samtidigt är det också viktigt att ursprungsländerna och transitländerna intar en mycket mer ansvarsfull ståndpunkt, och särskilt de länder som vi har associeringsavtal med, vilka skall uppfylla alla villkor i dessa avtal och inte bara de ekonomiska. Kommissionen och rådet bör också, inom ramen för dessa avtal, bestämt och ihärdigt vädja till de länder som ger upphov till de tragiska händelser som jag har hänvisat till, som i fallet med Marocko och Tunisien. 
Roth-Behrendt (PSE ).
   – Herr talman! Silvio Berlusconis framträdanden i denna kammare är märkvärdiga på många sätt och vis. Herr rådsordförande! Ni har i dag lyckats att tala i 19 minuter och 39 sekunder. På denna tid har ni haft en hel del att säga om ekonomisk tillväxt, konkurrenskraft, nyskapande, industripolitik, sedan tillbaka till ökad konkurrenskraft och utrikespolitik. Vi kan instämma i allt detta. Ändå lyckades ni inte under dessa 19 minuter och 39 sekunder att säga ett ord, inte en enda stavelse, om sådana ämnen som miljöpolitik och hållbarhet.
Vi kan vara tacksamma mot kommissionens ordförande Prodi för att han tydligen tänker i något mindre förenklade banor, och för att han dessutom har ett gott minne eftersom han faktiskt säger att Europeiska unionens politik alltid måste styras av hållbarhetsprincipen, och han påminde oss alla om Lissabonprocessen, som jag är säker på att ni också har något minne av. Lissabonprocessen innebär att Europeiska unionens politik naturligtvis måste göra unionen konkurrenskraftig, samtidigt som miljön och hållbarheten hela tiden beaktas. Ni har lyckats införa en förklaring om industripolitik i rådets slutsatser som innebär att följderna av all föreslagen EU-lagstiftning om näringsliv skall tas med i beräkningen genom tillhandahållande av en omfattande konsekvensbedömning, och ni har genom att föregå med gott exempel omedelbart föreslagit att börja med kemikaliepolitiken, vilken ni överraskande vill att rådet (konkurrenskraft) skall ha hand om i stället för rådet (miljöfrågor). Detta var en stor överraskning – verkligen ett av förra veckans överraskningsmoment – inte bara för mig, utan också för många av era kolleger i rådet.
Jag skulle därför vilja fråga er, herr Berlusconi, om ni är medveten om att miljöpolitik inte bara är något som vi gör för att vara snälla eller för att vi kanske vill försöka göra saker på ett ekologiskt sätt, utan vi gör snarare detta för att få en konkurrenskraftig industri, och eftersom det ger oss möjlighet att lämna över vår planet och vår omedelbara omgivning till våra barn, och kanske för att det tillåter oss att behålla de goda levnadsvillkor som vi åtnjuter. När ni sist inställde er inför denna kammare frågade jag er om ni hade för avsikt att använda er auktoritet och någon ytterligare kraft för att påskynda Europeiska unionens miljöåtgärder. Ni ville inte svara på denna fråga. Jag hoppas att ni ger mig ett svar nu där ni fastställer er ståndpunkt beträffande de ekologiska aspekterna av er politik, och hur ni personligen skulle värdera era resurser och de framsteg som ni hittills har gjort, exakt vad ni uppfattar som framgång på det ekologiska området, och om ni hittills har nått någon som helst framgång på det miljöpolitiska området. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är alltid svårt att på två minuter sammanfatta eller bedöma ett råd med en dagordning så full som det senaste, vilket ägde rum i Bryssel. Jag tänker kommentera det ekonomiska sammanhanget, även med hänvisning till många av inläggen denna morgon.
Det är ett faktum att något är fel i våra analyser, att något inte stämmer någonstans. Vi kommer från ett globalt toppmöte inom Världshandelsorganisationen som inte alls har givet de förväntade resultaten, och ordet “misslyckande” är ett realistiskt sätt att beskriva det på. Vi har en multilateral inställning till handelspolitiken som för närvarande befinner sig i en djup kris. Vi måste ännu en gång utröna om Dohakraven fortfarande är ogrundade, eller om utvecklingen i Doha kommer att leda oss till att inta nya ståndpunkter.
Samtidigt har vi en situation i Europa där inflationsnivåerna till stor del är under kontroll. Energipriserna är, skulle jag vilja påstå, ganska stabila och finansmarknadens villkor är inte negativa. Så frågan är: varför har vi ingen återhämtning? Och ekonomisk återhämtning beror på en rad omständigheter som endast kan göra sig gällande i ett europeiskt sammanhang.
Det stämmer att vi omtolkar en keynesiansk modell som har ändrats till nutid, men i denna keynesianska modell måste vi påskynda de strukturella reformerna. När vi talar om strukturella reformer omfattar det även den politiska bördan och uppgiften att lämna ståndpunktsprivilegier bakom oss, vilka nu börjar bli betungande med tanke på den ekonomiska utvecklingen.
Förslagen från Bryssel är konkreta och intressanta. Vi har lärt oss att politik är ett arbete som måste producera dagliga resultat, och detta bygger på de dagliga ansträngningarna och det dagliga arbetet. Jag tror att vi kommer att få se mycket av det som var uppe till behandling vid förra veckans råd bli konkreta förslag den 12 och 13 december. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Ni, herr kommissionsordförande, talade om att ”övergå från ord till handling”. Förvisso – att genomföra det som man har föresatt sig i stället för att bara komma med tillkännagivanden, och ett steg från utvidgning till integration. Inte bara för medierna, utan även för många av oss i denna kammare, handlade toppmötet mer om retorik än innehåll. Jag kan inte förneka att jag tillskriver detta det datum då toppmötet hölls.
Fjorton dagar efter sammankomsten i Rom, vilken ny utveckling kan man egentligen förvänta sig på den konstitutionella fronten? Vad för typ av svar hade kommissionen räknat med på sitt tillväxtinitiativ med hänsyn till de bristfälliga förberedelserna och det faktum att EU inte har någon politik på varken industri- eller ekonomiområdet? Kan det inte vara nödvändigt att förena medlemsstaternas ekonomiska program och tillväxtinitiativet till ett paket med riktig finansiell kapacitet och göra ett uttalande om vem i Europa som skall göra vad och tills när för att nå de mål som vi tillsammans har kommit överens om?
Jag talar om tillkännagivanden som bereder väg för genomförandet av det som man har föresatt sig. Vi behöver inget nytt. Vi vill att Europa står starkt på världsarenan och struktureras i enlighet med subsidiaritetsprincipen internt. Vi vill ha stabilitets- och tillväxtpakten; låt oss stå fast vid och genomföra den. Vi har en idé om den inre marknaden; låt oss äntligen förverkliga den. Vi har konkurrenspolitik; låt oss se till att konkurrenshindren tas bort i alla medlemsstater. Vi fastställde målen i Lissabon, Göteborg och Barcelona; vad vi behöver är operativa program för att genomföra det som vi har föresatt oss, inte nya tillkännagivanden.
För det andra har vi en balanserad grund för beslut om konstitutionen framför oss. Vi känner alla till de punkter som kvarstår att lösa. Samtidigt som tjänster i allmänhetens intresse är föremål för subsidiaritetsprincipen utgör de en del av den europeiska sociala modellen, vilket innebär att det behövs ett undantag från konkurrenslagen. Förseningar hjälper inte till att lösa dessa frågor. Vi kan hålla tidsplanen eftersom frågorna fortfarande är aktuella.
För det tredje säger vi både ”ja” och ”nej” till en folkomröstning. Med detta menar vi ett ”ja” eller ett ”nej” till en nationell omröstning om reformen. Jag skall avsluta genom att ställa en fråga till er. Varför, i så fall, börjar vi inte ompröva denna fråga också? Jag säger ”ja” till en alleuropeisk omröstning, ”ja” till en alleuropeisk informationskampanj, ”ja” till ett alleuropeiskt resultat. Detta innebär att majoriteten av staterna och majoriteten av rösterna bestämmer i stället för att nationalisera ett europeiskt projekt.
Oostlander (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rådets rapport inleds med en kort punkt om det konstitutionella fördraget. Det finns tydligen ingen nämnvärd utveckling att rapportera om på det området. Det vi får höra är hur som helst inte så positivt i vissa avseenden. Det verkar svårt att först utvidga och inte förrän då fokusera på djupet. Vi hade förutsett detta hela tiden.
Den ökande fixeringen på det ideal som kallas nationell suveränitet och nationellt intresse uppväcker förslag som till största delen fokuserar på frågan om hur vi kan motverka beslutsprocessen i Europa. Detta är den centrala idén i de flesta försök att förändra resultatet av konventet. Vissa vill behålla vetorätten, medan andra vill minska den blockerande minoriteten och ytterligare andra vill strukturera kommissionen på ett sådant sätt att alla mål som har med rådets beslutsprocess att göra återgår till kommissionen. Detta skulle göra kommissionen till ett försvagat organ som kännetecknas av nationella fördomar.
Slutligen, med hänvisning till det som Karas framförde, vi står inför alla dessa nationella omröstningar som tillsammans utgör ett mycket odemokratiskt instrument för beslutsfattande, eftersom en liten majoritet i ett land kan ge upphov till att hela Europa stannar med ett gnissel. Om detta är demokrati, då vet jag inte vad. Allt detta står på spel på grund av den europeiska integrationens upphovsmän. De lyckades sätta i gång denna oerhörda innovation tack vare en vidsträckt europeisk vision. Hade de förblivit fast i en mosaik av småaktiga, nationella intressen, så skulle Europa ha förblivit en plattform för maktspel, våldsamma eller inte, vilket fallet än må vara. Vi måste fortsätta att nämna saker vid deras rätta namn. En kommissionsledamot som inte klarar av att prioritera de europeiska intressena utan i stället representerar sina egna nationella intressen är en korrumperad kommissionsledamot som måste avsättas. Parlamentet skall inte försvagas till en samling springpojkar för medlemsstaternas regeringar. Vi är trots allt de europeiska medborgarnas direkta representanter. Det är olyckligt att ledande personer i vissa nya medlemsstater, av demagogiska skäl, inte skiljer mellan Bryssels roll och Sovjet-Moskvas roll. Det är tydligt var olikheterna finns: deltagande, fri vilja med mera. När vi ställdes inför valet av en frihandelszon förkastade personer av det slaget alltid detta alternativ med eftertryck. Vi hoppas att utvidgningen, som länge var vår innersta önskan, kommer att förstärka den europeiska idén avsevärt, för det är dess målsättning.
Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det faktum att de nya yttre gränserna skall utvidgas, med sammanhängande invandringstryck, föranleder mig att välkomna det faktum att ni prioriterar en förstärkning av områdena frihet, säkerhet och rättvisa. Jag välkomnar ert val av en sektorsövergripande strategi för att ta itu med detta, en strategi som tar hänsyn till att säkra de yttre gränserna och påskynda asylförfaranden, tillsammans med åtgärder för invandring som styr det lagliga och bekämpar det olagliga.
Jag skulle dock vilja ge några särskilda kommentarer, och jag börjar med en om förvaltningen av de yttre gränserna. Om vi vill ha en hel rad projekt för att förvalta de yttre gränserna på nya sätt, med mycket höga normer genomförda överallt, så krävs det samordning. Kommission och rådet har nu föreslagit att en ny instans skall inrättas, men frågan som uppstår rör lokaliseringen av denna instans. Jag skulle inte vara för att våra behörigheter, som än en gång överflyttats, lades på en instans som vi inte har någon kontroll över; jag skulle hellre föredra att en samordnad enhet – som lika gärna kan kallas en byrå – inrättades inom kommissionen, där den skulle kunna fungera effektivt. Jag skulle vilja be er att överväga denna valmöjlighet när ni gör utvärderingen.
Min andra kommentar gäller återsändandepolitiken. Om ni vill skapa en trovärdig politik för asyl och laglig invandring måste ni bekämpa illegal invandring och missbruket av asylsystemen, och ni kommer även att behöva en gemensam återsändandepolitik. Jag skulle vilja uppmuntra er att i framtiden inte bara sluta avtal om återförvisning med stater som Macao, utan även med de stater som vi kan förvänta oss mest invandring från. Detta är vad vi förväntar oss, och vi kommer att stödja er i genomförandet av detta. Vi vill också hjälpa er att arbeta för att gräsrötterna i dessa länder tillhandahålls information; detta är det bästa sättet för att förhindra handel med människor.
Inför min sista punkt ber jag er att utöva ytterligare påtryckningar på medlemsstaterna för att åtminstone få dem att genomföra direktiven om flyktingstatus och asylförfaranden, så att vi en gång för alla kan garantera att beslut fattas och att förfaranden fullgörs snabbt, samt att flyktingar får hjälp utan förseningar.
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle mycket kort vilja säga något om rådsordförandens uttalanden om utrikespolitik och även om rådets resultat. Man kunde knappast förvänta sig att rådet skulle göra annat än att uppmärksamma situationen i Mellanöstern och beklaga hur den har förvärrats, vilket den har, och också uppmana båda sidor att inte vidkännas våld samt ålägga dem en återhållsam politik. Jag skulle i dag vilja uppmana er att göra allt i er makt, antingen på officiell eller inofficiell väg, för att ge verkligt stöd till alla fredsinitiativen, oavsett om de är av palestinskt eller israeliskt ursprung.
Jag hänvisar bland annat till det som kallas fredsfördraget i Genève, ett utmärkt initiativ taget av människor som i många år har varit verkligt engagerade i hela den invecklade processen. Låt mig göra ett undantag här, och citera en författare – Amos Oz, en israelisk författare som sade detta i en kommentar om fredsfördraget i Genève: ”Ända sedan sexdagarskriget står vi lika nära palestinierna som en fångvaktare står den fånge som är fastkedjad vid honom med handbojor. En fångvaktare som låser sin handled till fångens för en timme eller två gör det på rutin. Men en fångvaktare som låser fast sig själv vid sin fånge i trettiosex långa är inte längre själv en fri man. Ockupationen har berövat även oss friheten.” Jag tycker att dessa ord tydligt uttrycker behovet av att Europeiska unionen också bidrar på något sätt för att bryta detta tillstånd av icke-frihet som denna situation har orsakat i själva Israel, och det faktum att fredsfördraget i Genève är ett bra exempel.
Men de senaste dagarna har också visat att konflikten i Palestina och situationen i Irak har en starkare förbindelse till varandra än vi i denna kammare upprepade gånger har hävdat att de har. Herr rådsordförande! Även om det för tillfället råder glädje över det enhälliga antagandet av Förenta nationernas resolution, får vi inte överge de mål som kammaren alltid har eftersträvat när det gäller Irakpolitiken: en stark roll för Förenta nationerna och en progressiv men skyndsam och klart angiven överlåtelse av makt från amerikanerna, från de beväpnade styrkorna, till irakierna. Irak tillhör det irakiska folket, och det måste entydigt och relativt snabbt framgå att Europeiska unionen vill genomföra denna princip och tillämpa den.
Jag är inte speciellt nöjd med det sätt som avtalet med Irak kom till på. Jag skulle ha föredragit att det hade uppnåtts av ordföranden för rådet (utrikesfrågor) Frattini, sida vid sida med den höge representanten Solana. Men vi borde glädjas över att de tre europeiska utrikesministrarna har lyckats nå ett avtal med Iran. Avtal kan nås utan krig, de kan nås med fredliga medel, de kan nås genom förhandlingar med länder som gör motstånd, och vi borde glädja oss åt att detta viktiga avtal med Iran nu verkar har slutits.
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under konventets arbete förutspådde pessimisterna ett negativt utfall, i bästa fall en försening som skulle ha äventyrat målet att på kort tid ge det nya Europa sin första konstitution. I stället vet vi alla hur det blev: politiken segrade i slutändan, ansvarskänslan segrade och Valéry Giscard d'Estaing uppnådde målen, trots kritiken i inledningen.
Jag har i dag hört vissa pessimister i denna kammare som förutspår regeringskonferensens utfall, och som inte är positiva. Naturligtvis tror ingen att regeringskonferensens arbete kommer att gå helt smärtfritt. Ingen tror att det kommer att bli lätt, men jag är övertygad att de europeiska intressena kommer att segra i slutändan, precis som de gjorde vid konventet. Därför är jag optimistisk; därför är jag övertygad om att detta ordförandeskap kommer att göra betydande framsteg för Europas räkning.
Är det möjligt att inte välkomna uttalandet av den spanske premiärministern Aznar med tillfredsställelse, eller att med lika mycket tillfredsställelse välkomna vissa bekräftanden som president Chirac har gjort? Politik är förlikning, inte propaganda; det är förmågan att nå mål inom den på förhand avtalade tiden. Jag är därför övertygad om att detta ordförandeskap kommer att nå de mål som det självt har fastställt: Europa kommer före nästa Europaval att ha sitt första konstitutionella fördrag, resultatet av konventets värdefulla arbete och även resultatet av parlamentets arbete.
Parlamentets aktiva deltagande i arbetet med regeringskonferensen är ett oerhört positivt resultat, och detta val är ett bevis på det faktum att det italienska ordförandeskapet har hållit sina löften som det avlade i denna kammare. Jag kan inte låt bli att understryka vikten av hänvisningar till våra judisk-kristna rötter i ingressen till denna konstitution. Det är inte, herr Barón Crespo, en fråga om monopol, utan snarare motsatsen; det handlar om att inte avfärda det bidrag som kristendomen har givit till moralen, den sociala tillväxten och denna kontinents utveckling. Jag hänvisar till de värden som Moder Teresa av Calcutta förkroppsligade och iakttog: värden som vi alla, troende och icke-troende, delar.
På tal om den stora svåra frågan om invandring, Europa kan inte undvika att höra ropen av smärta från miljoner och åter miljoner afrikaner. Afrika med sina tragedier kommer att utgöra krisen för de kommande decennierna.
Era ord, herr rådsordförande, bekräftar att inställningen till denna stora kris är den rätta. Fortsätt! Som många kolleger i kammaren i dag har hävdat, måste Europa – hela Europa – ta ansvar, både politiskt och ekonomiskt, för att organisera och skydda gränserna. Den bana som det italienska ordförandeskapet har slagit in på är, jag upprepar, den rätta. Därför, herr Bertinotti, borde vi uppmuntra och stödja ordförandeskapet, precis som det bör stödjas, i fråga om utvecklingspolitiken. Hur kan vi överväga att öka våra regioners konkurrenskraft utan att införa viktig infrastruktur för att utveckla den inre marknaden och skapa nya arbetstillfällen?
Fortsätt också med de beslut som rör Lissabon: utan en riktig reform av välfärdssystemen kommer vi inte att kunna erbjuda våra unga medborgare något hopp. Socialdemokratiska Tyskland har slagit in på den här vägen, i likhet med mitten-högerpartierna i Frankrike. Det handlar därför inte om val som gjorts av den ena eller andra sidan, utan det är en fråga om politisk framsynthet.
Det beslut som främjar forskning är också positivt: det var ett löfte som gavs i denna kammare i juli, och som har hållits, precis som kampen mot den organiserade brottsligheten är ett löfte.
Det gläder mig att höra att Martin Schulz läser italienska tidningar uppmärksamt. Tillåt mig fylla ut hans genomgång av pressen med några nyheter. Det är känt att den italienska regeringen och unionens nuvarande ordförandeskap har beslutat att hålla sig till den text som konventet lade fram för Europeiska unionen när det gäller den europeisk åklagarmyndigheten. I fråga om den europeiska arresteringsordern, som är lika välkänd – det är den i italiensk press –, har lagförslaget om att ändra italienska bestämmelser i enlighet med det på förhand avtalade rambeslutet på europeisk nivå redan lagts fram för ministerrådet, och det kommer snart att tas upp till diskussion innan det läggs fram för parlamentet för antagande den 31 december i år.
Sammanfattningsvis uppmuntrar därför denna kammare, enligt min åsikt, trots några få avsiktligt provokativa inlägg om politisk anknytning, det italienska ordförandeskapet att fortsätta längs den väg som det har slagit in på. 
Berlusconi,
   .  Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla ledamöter som har framfört iakttagelser. Vi har grundligt tagit del av alla anföranden; vi kommer också att beakta dem under de 50 arbetsdagar som vi fortfarande har framför oss före Europeiska rådet i mitten av december.
Kommentarer har framförts från många håll om de insatser och det arbete som detta ordförandeskap har svarat för. Jag skulle bara vilja påpeka att det verkligen är svårt – och jag har upplevt detta personligen – att ta itu med alla de frågor som innehavet av ett ordförandeskap innebär på den korta tid som finns tillgänglig, vilket i ännu högre grad gäller för dem som innehar ordförandeskapet under årets andra hälft, eftersom denna tidsperiod i praktiken är förkortad till endast fyra månader. I juli och augusti försökte vi att hålla möten med regerings- och statschefer, men det var så gott som omöjligt, så vi begränsade oss till möjligheten att genomföra bilaterala samtal. Därför blir den faktiska arbetstiden för ett ordförandeskap med detta mandat under årets andra hälft fyra månader. Sedan är det julhelgen som medför att det sista Europeiska rådet flyttas fram till den 12–13 december, så det finns verkligen ytterst lite tid till förfogande. Detta innebär att vi måste se närmare på det förslag i utkastet till det konstitutionella fördraget som föreskriver ordförandeskap som varar två och ett halvt år, med möjlighet till förlängning. Förhoppningen är att det skall vara möjligt att finna en inflytelserik ordförande, som kan företräda vår union på den internationella arenan med auktoritet, och som kanske också har den tid som krävs för att leda de roterande system som Europeiska rådet arbetar enligt, något som naturligtvis inte kan genomföras inom en alltför kort tid.
Jag skulle emellertid vilja påminna er om att det italienska ordförandeskapet under denna period har strävat efter att bli befriat från sina förpliktelser. Jag skall tala om för er vad vi har genomfört bara för att förklara hur mycket ett ordförandeskap har att göra: vi har hållit över 42 sammanträden med företrädare för regeringarna i gemenskapens länder och kandidatländerna, vi har avslutat flera gamla dispyter som inget tidigare ordförandeskap har löst, vi har lett 26 av ministerrådets sammanträden, tillsammans med allt det arbete som också krävs personligen av rådsordföranden när det gäller att förbereda dessa europeiska råd inom olika sektorer och att samordna råden i sig själva, vi har antagit 17 förordningar och direktiv, vi har avslutat tre förlikningsförfaranden med Europaparlamentet som hade pågått en tid, vi har slutit eller undertecknat sju internationella avtal, vi har påbörjat den tekniska granskningen av de texter som antogs av konventet – allt detta inbegriper talrika sammanträden, och nästan alltid på natten, dessutom för rådsordföranden, vi har genomfört åtta associerings- och samarbetsråd, däribland Armenien, Georgien, Jordanien, Tunisien och så vidare, vi har haft 10 toppmöten och trojkor, och dessutom skall jag åka till Kina denna vecka, vi har hållit 30 sammanträden med Coreper, tillsammans med alla förberedande möten, vi har haft 15 arbetsmöten med företrädare för Förenta staterna, Ryssland, Balkan, Latinamerika och andra länder, slutligen har vi hållit över 800 arbetsgruppsmöten i rådet. Det framtida ordförandeskapet för Europeiska unionen måste därför vara välorganiserat och tilldelas någon med ett tillräckligt ungdomligt sinne och energi för att uthärda denna nivå av förpliktelser. Jag är för gammal för detta, herr Schulz, men tack i alla fall.
När det gäller regeringskonferensen skulle jag vilja påpeka att den inleddes för 18 dagar sedan. Ordförandeskapet inledde en debatt, som var öppen om än kortfattad, som inte kunde och inte kan förhindras. Jag anser faktiskt inte att den är tänkbar i ett kollegium av stats- och regeringschefer, för att förvägra eller neka varje regering möjligheten att fastställa sitt lands ståndpunkt om ett konstitutionellt fördrag. Ordförandeskapets uppgift var att lyssna, att utvidga varje diskussionsämne, och det kommer därefter att koncentrera allt detta till ett globalt förslag, vilket är exakt vad vi planerar att göra.
De problem som fortfarande är olösta handlar, som ni vet, huvudsakligen om institutionella frågor: omröstningssystemet med dubbel majoritet, kommissionens sammansättning – som här har framhållits i stor utsträckning – -granskningen av det konstitutionella fördraget med en eventuell utvidgning av omröstning med kvalificerad majoritet till andra områden. Jag räknar med att utarbeta ett globalt förslag inom några veckor, när vi har slutfört den detaljerade – men, jag upprepar, öppna och lättillgängliga – granskningen av alla de frågor som vi har framför oss. Det kommer att bli min uppgift att på bilateral grund ta kontakt med de relevanta personerna i de olika länderna för att diskutera detta, förmodligen i samband med ett informellt sammanträde med Europeiska rådet någon gång mellan den 15 och 30 november och slutligen ha det slutgiltiga förslaget färdigt i mitten av december.
En sak är naturligtvis klar, och det är att Europa och dess medborgare väntar sig ett högkvalitativt konstitutionellt fördrag, det vill säga en slutprodukt som motsvarar de utmaningar som vi allt mer kommer att behöva anta. Vi kan inte acceptera kompromisser som försvagar Europeiska unionens förmåga att fatta beslut och att fatta dem snabbt och effektivt; därför kan vi inte begripa att försvaret av individuella nationella intressen – som dock är rätt och förståeligt – skulle kunna hindra oss från att nå ett konstituerande resultat som är nödvändigt för att befästa integration i Europa, som håller på att utvidgas och enas med ett ständigt växande antal nya medlemsstater. I december när ordförandeskapets globala förslag har beaktas, utvidgats och diskuterats är det dags att fatta beslut. Vi ber alla att, med tydligt ansvar som medger insyn, stödja ett fullständigt konstituerande utkast som, jag upprepar, måste vara högt och ädelt. Om detta misslyckas kommer de europeiska medborgarna att kallas till val i juni utan någon kännedom om de nya institutionerna, och dessa medborgares förtroende för Europeiska unionen och dess framåtskridande integration skulle gå förlorat eller minska avsevärt. Denna integration är en avgörande faktor när det gäller att möta utmaningen att göra Europa kapabelt att inta en ledande ställning på den internationella arenan, kapabelt att möta alla övriga internationella makter med värdighet och på lika villkor, i stånd att inte bara stärka demokratin, friheten, välbefinnandet och säkerheten för medborgarna utan också att sprida dessa tillgångar över hela världen. Det är värt besväret att överväga just denna punkt eftersom vi alla har åtagit oss, på nytt med millenniedeklarationen nyligen, att ge mat, vatten, värme och utbildning till de i världen som inte har detta. Detta är viktiga materiella resurser, men vi vet mycket väl att om de inte föregås av den första tillgången, det vill säga frihet – vilket i en demokrati resulterar i en form av regering –, så finns det ingen möjlighet att ge och garantera dessa tillgångar på lång sikt till de medborgare i världen som fortfarande saknar dem.
Jag anser att när vi – som jag har gjort under de senaste dygnen – bedömer de slutliga artiklarna i det konstitutionella fördraget måste vi vara på det klara med att detta fördrag kommer att gälla för vår medborgare för de närmaste 10, 20 åren, och att det måste ge vår union, som är sätet för den äldsta civilisationen, som är en grupp av stater och medborgare som identifierar sig med ett gemensamt arv av värderingar, principer, kulturer och civilisationer, chansen att bli en förkämpe i världen, att tillsammans med andra länder och inte i konflikt med andra länder genomföra förpliktelsen att exportera precis denna viktiga tillgång av frihet och demokrati till världen, som ensam kan garantera välfärd för människorna, som ensam med eftertryck kan garantera en verkligt fridfull framtid för hela världen.
Det finns andra mer specifika frågor, som Antonio Tajani delvis redan har svarat på, som till exempel den europeiska åklagarmyndigheten. Vi skall efterleva utkastet till konstitutionellt fördrag. När det gäller miljöaspekten skulle jag vilja påpeka att punkt 24 i slutsatserna omfattar miljöaspekten i tillväxtprocessen som en faktor vilken kommer att verka som katalysator för förnyelse och modernisering i nyckelsektorer som energi och transport.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja påminna er om att vi faktiskt redan har nått konkreta resultat, och detta ger oss hopp inför de fortsatta överläggningarna vid regeringskonferensen. Vi har uppnått resultat på ett område där det till synes fanns oöverstigliga splittringar: europeiskt försvar. Det arbete som utförts av detta europeiska råd – som kommer att ta konkret form genom rådets arbete i december – har gett upphov till insikten hos alla länder i Europeiska unionen, däribland de 10 nya länder som ansluter sig till oss, att det inte kan finnas en riktig utrikespolitik inom Europeiska unionen som väger tyngst, vilket är avgörande, om vi inte backas upp av en oberoende europeisk försvarsstyrka.
Systemet med utökat samarbete – eller strukturerat samarbete, vilket det även kan handla om – har också godtagits, ett system som tillåter vissa länder att ha större militär kapacitet samt möjligheten och föresatsen att anslå medel till försvar, att förena sig, men på tre väldigt tydliga villkor. Det första är att detta samarbete alltid är öppet för alla medlemsstater av Europeiska unionen som önskar delta i det. Det andra villkoret är att de kriterier och de bestämmelser som ligger till grund för att inleda detta samarbete inte bottnar i ett beslut som fattats av de stater som inledde samarbetet från början, utan att de är godkända av Europeiska rådet. I december skall man besluta om huruvida detta godkännande måste – och det hoppas jag inte – fattas med enhällighet eller genom omröstning med kvalificerad majoritet. Det tredje villkoret är att det europeiska försvaret inte får ses som ett alternativ till Nato utan som ett komplement till själva Nato, något som vi fortfarande anser vara en av de pelare som har garanterat över ett halvt sekel av fred och säkerhet inom Europa.
Jag kan inte annat än lova er att vi kommer att nalkas dessa slutliga 50 arbetsdagar med största engagemang och, med hänsyn till det konstitutionella fördraget, med en tydlig avsikt i tankarna hela tiden. Vi kommer inte att lyckas – bara för att få känna stolthet och tillfredsställelse – att avsluta regeringskonferensen under det italienska ordförandeskapet. Något sådant har aldrig inträffat tidigare, eftersom de fem regeringskonferenser som har föregått den senaste har öppnats under ett ordförandeskap och alltid avslutats under andra ordförandeskap. Det gäller för oss också, även om vi försöker att nå en slutsats och även om vi vet att de europeiska medborgarna kommer att samlas för att rösta nästa vår och att vi därför måste göra allt som står i vår makt, eller snarare ännu mer än så, för att låta dem veta vilka roller och vilka generella gränser som kommer att ligga till grund för det arbete som skall utföras av parlamentet, vars ledamöter de måste välja. Vi kommer aldrig att samtycka till att gå så långt som att underteckna en kompromiss, ett konstitutionellt fördrag, som inte kan ge Europa, och i förlängningen dess invånare, några garantier om att parlamentet kommer att fullgöra det som vi alla anser måste vara dess skyldighet under de kommande åren. Det italienska ordförandeskapet kommer därför att göra allt som står i dess makt för att avsluta arbetet till december, men det kommer inte tillåta att detta arbete leder till en urvattnad konstitutionell text som gynnar individuella staters intressen snarare än försvarar allas vårt gemensamma intresse, vilket naturligtvis är allmänhetens bästa.
Prodi,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka er alla för denna debatt som har varit synnerligen intressant och som har givit oss idéer för vårt framtida agerande. Jag tackar Berlusconi för hans önskan att avsluta regeringskonferensen med en text som inte är urvattnad utan kraftfull. Jag tackar honom också för att han betonade behovet av en känsla av kontinuitet i institutionerna och svårigheterna med den fortlöpande, snabba turordningen.
Kommissionen är medveten om sin plikt att säkerställa kontinuiteten i det politiska institutionella arbetet: Det har vi gjort under de senaste åren på ett konsekvent, lojalt och hängivet sätt. I kväll skall jag resa till Dublin för att samtala med den irländske premiärministern just för att säkerställa denna kontinuitet, så att vårt arbete inte splittras av ständiga förändringar.
När jag nu tar itu med de frågor vi måste beröra skulle jag vilja göra några mycket enkla anmärkningar. Många inlägg gällde frågan om kommissionens sammansättning. Vad vi inte accepterar är att hälften är fungerande kommissionsledamöter och hälften kommissionsledamöter utan portfölj, men det är redan en kommissionsledamot per medlemsstat.
Vi måste synliggöra alla kommissionsledamöter med samma befogenheter och med förmåga att staka ut den europeiska politiken. Det är på intet sätt så att det skulle betyda att de nationella intressena representeras av en kommissionsledamot från varje medlemsstat: redan i den nuvarande kommissionen representerar kommissionsledamöterna till min glädje inte de nationella utan de gemensamma intressena.
Ytterligare ett aktuellt problem av stort intresse togs upp av Bonde. Jag måste säga att jag blev något förvånad när han plötsligt förordade en folkomröstning i varje medlemsstat, eftersom jag trodde att han understödde subsidiaritetsprincipen, som innebär att varje land väljer den metod med vilken de antar sin konstitution. Om en folkomröstning är nödvändig – som Karas sade för en stund sedan – bör vi ha en europeisk folkomröstning.
Som ni förstår skulle allt då få en annan innebörd: Allt vi skulle behöva är att få den konstitution som vi har beslutat om här godkänd genom en europeisk folkomröstning. Den skulle få en oändligt större innebörd. Det skulle bli något helt annat. Jag ber er verkligen att tänka över saken. Jag vet mycket väl att det låter alltför bra för att vara sant, men det finns tillfällen i historien när ett beslut av detta slag räcker för att förändra våra institutioner helt och hållet.
Den tredje frågan gäller kvaliteten på investeringarna. Frågan om investeringarnas kvalitet togs upp, och jag skulle vilja klarlägga att snabbstartlistan inte kommer att skapa några prioriteringar och uteslutningar. Det är inte vår avsikt. Vi vill snarare fastställa de projekt som är mest utvecklade, mest transnationella och som har den största utsikten att snabbt uppbåda resurser och inge förtroende. Förtroende, fru Frassoni, och framför allt social och miljömässig hållbarhet i linje med kommissionens politik, som, vilket vi inte får glömma bort, under de senaste månaderna har försökt att etablera sig inom den mycket känsliga energipolitikens område genom att ägna en stor del av våra resurser åt forskning om väteenergi och alternativa energikällor.
Dessutom uppkom den ytterst känsliga frågan om skyddet av miljö och hälsa och den kemiska industrin. Det kan förvisso vara så att vi har varit tvungna att göra kompromisser, speciellt i en tid som är besvärlig från ekonomisk synpunkt. Jag utesluter inte detta, eftersom vi varje dag måste göra kompromisser, men jag vill försäkra Frassoni att vi globalt sett ligger långt framme trots de betydande kostnader detta innebär. Emellertid vill vi befinna oss där, liksom när det gällde Kyoto, eftersom vi mycket väl vet att Europeiska unionen måste ta på sig ett ansvar som skiljer sig från det ansvar som bärs av de enskilda länderna, de enskilda nationerna.
Likaså måste vi från Europeiska unionens sida ta på oss ett ansvar – jag ser ljuset, det stora ljus som fortfarande brinner framför Watson – vad gäller Guantánamoproblemet, där jag delar den oro som har uttryckts i fråga om fångarnas tillstånd. Utan att göra några förenklade omdömen kan jag säga att om något sådant inträffade inom Europeiska unionen skulle det troligen anses ligga inom tillämpningsområdet för det förfarande som fastställs i artikel 7.
I dag måste vi emellertid också erkänna att fångar i medlemsstaterna är fängslade just i medlemsstaterna, och vi måste i praktiska ordalag klargöra att vi förväntar oss att dessa medborgares rättigheter försvaras med eftertryck av myndigheterna i deras stater.
Slutligen, för att avsluta frågorna om utrikespolitiken, gjorde Wurtz en kraftfull hänvisning till Genèveplanen. Det gladde mig mycket eftersom det är första gången som ett praktiskt initiativ har lagts fram av palestinierna och israelerna och inte av kvartetten, låt vara att deras initiativ är mycket värdefulla, och de externa organisationerna.
De är kanske inte företrädare för båda sidornas regeringar, men de är företrädare för en mycket stor intellektuell och moralisk resning. Jag skulle här vilja påminna parlamentets talman om hur skickligt talmannen i Knesset, Avraham Burg, ledde det israeliska Knessetparlamentet i svåra tider, och om den enastående entusiasm han skapade med sina tal, sina diskussioner och även sina kritiska anmärkningar. De kommer att lämna ett bidrag, som förhoppningsvis kommer att bli avgörande, till freden i Israel. Jag försäkrar den ärade ledamoten att vi kommer att vara beredda att ta emot det med tillbörlig lyhördhet. Det framgår att detta är en palestinsk och israelisk process, inte en process som förs av världsmakterna gentemot Israel och palestinierna. Det är därifrån vi väntar på ett budskap som kan göra det möjligt att tillsammans skapa fred i Mellanöstern.
Vad gäller invandringen hänvisade Brok till den europeiska politik som han kallade ”ett utvidgat europeiskt grannskap”, men som jag föredrar att kalla vänskapspolitiken, det vill säga den politik som innebär att vi, från Moskva, från Ryssland till Marocko, omger oss med länder till vilka vi har ett nära och stabilt förhållande baserat på vänskap. Detta är genomförandet av ”mjuk säkerhet”, den europeiska säkerhetspolitik som förs med hjälp av dialog och med ekonomiska och kulturella band. Det är i detta sammanhang vi måste se invandringsfrågan.
Vi har redan tagit två viktiga steg framåt: polisiärt samarbete, ett synnerligen stort framsteg, och den byrå som skall samordna våra åtgärder. Pirker gjorde några legitima invändningar vad gäller byrån och faran med att fördubbla den. Vi vill emellertid säkerställa att detta är en organisation som står till de europeiska institutionernas tjänst för att samordna våra åtgärder.
Det är den första delen, men det är inte alls tillräckligt! Det är en form av inre försvar, men vi behöver ett initiativ för att klara av och hålla kvar invandrarna i deras ursprungsländer. Därför är det tydligt att vi måste göra en tvåfaldig överenskommelse med dessa länder om skydd och kontroll av invandrare, vilket gör det möjligt för dem att påverka varandra och även att dra legitim nytta av detta. Den kvoteringspolitik som avslogs av rådet, delvis kanske därför att termen ”kvotering” är olämplig, är helt nödvändig. Jag skulle kalla det en överenskommelse med dessa länder för att garantera dem en miniminivå för utvandring så att de kan hjälpa oss att skydda våra gränser. Det finns inget alternativ: Om vi omger oss med vänskapligt sinnade länder kommer vi att lyckas lösa detta tragiska problem, men om vi inte omger oss med sådana länder kommer de av illvilja att sända oss invandrare och utnyttja dem. Då kommer vi inte längre att veta hur vi skall förhålla oss eller vilka beslut vi skall fatta. Vi bör komma ihåg detta: till att börja med en mjuk, passiv försvarsattityd och sedan en aktiv överenskommelse med dessa länder.
Slutligen tog många av er upp den fråga som gäller fruktan för att drabbas av en ekonomisk nedgång. Detta är ett allvarligt utbetalningsproblem i samband med den oro som de tyska, franska och brittiska regeringarna tillsammans har uttalat om risken för en europeisk avindustrialisering. Vi får inte glömma att detta är en ytterst allvarlig sak som vi måste överväga och bearbeta i framtiden, eftersom vi inte kan acceptera protektionistiska lösningar som skulle leda till en förvärrad situation. Genom att tillämpa lärdomen från Lissabon på den nya situationen måste vi tillsammans ge Europa den stimulans som det behöver. Grundvalen för vår ekonomi är stark, mycket starkare än för andra ekonomier som nu läxar upp oss och talar om hur vi skall gå vidare.
Låt oss emellertid komma ihåg att de strukturreformer som Fiori med rätta nämnde i sitt anförande inte räcker till, trots att de är nödvändiga. Vi behöver energi och samordning sinsemellan, en känsla av att vi har ett uppdrag att sköta, en känsla för de förväntningar som alla har på den europeiska politiken. Vi upplever en ytterst absurd situation. Alla våra regeringar och länder förväntar sig att vi skall komma med en industripolitik, en finanspolitik, en gemensam och samordnad forskningspolitik för att ta oss ur den ekonomiska nedgångens grepp; både folken och regeringarna efterlyser detta, men när det gäller att vidta nödvändiga åtgärder för att lösa krisen och uppnå dessa mål hindras vi av nationella intressen, av farhågor och konservatism från att skrida till handling.
Alltför länge har vi upplevt denna absurda situation. Vi måste hitta en väg ut. De europeiska folken vädjar till parlamentet och kommissionen att övervinna denna situation. Vi måste göra det tillsammans.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Vi har inte tillfälle att återkomma till denna debatt, och jag vill inte missbruka kammarens goda vilja. Jag skulle helt enkelt vilja be ordförandeskapet och kommissionen att förklara varför vi borde förvänta oss att Europas väljare röstar för Europa om vi inom kommissionen och rådet inte har den solidaritet och det engagemang som krävs för att stå upp för de rättigheter som vår kontinent stöder. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja tacka alla som har bidragit till dagens debatt, som var ett reflekterande, lugnt och godlynt meningsutbyte.
Debatten är avslutad.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Slutsatserna från Europeiska rådet den 16–17 oktober 2003 avslöjar att stats- och regeringscheferna envisas med samma nyliberala politik genom att visa total likgiltighet för de socioekonomiska problemen. Det är oacceptabelt att fortsätta att prioritera ökad konkurrenskraft för företag på grundval av ytterligare avreglering och privatisering, ytterligare nedskärningar i fråga om löner och flexibilitet i stället för att lösa problemen med arbetslösheten, fattigdomen och den sociala utslagningen.
Till och med det så kallade ”Europeiska unionens initiativ för tillväxt” kommer att misslyckas så länge de begränsningar som har påtvingats oss genom penningpolitiken finns kvar. Dessa begränsningar för också med sig risken att finansieringen av stora projekt kommer att bli beroende av de finansiella marknadernas godtycke. Stabilitetspakten behöver ses över mer än någonsin så att hänsyn tas till arbetslösheten, utbildningen, fortbildningen och en hållbar utveckling.
Vad gäller regeringskonferensen är det som avslöjades där oroande, framför allt den oacceptabla finansiella utpressning som utövas av vissa medlemsstater, vilka hotar att blockera gemenskapsbudgeten för att nå en överenskommelse som vilar på den så kallade europeiska konstitutionen.
Det är också beklagligt att rådet inte har genomfört de åtgärder som krävs för att få slut på ockupationen av Irak för att se till att det irakiska folket skall kunna göra anspråk på sin omistliga rättighet att bestämma om sin egen framtid och utnyttja sina rika tillgångar. 
Talmannen.
   – Kolleger! Jag skulle vilja ta tillfället i akt att varmt välkomna Olivier Kamitatu Etsu, talman i övergångsparlamentet i Demokratiska republiken Kongo, som tillsammans med en delegation från det parlamentet gör oss sällskap på åhörarläktaren. Jag önskar dem en givande vistelse i Strasbourg.(1)


Talmannen.
   –Jag skulle vilja informera er om något som vår talman sade när överläggningarna inleddes i morse, men då inte alla parlamentsledamöterna var närvarande i kammaren. Det är viktigt och beaktansvärt: för första gången har vi under detta sammanträde tre nya fungerande tolkbås. För dagens debatt har vi tolkning till tre av de nya språken, det vill säga polska, ungerska och tjeckiska. Kanalerna är 12 för tjeckiska, 13 för ungerska och 14 för polska.(1)
Vi skall nu gå över till omröstningen.
Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   – Herr talman! Jag ber om ordet några minuter för att få ordförandeskapets hjälp och för att förklara den klart inkorrekta situation som har uppkommit i detta betänkande. Ett ändringsförslag från min grupp, som den stora majoriteten av utskottet har röstat för, har förvånansvärt nog försvunnit från den text som läggs fram för omröstning i dag. Detta ändringsförslag innehöll en begäran om erkännande av rätten till asyl för kvinnor som lider av allvarlig förföljelse och kränkningar av sina mänskliga rättigheter. Av denna anledning, herr talman, och för min grupps räkning skulle jag vilja be att vi uppskjuter omröstningen om Smets betänkande tills kammarens tjänstemän har klarlagt denna situation som vi anser vara ytterst allvarlig.
Smet (PPE-DE ),
   – Herr talman! En rättelse av texten har införts efter mycket långdragna förhandlingar. Jag skall läsa upp rättelsen och skulle vilja fråga de socialistiska ledamöterna om den slutgiltigt överensstämmer med vad de har bett om. Om inte håller jag med om att den bör skickas tillbaka. Jag skall läsa upp hur texten i punkt 13 bör lyda, eftersom det verkligen har varit många svårigheter, delvis därför att vissa avsnitt har strukits från texten. 

”Europaparlamentet uppmanar medlemsländerna att ta hänsyn till förföljelse och/eller rädsla för förföljelser av kvinnor på grund av deras kön.” 
Bonino (NI ).
   – Herr talman! Som stöd för Valencianos inlägg och på grund av att detta verkligen var en betydelsefull förfarandemässig kränkning skulle jag vilja stödja hennes förslag som inte innebär att vi återförvisar betänkandet till utskottet utan helt enkelt skjuter upp omröstningen så att frågan kan klargöras. Vi stöder Valencianos ståndpunkt som förfarandemässigt är helt riktig. 
Talmannen.
   – Jag skall lägga fram Valencianos begäran att uppskjuta omröstningen för omröstning.

Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Längre ned på omröstningslistan finns en omröstning om flera förslag om den muntliga frågan om fria yrken. Jag skulle vilja att den tas bort från föredragningslistan, och att den skjuts upp till nästa sammanträdesperiod i Bryssel. Detta har också överenskommits med Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Vi vill försöka hitta en kompromissresolution hellre än att rösta om dessa motsägelsefulla resolutioner. 
Talmannen.
   – Jag skall lägga fram begäran om att uppskjuta omröstningen.

Figueiredo (GUE/NGL ),
   – De nyligen inträffade livsmedelsskandalerna visar att livsmedelssäkerheten står på spel, i synnerhet med tanke på att profitbegäret i kombination med bristen på kontroll och mycket ofta slapp lagstiftning tycks gå före omsorgen om folkhälsan. Livsmedelstillsatser, de ”E-nummer” som vi ofta ser på livsmedelsprodukternas etiketter, kommer till användning genom jordbrukets livsmedelsindustri. Från konserveringsmedel till färgämnen tjänar de olika syften och bör kontrolleras på ett effektivt sätt för att den risk de utgör för folkhälsan skall kunna bedömas.
Ramdirektiv 89/107/EEG om livsmedelstillsatser förbereder antagandet av särskilda direktiv i syfte att harmonisera användningen av olika kategorier av livsmedelstillsatser. Det är i detta sammanhang som ändringsförslag har lagts fram till direktiv 94/35/EG om sötningsmedel för användning i livsmedel.
Därför stöder jag Europaparlamentets två huvudförslag. Genom det första förslaget förbjuds handel med och användning av sötningsmedel som inte överensstämmer med den reviderade gemenskapslagstiftningen tills lagren är uttömda, medan kommissionens behörighet att besluta om huruvida eller inte ett ämne är ett sötningsmedel upphävs genom det andra förslaget, ända tills ramlagstiftningen har reviderats. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   – Syftet med detta betänkande är att uppdatera reglerna för användningen av vissa produkter i ljuset av de vetenskapliga undersökningar som finns att tillgå vad gäller de oönskade biverkningar som dessa ämnen kan ha på människor och de godtagbara dagliga intag som har fastställs av Vetenskapliga kommittén för livsmedel.
Liksom föredraganden kan jag inte inse varför kommissionen skall ha ansvaret att besluta om huruvida ett ämne är ett sötningsmedel eller inte, tills ramdirektiv 89/107/EG om livsmedelstillsatser har reviderats. Jag håller med om att kommissionens befogenhet på detta område kan utsträckas först när det ovannämnda rambeslutet har reviderats, vilket enligt kommissionen kommer ske under detta år.
Förslaget att kommissionen skall utarbeta ett betänkande som beskriver de framsteg som har gjorts vid omvärderingarna av alla tillsatser inom två år sedan detta direktiv har trätt i kraft bör välkomnas, liksom en åtgärd i syfte att undvika missbruk av tillfälliga undantag för produkter som inte överensstämmer med lagstiftningen.
Jag röstade för förslaget. 

Alavanos (GUE/NGL ),
   . –Jag skulle vilja utnyttja omröstningen för att påpeka följande:
Först mitt samtycke till Europaparlamentets förslag om högre ersättningsmarginaler.
För det andra bör detta krav inte leda till högre premier för medborgarna, eftersom försäkringsbolagen har ett stort manöverutrymme och på grund av de åtgärder som förslås av det italienska ordförandeskapet för att förbättra vägsäkerheten och minska antalet trafikolyckor.
För det tredje, vikten av att den försäkrade har företrädesrätt framför fordringsägarna om ett försäkringsbolag går i konkurs. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Syftet med detta direktiv är att modernisera tidigare direktiv om motorfordonsförsäkringar. Syftet med förslaget är inte bara att på gemenskapsnivå försöka harmonisera de olika bestämmelserna i nationell lagstiftning utan också att uppmuntra den fria rörligheten för varor och personer. Genom de tidigare direktiven infördes krav på att alla gemenskapsfordon skulle vara ansvarsförsäkrade, att giltiga försäkringsbevis skulle utdelas i alla medlemsstater, om obligatorisk försäkring för alla fordonspassagerare, om inrättande av garantifonder och det välkända gröna kortet.
Eftersom jag kommer från ett land som olyckligtvis lider av ett av de sämsta rekorden vad gäller vägsäkerhet, en av de lägsta försäkringsnivåerna och skador som hänger samman med obligatorisk försäkring av motorfordon, välkomnar jag varje initiativ som syftar till att öka det obligatoriska försäkringsskyddet för offer för motorfordonsolyckor genom snabbare förfaranden och högre nivåer av minimiersättning, under förutsättning att medlemsstaternas möjlighet att gå vidare inte hotas. Medan jag stöder föredragandens ursprungliga förslag att öka ersättningsbeloppet för personskada till 10 miljoner euro för varje olycksfall och till 5 miljoner euro för sakskada beklagar jag att denna ståndpunkt har ersatts med en kompromiss som innebär lägre belopp. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Rothley är en märklig socialdemokrat. Han gör alltid motsatsen till vad man väntar sig att en medlem av hans grupp skall göra. Hans största prestation i juni var att se till att alla parlamentsledamöter fick en avsevärt högre lön än de redan överdrivet välbetalda tyskarna och italienarna. Flera år tidigare hade han hävdat att hans avsikt härmed var att förstärka parlamentets värdighet. Som föredragande föreslår han nu i sitt ändringsförslag 15 att undanta fotgängare och cyklister från försäkring som omfattar personskador i förarens ansvarsförsäkring, oberoende av om föraren har begått något fel. Nu motiverar han detta med att frågan är känslig och mycket kontroversiell, och att den bör regleras genom en särskild bestämmelse. Om denna särskilda rättsliga bestämmelse skulle införas samtidigt med detta direktiv vore det inget fel på hans argument. Emellertid vet Rothley mycket väl att denna kammare inte har någon initiativrätt. Om vi skulle avslå denna del skulle vi bli tvungna att vänta och se om kommissionen någonsin skulle lägga fram detta särskilda förslag. Om detta förslag skulle läggas fram förväntar sig Rothley att ytterligare problem kan uppstå. På detta sätt placeras den svagaste parten i ett ofördelaktigt läge. Därför avvisar jag detta förslag. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   – Jag röstade för förslaget. Detta nya förslag till ett femte direktiv om motorfordonsförsäkring syftar till att ändra de befintliga direktiven genom att fylla igen luckor och lösa de praktiska problem som medlemsstaternas medborgare står inför. Försäkringspremier som täcker tillfällig vistelse i en annan medlemsstat och korttidsförsäkring som täcker fordon inköpta utanför den medlemsstat där ägaren är bosatt är rättsliga mekanismer som gemenskapen inte tog itu med tidigare, liksom uppdaterandet av befintliga bestämmelser gällande det minimibelopp för ersättning som förare av motorfordon bör åtnjuta och ökat skydd för fotgängare och cyklister som är inblandade i en olycka.
Dessutom gäller en av de viktigaste aspekterna i detta betänkande att återställa de garanterade miniminivåerna för personskada och sakskada mot bakgrund av den mer övergripande trenden att främja offrens rättigheter.
Erkännandet av varje medlemsstats rättighet att kräva att förare av vissa typer av fordon (släpfordon, jordbruksmaskiner, och så vidare) företer giltigt bevis på försäkringsskydd när de för ett sådant fordon på sitt territorium förtjänar också mitt stöd. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   . Till skillnad från kommissionen uttalar sig Europaparlamentet för en skadeersättning baserad per olyckstillfälle och inte per skadad person.
Resultatet blir att ersättningsnivån per person bara blir hälften så stor vid en olycka då två skadats – som om det var en enda skadad. Detta finner jag märkligt, rentav absurt.
Av denna anledning har jag röstat nej till Europaparlamentets ståndpunkt och i stället stött kommissionens linje. 

Bradbourn, Callanan, Kirkhope, Parish och Sumberg (PPE-DE ),
   .– Konservativa parlamentsledamöter fäster mycket stor vikt vid frågor om föräldraansvar och skydd för barn. Det är tyvärr ett oundvikligt faktum att Europeiska gemenskapen arbetar för att skapa ett gemensamt rättsligt område. Vi anser emellertid att föräldraansvar bör förbli förälderns rättighet inom de enskilda medlemsstaternas behörighetsområde, och vi kan inte som sådant stödja ett betänkande som ger rådet rätt att beordra medlemsstaterna att överlämna sitt självstyre på detta område. 
Coelho (PPE-DE ),
   .– Jag välkomnar den politiska överenskommelse som har uppnåtts av ministerrådet för rättsliga och inrikes frågor om förslaget till förordning om erkännande och verkställighet i gemenskapen av domar som rör äktenskapsfrågor och frågor om föräldraansvar och som baseras på gemensamma rättsliga regler, i synnerhet vad gäller frågor om ett barns återvändande och som betonar att barnets bästa måste komma i främsta rummet i samtliga rättsliga avgöranden som rör barn.
Det formella antagandet av denna förordning kan emellertid inte äga rum förrän ett beslut har antagits om bemyndigande för medlemsstaterna att i Europeiska gemenskapens intresse ratificera 1996 års Haagkonvention. 
Det är bakgrunden till det initiativ som vi har diskuterat i dag och dess angelägna karaktär. Det syftar till att bemyndiga medlemsstaterna att ratificera eller ansluta sig till denna konvention vad gäller föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn (gemenskapen kan inte själv ansluta sig till Haagkonventionen). Därför åligger det medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att göra det möjligt för gemenskapen att bli medlem. Det kommer att bli ett verkligt bidrag till stärkandet av gemenskapslagstiftningen om skydd för barn.
Härigenom kommer vi att föra Europeiska unionen närmare medborgarna och framför allt dem som är olyckliga nog att uppleva en hjärtslitande separation eller skilsmässa, vilket redan är en tillräcklig tragedi, utan att förvärra situationen genom att påverka barnens rättigheter och välfärd. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Jag delar föredragandens åsikt att om medlemsstaterna ratificerar eller ansluter sig till 1996 års Haagkonvention kommer det att bidra till bättre skydd för barnens rättigheter vad gäller föräldraansvar, så att ”barnets bästa”, i enlighet med föredragandens ord ”kommer i främsta rummet i samtliga rättsliga avgöranden som rör barn”.
Jag välkomnar de förslag som är ämnade att säkerställa att konventionen träder i kraft så snart som möjligt.
Emellertid vill jag inte ha något att göra med det federalistiska tänkesätt som genomsyrar detta betänkande. I synnerhet måste jag påpeka hur ironiskt och oförklarligt det är att påstå att medlemsstaterna behöver rådets bemyndigande för att ratificera eller ansluta sig till denna konvention. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   – Jag håller med föredraganden när hon säger att skapandet av ett harmoniserat och standardiserat rättsligt område är av avgörande betydelse för att främja den europeiska integrationen inom området för föräldraansvar. Detta förslag är ett intressant steg i denna riktning. I själva verket syftar det till att bemyndiga medlemsstaterna att ratificera eller ansluta sig till Haagkonventionen för Europeiska unionens räkning för att på så sätt övervinna det tekniska problemet att endast suveräna stater kan ansluta sig till denna konvention. Detta innebär att Haagkonventionen gäller behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn, och den har redan varit den huvudsakliga inspirationskällan för rådets framtida förordning om föräldraansvar, som rådet fortfarande diskuterar.
Jag håller dock inte med föredraganden när hon försöker grunda sina argument på artikel 24.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Hänsynen till barnets bästa bör åberopas på grund av sitt inneboende värde och inte därför att den åberopas i en text som för närvarande ändå inte har något rättsligt värde.
Eftersom det gäller säkerställandet av att hänsynen till barnets bästa alltid kommer i främsta rummet i samtliga rättsliga avgöranden som rör barn stöder jag ändå föredragandens förslag. 
Roure (PSE ),
   .– Haagkonventionen trädde i kraft den 1 januari 2002 och gäller behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn. Därför är det nu av avgörande betydelse att medlemsstaterna gör allt som behövs för att se till att unionen rättar sig efter konventionen.
Europeiska unionen arbetar på att inrätta ett gemensamt rättsområde grundat på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut. Vi måste se till att alla rättsliga beslut ställer barnets intressen i främsta rummet.
Det är vår plikt att skydda våra barn, som är morgondagens vuxna medborgare. Vårt samhälle kan bara göra framsteg för allas bästa om vi kan vaka över hur våra barn uppfostras och över deras fysiska och psykologiska utveckling. Att arbeta för barnens rättigheter innebär att arbeta för de mänskliga rättigheterna genom att skydda dem mot våld, i synnerhet mot institutionellt våld, och detta kommer att förbereda dem för en värld i fred. 

Alavanos (GUE/NGL ),
   .–Jag skulle vilja utnyttja omröstningen för att påpeka följande:
Först det bekymmer jag känner inför de ståndpunkter som intogs vid rådets möte i Rom den 21 oktober av Förenade kungariket, Nederländerna, Sverige, Danmark och Tyskland, vilka är för en minskning av regionalstöden.
För det andra, behovet av att utvidgningen inte skall motarbeta utvecklingsmöjligheterna för regionerna i unionens nuvarande 15 medlemsstater.
För det tredje, vikten av att de Egeiska öarna får samma rättigheter som unionens randregioner. 
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   .– Vi välkomnar en effektivare förvaltning av strukturfonderna. Samtidigt anser vi att det vore riskabelt att förvalta medlen i en enda fond, såsom förordas i Pittellas betänkande, eftersom detta skulle kunna leda till att mindre projekt försvinner. I stället bör en harmonisering av reglerna avseende fondernas användning ges prioritet. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Jag gratulerar Pittella till det betänkande han har åstadkommit. Det är ett bidrag till den komplexa debatten om strukturfonderna. Jag skulle ändå vilja peka på två punkter där föredragandens strategi skiljer sig från min och som fick mig att lägga fram två utkast till ändringsförslag som jag ber kammaren att stödja. Ändringsförslagen är följande:
- Ändringsförslag till punkt 23 i resolutionsförslaget: Jag skulle vilja upprepa den stora betydelsen av att nämna principen om legitim förväntan när det gäller berättigade förskott beviljade av medlemsstaterna till slutliga förmånstagare och inlemmandet av dem i ersättningskrav som togs emot före den 31 december 2002. Principerna om solidaritet, flexibilitet och effektivitet snarare kompletterar än konkurrerar med varandra.
- Ändringsförslag till punkt 35 b i resolutionsförslaget: I enlighet med förenklingsprincipen och på grundval av ett av målen att förbättra användningen av fonderna föreslår jag att tillfälle erbjuds att analysera om en sammanslagning av fonderna och en centralisering av sättet att förvalta dem skulle bidra till att förbättra deras effektivitet. Allt detta beror på hur allt faktiskt utvecklar sig, vilket kommer att göra det möjligt för oss att vid en senare tidpunkt besluta om en sådan analys är lämplig. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   – I detta betänkande görs en grundlig och oroande undersökning av olika frågor som är knutna till genomförandet av strukturfonderna. Dessa fonder utgör ett system för omfördelningen av tillgångar via gemenskapens budget för att minska skillnaderna i utveckling mellan medlemsstaterna och öka den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Under åren har tydliga framsteg gjorts mot dessa mål.
Trots detta är det tydligt att genomförandet av fonderna och de motsvarande instrumenten och initiativen blir alltmer försenat. Detta beror till stor del på två faktorer. Å ena sidan blir fonderna ofta inte tillgängliga förrän nästa programperiod redan har börjat, medan förfarandena å andra sidan är långa och komplicerade. Därför behöver Europeiska kommissionen ta itu med dessa problem på ett grundligare sätt och överväga att vidta mer ambitiösa förändringar i förfarandena genom att förhindra att programmen antas och genomförs så sent och genom att förbättra de otillförlitliga budgetplanerna. I enlighet med målen för Lissabonstrategin 2000 måste strukturfondernas effektivitet förstärkas och i synnerhet måste samordningen mellan de olika avdelningarna i gemenskapen och de nationella och regionala administrativa enheterna förbättras.
Som föreslås i betänkandet är det mycket viktigt att hitta en balans mellan de önskvärda förenklingsåtgärderna och övervakningen för att nå ekonomisk och social sammanhållning med tanke på den utmaning som utvidgningen för närvarande innebär.
Därför röstar jag för förslaget. 
Vairinhos (PSE ),
   .– Jag instämmer helt och hållet i förslagen från både den oberoende expertkommittén och Europaparlamentet att ett enda generaldirektorat i varje medlemsstat bör bära hela ansvaret för genomförandet av strukturfonderna. Detta skulle förbättra samordningen mellan de olika avdelningarna i gemenskapen, även mellan de nationella och regionala administrativa enheterna.
Jag skulle också vilja peka på behovet att koncentrera sig på ökad finansiering av projektens kvalitet och på strukturfondernas verkliga inflytande i de berörda regionerna. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.

(2)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0348/2003) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om rådets årliga rapport till Europaparlamentet om de viktigaste aspekterna och de grundläggande vägvalen när det gäller GUSP, inbegripet de finansiella konsekvenserna för Europeiska gemenskapernas allmänna budget – 2002 (7038/2003 – C5-0423/2003 – 2003/2141(INI)) 
Brok (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja göra några kommentarer som inledning till denna årliga rapport om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Utgångspunkten är de dramatiska händelserna i Irakkriget och deras inverkan på Europeiska unionens inre sammanhållning, på de transatlantiska förbindelserna och på tillståndet inom FN och Nato samt på den internationella ordningen i dess helhet.
Vad som nu gäller är att vi ser krisen i samband med Irakkriget som en möjlighet och en utmaning att slutgiltigt etablera Europa som en politiskt trovärdig aktör. Europa måste upphöra att vara en observatör av världspolitiska frågor och bli en deltagare. Konstitutionskonventet skapade en institutionell ram inom vilken vi kan göra detta genom att tillsätta en europeisk utrikesminister, genom möjligheten till ökat samarbete inom försvarsområdet och även genom att inrätta en europeisk byrå för krigsmateriel. Dessa förslag utgör ett absolut minimum, och regeringskonferensen får inte urvattna dem.
Vi förväntade oss mycket mer i fråga om rådets omröstningsförfarande och parlamentets rättighet att hållas informerat och rådfrågat. Mot bakgrund av en proaktiv politik för krishantering anser vi det nödvändigt att vi i framtiden blir bättre informerade och involverade redan under de tidiga förvarnings- och planeringsskedena av krisoperationer inom den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken. Både den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) och den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) behöver en effektiv institutionell ram, men det är inte nog. Det behövs också ett politiskt innehåll. Det är avsikten med den europeiska säkerhetsdoktrin som har lagts fram av Solana, och i detta betänkande ges fyra anledningar till att stödja hans strategi.
Den första är att Europa måste göra en klar prioritering av sina utrikes- och säkerhetspolitiska intressen och mål, tillsammans definiera dessa och också fastställa de geografiska tyngdpunkterna, som vi har gjort under punkt 8.
Den andra är att en europeisk säkerhetsstrategi måste omfatta ett säkerhetskoncept som inkluderar politiska, ekonomiska, sociala och interkulturella ansträngningar för att mildra och lösa konflikter som en motvikt till den nuvarande amerikanska administrationens snäva säkerhetstänkande, som enbart inriktar sig på militärfrågor. 
För det tredje kan en europeisk säkerhetsdoktrin bara utvecklas på grundval av effektiv multilateralism och inom FN:s system, vilket överensstämmer med de europeiska medlemsstaternas historiska erfarenheter och politiska intressen.
För det fjärde, trots att förebyggande och lösning av konflikter med icke-militära medel alltid kommer att vara förknippade med varje säkerhetsstrategi som antas av Europeiska unionen, är den europeiska utrikes- och säkerhetspolitikens trovärdighet i sista hand beroende av unionens militära resurser och unionens beredskap att sätta in dem, om en konflikt skulle bryta ut.
Vilka är våra utrikespolitiska prioriteringar i ett europeiskt säkerhetskoncept? Trots att de transatlantiska förbindelserna fortfarande står i främsta rummet bland dessa kommer Europa att bli en jämbördig partner för USA endast när medlemsstaterna visar en politiska vilja att låta sina egna individuella intressen träda tillbaka för gemenskapens intressen. Vi kan inte heller stärka sådana organisationer som FN och Nato förrän Europa och USA talar med en röst. Nytt liv måste blåsas in i den strategiska debatten mellan Europa och USA, och det är ytterligare en anledning till att Solanas strategidokument är så viktigt. Det kommer att täcka sådana ämnen som stabilisering, återuppbyggnaden av Irak och den irakiska nationen, en gemensam strategi för Iran, och allmänt, hur spridningen av massförstörelsevapen kan förhindras och hur man bör förhålla sig till repressiva och diktatoriska regimer och stater i upplösning. 
En viktig uppgift som återstår är att som en av medlemmarna i kvartetten skapa fred i Mellanöstern där det måste stå klart för oss att kvartetten, i stället för att endast vara närvarande på papperet, bör arbeta tillsammans i regionen. Det råder inget tvivel om att Europa även i fortsättningen kommer att engagera sig i västra Balkan och i Afghanistan, vilka problem som än finns på båda håll, trots vi att inte kan låta bli att misströsta om våra möjligheter att bygga upp en fungerande stat i Afghanistan.
Mycket större uppmärksamhet måste ägnas åt södra Kaukasien som håller på att bli ett av EU:s mest instabila grannområden, och härvid kommer förbindelserna med Ryssland att spela en stor roll. I och med utvidgningen förs unionens yttre gränser ännu närmare krisområdena i öster och i sydöst. Det är ytterst viktigt att säkerhetszoner skapas runt Europa, och att en effektiv grannskapspolitik utvecklas. Därför bör vi under våra överläggningar i mycket högre grad inrikta oss på idéer som ”Europeiskt ekonomiskt område plus” och liknande samt överväga olika vägar att åstadkomma större stabilitet i Medelhavsregionen.
Slutligen skulle jag vilja förklara vår kritik av rådets årliga rapport. Var och en som bläddrar igenom denna volym på 200 sidor kommer att märka att den mer liknar en lagerförteckning än en årlig politisk översikt. Så illa brukade det inte vara förr. En sådan rapport är inte till någon nytta när det gäller att föra en dialog mellan parlamentet och rådet. Den måste bli mer politisk, som den var en gång, med tydligt angivna utvärderingar och målsättningar. Av denna anledning ber vi den höge representanten att i framtiden fortsätta att förse oss med en skriftlig rapport om de framsteg som har gjorts för att omsätta Europas säkerhetsprinciper i praktiken.
Låt mig avsluta genom att säga något om det arbete som har utförts av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Denna årliga rapport kommer att bli den sista under det nuvarande parlamentets livstid. Den visar att de politiska gruppernas ståndpunkter sammanfaller i anmärkningsvärt hög grad, på ett sätt som de inte har gjort sedan detta parlament valdes. Det är ytterligare en frukt av det konstruktiva arbetet i detta utskott. För detta vill jag uttrycka min tacksamhet till medlemmarna i utskottet och dess tjänstemän. Tack så mycket.
Frattini,
    Herr talman! Ärade kolleger! Jag lyssnade med stort intresse på de kommentarer Brok nyligen gjorde och uppskattar i hög grad det han sade. Låt mig inledningsvis påpeka att Brok har helt rätt när han säger att en ny situation nyligen har uppstått i Irakkrisen, som ju har fått en sådan enorm och oöverträffad inverkan på vår gemensamma utrikespolitik att vissa betraktare anser att den kastar skuggor över den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens överlevnad. Jag vill mot denna bakgrund säga att jag inte på något sätt instämmer i uppfattningen att Irak har förstört vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Förhållandet är faktiskt det omvända: det obehag medlemsstaterna känner över den oenighet som Irakkrisen skapat och de åtaganden vi gjort för att övervinna det nuvarande dödläget har om något visat i vilken omfattning alla vi i Europa beslutsamt har tagit ställning för en gemensam utrikespolitik.
För det andra står nu den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inför en verklig systemförändring i form av utvidgningen, eller, som vi hellre kallar den, återförenandet av den europeiska unionen. Om vi inte kan hitta institutionella lösningar löper vi risk att de låsta lägen vi har upplevt återuppstår.
Min tredje punkt rör unionens roll på världsarenan. Unionen har utan tvekan globala intressen som definitivt inte enbart är ekonomiska, och den bör vara redo att försvara de värderingar som präglar och är centrala för våra folks liv och levnadsregler. Jag har dock en fråga: Är unionen kapabel och redo att betraktas som en global makt? Jag tror att även om vi har tillgång till begränsade resurser och därför bör vara restriktiva med våra ingripanden, ligger det ändå i Europas intresse i ett bredare perspektiv att anta ett globalt tillvägagångssätt, både i fråga om vår analys av och vårt agerande inom utrikespolitiken.
Vilka slutsatser kan vi dra av att vi är medvetna om dessa problem som onekligen existerar? Det är viktigt att erkänna att unionen har positiva erfarenheter inom utrikespolitiken, och betänkandet av Brok bekräftar detta. Jag skall begränsa mig till att nämna de framsteg som gjorts i upprättandet av en europeisk militär styrka och våra första erfarenheter av detta, både i samverkan med Nato – ett exempel är f.d. jugoslaviska republiken Makedonien – och då vi agerat på egen hand, som i fallet Republiken Kongo. Jag vill också nämna unionens bidrag till stabiliseringen på Balkan och till processen med ekonomisk och demokratisk återuppbyggnad av länderna i denna region. Jag vill därutöver erinra om det stöd som getts till FN vid en tidpunkt när denna organisations roll har ifrågasatts.
Vi har som européer upprepat värdet av ett multilateralt synsätt vid krislösningar och, med en mer ambitiös målsättning, genomförandet av verklig multilateralism som ett sätt att förebygga, och om så krävs, motverka folkrättsliga överträdelser. Jag skulle också vilja nämna de viktiga insatser som unionen och dess medlemsstater gjort som svar på de globala utmaningar vi möter i dag: bekämpning av terrorism och spridning av massförstörelsevapen.
Jag har bara tagit upp några få viktiga områden som exempel för att visa att vi i flera fall har lyckats följa upp ord och åtaganden med handling. Detta är givetvis – och jag är ense med det som står i Brokbetänkandet på denna punkt – inte tillräckligt för att uppfylla de krav som medborgarna i Europa och tredje land ställer på oss. Ministerrådet är medvetet om detta, och vi arbetar mot att hitta lösningar på två områden: effektiva institutioner och tydliga och exakt fastställda strategiska prioriteringar.
När det gäller institutionernas effektivitet – vilket president Berlusconi redan har nämnt här i kammaren i dag – kan jag bekräfta att vi vid regeringskonferensen kommer att försvara det regelverk som lagts fram av konventet, utan några avsteg, som en god grundval för regeringskonferensens arbete. Vad beträffar det andra området, strategin, kommer som ni vet Europeiska rådet att uppmanas att vid sitt planerade möte i december 2003 anta ett dokument om unionens strategi på säkerhetsområdet. Det är ett ambitiöst dokument som ger en ram för alla de intressen och åtaganden som lagts i vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
I strategin kommer de hot som Europeiska unionen för närvarande står inför att beskrivas, men även de områden på vilka vår stabilitet och säkerhet vilar definieras. Strategin kommer att kunna vägleda oss att fastställa vilka resurser som krävs av oss för att, som vi vill uttrycka saken, producera säkerhet, och inte längre enbart konsumera säkerhet. Detta är anledningen till att det italienska ordförandeskapet är angeläget om att stimulera ett fruktbart samarbete mellan vår gemensamma utrikespolitik och verksamheten inom internationella organisationer på säkerhetsområdet. Jag tänker först och främst på Nato och OSSE. Av högsta vikt för oss är dock FN:s roll. Den 24 september undertecknade i New York det italienska ordförandeskapet och FN:s generalsekreterare Kofi Annan en gemensam FN-EU-deklaration som ligger till grund för samarbetet inom militär och civil krishantering. 
Ärade ledamöter! Jag tror att alla nu bör inse att det finns ett behov av att vidta förebyggande åtgärder, snarare än att enbart reparera de skador som uppstått på grund av en kris som redan brutit ut. Förebyggande arbete börjar därför bli ett centralt inslag i unionens externa förbindelser. Arbetet utgår från och karaktäriseras av ett samordnat utnyttjande av både medlemsstaternas resurser, som görs tillgängliga för vår gemensamma sak, och unionens egna resurser, som leds av Europeiska kommissionen. Vi måste följaktligen dra nytta av hela det utbud av resurser som unionen kan uppbåda i krislägen. Vi har instrument som gör att vi kan utöva kulturellt, ekonomiskt, politiskt, och nu även militärt, inflytande. Unionen kan och bör i högre grad än alla andra internationella organisationer åta sig att angripa de underliggande orsakerna till konflikter genom att bidra till att undanröja dem med förebyggande åtgärder. Vi håller på att anamma en politisk inriktning baserad på påverkan och stimulansåtgärder för att kunna uppmuntra till framsteg inom regional integration och för att kunna övervinna situationer som orsakas av bristande förståelse och instabilitet.
Detta är den framgångsrika modell vi byggt Europeiska unionen på, och det är av denna anledning vi är övertygade om att det är en modell som är värd att rekommendera våra externa partner. Jag vill i synnerhet nämna västra Balkan, en känslig region som förtjänar särskild uppmärksamhet. Vi strävar efter att öka våra samarbetsinsatser i fråga om regionen, och även i fråga om Medelhavets sydkust, och, vilket jag vill erinra om, i fråga om den latinamerikanska subkontinenten. I detta sammanhang vill jag gärna påpeka att fördelarna med att skapa fördragsbundna förbindelser med Europeiska unionen i själva verket är ett av de främsta incitamenten till regionala grupperingar. Vår säkerhetspolitik passar därför in med vår politik för utvecklingsbistånd i fråga om målsättningen, men vi bör sannerligen inte föreställa oss att den kan bli en ersättning för politiken för utvecklingsbistånd eller tillåtas ta resurser från den.
Som vi vet betonar Brok i sitt betänkande att unionens intressen bör inriktas på dess angränsande regioner. Även om jag har nämnt Balkan och Medelhavsområdet vill jag ändå betona att de svårigheter som fortfarande finns i Mellanöstern inte har minskat vår beslutsamhet: unionen kan och måste lämna ett viktigt bidrag till fastställandet av en fredlig lösning och till internationella garantier för fred. Ordförandeskapet, den höge representanten och kommissionen strävar ständigt efter att uppnå detta resultat, och de uppmuntrades i slutförklaringen från Europeiska rådets möte förra veckan. Rådet har också bekräftat unionens hållning i två andra internationella frågor som för närvarande är av avgörande betydelse: Irak, där unionen åtagit sig att bidra till återuppbyggnadsarbetet, och Iran, som vi mycket aktivt har uppmanat att ta det avgörande steget mot att uppfylla samtliga krav från det internationella atomenergiorganet IAEA. Så sent som i går tog Islamiska republiken Iran ett mycket positivt steg genom att acceptera detta åtagande, med fullt stöd av ordförandeskapet. Detta är helt klart något vi har uppmuntrat och något vi välkomnar.
Ett annat intresseområde för den utvidgade unionen är dess gränser i öst. Jag tänker på vår goda grannpolitik gentemot Ukraina, Vitryssland, Moldavien, och ytterligare en bit österut Ryska federationen, som jag återkommer till när vi i eftermiddag diskuterar det kommande toppmötet i Rom den 6 november.
Jag skulle vilja avsluta mina iakttagelser med att nämna en strategisk förbindelse som fortfarande är av grundläggande betydelse för oss i Europa: den transatlantiska förbindelsen. Det är uppenbart att samtliga medlemsstater fortsätter att fästa stor vikt vid förbindelserna med Förenta staterna. Jag tror också personligen att vi kan övervinna den bristande förståelse vi upplevt på senare tid. Förnyelsen av denna förbindelse bekräftades nyligen genom det svårvunna beslut som fattades inom FN. Jag är övertygad om detta, eftersom de euro-atlantiska förbindelserna stöds av en gemensam historia, av en oerhörd tacksamhetsskuld när det gäller frigörelse och frihet – särskilt för oss italienare – och även av gemensamma värderingar och ideal och gemensamma insatser såsom de återspeglas i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vårt gemensamma engagemang på Balkan, kampen mot terrorism och mot dess spridning – detta är exempel och bevis på gemensamma insatser.
Herr talman, ärade ledamöter! Brok har lagt fram förslag för arbetet i framtiden. Jag vill än en gång tacka honom, och jag samtycker till hans idéer och förslag. Skapandet av Europa saknar motstycke i historien, både vad gäller dess politiska ambitioner och institutionella system. Jag vill avsluta mitt inlägg med att säga att det i huvudsak finns fyra områden vi kan arbeta på, som jag snabbt skall definiera.
Det första området är utvecklandet av den politiska viljan att uppnå integration. Utmärkande för den blir i allt högre grad utrikespolitiken och det gemensamma europeiska försvaret. Medlemsstaternas parlamentsledamöter kommer att ha en mycket viktig funktion att fylla på detta område, och jag hoppas därför att kammaren även i fortsättningen bidrar med uppmuntran och drivkraft.
Det andra området är en strategi för unionens externa verksamhet, som skall baseras på det dokument vi lägger fram i december.
Det tredje området handlar om lämpliga och effektiva beslutsmekanismer. Vi kommer att behandla detta ingående vid regeringskonferensen.
Det fjärde och sista området handlar om resurser. Även om jag sparat detta område till sist är det av högsta vikt. Vi måste ge oss själva nödvändiga resurser för att uppnå den utrikespolitik vi behöver. Alternativet, som jag ogillar, skulle vara att trappa ned på våra ambitioner. Vi har begränsade budgetanslag för finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Även om vi får en mindre ökning 2003 behöver vi sannerligen göra betydligt mer.
Det italienska ordförandeskapet förstår och stöder Europaparlamentets begäran att det bör få läglig, om än inte föregripande, information i rätt tid om den verksamhet Europeiska rådet förbereder att inleda. Jag åtar mig fortfarande att ge er mitt stöd i denna fråga. 
Patten,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande som han vet att jag fann mycket nöje i att läsa. Jag vill inte under de fem minuter jag har till mitt förfogande upprepa alla de punkter som har tagits upp av det italienska ordförandeskapet med sådan vältalighet och innehållsrikedom, men jag håller med om allt som ministern sade.
Jag kanske kan inrikta mig mycket kort på fyra punkter och försöka att hålla mig till mina fem minuter. För det första vill jag säga något om de institutionella arrangemangen. Vi vet alla att de nuvarande institutionella arrangemangen som ger stöd åt och sörjer för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens infrastruktur är ”suboptimala”, för att använda en vanlig konstterm inom Europeiska unionen. Och vi vet alla att förändringar i institutionella arrangemang, de slags ändringar som föreslogs under konventet och som diskuteras på regeringskonferensen, kan hjälpa till att skapa politisk vilja för att få saker och ting att hända på ett mer effektivt sätt.
Men förändringar inom institutioner kan aldrig ersätta politisk vilja. Vi var inte oense om Irakfrågan på grund av att vi saknade de lämpliga institutionella arrangemangen. Vi var oense om Irakfrågan på grund av att vi saknade tillräcklig politisk vilja. Man kan också säga att hur mycket vi än förbättrar de institutionella arrangemangen – och ordförandeskapet berörde denna punkt – kan vi inte betala räkningarna med institutionella arrangemang. Om vi vill få ett effektivare inflytande internationellt sett, om vi vill att Förenta staterna skall se oss som ett folk som tar sin del av ansvaret inom säkerhetsområdet, så måste vi ta itu med det faktum att vi måste göra mer och att vi måste offra mer. Alla opinionsundersökningar visar – och detta är en intressant betraktelse av den aktuella debatten i Europa – att de flesta av våra väljare i Europa vill ha en europeisk politisk röst som hörs tydligare på den internationella arenan. Men tyvärr finns det knappt något land där väljarna är beredda att lägga mer pengar på vår säkerhet för att hjälpa till att stödja denna utvidgade europeiska roll. Därför måste vi ta itu med den nuvarande klyftan mellan diskussionen om institutionella arrangemang och den diskussion som rör både politisk vilja och resurser.
För det andra skulle jag vilja nämna säkerhetsfrågan och definitionen av säkerhet. Vi vet alla att säkerhet måste definieras i mycket vidare ordalag än vad som har varit tradition i utrikespolitiska debatter. En av de stora vinsterna med det utkast till säkerhetsstrategi som den höga representanten har lagt fram är att det visar att säkerhet handlar om mer än precisionsstyrd krigsmateriel och möjligheter att upprätta luftbroar. Det handlar om allt från frågor om folkhälsa och sjukdomar till terrorism och organiserad brottslighet, alla de frågor där vi inom Europeiska unionen faktiskt har behörighet att utveckla en mer sammanhängande och omfattande politik för yttre förbindelser än vad som är möjligt i många medlems- och nationalstater. Det är enligt min mening därför mycket viktigt att vi, när det blir dags att bygga ett gemensamt yttre försvar, ser till att vi kombinerar styrkan i både den första och andra pelaren vid förvaltningen och genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det skulle vara ett stort misstag om vi å ena sidan utestänger utrikesministern från kommissionen, eller om vi å andra sidan hand gjorde sådant som skulle göra att folk misstänker att kommissionen var alltför inblandad i frågor som avser GUSP. Så vi måste säkerställa att vi, när vi skapar det gemensamma yttre försvaret, använder både rådets och kommissionens styrka till att få en så stor inverkan på yttre problem som möjligt.
Den tredje punkten som jag vill ta upp handlar om vikten av det transatlantiska partnerskapet. Vi vet att Europa var skarpt splittrat under upptakten till det militära ingripandet i Irak. Jag har tidigare sagt att jag inte är helt överraskad av detta eftersom de frågor som vi ställdes inför i Irak var oerhört svåra och ytterst allvarliga. Vi vet också att trots denna splittring är på det stora hela de flesta saker som vi som européer vill uppnå lättare att åstadkomma om vi samarbetar med Förenta staterna, och det skall sägas, de flesta saker som Förenta staterna vill uppnå blir mer hanterliga om de samarbetar med Europeiska unionen. Jag hoppas att vi får se detta nu i samband med återuppbyggnaden av Irak.
Jag kommer att åka från denna kammare till Madrid för att delta i konferensen om återuppbyggandet i Irak, och så kommer även ordförandeskapet att göra. Där tror jag att vi kommer att få se ordförandeskapet i stånd att tillkännage ett åtagande från Europeiska unionens sida för det första året av återuppbyggnad i Irak som kommer att vara mer omfattande än det löfte som vi lyckades ge Afghanistan i Tokyo. Jag tror att vi kommer att åta oss mer i Irak för de närmaste månaderna än vi gjorde vid det tillfället. Vi kommer att avsätta 200 miljoner euro från den europeiska budgeten utöver de 100 miljoner som vi redan har utlovat till humanitärt bistånd.
Jag tror att den siffra som vi har föreslagit från budgeten är en ansvarsfull siffra: jag tror att det är en seriös siffra. Den har inte tvingat oss att göra slut på all vår flexibilitet nästa år eller att ta pengar från andra viktiga program. Jag tror att det är mycket viktigare för oss att åka till Madrid för att stödja återuppbyggnadsansträngningarna med ett seriöst bidrag i stället för ett bidrag som bara är en politisk reaktion.
Den fjärde sak som jag vill säga är att vi ofta talar om faktisk multilateralism, och ibland blir vi ombedda att definiera detta. Jag tror att det vi har sett under de senaste 24 timmarna är ett bra exempel på faktisk multilateralism. Vi har inlett en politik i Iran av hårt men konstruktivt engagemang. Engagemang innebär inte att överge principer. Vi har starka synpunkter på situationen för mänskliga rättigheter i Irak. Vi har starka synpunkter på terrorism. Vi har starka synpunkter på kärnvapen. Men vi har förberett att sträcka ut en vänskapens hand till Iran och erkänna att det är en stor förislamisk civilisation. Vi erkänner också – detta är min bestämda åsikt – att demografin i Iran står på demokratins sida, vilket ger Iran möjligheten att komma in i världssamfundet och inte isoleras från det. Så gårdagens besök förefaller mig vara ett utmärkt exempel på hur mycket vi kan uppnå när vi samarbetar, och jag tror att det är särskilt viktigt att erkänna att Frankrike, Tyskland och Storbritannien liksom de övriga medlemsstaterna måste visa vägen till samarbete.
Jag hoppas att vi kommer att se mer av denna typ av kombinerad ansträngning där både resurser som medlemsstaterna kan tillhandahålla, de resurser som vi har gått med på att dela gemensamt och de behörigheter som vi har gått med på att dela kommer till användning. Jag hoppas att vi kommer att se denna typ av effektivt samarbete. Jag hoppas att vi inte behöver se alltför mycket institutionell krigföring. Jag hoppas verkligen att de frågor som vi skall ta itu med på den internationella arenan är alltför allvarliga för detta, vilket klargjordes i detta utmärkta betänkande.
Laschet (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär och ärade ledamöter! Jag skulle vilja anknyta till kommissionär Pattens inledande kommentarer där han tänkte högt om sådana saker som interinstitutionella avtal och politisk vilja och betonade vikten av dem. Vi bör visserligen debattera frågor mer på djupet i denna kammare, men jag anser också att interinstitutionella avtal kan bidra till att uppnå en samlad politisk vilja och till att genom den nå resultat.
Därför uttryckte budgetutskottet i sitt yttrande ett särskilt intresse för den fråga som rådets ordförande tog upp i slutet av sitt inlägg, nämligen hur vi hanterar Europeiska unionens budget och situationen beträffande parlamentets rätt att informeras – inte enbart i tekniskt hänseende, utan på grund av att vi behöver dessa debatter om politiska prioriteringar. Vi kan bara föra sådana debatter om vi på ett mycket tidigt stadium får all information rådet har som skall diskuteras i rådets arbetsgrupper och som ger upphov till resultat som växer fram i många etapper, snarare än att behöva vänta tills rådet har fattat sitt beslut och allt som återstår att göra är att stämpla sitt godkännande.
Jag är tacksam för ert åtagande att göra dessa uppgifter tillgängliga för parlamentet. Vi arbetar med olika partner beroende på ärendets natur, och detta är en fråga som parlamentet och kommissionen mycket ofta samarbetar i. När det gäller yttre förbindelser brukar parlamentet som institution alltid stödja kommissionen i dess arbete och brukar även vara redo att anslå mer pengar. I budgetförfarandet liksom i andra sammanhang skapar rådet i bland fördröjningar, och därför tror jag att en ny trepartsförbindelse kan skapas här. Därefter nämnde ni FN. Kommissionen brukade ha en mycket teknisk inställning till FN och gav sitt stöd till dess projekt, men det förekom inga politiska debatter. Kommissionen lyckades förvisso till och med framställa ett dokument om Europeiska unionens förbindelser med FN i vilket det inte förekom några som helst hänvisningar till parlamentet som budgetmyndighet. Jag tror att vi nu har nått en ny etapp i dialogen med kommissionär Patten. Även i våra förbindelser med FN behöver vi fastställa politiska prioriteringar; dessa måste diskuteras av rådet och parlamentet i deras respektive budgetförfaranden. Därför utgör denna årsrapport, jämte uttalandena av den höge representanten, ett bra steg framåt. 
Gawronski (PPE-DE ).
    Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr kommissionär! Jag anser att Broks betänkande inte är ett betänkande i lika hög grad som det är ett manifest – ett manifest om hur Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik bör utformas och ett manifest som även tar upp andra centrala frågor som unionen står inför, till exempel att definiera sina slutliga gränser. Detta är ett mycket aktuellt ämne när nu, som rådets ordförande påpekade, tio länder återvänder till den europeiska kretsen och unionen utvidgas på ett sätt som var otänkbart och ingen vågade hoppas på för bara några år sedan. Av de många länder som hoppas få komma med i unionen skulle jag vilja belysa vikten av Ukraina, ett land som balanserar mellan två världar, den europeiska världen och den slaviska, och som det skulle ligga i vårt intresse att bevilja inträde i Europeiska unionen. Jag säger inte detta enbart på grund av att jag har besökt landet i egenskap av ledamot i Europaparlamentets delegation.
Brokbetänkandet innehåller – som min kollega nyss påpekade – en utmärkt bedömning av rådets årliga rapport som i själva verket inte är något annat än ett bokslut, helt utan någon djupare politisk analys, och där det knappt fastställs några prioriteringar. Om jag med den lilla tid jag har till mitt förfogande får tillägga något, om än obetydligt, till Brokbetänkandet, så skulle jag vilja stödja det förslag som lades fram av Wuori i ett ändringsförlag, nämligen att Östafrika bör infogas bland de prioriterade områden som räknas upp i betänkandet. Vi kan inte bortse från den viktiga och framträdande roll som medlingen i konflikterna i Etiopien-Eritrea, Somalia och Sudan har haft, en roll som innebar enorma uppoffringar och svårigheter för Italiens del, vars befogenheter rätteligen erkändes. Italien har uppmuntrat Europeiska unionen till ökad delaktighet i hanteringen av sådana kriser, och jag anser att det är både rätt och nödvändigt att ta med Östafrika bland de prioriterade områdena för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som specificeras i punkt 8 i Brokbetänkande. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande och herr kommissionär! Jag skulle vilja börja med att framföra min grupps lyckönskningar till Brok för hans betänkande, vilket som alltid är mycket nyanserat och – i likhet med hans ordförandeskap – mycket diplomatiskt, samtidigt som det har ett tydligt budskap. Detta är verkligen en konst, men Brok visar gång på gång att han behärskar den.
I dag skulle jag däremot vilja börja på ett annorlunda sätt. Jag skulle vilja betona att vårt primära syfte är att främja Europas intressen, vilket inte är något som på något sätt får hamna i bakgrunden. Det enda problemet är i vilken utsträckning våra intressen sammanfaller med andras intressen och hur ofta de löper parallellt. Vi kan framför allt i säkerhetsfrågor, men även på många andra områden, se att Europas intressen löper parallellt med andra regioners intressen. Om vi använder det säkerhetsbegrepp som kommissionär Patten åter har redogjort för i dag – vilket skulle vara helt i sin ordning – kommer vi att upptäcka att vi absolut är förmögna att beakta andra regioners intressen när vi försvarar våra egna på rätt sätt.
En av de saker som diskuterades och lyftes fram redan i debatten om ordförandeskapet var flyktingfrågan. Jag hoppas att det som sades då skall kompletteras med åtgärder, och med det menar jag att vi skall vidta åtgärder i de länder där människor känner sig – eller verkligen är – tvungna att fly, och hjälpa till att förhindra att flyktingar strömmar in i Europa i samma utsträckning som i dag. Det ligger i vårt eget intresse, men även i dessa människors intresse, på grund av att vi ger dem en chans till ett framgångsrikt liv i deras eget land, som de inte tvingas fly ifrån.
Med all rätt behöver vi partner i denna politik. Amerikanerna är givetvis vår privilegierade partner, men vi behöver också stärka och utveckla våra förbindelser med andra regioner som Ryssland, Kina och Indien om vi skall kunna odla detta partnerskap på lämpligt sätt. Detta är framför allt fallet i en fråga som vår debatt kommer att kretsa kring de närmaste månaderna och som Laschet utarbetar ett betänkande om, nämligen reformen av FN. Alla de som – i likhet med vår grupp som helhet – vill att FN skall komma till sin rätt, alla de som fullt ut stöder det multilaterala synsättet, måste också utöva påtryckningar så att FN reformeras på ett sätt som gör att det blir mer effektivt och samtidigt behåller sin representativa funktion.
Alla de i denna grupp som motsatte sig Förenta staternas intervention i Irak måste ändå erkänna att denna intervention också – och jag betonar också – berodde på att hela det moderna FN:s struktur misslyckades och förhållandena nådde en sådan kritisk punkt. Den berodde också på att vi inte gjorde något multilateralt försök att i ett tidigare skede åstadkomma ett regimbyte i Irak, vilket skulle ha varit rätt tidpunkt.
Oavsett vilken kritik som kan riktas mot vår egen utrikes- och säkerhetspolitik har vi ändå, som jag sade tidigare, anledning att vara stolta. Iran har nämnts. Även om förhållandena kunde ha varit bättre ur ett institutionellt perspektiv var detta en god insats. Det är dock framgångarna som räknas, så låt oss hålla fast vid denna framgång. Jag vill särskilt framföra mitt varma tack till kommissionären för politiken på Balkan. När vi reflekterar över vad vi uppnått på Balkan under senare år och hur vi har klarat av att åstadkomma fred, är detta ett mycket positivt tecken. Det innebär emellertid också att Europa måste ta ansvar för sig självt. Om vi är redo att ta ansvar för oss själva på vår egen hemmaplan, då kan vi bli framgångsrika.
Andreasen (ELDR ).
   – Herr talman! Dagens goda nyhet är att FN:s generalförsamling med mycket bred majoritet har antagit en resolution med en begäran att Israel avbryter byggandet av den så kallade säkerhetsmuren. I resolutionen krävs till och med att de partier av muren som redan har byggts bör rivas ned. Dagens dåliga nyhet är att Israel trots FN:s beslut fortsätter att bygga muren. I det betänkande vi diskuterar ser Europaparlamentet skapandet av fred i Mellanöstern som den viktigaste uppgiften att dela med Förenta staterna, jämte Ryssland och FN. Vi upprepar dessutom vårt oreserverade stöd, som FN:s beslut så utmärkt överensstämmer med, för genomförandet av färdplanen.
I dag kan vi också tillsammans med kommissionär Patten glädjas över att prästväldet i Iran kommer att tillåta omfattande inspektioner och avstå från urantillverkning för kärnvapenbruk. Iran accepterade till slut kärnvapeninspektionerna till följd av ett besök av utrikesministrarna från Tyskland, Frankrike och Förenade kungariket – ett internationellt avtal som EU kan ta åt sig äran av. Vi diskuterar i dag ett klokt betänkande, och för detta vill jag även tacka Brok. Det är ett mycket kortfattat betänkande, men inte kort, och jag har bara liten stund på mig för att nämna några punkter som jag anser viktiga. Förbindelserna Förenta staterna–Nato är tämligen grundläggande för den europeiska säkerhetsstrukturen, och vi måste stödja framväxten av ett förstärkt samarbete på försvarsområdet.
Asien, framför allt Kina, har inte uppmärksammats lika mycket i betänkandet som man kanske kunde önska. De ökade spänningarna i förbindelserna mellan Kina och Nordkorea ger anledning till oro, men än mer oroande är givetvis det faktum att Nordkorea inte kommer att trappa ned sitt kärnvapenprogram. Vi betraktar detta som ett betydande hot mot stabiliteten i Asien. Taiwanfrågan måste också nämnas i detta sammanhang. I en demokratisk institution som vår måste vi beklaga bristen på framsteg i frågan. Taiwan är både demokratiskt och fredligt, men taiwaneser kan inte leva på samma villkor som andra människor i fria demokratiska länder på grund av grannlandets uppträdande. Jag skulle vilja uppmana till en ny dialog mellan Kina och Taiwan och till att EU utövar mer påtryckningar för att nå en lösning av konflikten. 
Brie (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det råder inget tvivel om att Brok i sitt betänkande mycket noggrant har sammanfattat majoritetens ståndpunkt i denna kammare vad gäller problemen med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag måste bara säga något som inte kommer att överraska någon, nämligen att min grupp inte räknas till den majoriteten. Jag skulle dock vilja klargöra att jag anser det nödvändigt att Europeiska unionen verkligen driver en gemensam utrikespolitik – och delvis faktiskt en utrikespolitik i enlighet med gemenskapens riktlinjer. Utan en sådan kommer vi, som framgår av det exempel som åberopades av Andreasen, att finna det svårt, eller till och med omöjligt, att få världen att lyssna på oss.
Jag skulle vilja betona att en god sak med detta betänkande enligt min åsikt är att det anger ett nytt synsätt på säkerhet som ett verkligt alternativ och lägger betoningen på multilateralism. Dess egentliga budskap har dock inte den styrka som krävs för att skilja ut sig från något som jag betraktar som oroande. Jag skulle vilja lyfta fram två exempel. För det första beklagar jag utskottets oförmåga att hantera problemet med vidmakthållandet, försvaret och den ytterligare utvecklingen av vapenövervakning och nedrustningssystem. Hur skall vi kunna stoppa den fortsatta spridningen av massförstörelsevapen om vårt eget förslag till konstitution tvingar oss att bygga upp en egen militär styrka eller potential, vars like varken finns eller någonsin har funnits i någon annan konstitution i världen? Vi åtar oss i själva verket att rusta upp i stället för att sätta upp mål för vår egen nedrustning. Den amerikanska inställningen till kontroll av biologiska och kemiska vapen, fördraget om fullständigt förbud mot kärnsprängningar och deras hot att dra sig ur avtalet om yttre rymden gör detta till en mycket aktuell fråga.
Det andra problemet är att betänkandet uttryckligen belyser behovet av att bygga upp militära styrkor, trots Europas koncentration på civila tillvägagångssätt i konfliktförebyggande arbete. I Europa kan vi för närvarande se positiva exempel på hur konflikter inte har trappats upp till krig; Kaukasus är ett sådant exempel. Varför inte analysera dessa erfarenheter och tillämpa dem generellt? Att vi äntligen börjar inleda en allvarlig debatt om Europeiska unionens säkerhetsstrategi är något jag välkomnar mycket varmt, men det är beklagligt att denna debatt fortfarande som helhet är en intern angelägenhet som inte berör den breda allmänheten. Jag uppmanar rådet och kommissionen att göra parlamentet mer delaktigt i debatten än hittills varit fallet, snarare än att konfrontera oss med färdiga lösningar. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
    Herr talman! Enligt min grupp är insikten att Europeiska unionen är och bör vara en viktig aktör på världsarenan ett betydelsefullt inslag i Brokbetänkandet. Om detta är vad Europeiska unionen gör, bör den dock göra det på ett sätt som skiljer sig från Förenta staternas.
Europeiska unionen bör inte försöka vara en militär supermakt, utan hellre en civil supermakt. Dessa påpekanden slås fast i betänkandet, och med all rätt. Vår styrka bör ligga inom diplomati, handel och konfliktförebyggande arbete. Dessa är och kvarstår som de centrala inslagen i den gemensamma utrikespolitiken. Och låt det inte råda några missförstånd på denna punkt: en militär styrka utgör en del av detta. Europeiska unionen bör kunna göra mer än den gör för närvarande, men den bör kunna göra något annat än Förenta staterna. Detta innebär till exempel att en första prioritering bör vara, vilket anges i betänkandet, att bygga upp en egen snabbinsatsstyrka och inte att inrikta oss på en snabbinsatsstyrka från Nato. Detta innebär också – och i det fallet är jag inte överens med kommissionären – att prioritering nummer ett bör vara ett effektivare utnyttjande av det vi för närvarande betalar till försvaret. Jag kan inte förklara för mina väljare att vi behöver lägga mer pengar på försvaret om de vet att de nuvarande utgifterna används så ineffektivt.
Alla som följer diskussionen i medierna kan ursäktas för att de tror att kärnan i diskussionen mellan EU och Nato handlade om högkvarter.
Låt oss vara riktigt tydliga på denna punkt: det handlar inte om högkvarter. Förenta staterna befarar att Europeiska unionen kommer att utveckla ett eget alternativt synsätt och komma fram till en alternativ analys av vad säkerhet är – en analys och en strategi som avviker från vad som gäller för Förenta staterna. Jag uppmanar er med kraft att inte låta er avskräckas av detta motstånd från andra sidan havet. Förenta staterna gynnas inte av att ha en lydig efterföljare. Det gynnas dock av att ha en trygg partner med egna visioner. Detta innebär att parlamentarisk demokratisk kontroll bör utgöra en del av denna vision. Vi kan tala hur mycket vi vill om vilka visioner som helst, men om det inte finns någon fungerande parlamentarisk övervakning, och om finansieringen är det enda vi bryr oss om från början till slut, då kommer denna vision inte att bli verklighet. 
Belder (EDD ).
    Herr talman! I mitt land hör man ibland den kloka varningen att aldrig kasta bort sina gamla skor förrän man skaffat sig nya. Detta enkla råd verkar i högsta grad tillämpligt när det gäller Europas säkerhet. Jag vill råda er att inte ersätta Nato med sådana osäkra militära strävanden som ett antal EU-länder förespråkar. Försvarsambitionerna på den här sidan Atlanten leder samtidigt till en ny inre splittring i Europa, och till nya spänningar i de transatlantiska förbindelserna. Jag har full förståelse för Amerikas stora oro när det gäller Natos sammanhållning och framtid, med tanke på de självständiga militära strävandena från president Chiracs och förbundskansler Schröders sida. Paris och Berlins ambivalenta idéer om säkerhet återspeglas till fullo i Brokbetänkandet: EU som en säkerhetsorganisation som kompletterar Nato och ingenting annat!
Brokbetänkandet är tillräckligt uppriktigt för att erkänna att EU:s nuvarande militära kapacitet inte räcker till för fredsbevarande insatser. Sammanfattningsvis skulle jag föredra att Nato tog hand om vår säkerhet i Europa och att vi lät EU-länderna – inom Natos ramar – till sist få visa vad de går för som lojala allierade. 
Claeys (NI ).
    Herr talman! Sedan kommunistdiktaturerna i det forna östblocket föll har världen inte direkt blivit säkrare. Som Samuel Huntington har påpekat gick vi efter det kalla kriget från en bipolär till en multipolär värld, och det är viktigare än någonsin att identifiera vänner och fiender och därmed också de hot vi står inför. Såsom tidigare helt riktigt har sagts är det terrorism, massförstörelsevapen och illa styrda länder som utgör de tre största hoten mot Europa. Jag skulle också vilja lägga till det demografiska trycket från ett okontrollerbart och aggressivt islam. Europa måste därför ha ett effektivt och välutvecklat säkerhets- och försvarssystem. Detta kräver både politisk vilja och investeringar. I detta avseende är det med en viss skamkänsla man konstaterar att genomsnittskostnaden för varje soldat i Belgien är tre gånger lägre än i övriga EU-länder. Den belgiska regeringen har redan tillkännagivit att det inte kommer att bli någon ökning av försvarsbudgeten under denna mandatperiod, som ju faktiskt precis har inletts. Det är därför ett tecken på ett visst hyckleri från den belgiska regeringens sida om den å ena sidan vill ta ledningen när det gäller att utveckla ett försvarssystem på europeisk nivå, men å andra sidan vägrar att godta de följder och förpliktelser som detta medför. 
Von Wogau (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle också vilja rikta ett varmt tack till Elmar Brok för hans skarpsinniga och mycket balanserade betänkande. Det gläder mig att han klargör en sak i betänkandet, nämligen att det inte är tillräckligt att vi utarbetar en europeisk säkerhetsstrategi som ett konstruktivt svar på Förenta staternas; vi måste i själva verket också visa hur den skall genomföras. Det är därför vi behöver en plan i två steg som den som föreslås i Brokbetänkandet, där det första steget är att inrätta en europeisk krishanteringsstyrka för räddningsoperationer och humanitära insatser.
Vad som oroar oss för närvarande är vårt förhållande till Förenta staterna och i synnerhet deras reaktion på dessa förslag och på förslagen från konventet, som har fört fram idén om en ömsesidig försvarsskyldighet för de europeiska länderna. Detta bekymrar Förenta staterna, som är kritiskt till förslaget, liksom – i hög grad – till förslaget om förstärkt samarbete mellan ett antal europeiska länder. Sedan lades förslaget om en europeisk krigsmaterielbyrå fram för att vår kapacitet skulle kunna slås ihop, och våra vänner och allierade på andra sidan Atlanten motsatte sig det. En sak måste klargöras i detta sammanhang: å ena sidan kräver våra vänner att vi skall utveckla vår kapacitet och förmåga för att kunna spela en större roll för den globala säkerheten och lämna vårt bidrag på detta område. Om vi skall kunna göra det måste vi slå ihop vår kapacitet, och det är ju faktiskt just det som dessa förslag handlar om. Vi måste därför ha klart för oss, och klargöra för amerikanerna, att om vi slår samman vår kapacitet i Europa så gagnar det inte bara Europa utan även Förenta staterna. 
Volcic (PSE ).
    Herr talman! Jag vill tacka Elmar Brok för hans balanserade synsätt, som vid det här laget har blivit legendariskt. Hans betänkande vittnar om hur mycket situationen i världen har förändrats sedan förra året. Då var terrorattacker det som mest upptog våra tankar, medan fokus nu ligger på invasionen av Irak. Föredraganden påminner oss om de klyftor som har uppstått mellan Europeiska unionens medlemsstater och som har lett till allvarliga spänningar i de transatlantiska förbindelserna och påverkat olika Nato-medlemmar i varierande grad.
Elmar Brok anser dock att det nu är nödvändigt att omdefiniera Europas roll och kanske dra fördel av den politiska kris som kriget satte i gång för att göra EU till en trovärdig och stark politisk aktör på den utrikespolitiska arenan. Metoderna för att nå detta mål är förvisso fortfarande rätt dåligt definierade: vissa nya medlemsstater och deras grannländer har återigen upptäckt Amerika och dess löften om politiska och ekonomiska garantier. Av detta skäl måste vi erinra oss medlemsstaternas skyldighet att avstå från ensidig nationell inblandning i internationella frågor till dess att Europeiska unionen har haft möjlighet att komma fram till en gemensam europeisk ståndpunkt.
Jag har naturligtvis inte tid att gå närmare in på allt detta, men framtiden för vår utrikespolitik hänger samman med den europeiska konstitutionen; vetorätten kan fördärva de mest ambitiösa fredsplaner, som vi har hört denna förmiddag. Europeiska unionens utrikes- och säkerhetspolitiska målsättningar är i hög grad beroende av dess förmåga att skaffa sig militära resurser, vilket innebär att vi bara kan se relativt billiga operationer framför oss. Vi kanske måste nöja oss med det, även om jag i slutändan inte tror att vi kan det. Den fransk-tyska brigaden, en snabbinsatsstyrka, skulle mycket väl på egen hand ha kunnat förhindra krisen på Balkan 1991, som Franco Frattini också har sagt i dag. Vi måste insistera: utöver de små framsteg som gjorts …
Van Hecke, Johan (ELDR ).
    Herr talman! Brokbetänkandet kommer lägligt med tanke på att debatten om ett europeiskt försvar har intensifierats under de senaste månaderna. 
Vad som tidigare uteslutande tillhörde Natos ansvarsområde eller omfattades av den nationella suveräniteten rör i allt större utsträckning Europeiska unionen. I Nice i slutet av 2000 bromsades fortfarande ett förstärkt försvarssamarbete, men i dag blir samförståndet på detta område allt större. EU:s insatser i Bosnien, Makedonien och östra Afrika har visat att Europa har ett geopolitiskt ansvar. Såsom också tydligt framgår av Brokbetänkandet är ett eget europeiskt högkvarter en nödvändig förutsättning för ett oberoende och effektivt europeiskt försvar.
Jag tror att det är av yttersta vikt för fler medlemsstater, både nuvarande och framtida, att ansluta sig till Belgiens, Luxemburgs, Tysklands och Frankrikes europeiska försvarsprojekt. Det är bara på det sättet en europeisk styrka av detta slag kan få slut på den meningslösa dubbleringen av försvarsinsatser i medlemsstaterna. Det är bara så vi kan göra oss av med bilden av Europa som en ekonomisk jätte men en politisk dvärg och en mask i militärt avseende. 
Gahrton (Verts/ALE ).
    Detta är enligt min övertygelse EU:s stora chans att spela en positiv roll för världsfreden – att avstå från att försöka vara en dålig kopia av USA och av dess militarism och våldsfilosofi. I stället bör EU utveckla ett fredspolitiskt ickevåldsalternativ. Tyvärr genomsyras Brok-betänkandet av gammal övertro på militära interventioner som enda sättet att skapa fred. Borde inte EU lära av USA:s misslyckanden i Afghanistan och Irak? Borde inte Europaparlamentet minnas sina egna beslut i annan riktning, t.ex. rekommendationen till rådet om inrättandet av en europeisk civil fredskår som antogs redan 1999? Denna rekommendation har rådet struntat i under tio ordförandeskapsperioder.
Europarlamentet borde också kraftfullt stödja de hoppingivande samtal som nu förs mellan Pekingregeringen och Dalai Lamas företrädare. Det kan man göra genom att bifalla ändringsförslag 10 i vilket vårt gamla krav på att EU skall utse en särskild representant för Tibet upprepas. Genom mina kontakter som vice ordförande i Delegationen för förbindelserna med Folkrepubliken Kina och som medlem i Europaparlamentets tvärpolitiska Tibetgrupp har jag kontakter åt båda håll. Därför vet jag att såväl Peking som Dalai Lama skulle välkomna ett kraftfullt initiativ från EU i denna fråga. 
Coûteaux (EDD ).
   – Herr talman! Här har vi då ännu ett Brokbetänkande, där man fortfarande hämtar inspiration från samma principer och fortfarande drivs av samma önskan, nämligen att bygga upp en gemensam utrikespolitik. Elmar Brok förstår fortfarande inte att de europeiska staternas intressen skiljer sig åt, att deras respektive politiska inriktningar därför är oförenliga och att denna gemensamma politik, som fastställdes, låt oss inte glömma det, för mer än tolv år sedan, under Maastrichtfördraget, är en av de mest uråldriga idéer som inspirerat det europeiska federalistiska synsättet. Sällan i historien har så många framstående personer skrivit så mycket och lagt ned så mycket energi på att nå detta märkliga och sjukliga mål, som går ut på att se till så att deras eget land inte längre existerar. Lyckligtvis är dock dessa önskedrömmar fortfarande skrattretande och har ännu inte förverkligats i någon som helst utsträckning.
Låt oss koncentrera oss en liten stund på vad dessa drömmar går ut på och vad det är som så uppenbart pågår. De avslöjar en hel planritning för världen och, jag vill rentav säga, en genuin rädsla för världen. För det första tror Elmar Brok att rådet och kommissionen är oförmögna att göra verkliga prioriteringar, och han tar därför på sig denna uppgift genom att besluta om vad han i artikel 7 kallar de ”yttersta gränsernas omedelbara närhet”, med andra ord öst och syd.
Samtidigt välkomnar han det faktum att de krisoperationer som utförts inom ramen för den gemensamma utrikespolitiken har varit baserade på Natos planerings- och kommandostruktur – nu citerar jag artikel 30 –, och han förespråkar naturligtvis ett närmare samarbete med Nato. Vad är det för världsbild som förs fram här? Om Europeiska unionen skall genomföra sin princip om ”styrka genom enighet” måste den göra det mot de stater som befinner sig i dess yttersta randområden, och i nära anslutning till detta, enligt Elmar Brok, genom allt närmare förbindelser med Förenta staterna inom ramen för vad han kallar det ”europeisk-atlantiska området”.
Sammanfattningsvis skulle Europa konstrueras till stöd för den vita utvecklade världens enighet mot allt som är annorlunda, allt som omger den och allt som den ser som ett hot. Är det detta som är den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, Elmar Brok? Hur kan vi då förvänta oss att folk skall tro på att Europas mål är att bilda en motvikt mot Förenta staternas makt, när dess enda syfte uppenbarligen är att stärka den vita världens enighet mot ett syd som den upplever som ett hot? Kan vi inte se att de som lovsjunger den gemensamma utrikespolitiken också är de mest hängivna anhängarna av en vänta-och-se-politik och att centrum för detta europeisk-atlantiska område mer träffsäkert än någonsin kallas ”Vita huset”, med andra ord ett hus befolkat av vita, i förbund med varandra, lyckligt ihopkurade mot hoten från världen runtomkring. Ja, mina damer och herrar ...
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Brokbetänkandet om de grundläggande vägvalen när det gäller GUSP är verkligen ytterst intressant och brister bara på en punkt: det bortser från att Europa består av nationer och att dessa nationer, åtminstone de största, till fullo avser att fortsätta att spela sin roll på världsarenan. Detta demonstrerades i går av de brittiska, tyska och franska utrikesministrarnas besök i Teheran, där de lyckades nå en överenskommelse om att Irans verksamhet på kärnenergiområdet skall gå i avsedd riktning.
Kort sagt, i Brokbetänkandet ses GUSP i alltför hög grad som ett sätt att bygga upp en sammanhållen enhet, medan den i själva verket borde präglas av variabel geometri och synergi mellan de olika ländernas nationella politik.
Man skulle kunna göra samma förebråelse, om än i lägre grad, i fråga om det utkast till konstitution som för närvarande behandlas av regeringskonferensen. Det innehåller ett förslag om en tjänsteman som skulle ansvara för unionens förbindelser med omvärlden och som skulle ha den mycket symboliska titeln ”minister”, stödjas av europeisk diplomatisk verksamhet och bära inte två, som det sagts, utan tre hattar: den som hög representant för GUSP, den som vice ordförande för kommissionen med ansvar för yttre förbindelser och den som ordförande för ministerrådet för yttre förbindelser. Denna uppstapling av ansvar kommer att leda till ...
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är ett utmärkt försök av Brok att granska världens alla kontroverser och problemområden. I dokumentet sägs positiva saker om debatten kring initiativet ”Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar”, och i synnerhet om behovet att erkänna möjligheten till fullt EU-medlemskap i framtiden för de grannar som helt klart är européer, nämligen Ukraina, Moldavien och Vitryssland. I dag välkomnar jag den ukrainska oppositionsledaren Timosjenka till parlamentet.
Det betonar samarbete inom säkerhets- och försvarsområdena, vilket är utmärkt, bara för att enligt min mening fördärva det genom att beklaga att enhällighetsprincipen skall fortsätta att gälla och kräva omröstning med kvalificerad majoritet i utrikesfrågor, något som skulle äventyra den nationella suveräniteten. Det kräver med rätta starkare EU- och G8-åtgärder mot spridningen av massförstörelsevapen, som jag vågar påstå är det största hotet av alla.
Jag är dock mindre övertygad om behovet av en europeisk utrikesminister eller en krigsmaterielbyrå, och jag anser att förslagen från Belgien, Frankrike, Luxemburg och Tyskland om mini-försvarsunionen enbart är en del av en anti-amerikansk inställning i Gulfkrigets kölvatten som undergräver Nato och är skrattretande utan militärt deltagande från Förenade kungarikets sida.
Jag är också oroad över kravet på reformer av FN. Det har behövts sådana länge, men inte om detta innebär att ett EU-mandat ersätter Förenade kungarikets ständiga mandat. Jag har länge ansett att det är värt att plädera för Indien som permanent medlem av säkerhetsrådet och möjligtvis även Japan och Brasilien. Jag välkomnar behovet av närmare samarbete med Latinamerika i allmänhet.
Jag har även svårt att inbegripa den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken i gemenskapsbudgeten, eftersom försvarspolitik i slutändan är ett kännetecken på nationell suveränitet och kan innebära att folk dör för sitt land. Den borde därför förbli under nationell parlamentarisk kontroll. Till sist har jag mina tvivel när det gäller behovet av en parlamentarisk församling för Europa-Medelhavet och en bank för Europa och Medelhavsområdet, något som skulle bli dyrt. Dessutom är de flesta av dessa länder inte äkta och helt fungerande demokratier med parlament som valts på vederbörligt sätt. 
Iivari (PSE ).
   – Herr talman! Genomförandet av EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik innebär att vi måste gå från ord till handling. Den pågående regeringskonferensen måste skapa strukturer som möjliggör ett effektivt beslutsfattande och verksamma åtgärder. Europeiska rådets generalsekreterare Javier Solana förtjänar vårt stöd i sin utformning av den strategi som skall ligga till grund för unionens utrikes- och säkerhetspolitik. Av avgörande betydelse i det här sammanhanget är skapandet av ett band av väl styrda grannländer vid unionens yttre gränser. Kommissionens förslag om den nya grannskapspolitiken debatteras för närvarande i parlamentet. Det är ett positivt tecken att de framtida nya medlemsstaterna arbetar aktivt med initiativet ”Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar”. Vi kommer att behöva deras kunskaper, know-how och synpunkter vid utvecklingen av förbindelserna med Ryssland, Ukraina, Vitryssland och Moldavien.
De förslag rörande en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som diskuteras av regeringskonferensen är en logisk förlängning av de beslut som fattades vid toppmötet i Helsingfors om förbättring av EU:s krishanteringsförmåga. Det måste dock sägas att vi fortfarande är långt ifrån ett läge där EU skulle kunna ge sina medlemsstater garantier om militär säkerhet. Det finns inga skäl att se negativt på det faktum att vissa medlemsstater går snabbare framåt än andra när det gäller försvarssamarbete. Samtidigt måste vi insistera på att ett förstärkt samarbete skall stå öppet för alla.
Vi är positiva till upprättandet av en internationell ordning som grundar sig på multilateralism, vilket nämns i Elmar Broks betänkande. En förstärkning av FN:s roll kommer att vara av avgörande betydelse i det sammanhanget. Det gläder mig att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, som jag tillhör, nu har tagit ett mycket speciellt grepp när det gäller hur man kan förbättra FN:s arbetssätt.
Multilateralism handlar också om att upprätthålla de transatlantiska förbindelserna. I kölvattnet efter oenigheten i fråga om Irakkriget måste vi nu se framåt. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot Patten! Jag skulle vilja begränsa mina kommentarer till våra förbindelser med Kina. Min grupp ansluter sig till det synsätt som kommissionen framför i sitt utmärkta policydokument om de nya förbindelserna mellan EU och Kina; vi är också mycket tacksamma för att rådet klargjorde sin ståndpunkt för så länge sedan som den 13 oktober. Vi anser visserligen att Folkrepubliken Kina är en betydelsefull strategisk partner för Europeiska unionen och att båda sidor bör engagera sig för att bygga upp förbindelser sinsemellan, men vi delar rådets oro för att den rådande människorättsliga situationen i Kina, särskilt vad beträffar grundläggande medborgerliga, kulturella och politiska rättigheter, fortfarande inte uppfyller de internationella normer som Kina självt erkänner. Detta gäller framför allt Tibet. I likhet med rådet efterlyser vi därför en seriös dialog mellan centrala Kina och företrädare för Dalai Lama. Vi ansluter oss otvetydigt till ”ett Kina”-politiken, samtidigt som vi tillsammans med rådet efterlyser en konstruktiv dialog mellan Folkrepubliken Kina och taiwanesiska Republiken Kina.
Konflikterna över sundet måste lösas med fredliga medel, och därför måste raketerna – som skulle kunna ses som ett hot – flyttas från Kinas kustprovinser. Parlamentets stora intresse för närmare förbindelser med Taiwan, även i ett multilateralt sammanhang, är ett dokumenterat faktum.
Herr kommissionsledamot! Jag hoppas att det sjätte toppmötet mellan EU och Kina i Peking den 30 oktober blir en framgång i de avseenden som kommissionen och rådet har nämnt i sina uttalanden.
Kommissionsledamot Patten! Jag önskar er all framgång vid det första mötet på hög nivå mellan företrädare för EU och Kinas nya ledarskap, och jag hoppas att vi kommer att kunna börja om på nytt med utgångspunkt i vad vi just har diskuterat. Lycka till! 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Denna kammare borde inte låta Coûteaux' kommentar i denna debatt om vit enighet stå oemotsagd, inte heller den utan tvivel oavsiktliga betoningen på att motverka terrorism i islamiska stater i punkt 74 i resolutionen. Terrorism utgör ett hot från alla stater över världen, utan hänsyn till religion. Rasistiska fördomar undergräver säkerhet och får inte spela någon roll i vår säkerhetspolitik.
Parlamentet söker en roll för att stödja en starkare och mer effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik för Europeiska unionen, och jag gratulerar Brok till de kraftiga principuttalanden han presenterar för oss i dag som svar på den årliga rapporten. Det finns behov att stärka de transatlantiska förbindelserna, att bygga EU:s försvarsresurser mot bakgrund av förstärkt samarbete mellan EU och Nato samt att tydligt förespråka principen om multilateralism i internationella förbindelser.
I dag vill jag inte inrikta mig på skillnader i synen på frågor i resolutionen som uppstått till följd av utkastet till EU:s konstitution eftersom dessa skillnader redan diskuterats noga – utrikesministerns makt, överföring av befogenheter till gemenskapen, omröstning med kvalificerad majoritet, upprättandet av separata EU-försvarshögkvarter eller en dubbel solidaritetsklausul för ömsesidigt försvar. Men jag skulle vilja understryka för alla ledamöter att parlamentet redan har uppmanat medlemsstater att hålla sig så nära konventets utkast som möjligt, och denna disciplin borde kanske tillämpas i denna kammare när det nu gäller att framföra ytterligare krav.
Samtidigt som jag stöder initiativet ”Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar” vill jag emellertid hävda att detta inte får användas till att försvaga Europas övergripande räckvidd. Är Västafrika, i punkt 8, egentligen av mer avgörande betydelse för EU:s intressen än Centralafrika eller södra Afrika? Kan inte europeisk diplomati vara lika viktig när det gäller att lösa potentiella kärnvapenkonflikter mellan Indien och Pakistan som den är – hoppas vi alla innerligt – när det gäller att göra framsteg i fredsprocessen i Mellanöstern?
Jag har aldrig stött principen ”inte på min bakgård”. Jag instämmer med kollegerna i kritiken av dem som skulle dra sig tillbaka från övergripande ansvar i internationella förbindelser. Detta måste inbegripa att garantera Europeiska unionens politiska stöd för fred, demokrati, mänskliga rättigheter och utveckling i hela vår inbördes beroende värld. 
De Veyrac (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst ge mitt erkännande till Elmar Broks arbete. Detta betänkande tar upp många viktiga frågor och för fram en vision av Europas roll i de internationella förbindelserna som vi i princip delar. Vi instämmer också i bekräftelsen av multilateralism och rangordningen av Europas utrikespolitiska prioriteringar och till och med de ståndpunkter som antas i fråga om Mellanöstern. Om vi hade haft tid hade jag kunnat ge er många fler exempel.
Det är dock en fråga jag vill ta upp, nämligen den om parlamentets rättigheter på det utrikespolitiska området. I likhet med er anser jag att Europaparlamentet bör hållas bättre informerat. Detta är innebörden i ett avtal som nyligen slöts mellan rådet, kommissionen och parlamentet, och det måste genomföras till fullo.
Jag har emellertid några reservationer i fråga om de mer extrema kraven i betänkandet. Historien har ofta visat att en effektiv utrikespolitik inte är så lätt att förena med utvidgad parlamentarisk makt. En församling är en plats för debatt och diskussion och, vid behov, beslutsfattande. Det parlamentariska arbetet pågår i allmänhet under lång tid, medan utrikespolitik måste föras från dag till dag. För övrigt är parlamentet ibland en plats för konflikter mellan grupper som av nödvändighet har skilda uppfattningar. Jag anser dock att när det gäller att föra utrikespolitik gagnar det alla grupper att uppvisa största möjliga enighet. Vi noterar också att de nationella parlamentens roll i utrikespolitiken följer särskilda regler i alla demokratiska länder.
Till sist vill jag framhålla att förstärkta rättigheter för parlamentet inte skulle göra Europas utrikespolitik mer begriplig. Låt oss inte åstadkomma något tilltrasslat nät av ytterligare befogenheter som skulle göra det ännu svårare för den europeiska allmänheten att förstå vad vi gör.
Låt mig avsluta med att säga att jag, när det gäller GUSP, inte tror att det vore klokt att kräva samma rättigheter som de övriga EU-institutionerna. Låt oss ställa frågor, låt oss utfärda rekommendationer vid behov, men låt oss inte gå så långt som att kräva makt att utfärda yttranden i utrikespolitiska frågor. När det gäller GUSP, liksom i andra frågor, bör vi lita på de kloka rekommendationerna från konventet. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman! Vi har fått uppleva ett historiskt ögonblick som har visat att Europa skulle vinna på att tala med en röst och skaffa sig diplomatiska och militära verktyg. Just när Europa lyckats skapa institutioner som förmår att ge uttryck åt dess kollektiva öde, blottlade Irakkriget det enorma avstånd som återstår att färdas.
Den nya figur som presenteras i utkastet till konstitution, Europeiska unionens utrikesminister, med en, två eller tre hattar, för att låna Georges Berthus färgstarka språk, inger hopp. Kommer denna institution att fungera som tänkt? Kommer den att få effektiva befogenheter? Jag hoppas verkligen det. Vi kan inte godta att den europeiska integrationen innehåller två tydliga och åtskilda grunddrag: ett ekonomiskt, där integration hyllas, och ett politiskt, i stel, traditionell anda, som är helt oförenligt med integration. Denna klyfta existerar egentligen inte och har ingenting med den europeiska integrationens karaktär att göra.
Om de europeiska medborgarna fick frågan skulle en överväldigande del av dem stödja en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Lagstiftare på europeisk nivå löper därför ingen risk att anklagas för att gå i spetsen, utan hänsyn till den allmänna opinionen, i strävan efter ett europeiskt försvar och säkerhet. Medborgarna i Europa vill känna sig säkra mot hotet om yttre eller inre våld, men de vill inte vara en ensidig makts tjänare, även om denna makt uppträder förklädd till allierad. De kanske alla drömmer om Immanuel Kants plan för evig fred, men de vet att vägen dit är svår och att, historiskt sett, naiv optimism har ett högt pris. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är tacksam för att man i betänkandet betonar vikten av jämvikt och demokratiskt styre i våra närregioner. Jag skulle vilja tillägga att grunden för demokrati och säkerhet endast kan läggas genom skapandet av ett civilt samhälle. Stabilitet uppnås genom en delning av stat och rättsväsende, och det är det som är svårigheten. Det är givetvis rätt och riktigt att framhålla betydelsen av FN:s roll i internationella konflikter. Högteknologiska stater kan anfalla var som helst – det har faktiskt hänt, och detta på ett rätt obetänksamt sätt. På det sättet kan de – eller vi – skapa kriser i stället för att erbjuda lösningar.
Idén om en sluten försvarskärna är märklig, förbryllande och rentav skrämmande. Vilken särskild osäkerhet har uppstått i de länder vars grannar är andra EU-länder? I mitt eget land har vi inte märkt av något säkerhetsunderskott, trots att vi har en gräns till Ryssland som är mer än 1 000 kilometer lång och ryssarna på andra sidan den gränsen är 30 gånger fler än finländarna. Försvarssamarbetet måste givetvis stå öppet för alla som vill vara med, precis som den ekonomiska och monetära unionen gjort. Internationella problem måste lösas med hjälp av civil krishantering. 
Theorin (PSE ).
    Herr talman! Jag instämmer i betänkandets analys av situationen efter Irakkriget, men inte i alla slutsatser. Det är riktigt att nya hot och säkerhetsrisker framför allt måste bekämpas med politiska strategier, för att bekämpa fattigdom, skydda mänskliga rättigheter och främja demokrati. Detta kräver i sin tur en satsning på att upptäcka konflikter i tid och att lösa dem med politiska, diplomatiska och ekonomiska medel. Dessa medel förfogar EU över och de bör utökas, inte de militära resurserna.
Jag delar däremot inte uppfattningen att EU:s utrikes- och säkerhetspolitiks trovärdighet är beroende av unionens militära resurser. Jag stöder inte heller ett ökat samarbete inom försvarspolitiken, som jag anser bör omfattas av enhällighetsbeslut. Jag kan inte heller stödja förslaget om att gemensamma militära operationer måste finansieras via gemenskapsbudgeten och att EU på lång sikt bör få en egen försvarsbudget. Jag kan inte heller ställa mig bakom tanken på ett gemensamt militärt försvar av det europeiska territoriet.
Fredsframtvingande insatser, som det talas om i punkt 34, är åtgärder enligt artikel 7 i FN-stadgan, dvs. direkta krigsåtgärder, och kan endast vidtas efter beslut i FN:s säkerhetsråd. Det är inte EU:s uppgift att planera för att föra krig, utan att förebygga krig. Det militära försvaret är och bör vara en nationell fråga. Detta är av särskild vikt för Sverige och andra alliansfria länder. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om nästa toppmöte mellan EU och Ryssland, inbegripet situationen i Tjetjenien (6 november 2003). 
Frattini,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig mycket att tydligt få redogöra för ordförandeskapets ståndpunkt beträffande förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryska federationen, särskilt eftersom jag om några dagar, den 28 oktober, faktiskt kommer att besöka Moskva tillsammans med Europeiska unionens trojka, för att tillsammans med Igor Ivanov gå igenom förutsättningarna inför toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryska federationen, som skall hållas i Rom den 6 november.
Jag vill för det första säga att ordförandeskapet anser att förbindelserna mellan EU och Ryssland bör ha strategisk betydelse och att det därför ligger i Europeiska unionens intresse att utveckla dessa förbindelser till ett närmare partnerskap: det finns nu en grund för detta i och med partnerskaps- och samarbetsavtalet, vilket var föremål för en av de första gemensamma strategier som Europeiska unionen utarbetade och som uppdaterades genom Sankt Petersburgdeklarationen.
Vi anser att det ligger i vårt intresse att uppmuntra den reformprocess som inletts av Ryska federationen och dess strävan efter närmare förbindelser med Europeiska unionen. Denna process verkar ibland motsägelsefull. Det finns förmodligen fortfarande krafter i Ryska federationen som, kanske i tysthet – så att säga – motsätter sig federationens gradvisa integration i europeiska strukturer, men å andra sidan är denna integration en målsättning som i högsta grad delas av president Putin. Vi måste därför uppmuntra de som vill stödja och främja ett närmare och mer positivt förhållande till Europeiska unionen.
Sankt Petersburgdeklarationen var en viktig vändpunkt i våra förbindelser med Moskva och märkte ut en väg som ordförandeskapet, med kommissionens godkännande och medlemsstaternas stöd, avser att följa: vi måste förverkliga det privilegierade, strategiska partnerskapsförhållande som vi vill ha med Ryska federationen.
Sankt Petersburgdeklarationen markerade början på arbetet med att skapa fyra gemensamma samarbetsområden. Detta tillvägagångssätt, som vi stöder, utgör grunden för arbetet vid toppmötet den 6 november. När det gäller det gemensamma ekonomiska samarbetsområdet, först och främst, väntar vi på att högnivågruppen skall avsluta sitt arbete. Kommissionsledamot Günther Verheugen kommer att ha ett avslutande möte med sin ryske motpart, vice premiärminister Viktor Khristenko, den 28 oktober. Vi bör sedan nå en slutlig överenskommelse om principerna för ett gemensamt ekonomiskt samarbetsområde och de operativa frågor det ger upphov till. Vi hoppas – och vi arbetar för detta – att vi kan enas om ett gemensamt åtagande om att sträva efter en ännu mer omfattande integration av våra ekonomier, genom ökad avreglering av handeln och större överensstämmelse när det gäller föreskrifter.
Samtidigt deltar Europeiska unionen i förhandlingarna om Rysslands anslutning till Världshandelsorganisationen. Samtalen har kommit mycket långt, även om några problem fortfarande återstår att lösa: det gäller framför allt energipriser och tillträde till tjänstemarknaden. Kommissionsledamot Pascal Lamy talade nyligen inför rådet om denna fråga och uppmuntrades starkt att fortsätta förhandla. Vi är medvetna om att Rysslands medlemskap i Världshandelsorganisationen är en viktig, avgörande förutsättning för ett genuint gemensamt ekonomiskt samarbetsområde.
När det gäller det gemensamma samarbetsområdet för yttre säkerhet håller vi på att ta fram ett utkast till gemensamt uttalande, där vi fastställer kriterierna, principerna och målen för samarbetet i fråga om krishantering, vilket bör innefatta användning av både militära och civila resurser. Vi hoppas att vi genom detta gemensamma uttalande kan rikta uppmärksamheten på vårt samarbete på detta område, som är av särskild betydelse för unionens externa åtgärder.
Vad beträffar det gemensamma samarbetsområdet för inre säkerhet kan vi konstatera att samarbetet är gott, särskilt i fråga om kampen mot organiserad brottslighet. Vi kommer mycket snart att kunna underteckna avtalet mellan Europol och den ryske inrikesministern, och vi hoppas kunna rapportera om denna händelse i samband med toppmötet den 6 november.
En annan fråga som gäller inre säkerhet är Rysslands förfrågan om ett nytt system för visumfrihet för kortare vistelser. Vi är medvetna om att detta är en fråga som kan lösas på medellång eller lång sikt, men ett antal förutsättningar måste först uppfyllas från ryskt håll. Samtal med de ryska myndigheterna om detta ämne har redan inletts, och detta är under alla omständigheter hoppingivande; en arbetsgrupp har redan sammanträtt den 13 oktober för att diskutera denna fråga. Vi anser att det är viktigt att avsluta förhandlingarna om visum och även de som gäller återtagandeavtal: detta är ett synnerligen viktigt ämne, jag skulle vilja kalla det ett villkor för att behandla den ryska begäran om att avskaffa visumtvånget för kortare vistelser.
Under tiden hoppas vi kunna rapportera om en del framsteg så att säga under gällande regelverk, utan att ändra bestämmelserna. Vissa medlemsstater, däribland Italien, har redan ingått bilaterala överenskommelser, och andra har tillkännagivit sin avsikt att göra detta. Ordförandeskapet har naturligtvis för avsikt att arbete mot en gemensam ståndpunkt som i möjligaste mån fångar upp de bilaterala överenskommelserna.
Till sist, det gemensamma samarbetsområdet för kultur och utbildning: här måste vi lägga ned mycket mer arbete, för mycket litet har uppnåtts hittills. Bland det som är positivt kan jag emellertid nämna att Ryska federationen nyligen har anslutit sig till den så kallade Bolognaprocessen, en samarbetsmekanism som främjar överenskommelser om akademiska titlar och harmonisering av universitetens kursplaner. Det är en viktig utveckling. Jag måste också nämna möjligheten att förnya samarbetsavtalet om vetenskap och teknik, liksom utsikterna att ta med Ryska federationen i vissa gemenskapsprogram inom kultur- och utbildningssektorn, något som det italienska ordförandeskapet uppmuntrar.
När det gäller slutsatserna från Sankt Petersburg finns det en punkt där meningarna fortfarande skiljer sig åt: det ständiga partnerskapsrådets sätt att fungera. Från ryskt håll tolkar man fortfarande Sankt Petersburgdeklarationen som att rådet skall sammanträda inte bara i olika konstellationer beroende på vilka ämnen som behandlas, utan även i sammansättningen 25 + 1. På den europeiska sidan anser man däremot att rådet huvudsakligen bör fungera enligt trojkamodellen, även om trojkan öppnas för andra medlemmar som är intresserade. Jag hoppas kunna behandla denna fråga mer ingående under mitt besök i Moskva den 28 oktober.
I våra samtal med Moskva skall vi även fortsättningsvis upprätthålla våra principiella ståndpunkter och uttrycka vår oro när det gäller den utdragna krisen i Tjetjenien och respekten för de mänskliga rättigheterna. Det slag som utspelas i Tjetjenien får konsekvenser långt utanför det tjetjenska territoriet: resultatet, oavsett om det blir positivt eller negativt, kommer att märkas av i hela Kaukasus och kommer därmed att påverka kontinentens säkerhet generellt sett. Vi har visat att Europeiska unionen stöder det breda initiativ för konstitutionella reformer som president Putin har inlett genom att anta en ny konstitution, som godkänts av en stor majoritet i en folkomröstning. Vi har också uttryckt vårt stöd för antagandet av en amnestilag, vilket kommer att vara av stor betydelse för den fortsatta försoningsprocessen. Presidentvalet den 5 oktober 2003 såg vi som ytterligare ett steg mot en gradvis återgång till ett normalt politiskt och administrativt liv i Tjetjenien.
I dag uttrycker vi på nytt vårt stöd för president Putins institutionella tillvägagångssätt och för en politisk lösning som innefattar de allt större grupper av den tjetjenska befolkningen som inte har någon koppling till terrorism och därför har rätt att delta i den demokratiska återuppbyggnadsprocessen. Parallellt med konstitutionell reform tror vi att det finns utrymme för att förbättra den rådande människorättssituationen i regionen och förbindelserna mellan den tjetjenska befolkningen och dess förvaltare. Vi skall också återigen erinra om vårt intresse och stöd för de ryska myndigheternas strävan att åstadkomma ett snabbt och säkert frigivande av Arjan Erkel från Läkare utan gränser, som kidnappades i Kaukasus i augusti 2002.
Slutligen har vi för avsikt att vid toppmötet betona vikten av att alla inblandade, även Europeiska unionen och Ryssland, snabbt intensifierar sina ansträngningar för att nå en lösning på de pågående konflikterna i f.d. Sovjetunionen: det gäller Transnistrien och södra Kaukasus, framför allt Nagorno-Karabach och Sydossetien. I och med unionens utvidgning och det faktum att våra gränser hamnar närmare varandra har unionen blivit känsligare än tidigare för detta, eftersom det direkt påverkar kontinentens säkerhet. Samtidigt erkänner vi Moskvas stora ansvar och det viktiga bidrag Moskva kan ge när det gäller att finna lösningar som är tillfredsställande för alla berörda parter.
Vi skall göra alla tänkbara ansträngningar och ge allt vårt stöd i detta avseende. 

Patten,
   .  Herr talman! Jag är oerhört tacksam för ministerns heltäckande och mycket tydliga förklaring av möjligheterna inför toppmötet med Ryska federationen. Det har naturligtvis sedan länge varit god praxis för parlamentet att se över våra förbindelser med Ryssland vid kommande toppmöten. Parlamentet kanske minns att det underrättades vid sammanträdesperioden i maj före toppmötet i Sankt Petersburg av min kollega och vän, kommissionsledamot Verheugen, och vi befinner oss nu i genomförandefasen av dess slutsatser.
Vi har fem stora förväntningar med oss från toppmötet i Rom som ordförandeskapet hänsyftade på. För det första vill vi få till stånd en gemensam överenskommelse med Ryssland om att skapa samarbetsområden genom att understryka den strategiska karaktär som kännetecknar förbindelserna mellan Europa och Ryssland. Vi borde enas om hur detta skall göras genom att till exempel utarbeta ett gemensamt dokument som bör innehålla särskilda, realistiska målsättningar på medellång sikt, vilka skulle bygga på avtalet om partnerskap och samarbete, och som skulle ta hänsyn till initiativet ”Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar”.
För det andra vill vi förstärka diskussionerna om utvidgningens inverkan. Det ligger i Rysslands intresse att avtalet om partnerskap och samarbete på ett smidigt sätt bör utökas till anslutningsländerna, utan diskriminering. Detta är en formalitet, och vi vill att alla ouppklarade frågor som sammanhänger med den skall vara uppklarade fram till den 1 maj 2004. Om vi inte kan uppnå detta kommer vi att behöva gå med på att tillämpa avtalet om partnerskap och samarbete preliminärt, som under 1997.
För det tredje vi kommer vi att ta till oss betänkanden om det gemensamma europeiska ekonomiska samarbetsområdet och energidialogen, till vilka ordförandeskapet hänvisade ganska ingående. Jag ägnade mig själv under ett och ett halvt år åt att arbeta tillsammans med biträdande premiärminister Khristenko med frågan om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Vi befinner oss på vad man skulle kunna kalla idéstadiet. Jag hoppas att detta kommer att bära frukt vid tidpunkten för toppmötet.
För det fjärde hoppas jag att vi kan nå överenskommelse med Ryssland om olika sätt att ta itu med gemensamma utmaningar. Detta innebär att tackla problem inom framför allt sådana områden som rättsliga och inrikes frågor samt miljön. Vi kommer till exempel ännu en gång att be Ryssland att ratificera Kyotoprotokollet så snart som möjligt och be Ryssland att förstärka samarbetet kring kärnvapen- och sjösäkerhet, terrorism och spridningen av massförstörelsevapen.
För det femte är vi beredda att enas om en gemensam förklaring om samarbete kring politiska frågor och säkerhetsfrågor, inbegripet krishantering. Europeiska unionen förväntar sig i synnerhet positiva signaler från Ryssland beträffande dess villighet att samarbeta kring området Transnistrien i Moldavien. Vi är också redo att finna vägar för att gradvis öka samarbetet kring civilskydd, för att få bästa möjliga användning av befintliga strukturer.
Att uppnå dessa resultat – och jag kanske underskattar frågan på ett okaraktäristiskt sätt – är inte problemfritt. Ordförandeskapet har hänvisat till två exempel. Det ena gäller ständiga partnerskapsrådet och det andra gäller visumkrav och förhandlingar om ett återtagandeavtal.
Genom att ta upp alla dessa punkter kommer Europeiska unionen att påminna om vikten av de gemensamma värden som bär upp förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland, och vilka är av avgörande betydelse med tanke på Tjetjenien.
Kommissionen har följt den senaste utvecklingen i Tjetjenien. Som parlamentet kommer att märka stöder vi en politisk lösning på konflikten, och vi stöder alla genuina försök att få till stånd en bestående fred.
Vi välkomnade den konstitutionella folkomröstningen i mars som vi hoppades skulle leda till en fredlig, politisk lösning på konflikten genom att utgöra en plattform för genuin dialog, återinförandet av rättsstatsprincipen och skydd av mänskliga rättigheter. Det var enligt vår mening mycket viktigt att Tjetjeniens befolkning skulle erkänna det presidentval som hölls den 5 oktober som legitimt. Men valets utformning har väckt många frågor om vederbörliga förfaranden och tillgång till massmedier bland annat. Det har även kommit in oroande rapporter om fortsatta brott mot mänskliga rättigheter.
Låt oss tala klarspråk. Vi fördömer terrorism i alla dess former, och vi erkänner Rysslands territoriella integritet. Men vi insisterar även på respekten för mänskliga rättigheter, och att de som ignorerar sådana rättigheter skall åtalas. Som den största givaren av humanitärt bistånd till regionen ber kommissionen ännu en gång Ryssland att avlägsna alla hinder för att ge detta bistånd, och vi ber om garantier för att internt fördrivna personer kommer att återvända till Tjetjenien på helt frivillig grund.
Jag hoppas att vi genom att ännu en gång lägga fram dessa punkter inför ryska tjänstemän kommer att få ett bättre gensvar än vi har fått vid de många tidigare tillfällen då vi har tagit upp dem.
I juli begärde parlamentet att kommissionen skulle överväga på vilket sätt stöd skall ges till försoning och återuppbyggnad. Detta är vad vi gör, men den allra viktigaste förutsättningen för bistånd – nämligen säkerhet – är helt enkelt inte uppfylld i dagsläget. Säkerhetssituationen i Tjetjenien har faktiskt, om något, förvärrats sedan mars förra året, och det skulle till och med vara svårt att genomföra en bedömning av behoven, för att inte tala om att börja arbeta.
Vi är fullt medvetna om slutsatserna från mötet med den parlamentariska samarbetskommittén EU-Ryssland i september, och vi ser fram emot en ny resolution om förbindelserna mellan EU och Ryssland som följer Oostlanders betänkande från december 2000.
Om jag får tala för mig själv så hoppas jag, vid den tidpunkt då jag kommer att lämna mina nuvarande befattningar, att mitt manuskript för möten med mina ryska samtalspartner inte täcker just de punkter som de gjorde för fyra år sedan. 
Suominen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ryssland är redan nu det överlägset mest betydelsefulla land som unionen gränsar till. Gränsen, som är 1 200 kilometer lång, kommer att bli dubbelt så lång när unionen utvidgas till Baltstaterna. Ryssland är fortfarande blygsamt ekonomiskt sett, med en BNP som är något större än Nederländernas, men dess ekonomiska potential kan sägas vara enorm. Unionen har redan förstärkt sitt samarbete med Ryssland på energiområdet, som vi hörde kommissionsledamoten säga, vilket är absolut nödvändigt om vi vill kunna ersätta energikällorna i Nordsjön, som håller på att ta slut, utan att bli helt beroende av Mellanösterns energikällor. Rysslands ojämförliga rikedom i fråga om skogar, liksom Sibiriens reserver av ädelmetaller och färgade metaller, exempelvis, kommer dock också att vara ett av skälen till Rysslands uppgång under de kommande åren, och ett annat är dess vetenskapliga framsteg och höga nivå på kunnande och know-how.
Som Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna ser det är Ryssland i dag och kommer även i framtiden att vara vårt viktigaste närområde – vilken geografisk definition som än används när det gäller samarbetet med närområden. Enligt vår mening måste unionen använda alla ekonomiska och intellektuella medel som står till buds för att försöka stödja framväxten av en stabil marknadsekonomi och den demokratiska utvecklingen och för att få de rättsstatliga principerna att införas och slå rot i Ryssland, eftersom ett annat Ryssland, om det fortfarande är en supermakt med tillgång till kärnvapen, skulle också vara det största potentiella säkerhetshotet mot unionen.
Ödet har bestämt att Ryssland och resten av Europa är bundna till varandra. ”Det finns inget stort Europa utan Ryssland och inget stort Ryssland utan Europa” var det motto som användes av vårt parti, lett av Frankrikes nuvarande president Jacques Chirac, och Rysslands arbetsgrupp för framstegsvänliga krafter i början av 1990-talet.
Våra försök att samarbeta med Ryssland får emellertid inte tillåtas dölja det faktum att vi nu kräver bättre respekt för mänskliga rättigheter och yttrandefrihet än tidigare i Ryssland. Detta gäller inte bara Tjetjenien, utan även och framför allt Tjetjenienregionen och kriget och förstörelsen i Tjetjenien som fortfarande pågår. Ingen konflikt kan längre lösas med vapen, utan i stället krävs politiska beslut. Förenta staterna kan också se detta i Irak och Afghanistan. Vi kräver därför att Ryssland visar ännu större politisk initiativförmåga och öppenhet och att det på ett betydligt bättre sätt använder internationella organisationer för öppnare lösningar på problemen i Tjetjenien, som kommissionsledamot Patten också sade här i sitt anförande beträffande säkerhetsfrågorna i regionen.
Herr rådsordförande! Vi är inte övertygade om att valet och folkomröstningen nyligen gick rätt till. Man har använt skendemokrati för att dölja sanningen, inte för att avslöja den. Enligt min mening är rådets intryck av en positiv utveckling, som Franco Frattini menade att vi ser, inte helt i överensstämmelse med sanningen, och vi lade här märke till små men tydliga skillnader i de ståndpunkter som presenterades av kommissionsledamot Patten å ena sidan och rådets ordförande å den andra. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland har förbättrats, men inte tillräckligt. Man bör hålla i minnet att nästan 40 procent av Rysslands export går till Europeiska unionen. Bara 6 procent går till Förenta staterna. Det uppskattas nu att den siffran kommer att stiga till 60 procent efter utvidgningen. Samtidigt blir unionen allt mer beroende av Rysslands resurser: detta verkar vara fallet när det gäller exempelvis naturgas under nästa årtionde. Ryssland har i dag också den snabbaste ekonomiska tillväxten i världen.
Den ryske presidenten har satt upp två mål i sin valkampanj: för det första, att skapa en stark centralmakt på grundval av rättsstatliga principer, för det andra, att sprida den ekonomiska tillväxten till de stora ryska befolkningsgrupper som lever i fattigdom. Det ligger i Europeiska unionens intresse att Ryssland kan lösa sina enorma problem, från den utbredda fattigdomen till mänskliga rättigheter, pressfrihet och kriget i Tjetjenien. Vi vill se att det ekonomiska, politiska och kulturella samarbetet också kan hjälpa oss att påverka Rysslands problem.
Vi har också fått smaka på den ryska isoleringen. På sin tid var den en gåva till Stalin, som drog ned ridån och började ta död på sitt eget folk. Nu är det viktigt att det civila samhället i Ryssland, som befinner sig i sin linda, får vårt stöd. Detta är exakt vad många ryssar hoppas få från oss. Låt oss inte lämna dem att sköta det själva! Det ryska ledarskapet hävdar att de ofta lyssnar på unionens budskap mer uppmärksamt än de lyssnar på varandra.
Dessa målsättningar kommer att gagna Rysslands anslutning till Världshandelsorganisationen så snart som möjligt. Partnerskaps- och samarbetsavtalet bör ses över så att det svarar mot de aktuella behoven.
Vad Tjetjenien beträffar vill jag säga att valet var problematiskt, precis som tidigare val också har varit, och gemenskapen har inte kunnat godkänna det. Vi föreslår att det hålls en internationell konferens och medling i denna fråga och även att hjälporganisationerna omedelbart ges tillträde till regionen. 
Väyrynen (ELDR ).
   – Herr talman! Det största enskilda projektet mellan EU och Ryssland är skapandet av ett gemensamt europeiskt ekonomiskt område. Det har varit svårt att förverkliga detta, eftersom det har varit fråga om ett bilateralt projekt mellan EU och Ryssland. Samtidigt har båda sidor utvecklat samarbetsrelationer med andra stater. Således har Ryssland nyligen ingått ett avtal med Ukraina, Vitryssland och Kazakstan om bildandet av ett gemensamt ekonomiskt område. EU har egna separata avtal med dessa länder. 
Enligt min uppfattning skulle det vara klokt att sammanföra dessa samarbetsavtal genom att upprätta ett bredare, multilateralt ekonomiskt samarbetsområde, med deltagande av inte bara EU och Ryssland utan också Ukraina, Vitryssland och Kazakstan såväl som alla andra av de nyligen industrialiserade länderna som är villiga att delta. Där det är lämpligt kan Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, som upprättades mellan EU och EFTA, tas som förebild. En överenskommelse med en sådan inriktning skulle passa väl in i den bredare europeiska politik som EU håller på att utveckla. 
EU:s nya, bredare europapolitik innebär också möjligheter att utveckla gränsöverskridande samarbete där EU delar gräns med Ryssland. Kommissionens förslag om ett nytt finansiellt instrument för samarbete mellan grannländer kommer att eliminera de problem vi har haft med att harmonisera interna och externa finansiella system. De ryska myndigheterna måste bekanta sig med det nya finansieringssystemet i god tid så att vi kan vara säkra på att det kommer att fungera redan från början. 
Avslutningsvis vill jag skicka en hälsning till den ryska regeringen. Kan ni garantera att de mänskliga rättigheterna respekteras i Tjetjenien och göra ert bästa för att söka en fredlig lösning på problemen i denna region! 
Staes (Verts/ALE ).
    Herr talman! Detta är något tidigare än väntat, och det tackar jag er för. Mina damer och herrar, jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet, men också min besvikelse, i fråga om det italienska ordförandeskapet. 
Min tacksamhet gäller det faktum att utrikesministern har nämnt namnet Arjan Erkel utan någons tillskyndan. Han sade tydligt att han kommer att vädja till ryssarna att vidta ytterligare åtgärder för att få till stånd en frigivning av Erkel, en humanitär biståndsarbetare som har försvunnit efter att ha blivit kidnappad för över ett år sedan. Detta är ett hoppfullt budskap, herr Frattini; hans släktingar är glada över det, och det är också organisationen ”Läkare utan gränser”. Jag hoppas att ni verkligen tar upp detta till diskussion den 28 oktober, när ni träffar Ivanov.
Jag måste emellertid också ge uttryck för en viss besvikelse, herr Berlusconi. Detta är ett uttalande av rådet och kommissionen. Jag har lyssnat mycket noga på Patten, som gjorde mycket träffande påpekanden om situationen i Tjetjenien och om valet i detta land.
Herr Frattini! Ni sade bara – och det noterade jag – att ni kommer att uttrycka er oro för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien. De frågor det gäller är dock mycket värre. Som Patten helt kategoriskt hävdade var detta val inget riktigt val. Det var en bluff, en fars. Detta val genomfördes inte i enlighet med internationella standarder, och det hopp vi delade med vår ad hoc-delegation när vi återvände, när vi såg att en politisk process faktiskt hade satts i gång, har nu så gott som helt försvunnit. 
Det kommer inte att bli fred igen i Tjetjenien, om inte alla fraktioner, alla klaner, inom den tjetjenska befolkningen blir indragna i en verklig fredsprocess, en verklig dialog. Det kommer inte att bli fred igen i Tjetjenien om inte den ryska regeringen är beredd att tala och inleda en dialog med rebellerna, med frihetskämparna. Det är därför jag vill återkomma till vår resolution i juli, i vilken det framfördes ett uttryckligt krav att Europeiska unionen skall spela en viktig roll. Det skall ske genom en fredskonferens som hålls under dess egid, därför att det krävs en utomstående part för att garantera att ryssarna och tjetjenerna skall inleda en verklig dialog. 
Herr talman! Jag skulle vilja tacka er för den extra tid ni har gett mig.
Belder (EDD ).
    Herr talman! Nära samarbete med Ryssland är av vitalt intresse, om det internationella samfundet skall kunna tvinga Iran att begränsa användningen av kärnkraft till rent civila ändamål. Jag litar på att rådet och kommissionen skall framföra detta budskap klart till president Putin. När allt kommer omkring, vad som är viktigt nu är att man inser de tidigare eftergifterna till Iran. I detta sammanhang skulle jag också vilja ta upp ett klagomål som framförts av president Putin. Enligt honom har ryska företag drabbats av sanktioner för att de har gjort leveranser till kärnkraftssektorn i Iran. Men enligt Putins källor har europeiska och amerikanska företag kommit undan utan sanktioner efter att ha gjort identiska transaktioner. Jag skulle vilja fråga rådet och kommissionen om denna allvarliga anklagelse om Europas insats är sann. Jag skulle vilja erbjuda rådet och kommissionen ett andra, lika brådskande ärende till toppmötets agenda. I Kertjsundet håller en allvarlig gränskonflikt mellan Ukraina och Ryssland på att eskalera på ett okontrollerbart sätt. Den direkta orsaken är byggandet av en damm från den ryska halvön Taman till den ukrainska ön Tuzla i Kertjsundet. Vi från europeisk sida bör framföra en kraftfull vädjan till båda parter om en fredlig lösning av denna besvärliga territoriella tvist. Jag instämmer också i vad Staes sade i samband med kravet på att Europa bör göra allt som står i dess makt i fråga om vad som har hänt med Arjan Erkel.
Dupuis (NI ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag beklagar, men den politik ni båda representerar är inte längre bara en usel och ansvarslös politik: det är en kriminell politik, därför att vad ni håller på med, herr rådsordförande, är att kriminalisera ett helt folk. 
Ni har framställt dem som ett folk av terrorister; utrikesministrarna i de fem största länderna i Europeiska unionen, som träffades i Paris i förra veckan, lovade varandra att utbyta information om de internationella träningslägren för terrorister i Tjetjenien. Ni har aldrig givit oss – allmänheten – det minsta bevis om dem. Ni talade om tjetjenska terrorister som fanns i Afghanistan, men ingen tjetjen har någonsin påträffats i Afghanistan; ni sade samma sak om Irak, men ni har aldrig funnit en enda tjetjen i Irak, varken död eller levande. 
Detta är exakt samma agerande som på 1930-talet när ett helt folk framställdes som ett folk av plutokrater; nu framställer ni ju, dag efter dag, det tjetjenska folket inför den europeiska opinionen och inför världsopinionen som ett folk av terrorister. Det gör ni därför att det är opportunt för er; det är opportunt för er att göra så, därför att den politik ni utvecklar med British Petroleum, som är av stort intresse för Blair, med Shell, som är av stort intresse för Oostlander, med Agip, som är av stort intresse för ordförande Prodi eller Berlusconi, med Total, som är av stort intresse för president Chirac, och med andra företag också, naturligtvis. Detta är vad ni gör, för att främja en politik i eget intresse och förvisso inte en politik i sanningens intresse.
Schmid, Herman (GUE/NGL ).
    Jag vill börja med att säga att vårt förhållande till Ryssland är av oerhörd betydelse. Jag skulle önska att jag hade mycket mer tid att tala om det, men jag vill koncentrera mig på det mest påträngande, alltså frågan om Tjetjenien.
Det är en alldeles specifik konflikt men det finns ändå många paralleller. Vi ser på många håll hur stormakter kommer i konflikt med befolkningsgrupper av annan nationell identitet. Det är naturligtvis lätt att säga att man skall göra si eller så, men jag tycker att det finns ett mönster att lära av.
Man kan börja med att se på sig själv, på EU och på Europa. Historiskt har vi många erfarenheter av denna typ av konflikter. Ett aktuellt exempel är Nordirland, där vi börjar hitta en lösning. Ett annat exempel är Baskien. Inga européer föreställer sig idag längre att man skulle kunna lösa konflikterna i Baskien och Nordirland med militära medel. Man måste söka politiska lösningar. Man måste finna former som bägge parter kan acceptera, och det gäller naturligtvis också för Ryssland i Tjetjenien. Det måste vi framhålla med all kraft. Man måste söka fredliga lösningar och de måste bygga på respekt för folkets självbestämmande.
Hur sedan den enskilda konflikten konkret skall lösas får parterna diskutera och komma överens om. Ingen annan kan lösa konflikten åt dem. Utgångspunkten måste dock vara folkets självbestämmande. Demokratin måste förankras nerifrån och inte uppifrån. Det går inte att diktera lösningar från Moskva. Om inte det ryska folket inser detta blir det till stor skada både för Ryssland och för samarbetet mellan Ryssland och EU i framtiden. 
Oostlander (PPE-DE ).
    Herr talman! Vi har redan diskuterat Tjetjenien vid ett antal tillfällen i detta parlament, och det är viktigt att nämna detta.
Samtidigt skulle jag vilja understryka hur riktigt det är att bedriva en politik efter två linjer i förhållande till Ryssland. När allt kommer omkring har vi helt annorlunda samarbetsmöjligheter, som i sin tur kan få en effekt på Rysslands politiska kultur. Det är just i denna ryska politiska kultur Tjetjenien passar in som ett område där en gång en faktiskt misslyckad stat skapades – ett slags svart hål i den ryska federationen, där Ryssland inte hade något annat val än att agera. Det sätt på vilket detta skedde fyller oss emellertid med avsky. 
Vi borde överväga om det inte skulle vara möjligt – kanske genom Solana – att kritisera Rysslands militära intervention i detta land så kraftfullt att Ryssland skulle känna sig tvingat att ändra sin strategi.
Den militära utbildningen, den militära apparatens system och den strategi som används i Tjetjenien, allt detta passar in i det gamla mönstret av att styra med järnhand. Detta underblåser bara terrorismen och leder till desperata självmordsattacker. Detta är händelser som vi har iakttagit från ganska nära håll i Tjetjenien. Om vi frågar den militäre befälhavaren om det finns något alternativ till detta gerillakrig och om det finns någon kunskap om denna alternativa metod blir hans svar att man har tillgång till denna kunskap, men han ifrågasätter nyttan med den för dem på marken. 
Detta visar att ryssarna inte kan inse varför vi i Europa gör en så stor affär av Tjetjenien. Trots detta är det synnerligen viktigt för oss att hålla ett öga på denna aspekt, för ett av de områden som har nämnts av rådsordföranden, nämligen den inre säkerheten, har naturligtvis ett direkt samband med den. Vi får därför inte glömma Tjetjenien. Jag delar uppfattningen hos de andra som säger: Herr rådsordförande, med all respekt för att ni fäster uppmärksamheten på fallet Arjan Erkel – och i fråga om honom vore det fantastiskt om ni kunde lösa frågan under ert ordförandeskap –, men ni måste komma ihåg att Tjetjenien är mera tragiskt än ni har beskrivit det. 
Patten har rätt: säkerhetssituationen där borta är urusel; förvisso kommer inte ens biståndsarbetare att kunna arbeta i säkerhet. Det är därför det är av så avgörande betydelse att vi gör allt vad vi kan för att se om vi kan övertala militärerna, och därigenom politikerna, i Ryssland att ändra sitt beteende i Tjetjenien. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I det förflutna har Europeiska unionen, i frågor som gällt Tjetjenien, riktat de flesta av sina vädjanden om en fredlig lösning av konflikten till Ryssland snarare än till båda sidor. Det var först när USA blev ett offer för riktade terrorattacker, vilka även Europa fruktade, som vi började få en mera nyanserad syn på situationen. En sådan realistisk inställning bör välkomnas, och toppmötet med Ryssland bör förstärka den. 
Jag tror, herr kommissionär, att Europeiska unionen inte alltid kommer att kunna utesluta frågan om OSS från den debatt unionen vill ha om det gemensamma europeiska samarbetsområdet utan måste ta itu med frågan. Även om man har en kritisk inställning till möjligheterna att inleda en politisk dialog om lösningen av konflikten med och i Ryssland i relation till Tjetjenien, har EU faktiskt handlingsalternativ, och vi bör utnyttja dem framför allt för att lämna effektiv hjälp till humanitära ändamål och för återuppbyggnadsarbete, så att det hårt ansträngda folket i Tjetjenien kan få verklig hjälp.
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Toppmötet den 6 november kommer att bli annorlunda eftersom Ryssland är inte bara EU:s femte största handelspartner för närvarande, utan från och med maj nästa år kommer Ryssland att vara dess granne. Anslutningsländerna spänner redan musklerna, något som väl åskådliggörs av Litauens oro när det gäller det omstridda oljefältet D-6 i Östersjön, och Lettlands protester mot den hårda kritiken i fråga om dess behandling av de ryska minoriteterna, vilka nästa år kommer att uppgå till nästan en miljon utslaget på de baltiska republikerna inom EU. 
EU kommer snart att börja importera ryskt uran. Planer har satts i gång för att samordna de två elnäten. Trycket ökar på Ryssland att ratificera Kyoto, eftersom fördraget dör annars. I utbyte kommer Ryssland att vilja ha EU:s stöd i sin strävan att gå med i Världshandelsorganisationen, där det finns många olösta problem, från landets dubbla prissättning på gas till exporttullar och diskriminerande transportavgifter som betalas till Aeroflot för att flyga över Sibirien.
Nyligen diskuterades frågan om att prissätta rysk olja i euro. Detta är verkligen något som marknaderna skall avgöra, inte regeringar.
Jag välkomnar ett formellt samarbete med Europol och OLAF, och jag hoppas att det blir möjligt med visumfri inresa för ryssar så snart som frågan om ett återtagandeavtal för illegala invandrare är fastställt. Vi är vana vid de oegentligheter mot Tjetjenien som framförts på president Putins nivå, där president Kadyrovs seger som nyligen ägde rum beskrevs sakna pluralism, och kränkningar av mänskliga rättigheter pågår fortfarande.
Men vad vill rysslandskritikerna ha? En misslyckad, skurkaktig, oberoende stat i Kaukasus med anknytning till al-Qaida som exporterar organiserad brottslighet till Europeiska unionen? Vi måste först se till att lag och ordning återinförs. Bara då kan en sann demokrati segra. Endast Ryssland kan genomföra detta. Nyligen undertecknade Ryssland ett kontroversiellt och, enligt min mening, beklagligt avtal om ett gemensamt ekonomiskt samarbetsområde med Ukraina, Vitryssland och Kazakstan, men samtidigt ser vi nu en farlig militär hållning från Ryssland och hot om invasion till följd av dispyten om ön Tuzla i Svarta havet. Jag hoppas att detta kan lösas i godo. Jag hoppas att vi en dag kommer att se förberedelser för ett gemensamt ekonomiskt samarbetsområde av typen fri marknad med EU och Ryssland enade som en stor ekonomisk enhet. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag blev chockad av vad Frattini hade att säga om Tjetjenien. När ni gör dessa uttalanden gör ni er oense med vad majoriteten i detta parlament har tänkt och sagt i flera år, och ni motsätter er också den ståndpunkt som majoriteten i mitt parti, Europeiska folkpartiet, i åratal har intagit här i parlamentet. 
Vi har uppträtt till försvar för frihet och mänskliga rättigheter i Tjetjenien, där Ryssland för ett brutalt kolonialkrig, vars andra fas inleddes av president Putin under den blodigaste valkampanjen i historien. Putin kommer tyvärr inte att lösa problemet, för han är en väsentlig del av det. Om man försöker betrakta problemet utifrån Rysslands intressen, upptäcker man ganska snabbt att Rysslands intressen och Tjetjeniens faktiskt är desamma. Ryssland lider av finansiella problem; i Tjtetjenien slösas miljarder bort på ett fåfängt och blodigt krig. I Ryssland håller demokratin och rättsstaten på att urholkas och – som Andrej Sacharovs änka Jelena Bonner så kraftfullt har beskrivit det – kriget i Tjetjenien tas till förevändning för återupprättande av gamla strukturer. 
Ryssland lider i mycket hög grad av återmilitarisering och återinförande av underrättelsetjänsten, en utveckling som väsentligen beror på Tjetjenien och det krig som förs där. Ryssland lider av terrorism och organiserad brottslighet. Som Oostlander så riktigt påpekade bidrar kriget i Tjetjenien inte till att lösa dessa problem, utan det gör situationen värre. Därför kan man säga att de som engagerar sig för frihet och befrielse i Tjetjenien ytterst också engagerar sig för frihet och befrielse för Ryssland. I det långa loppet måste Ryssland erkänna att den enda lösningen på dess problem är att Tjetjenien blir en verklig demokrati, och vi måste se att problemet är att den pseudofolkomröstning som har hållits där är avsedd att legitimera en person som var och är en skurk snarare än en legitim part i dialogen, nämligen president Maschadov.
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! En blick på ämnena för det kommande toppmötet med Ryssland avslöjar bland dem sådana viktiga och hedervärda projekt som stöd till oberoende medier på nationell, regional och lokal nivå, integrering av Ryssland i ett gemensamt europeiskt ekonomiskt och socialt samarbetsområde, samarbete i kampen mot internationell brottslighet och illegal invandring, samarbete på kärnkraftssäkerhetens område, ratificering av Kyototprotokollet och en rad andra frågor. 
I detta sammanhang drar jag mig till minnes en artikel av den ryske stormästaren i schack Garry Kasparov dagen före president Putins besök i USA, en artikel som är lika relevant för det förestående toppmötet mellan Ryssland och Europa. Första raden i artikeln löd ungefär så här: ”Vladimir Putin kommer till USA som en stor vän av demokrati, av rättsstaten och av mänskliga rättigheter. Sant?”, och därefter besvarar Kasparov genast den retoriska frågan med ett polemiskt ”Nej, falskt!” Han följde upp detta med en lång uppräkning av försummelser och oförrätter, och argumenterade t.ex. för att den ryska demokratin bara är en fasad, att press och medier tvingas att lyda order, att liberaliseringen av ekonomin faktiskt inte genomförs, att potentiella utmanare i det kommande presidentvalet har fängslats efter tvivelaktiga anklagelser om ekonomisk brottslighet, och att valet i Tjetjenien var en fars. 
Jag har ingen önskan att befordra Kasparov från stormästare i schack till den måttstock genom vilken vi bedömer allting, men även om man betraktar hans artikel som överdriven – vilket var hans avsikt – måste den få oss att spetsa öronen. Vi får inte sopa undan obehagliga frågor. Tjetjenien är ett öppet sår, och det skändligt manipulerade valet har inte gjort någonting för att läka det. Vad bör vi då kräva? Först av allt bör vi kräva ett slut på laglösheten i den ryska armén, för annars kommer den aldrig att kunna vinna allmänhetens förtroende. För det andra, demokratin måste byggas på en bred grund. Det skulle vara önskvärt om Kreml vid toppmötet EU-Ryssland påmindes om sitt mest grundläggande ansvar på denna punkt, för det är ändå av president Putin som den ryska konstitutionen kräver att han skall garantera mänskliga rättigheter i Ryska federationen som helhet. 
Frattini,
    Herr talman! Jag tackar alla de ledamöter som har talat och uttryckt uppfattningar – av vilka jag anser att några förtjänar korta kommentarer – såväl som krav som jag uppriktigt sagt inte kan instämma i. 
För det första, som Patten redan har sagt – jag hade nämnt att rådet och kommissionen alltid har agerat parallellt och i fullt samförstånd – har det redan uttryckts tvivel i fråga om vissa inslag i presidentvalet i Tjetjenien, och våra ryska vänner har också vid flera tillfällen fått klara besked om att Europa noga följer situationen i Tjetjenien och situationen för de mänskliga rättigheterna. 
Samtidigt anser jag att det är helt rätt – och det bekräftas av ordförandeskapet – att fortsätta att uppmuntra det konstitutionella reformprogram som president Putin har inlett och som han bekräftar och håller fast vid. Inte på någon punkt i mitt anförande, som var och en dessutom har möjlighet att titta på, inte på någon punkt sade jag någonting – vilket jag faktiskt bara hörde i ett anförande av en ledamot – som skulle kunna uppfattas som att jag ansåg att hela det tjetjenska folket var terrorister. Jag sade motsatsen: Jag framhöll speciellt att ordförandeskapet hoppas och önskar att de allt talrikare grupperna i det tjetjenska folket som inte har något samband med terrorism bör bli involverade i den konstitutionella processen. Jag upprepar: jag tror inte på något sätt att det tjetjenska folket är ett folk av terrorister. Icke desto mindre, även om vi säkert kommer att tala om denna punkt – dvs. att involvera ett brett spektrum av det civila tjetjenska samhället i den konstitutionella processen – vid toppmötet med Ryska federationen, måste jag också lika tydligt säga ifrån att man inte på något sätt kan rättfärdiga de individer – hur många de än kan vara – som begår terrordåd eller använder sig själva som mänskliga bomber för att döda oskyldiga civila. På denna punkt har vi européer alltid varit enade, och jag hoppas att vi kommer att förbli enade. 
Talmannen
   . Debatten är avslutad. 
Talmannen
   . Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om initiativ för ett universellt moratorium för dödsstraff inom FN. 
Frattini,
    Herr talman! Den 10 oktober 2003, världsdagen mot dödsstraffet, antog jag en deklaration på Europeiska unionens vägnar som klart uttalade: ”Europeiska unionen uppmanar länder som ännu inte har avskaffat dödsstraffet att åtminstone införa ett moratorium som ett första steg mot ett fullständigt avskaffande.” Detta, jag upprepar det, är den deklaration som jag själv antog bara för ett par dagar sedan på Europeiska unionens vägnar: en text som alla enats om. Jag säger detta därför att jag, som representant för den italienska regeringen, kan säga att Italien redan dessförinnan alltid varit fullt övertygat om att kampen för att avskaffa dödsstraffet har ett stort politiskt och idealistiskt värde, samtidigt som den har en mycket viktig humanitär aspekt. 
Jag tror att alla vi européer är säkra på att den process som leder till ett fullständigt avskaffande av dödsstraffet är oåterkallelig, men också att denna process måste ske gradvis. Det är därför vi måste ställa oss frågan hur vi bör agera rent praktiskt för att slutgiltigt få slut på de offer av människoliv som oundvikligen krävs. Det är oron för detta som har fått det italienska ordförandeskapet att acceptera uppmaningarna från detta parlament och många andra parlament, inklusive mitt eget lands parlament, att föreslå regeringarna i Europas länder ett resolutionsinitiativ om ett moratorium från Europeiska unionen, som kan läggas fram för Förenta nationernas pågående generalförsamling i New York. 
Berlusconi uttryckte sig i samma ordalag här i parlamentet den 2 juli i år; detta engagemang bygger på en oro som vi alla delar, vilket framgår av den rapport och resolution om mänskliga rättigheter i världen som antogs av Europaparlamentet den 4 september. I debatten inom Europeiska unionen har det uppstått ett betydande etiskt problem, vilket är en fråga. Folk har undrat: är strävan att fullständigt avskaffa dödsstraffet förenlig – jag upprepar, är den förenlig – med ett initiativ sådant som moratoriet, som bygger på regeringarnas villighet att inte tillämpa dödsstraffet i praktiken i sina länder? Det finns också mera strikt politiska överväganden. Finns det, har folk undrat, tillräckligt stor samstämmighet för att resolutionen skall antas i generalförsamlingen? Hur mycket skulle ett eventuellt nederlag påverka framtiden för kampanjen för ett totalt avskaffande av dödsstraffet? Om fakta verkligen bekräftar att det finns en trend mot ökat stöd för kravet på dödsstraffets avskaffande, undrar vi: är det nu värt att ta risken att resolutionen inte går igenom – med tanke på ovissheten om resultatet –, eller vore det kanske inte bättre att vänta tills vår ståndpunkt har befästs ytterligare?
Det är dessa frågor som har ställts. Det italienska ordförandeskapet har ägnat ganska stor uppmärksamhet åt dessa allvarliga frågor, därför att Europa uppenbarligen inte kan och inte får framstå som splittrat eller osäkert i ett ämne som är så viktigt och känsligt som detta. Vi har vägt argumenten för och emot. Vi har mobiliserat hela vårt diplomatiska nätverk för att försöka förstå, för att få en uppfattning – så att säga – om hur man avser att rösta om en eventuell resolution om ett moratorium. Resultatet av denna granskning, som vi har gjort genom alla diplomatiska kanaler, verkar tyda på att en lämpligt formulerad text kanske kan godkännas av generalförsamlingen, även om detta naturligtvis inte är helt säkert. Faktum kvarstår emellertid att många länder, vilkas historia borde tyda på att de skulle stödja en resolution av detta slag, inte har uttryckt sin inställning till vår fråga, och vi bör inte bortse från risken att, om det föreslås tillägg till en resolutionstext av detta slag, den enade fronten av stödjande länder kanske drabbas av en del mera omfattande avhopp när det blir dags att rösta. 
Det italienska ordförandeskapet – och den italienska regeringen på nationell nivå – är mycket medvetna om kravet från detta parlament, Europaparlamentet, liksom vi, i Italien, är medvetna om det uppdrag som det italienska parlamentet har gett oss att lägga fram en resolution om ett moratorium inför generalförsamlingen. Å andra sidan har vi helt klart för oss att många regeringar inom Europeiska unionen fortfarande är villrådiga och undrar hur man bäst skall arbeta för detta mål, som vi alla är eniga om. Vi är övertygade om att ett europeiskt initiativ att presentera en resolution för generalförsamlingen skulle ligga väl till i tiden och vara mycket värdefullt i moraliskt avseende, och vi har arbetat och arbetar fortfarande på detta, så att frågan kan förbli ett ämne som granskas och noga övervägs av utrikesministrarna. Vi är medvetna om att oron för ett nederlag, trots den allmänna positiva känslan, är starkare än benägenheten att framlägga en resolution.
Vi stöder i egenskap av italiensk regering detta engagemang på nationell nivå, men i egenskap av europeiskt ordförandeland hoppas Italien fortfarande att resultatet av dessa noggranna överväganden blir ett europeiskt beslut att gå vidare och lägga fram resolutionen. Detta skulle vara ett beslut i överensstämmelse med Europas engagemang att bekämpa dödsstraffet. Det är därför jag ännu en gång uppmanar till noggranna överväganden. Jag vet att det är ont om tid, och jag vet att dessa överväganden måste leda till ett beslut mycket snabbt. Jag hoppas därför att det antingen blir ett gemensamt beslut av alla Europas länder att dela ansvaret för att lägga fram en resolution av detta slag – vilket skulle vara det allra bästa alternativet – eller ett europeiskt beslut som tydligt jämnar vägen för nationella initiativ i detta ämne av europeiska länder, kanske även inklusive den italienska regeringen när den agerar på nationell nivå. Om initiativet kommer från Europa kommer det förvisso att ha större kraft; om det kommer från regeringarna i europeiska länder kommer det förvisso att ha mindre kraft men ändå vara lika viktigt. Jag väntar fortfarande på att de europeiska regeringarnas representanter – och jag kommer att påminna dem – skall meddela mig sin bedömning och slutgiltiga uppfattning om den ena eller den andra av dessa möjliga lösningar inom kort. 
Talmannen
   . Herr Patten! Detta är inte första gången som ni uttalar er inför kammaren om denna fråga. 
Patten,
   .  Herr talman! Ni har helt rätt i att jag har uttalat mig om dödsstraff inför parlamentet vid ett antal tidigare tillfällen, och förr tvingades jag har ibland bevittna att jag, då jag började hålla anföranden i ett parlament om dödsstraff, inte mötes av ett sådant enhälligt stöd för mina åsikter. Jag minns att jag röstade för att avskaffa dödsstraffet i olika delar av de brittiska öarna, vilket inte alltid fick något starkt stöd. Den första åtgärd som jag genomförde när jag var kolonialförtryckare var att avskaffa dödsstraffet i Hong Kong! Så jag har ett visst antal ”formationer” på denna fråga, som en lagledare inom fotboll skulle säga.
Jag skulle genast vilja be om ursäkt för det faktum att jag inte kommer att ha möjlighet att stanna genom hela denna debatt. Jag måste hinna med flyget till Madrid för givarkonferensen för Irak som börjar i morgon bitti, och där kommer, naturligtvis, även ordförandeskapet att vara representerat. Jag hoppas att parlamentet ursäktar denna oartighet, men min kollega Fischler kommer att sitta här och rapportera allt som jag skulle ha hört senare under debatten.
Jag hoppas också att parlamentet ursäktar mig om en stor del av det som jag säger följer i ordförandeskapets eleganta fotspår. Jag tänker ta upp många av ordförandeskapets punkter, men på mitt eget sätt. Parlamentet vet att vi konsekvent arbetar i riktning mot ett universellt avskaffande av dödsstraff. Under processen att nå detta mål kräver vi, där dödsstraffet fortfarande finns, att användandet av det skall begränsas gradvis, och vi insisterar på att det bör genomföras med minsta möjliga grymhet.
Där så är lämpligt utövar Europeiska unionen även påtryckningar för införandet av moratorier. Där så är lämpligt har vi tagit fram riktlinjer för utspel och framställningar om dödsstraff i multilaterala forum och gentemot tredje länder. Vid det europeiska toppmötet med Kina förra året sade den dåvarande kinesiske premiärministern Zhu Rongii: ”ni diskuterar bara dessa frågor med fattiga länder, eller hur?” Jag påpekade för honom att såvitt jag kan minnas var det med Förenta staterna som vi tog upp frågan första gången. Så det är en fråga som vi tar upp med – jag måste tillstå att Förenta staternas utrikesminister blev något förvånad! – alla.
Europaparlamentet är varaktig motståndare till dödsstraff och har medverkat till att främja denna process. Parlamentet har tidigare förklarat att det anser dödsstraff vara, och jag citerar, ”en omänsklig, medeltida bestraffningsform som inte hör hemma i ett modernt samhälle”. En rad initiativ har tagits för att garantera att avskaffandet av dödsstraffet skall bli en central del i den europeiska politiken för mänskliga rättigheter. Det är på grundval av detta starkt hållna europeiska politiska mål som vi under de senaste åren framgångsrikt har lagt fram resolutioner om dödsstraff i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna, som rådsordföranden har sagt. Den sjunde resolutionen i följd antogs i Genève den 24 april.
Denna resolution innehåller några viktiga nya kännetecken. I denna krävs i synnerhet att stater inte skall genomföra avrättningar inför publik eller på något annat förnedrande sätt, och att de skall garantera att all användning av särskild grymhet eller omänskliga avrättningsmetoder, som stening, omedelbart skall stoppas. Medan stödet för resolutioner om dödsstraffet har ökat inom kommissionen för de mänskliga rättigheterna, måste det sägas att även motståndet har ökat. Den resolution som antogs i Genève fick stöd från 24 stater, medan 18 röstade emot och 10 lade ned sina röster. Den starka oenigheten hos många stater bevisades dock av det faktum att 63 länder undertecknade ett uttalande som innebar att de tog avstånd från resolutionen. Jag tyckte att det kunde vara nyttigt att minnas dessa fakta mot bakgrund av dagens debatt om en resolution med krav på ett moratorium för dödsstraff i generalförsamlingens tredje kommitté.
Något som först bör beaktas, innan man presenterar någon resolution, skulle vara huruvida en sådan text skulle få tillräckligt stöd för att kunna antas av generalförsamlingen. Vi minns alla generalförsamlingens 54:e session 1999. En text som i synnerhet krävde att moratorier inrättas och att vissa garantier tillämpas delades ut. Detta utkast orsakade omgående ett ramaskri bland stater som upprätthåller dödsstraff, däribland Egypten, Indien och Singapore. Det europeiska initiativet angreps kraftigt, och man uppfattade det som att vi försökte tvinga på andra självständiga stater våra värden. Till sist drogs texten tillbaka. Sådan var situationen 1999.
Vi kan inte se några tecken på att generalförsamlingen skulle vara mer positivt inställd i dag till en resolution om dödsstraff. Samtidigt som de som på ett kompromisslöst sätt vill bevara dödsstraffet finner sig i ytterligare texter från FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i denna fråga, förefaller det som om de kommer att fortsätta att kraftigt motsätta sig alla ansträngningar för att säkerställa en resolution från generalförsamlingen. Detta skulle leda till en ännu mer splittrad debatt. Till följd därav har Europeiska unionen beslutat att fullfölja sina åtgärder mot dödsstraff i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna hellre än i generalförsamlingen.
En mer grundläggande fråga är emellertid om en resolution med krav på ett moratorium skulle främja det europeiska målet att avskaffa dödsstraffet över hela världen. Ordförandeskapet har föreslagit att det europeiska förslaget inte borde gå så långt som till att ställa krav på att dödsstraffet skall avskaffas utan hellre på ett moratorium för användandet av denna bestraffning. Eftersom man i den resolution som lades fram av Europeiska unionen i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna uppmanar stater att helt avskaffa dödsstraffet och att under tiden införa ett moratorium för avrättningar, riskerar vi att det uppfattas som om vi försvagar den europeiska ståndpunkten genom att inte föreslå samma höga standard i generalförsamlingen.
Jag bör också tala om för er att icke-statliga organisationer har sökt kontakt med mig i denna fråga. I juli i år hade jag nöjet att sammankalla ett särskilt seminarium i Bryssel för icke-statliga organisationer som arbetar med mänskliga rättigheter. I samband med detta sammanträde presenterade världssammanslutningen av icke-statliga organisationer mot dödsstraff, där även Amnesty International och flera andra ansedda organisationer är med, sin egen uppfattning. Meddelandet från denna grupp var att be Europeiska unionen att avhålla sig från att presentera en resolution om dödsstraffet vid den kommande generalförsamlingen. Dessa icke-statliga organisationer påpekade särskilt att eftersom det inte finns några tecken på att de politiska spänningarna har minskat sedan 1999, skulle ett sådant initiativ kunna skapa en högst politiserande och kontraproduktiv debatt i generalförsamlingen. Enligt deras mening skulle ett ytterligare misslyckande i generalförsamlingen kunna stärka ställningen för de stater som upprätthåller dödsstraff.
Jag fäster stor betydelse vid den sakkunskap som finns inom de många namnkunniga icke-statliga organisationer som vi arbetar med. De har även spelat en viktig roll som partner inom ramen för de projekt som vi genomför inom programmet Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. På initiativ av denna sammanslutning av icke-statliga organisationer firade vi, om det nu är rätt ord, också för första gången världsdagen mot dödsstraffet den 10 oktober.
Europeiska kommissionen kommer att fortsätta att stödja kampanjer som är avsedda att få till stånd ett moratorium för dödsstraff och avrättningar samt i slutändan ett avskaffande av dödsstraffet i hela världen. Förra året tilldelades ungefär 4,9 miljoner euro inom ramen för det europeiska initiativet till projekt som syftar till att höja den allmänna medvetenheten i länder där dödsstraffet finns kvar. De metoder som används inbegriper allmän utbildning, uppsökande verksamhet för att påverka den allmänna opinionen, studier om hur staters dödsstraffsystem följer miniminormerna, information om och stöd till strategier för att ersätta dödsstraffet samt ansträngningar för att garantera dödsdömda interner tillgång till rättsligt stöd på lämpliga nivåer, liksom utbildning för jurister.
Under de senaste månaderna har det också förekommit en del positiv utveckling som bör framhållas. I januari beslutade guvernör Ryan i Illinois att omvandla dödsdomarna för 156 dödsdömda fångar. Sedan protokoll 13 till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna trädde i kraft den 1 juli är användandet av dödsstraff inte bara förbjudet i fredstid utan även i krigstid. Slutligen omvandlade Armeniens president alla dödsdomar som ännu inte verkställts till livstidsdomar i juli och ratificerade därefter protokoll 6 till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna i september, och avskaffade därmed dödsstraffet.
Låt mig upprepa att vi tar denna fråga på allvar, och det gläder mig att vi arbetar med ett ordförandeskap som har tagit det på så stort allvar och drivit det med avsevärd skicklighet och mycket gott politiskt omdöme. Vi gör en del framsteg, men det kommer att kräva tid och envishet liksom en fortsatt kamp från parlamentets sida om vi skall lyckas uppnå vårt mål, som är att få se dödsstraffet förpassat till historieböckerna som en form av bestraffning vilken inte skall ha någon plats i den moderna världen. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Tack för er beskrivning av de ansträngningar ni gör för närvarande. Europeiska unionens ståndpunkt är förvisso tydlig: vi är alla oreserverade motståndare till dödsstraffet, och det är därför den resolution som framlagts gemensamt av detta parlament är relativt kort. Den grundläggande och primära frågan är vilken taktik vi bör använda för att nå största möjliga framgång. Skall vi vända oss till FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna och där kräva dödsstraffets avskaffande, eller skall vi, i FN:s generalförsamling, bara begära ett moratorium? Kommissionär Patten visade mycket bra hur vi kan gå vidare utan att förlora vårt grundläggande avvisande av dödsstraffet ur sikte. Man skulle nästan kunna säga att det är en smula förvänt: den bästa lösningen är naturligtvis avskaffandet av dödsstraffet, den näst bästa är ett moratorium, den värsta av alla dåliga lösningar är att det fortfarande förekommer sådant som stening till döds eller ännu grymmare avrättningsmetoder, och den näst värsta är att kräva att människor avrättas på ett ”humant” sätt. Så diskussionen om detta blir nästan någonting perverst. 
Jag tror emellertid att den ståndpunkt som parlamentet ber rådet att inta kommer att visa sig genomförbar, eftersom den innebär att Europeiska unionen uppvisar en enad front när den i generalförsamlingen begär ett moratorium för dödsstraffet. Jag tror att alla stater som tillhör Förenta nationerna vet var Europeiska unionen står i denna fråga. Att nu bara begära ett moratorium kommer inte att betyda att vi förlorar det övergripande målet ur sikte. Jag anser också att det skulle vara riktigt om detta förslag framfördes av Europeiska unionen som helhet. Jag anser inte att det skulle vara rätt om den ena eller den andra regeringen obstruerade och därigenom förhindrade en samfälld aktion från EU.
För att fortsätta på samma ämne skulle jag vara intresserad av att veta vilken inställning våra anslutningsländer har till denna fråga. Som allmän regel borde frågan redan omfatta även dem. Jag anser att ett initiativ av detta slag får större tyngd och mera långtgående effekt om det godkänns av tjugofem stater. Som vår resolution faktiskt nämner behöver de individuella medlemsstaterna också, i den mån de kan, försöka ta kontakt med individuella stater och övertala dem att åtminstone stödja ett moratorium. Jag tror att detta skulle vara det bästa tillvägagångssättet för oss. 
Jag önskar ordförandeskapet all framgång i dess förhandlingar för att nå detta mål. Jag är säker på att detta parlament, genom denna resolution, kommer att godkänna detta tillvägagångssätt praktiskt taget enhälligt. 
Fava (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig säga inledningsvis att det är ganska egendomligt att varje debatt vi håller om dödsstraffet fortfarande störs av en speciell brist på uppriktighet. För några månader sedan lyssnade vi med liknande obehag på människor som i förbittrade ordalag talade om Kuba, medan vi till Kina, med dess 3 138 avrättningar under ett år, fortfarande bara riktar artiga ord, som ibland reduceras till ett förläget stammande när Europa uppmanas att uttala sig om den allt vanligare, ibland nästan industriella tillämpningen av dödsstraffet i Förenta staterna eller andra så kallade liberala demokratier som fortfarande använder galgen, sådana som Taiwan, Thailand, Japan och Indien. 
Jag skulle inte vilja att denna politiska blyghet nu förvärrades genom en allvarlig försummelse av en förpliktelse som rådets ordförandeskap formellt åtog sig inför detta parlament den 2 juli i år, dvs. att presentera en resolution om ett moratorium för dödsstraffet i Förenta nationernas generalförsamling. Låt oss komma ihåg – och låt oss påminna minister Frattini om detta – att denna resolution framfördes som en av det italienska ordförandeskapets prioriteringar i dess utrikespolitiska program, och vi vet – både genom sunda förnuftet och genom erfarenhet – att ett moratorium är det första politiska steget mot avskaffandet av dödsstraffet; allt annat är bara en önskedröm. Tidsfristen för att lämna in en text till denna resolution är den 7 november, men hittills har resolutionen inte synts till. Efter många decennier med högljudd och ibland fruktlös debatt skulle det vara ansvarslöst att ha tillkännagivit ett så viktigt politiskt initiativ för fyra månader sedan bara för att ge vika för påtryckningarna från dem som inte vill att Förenta nationerna skall ta ställning mot dödsstraffet. Risken för nederlag? Jag tänker mera på plikten att kämpa, plikten att utkämpa den politiska kamp som Europeiska unionen måste ta sitt eget ansvar för.
Avslutningsvis, när rådets ordförande reser till Kina anförtror vi honom också uppgiften att påminna detta land om att det i fråga om människolivets värde inte får förekomma någon politisk opportunism eller hierarki, inte ens när det gäller Kina. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
    Herr talman! I FN:s stadga om de mänskliga rättigheterna står det att envar har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet. Förra året bröt 31 länder mot denna livsavgörande artikel till stöd för det mänskliga, för det levande och för ett civiliserat och humant samhälle. 31 länder ansåg sig ha rätten att ta livet av sina egna medborgare. Enligt Amnesty International avrättades totalt 1 526 personer i dessa 31 länder, och 3 284 personer dömdes till döden i 67 länder. Drygt 80% av avrättningarna ägde rum i tre länder: Kina, Iran och USA. Herr kommissionär, herr minister, ni vet allt detta.
Kina är värst av dem alla. Det är ändå djupt tragiskt att behöva placera det demokratiska USA på samma lista som de två diktaturerna. Som varm USA-vän smärtar det mig mycket. Hur kan ett demokratiskt och civiliserat land som USA fortsätta att tillämpa dödsstraffet? I USA ökade antalet avrättningar under förra året till 71 jämfört med 66 året innan.
Jag tror faktiskt inte, herr talman, att många amerikaner är medvetna om att USA inte klarar kraven för att få bli medlem i EU och jag är övertygad om att det går att påverka USA att ändra inställning. Det skulle göra det så mycket svårare för övriga länder i dödsligan. Skulle det amerikanska folket vara mindre mottagligt för fakta? Tusentals oskyldiga har dömts till döden och avrättats. Skulle det amerikanska folket vara mindre humant än vi européer? Nej, så är det inte, men då behövs det modigare ledare som vill och vågar ta debatten för rättvisan och för den mänskliga värdigheten.
Kan man, herr kommissionär och herr minister, schackra med det totala avskaffandet av dödsstraffet? Jag är tveksam. Jag tror att man måste ha en mycket klar inställning här. Denna folkliga resning mot dödsstraffet, där det första steget är ett moratorium världen över, måste få helhjärtat stöd från EU och det italienska ordförandeskapet. Här får ni inte tveka, mina herrar! Ansvaret vilar på er, herr minister och herr kommissionär. Dödsstraffet skall avskaffas. Det är inte förhandlingsbart. 
Sylla (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst anser jag att vi bör välkomna det faktum att den sak som dödsstraffets motståndare kämpar för under loppet av några decennier, några generationer, har blivit ett av den allmänna opinionens mest lidelsefulla krav på de mänskliga rättigheternas område. När sådana dödsstraffsmotståndare som Martin Luther King 1961 talade om att avskaffa dödsstraffet verkade det vara en önskedröm. Nästa generation – min egen – väcktes till medvetenhet om frågan som en följd av den politik på detta område som fördes i Frankrike, när François Mitterand och Robert Badinter avskaffade dödsstraffet 1981. 
Vi bör också tänka på att länder som vi trodde aldrig skulle avskaffa dödsstraffet så snabbt, såsom Turkiet och olika kandidatländer, har lyckats göra det genom att visa en verklig politisk vilja, framför allt sedan vårt sammanträde i denna kammare i juni 2001. Därför tror jag att det i denna fråga, i stället för att tala om taktik, skulle vara oändligt mycket bättre att tala om politiska övertygelser och viljan att stödja dessa övertygelser. 
När vår kollega Ari Vatanen deltar i Paris–Dakar-rallyt och bär ett märke med orden ”no death penalty” väcker han faktiskt en hel kontinent till medvetenhet. Vad det handlar om är för övrigt, som Trautmann sade, vår förmåga att tämja våra hämndinstinkter. 
När vi förenar våra krafter lyckas vi rädda en nigeriansk kvinna som fick barn utanför äktenskapet från dödsstraff. Jag tror att om vi förenar våra krafter igen kommer vi att kunna få bort en man vid namn Mumia Abu-Jamal från dödslistan. Han har fängslats bara därför att han är svart, därför att han var journalist, därför att han talade för dem som inte har någon röst och därför att han öppet kritiserade den misshandel som Philadelphias rasistiska polis gör sig skyldig till. 
Det är med alla dessa individer i åtanke som jag i dag säger att vi bör tänka noga. Den färg det gäller i fråga om dödsstraffet är inte svart eller vit utan blodets färg. Det är därför vi enligt min uppfattning inte får utlämna människor till länder där vi vet att de kan vänta sig dödsstraff. Jag blir speciellt upprörd när jag tänker på våra medborgare som just nu befinner sig i Guantánamo, för vi vet inte vilket öde de kan drabbas av. Mina damer och herrar, vad som behövs är politisk vilja, inte taktik. 
Wuori (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Ett av de viktigaste områdena med ett historiskt betingat spänningsförhållande i vår tid är kampen mellan statssuveränitet och universella mänskliga rättigheter. Suveräna härskares traditionella makt verkar framför allt vara rätten att bestämma om sina undersåtars liv och egendom. I en tid med nationalstater har vi misslyckats med att göra oss kvitt två allvarliga och konstanta brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna, nämligen dödsstraffet och den utbredda användningen av tortyr. 
Det är utmärkt att Europeiska unionen, vars egen yttre suveränitet är mycket svag, på ett kärnområde i sin utrikespolitik, mänskliga rättigheter, har inriktat sig på att avskaffa dessa två allvarliga missförhållanden nu när tankar på militär säkerhet dominerar i skapandet av den nya världsordningen samtidigt som våldet mot ett lands egna medborgare på ett oroande sätt håller på att relativiseras. En stat som dödar och torterar bör aldrig få internationell legitimitet.
Den ödesdigra fråga FN-systemet måste ta itu med är den konflikt jag nämnde i början. Världsorganisationens speciella styrka har förvisso ansetts vara att respektera de mänskliga rättigheterna, men samtidigt är dess stadga fast förankrad i begreppet statssuveränitet. Den befinner sig således på den punkt där två epoker och två olika politiska världsåskådningar möts. 
Jag anser att tiden nu är mogen att ta detta steg framåt och göra allt vi kan för att få till stånd ett totalt moratorium som gör att dödsstraffet helt enkelt inhiberas överallt i världen som ett övergångsstadium till ett slutgiltigt avskaffande av det. Planen kommer att innebära både diplomatiska och andra typer av risker, men målet gör att det är värt att ta dem.
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Trots upprepade krav från många håll att skyddet av de mänskliga rättigheterna skall ta sig uttryck i avskaffandet av dödsstraffet har vi sett inte bara hur antalet dödsdomar har ökat i vissa länder på senare år utan också att avrättningssystemen blir grymmare genom användning av barbariska metoder. 
I samband med kravet på ett moratorium för dödsstraffet skulle åtminstone vilja nämna, bara som exempel och på grundval av de med nödvändighet partiska fakta som lämnats av Amnesty International för 2002, att bara i Iran, Saudiarabien och Sudan genomfördes 113, 48 respektive 40 avrättningar, för att inte nämna de 1 060 som ägde rum i Kina. Mot bakgrund av detta måste vi, samtidigt som vi vidhåller att ett moratorium för dödsstraffet behövs omedelbart, lika ivrigt uppmana Europeiska unionen och Förenta nationerna att ingripa mot dessa länder, där de straff som utdöms inte följer sekulära regler utan olika slags fundamentalistiska kulturer eller traditioner. 
Samtidigt som vi respekterar varje individs rätt till religionsfrihet, måste vi klart deklarera vår övertygelse att införandet av sharialagstiftning i en stat eller en del av den inte kan accepteras av Europeiska unionens medlemsstater. Detta är anledningen till att moratoriet för dödsstraffet måste åtföljas av sanktioner som Europa måste genomföra mot de regeringar som inte accepterar moratoriet och fortsätter att tillämpa dödsstraffet med sådana grymma metoder som t.ex. stening till döds.
En av de sanktioner som vi skulle vilja se skulle vara ett avbrytande av de ekonomiska förbindelserna med dessa länder: att fortsätta att hjälpa medborgarna, där det är möjligt, men inte längre ha någon – om ni ursäktar termen – med de länder vilkas regeringar medvetet fortsätter att kränka de mänskliga rättigheterna. Europa kan inte påtvinga andra länder sina lagar och sitt demokratibegrepp, men det kan inte heller fortsätta med effektiva ekonomiska förbindelser med regeringar som bygger på kränkning av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna, för i dessa länder är dödsstraffet inte bara ett straff som utdöms av domstolarna och verkställs av bödeln utan också ett straff som utdöms varje dag genom hunger, desperation och våld, som driver hela befolkningar att ta sin tillflykt någon annanstans och som till och med, vilket har hänt i Somalia sedan 1991, dör i Indiska oceanens eller Messinasundets vatten. Till sist, dödsstraffet är också ett straff som terrorister ständigt verkställer genom att döda obeväpnade civila. Följaktligen finns det inte något hopp om att få till stånd ett moratorium för dödsstraffet om vi inte också genomför sanktioner mot dem som tillämpar inhumana och fundamentalistiska lagar och försöker skyla över terroristaktioner. 
Det är nu rätt tidpunkt, herr talman, för det italienska ordförandeskapet att förmå parlamentet att göra en symbolisk gest, att be Iran benåda den unga kvinna som dömts till döden för att ha dödat den man som våldtog henne. Europas engagemang för detta skulle kunna ge nytt hopp för så många kvinnor som förtrycks genom det extremistiska och inhumana synsättet hos alltför många regeringar. 
Pannella (NI ).
   – Herr talman! Jag har tilldelats 90 sekunder som ordförande för och som företrädare för det gränsöverskridande radikala partiet, som i årtionden har kämpat för att till slut – och detta säger jag till rådets ordförande Frattini – uttala vår övertygelse i stället för att på ett ovärdigt sätt ägna oss åt verbal gymnastik i fråga om överenskommelser.
År 1994 förlorade vi med endast åtta röster i FN, på grund av Singapores och andra staters oro för att dessa förslag om ett moratorium skulle minska den nationella suveräniteten. Fram till i dag har 33 stater övergått till att stödja avskaffandet och framtvingat moratoriet. Det italienska ordförandeskapet har högt och tydligt uttalat, och fortsätter att uttala, sin övertygelse i denna kamp, och tar varje enskilt tillfälle, varje enskild dag i en sophög av förevändningar och ursäkter för att agera tvärtemot vad man lovat.
Herr rådsordförande! Vi kämpar för att de övertygelser som vi har, eller påstår oss ha, åtminstone i minsta utsträckning skall hedras även i vårt land, om möjligt, och även i Europa – med eller utan er – och så att vi kan sluta med att ovärdigt rätta oss efter dåraktiga, felaktiga överenskommelser.
Nu är min talartid slut, men jag befarar att även er tid är ute när det gäller trovärdighet och anständighet. Jag hoppas att det inte är så, men ni är i farozonen och gör att vi löper risken att inte uppträda anständigt och inte bli trovärdiga. 
Ferrer (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Jag tror verkligen att det är viktigt att det italienska ordförandeskapet, naturligtvis på Europeiska unionens och medlemsstaternas vägnar, lägger fram ett förslag till resolution för FN:s generalförsamling och begär att ett världsomfattande moratorium mot dödsstraff skall antas. Dessutom tror jag att vi är skyldiga att lägga fram ett sådant förslag.
Det får inte vara så att försiktigheten får oss att glömma vårt löfte att försvara rätten att leva eller vårt ansvar att arbeta för att öka det internationella samarbetet i syfte att fullständigt avskaffa dödsstraffet i världen, eftersom dödsstraffet kränker den fundamentala rättigheten att leva; det som är värre – som Amnesty International säger – är att denna kränkning inte är dold eller förnekad, utan faktiskt inskriven i lagen i de länder som tillämpar straffet. Dessutom: om ett land inte respekterar den mest fundamentala av alla rättigheter, med vilken auktoritet kan det då kräva av sina medborgare att de skall respektera andra rättigheter, och på vilken grund vilar detta lands demokrati och lagbestämmelser om dess lagstiftning medger att den viktigaste och mest fundamentala av alla rättigheter får kränkas: rätten till liv? För Europeiska unionen måste därför kampen för att avskaffa dödsstraffet och kampen för demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna vara en och samma sak.
Det stämmer att det har gjorts framsteg på detta område, och att mycket färre länder i dag bibehåller dödsstraffet i sin lagstiftning, men det är fortfarande långt ifrån avskaffat, som statistiken så grymt visar. För att vara konsekvent i fråga om de värderingar som unionen är uppbyggd på måste Europeiska unionen därför prioritera kampen mot dödsstraffet, inte bara inför FN:s generalförsamling, utan också i sina förbindelser med de länder utanför EU som fortfarande måste avskaffa det, vilka förbindelser unionen än kan ha med dessa länder, eller vilken strategisk eller kommersiell betydelse länderna än har, för ingen skall ha rätt att besluta om liv eller död för en mänsklig varelse. 
Frattini,
    – Herr talman! Jag skulle vilja komma med några mycket korta kommentarer för att få fullständig klarhet i denna fråga, som är mycket viktig för det italienska ordförandeskapet.
I många tal har jag hört en uppmaning till det italienska ordförandeskapet att lägga fram resolutionen för FN:s generalförsamling på Europeiska unionens vägnar. Däremot har jag inte hört någonting – men jag hoppas parlamentet kan ta med det i sina överväganden – om en situation som jag ansåg vara min plikt att nämna i mitt tal. Det finns ingen – jag upprepar, det finns ingen – enhällig överenskommelse inom Europeiska unionens medlemsstater om att det italienska ordförandeskapet skall lägga fram en resolution på EU:s vägnar. I ljuset av detta finns det två möjligheter: antingen uppmanar parlamentet ordförandeskapet i rådet att lägga fram ett dokument på EU:s vägnar om inte alla EU:s medlemsstater samtycker – och detta är den första möjligheten –, eller också måste det klart och tydligt anges att Italien, även när det innehar ordförandeskapet i Europeiska rådet, kan lägga fram en resolution också utan vissa medlemsstaters samtycke – men utan detta måste vi påpeka att det kan betraktas som en allvarlig kränkning av sammanhållningen inom Europeiska unionen. Som nation är Italien positivt till att man gör så, men landet är positivt till – jag upprepar – att göra det när det står fullständigt klart att alla medlemsstater inom Europeiska unionen samtycker till detta, och det gäller inte ett moratorium eftersom vi alla är för ett moratorium, inte avskaffandet, för vi är alla för detta, utan det handlar om att inte alla stater är för att det nu skall läggas fram en resolution.
Eftersom jag tror att jag nu har varit tydligare vill jag säga att det italienska ordförandeskapet inte bara är positivt utan till och med mycket positivt till att lägga fram en resolution på EU:s vägnar, men om EU inte är enigt i denna fråga, kan vi då lägga fram en resolution – och uppenbarligen inte på EU:s vägnar – och säga att EU är splittrat i denna fråga? Jag är redo att efterkomma denna begäran när parlamentet har sagt vad det anser i denna fråga. 
Sylla (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ursäkta mig, men jag förstår inte det svar vi fått. Jag förstår det inte alls, och jag vet fortfarande inte om ordförandeskapet kommer att stödja våra krav. 
Talmannen.
   – Jag föreslår att ni tar upp den frågan med rådsordföranden.
Jag har mottagit fem resolutionsförslag från olika politiska grupper.(1)
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Debatten är avslutad.
Boudjenah (GUE/NGL ),
   . – Det krävs här ett världsomfattande moratorium på regelrätt grundval, men när kommer detta faktiskt att genomföras? God vilja från Europas sida är inte längre tillräcklig. Att avskaffa dödsstraffet måste betraktas som en avgörande aspekt i EU:s förbindelser med länder utanför EU. I hela världen fortsätter länder att begå detta brott från statens sida. Denna barbariska sedvänja förekommer fortfarande, särskilt i Japan, Kina, Förenta staterna, Saudiarabien och Iran, där det fortfarande utförs avrättningar. Vad värre är, är att antalet avrättningar ökade under 2001–2002. Det har blivit omöjligt att fortsätta att tiga om detta ”administrativa mord”, särskilt när det utförs av det mäktigaste landet i världen, som försöker tvinga på resten av världen sitt system och sina värderingar. Vi kan inte acceptera att det enda sättet att komma till rätta med brott och våld är just brott och våld.
Liksom det nyligen bildade världssamfundet för parlamentsledamöter mot dödsstraffet, och i linje med den världsomfattande begäran att dödsstraffet skall avskaffas, måste Europeiska unionen utöva alla erforderliga påtryckningar för att FN skall anta ett moratorium som snabbt leder till att dödsstraffet avskaffas.
Män och kvinnor lämnas att ruttna i väntan på att bli avrättade, och Mumia Abu-Jamal är en av dem. Det brådskar att förhindra det som är irreparabelt. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0279/2003).
Vi kommer att ta upp en rad frågor till rådet. 
Talmannen.
   –Fråga nr 1 kommer inte att besvaras eftersom ämnet redan finns med på föredragningslistan för den nuvarande sammanträdesperioden.
Två viktiga krav från Europaparlamentet är att det inrättas en europeisk polisskola och ett gemensamt skydd av de yttre gränserna. Hur ser tidsplanen ut för den fortsatta utvecklingen av dessa projekt och när kommer rådet att fatta beslut om definitiv förläggningsort för den europeiska polisskolan?
Frattini,
    – År 2002 lade kommissionen fram ett meddelande om det gemensamma skyddet av de yttre gränserna för medlemsstaterna i Europeiska unionen, där omfattande synpunkter gavs om det framtida gränsskyddet. I Rom lade man 2002 fram en genomförbarhetsundersökning, som letts av Italien, om att sätta upp en europeisk gränspolisstyrka. I juni samma år antog rådet (rättsliga och inrikes frågor) en plan för bevakningen av de yttre gränserna, som utgjorde grundvalen för alla fortsatta åtgärder på området.
På grundval av dessa dokument specificerade Europeiska rådet i Sevilla 2002 prioriterade åtgärder och anhöll om att en gemensam instans skulle inrättas med personer som arbetar med frågor om de yttre gränserna, vilka utgjordes av medlemsstaternas chefer för gränskontrollen, vilka fick i uppdrag att samordna de åtgärder som nämnts i planen. Detta sörjde också för att gemensamma operationer snabbt genomfördes vid de yttre gränserna, och att pilotprojekten påbörjades omedelbart. Dessa operationer och projekt har genomförts eller har förberetts sedan 2002 och 2003.
I juni 2003 beslutade Europeiska rådet i Thessaloniki – som ni vet – att inrätta en gemensam instans för personer som arbetar med frågor om de yttre gränserna, för att göra denna europeiska strategi mer effektiv. Denna enhet har inrättats och är underställd rådet. I slutsatserna från Thessaloniki inbjuder rådet kommissionen att undersöka behovet av att inrätta nya institutionella mekanismer, som även omfattar en europeisk driftsstruktur, för att förbättra det operativa samarbetet om gränsskyddet.
Den 16 och 17 oktober välkomnade Europeiska rådet i Bryssel kommissionens avsikt att lägga fram ett förslag om att inrätta en myndighet för europeisk gränsförvaltning för att förbättra det operativa samarbetet, vilket skulle göras i tid för att rådet skulle kunna nå en politisk överenskommelse om myndighetens huvudsakliga delar i slutet av 2003. Detta förslag kommer att grunda sig på erfarenheterna från den gemensamma enheten för gränsövervakningspersonal.
Vidare har Europeiska rådet tagit del av den undersökning om nationsgränser till sjöss som gjorts på uppdrag av kommissionen, och uppmanat rådet (rättsliga och inrikes frågor) att avfatta ett arbetsprogram i frågan, som skulle antas i slutet av året. 
När det slutligen gäller den europeiska polisskolan inrättades den genom rådets beslut i december 2000, började sin verksamhet 2001 och är för närvarande placerad i Danmark. Ett beslut om dess permanenta placering kommer att bero på de rekommendationer som ges av Europeiska rådet. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Tack så mycket för ert svar herr Frattini, som var mycket bra och detaljerat, och för det mycket bra arbete som det italienska ordförandeskapet i rådet har gjort på detta område. Jag har bara två specifika frågor till. För det första: kommer den grupp med gränsexperter som ni hänvisade till att sammanställa en skriftlig rapport någon gång under året eller i slutet av året, eller kommer det att ta ännu längre tid? Det är min första fråga.
Min andra korta fråga har att göra med polisskolan. Tror ni, när det gäller frågan om var de olika organen skall placeras, där många aspekter fortfarande är oavgjorda, att detta paket kan behandlas innan det italienska ordförandeskapet avslutas, eller kommer detta och frågan om polisskolan inte att kunna ordnas före slutet av detta år? 
Frattini,
    – Det har ännu inte fattats något beslut om var myndigheten skall placeras, och därför kan jag inte säga om det blir det italienska ordförandeskapet som undersöker hela paketet. Icke desto mindre kan jag säga att den gemensamma enheten för gränsövervakningspersonal rapporterar och kommer att fortsätta att rapportera regelbundet, eftersom det står klart att allt förberedande arbete för den blivande myndigheten kommer att grunda sig – som jag sade – på de erfarenheter denna arbetsgrupp gjort. Det är därför vi uppskattar samarbetet mellan kommissionen och rådet, särskilt under de kommande månaderna och framåt. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! För närvarande finns det en grupp experter på gränsskydd som arbetar i Finland. Gruppen omfattar några tjänstemän. Om denna gemensamma gränspolismyndighet skulle placeras någon annanstans än i Finland, skulle då avsikten vara att denna finska grupp av experter också slutligen skulle stationeras på den platsen? Med andra ord, har rådet några planer för närvarande på vad som skall hända med denna grupp av gränsskyddsexperter som nu arbetar i Finland? 
Frattini,
    – Detta är tekniska problem, som jag noterar. Principen är att det skall finnas en europeisk myndighet som samordnar alla åtgärder. Därför är det helt klart så att när det finns arbetsgrupper så kommer man att ta hänsyn till deras erfarenheter. Vi har ännu inte har tittat på de tekniska samordningsfrågorna. 
Talmannen.
Europaparlamentet har i ett antal år i sina betänkanden om hur de mänskliga rättigheterna upprätthålls inom EU påtalat den dramatiska och oroväckande situation som råder för intagna på fångvårdsanstalter inom EU, och har vid upprepade tillfällen uppmanat rådet och kommissionen att vidta åtgärder för att fastställa miniminormer vad gäller mänskliga rättigheter och grundläggande friheter för intagna på fångvårdsanstalter inom EU. Vid en utfrågning inför utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor angav ordföranden för rådet (rättsliga och inrikes frågor) Roberto Castelli att det italienska ordförandeskapet har inlett en undersökning av hur straff- och fångvårdssystemen fungerar. Castelli har i en artikel i den italienska dagstidningen Corriere della sera av den 7 augusti 2003 meddelat att han har tagit ett initiativ för att ange miniminormer för levnadsförhållandena inom fångvårdsanstalter i EU.
Kan rådet i detalj beskriva detta initiativ och de etapper som förutses, ange hur långt man har kommit liksom de mål man vill uppnå samt översända relevanta handlingar till parlamentet? Har rådet för avsikt att utforma ett rambeslut i detta ärende, då detta vore det enda sättet att införa bindande normer och se till att de efterlevs på ett effektivt sätt?
Frattini,
    – Jag kan meddela Dell’Alba att rådet varken har fått något förslag eller något lagstiftningsinitiativ i denna fråga. Trots detta, och eftersom vi är medvetna om frågans vikt, tog det italienska ordförandeskapet upp frågan om verkställighet av fängelsedomar vid ett informellt möte med rådet (rättsliga och inrikes frågor) i Rom den 13 september 2003. Som ni kan se väntar vi på vad denna diskussion leder till, vilken initierats av ordförandeskapet. 
Dell'Alba (NI ).
   – Herr rådsordförande! Ni talade som rådsordförande och ni svarade också som sådan, som om ni inte också företrädde den italienska regeringen. Turcos fråga gällde exakt detta: att er kollega Castelli – också rådsordförande men även ledamot av en regering i en medlemsstat, och som sådan berättigad att lägga fram det förslag som ni hänvisar till – den 7 augusti meddelade i och i parlamentets utfrågning att den italienska regeringen, eller han personligen, hade för avsikt att starta ett initiativ för att definiera miniminormer för levnadsförhållanden vid europeiska fångvårdsanstalter. Eftersom vi ansåg att det var en utmärkt idé och eftersom parlamentet i flera år har uppmanat rådet att göra just detta – och jag vill nu lägga till tanken att italienska ledamöters rättighet att besöka fängelser skall utsträckas till att omfatta även ledamöter av Europaparlamentet – skulle jag vilja fråga om ni kan bekräfta denna avsikt här i kammaren på det italienska ordförandeskapets vägnar. 
Frattini,
    – Jag anser inte att jag kan svara som företrädare för den italienska regeringen. Jag kan bara säga, som företrädare för ordförandeskapet, att denna diskussion påbörjades – som jag nyss sade – vid ett informellt möte med rådet (rättsliga och inrikes frågor). Helt säkert kommer den snart att leda till utveckling och resultat, som vi för närvarande inte kan förutsäga, med tanke på att debatten började den 13 september, för mindre än en månad sedan. 
Talmannen.
För några dagar sedan undertecknades en ramöverenskommelse om en tullunion mellan Turkiet och ockupationsregimen på norra Cypern. Med tanke på att Turkiet inte har rätt att ingå sådana handelsavtal utan EU:s godkännande, för att inte nämna att undertecknandet av en sådan överenskommelse med Rauf Denktashs Kalle Anka-stat är detsamma som en provokation mot Europeiska unionen och Republiken Cypern, som kommer att bli medlem i EU 2004, undrar jag om rådet anser att undertecknandet av detta avtal är ett positivt bidrag från Turkiets sida för att försöka lösa Cypernfrågan, vilket landet åtagit sig att göra på grundval av Helsingforsavtalet och partnerskapet mellan EU och Turkiet?
Frattini,
    – Europeiska unionen har informerat Turkiet om sin oro över ramavtalet om tullunionen med norra Cypern, och särskilt påpekat att förutom den rättsliga och kommersiella innebörden så skadar undertecknandet av nämnda avtal de ansträngningar som har till syfte att lösa Cypernfrågan, och motsäger andan i den plan som upprättats av FN:s generalsekreterare Kofi Annan.
Europeiska unionen har tagit del av den turkiska regeringens svar – som unionen anser är tillfredsställande – vilket har resulterat i att man har beslutat att inte ratificera eller låta detta avtal träda i kraft, som bedöms vara oförenligt med tullunionen med Turkiet. Europeiska unionen förväntar sig att Turkiet står fast vid detta beslut och återkallar de nuvarande handelsåtgärderna med norra Cypern, som kränker tullunionen mellan Europeiska unionen och Turkiet. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Jag tackar rådets ordförande för hans svar. Detta är ett steg, men det räcker inte. Avtalet har undertecknats av den turkiske premiärministern, den turkiska regeringen, och det har lagts fram för parlamentet; det enda är att det inte kommer att ske någon omröstning. Jag vill fråga rådets ordförande om Europeiska unionen kommer att begära att detta avtal skall annulleras fullständigt, eftersom det provocerar regeringen i Turkiet, som ett kandidatland, och tullunionen mellan Turkiet och Europeiska unionen. 
Frattini,
    – Jag kan bekräfta att vi kommer att fortsätta att uppmana Turkiet att inte ratificera avtalet, och ett avtal som inte har ratificerats är uppenbarligen ett ogiltigt avtal i juridiska termer, i den meningen att det inte kan eller får träda i kraft.
Jag tror att vi måste kontrollera att Turkiet faktiskt agerar i enlighet med det löfte som man har gett, och vi hoppas och litar på att landet kommer att lyckas. 
Talmannen.
Zimbabwes regering krävde den 19 augusti att få utnyttja hjälporganisationernas livsmedelsförråd, för att själv dela ut livsmedlen. Hjälporganisationerna är oroliga. President Mugabes regim har redan tidigare anklagats för att låta livsmedelshjälpen vara avhängig av partitillhörighet. Politiska motståndare lämnas därhän. För närvarande lider mer än tre miljoner människor i Zimbabwe av svält. Hjälporganisationerna fruktar att denna siffra vid slutet av året kommer att uppgå till fem miljoner. Problemen hotar att ytterligare förvärras av landreformerna. Enligt ”Commercial Farmers' Union” måste 2 900 lantbruk (till största delen startade av vita) upphöra med sin verksamhet. 
Enligt pressmeddelanden väntas under de kommande veckorna en stor sändning spannmål från EU. Vilka åtgärder kommer att vidtas för att undvika att denna livsmedelshjälp missbrukas för politiska syften och inte når de hjälpbehövande?
Frattini,
    – Rådet är oroat över försämringen av livsmedelssituationen i Zimbabwe och motsätter sig varje försök att göra livsmedelshjälpen avhängig av politiska kriterier.
Europeiska unionens livsmedelshjälpspolicy och hanteringen av den är reglerad i en förordning från rådet från 1996, enligt vilken kommissionen skall vidta alla åtgärder som krävs för att livsmedelshjälpsprogrammen och åtgärderna skall genomföras ordentligt. I detta syfte förser medlemsstaterna och kommissionen varandra med den erforderliga hjälpen och all användbar information.
I sin gemensamma ståndpunkt av den 18 februari 2002 om Zimbabwe uttalar rådet allvarlig oro över situationen i landet, särskilt det återupptagna våldet, och ålade Zimbabwe sanktioner. Denna gemensamma ståndpunkt utsträcktes till den 20 februari 2004.
I enlighet med unionens riktlinjer om livsmedelsdistributionen i Zimbabwe, som överenskommits av kommissionen och beskickningscheferna i Harare 2002, skall hanteringen och distributionen av livsmedel grunda sig på behov och inte på politiska kriterier. Den opartiska distributionen av hjälp skall göras gemensamt i samråd med de viktigaste berörda parterna. Den skall innebära att valet av mottagare sker öppet och bygger på delaktighet. Varje distributionsprogram skall ha ett oberoende övervakningssystem för att hantera urval, distribution, kontroll och eventuella klagomål.
Europeiska unionen var mycket oroad när Zimbabwes regering offentliggjorde den nya policyn som rör de icke-statliga organisationernas agerande för att lämna humanitär hjälp och utvecklingsbistånd.
I slutet av september 2003 undertecknade Zimbabwes regering en avsiktsförklaring med Euronet och Världslivsmedelsprogrammet (WFP) om principerna för distribution av livsmedel, och man har gjort vissa ansträngningar för att redogöra för hur man avser att tillämpa den nya policyn på de icke-statliga organisationernas arbete. Efter denna utveckling kom medlemsstaterna överens om att beskickningscheferna skall starta ett omfattande initiativ i de större städerna, med undantag av Harare, för att informera Europeiska unionens regionala partner om den oro man hyser i de frågor som hänger samman med leveranser av livsmedel och humanitär hjälp i Zimbabwe.
Ordförandeskapet förbereder för närvarande mandatet för det nämnda initiativet. Unionen kommer att fortsätta att nära följa utvecklingen av livsmedelskrisen, i förhoppningen att Zimbabwes regering faktiskt kommer att respektera de humanitära principerna i den avsiktsförklaring som nyligen undertecknats. 
Claeys (NI ).
   – Tack så mycket, herr talman. Herr Frattini, kan ni möjligen ge mig ett konkret svar på frågan om rådet har för avsikt att agera på Mugabes befallning och, vare sig man gör det eller inte, huruvida avsikten är att fortsätta att lämna direktstöd till de icke-statliga organisationer som är aktiva i Zimbabwe. Eller skall vi följa de riktlinjer som utfärdats av Zimbabwes regering och leverera livsmedelshjälpen direkt till regeringsorganen? Under tiden kanske det kan vara bra för er att veta att situationen i Zimbabwe har blivit ännu sämre, och att det nu också saknas gödningsämnen för livsmedelsproduktion, bränsle och liknande. Situationen försämras därför hela tiden. Jag är lite ängslig för att responsen inte är tillräcklig, om allt som görs är att bibehålla nuvarande sanktioner t.o.m. februari 2004.
Talmannen.
På mötet mellan ordförandeskapet och den tyske förbundskanslern Gerhard Schröder i Verona den 23 augusti 2003 diskuterades idén om inrättande av en EU-kustbevakning (se Sunday Times den 24 augusti 2003). I samband med detta initiativ vill jag rikta er uppmärksamhet på ett förslag jag lagt fram på detta tema till Konventet för Europas framtid (CONV 150/02). Jag är intresserad av ordförandeskapets reaktioner.
Frattini,
    – Som Cushnahan känner till från rådets svar på hans tidigare fråga fick kommissionen i uppdrag att utföra en genomförbarhetsundersökning för att förbättra kustbevakningen efter att den omfattande planen för att bekämpa olaglig invandring och människohandel antagits i februari 2002. Rapporten innehåller några rekommendationer om hur man skall förbättra kustbevakningen, och hänvisar till ett eventuellt upprättande av en operativ struktur. Kommissionen vidarebefordrade denna rapport till rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 12–13 september 2003. Rådet behandlar nu denna rapport för att kunna dra eventuella slutsatser. Dessa åtgärder är ett vittnesbörd om den vikt som rådet lägger vid kustbevakningen. Vi är övertygade om att bevakningen av de yttre gränserna bör ha en konkret europeisk dimension, om vi skall lyckas genomföra de åtgärder som redan har beslutats av rådet för att bekämpa olaglig invandring och därmed sammanhängande brottslighet. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Jag välkomnar det faktum att det italienska ordförandeskapet intresserar sig för idén om en europeisk kustbevakningsenhet och erkänner våra sjögränsers utsatthet i stället för att – och det har hänt tidigare – uteslutande sysselsätta sig med landgränser.
Jag är medveten om kommissions förslag, men kan inte ordförandeskapet samtidigt gå med på att frågan om illegal smuggling av människor inte är det enda problemet på våra hav? Kriminella har utnyttjat våra hav på många sätt för att bedriva sina onda affärer som omfattar illegal handel med droger och cigarettsmuggling. Vi får inte heller glömma bort de problem som förorsakas av sjöfartskatastrofer. Vi har också haft stora problem i fråga om föroreningar av havsmiljön, ”Erika”-paketet och nyligen ”Prestige”-katastrofen.
Med tanke på de små fiskbestånden i våra vatten, skulle ordförandeskapet också kunna gå med på att det finns mycket som en europeisk kustbevakningsenhet skulle kunna göra med Förenta staternas kustbevakning som förebild? Är det inte dags för ett förslag om en mångfasetterad strategi som inte bara tar itu med frågan om illegal smuggling av människor utan som också täcker alla dessa aspekter?
Om vi tar upp de europeiska medborgarnas farhågor är vi alltid bekymrade över hur vi skall öka Europas relevans. Om vi arbetade fram ett definitivt förslag för att tackla dessa problem skulle vi öka Europas relevans genom att ta upp medborgarnas verkliga farhågor inom en hel mängd områden. 
Talmannen.
Under de senaste tio åren har man hittat fler än 320 kvinno- och flickkroppar i Ciudad Juárez, Mexico. 4 476 kvinnor och flickor har försvunnit från olika mexikanska städer. Medelåldern bland dem är 14–16 år. De mexikanska myndigheternas undersökningar brister i effektivitet, vilket gör skyddet av dessa kvinnor, vars grundläggande rättigheter kränks å det grövsta, ännu mer bristfälligt. Myndigheterna följer inte heller rekommendationerna eller handlingsplanen från FN:s fjärde kvinnovärldskonferens, och inte heller de åtaganden som gjorts av de olika regeringarna genom konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor.
Kan rådet förmedla den upprördhet som händelserna i Ciudad Juárez och andra mexikanska städer har skapat till Förenta staternas regering samt begära information om vilka åtgärder som vidtagits?
Avser rådet att inom ramen för samarbetsavtalet med Mexico ge det bistånd som krävs för att de mexikanska myndigheterna skall kunna klara upp dessa mycket allvarliga händelser?
Frattini,
    – Kvinnors rättigheter och frågan om försvinnanden på grund av våld är en källa till särskild oro för Europeiska unionen. Enligt internationell lagstiftning och på grundval av etiska och konstitutionella principer, som är gemensamma för alla medlemsstater i Europeiska unionen, har vi enträget uppmanat regeringarna att godta FN:s resolutioner och beslut och genomdriva alla de bestämmelser, lagar och program som syftar till att garantera att kvinnor kan komma i fullständigt åtnjutande av alla rättigheter och av grundläggande frihet på jämlik nivå med männen.
Europeiska unionen kontrollerar och diskuterar regelbundet situationen för de mänskliga rättigheterna i Mexiko med de mexikanska myndigheterna, samt hur landet iakttar sina åtaganden i enlighet med internationell lagstiftning. Unionen har uppmuntrats av de tydliga åtaganden gällande vars och ens mänskliga rättigheter som gjorts av president Fox’ administration, och hans löfte om att betrakta detta som en av de viktigaste frågorna inom hans område. Vi välkomnade Mexikos samarbete med FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter (UNHCR). Enligt vissa källor har emellertid regeringens goda avsikter och nya ansatser ännu inte gett några påtagliga resultat. Den nuvarande omstruktureringen som utförs av biträdande sekreteraren för demokrati och mänskliga rättigheter i det mexikanska utrikesministeriet, samt den nationella människorättskommissionens beslut nyligen att annullera det ombudsmannaprojekt som hade finansierats av det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, har gett anledning till stor oro. Mexiko hade valts ut som ett av tre prioriterade latinamerikanska länder som skulle erhålla stöd från det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter under perioden 2002–2004. De mexikanska myndigheterna borde därför förnya sitt löfte att gå vidare när det gäller de mänskliga rättigheterna i samarbete med internationella partner, inbegripet det viktiga UNHCR-programmet i Mexiko.
Europeiska unionen kommer att fortsätta att kontrollera situationen för de mänskliga rättigheterna och diskutera den med de mexikanska myndigheterna vid första lämpliga tillfälle, vilket kommer att bli det möte med gemensamma associeringskommittén som äger rum i november under det italienska ordförandeskapet. 
Sauquillo Pérez del Arco (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Det problem som ni nämnde i svaret till min fråga är jag bara till hälften nöjd med. Det beror på att under de senaste tio åren – som ni mycket väl känner till – så har tyvärr, särskilt i Ciudad Juárez, mer än 320 kvinno- och flickkroppar upptäckts. Dessutom har mer än 4 470 kvinnor och flickor mellan 14 och 16 år försvunnit. Därför vill jag, förutom den åtgärd som rådet kommer att vidta när det gäller Mexikos förhållande till avtalet, att det skall göras en undersökning av vilka särskilda åtgärder – eftersom vi inte talar om kränkning av de mänskliga rättigheterna i allmänhet, utan om mycket särskilda fall där många kvinnor och flickor har försvunnit eller dött, särskilt i Ciudad Juárez – som vidtagits av Mexiko för att undersöka dessa fakta, och om det å andra sidan är möjligt, och om rådet kommer att tillåta det, att överväga vilken hjälp som begärs av myndigheterna i detta land, så att det internationella samfundet kan bidra till att klara upp dessa fakta, som är mycket allvarliga. 
Talmannen.
Denna sommar har den illegala invandringen via småbåtar till EU:s södra gränser ökat mycket. De få myndighetspersoner som finns på plats är överhopade av arbete då båtarna börjat ta andra vägar, och de saknar möjligheter att hantera detta problem som börjar anta enorma dimensioner.
Kommissionsledamot Vitorino skall lägga fram vissa rapporter (Argo och Ulises) och beräkningar om denna fråga inför rådet. Mot bakgrund av detta och med en stark uppmaning om att man bland de nya åtgärderna skall inbegripa aktioner vid Granadas kust (Spanien), där situationen har försämrats i och med att åtgärderna för att hejda invandringen i området kring Tarifa drivits till sitt yttersta, ställer jag följande fråga till rådet: Vilka åtgärder planerar rådet att vidta för att förbättra denna situation?
Frattini,
    – Företeelsen – som haft så tragiska följder – att så många desperata människor kommer i vad som kallas ”gamla skorvar” för att söka sin lycka i Europa, har återigen dykt upp. Vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki uppmanades kommissionen att undersöka behovet av att skapa nya institutionella mekanismer, inbegripet en eventuell europeisk operativ struktur – det har jag just nämnt – för att förbättra det operativa samarbetet för gränsbevakningen. Som jag sade tidigare är syftet att vid Europeiska rådets möte i december godkänna att det inrättas en europeisk myndighet som är specialiserad på detta område. Rådet erinrar dessutom om att vissa gemensamma åtgärder redan har vidtagits i samband med planen om bevakning av Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser, som syftar till att övervaka och minska den olagliga invandringen via havet.
En slutlig lägesrapport om genomförandet av denna plan för bevakning av de yttre gränserna, med bedömning av resultaten, lades fram i juni 2003 och vidarebefordrades sedan till rådets möte i Thessaloniki. På grundval av dessa erfarenheter och på förslagen från det europeiska centrumet för riskanalys har åtgärder vidtagits och nya åtgärder kommer att påbörjas. Bland dessa vill jag koncentrera mig på det projekt som kallas ”Neptun” och som började i september 2003, för bara några veckor sedan. Denna åtgärd innefattar genomförande av gemensamma övervaknings- och kontrollåtgärder i de centrala och östra delarna av Medelhavet, där olika medlemsstater och anslutningsländer deltar. Detta är – det vill jag betona – bara ett viktigt steg som jag hoppas snart kommer att följas av flera.
Jag vill dessutom påpeka vikten av samarbete med ursprungs- och transitländer för Izquierdo Rojo. Denna fråga är en del av en bred, omfattande metod för en balanserad och integrerad invandring. Vi måste se till att vi skapar utvecklingsvillkor i ursprungs- och transitländer som förhindrar denna flod av desperata människor som ger sig av till Europa. Särskild uppmärksamhet har här ägnats möjligheten att skapa ett nätverk med kontaktpersoner, vilket skulle godkännas formellt i slutet av 2003, och deras arbete kommer att bli just att skapa ett stödnätverk för europeiska initiativ för att reglera hela migrationsfenomenet. 
Izquierdo Rojo (PSE ).
   – Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar och för de åtgärder som beslutats av rådet. Men jag tror att rådet inte inför dem tillräckligt snabbt, så som krävs i denna situation, eftersom detta är åtgärder som tidigast kommer att införas i början av 2004, och vi måste vänta ett år eller mer innan de kan genomföras i praktiken.
Vi har under en tid varnat för detta. Detta är brådskande och specifika stödåtgärder för att dessa människor skall kunna få det bistånd som erfordras. Herr rådsordförande, kan ni i detta avseende inte ge oss någon särskild information om denna finansiering, som är nödvändig för att aktualisera biståndet i dessa regioner dit båtarna och immigranterna anländer? Kan ni inte ge mig någon specifik information här och nu? 
Frattini,
    – Jag kan bara säga till Izquierdo Rojo – som jag redan gjort – att åtminstone ett av dessa program faktiskt är i gång: det kallas ”Neptunprojektet”, det började i september 2003 och innefattar åtgärder som redan är på gång. I fråga om finansieringen är Izquierdo Rojo väl medveten om att det är kommissionen som överväger och beslutar om villkoren. Jag noterar denna oro, som jag personligen delar, och jag skall också uppmärksamma kommissionen på den. 
Talmannen.
Nästan hälften av ledamöterna och suppleanterna i Europeiska unionens framtidskonvent om den tänkta EU-grundlagen har undertecknat ett upprop där man begär att medborgarna i varje enskilt medlemsland skall få besluta om man vill anta eller förkasta regeringskonferensens slutförslag i nationella folkomröstningar.
Vilken inställning har rådet till att medborgarna i varje enskild medlemsstat ges en sådan möjlighet att i form av direktdemokrati genom nationella folkomröstningar få ta ställning till den tänkta grundlagen för Europeiska unionen? Ser rådet detta som en möjlighet för medborgarna att öka sina kunskaper om EU:s utveckling?
Frattini,
    – Sacrédeus har tagit upp en fråga som varken rådet eller ordförandeskapet i rådet bör svara på: anordnandet av folkomröstning på nationell nivå, och följaktligen medlemsstaternas behörighet.
Vi har kungjort vår ståndpunkt, som uppenbarligen kunde vara varje enskild medlemsstats ståndpunkt i Europeiska unionen; varje stat styrs av olika lagar när det gäller folkomröstningar. Det finns stater i Europa som inte håller folkomröstningar, och det finns de som är positiva till möjligheten att hålla europeiska folkomröstningar om förslaget till konstitution. Allt detta är idéer och förslag som varken ordförandeskapet eller jag kan bedöma eller kommentera nu.
Den extremt känsliga och viktiga frågan om folkligt godkännande av förslaget till konstitution är en fråga för medlemsstaterna, och varje stat styrs av olika lagar. Därför är det inte en fråga som rådet kan yttra sig om. Dessutom kan jag uttrycka förhoppningar, och en åsikt som kommer från mig personligen, kanske en dröm, men absolut inte en praktisk situation som kan uppnås under den närmaste framtiden: att det skall genomföras en europeisk folkomröstning, där alla Europas medborgare samma dag uttrycker sin uppfattning om förslaget till konstitution. Jag definierar detta som en personlig tanke och en dröm, eftersom jag är medveten om att den blir svår att förverkliga. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
   – Jag vill varmt tacka Italiens utrikesminister Frattini och rådets ordförandeskap för detta svar. Jag tror att det är oerhört viktigt att Italien som ordförandeland har en egen uppfattning och att rådets ordförandeskap därmed fungerar som förebild. Jag tror att det är väsentligt att höja kunskapsnivån och engagemanget och att fokusera mer på europeiska frågor i den inhemska politiken, såväl i Italien som i Sverige.
Min följdfråga till Frattini handlar om hur rådets ordförandeskap ser på att allt fler länders regeringar och parlament nu har sagt sig vilja hålla folkomröstningar om förslaget till konstitution för Europa. Ser ni positivt på denna utveckling?
Min andra följdfråga är: Ser ni själv en möjlighet att Italien skulle kunna fatta detta beslut, som en förebild för andra länder och regeringar? 
Frattini,
    – Jag skall svara mycket kort, och svaret är uppenbarligen ”ja”. Vi är positiva till varje initiativ som stärker och ger folklig legitimitet till det nuvarande konstitutionella förfarandet, men detta är en välvillig inställning och en vision som, vilket ni helt riktigt sade, herr Sacrédeus, inte kan påtvinga andra länders konstitutionella system några lösningar. 
Ebner (PPE-DE ).
   – Herr Frattini! Vi har just hört era synpunkter, och vi tackar er. Jag anser att de var mycket tydliga.
Jag skulle vilja fråga om det i de bedömningar som gjorts hittills och i de förslag som lagts fram av enskilda medlemsstater för att sammanställa konventets text, eller snarare konstitutionen, har gjorts några bedömningar av de föreslagna folkomröstningarna, eller om det har funnits med några idéer om dem. Jag förstod, och vi vet, att våra system inte medger någon beslutande folkomröstning, och inte heller finns det för närvarande någon möjlighet att utsätta denna konstitution för en liknande bedömning. Finns det eller finns det inte några idéer som rör den föreslagna folkomröstningen? 
Frattini,
    – Jag kan säga till Ebner att det inte har förekommit några sådana förslag. Min personliga åsikt – och jag understryker att det är min personliga åsikt – är att alla idéer som kan stärka det folkliga stödet för den nya konstitutionen är intressanta och värdefulla. Det finns naturligtvis vissa nationella system där det kan hållas sådana folkomröstningar, och andra system där det inte är möjligt. Jag kan emellertid säga, herr Ebner, att under regeringskonferensens arbete lade ingen fram några sådana idéer. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill fråga om Europas nästa stora ”folkomröstning”, nämligen valet till Europaparlamenten den 13 juni nästa år. Vad har ordförandeskapet för avsikt att göra för att öka valdeltagandet denna dag, och öka förståelsen för Europeiska unionen? 
Frattini,
    – Jag skall fatta mig väldigt kort i mitt svar till Rübig. Detta är ett ansvarsområde som vi delar med det irländska ordförandeskapet, som kommer att ha äran och plikten att leda rådet från och med den 2 januari.
Min åsikt är att för att övertyga medborgarna om betydelsen av Europavalet måste upprättandet av konstitutionen ge bra resultat. Jag skall försöka förklara detta i omvänd ordning: om vi inte når någon överenskommelse om konstitutionen till slutet av året, så blir det ett kraftfullt medel för att avskräcka allmänheten från att rösta, eftersom vi kommer att ha gett allmänheten budskapet att vårt europeiska ideal är utsatt för en kris. Det första vi behöver göra är därför att visa att efter de många långa månaderna som konventet pågått och konferensen om den konstituerande debatten, så når vi en överenskommelse om konstitutionen. Detta är det första tecknet. 
Talmannen.
   –Jag vill påminna de ärade ledamöterna om att frågorna måste hänföra sig till de ursprungliga frågorna. Eftersom de rör samma ämne kommer frågorna 10 och 11 att behandlas samtidigt.
Det italienska ordförandeskapet har lagt fram förslag om finansieringen av de transeuropeiska näten. Vilken form av ekonomiskt stöd skulle de yttersta randområdena, som är missgynnade på grund av sitt geografiska läge och ökaraktär, kunna erhålla som kompensation för sina nackdelar på grund av avståndet till det kontinentala EU?
Irland ligger i utkanten av Europa. Särskilt gäller detta landets västra och norra delar. Därför är det viktigt att säkerställa en snabb och billig tillgång till marknaderna på det europeiska fastlandet för en stor mängd varor och tjänster. Anser rådet att kommissionens anpassning av riktlinjerna för det transeuropeiska transportnätet (TEN-T) kommer att bidra till att främja den ekonomiska utvecklingen och sammanhållningen på västra Irland?
Frattini,
    – Här vill jag hänvisa till rådets uttalande om transeuropeiska nät (TEN), som vi lade fram den 24 september under den senaste sammanträdesperioden i Strasbourg. Beträffande de yttersta randområdena är det rimligt att säga att de är missgynnade på grund av sitt geografiska läge och det faktum att de är öar, som erkänns i artikel 299.2 i fördraget. Frågan måste dock behandlas inte bara med ord utan också med kraftiga stödåtgärder. Dessa områden, med en befolkning om 3,8 miljoner invånare, erhöll 7 200 miljoner euro under de två första strukturfondsperioderna, vilket innebär att varje invånare i dessa regioner fick 33 procent mer än de som bor i mål 1-områden.
År 2002 lade kommissionen fram en förordning för att öka anslagen till de transeuropeiska näten. Detta förslag diskuteras fortfarande, men rådet väntar på att ett nytt förslag skall läggas fram om att ändra beslutet om gemenskapens riktlinjer för utvecklingen av de transeuropeiska transportnäten; förslaget antogs av kommissionen den 1 oktober 2003, för bara några dagar sedan. Rådet måste titta på omfattningen av det nya förslaget. Kommissionens vice ordförande de Palacio redogjorde för förslaget för rådet (transport, telekommunikation och energi) den 9 oktober 2003. Genast efter att rådet hade fått förslaget från kommissionen gav det sina enheter mandat att påbörja arbetet för att fatta ett politiskt beslut i frågan så snart som möjligt.
Det italienska ordförandeskapet anser att förbättringen av de transeuropeiska näten är en prioriterad fråga; målet innefattar också att anta ovannämnda förslag och studera andra möjliga finansieringskällor för dessa nät. Vid det senaste mötet med Europeiska rådet krävdes att det skulle ges förslag på hur man skall undanröja tekniska, juridiska och administrativa hinder för transeuropeiska nät, särskilt med hänsyn till gränsöverskridande delar, partnerskap mellan den offentliga och den privata sektorn, innovation samt forsknings- och utvecklingsprojekt. Kommissionen kommer därför att klargöra principerna om nationell redovisning för partnerskap mellan den offentliga och den privata sektorn för att åstadkomma ökad öppenhet, inbegripet registrering av regeringsgarantier, nationalräkenskaper och emission av värdepapper.
Vidare inbjöd Europeiska rådet kommissionen och Europeiska investeringsbanken att lägga fram slutrapporter om tillväxtinitiativet, särskilt för att utveckla bättre samordning av förfaranden mellan Europeiska investeringsbankens finansiering, strukturfonderna, de transeuropeiska nätens budgetpost och det sjätte ramprogrammet. 
Talmannen.
   –Jag kan meddela att Frattini måste lämna oss exakt klockan 19.00, och Ebner, Crowley och Rübig samt de två ledamöter som lägger fram frågor har bett om ordet. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag lade fram frågan innan kommissionen antog förslaget om de transeuropeiska näten, men den motiverades av ett mycket lägligt förslag från det italienska ordförandeskapet, vilket tycks ge resultat, både genom att rådet godkänt förslaget och genom att man tog med transport till Sicilien, vilket innebär att öregionernas speciella beskaffenhet erkänns.
Rådets ordförande har betonat de yttersta randområdenas särskilda beskaffenhet, vilket grundar sig på artikel 299.2 i EG-fördraget, men när jag ser de projekt som godkänts av kommissionen märker jag att det bara är ett som skulle kunna beröra de yttersta randområdena, och det är det som gäller havets motorvägar.
De skulle kanske också kunna tas med i projektet som rör telekommunikationsnät, men det frapperande med denna rapport är att den inte innehåller den minsta referens till denna typ av regioner, och erfarenheterna inom Europeiska unionen visar att om det i dessa projekt inte finns den minsta referens till de yttersta randområdena, så kan det hända att stärkandet av de kontinentala kommunikationsnäten inte på något sätt kommer att gynna dessa områden.
Jag vädjar därför till ordförandeskapet i rådet att i enlighet med de kommentarer man själv har gjort se till att rådet tar med deras särskilda situation i beräkningen. 
Ó Neachtain (UEN ).
   – I likhet med Medina Ortega vill jag också säga att det inte görs tillräckligt för regionerna i de yttersta randområdena. När det gäller Irland till exempel anses nätet till och från Irland ofta vara tillräckligt, men västra Irland är i ännu högre grad ett randområde och ligger avsides, och detta problem tas inte upp i kommissionens nuvarande politik. Det finns ingen järnvägslinje som förbinder regionerna i västra Irland – alla nät leder till Dublin, som inte tillhör ett randområde. Det finns redan en järnvägsförbindelse på plats i väst, men den används inte till följd av det faktum att politiken inte är tillräckligt kraftig för att genomföra ett sådant nät i de mer avlägsna regionerna i västra Irland. 
Talmannen.
   – Jag märker att jag måste påminna er om att det nu skall läggas fram tilläggsfrågor, inte uttalanden eller förklaringar om varför en fråga har lagts fram, eftersom samma fråga kommer upp under eftermiddagen. Jag vill be er att läsa arbetsordningen. 
Ebner (PPE-DE ).
   – Jag vill fråga Frattini, när han hänvisar till de missgynnade områdena, om detta inte bara skulle uppfattas som de yttersta randområdena, utan även bergsområden, eftersom även dessa är utsatta för belastning av geografiska skäl. 
Frattini,
    – Det gläder mig att kunna besvara Ebners senaste fråga, även om jag naturligtvis också har tagit del av de andra kommentarer som jag har hört. Jag vill säga till Ebner att ordförandeskapet erkänner betydelsen av att lägga särskild vikt vid bergsområden, genom att vi, när vi sammanställde förslaget till själva konstitutionen, fick några förslag som just strävar efter att erkänna bergsområdenas särskilda situation. Dessa förslag är några av dem som ordförandeskapet har samtyckt till att diskutera, och de har därför lagts till föredragningslistan under den debatt som snart skall äga rum på utrikesministernivå. Jag måste därför säga att vi inser denna frågas betydelse. 
Crowley (UEN ).
   – Herr rådsordförande! I ert svar på de ursprungliga frågorna sade ni att ett arbete skulle inledas för att se över de tekniska, rättsliga och administrativa hindren med hänsyn till det transeuropeiska nätet. Ni nämnde särskilt två saker: det offentliga/privata partnerskapet när det gäller finansiering och även hur förteckningen över statliga garantier skall registreras.
Vi har redan stött på situationer där offentliga/privata partnerskap ingår i de statliga kreditbehoven, vilket placerar dem inom stabilitets- och tillväxtpakten, som påverkar de statliga kreditbehoven. Detta är säkert ett misstag eftersom vi investerar i infrastruktur som är nödvändig för ekonomisk tillväxt för att skapa en starkare ekonomi och en stabil tillväxtmiljö.
Har ni några särskilda förslag när det gäller de offentliga/privata partnerskapen och hur de kan utnyttjas utanför stabilitets- och tillväxtpakten för att komma de transeuropeiska näten till godo? 
Frattini,
    – Jag kan säga, herr Crowley, att detta är en fråga som uppenbarligen undersöks. Som ni nämnde så tog vi med denna tydliga hänvisning i beslutet från det senaste mötet med Europeiska rådet förra veckan, och utan tvivel håller vi på att undersöka hur vi skall kunna förena denna mekanism med stabilitetspakten, vilken bekräftats som en grundläggande princip.
Som Prodi sade under förmiddagen genomför kommissionen en omfattande undersökning för att vid Europeiska rådets möte i december lägga fram en specifik och väl utformad plan, som också kommer att innehålla en rekommendation att påbörja den transeuropeiska infrastrukturen omedelbart. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle faktiskt vara intresserad av att få veta hur det för ögonblicket ligger till med tidtabellen för TEN. Finanspaketet är nu framlagt. Ni har informerat oss om att ministrarna snart skall träffas. När kommer man att verkligen skapa den rättsliga grunden? 
Frattini,
    – Jag kan bara svara med att säga att vi naturligtvis har satt upp ett mål för när det aktuella programmet skall påbörjas. Starten av det aktuella programmet, inbegripet det första anslaget om 5 miljarder euro för det som kallas snabbstartprojekten, kommer att godkännas av Europeiska rådet i december. Då kommer vi naturligtvis också att ha den erforderliga rättsliga ramen. 
Talmannen.
   –Herr Frattini! Jag måste be er att besvara en slutlig fråga, som i själva verket är en femdubbel fråga, eftersom frågorna 12, 13, 14, 15 och 16 kommer att behandlas samtidigt därför att de handlar om samma ämne.
Förenta staternas regering håller, efter rättegångsförhandlingar som helt saknade minimigarantierna för rättsprocesser, fem kubanska medborgare (Gerardo Hernández, René González, Fernando González, Tony Guerrero och Ramón Labañino) fängslade. Dessa personer är bosatta i Florida och kämpar mot den terrorism från maffiagrupper som hotar Kuba och det kubanska folket. De hålls fängslade under mycket hårda förhållanden, de hålls isolerade, behandlas illa och får inte ha någon kontakt med omvärlden. 
Känner rådet till denna situation? Vet rådet om att dessa personer sedan flera år tillbaka inte får ta emot besök av sina fruar och minderåriga barn? Anser inte rådet att Förenta staternas ihållande vägran att frige dessa medborgare och låta dem återvända till sitt hemland och det faktum att de inte får ha någon som helst kontakt med sina familjer innebär ett allvarligt brott mot konventionen om de mänskliga rättigheterna?
Förenta staternas regering håller, efter rättegångsförhandlingar som helt saknade minimigarantierna för rättsprocesser, fem kubanska medborgare (Gerardo Hernández, René González, Fernando González, Tony Guerrero och Ramón Labañino) fängslade. Dessa personer är bosatta i Florida och kämpar mot den terrorism från maffiagrupper som hotar Kuba och det kubanska folket. De hålls fängslade under mycket hårda förhållanden, de hålls isolerade, behandlas illa och får inte ha någon kontakt med omvärlden. 
Anser rådet att det är lagligt och förenligt med respekten för de mänskliga rättigheterna att dessa personer inte har rätt att ha kontakt med sina närmaste familjemedlemmar, dvs. fruar och barn?
Förenta staternas regering håller, efter rättegångsförhandlingar som helt saknade minimigarantierna för rättsprocesser, fem kubanska medborgare (Gerardo Hernández, René González, Fernando González, Tony Guerrero och Ramón Labañino) fängslade. Dessa personer är bosatta i Florida och kämpar mot den terrorism från maffiagrupper som hotar Kuba och det kubanska folket. De hålls fängslade under mycket hårda förhållanden, de hålls isolerade, behandlas illa och får inte ha någon kontakt med omvärlden. 
Vad anser rådet om hur dessa personer behandlas i amerikanska fängelser?
Förenta staternas regering håller, efter rättegångsförhandlingar som helt saknade minimigarantierna för rättsprocesser, fem kubanska medborgare (Gerardo Hernández, René González, Fernando González, Tony Gurerrero och Ramón Labañino) fängslade. Dessa personer är bosatta i Florida och kämpar mot den terrorism från maffiagrupper som hotar Kuba och det kubanska folket. De hålls fängslade under mycket hårda förhållanden, de hålls isolerade, behandlas illa och får inte ha någon kontakt med omvärlden. 
Anser rådet att denna situation i de amerikanska fängelserna, där dessa kubanska medborgare inte får ha någon kontakt med omvärlden och inte försvarats, är förenlig med konventionen om de mänskliga rättigheterna?
Förenta staternas regering har, efter rättegångsförhandlingar som helt saknade minimigarantierna för rättsprocesser, fängslat fem kubanska medborgare (Gerardo Hernández, René González, Fernando González, Tony Gurerrero och Ramón Labañino) som är bosatta i Florida. De mycket hårda förhållanden under vilka dessa personer hålls fängslade och bristen på rättsligt försvar för dem innebär en mycket allvarlig kränkning av de mänskliga rättigheterna.
Känner rådet till denna situation? Vet rådet om att dessa personer sedan flera år tillbaka är förbjudna att ha kontakt med omvärlden och inte får ta emot besök av sina fruar och minderåriga barn? Anser inte rådet att denna allvarliga situation inte får fortgå och att de amerikanska myndigheterna, liksom alla rättsstater, bör garantera dessa personer en rättvis rättegång?
Frattini,
    – Jag kan säga att rådet utan tvivel är medvetet om rättegången mot och fängslandet av fem kubanska medborgare som har varit bosatta i Florida sedan 2001, och även den oro över förhållandena där de hålls fängslade som uttryckts av företrädare för icke-statliga organisationer. Rådet har inte diskuterat villkoren för rättegången. Vad gäller rådets och kommissionens mer allmänna hållning beträffande Kuba vill jag hänvisa de ledamöter som har lagt fram frågorna till den debatt som vi hade här i kammaren i början av september, eftersom förhållandena och inställningen inte har ändrats.
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Tack så mycket, herr Frattini, för ert snabba och klara svar. Men förutom att tacka er för informationen vill jag ställa en tilläggsfråga: när de sorgliga och klandervärda dödsdomarna – som vi också fördömer – fälldes i Kuba av den kubanska regeringen och av kubanska domstolar, kritiserade och fördömde alla – inbegripet Europeiska rådet – denna åtgärd från den kubanska regeringens sida; när nu familjerna till de kubanska fångarna i Florida inte får träffa de fängslade personerna, vilket är en kränkning av alla mänskliga rättigheter, varför uppträder ni då inte på samma sätt som i mars och befattar er med de mänskliga rättigheterna, vem som än utsätts för dessa kränkningar av de mänskliga rättigheterna? 
Frattini,
    – Herr Marset Campos! Jag kan bara säga att jag inte uttalar och inte har för avsikt att uttala min personliga åsikt här. Jag kan bekräfta att rådet, trots att man är medveten om situationen, beslutade att inte undersöka eller ägna sig åt förhållandena eller situationen som hänger samman med denna rättegång. Så ligger det till. Men å andra sidan har Europeiska unionen, som ni vet, enhälligt uttalat en specifik ståndpunkt, med stöd av parlamentet, när det gäller kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och de straff som utmättes av den kubanska regeringen. Så ligger det till. Jag gör givetvis en notering om er oro och de åtgärder som ni har begärt, och jag kommer naturligtvis att vidarebefordra dem så som ni formulerat dem. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Vi har fått veta att rådet känner till men inte har undersökt villkoren för rättegången. Vi vet också att rådet har ägnat särskild uppmärksamhet åt att de kubanska domstolarna har dömt omkring 70 agenter från Förenta staterna. Vad kommer rådets ordförande att svara om han anklagas, inte han utan rådet, eftersom han svarar på rådets vägnar, för ohämmat hyckleri, för att ha två olika måttstockar och för att Europeiska unionen överträffar Förenta staterna i sina aggressioner mot det socialistiska Kuba? Vad svarar han om någon anklagar rådet för det som vi öppet anklagar Europeiska unionen för? 
Talmannen.
   – Herr Frattini! I enlighet med arbetsordningen kommer jag att ge ordet till tre personer; tre minuter och sedan kommer vi att avsluta sammanträdet. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Min kollega Alyssandrakis tog upp frågan. Jag har inga fler frågor; jag är nöjd med detta. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Jag vill ställa följande fråga: Jag hade tillfälle att tala med modern till en av fångarna och med hustrun till en annan. Båda kvinnorna hade nekats tillstånd att besöka dessa män. Fångarna tillåts inte ha någon kontakt med sina familjer. Jag frågar er om ni inte anser att detta är en kränkning av konventionen om de mänskliga rättigheterna? Anser ni inte att Europeiska unionen och rådet för närvarande använder dubbla normer? Jag tror att det är dags att inta en klar ståndpunkt och fördöma denna aspekt av den policy som Förenta staterna tillämpar. 
Bergaz Conesa (GUE/NGL ).
   – Herr rådsordförande! Jag vill fråga om de mänskliga rättigheterna är världsomspännande, eller om de bara gäller vissa länder. 
Talmannen.
   – Eftersom tiden som avsatts för frågestund till rådet har gått ut kommer frågorna 17–33 att besvaras skriftligt.(1)
Detta avslutar frågestunden med rådet.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0351/2003) av Menéndez del Valle för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om fred och värdighet i Mellanöstern. 
Menéndez del Valle (PSE ),
   . – Herr talman! Först vill jag uttrycka min glädje och mitt tack till alla ledamöter som tillsammans med mig har ansträngt sig för att uppnå samförstånd i detta betänkande, ett betänkande med den betecknande rubriken ”Fred och värdighet i Mellanöstern”. Tyvärr befinner vi oss långt från någon fred, och förnedring snarare än värdighet är dagordningen i de oroliga länderna Israel och Palestina. I det betänkande vi diskuterar uttalas emellertid en strävan, bokstavligt och bildligt, att fler och fler röster skall höras, fler och fler samveten skall vakna både här och där till förmån för detta dubbla syfte: värdighet och fred, till vilket vi måste lägga stabilitet för regionen och välstånd för dess folk.
Det är sant, som det antyds i betänkandet, att det inte har varit möjligt att åstadkomma ett klimat med ömsesidigt förtroende mellan parterna, och att fredens fiender nyligen har rest hinder och kommit med förevändningar i syfte att hindra färdplanen från att fungera, men det är vår plikt att fortsätta att sträva efter att uppnå detta, omedelbart, på medellång och på lång sikt. Därför uppmanas i betänkandet – med risk för att utsättas för anklagelser för utopism – båda parternas regeringar och alla regeringar i länderna i Mellanöstern att förverkliga en ny utbildningspolicy, som grundar sig på begreppet om utbildning för fred, och som är anpassad till att främja ömsesidig tolerans och förståelse mellan de olika kulturerna och religionerna.
Men medan man åstadkommer detta måste vi möta den oundvikliga verkligheten, och det gör vi genom att fördöma de palestinska fraktionernas terroristvåld och israelernas användning av överdriven militärstyrka mot det palestinska folket. Tyvärr kommer det senare övervägandet särskilt lägligt för närvarande, och jag hävdar att detta är beklagligt. Som uppgetts i ledarartikeln i den israeliska dagstidningen – och jag citerar: ”i måndags, medan Sharon höll ett intetsägande tal som saknade varje realistisk politisk vision, bombade israeliska helikoptrar Gaza och träffade åtskilliga terrorister, men dödade och skadade också många oskyldiga palestinska civila”, en avskyvärd sedvänja som inte är isolerad och som enligt ”den israeliska armen har visat att man kommer att fortsätta med”. Någonting som ur min synvinkel leder ledarskribenten – en tydlig produkt av ett demokratiskt samhälle sådant som Israel – till att råda den israeliska regeringen och armén att ”de genom denna policy inte får underminera de etiska normer som Israel har antagit under åren. Om detta skedde skulle det israeliska samhället bli allvarligt splittrat, eftersom den allmänna opinionen skulle upphöra att känna förtroende för sina politiska och militära ledare.” I talet på måndagen inför Knesset gjorde den israeliske premiärministern gällande att han är en ivrig förespråkare för färdplanen. Detta gällde emellertid med de 14 ändringar som lagts fram, inte inför kvartetten, utan inofficiellt inför Förenta staternas administration.
Uppenbarligen oroad av återklangen från den s.k. Genèveplanen, det fredsinitiativ som blev resultatet av gemensamma israelisk-palestinska ansträngningar, har Sharon uppgett att färdplanen är det enda hoppet för att man skall kunna göra några framsteg i riktning mot fred med palestinierna. Nåja, nu är det dags att arbeta. Vi kommer att glädja oss tillsammans med honom om den leder till verklig framgång. För ögonblicket är vi emellertid nöjda om han rättar sig efter vad som – samstämmigt – krävs av honom i punkt 2: att hans armé skall dras bort från de autonoma palestinska områdena, att de selektiva morden upphör och att all kolonisation och uppförandet av säkerhetsmuren upphör.
”Man behöver inte sova för att ha mardrömmar”, sades det i en slogan som var målad på Berlinmuren. Fjorton år efter det att den förstörts orsakar en annan mur mardrömmar i Palestina. Och medan Sharon i sitt tal i måndags sade att han hade gett order om att byggandet av muren skulle påskyndas, röstade 144 regeringar i FN:s generalförsamling för att Israel skulle stoppa det och sluta med ett uppförande som hela världen – förutom Israel och Förenta staterna, som röstade emot detta – betraktar som en överträdelse av internationell lagstiftning.
Betänkandet innehåller flera brännande frågor. På grundval av den nödvändiga konstitutionen för en livskraftig och demokratisk palestinsk stat innehåller det till exempel en uppmaning till de palestinska myndigheterna att hantera flyktingarnas s.k. rätt att återvända på ett realistiskt sätt, så att en realistisk lösning kan nås. Men ändå hävdar jag som europé – och jag skall sluta här – att jag naturligtvis fullständigt stöder färdplanen, men för den händelse att denna färdplan hamnar i ett dödläge under den närmaste framtiden, och med tanke på de allvarliga konsekvenser detta skulle medföra, vilket skulle orsaka större lidande för israeler och palestinier, rekommenderas det i betänkandet att man skall skapa nya alternativ, och särskilt inrätta ett internationellt mandat i Palestina som skulle vara underställt kvartetten, och till och med omfatta en internationell markstyrka. 
Liikanen,
   . – Herr talman! Patten var tvungen att flyga till Madrid till givarkonferensen för Irak, så jag presenterar kommissionens yttrande.
Jag skulle vilja gratulera Menéndez till detta mycket heltäckande betänkande om situationen i Mellanöstern. Jag skulle också vilja gratulera honom för att ha visat stor uthållighet och diplomatiskt tillvägagångssätt i att föra samman avvikande åsikter, samtidigt som han fortfarande ger oss ett betänkande fullt av innehåll.
När den ärade ledamoten började att arbeta med betänkandet om ”fred och värdighet” fanns det hopp om att färdplanen skulle leda ut ur det elände som har haft sitt grepp om Mellanöstern under så lång tid. I dag, flera månader senare, verkar det som om mycket av det hoppet är borta.
Trots de senaste bakslagen måste vi söka efter en väg framåt och undersöka lösningar som leder till en förbättring av situationen. Resignation och misslyckande är inga alternativ av hänsyn till våra grannar, våra partner och alla människor i området.
Lösningen med två stater är fortfarande den mest allmänt accepterade lösningen. Färdplanen visar oss vägen, men vad vi behöver är politisk beslutsamhet från parterna och från världssamfundet för att finna den väg som bär framåt.
Många försöker att utforska nyskapande lösningar för att först lösa de svåra frågorna, som till exempel flyktingar och Jerusalem. En grupp palestinier och israeler har just gjort detta. Många av oss har i dag haft en chans att höra om dessa människors erfarenheter. Fredsfördraget i Genève bevisar att svåra frågor kan diskuteras och lösas, hur smärtsamt det än verkar för båda sidor. Men förutom detta bevisar fredsfördraget i Genève att det fortfarande finns beundransvärda människor från båda sidor av konflikten som, mitt i den pågående tragedin och kaoset, har bibehållit sin vilja och sitt mod för att söka efter positiva och fredliga alternativ.
Det finns andra initiativ som förtjänar liknande lovord, som Nusseibehs och A. Ayalons medborgarkampanj, som nu har fått mer än 80 000 underskrifter, och de presenterade sina idéer för denna kammare för bara några veckor sedan.
I sitt betänkande gör Menéndez helt rätt i att påpeka att alla fredsplaner beror på parternas politiska vilja och ärliga engagemang. Och detta engagemang verkar saknas. Är den nuvarande israeliska regeringen beredd att godta lösningen med två stater, med Palestina som en verklig, livsduglig stat? Är palestinierna beredda och kapabla att utöva regeringsfunktioner inom alla områden, inbegripet säkerhet? Palestinierna måste ta effektiv kontroll, vidta synliga och effektiva åtgärder mot dem som leder och planerar attacker mot israeler samt offentligt återbekräfta Israels rätt att existera. Det är också viktigt att gå vidare med valförberedelserna, författningen och det civila samhällets engagemang i reformerna.
Säkerhetsfrågor framhålls som en förevändning för att motivera den åtskiljande barriären långt in på Västbanken. Men om den fullbordas på det sätt som det för närvarande är tänkt i officiella dokument och enligt mediernas spekulationer, så skulle palestinierna leva i flera enklaver som inte hör samman och är isolerade från yttervärlden. Dessutom skulle den påtänkta linjen innebära att ett stort antal palestinier utestängs från sina skolor, sjukhus och andra funktioner – och till och med från sitt levebröd. Det är inte för sent för Israel att ändra detta. Och senast i går kritiserade till och med några ministrar i den israeliska regeringen oskyldiga civilas död under de aktuella israeliska militära operationerna i Gaza, ett av de hårdaste luftanfallen på månader. Israel måste verkligen ta itu med denna allmänt uttryckta oro.
I betänkandet riktades flera frågor direkt till kommissionen. Låt mig kortfattat gå igenom dem. I punkt 31 hänvisas till kommande val i Palestina. Kommissionen har redan avsatt medel för den oberoende centrala valkommissionen. Det förberedande arbetet för valet skulle kunna inledas under de kommande veckorna. Den palestinske premiärministern planerar att genomföra valet i juni nästa år. Vi är beredda att börja registrera väljare redan nästa månad. Men de nuvarande restriktionerna för rörlighet, ett samhälles isolering från ett annat, skulle göra förberedelserna för val och en valkampanj nästan omöjliga.
I punkt 38 i betänkandet krävs en bedömning av de ekonomiska och finansiella behoven. Palestinska myndigheten håller på att arbeta fram en strategi för ekonomisk stabilisering och återhämtning. En internationell givarkonferens för Mellanöstern har planerats till mitten av november. Vi kommer även att få möjlighet att diskutera utsikterna för ekonomiskt stöd på grundval av den palestinska budgeten för 2004 med Världsbanken och Internationella valutafonden.
Gemenskapen bidrar i år med ungefär 245 miljoner euro till palestinierna, antingen med palestinska myndighetens stöd eller genom FN:s hjälporganisation för palestinska flyktingar och icke-statliga organisationer. Det är det högsta stödet per capita i världen, och det grundas på antagandet att en livsduglig palestinsk stat som förtjänar vårt bistånd håller på att skapas. Vår hjälp är uppenbart livsviktig av humanitära skäl och för att uppnå ett minimum av ekonomisk verksamhet. Gemenskapen har också hjälp till att skapa några av de institutionella grundvalarna för en palestinsk stat. Men vi måste vara på det klara med att om situationen fortsätter att förvärras, så kommer vi definitivt inte att finansiera den israeliska försvarsstyrkans ockupation av de palestinska områdena.
I punkt 40 talas det om skolböcker. Kommissionen är inte direkt inblandad i denna fråga. Men vi har träffat många av de berörda parterna för att underlätta dialogen mellan palestinier och israeler. Vi tog även upp frågan vid sammanträdet för den gemensamma kommittén EU-PLO i juni, och kommer även att på nära håll observera palestinska myndighetens bemödanden för att tygla provokationer. Låt mig mot denna bakgrund nämna att den senaste begäran om förslag till projekt inom ramen för EU:s partnerskap för fred fokuserar på initiativ för att sätta stopp för våld och incitament till våld.
I nästa punkt sägs det med rätta att utbildning för fred är en av hörnstenarna på väg mot en fredlig lösning av konflikten. Utvidgningen av Tempus till de palestinska områdena och undertecknandet av forskningsavtalet med Israel som ger Israel samma status som EU:s medlemsstater, är bara två exempel på vårt stöd till denna idé.
När det gäller den internationella fond som nämns i punkt 59 skulle jag vilja nämna att världssamfundet har lämnat bidrag i en storleksordning på ungefär 1 miljard euro per år under de senaste tre åren. I Världsbankens rapporter sägs det gång på gång att även om detta bidrag fördubblades skulle effekten bli minimal. Endast en förbättring av säkerhetssituationen och ett återinförande av den fria rörligheten skulle innebära en markant förbättring av situationen.
Jag instämmer med det som sägs i punkt 64 om att de regionala programmen inom ramen för Meda bör användas fullt ut för att utnyttja regionernas potentiella fördelar och gränsöverskridande samarbete för fredsprocessen. Diskussioner inom ramen för initiativet ”Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar” kommer att ta hänsyn till denna aspekt.
Fred, värdighet och trygghet är sannerligen grundvalen för en bättre framtid i Mellanöstern. Vi måste alla arbeta för att uppnå detta. Det ligger i våra partners intresse, men även i vårt. 
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Menéndez del Valle för det goda samarbetet i samband med detta betänkande. Detta är en fråga som till och med skulle kunna splittra kammaren, för om allas förslag skulle tas med skulle man fastslå diametralt motsatta ståndpunkter. Vi kommer att fortsätta att lägga fram dessa ståndpunkter i våra artiklar och tal etc., men i denna situation, där fred och värdighet i Mellanöstern är väsentliga, är det viktigt för kammaren att bidra med ett betänkande som gör rättvisa åt det stora värdet med fred och värdighet.
Jag anser att Mellanösternkonflikten är en konflikt som är orsakad av missade möjligheter och som började 1947/48 efter Förenta nationernas plan om delning, och den fortsatte när man inte skapade någon palestinsk stat under den jordanska ockupationen 1967, och fortfor med vad som skulle ha kunnat uppnås under president Clinton strax före 2000, nämligen det projekt som den dåvarande premiärministern Barak försökte initiera tillsammans med sina palestinska partner, och som sedan misslyckades. Jag tror därför att syftet – hela processens slutgiltiga ändamål – är klart för var och en: det kommer att finnas en palestinsk stat, israelerna måste dra sig tillbaka från de ockuperade områdena, och de två nationerna kommer att få lov att leva tillsammans i fred, precis som tyskarna och fransmännen också fick lära sig göra efter sekler av krigföring.
Frågan är: Hur många offer måste skördas innan detta sker? Det är därför jag betraktar den nuvarande situationen som ett resultat av intifadan som började 2000, när människor plötsligt inte längre förlitade sig på de samtal som hade utlovats av båda sidor i Oslo, vilka Europeiska unionen nu har stött med miljarder euro. I stället trodde de att de genom att tillgripa våld skulle kunna komma närmare det mål som jag har skisserat.
Sedan förändras också samhället under den process som ni har beskrivit. Det israeliska samhället är mera högerinriktat i dag än det var för några år sedan. Många människor som var aktiva i fredsrörelsen, som höll olagliga möten med Arafat på 80- och 90-talen och som hotades med straffrättsliga åtgärder, berättar nu för oss att de inte vill tala med honom längre, att de inte längre litar på honom, därför att bomber varje vecka exploderar i någon israelisk stad. Jag föreställer mig att våra samhällen också skulle förändras om självmordsbombningar inträffade dagligen i Rom, Madrid, Bryssel eller Berlin. Jag förmodar att även våra samhällen skulle bli högerinriktade och reaktionära med ett sådant scenario.
Därför måste vi fråga oss vilken väg det finns ut ur denna situation. Färdplanen, som innebär samarbete inom kvartetten – Förenta staterna, Europeiska unionen, Förenta nationerna och Ryssland – är absolut en riktig metod. Alla måste inse att vi inte får vara splittrade i denna fråga, och att vi har för avsikt att fortsätta stödja denna process. I detta avseende tror jag att vi kommit ett steg längre genom att vi har blivit mer krävande, även tillsammans med rådet, och nu säger att Hamas politiska fraktion är en terrororganisation, och genom att vi uttalar oss tydligt och klart, även när det gäller säkerhetsmuren och det sätt på vilket den ändrar områdena. Ja, vi har nu blivit mer krävande. Jag hoppas att vi kan få med regionen som helhet, och att Syrien och Iran och faktiskt alla som har finansierat terrorism i så många år nu måste inse att de måste arbeta för freden om de vill vara Europeiska unionens partner. Enligt min åsikt återfinns det viktiga förslag i detta betänkande som kan bidra till denna process. 
Poos (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag gratulera vår kollega Menéndez del Valle till hans utmärkta betänkande, och det finns ett brett samförstånd kring det. Hans förslag och rekommendationer är fullständigt tydliga. Om de genomfördes omedelbart skulle de medföra ögonblicklig fred för de lidande folken i Israel och Palestina. Vi känner alla till hindren för fred.
I ett ändringsförslag som avvisades i utskottet kallas president Arafat ett hinder; jag skulle ha frestats att rösta för det ändringsförslaget om författaren hade behandlat Arafat och Sharon på samma vis, och jag skulle ha gett mitt fulla stöd om det hade uppgetts att förbindelsen mellan Bush och Sharon nu säkerställer att det dödliga status quo-läget och stagnationen i Mellanöstern fortsätter.
Som resultat av denna stagnation förskansar sig de två folken lite mer för varje dag i denna mordiska galenskap och i fattigdom. Avraham Burg, Knessets tidigare talman som vi har mottagit och applåderat här kammaren, anklagar Sharon för att döda den israeliska nationen genom att förstöra dess värden. I dag, säger han, ”är vi en stat som bygger bosättningar under ledarskap av ett korrupt kotteri, som räcker lång näsa åt folkets önskningar och åt lagen”. I själva verket är ockupation, segregation, blockader, förnedring, riktade mord, hus som rivs av bulldozrar och säkerhetsmuren bara de synliga tecknen på ett djupt känt förakt och misslyckandet när det gäller att erkänna en palestinsk nationell identitet.
”Även om 1 000 terrorister dödades varje dag skulle ingenting ändras” fortsätter Avraham Burg. Bör vi då inte, herr talman, börja se till att internationell lag respekteras? Den trotsas nu helt öppet, och Israel måste acceptera att unilateralt dra tillbaka sin armé från de ockuperade områdena och montera ned olagliga bosättningar. Om detta godtogs skulle det ge det palestinska folket politiskt hopp, det skulle stärka dess ledares makt och göra det möjligt för dem att utplåna extremism och terrorism.
Det finns säkert ett alternativ till Sharons politik, och detta alternativ förespråkas i Israel av ledamöter på vänsterkanten och av personer inom det civila samhället som grupperar sig runt Yossi Beilin, Avraham Burg, Ami Ayalon och Amram Mitzna. Vi måste hoppas att Europeiska unionen, i motsats till Förenta staterna, öppet stöder deras initiativ, som är det enda som kan stoppa den nuvarande förstörelseprocessen.
Unionen kommer att få ett bra tillfälle att göra det den 4 november, när de som stöder freden kommer att skriva under Genèveplanen. Den 4 november, måste jag påminna er, är årsdagen av mordet på Yitzhak Rabin. Varför skulle inte rådets ordförande kunna åka till Tel Aviv och till Ramallah med Powell, med Kofi Annan och Ivanov, och återvända först när uppdraget har fullföljts, med andra ord först när de framgångsrikt har sett till att färdplanen oåterkalleligen är genomförd? Åk till centrum för aktiviteterna och ta detta initiativ för att skapa denna chock, som Poettering, Baron Crespo och Cohn-Bendit talade om den 9 oktober, var och en på sitt sätt.
Europeiska unionen, Förenta staterna, Förenta nationerna och Ryssland har alla möjligheter att få båda sidor att lyssna till förnuftet. De har redan använt sig av dessa möjligheter, och dessutom är de skyldiga att använda dem nu, innan hela Mellanöstern slits sönder. 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär! För några dagar sedan, den 16 oktober, uppgav premiärministern i Malaysia, Mahathir Mohamed, vid toppmötet med organisationen Islamiska konferensen, att judarna kontrollerar världen med hjälp av ombud. En viktig fransk tidning uppgav att i anti-sionismens namn, och proklamerat långt från den israelisk-palestinska konflikten, så uppstår antisemitismen på nytt i en ny normaliserad form. Mellanösternkonflikten är emellertid inte utan samband med alla dessa problem, och vi är alla oroade över denna konflikt och detta problem.
Vi behandlar nu ett betänkande om fred och värdighet i Mellanöstern. Betänkandet har sammanställts av föredragande Menéndez del Valle, som jag tror har gjort avsevärda ansträngningar, som vi är tacksamma för, även om jag inte håller med om vissa av hans slutsatser.
Under eftermiddagen har vi haft tillfälle att lyssna till två personer från regionen: Naomi Chazan, en israel, och Jamal Zaqoud från det palestinska nationella rådet, som efter Dödahavssamtalen önskar redogöra för det som kallas för Genèveplanen. Det är utmärkta människor – det finns utmärkta människor på båda sidor –, deras vilja är utmärkt, men i båda fallen är de för närvarande långt ifrån den politiska makten, vilket i realiteten betyder de människor som styr Israels och Palestinas öde.
Jag sade att det var svårt att sammanställa detta betänkande, eftersom det första dokumentet var daterat den 21 maj och kommissionens överenskommelse inte kom förrän den 9 oktober. Det har gått nästan fem månader, och under dessa fem månader har alltför mycket hänt i dessa länder.
Det är ett betänkande som hänför sig till den första fasen i färdplanen, och jag tror att det är positivt att parlamentet skulle yttra sig om det, eftersom det är enda vägen. Där talas också om utbildning för fred, vilket alltid är nödvändigt. Det jag inte håller med om i betänkandet är emellertid den andra delen, där det uttrycks önskemål om att föreslå vad den andra och tredje fasen av denna tillämpning skall bli. Jag tror att det för närvarande är för tidigt att definiera en serie frågor som säkert kommer att bli problematiska: vilka skall de slutliga gränserna bli, vilken flyktingpolitik måste man ha, vad måste göras i Jerusalem. Jag tror uppriktigt att detta för ögonblicket är för tidigt att tala om. Det man nu bör prioritera är att se till att dödandet i detta område upphör.
Jag tror – och jag beklagar – att detta betänkande inte kommer att innebära något verkligt bidrag till fredsprocessen, eftersom det inte kommer att godtas på lika villkor av de stridande parterna, och i detta avseende kommer Europeiska unionen inte att öka sin prestige och sin moraliska auktoritet i området, vilket vore nödvändigt just nu. 
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vår grupp, Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster stöder fullständigt Menéndez del Valles betänkande, och vi är mycket positiva till de ansträngningar som gjorts och de olika förslagen från de olika politiska grupperna i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik; vi tror därför att ledamöter som dessa behövs i Europaparlamentet.
Europeiska unionen behöver nu göra sin röst hörd i fråga om den konflikt som har den största effekten på vår nuvarande och kommande stabilitet. Vi har sett det kompletta misslyckande som blev ett resultat av Sharons ansatser, stödda av Förenta staterna, vilka består i att använda så mycket våld som möjligt i form av statsterrorism, och detta placerar honom på en nivå som kan fördömas i samma utsträckning som de palestinska grupperna med självmordsbombare.
I Spanien, där vi drabbas av ETA:s mordiska terrorism, frestades vi en gång att använda oss av statsterrorism, och det ledde till mer våld och till och med en viss moralisk legitimitet för terroristerna, och vi tvingades därför gå tillbaka till att visa respekt för lagbestämmelserna, vilket är mycket effektivare och värdigare.
Den nuvarande våldsspiralen ger trovärdighet både åt färdplanen och initiativet den 4 november i Genève, vilket togs av en beslutsam och modig grupp israeler och palestinier som inte har resignerat på grund av situationen, som vet att allt våld, på båda sidor, innebär ett misslyckande för alla, och som representerar hoppet om att den enda lösning som kan tillämpas på färdplanen är existensen av två stater: Israel, ett hemland för judarna, och Palestina, ett hemland för palestinierna. Ett folks respekt för ett annat och vice versa, erkännande av flyktingarnas rättigheter, Jerusalem som huvudstad för båda staterna, slut på Israels orättfärdiga ockupation av Palestina, stopp för och demontering av de israeliska bosättningarna och, framför allt, avlägsnande av den skammens mur som i så hög grad påminner om gettona, allt detta med respekt för internationell lagstiftning och FN, som för övrigt medfinansierade bildandet av staten Israel. 
Gahrton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Liksom Poos har jag läst Abraham Burgs artikel, som även har publicerats i Sverige, i vilken Burg säger att Israels nation vilar på korruption och förtryck. Han säger att en stat som saknar rättvisa och håller en palestinsk majoritet under en israelisk stövel inte kan betraktas som Mellanösterns enda demokrati. Burg vädjar nu till Israels vänner att ingripa. Det är hög tid att vi inte längre behandlar Israel som en normal demokrati, eftersom det är en ockupationsmakt och en ockupationsstat som bryter emot folkrätten.
Vi måste ingripa mycket, mycket kraftigare. Vi måste givetvis ge vårt stöd åt Beilin-Abed-Rabbo-initiativet och använda de medel vi har. Parlamentet har flera gånger krävt att vi skall suspendera associeringsavtalet. Varför tar kommissionär Liikanen inte upp det? Liikanen räknar upp många bra saker som EU har gjort för att stärka den palestinska myndigheten, men vi måste ta till kraftigare metoder. Självklart fördömer vi våldet, men våld som består av våldsamt motstånd mot ockupation är faktiskt tillåtet enligt folkrätten. Mitt land har sluppit ockupation, men många av er andra bor i länder där man har gjort uppror och motstånd mot ockupation. Vi vill att man skall undvika våld och vi är emot all form av våld, men motståndsvåldet och förtrycksvåldet kan inte jämföras rakt över, eftersom det rör sig om två olika saker. Det israeliska våldet är ett förtrycksvåld och ett ockupationsvåld som är olagligt, och därför måste vi ingripa.
Nu håller vi på att bygga upp en militär kapacitet i EU. Jag har varit tveksam mot det av många skäl, men varför skickar vi inte våra skyddstrupper till palestinierna? De vill ha skydd, de behöver skydd. Det skulle bli EU:s första stora test på om denna militära kapacitet skall användas för goda ändamål eller för någonting annat. Låt oss skydda palestinierna! 
Camre (UEN ).
   – Herr talman! Det betänkande vi har här är utan tvivel ett dokument med goda avsikter. Det är mycket långt, och där saknas inte ett enda förstående eller välbalanserat påpekande. Det är helt berättigat att säga att det är ett mycket långt betänkande, med tanke på hur lite nytt som sägs där. Alltsammans kunde sammanfattas i orden från skäl A: ”Det är dags att sätta stopp för våldet och den allmänna terror som råder i området ända sedan den tid Förenta nationernas delningsplan från 1947 började genomföras och Israel grundades den 14 maj 1948.”
”Det är dags att sätta stopp för våldet.” Så sant, det har hittills pågått i flera tusen år. Det är trevligt att Europaparlamentet tror att det vet exakt vad som bör göras, men det är inte särskilt trevligt att detta inte kan och inte kommer att göras. Detta betänkande skulle kunna behållas, för det kan också användas nästa år och året därefter, för innehållet kommer inte att åstadkomma någonting.
Ett annat dokument har publicerats under de senaste dagarna, och det skiljer sig från detta betänkande genom att vara mycket intressantare. Dokumentet heter ”Arab Human Development Report 2003” och har publicerats av UNDP, dvs. FN:s utvecklingsprogram. Denna omfattande rapport, som skrivits av arabiska forskare, förklarar varför situationen i Mellanöstern fortsätter att spåra ur. Det är en redogörelse för det massiva undertryckande av kunskap, politisk frihet och yttrandefrihet som karakteriserar arabvärlden. Det är en redogörelse för hur barnen hjärntvättas och hur kvinnor berövas kontrollen över sina egna angelägenheter. Det är en redogörelse om 270 miljoner människor som lever i medeltidens mörker. Låt oss diskutera fred och värdighet i Mellanöstern i ljuset av UNDP:s rapport. Att göra det kräver mycket större ansträngningar än de pråliga men i slutändan innehållslösa erbjudanden som Europaparlamentet kommer med i sitt betänkande. Det är en brådskande fråga, dessutom, för den tidsinställda bomben tickar i Mellanöstern. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! I utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har föredraganden och jag korsat våra värjor vid flera tillfällen. Det gjordes förresten på ett fredligt och – det hoppas jag verkligen – värdigt sätt.
Dessa nyckelord ”fred och värdighet” är vad Menéndez del Valle strävar efter att åstadkomma i den ständigt blödande Mellanöstern – en hedersam strävan där jag skulle vilja stå vid hans sida.
Jag kan se två enorma hinder som blockerar färdplanen för fred och värdighet i Mellanöstern, och jag tror att föredraganden underskattar dem våldsamt. Det är islamisternas drift att förstöra den judiska staten Israel, och ingripandena i området, som gör att den israelisk-palestinska konflikten eskalerar. Under det gångna året har Israel och dess medborgare i ökad utsträckning ställts inför den dödliga kombinationen av dessa båda faktorer. Jag skall bara nämna ett exempel: den libanesiska islamistiska terrororganisationen Hizbullah, som har nära förbindelser med Syrien och Islamiska republiken Iran, har i flera år aktivt byggt upp sitt eget terroristnätverk på Västbanken.
Därför frågar jag igen rådet och kommissionen, och det är ett brådskande ärende, vilka slutsatser de drar av detta med tanke på att ingå associations- och handelsavtal med de länder jag nämnt. När allt kommer omkring är båda de europeiska institutionerna positiva till att den internationella terrorismen skall bekämpas.
Herr Menéndez del Valle! Tillåt mig att än en gång korsa mina värjor med er. I slutet av punkt 25 uttrycker ni era förhoppningar om att ni så snart som möjligt skall kunna välkomna den nye palestinske premiärministern till parlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Varför förbiser ni hans israeliske motpart? En inbjudan till dem båda förefaller mig vara ett parlamentariskt tillvägagångssätt som skulle ha en mer välbalanserad, fredlig och värdig effekt på Mellanösternkonflikten. 
Pannella (NI ).
   – Herr talman! Vi måste notera att detta är ett mycket seriöst och entydigt betänkande, som antyder en extremt europeisk och, skulle jag vilja säga, mycket gammal kultur: Monacokulturen, Vichykulturen, Mussolinikulturen, Jerusalems Muftis kultur. Det är den respektabla kultur som är representerad här.
Det finns några intressanta punkter som jag vill nämna under den en och en halv minut som jag har kvar, och jag citerar: [”Det nuvarande allvarliga läget i Irak är ytterligare en destabiliseringsfaktor i Mellanöstern. Därför är det angeläget att så snart som möjligt skapa konkreta möjligheter till fred mellan israeler och palestinier. Ack …”] Ack, herr Menéndez del Valle, ni är naturligtvis en av Saddam Husseins föräldralösa! Mellanöstern var mycket mer stabil då, men låt oss fortsätta.
Det är ett intressant faktum att efter tre års intifada så lever 60 procent av palestinierna på mindre än två dollar om dagen. Två dollar om dagen, herr Menéndez del Valle, är vad er gemensamma jordbrukspolitik, ert Europa, ger till alla fyrbenta varelser som föds mellan Finland och södra Sicilien. Men här erbjuder ni fred: inte arbete, inte ens värdighet. Jag håller med Belder som talade före mig. UNDP, som har viss kännedom om saken, har tagit upp ett problem: rätten till demokrati. Det israeliska folket valde; ni uppskattar inte deras val, och jag tycker inte heller om det, men vill ni ta det ifrån dem? Vi vill ha demokrati för palestinierna, men för vilka av dem? Ni vill ha omedelbara val, som i Kambodja, vilka ni till vår skam applåderade, och nu mördas det där, som vi förutspådde.
Jag beklagar, herr talman, att jag har använt mig av en eller ett par sekunder för mycket, men jag vet, och det beror inte på denna dag, att jag arbetar i ett parlament som härstammar i rakt nedstigande linje från Vichy, med ett svagt eko från parlamenten i östligaste Europa: ni vet vilka jag syftar på. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! i motiveringen till detta betänkande säger Emilio Menéndez del Valle att vad beträffar konflikten mellan Israel och Palestina har alltför många debatter hållits här i parlamentet och alltför många betänkanden har antagits. Jag undrar därför vad som är meningen med betänkandet och om det verkligen gör någon nytta, särskilt med tanke på att betänkandet inte klart tar ställning, vilket vi redan hört föredraganden säga här i kväll.
Det skall dock ärligt sägas att det genom ändringsförslagen i utskottet nu är mer balanserat än tidigare. Ämnet i betänkandet är en uppmaning om att snabbt genomföra färdplanen, och detta är något vi alla är ense om. Jag har dock svårt att förstå föredragandens återkommande krav på att Europeiska unionen skall spela en större roll. Han föreslår införande av euron, ett internationellt mandat i Palestina och att en internationell styrka skall placeras i området. Det verkar märkligt bråttom att försöka uppfinna roller för eventuella EU-styrkor, vilket endast är en del av någon annan plan och har mycket lite att göra med fredsprocessen i Mellanöstern.
Vi borde komma ihåg att FN:s övervaknings- och observatörsstyrkor har funnits i Mellanöstern i 50 år, och de har egendomligt nog misslyckats med att förhindra både konflikter och terrorism. Erfarenheten har lärt oss att en internationell styrka inte garanterar fred utan är en täckmantel för att kränka freden. Låt oss inte glömma bort att detta område i Mellanöstern lydde under ett mandat, ett mandat från Nationernas förbund, i 26 år från 1922. Därefter delade FN området i en judisk stat och en arabisk stat. Det grundläggande problemet är att de arabiska staterna och andra stater i det stora Mellanösternområdet, utom de hedervärda undantagen Egypten och Jordanien, har vägrat att erkänna staten Israel. En nyckelfaktor för etapp III i färdplanen är att arabstaterna accepterar helt normala förbindelser med Israel. Detta borde ha skett för länge sedan, och det gäller även Iran.
Arabstaterna har också, liksom FN, bidragit till att frågan om palestinska flyktingar har institutionaliserats, och deras agerande har varit en grogrund för hat, instabilitet och terrorism i över 50 år. Orealistiska förväntningar hålls fortfarande vid liv. Förenta nationernas hjälporganisation för palestinska flyktingar började att ge grundläggande levnadshjälp till palestinska flyktingar 1950 och har nu fyra miljoner flyktingar i sina förteckningar. Varför i mänsklighetens namn har arabstaterna låtit denna situation fortgå? 
Ries (ELDR ).
   – Herr talman! Vi har kommit långt, om jag får uttrycka mig så, och vi har kommit långt från föredragandens ursprungliga förslag, som omfattade en global ansats, och som på grund av sin bristande jämvikt misslyckades med att ge något avgörande bidrag till freden. Med andra ord: det betänkande som nu föreslås, som har diskuterats, ändrats och är mer måttfullt, gör att jag känner mig lugnare, och det tillfredsställer mig till och med på många punkter. Jag tackar föredraganden för att han har lugnat ned sig lite grand.
Samtidigt finns det fortfarande minst tre punkter som jag inte kan godta: punkt 18, där både de palestinska angreppen och det israeliska underkuvandet kallas för terrorattacker och klumpas ihop, och jag vill också uttala mig mot min kommunistiske kollega som just har kallat Förenta staterna en terroristnation. Jag är inte heller belåten med punkt 40, där de palestinska och israeliska utbildningssystemen på ett ohederligt och chockerande sätt likställs, och till sist punkt 65, där man återigen, jag måste ofta säga detta, här i parlamentet hotar med att säga upp avtalet, en åtgärd som skulle vara kontraproduktiv med tanke på den lilla möjlighet till fred som finns. Det är för jämviktens skull som jag kommer att rösta mot de flesta av ändringsförslagen, och inte för att jag till exempel gillar det israeliska plötsliga anfallet mot Syrien, utan därför att jag skulle ha velat att de som här och nu fördömer anfallet skulle fördöma den förskräckliga attacken på Haifa – som orsakade nitton dödsfall – med samma dygdiga indignation. Men ingenting har sagts om detta, eller om den malaysiske premiärministerns antisemitiska uttalande, vilket är skandalöst och utan motstycke på den nivån. Vi befinner oss mycket långt från den balans som föregående talare har förespråkat, särskilt Poos.
Jag vill till slut säga en sak, herr talman, om de schweiziska avtalen, vilka jag naturligtvis välkomnar, på samma sätt som jag välkomnar alla fredsinitiativ. Men jag har en avslutande fråga: varför applåderade vi inte Taba lika mycket, där man lagt fram mer eller mindre samma förslag, som vid det tillfället emellertid kom från den valda israeliska regeringen?
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Menéndez del Valle så mycket, och även alla ledamöter i utskottet, som arbetade tillsammans för att sammanställa detta dokument, vilket verkligen är produkten av en europeisk kultur, men en europeisk kultur som kanske är en pånyttfödelse och andra saker, säkert inte den kultur som vi talade om tidigare.
Jag har fått intrycket att det sovande förnuftet, som Francisco de Goya sade, åstadkommer monster, och ibland känner jag också att dessa monster, som i själva verket är ett resultat av mänsklighetens avhumanisering, finns mitt ibland oss. Jag märker här i kammaren en oförmåga att förstå andras lidande, en oförmåga att förstå att tiden rinner ut, och medan vi i månader och år har diskuterat vilka lösningar som skall antas så dör människor faktiskt fortfarande i Palestina och Israel. Den omänsklighet som jag upplever här innebär att man inte förstår det dagliga lidande som det medför att leva under militärockupation, eller den orättvisa som barnen drabbas av. Naturligtvis talas det om smärtan och lidandet bland israeliska barn som dödas av mänskliga bomber, men vi måste för Guds skull stoppa detta och börja se saker som de är. Det finns FN-resolutioner som inte har trätt i kraft. Låt oss börja med att tänka på dessa saker och uppleva dem, se människorna, åka till platserna och förstå. Det är därför jag sade att det sovande förnuftet åstadkommer monster.
Jag samtycker fullständigt till innehållet i betänkandet, som är mycket viktigt och helt klart betonar att man säger ”nej” till våld, men lika klart betonar rätten att leva i fred och att bygga upp. Tiden är kort, och jag tror att två initiativ är mycket viktiga. I dag har vi haft Naomi Kazan och Jamal Zakut här; vi kommer att få hit Yossi Beilin och Yassir Abed Rabbo. Det är modiga personer, folk som har modet att säga: låt oss bygga upp, låt oss arbeta, låt oss planera, precis som alla dessa israeliska röster är modiga – och det är dem vi bör lyssna till –, exempelvis piloterna som vägrar att bomba. Detta är något mycket viktigt.
Det finns ett extremt allvarligt problem: muren. Poettering sade också detta vid parlamentets senaste sammanträde: muren är en skamfläck. Muren är destruktiv, men framför allt annekterar den mark. Man kan inte annektera mark och kolonisera och sedan vilja ha fred. Det kan bara råda fred där det finns ömsesidig respekt. Vi sänder en stark signal med detta betänkande, och jag tror att vi måste fortsätta åt detta håll. 
Boumediene-Thiery (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som ni vet är situationen i det ockuperade Palestina en katastrof. Antalet människor som lever i fattigdom har tredubblats. Det palestinska folket svälter, när de inte dödas av israeliska kulor. Den sociala och ekonomiska krisen blir värre också i Israel, och inte ens de mest sårbara samhällena skonas. Situationen i Irak är ytterligare en destabiliserande faktor i området. Vid Europeiska rådets möte den 16 och 17 oktober bekräftades det att Medelhavsområdet var synnerligen viktigt. Vi bör också stödja den demokratiska processen, främja social och ekonomisk utveckling och stärka den politiska dialogen för att se till att man till slut kan få fred i området.
Som Menéndez del Valle uppger i sitt betänkande kan det inte finnas någon militär lösning. Vi måste bryta oss loss från denna nedåtgående våldsspiral och gå tillbaka till metoden med förhandlingar och med att se till att lagen följs. Vi måste tvinga Israel att sluta med sitt agerande att sätta upp bosättningar och med denna militärockupation, vilket är roten till denna skrämmande situation. Det är lika viktigt att utöva alla tänkbara påtryckningar, inbegripet påtryckningar på ekonomi och handel, inte bara för att stoppa uppförandet av denna apartheidmur, utan också för att förstöra den. Denna mur är en mänsklig och miljömässig olycka, och den är också en skymf mot de värderingar vi har. Dessa åtgärder går tvärt emot de löften som getts i färdplanen.
Det är vår plikt att uppmuntra alla fredsinitiativ, och där bör vi lägga särskild vikt vid den fredsplan som vi känner som ”den schweiziska överenskommelsen”. Vi tror att detta är en måttfull och välavvägd plan, även om många som tillfrågas om ytterligare kompromisser finner att den är svår att godta. Fastän den inte ger något verkligt svar på flyktingfrågan behövs överenskommelsen för att återställa förtroendet och ge nytt hopp till de två folken. Som vi ofta har sagt kan bara existensen av två demokratiska, suveräna och livskraftiga stater, i enlighet med 1967 års gränser och med Jerusalem som huvudstad, erbjuda den rättvisa och den värdighet som är absolut viktiga för att det skall kunna bli fred och skapas en framtid med verkliga möjligheter. Denna överenskommelse gör det möjligt att återinföra den internationella lagstiftningens legitimitet. Vi måste göra allt vi kan för att se till att detta stöds av kvartetten, särskilt av européerna. Jag vill uttrycka mina farhågor för er, mina farhågor för att vi skall få se ytterligare ett hopp gå i kras, och lämna vägen öppen för en ännu mer radikal ansats, som bara skulle gynna dem som föredrar våld framför lag och krig framför fred. Vi har ett stort politiskt ansvar: vi måste ta på oss detta ansvar med tanke på historien och för världens skull, och vi måste bryta denna tystnad, som skulle göra att vi blev lika skyldiga till detta nya brott mot mänskligheten.
Till sist vill jag hylla modet hos de progressiva krafterna i Israel och alla dem som vägrar att utföra uppdrag som de betraktar som olagliga, och som kan orsaka död bland civila. Vi måste visa dem största solidaritet.
För att sammanfatta detta: vi måste ge eftertryck åt civila uppdrag, där internationella organisationer spelar rollen av medlare och beskyddare: ett resultat av deras åtgärder på fältet blir en framgångsrik medborgardiplomati, där vår internationella diplomati inte kan fungera. Vi måste vädja till kommissionen och rådet att uppmana FN:s säkerhetsråd att sända en fredsbevarande styrka för att skydda det palestinska folket, deras arv och deras miljö. 
Sandbæk (EDD ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Menéndez del Valle till hans betänkande och särskilt till att han har lagt fram ett ändringsförslag som tar hänsyn till Genèveplanen. Om denna överenskommelse blir en historisk vändpunkt, vilket jag innerligt hoppas, eller om det blir ett fiasko kommer nu att helt bero på det mottagande som det får av den israeliska befolkningen, och på de internationella reaktionerna, särskilt från EU.
Vi har här för första gången en enhetlig plan som behandlar alla problem som hänger samman med konflikten: delandet av Jerusalem, de palestinska flyktingarnas rätt, Tempelplatsen och klagomuren, bosättningarna och det sätt på vilket gränserna har dragits. Denna överenskommelse kan fortfarande lyckas rädda den i övrigt nästan avlidna färdplanen. Som Genèveplanen ser ut, så kan också freden komma att se ut. Och viktigast av allt: sammansättningen av den palestinska delegationen, som företräder ett brett tvärsnitt av det palestinska ledarskapet, har nu gett Sharon de förhandlingspartner som han hittills har påstått inte existerar, och som han fick den israeliska befolkningen att tro att de inte existerade.
EU måste nu lämna ett starkt stöd till Genèveplanen. Det har visat sig att det fortfarande finns liv i den israeliska fredsflygeln, som det nu skulle finnas en verklig möjlighet att stärka. Både det israeliska och det palestinska folket vill ha fred. Genèveplanen förefaller vara det säkraste sättet att uppnå den. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman! Osloprocessen är död, ”färdplanen” har lett in i en återvändsgränd och den nedåtgående våldsspiralen upprätthåller status quo. Våldet har ökat till en ny och mycket farlig nivå för området, och skapar elände för den civila befolkningen. Vi har kommit mycket långt från stenkastningen under den första intifadan: den efterträddes av självmordsattackerna mot Israels civilbefolkning, och denna terror möter man genom att systematiskt använda intelligenta målstyrda vapen, som också dödar civila – den här gången palestinier.
Det har uppnåtts något slags terrorbalans, utsikterna för en politisk lösning tycks försvinna och de döda räknas. Under dessa förhållanden är det bra att det israelisk-palestinska initiativet i Genève för tillbaka frågan om fred till debattens verkliga kärna. I ett försök att undkomma känslan av oundviklighet som omger våldsspiralen har de ledande aktörerna valt fräckhet, i stark kontrast mot den förlamning före valet som Förenta staterna är utsatt för, och mot Europas strukturella letargi.
I stället för att föreslå små steg tar Genèveplanen helhjärtat upp de grundläggande frågorna, som omsorgsfullt har ignorerats både i Osloavtalet och färdplanen, men som följer den ansats som skisserades i Taba. Inget område betraktas som tabu, och även de mest omtvistade punkterna undersöks: Jerusalem, de heliga platserna, särskilt Klippmoskén, eller Tempelplatsen, som skulle placeras under palestinsk överhöghet, erkännandet av Israel, avståendet från rätten att återvända till Israel för 1948 års flyktingar och deras ättlingar, en livskraftig palestinsk stat, bosättningarna och delning av land.
Här vill jag tillägga att den parallell som föredraganden just dragit mellan Berlinmuren och den israeliska muren inte klarar en noggrann granskning: Berlinmuren delade en enskild stat, en konstgjord delning som vi aldrig erkände, medan den israeliska muren, även om vi kan tvista om dess sträckning, kan betraktas som gränskonturen mellan två stater, som vi innerligen önskar se etablerade i stället för att ha den nuvarande situationen med ockupation.
De israeliska och palestinska författarna till Genèveplanen har beslutat att spänningarna är så starka i dag att för att uppmuntra de två huvudaktörerna att lämna tankemönstret med vedergällning bakom sig, som de för närvarande sitter fast i, skulle små steg när det gäller säkerheten vara svårare att definiera, och de skulle orsaka ännu mer missförstånd än om man lägger fram en övergripande fredsplan. Den politiska grundvalen för denna plan är utan tvekan bräcklig: författarna är, det måste medges, inte särskilt representativa för den israeliska och palestinska allmänna opinionen. Därför måste vi koncentrera oss på den metod som har valts: att inte vika av från de slutliga målen. Det är substansen i förslagen som måste prioriteras. Vår debatt i kväll, herr talman, kan bidra till detta. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det går knappast en dag utan att Mellanöstern dras allt djupare in i den nedåtgående spiralen med terrorism och våld. Det är därför helt rätt att uppmana till fred och värdighet i Mellanöstern. Det måste rikta sig lika mycket till båda sidor – israeler och palestinier. Det är utan tvekan dags att söka en väg ut ur den hopplösa situationen. Men tecknen är inte särskilt gynnsamma. Osloprocessen har haft sin gång, och kvartettens färdplan riskerar också att köra fast i ingenmanslandet med hat och misstroende.
Det vi varje dag blir vittne till är ett uppenbarligen splittrat palestinsk ledarskap, som antingen inte kan eller inte vill ta itu med terrorismen på ett effektivt sätt – ett ledarskap som inte fördömer självmordsbombningarna som de mordiska angrepp som de faktiskt är. Å andra sidan har vi militära reaktioner och överreaktioner som kräver både oskyldigas och skyldigas liv, men som inte bidrar till att lösa problemet. Säkerhetsmuren är ett uttryck för både makt och maktlöshet, och den får på inga villkor bidra till att det dras en slutlig gräns.
Naturligtvis finns det fredsplaner, exempelvis Genèveplanen och andra initiativ, som vi i parlamentet välkomnar. De har bara en nackdel: de förefaller, åtminstone hittills, att vara ett minoritetsprogram. Man måste fortsätta att sträva efter det politiska målet med fredlig samexistens mellan två stater – den israeliska och den palestinska – med alla politiska och diplomatiska medel. Det får inte tas något steg tillbaka mot ett internationellt mandat för Palestina, och det får inte heller förekomma att associeringsrådet avskaffas, vilket är och måste förbli en viktig bro för dialog. Fastän Menéndez del Valles betänkande har förbättrats avsevärt genom förslagen från min grupp kommer jag att rekommendera gruppen att avstå från att rösta. 
Nordmann (ELDR ).
   – Herr talman! Emilio Menéndez del Valles betänkande är ett dåligt betänkande av tre skäl. Betänkandet tar ställning för en sida, vilket gör det intellektuellt ointressant. Betänkandet anammar Arafats argument helt reservationslöst och bortser fullständigt från det som är den mest angelägna frågan i dag: hur kan en demokrati bekämpa självmordsterrorism på ett effektivt sätt? Betänkandet är moraliskt förkastligt, eftersom det jämställer terrorister med terrorismens offer. Man får dessutom intrycket att en del tycker att det är en ganska chockerande och upprörande tanke att judar reagerar i stället för att stillatigande låta sig dödas som på den gamla goda tiden. Betänkandet är slutligen politiskt meningslöst, eftersom det hämmar EU:s handlingsförmåga genom att hävda att EU inte kan erkännas som opartiskt och därför inte kan agera som medlare. Det är därför detta betänkandes öde kan förutspås innan det ens har blivit antaget, vilket det dessvärre kommer att bli. Det kommer att läggas till handlingarna tillsammans med de oräkneliga andra dödfödda planerna och texterna. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst gratulera föredraganden till hans arbete, för detta kan inte ha varit någon lätt uppgift.
Färdplanen saknar en viktig beståndsdel, något som jag har påpekat redan från början. Händelserna förra helgen och denna vecka har på nytt visat att färdplanen inte kan resultera i fred utan internationella insatser.
Det har föreslagits att Nato bör intervenera i området. Jag är ingen anhängare av Nato, men allt är bättre än att bara stillatigande stå och se på. Nu återfinns till och med medicinsk personal bland offren.
Våldet från båda sidor är bortom all föreställningsförmåga. Jag tycker det är fruktansvärt att tänka på det som händer i Haifa. Vi besökte området med delegationen, och händelseutvecklingen där är alldeles fruktansvärd.
Det krävs en interventionsstyrka för att genomföra avväpningen av alla motståndsgrupper, på samma sätt som i Bosnien. Men detta är något som premiärminister Ariel Sharon bara kommer att acceptera under amerikanska påtryckningar, och några sådana finns inte.
Enda alternativet är en ny politik eller en ny regering i Israel, vilket den nya fredsplanen från Genève kan resultera i. Diskussionen om detta håller på att ta fart i Israel. Planen kräver betydande eftergifter från båda sidor, men också mod. Det är dock nödvändigt att lyfta bort vissa saker ur färdplanen, annars kommer vi aldrig att nå vårt mål.
Som vice ordförande i parlamentets delegation för förbindelserna med Israel stöder jag denna nya fredsplan, och jag vill gärna vara med när den undertecknas. Vår partigrupp ber om parlamentets stöd för artikel 13 b, som vi skall rösta om i morgon.
Denna eftermiddag välkomnade parlamentet två initiativtagare som sina gäster, och intresset var överväldigande. De här människorna representerar ett hopp i dessa oroliga tider. Nästa månad kommer en delegation från Knesset att besöka oss, och då vore det bra om vi kunde ordna en gemensam debatt om denna fråga.
Jag skulle vilja avsluta med att citera Naomi Chazan, som i eftermiddags sade att för att vara Israelvän måste man vara Palestinavän och tvärtom. Det är bara genom att skapa en livskraftig palestinsk stat som fred kan uppnås. 
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste uttrycka min erkänsla för hur svårt det måste vara att sammanställa ett dokument med tanke på den pressade och ständigt föränderliga situation som råder i Mellanöstern. Det är alltså mycket svårt att uppdatera dokumentet under sådana turbulenta och tragiska omständigheter, särskilt med tanke på att Emilio Menéndez del Valles alltid strävar efter att förena olika ståndpunkter i en öppen anda eller åtminstone se till att den ”goda” sidan segrar – så att säga – det goda i tingen och i livet.
Men trots att detta dokument är i linje med färdplanens genomförande och huvudsyftet är att föra fredsprocessen framåt anser jag inte att det är objektivt.
I bedömningen av fakta har jag hittat många exempel på partiskhet till förmån för den palestinska myndigheten, vilket kommer att bidra till att förvirra och försvaga EU:s roll i de framtida förhandlingarna, eftersom vi måste ha en trovärdighet hos båda sidor för att kunna bidra till freden. Detta måste erkännas.
Jag anser att denna partiskhet bland annat tar sig uttryck i de upprepade fördömandena av den israeliska regeringen och den stora tystnaden om den palestinska myndigheten, och jag upprepar, den stora tystnaden. I punkt 4 till exempel beröms den palestinska myndigheten för att officiellt och ovillkorligt ha godkänt färdplanen, när vi vet – och detta har vi fått bevisat – att Arafat, efter att ha avvisat freden i Taba, har sagt nej till alla åtgärder som riskerar att undergräva hans makt, både när det gäller utformningen av ett enhetligt säkerhetssystem och överförandet av befogenheter, först till Abu Mazen och nu till den nyutnämnde premiärministern Abu Ala. Vi vet också att vissa av de senaste attackerna, som orsakat många offer, direkt eller indirekt har koppling till al Aqsa-martyrernas brigad och till händelserna i Muqata, och jag anklagar ingen här.
Och framför allt så ser jag med oro på vissa punkter som bara kommer att leda till ökad spänning och minska EU:s trovärdighet, till exempel oklarheterna när det gäller fördömandet av palestinsk terrorism och den tydliga viljan att betrakta denna som helt skild från den palestinska myndigheten eller ännu värre allianser, som är farligare än allianser mellan demokratiska partier som sker helt öppet och som tar sig uttryck i en extrem tolerans mot terrorister och avsaknad av en bestämd, tydlig och öppen säkerhetspolitik.
Vidare och med undantag av vissa fördömanden av israeliska metoder – som jag instämmer med i dokumentet, t.ex. uppförandet av stängslet, som jag inte kan acceptera, aggressiviteten hos vapeninsatserna på palestinskt territorium, demoleringen av infrastrukturer och de övriga metoderna att sänka den palestinska levnadsstandarden – menar jag att texten inte i tillräckligt hög grad betonar palestiniernas åtagande att acceptera demokrati och tillsätta en regering som klarar av att ta sitt ansvar. Och den första delen av färdplanen omfattar utveckling av grundvalarna för ett demokratiskt system. 
Zimeray (PSE ).
   – Herr talman! Först och främst välkomnar jag föredragandens lovvärda ansträngningar inom ett mycket svårt område. Det är sant att vi behöver fred genast – det brådskar, det är sant att vi måste visa på framtidsutsikterna, som nämndes tidigare, och att vi måste återinföra humanismen i debatten och undvika att utmåla parterna som monster. Det uttalandet visade prov på stor humanitet.
Jag skulle dock vilja säga några korta ord om detta betänkande, men först vill jag sälla mig till den kör av protester som framförts mot den malaysiska premiärministerns rasistiska yttranden. Jag vill att kammaren noterar detta och vidtar bestämda åtgärder i linje därmed.
Jag vill också ge uttryck för min starka indignation över Per Gahrtons yttrande nyss till försvar för terroristernas våld och säga att även om ockupationen måste fördömas – den är tveksam och jag har mycket att anföra mot Israels politik i detta avseende – så är den inte och kommer aldrig att bli skäl för terrorism. Terrorism är ett brott mot mänskligheten, terrorism är alltigenom ont, utan motstycke, och måste fördömas. Jag skulle verkligen vilja förstå sambandet mellan ockupationen och ungdomar som spränger sig själva på diskotek eller människor som mördas på restauranger. Jag tycker jämförelsen är fullständigt hårresande. Mig gör den alldeles illamående.
För att återgå till de tre saker jag ville säga om betänkandet kan terrorism, som jag sa, för det första verkligen inte diskuteras på samma plan som den kritik som med rätta kan framföras mot Israels politik. Det är två separata saker som skiljer sig både i fråga om moral och om ondska. Sedan skulle jag vilja ta upp sanktioner, särskilt upphävandet av associeringsavtalet. Att upphäva detta avtal vore en sanktion riktad mot ett folk, och eftersom kammaren har krävt att embargot mot Irak skall upphävas med hänvisning till att ett folk inte bör straffas för sina ledares gärningar så anser jag inte att vi bör straffa Israels folk, särskilt med tanke på att vi nyss har röstat för ett associeringsavtal med Libanon, ett land som kan lära oss mycket om ockupation eftersom det är ockuperat och annekterat av Syrien, vare sig vi fördömer detta eller ej.
Min tredje kommentar slutligen handlar om det internationella mandatet, som går femtio år tillbaka i tiden. Jag vill dock påpeka att det som avvisades med kraft i går krävs med lika stor kraft i dag: 1967 års gränser, en delning av Palestina i två delar eller Clintonkriterierna. Det är de krav som framförs i dag, och läget är nu det omvända. 
Gahrton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag tror att det framgår av protokollet att jag tar avstånd ifrån allt våld. Som grön och pacifist är det självklart att jag tar avstånd ifrån allt våld, men jag konstaterar också att folkrätten gör skillnad på ockupanters våld och de motstånd som förtryckta folk i kolonier och ockuperade länder riktar emot ockupanten. Personligen är jag dock pacifist och föredrar att man även emot en ockupant använder sig av icke-våldsmetoder. Det framgår av protokollet och det är min uppfattning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi:
- A5-0347/2003 av Langen om kommissionens grönbok Entreprenörskap i Europa och
- A5-0328/2003 av Zrihen Zaari om industripolitiken i ett utvidgat Europa. 
Langen (PPE-DE ),
   .– Herr talman! Min uppgift i dag är att redogöra för överläggningarna om grönboken om entreprenörskap i Europa. Det handlar egentligen om tre dokument: själva grönboken, kommissionens meddelande om att tänka småskaligt i ett växande Europa och kommissionens rapport om genomförandet av Europeiska stadgan för småföretagen. Denna kammare har begränsat sig till att diskutera grönboken och jag skulle vilja börja med att gratulera kommissionen till att i och med dessa tre dokument ha lagt fram en översikt, en bedömning och en utvärdering av den aktuella debatten om entreprenörskap och om hur nyetablering av företag skall främjas i Europeiska unionen.
Jag vill även tacka mina kolleger som genom sina insatser under överläggningarna har sett till att det ledande utskottet har kunnat lägga fram en omfattande förteckning för denna kammare med 50 punkter som ger kommissionen en rad uppgifter att ta sig an, samtidigt som det klargörs att vi till fullo stöder kommissionens grundlinje i denna fråga. Utskottet godkände förslaget till betänkande med ändringsförslag med stor majoritet, 41 röster för och endast fyra emot, vilket visar att det råder bred enighet i parlamentet om dessa frågor.
Kommissionär Liikanen! Det som vi vill göra med utgångspunkt från er grönbok är att stödja och vidta alla åtgärder som gör det möjligt att öka antalet egenföretagare i Europeiska unionen och underlätta för små företag och därmed skapa villkor som gynnar tillväxt och innovation, särskilt inom tjänstesektorn. I denna grönbok ges en god definition av entreprenörskap samtidigt som en diskussion förs om varför entreprenörskap är viktigt för sysselsättningen och tillväxten, för konkurrenskraften, för tillvaratagandet av enskilda personers potential och för samhället i stort. Mot denna bakgrund håller vi med om att ramförutsättningarna måste förbättras. Detta omfattar åtgärder inom området forskning och utveckling samt åtgärder för att förändra de olika inställningarna när det gäller att starta företag och människors benägenhet att ta risker. Det är anmärkningsvärt, herr kommissionär, att er grönbok – liksom alla andra bedömningar – visar att viljan att ta entreprenörskapets risker och starta ett företag är hög i vissa EU-länder, men mindre hög i vissa icke-EU-länder, med undantag av Irland, men att den i flertalet EU-länder ligger långt under genomsnittet i världen. Det är också anmärkningsvärt att ert index givetvis beaktar jordbruket, medan det internationella index som använts även innefattar andra kriterier. Det framgår också att de EU-länder som har de högsta offentliga utgifterna i förhållande till BNP, de allvarligaste sysselsättningsproblemen och störst svårigheter att uppfylla stabilitets- och tillväxtpaktens krav också ligger långt efter när det gäller nyetablering av företag. Så det måste finnas ett samband mellan generösa statliga villkor, det sociala systemet, synen på att ansöka om statliga bidrag och viljan att starta eget. Detta är utgångspunkten för våra förslag, som jag inte tänker gå in på i detalj. Ni har alla läst dem, 50 stycken allt som allt. Vi har nått en bred enighet mellan de olika partigrupperna i denna kammare och, herr kommissionär, vi vill inte att detta betänkande från Europaparlamentet och grönboken skall röna samma öde som grönboken om handel, som debatterades och därefter stillsamt lades till handlingarna innan man hann vidta lämpliga åtgärder.
Jag vill framför allt tacka alla mina kolleger, men även kommissionen, för detta dokument som håller mycket hög kvalitet, något som inte alltid är fallet. Men, herr kommissionär, var inte för snabb med att tillskriva även industripolitiken detta beröm, eftersom jag i egenskap av föredragande för min partigrupp skulle vilja avsluta med att kommentera Olga Zrihen Zaaris betänkande. Det är ett mycket bra betänkande om industripolitiken, men vi håller inte med om alla punkter. Det finns vitt skilda åsikter även inom min partigrupp, särskilt om en specifik fråga, nämligen den öppna samordningens framtida roll och huruvida allt kan samordnas eller om det inom många områden bör vara medlemsstaterna som tar ansvar och i grunden förbättrar ramförutsättningarna för nyetableringar av företag och industripolitiska beslut. Och med detta så vill jag tacka för er uppmärksamhet.
Zrihen (PSE ),
   – Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skall inte upprepa Werner Langens utmärkta inledning, som ger en tydlig bild av bakgrunden till vårt betänkande.
För några år sedan i Lissabon satte Europeiska unionen upp som sitt mål att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med kapacitet att skapa en stabil ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och bättre social sammanhållning. Jag är övertygad om att detta mål framför allt är relevant för industrin och för tillverkningsindustrin i synnerhet, eftersom den industriella basen är grundvalen och den ekonomiska motorn för tillväxten i Europeiska unionen. Det är därför kommissionens meddelande, som har gett upphov till detta betänkande, är så oerhört viktigt. Det förtjänar ett varmt välkomnande.
De senaste åren har vi dock fått intrycket att tillverkningsindustrin i mångt och mycket har glömts bort och att all energi läggs på servicesektorn och den nya informations- och kommunikationstekniken. Industripolitiken som sådan talade man inte om under många år.
Detta meddelande ger äntligen upphov till frågan om vad europeiska myndigheter kan göra för att underlätta för vår industri. Enligt kommissionen kan industripolitiken bara ha ett mål: konkurrenskraft. Det finns en viss logik i detta. I en allt öppnare världsekonomi kan den europeiska industrin leva vidare endast om den integreras väl med den globala ekonomin. Men vi måste enas om vad konkurrenskraft betyder. Låt oss vara trogna den anda som rådde i Lissabon och Göteborg. En väl avvägd strategi med tre pelare – ekonomi, miljö och sociala frågor – måste verkligen vara utgångspunkten för vår analys av konkurrenskraften. Europeisk konkurrenskraft måste vara konkurrenskraft inom forskning, kompetens, vidareutbildning av medarbetare, produktivitet, miljöhänsyn och, sist men inte minst, industriförbindelsernas kvalitet. Alla strävanden efter att skapa konkurrenskraft genom ideliga kostnadssänkningar, särskilt de arbetskraftrelaterade kostnaderna, och/eller genom att strunta i miljön, är helt fruktlösa.
När det gäller sättet att nå detta mål vet vi att industripolitiken påverkas av samspelet mellan politiken inom en rad områden: forskning, utbildning, konkurrenspolitik, den inre marknaden, beskattning, sysselsättning och sociala frågor och många andra områden. Eftersom Europeiska unionen är djupt involverad i flera av dessa områden är det viktigt att vi hittar bästa sättet att samordna dessa olika instrument för att finna en riktig industristrategi för Europeiska unionen.
I kommissionens meddelande ställs de rätta frågorna, men de svar som ges är inte tillräckligt tydliga. Meddelandet är startskottet för en verklig debatt, vilket vi kommer att upptäcka i kväll. Rådet har redan klargjort sin ståndpunkt. Parlamentet kommer att göra detsamma genom detta betänkande. Vi måste givetvis, precis som Werner Langen sade, göra detta till en nyttig övning genom att fullfölja det med särskilda åtgärder. Det är därför vi uppmanar kommissionen att omsätta idéerna i detta meddelande i en handlingsplan, som därefter lämnas till rådet och parlamentet för antagande. Handlingsplanens huvudpunkter är följande: För det första måste industripolitikens mål införlivas i all gemenskapspolitik, särskilt konkurrenspolitiken och politiken för kontroll av statligt stöd. För det andra måste målen omfatta harmonisering av de nationella beskattningssystemen, som inverkar negativt på den inre marknaden. För det tredje måste planen även omfatta betydande administrativa förenklingar när det gäller nyetablering av företag. För det fjärde måste forskning och hur man kan göra det mesta möjliga av den för industri och innovation stå i centrum. Frågorna om de tre procenten för forskning och det europeiska patentet är uppenbart långt ifrån oväsentliga. För det femte kan man heller inte bortse från frågorna om finansiering för företag, särskilt små och medelstora företag och riskkapital. För det sjätte måste genomförandet av denna industripolitik innefatta en dimension av dialog mellan ledning och arbetstagare: en god industripolitik kan endast bli verklighet i samarbete med arbetsgivar- och arbetstagarföreträdare, och absolut inte genom att arbeta emot dem eller utan dem.
Andra viktiga faktorer som slutligen bör nämnas är utbildning, praktik och kompetens: mänskliga resurser eller mänskligt kapital får faktiskt allt större betydelse för industrins konkurrenskraft. Därför föreslår jag att Europeiska unionen inleder ett ambitiöst initiativ, t.ex. genom att sätta en prislapp på vad det livslånga lärandet får kosta. Betydelsen av stora europeiska industriprojekt som omfattar privata aktörer och offentlig finansiering, t.ex. Galileo, bör också betonas när det gäller viktiga sektorer som alternativa eller förnybara energikällor, nanoteknik, rymdteknik och stål. Initiativet med teknikplattformar tycker jag verkar vara ett steg i rätt riktning.
Vi är också alla medvetna om behovet av välfungerande transport-, energi- och telekommunikationsnät för att vi på bästa skall kunna tillvarata de möjligheter som en stor europeisk inre marknad ger. Inför unionens utvidgning till regioner där näten inte är så väl utbyggda behöver vi fundera på behovet av att kraftigt öka de tillgängliga medlen för att bekosta de omfattande arbeten som krävs. Jag menar att denna ståndpunkt också bekräftades vid Europeiska rådets möte i förra veckan.
En bra europeisk industripolitik måste inte bara tillvarata de möjligheter som framtidens nya sektorer ger, utan även förutse förändringar inom traditionella sektorer för att på bästa möjliga sätt kunna hantera omstruktureringen på både social, regional och ekonomisk nivå.
Kommissionen har gjort ett försök till sektoriell analys. Det är en väsentlig och välkommen förändring jämfört med den rent övergripande strategin. Det vore dock önskvärt att man inte stannar vid en sektoriell analys utan att denna används som grund för sektoriella åtgärder. Industripolitiken är alltså ett kärt ämne för våra debatter. Man behöver bara läsa slutsatserna från Europeiska rådets senaste möte. Jag instämmer i min kollegas förhoppningar om att vi skall kunna lämna alla tomma uttalanden bakom oss och gå vidare mot beslutsamma åtgärder som leder till resultat. 
Liikanen,
   . – För det första vill jag tacka de båda föredragandena, Olga Zrihen Zaari och Werner Langen, för deras utmärkta arbete. Låt mig först börja med industripolitik innan jag fortsätter med entreprenörskap.
Det är viktigt att veta att ni delar uppfattningen att tillverkningsindustrin måste flyttas tillbaka till de översta punkterna på den politiska dagordningen.
Tillverkningsindustrin styr tillväxten i tjänstesektorn. Därför är tillverkningsindustrin viktigare än någonsin i kunskaps- och tjänstekonomin.
Vi måste arbeta för en balanserad strategi för hållbar utveckling, i vilken de tre pelarna – den ekonomiska, den sociala och den miljömässiga – är i balans med varandra och framsteg görs parallellt. Om vi misslyckas med ekonomin – om vi inte har konkurrenskraftiga företag – då är hela den hållbara utvecklingen i fara. Om den ekonomiska utvecklingen är dålig kommer vi att misslyckas med att uppfylla de sociala och miljömässiga målen.
Det är självklart att konkurrenskraften framför allt beror på Europas specifika tillgångar, som t.ex. kvalificerad arbetskraft och tekniska framsteg, två faktorer som med rätta betonas i betänkandet.
I förslaget till betänkande efterlyses också ytterligare åtgärder för att genomföra idéerna i meddelandet. Låt mig i korthet sammanfatta vad kommissionen har gjort hittills innan jag går in på hur vi ser på framtiden.
Urvalsförfarandet består först och främst i att se på hur olika politikområden inom EU bidrar till industripolitikens mål och hur bidragen kan förbättras och stärkas. Urvalsförfarandet pågår för fullt. Vi har redan identifierat ett antal politikområden där synergieffekterna kan förbättras avsevärt. Här är tre exempel: Regionalpolitiken kan mobiliseras mer systematiskt både för att främja innovationskulturen och underlätta hanteringen av industriella förändringar. Sysselsättningspolitiken, där den sociala dialogen, både på branschnivå och sektorsnivå, spelar en betydelsefull roll för att hantera frågor rörande industripolitik. Forsknings- och utvecklingspolitiken, där den så kallade ”3 procent-handlingsplanen” har direkt relevans från industripolitisk synpunkt.
Beträffande industripolitiken på sektorsnivå håller kommissionen på att sammanställa ett åtgärdspaket för att inrikta sig mot den sektoriella dimensionen av industrins konkurrenskraft. Kommissionen vill stärka dem analytiska grunden för politiken genom ständig övervakning av den sektoriella konkurrenskraften och ytterligare analyser av utvalda sektorer. Vid behov kommer särskilda initiativ med syfte att förbättra konkurrensen för sektorerna att föreslås.
Vi arbetar redan med ett antal specifika, sektoriella initiativ, t.ex. inom strategin för läkemedel, rymdteknik och bioteknik, och andra initiativ kommer senare.
Textilsektorn är en av de första sektorer som genomgår en ingående konkurrensanalys av den typ som beskrivs i meddelandet. Nästa vecka kommer kommissionen att anta ett meddelande om de framtida utmaningarna för textil- och beklädnadssektorn. Jag vet att detta är en mycket viktig prioriterad fråga för många parlamentsledamöter.
Sjöfartsindustrin kommer också att bli föremål för ett sådant initiativ, och nästa vecka kommer programmet ”Leadership 2015” att presenteras. Kommissionen kommer att lägga fram ett meddelande om detta.
Vi har också inrättat en teknisk plattform om den framtida mobiltekniken och mobilsystemen i Europa. Den rapporten kommer att bli klar i januari. Detta är bara ett exempel på hur horisontell politik och vertikala sektoriella lösningar kompletterar varandra.
Om vi nu riktar in oss på framtiden måste kommissionen redogöra för de åtgärder den vidtagit för att genomföra idéerna och principerna i meddelandet. Det kommer vi att göra i början av nästa år. Vi måste på ett mer detaljerat och funktionellt sätt behandla frågor som t.ex. mobilisering av de lämpliga politiska redskapen för att hantera de industriella konsekvenserna av utvidgningen och industripolitikens internationella dimension, t.ex. i kommissionens initiativ ”Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar”.
Vi måste fördjupa tankarna kring hur vi kan förbättra kopplingen mellan EU:s industripolitik och industripolitiken i medlemsstaterna. På detta område har medlemsstaterna kvar huvudansvaret.
Kommissionen arbetar för närvarande med en integrerad strategi för ökad konkurrenskraft på uppdrag av rådet (konkurrenskraft). Jag hoppas att vi kan presentera den i november. Strategin kommer att bli en kombination av olika delar som t.ex. forsknings- och utvecklingspolitiken, politik rörande den inre marknaden och konkurrens samt industripolitiken. Det är tydligt att dessa olika politikområden behöver samordnas.
Jag hoppas att vi kan fortsätta att räkna med parlamentets stöd i vår strävan att se till att industripolitiken förblir en av huvudpunkterna på EU:s politiska dagordning. I tider då ekonomin ställs inför utmaningar är vi mer seriösa. Vi måste se till att detta blir ett bestående närmande mot industrin.
Vad beträffar entreprenörskap instämmer jag till fullo med det som Werner Langen sade i sitt anförande. Att uppmuntra entreprenörskap och etablering av företag är nödvändigt för att bygga upp Europas konkurrenskraft.
För att bättre förstå hur vi skulle kunna utnyttja Europas entreprenörspotential och bidra till att upprätta en europeisk plan för entreprenörskap offentliggjorde vi grönboken ”Entreprenörskap i Europa”. I den uppmanades nationella och regionala beslutsfattare, branschorganisationer, rådgivare, akademiker och idékläckare att lämna synpunkter och förslag för senare samråd med dem. Detta väckte en rad frågor om två problem för Europa vilka, som jag ser det, är avgörande.
För det första, varför startar så få personer företag när så många uttrycker sin uppskattning för företagande? Varför satsar så få personer själva?
För det andra, varför ser så få små och medelstora företag i Europa tillväxt som en möjlighet utan i stället enbart som en risk? Vi behöver fler människor som startar företag, och vi behöver fler små och medelstora företag som vill växa.
Samrådet väckte intresse hos ett stort antal intressenter i och utanför Europa. Nu arbetar vi med en handlingsplan på grundval av detta samråd. Handlingsplanen kommer att läggas fram i slutet av detta år.
Vi har för avsikt att utarbeta handlingsplanen kring tre prioriterade frågor: för det första att minska antalet hinder för Europas företagare, en fråga som är av särskilt intresse för små och medelstora företag, för det andra att uppmuntra företagens vilja att växa, och för det tredje att främja fler nya entreprenörsinitiativ.
Handlingsplanen kommer att innehålla förslag om ett begränsat antal nyckelåtgärder som skall vidtas av både kommissionen och medlemsstaterna. Medlemsstaternas roll är grundläggande. Åtgärder behövs på många politikområden som faller inom nationell eller regional behörighet.
Lämpliga uppföljningsmekanismer och stödåtgärder måste införas för att sätta i gång eller övervaka utvecklingen. För detta ändamål bör man utgå från befintliga eller anpassade rapporteringsmekanismer som t.ex. rapporten om genomförandet av den europeiska stadgan för småföretagen, som vi har diskuterat här i dag.
Jag ser fram emot debatten i parlamentet i dag, även om det är sent på kvällen. Jag uppmanar Europaparlamentet att stödja detta viktiga initiativ. 
Guy-Quint (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! På budgetutskottets vägnar vill jag säga att Lissabonmålen måste förbli en prioritering för unionens ekonomiska och sociala politik, särskilt inför den stundande utvidgningen, och att det därför är av central betydelse att medlemsstaterna ställer de medel till förfogande för EU:s budget som krävs för att nå dessa mål.
Samtidigt som vi noterar att genomförandet av dessa budgetposter kvantitativt sett på det hela taget är acceptabelt – genomförandenivån är perfekt – kan detsamma inte alltid sägas om budgetgenomförandet, särskilt när det gäller mycket små företag och hantverksföretag. Vi tycker att det verkar som om – och det har vi som ni vet påpekat vid upprepade tillfällen –kommissionen har problem med att hitta sätt att styra medel till den typen av företag, vare sig det handlar om medel från Europeiska investeringsbanken för normgivande och miljörelaterade investeringar och investeringar i ny teknik, eller medel för innovation, särskilt när det gäller arbetslagstiftning i företag. Vi menar därför att det är mycket viktigt att denna lucka täpps igen, eftersom mycket små företag och hantverksföretag utgör över 90 procent av Europas företag och både genererar arbetstillfällen och är källor till innovation på det sätt som eftersträvas. Alla sådana företag deltar därmed aktivt i arbetet med att nå Lissabonmålen och i den andra som präglar dessa mål.
Dessa entreprenörer, såväl män som kvinnor, förtjänar kommissionens särskilda uppmärksamhet, med tanke på den betydelse som de har för den socioekonomiska strukturen, sysselsättningens kontinuitet och de risker de tar. Dessa initiativ är inte bara resultatet av det arbete som utförs av enskilda personer som är beredda att ta risker utan är också frukten av en allmän miljö där lika möjligheter ges. Det är även upp till oss att främja entreprenörskap genom att skapa förutsättningar som underlättar företagsetablering. Jag hoppas att vi under de kommande åren kommer att kunna tillhandahålla de särskilda förutsättningar som behövs för att nå dessa mål, som är centrala för att förverkliga vår storslagna dynamiska vision för unionens ekonomiska utveckling. 
Mayol i Raynal (Verts/ALE ),
   .– Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Industripolitiken står i högsta grad på dagordningen i dag: vi har haft kommissionens meddelande, Romano Prodis konferens, den gemensamma skrivelsen från Jacques Chirac, Gerhard Schröder och Tony Blair och överläggningarna vid Europeiska rådets senaste möte. Allt jag kan säga är att det verkligen var på tiden. Våra landsmän är oroade. De har en känsla av att vår industriella struktur luckras upp alltmer för var dag som går. De noterar bittert att alltför många företag lägger ned eller flyttar någon annanstans, ofta till Fjärran Östern, till angränsande medlemsstater eller ibland till blivande medlemsstater. Vad gör EU, frågar de oss, vad gör ni?
Jag anser att denna oro är motiverad och att frågan är legitim: brukar vi inte tala om en social marknadsekonomi, om social sammanhållning? De ser alltså på situationen mot bakgrund av våra lovvärda mål. Det är därför Olga Zrihen Zaari bör gratuleras till det betänkande hon skrivit på eget initiativ: det är ett svårt ämne. Föredraganden har beaktat flertalet yttranden från de utskott som hörts, framför allt vårt eget, utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag klandrar henne inte för detta, men det har ibland resulterat i en Prévertliknande uppställning och stackars kommissionen förutsätts ibland utföra mirakel. Särskilt med tanke på att det finns många hinder för en effektiv industripolitik och att vissa av dessa ligger utanför kommissionens behörighet.
Det första hindret tycks i mina ögon vara att unionen hyser alltför stor tilltro till marknadsmekanismerna. Måttlig protektionism, större acceptans av offentligt ingripande och en distinktion mellan konkurrens och profithunger bör räcka för att korrigera den mystiska handens snedvridande effekter.
Det andra hindret är skattemässiga och sociala skillnader. Tyvärr präglas unionen av social och skattemässig dumpning. Men det är i huvudsak en fråga där medlemsstaterna har kvar full självbestämmanderätt – konkurrensen blir inte rättvis förrän en harmonisering sker.
Ett tredje hinder är de låga forsknings- och investeringsutgifterna: vi satsar 1,07 procent av BNP, medan japanerna tydligen satsar 3 procent.
Avslutningsvis är jag inte så säker på att utvidgningen är lösningen på alla våra problem. Vi kanske är alltför optimistiska i vårt förhållningssätt till den. Inför alla dessa hinder och problem kan jag bara önska kommissionen och oss själva lycka till. 
Gillig (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill först och främst tacka min kollega Olga Zrihen Zaari för hennes utmärkta arbete och samtidigt gratulera både rådet och kommissionen till deras vilja att på nytt betrakta industripolitiken som en av Europeiska unionens viktigaste frågor. Vi får inte glömma bort att detta handlar om själva grunden för den europeiska integrationen. Det var integrationen av dåtidens industriella nyckelsektorer, kol och stål, som beseglade vårt öde som gemenskap. Sedan dess har dock våra industripolitiska mål fått stryka på foten, eftersom endast en kommersiell strategi dominerad av konkurrens och frihandel fått råda, även om jag medger att detta har haft sina fördelar. Med tanke på de omfattande och oundvikliga industriella förändringar vi upplever har dock en av följderna varit en fullständig oförmåga att förutse förändringarnas effekter, särskilt för sysselsättningen. De vågor av kollektiv arbetslöshet som vi ser överallt i de femton EU-länderna vittnar om detta, vilket påpekades alldeles nyss. Om vi inte gör något kommer det att vara de blivande EU-länderna som drabbas i morgon.
Våra uttalade mål för sysselsättning, fler och bättre arbetstillfällen och social sammanhållning, för att citera Lissabonmålen, kräver att vi utformar en ny industripolitik för unionen. Detta är avgörande både för sysselsättningen och för unionens sociala och regionala sammanhållning. Båda sidor i industrin är beredda att delta i utformningen av dessa mål som ett led i en riktig handlingsplan, såsom rekommenderas i betänkandet.
Som företrädare för utskottet för sysselsättning och sociala frågor skulle jag vilja understryka två punkter, och den första är frågan om industrins konkurrenskraft. Det är en central fråga som inte kan reduceras till att enbart handla om kostnadssänkningar, som en del tycks tro. Det är ett sammansatt begrepp där full hänsyn måste tas till den europeiska modellens grundprinciper, nämligen alla de sociala faktorer som Olga Zrihen Zaari nyss nämnde och som jag inte tänker upprepa nu. Dessa faktorer skiljer sig ganska mycket från objektiva kostnader. De är produktiva faktorer i sig och måste ägnas samma uppmärksamhet som forskningens utveckling och användningen av ny teknik.
De andra frågan är behovet av att främja en integrerad industripolitik: större europeiska projekt, främjande av teknikplattformar etc. måste gå hand i hand med regionala strategier när det gäller regional balans och förenlighet med sysselsättningspolitiken, vare sig det sker inom ramen för den öppna samordningsmetoden eller genom mer bindande förfaranden, som Werner Langen tycks förespråka.
Slutligen, herr talman, mina damer och herrar, skulle jag vilja säga att det är frånvaron av en industripolitik, och därmed frånvaron av de fördelar som en sådan kan tänkas ge, som är ett av skälen till att många av våra europeiska landsmän hyser allt mindre förtroende för våra institutioner, däribland vår egen, eftersom vi förutsätts företräda dem i deras mest legitima intressen, där sysselsättningen är det främsta. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag studerade management i fem år och under den tiden fick jag med mig en regel som blev mitt rättesnöre under hela studietiden, nämligen att vid årets slut måste man stå på plus. Det innebär att ett företag måste gå med vinst men också att man själv skall stå på plus, för sin familjs och den egna självkänslans skull. Jag arbetade som smed i 15 år och under den tiden lärde jag mig att det inte bara handlar om att stå på plus, utan att det viktigaste är hur mycket man gör i vinst. Med andra ord, hur mycket kapital kan du bygga upp i företaget? Är din familj nöjd med dina inkomster och hur mycket kan du spara inför framtiden i kraft av ditt eget arbete?
När vi bedömer entreprenörers inkomster måste vi i praktiken skilja mellan tre olika faktorer. För det första har vi frågan om rättvis ersättning för arbete. Om en person arbetar 40, 50, 60 eller 80 timmar i veckan måste en rättvis lönegrund användas. I detta avseende menar jag att en entreprenör bör behandlas på samma sätt som en anställd, såtillvida att minimilön alltid bör vara skattebefriad. En entreprenör har investerat kapital. I grönboken nämns ingenting om det faktum att eget kapital faktiskt bör vara räntebärande och hur det bör beskattas. I slutändan är det entreprenören som tar risken, den risk som entreprenörens alla åtaganden innebär.
I grönboken nämns heller ingenting om de åtaganden som entreprenörer i dag måste göra till följd av gemenskapens regelverk. Vad som behövs här är därför en rättvis bedömning av arbetsinsatser och här behövs rådet (konkurrensfrågor), som kommer att göra det möjligt att utforma dessa rättvisa konkurrensvillkor på ett ganska enkelt sätt i framtiden.
Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera de båda föredragandena till detta utmärkta betänkande. Som vi har hört är utmaningen för Europeiska unionen nu att identifiera nyckelfaktorerna för att utarbeta ett klimat där entreprenörsverksamhet kan få framgång. 
Människors attityder till entreprenörskap varierar kraftigt i Europeiska unionen, som vi hörde kommissionsledamot Liikanen säga, även om Europeiska unionen i genomsnitt inte har någon brist på ägare av företag. I Lissabon åtog sig Europeiska unionen att bli mer konkurrenskraftig och dynamisk, men detta åtagande är fortfarande ett abstrakt begrepp och genomförandet är kraftigt försenat.
Jag stöder till fullo Lissabonmålen, men vi behöver ett starkare engagemang från medlemsstaternas sida. Grönboken om entreprenörskap spelar helt klart en central roll i sammanhanget. Vi måste dock vara medvetna om att Europa fortfarande ligger efter jämfört med USA och Australien när det gäller antal nya företag. Om Europeiska unionen skall kunna uppnå Lissabonmålen för sysselsättning och välstånd är det tydligt att företagarnas situation måste förbättras.
Ett sätt att göra detta är att angripa de huvudsakliga hindren. Många företag möter hinder i form av kulturella och sociala hinder, hinder som uppkommit genom lagstiftning – både genom Europeiska unionen och genom nationell lagstiftning, tillgång till finansiering, utbildning och yrkesutbildning, och naturligtvis till viss del negativ påverkan från medierna.
Jag är orolig för att dessa hinder håller på att skada det potentiella bidraget, både det ekonomiska och det sociala, från små företag i Europeiska unionen. Varför är då entreprenörskap viktigt? I min region, West Midlands, har jag sett hur små och medelstora företag ger oss möjlighet att engagera oss i frågor om produktivitet och konkurrens, och samtidigt ger de oss redskap för att stödja missgynnade grupper, minska den sociala utslagningen och bidra till nyskapande. Vi kan dock inte se detta enbart som ett mål i sig. Det måste finnas ett medel som leder till ett mål, och det är viktigt att entreprenörskap hamnar i fokus. Det hjälper nyetablerade företag att bli effektivare och mer dynamiska och att fortsätta växa.
Hur skall vi uppnå detta? En del åtgärder har redan vidtagits för att undanröja några av de hinder som företagare mött. Vi måste dock fastställa mer bestämda riktlinjer för kommissionen och medlemsstaterna i flera av dessa frågor.
Något som oroar mig är att även om rädslan för misslyckande bland företagare är ett allmänt erkänt problem i Europa, så tar man inte itu med detta problem på ett effektivt sätt. Entreprenörskap är först och främst ett tänkesätt, och det är mycket svårt att lagstifta för ett tänkesätt. Man kan inte tvinga människor att bli företagare, men vi kan stifta lagar och skapa de rätta förutsättningarna.
Vi hörde Werner Langen säga att EU-medborgarna är mer negativt inställda till risker än sina amerikanska motparter. Vi behöver titta på andra samhällsgrupper i EU för att lära oss några läxor. För några månader sedan var jag ordförande för en konferens som anordnades av kommissionen och som handlade om att göra företagare från etniska minoriteter delaktiga. Det är ett mycket bra sätt att lära oss varför det finns mer företagaranda bland vissa samhällsgrupper än bland européer. 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle först vilja tacka kommissionsledamot Liikanen och de föredragande för deras bidrag. Det krävs en del mod för att hävda att det finns en allvarlig risk för avindustrialisering.
Strävan efter att bygga upp en stark industri var kärnpunkten för Europeiska kol- och stålgemenskapen och därefter för Europeiska ekonomiska gemenskapen. Nu är det dock tio år sedan vi hade en industripolitik.
Hur kan vi låta bli att ifrågasätta en i grunden partisk hållning, där skapandet av den inre marknaden ställs mot statens roll, övergripande åtgärder mot sektoriella? Var och en av våra medlemsstater hanterar sin omstrukturering efter bästa förmåga. Det finns ingen önskan att främja det europeiska produktionssystemet som en samlad enhet.
Utformningen av en industripolitik håller därför på att bli en fråga av allmänt intresse. Vi måste göra den till ett socialt val. Det är omöjligt för den europeiska tillväxten att återhämta sig om inte industrin stärks. Det vore dessutom dumt att enbart förlita sig på tjänster, eftersom det är innovation och produktivitet i och omkring industrin som skapar det mervärde som krävs för att tjänsterna skall öka. Om ländernas nationella politik fortsätter att skilja sig åt kommer Europa inte att klara av att vara en bas för våra företag i globaliseringen och konkurrenskraften kommer att gå förlorad. Därför är jag utan tvekan för entreprenörskap, men jag menar att företag endast kan utvecklas om vi samfällt skapar förutsättningar för tillväxt i Europa. Det är fördelen med den handlingsplan som har lagts fram för oss och det är därför vi behöver sektoriella europeiska projekt, en översyn av riktlinjerna för konkurrenspolitik och gemenskapsstöd, en handelspolitik som gynnar vår utveckling bättre och möjlighet att bygga upp partnerskap kring regionala gemenskaper. Framför allt när det gäller små företag så räcker det inte att de etableras. Europas problem är att de inte växer.
Slutligen är det bra att analysera följderna innan man lagstiftar, men man får inte överreglera heller. Det viktigaste nu är att försöka bygga upp europeiska ledare som kan bilda grundvalen för en stabil utveckling. Avslutningsvis vill jag säga något om metoden. Denna återhämtning kommer inte att vara möjlig utan engagemang och jag efterlyser därför en strategisk dialog mellan industrins båda parter, offentliga myndigheter och gemenskapsinstitutionerna.
Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi behöver en industripolitik i Europa, men en industripolitik som blickar framåt, en grön industripolitik. Gruppen De gröna är tacksamma mot Olga Zrihen Zaari för att hon har påmint oss om att Europa förr vilade på tre pelare: miljö, sociala frågor och ekonomi. Vi har märkt att ganska många av våra konservativa vänner, vissa liberaler och tyvärr också vissa socialister har glömt bort, eller gör sitt bästa för att glömma, Göteborg och behovet av att ta hänsyn till miljön. Vi kan inte återgå till 60-talets scientism eller en industripolitik helt utan riskbedömning eller miljötänkande, som är själva grundpelarna för 2000-talet.
Det är därför vi i Gruppen De gröna vill ha en forskningspolitik som är bättre riktad, och vi ser otåligt fram emot dokumentet om miljöteknik från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som är utlovat till december, eftersom miljöteknik är ett av svaren på framtidens världsmarknader.
En annan sak som vi behöver är social sammanhållning. En punkt där det verkligen finns en stor skiljelinje i vårt parlament är att en del anser att nyskapande kan uppnås genom att förvirra en stor andel av Europas medborgare. Gruppen De gröna menar att Europas styrka ligger i dess struktur och sociala sammanhållning – detta är något som vi måste värna.
Vi måste även bevara och utveckla den icke-kommersiella sektorn. Det står alldeles klart att marknadssektorn vilar på den icke-kommersiella sektorn och att Europa saknar en icke-kommersiell politik inom områden som utbildning, infrastruktur och nyskapande.
Och så världshandelspolitiken, slutligen. Jag menar att vi med Indien, Kina och Ryssland bevittnar en ny ansats i världspolitiken – detta är länder med en mycket hög utbildningsnivå. De kommer alltså att ha ingenjörer, som kommer att vara väsentligt lägre betalda än våra under årtionden framöver. Hur skall vi hantera denna verklighet i en värld där konkurrens ensamt prioriteras i stället för partnerskap? 
Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Jag välkomnar kommissionens insatser för att ta sig an behovet att främja entreprenörsverksamheten i Europeiska unionen. Grönboken om entreprenörskap i Europa tar upp många av de viktiga frågorna och visar vägen till den nödvändiga tillväxt och det viktiga skapandet av arbetstillfällen som behövs nu. Detta är en nyckelfaktor i Lissabonstrategin: att bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomiska regionen senast 2010. Det internationella företagarindexet visar tydligt att det finns brister i EU som man måste ta itu med. Vid förra veckans möte i Europeiska rådet diskuterades Lissabonmålen, och jag välkomnar särskilt de huvudfrågor som togs upp om investeringar i humankapital, nyskapande, forskning och utveckling samt kompetens. 
Som en offentlig företrädare för en av Europas mest avlägset belägna regioner blir jag glad över att läsa i rådets slutsatser att man erkänner dessa regioners särskilda behov. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt behovet av innovativa små och medelstora företag som är verksamma på den tekniska gränsen och åt tekniköverföring till avlägset belägna regioner.
I det nya informationssamhället behöver inte avstånd vara en nackdel. Om den rätta infrastrukturen upprättas, särskilt bredband, och lämpliga investeringar görs för att tillhandahålla kompetenshöjande utbildning kan regioner som västra och norra Irland konkurrera på mer lika villkor med centralt belägna platser.
En sådan investering är avgörande för Europas tillväxtpotential. Om vi skall uppnå Lissabonmålen måste vi koncentrera oss på att mobilisera investeringar och fastställa de rätta villkoren i bestämmelserna. Vi måste eftersträva att införa infrastruktur för forskning som t.ex. forskningscentrer, industriellt nyskapande, forsknings- och utvecklingsprojekt samt informations- och kommunikationsteknik. Medlemsstaterna måste också arbeta mot budgetmålet på 3 procent som kommissionen ställt upp.
Sammanfattningsvis behöver vi ett gemensamt synsätt som genomsyrar en rad politikområden. Jag är övertygad om att det är det lilla, lokala projektet som har den största potentialen och att vi särskilt bör inrikta oss på en förbättrad ram för små och medelstora företag. 
Ilgenfritz (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Låt oss inte göra oss några illusioner: det är många som är medvetna om och inser den betydelse som små och medelstora företag har i Europa, precis som de inser att höga skatter och en svulstig byråkrati hämmar tillväxten i våra företag. Men när det väl kommer till kritan är det många politiker – både nationella och europeiska – som glömmer vad de egentligen skall stå för och i slutändan röstar för skattehöjningar, mer byråkrati och ännu mer komplicerade lagbestämmelser. Detta är också skälet till att de små och medelstora företagen inte växer i den omfattning som man kan förvänta sig.
Dagens förslag till resolution om marknadsbestämmelser för egenföretagare är ett tydligt exempel på detta spel med märkta kort. Det ger sken av att tillvarata berörda parters intressen, medan det i själva verket är det exakt omvända som åsyftas. Både tillträdet till marknader och verksamheten i nya och små frilansande företag kommer sannolikt att hämmas kraftigt till följd av detta initiativ. Jag betraktar bordläggningen av dagens omröstning om detta förslag som ett positivt tecken på att vissa av våra kolleger har insett att detta är hyckleri och agerar mot det genom att verka för genuina förbättringar för små och medelstora företag. 
Ferrer (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Genomförandet av Lissabonstrategin i syfte att förbättra våra företags konkurrenskraft är avgörande för att ge ny fart åt ekonomin och bevara den europeiska sociala modellen. För att nå detta mål krävs att det finns en bred och dynamisk företagsstruktur som framför allt består av små och medelstora företag, eftersom dessa är bäst rustade att möta utmaningarna i en ständigt föränderlig miljö, vilket gör det möjligt att lösa medborgarnas sysselsättningsproblem.
För att garantera att denna struktur bevaras räcker det dock inte att se till att t.ex. den inre marknaden fungerar smidigt eller att genomföra en handelspolitik som ser till att marknaderna i länder utanför EU öppnas upp ömsesidigt, och det räcker heller inte att genomföra en industripolitik som tar hänsyn till olika sektorers särskilda behov, hur viktigt detta än må vara. I detta avseende, herr kommissionär, vill jag gärna uttrycka min glädje över ert tillkännagivande av det skall komma ett meddelande om textil- och beklädnadssektorn.
Utöver de punkter jag redan tagit upp måste vi också främja entreprenörsandan och skapa förutsättningar för nyetablering av företag liksom ett gynnsamt klimat som gör det möjligt för företagen att utvecklas och växa: utan företag – ingen entreprenörsstruktur. Kommissionens grönbok och Werner Langens betänkande, som är ämnet för denna debatt, kommer därför mycket lägligt, och jag vill gärna gratulera föredraganden till hans utmärkta arbete.
Vi måste återigen bekräfta de små och medelstora företagens betydelse och värde som grundpelare för den europeiska ekonomin, och främja utvecklingen av en miljö som garanterar entreprenörer en lämplig utbildning, stimulerar företagsbildning, främjar företagens tillväxt och konkurrenskraft och avlägsnar de lagstiftningsmässiga, administrativa och skatterelaterade hindren för entreprenörsverksamhet, i linje med de mycket lämpliga förslagen i Werner Langens betänkande. Annars kommer Lissabonmålen, vilka – och det får vi inte glömma bort – skall leda till 15 miljoner nya arbetstillfällen och ökad social sammanhållning fram till 2010, att reduceras till rent önsketänkande utan verklighetsanknytning. 
Désir (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Europeiska unionen behöver en industripolitik. Utvidgningen gör detta behov ännu större, och en sådan politik kan heller inte reduceras till enbart konkurrenspolitik. Konkurrenspolitiken i sig är inget svar på de sociala problemen eller risken för plötsliga omflyttningar till områden där skatterna och lönerna är låga, och kan heller inte förverkliga målet med en framstående, innovativ industri där kompetensnivån och mervärdet är högt och ett stort antal arbetstillfällen av hög kvalitet genereras. Denna strävan efter framgång bör vi ha både för de nuvarande medlemsstaterna och kandidatländerna. Vi måste undertrycka alla fatalistiska teser om att Europa är dömt till avindustrialisering eller att industrierna endast kommer att koncentreras till länderna i Central- och Östeuropa.
Som Philippe Herzog sade så tror jag inte att svaret på denna bild av förnekelse eller på illusionen av europeisk ekonomi, som kommer att förbli stark om den enbart koncentrerar sig på tjänster men går miste om många tekniska trumfkort, bara ligger i entreprenörskap. Vi måste också söka svaret i verkliga industristrategier, som fortfarande är svåra att urskilja i kommissionens meddelande. En verklig industripolitik måste baseras på stora projekt och hållbara strategier inom sektorer där t.ex. forsknings- och utvecklingsinsatser förenas med utvecklingen av europeiska världsledande företag. Genom att t.ex. uppmuntra företag att gå samman kan vi skapa världsledande företag som kan verka på världsmarknaden och i sin tur skapa en hel sektor med små och medelstora företag som genererar arbetstillfällen. När detta har skett tidigare har det varit tack vare mellanstatliga initiativ, inte gemenskapsinitiativ. Några exempel är Airbus, försvarsindustrin och Arianespace, men det finns även många andra områden – ni har nämnt flera – där betydligt aggressivare och kraftfulla åtgärder krävs. Jag menar att det nu är upp till kommissionen att ta initiativ i denna riktning, även om det visserligen är riktigt att vi måste ge den behörighet att göra detta. Vi kanske borde ha en kommissionsledamot med ansvar för industripolitik vid sidan av kommissionsledamoten med ansvar för konkurrens.
Slutligen, och som Olga Zrihen Zaari påpekade, måste denna industripolitik, däribland aspekten konkurrenskraft, vara en del av en social vision. Det finns centrala frågor som inte kan ignoreras här. Jag kan nämna harmonisering av skatter, förutsättningarna för social harmonisering, särskilt efter utvidgningen, och arbetstagarnas representation i stora europeiska koncerner, vilket är en förutsättning för en verklig social dialog. När det gäller detta blockeras fortfarande det ändrade direktivet om ett europeiskt företagsråd, trots att det har godkänts av parlamentet. Slutligen vill jag säga några ord om politiken för det livslånga lärandet.
Jag avslutar med att påpeka att det i våra företag, i våra länder, är lättare att skapa utbildningsmöjligheter för människor som redan är mycket kvalificerade än för dem med allra lägst kompetens. Jag hoppas därför att kammaren med överväldigande majoritet kommer att rösta för Olga Zrihen Zaaris betänkande och att kommissionen kommer att beakta det. 
Purvis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Werner Langen har gjort företagandet i Europa en stor tjänst i detta betänkande. Han kommer att få mitt fulla stöd, men det vi mest av allt behöver för att Europa skall få en företagarvänlig miljö är en helt förändrad inställning till framgång och misslyckande.
Den utslagne i Amerika som går förbi pampens påkostade bostad längtar efter att komma lika långt som han. I Europa skulle denna person troligen fälla nedsättande kommentarer eller kräva att regeringen skulle beskatta honom så att han fick lämna företagandet. Avundsjuka och nedvärdering är fiender till framgång och en framgångsrik ekonomi för företagande.
En entreprenör i Amerika som misslyckas får beröm för att han försökt och fått erfarenhet inför nästa tillfälle. Den som går i konkurs får hjälp att åter bygga upp sin självkänsla och sin beslutsamhet att försöka igen. I Europa skulle han bli övergiven i ett rättsligt och finansiellt mörker. Han ställs vid skampålen och får skämmas, och hans chanser till ett andra försök är begränsade.
En innovatör, en uppfinnare eller en företagare har sällan alla nödvändiga finansiella medel och de kunskaper om företagande som är nödvändiga för fullständig och varaktig framgång. Det är här som företagsängeln, den vänlige rådgivaren och den icke-verkställande direktören blir viktiga.
Av detta skäl är jag särskilt nöjd över att punkt 34 i Werner Langens betänkande belyser företagsänglarnas roll. Jag ber därför hela parlamentet att stödja ändringsförslag 7, som uttrycker vår oro över tendensen att förfölja icke-verkställande direktörer som har en sådan viktig roll i ett framgångsrikt företag.
Låt oss ha en förlåtande attityd mot ärligt misslyckande. Låt oss uppmuntra det första försöket, det andra försöket och viljan att försöka igen. Låt oss lovorda framgång och vara glada över att se framgångens belöning hos våra medborgare med störst företagaranda. Det är först då vi har en verklig företagskultur i Europa. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! I länder som Indien, Kina, Thailand och Argentina är entreprenörskapets omfattning fullkomligt anmärkningsvärd. I de allra flesta av EU:s medlemsstater råder däremot en inställning präglad av en riskobenägen pessimism orsakad av dåliga ekonomiska siffror och många planerade men ogenomförda reformer. Europa kommer till exempel att ha bättre möjligheter att upprätthålla sin globala konkurrenskraft om nyetableringen av företag ökar. Werner Langen har lagt fram en mycket klok analys av kommissionens grönbok och föreslagit väsentliga förbättringar. Låt oss lära av de goda exempel som finns, t.ex. Irland, som är ett av de ledande länderna i världen när det gäller nyetablering av företag, vilket kan tillskrivas den begränsade byråkratin, ett enkelt skattesystem och aktiva insatser för att främja entreprenörsandan.
Det är emellertid inte bara nyetablerade företag som behöver stöd. Befintliga företag, hantverksföretag och familjeföretag måste också främjas, vilket bara berördes helt kort i betänkandet. Vi är för en handlingsplan för entreprenörskap som utarbetas i slutet av 2003 och där genomförbara förslag, bindande tidsramar och stadgan för småföretagen är tongivande inslag. Fråga en sakkunnig, fråga ordföranden för det globala nätverket för små och medelstora företag, SME Global, vår kollega Paul Rübig! Låt oss tala i klartext: företagen behöver direkt och okomplicerad tillgång till medel, från tillhandahållandet av riskkapital till lån från Europeiska investeringsbanken och Europeiska utvecklingsfonden. När företagen startar behöver de slippa skatt och vid problem som kan uppstå senare behöver de skattelättnader och befrielse från byråkrati. De behöver nödvändig överföring av innovation och teknik och, som vår vän John Purvis så riktigt påpekade, de behöver stöd från företagsänglar. Jag känner flera av dem. Vi behöver även stöd för europeiska nätverk.
Med tanke på den ökande arbetslösheten har vi ingen tid att förlora. Det måste finnas politiska ramförutsättningar så att företagen faktiskt kan verka på ett affärsmässigt sätt igen. Om framtidsutsikterna är desamma för chefer som för arbetstagare kommer viljan till ökad flexibilitet och rörlighet att öka.
Liikanen,
   . – Herr talman! Det är sent, och det finns fler punkter som skall tas upp, så jag vill bara än en gång tacka föredragandena Olga Zrihen Zaari och Werner Langen för deras utmärkta arbete och alla ledamöter för deras bidrag. Vi kommer att granska allt detta i uppföljningen av både meddelandet om industripolitik och handlingsplanen för entreprenörskap. Jag ser därför fram emot att se er här i kammaren igen under vintern i början av nästa år. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Folias (PPE-DE ),
   . – Jag välkomnar med stor tillfredsställelse kommissionens initiativ om grönboken om entreprenörskap och gratulerar föredraganden Werner Langen till det detaljerade, sammanhängande arbete som han lägger fram för oss för omröstning.
Vi måste klargöra det faktum att om entreprenörskap inte utvecklas i snabb takt i EU så kan vi lika gärna glömma Lissabonmålen helt och hållet på en gång.
Det är bara genom utveckling av entreprenörskapet som arbetslöshetens gissel kan bekämpas och välfärden i EU ökas, framför allt till förmån för de mindre gynnade.
För att nå dit måste regeringarna förenkla de byråkratiska förfarandena nu, inrätta företagsvänliga skattesystem och vinnlägga sig om att skapa ett gott företagsklimat som gör det möjligt för nya företag att blomstra och utvecklas.
Bankerna måste sluta lägga bördor på de små och medelstora företagen och i stället göra sig nyttiga som rådgivare och stöd.
Slutligen måste den sociala övertygelse som vänsterideologin har odlat under så många år, att vinst är något ont och samhällets fiende, få ett slut en gång för alla. Det måste bli en allmän övertygelse att vinst är detsamma som att gottgöra en person som anstränger sig, tar risker, arbetar dag som natt, är ambitiös och har kapacitet att göra mer. Vinst är den drivkraft som skapar entreprenörskap och får enskilda personer, folk och stater att utvecklas.
Montfort (PPE-DE ),
    – Små företag har central betydelse för dynamiken, innovationen och sysselsättningen på Europas inre marknad. Därför gläds jag över det växande och allt mer synliga erkännande som vårt parlament ger dessa nyckelaktörer i den europeiska ekonomin, särskilt utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, som numera aldrig försitter ett tillfälle att uppmuntra denna företeelse. Min kollega Werner Langens betänkande säger mycket om den roll som utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har spelat. Detta utskott har genomfört klara förbättringar av kommissionens grönbok om entreprenörskap i Europa, bland annat tack vare de många ändringsförslag vi har utarbetat tillsammans med mina kolleger från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna. Den energi som utgör drivkraften för entreprenörer, stora som små, ges slutligen en definition som kommer att göra det möjligt att vidta åtgärder för att förenkla den byråkrati som kringgärdar etablering och drift av företag, överlåtelser av företag och de viktigaste formerna av skattelättnad. Mycket återstår dock fortfarande att göra, t.ex. att utforma en europeisk specifikation för företag, bättre representation för små och medelstora företag i gemenskapens expertgrupper, stödmekanismer för företagens internationalisering etc., och jag förväntar mig att vårt arbete skall fortsätta i denna anda. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0330/2003) av Angelilli för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om brottsofferersättning. 
Angelilli (UEN ),
    – Herr talman, kommissionär Vitorino, mina damer och herrar! Betänkandet som jag skall lägga fram handlar om kommissionens förslag inför antagandet av rådets direktiv om brottsofferersättning. Detta initiativ är en fortsättning på grönboken om brottsofferersättning som var början på kommissionens engagemang i debatten i den här frågan i september 2001, och som utgjorde grunden för ett betänkande – och även för en parlamentsresolution – som jag hade äran att utarbeta för ett år sedan.
Vid ett flertal tillfällen under debatter i den här kammaren om rättssäkerhet och brottsbekämpning har det framträtt ett system på europeisk nivå som, och jag skulle vilja säga med rätta, fokuserar nästan uteslutande på rättsliga påföljder, straff och kontroll. Endast i liten utsträckning omfattar systemet rehabilitering och social återanpassning av gärningsmännen och mer generellt med brottsförebyggande åtgärder. Längst ned på listan befinner sig tyvärr brottsoffren, oskyldiga medborgare som trots att de utsatts för en i vissa fall allvarlig skada alltför ofta nekas lämpligt skydd och lämplig ersättning. Vi måste därför sätta skydd för brottsoffer i centrum för debatten om rättssäkerhet. 
Det mest brådskande problemet att lösa är de stora olikheterna i de nationella ersättningssystemen, det finns oerhört stora olikheter mellan ersättningsnivåer och rättsliga förfaranden mellan varje enskild medlemsstat. En sådan situation kan inte anses förenlig med de principer som ligger bakom bildandet av ett enat område med frihet, säkerhet och rättvisa.
Det har skett stora framsteg under året. Europeiska unionen har satt upp mål som är möjliga att uppnå, kritiserat svårigheterna med de olika rättsliga systemen i medlemsstaterna, kartlagt de olika behoven hos brottsoffer och fastställt ett minimum för de gemenskapsrättsliga åtgärder som måste genomföras. 
Det viktigaste och mest efterlängtade steget framåt är dock viljan att nu anta en rättsligt bindande strategi på gemenskapsnivå för att aktivt förverkliga de politiska målen från Tammerfors. Tack vare detta direktiv kommer det att vara möjligt att ta ett första steg mot harmonisering av de europeiska straffrättsliga systemen när det gäller behandlingen av brottsoffer och, med vederbörlig hänsyn till subsidiaritetsprincipen, garantera dem tillräckligt mycket uppmärksamhet, erkännande av nödvändigt stöd och rekreation för den skada de utsatts för, detta även när gärningsmannen inte har identifierats, har försvunnit eller är oförmögen att betala. Att ta fram gemensamma kriterier på brottsoffer, mottagare av ersättning om brottsoffret avlidit och de vanliga förfarandena och formaliteterna för betalning, utgör därför minimigrunden som Europeiska unionen måste tillhandahålla, så att det inte längre är så att graden av ersättning eller möjligheten att få ut den beror på var man bor eller var brottet ägt rum. Även om jag i princip håller med om allt som kommissionen föreslagit, lade vi i slutet till en mer utförlig beskrivning av typen av skada för vilken ersättning kan betalas ut samt de tidsbegränsningar för ersättning än det som uttrycks i den ursprungliga texten.
Vi slog fast en minimigräns för att få bidrag; vi föreslog att för att undvika språksvårigheter införa harmoniserade formulär och översättningar, där det så passar, till det språk som brottsoffret kan förstå. Det viktigaste är att säkerställa den grundläggande principen om icke diskriminering för alla medborgare och personer som är lagligt bosatta i unionen samt önskan att i så stor utsträckning som möjligt begränsa effekterna och lidandet för offren för orättvisa skador, eftersom de blir offer en andra gång när de nekas stöd av otillräckliga eller i vissa fall obefintliga ersättningssystem. 
Herr talman! Jag vill avsluta med att tacka mina kolleger som har bidragit till arbetets goda slutresultat. 
Vitorino,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens förslag till direktiv uppfyller ett av de två mandat som gavs av Europeiska rådet i Tammerfors och det har två övergripande syften, som vår föredragande just har pekat på. Dessa syften är: 
Att upprätta en miniminivå för ersättning till alla medborgare och personer som är lagligt bosatta i unionen och som blir utsatta för brott samt att förbättra möjligheten att få ersättning i gränsöverskridande situationer. För min del finns det inte skuggan av ett tvivel om att dessa två syften är desto viktigare, eftersom 2 av de 15 nuvarande medlemsstaterna och de flesta av de anslutande länderna fortfarande inte har något system för ersättning. De är desto viktigare eftersom det för tillfället inte finns något system för gränsöverskridande samarbete för att hjälpa brottsoffer att kräva ersättning. Det första syftet med förslaget är att se till att möjligheten att få statlig kompensation finns i alla medlemsstater. Målet är dock inte att harmonisera den aktuella lagstiftningen i medlemsstaterna. Det är bara att införa en miniminorm som varje medlemsstat kan överskrida om de önskar, därmed respekteras subsidiaritetsprincipen. 
I synnerhet offer för terrorism omfattas av detta direktiv. Nära släktingar och personer som är beroende av offret har också rätt till ersättning om offret skulle avlida till följd av de skador som orsakas av ett brott som omfattas av direktivet. 
Alla ekonomiska och icke ekonomiska förluster som uppstår som en direkt följd av skadorna skall ersättas. Ersättning för icke ekonomiska förluster finns för närvarande endast i ett fåtal medlemsstater och är särskilt viktig för kommissionen, särskilt vid allvarliga brott som väpnade rån, våldtäkter, sexuella övergrepp och terrorattacker.
Det andra syftet med förslaget är att underlätta att få ersättning för brottsoffer i gränsöverskridande situationer. När en enskild person blir utsatt för brott i ett annat land än där denne bor, är det inte troligt att personen har så mycket tid att få igång de adekvata straffrättsliga förfarandena, utöver att anmäla brottet. Vi menar därför att det bör vara lätt för brottsoffret att sätta igång dessa förfaranden från sitt hemland. I direktivet föreslås därför ett samarbetssystem mellan medlemsstaterna. Kommissionen föreslår att anvisningar iordningställs och görs tillgängliga för myndigheterna. De skall innehålla de grundläggande kriterierna för ersättning som gäller i respektive medlemsstat, den geografiska omfattningen av jurisdiktionen hos varje medlemsstats myndigheter om det är tillämpligt samt de ansökningsblanketter som används i varje medlemsstat för ändamålet. Dessa anvisningar skall finnas tillgängliga på Europeiska unionens alla officiella språk. 
Klamt (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ett av Europeiska unionens främsta mål är att garantera rörelsefrihet. Denna rörelsefrihet kan dock bara praktiseras om unionen också vidtar alla åtgärder som krävs för att skydda sina medborgare, i synnerhet om de utsätts för brott, oavsett deras nationalitet inom EU och även oavsett i vilken medlemsstat de blir utsatta för brott. 
Medborgarna i Europeiska unionen tycker om att resa och gör det mycket, de arbetar i andra medlemsstater och utövar även sin rätt till rörelsefrihet inom EU på många olika sätt. Men vilken medborgare som helst kan utsättas för brott eller terrorattacker i en annan medlemsstat eller naturligtvis i sitt hemland. Fram till nu har nationell lagstiftning varierat mycket, som Angelilli har förklarat. Med andra ord kan två personer som utsatts för likadana brott i två olika medlemsstater få helt olika ersättning för likadana skador och i extremfallet får brottsoffret ingen ersättning alls. Det är därför som jag på Europeiska folkpartiets (kristdemokrater) och Europademokraternas vägnar varmt välkomnar kommissionens förslag och tackar Angelilli för hennes betänkande, som syftar till att skapa bestämmelser för offer för internationell brottslighet och terrorattacker inom Europeiska unionen.
I och med att det här direktivet träder i kraft kommer alla EU-medborgare och alla personer som är lagligt bosatta inom EU att få adekvat ersättning om de utsätts för brott. Detta innebär också att alla som utsätts för brott inom EU har rätt att kontakta en myndighet i sin egen medlemsstat för att ansöka om ersättning. Det gör att brottsoffer har lättare att få ersättning, även om brottet begicks utanför personens medlemsstat. Det gör att brottsoffer äntligen kan få adekvat skydd och ersättning, något som paradoxalt nog fortfarande inte tas på tillräckligt allvar i många rättssystem i dag. Jag är övertygad om att det kommer att bli en stor majoritet för det här betänkandet i kammaren i morgon och jag är tacksam att så är fallet. 
Cerdeira Morterero (PSE ).
   – Herr talman! Först skulle jag vilja gratulera föredraganden Angelilli, vars betänkande vi diskuterar i dag. Den stora graden av enighet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor är utan tvivel nödvändig för ett så viktigt område som det vi diskuterar i dag, nämligen brottsofferersättning. 
Rättssystemen i Europeiska unionens medlemsstater ägnar inte tillräcklig uppmärksamhet åt brottsoffer och vad mer är, de ger dem ofta inte adekvat skydd och ersättning. Till följd av den här situationen har under senare år kriminologer och personer ansvariga för rättsfrågor ägnat särskild uppmärksamhet åt brottsoffers situation, inom ramen för övergrepp i rättssak och tillvaratagande av deras intressen.
Enligt min mening var betänkandet som vi godkände i november 2000 om brottsoffers ställning i rättsprocesser det första steget mot att lösa problemet i den här lagstiftningen. Det var ett viktigt steg på väg mot att fylla det gigantiska rättsliga vakuum som enligt min åsikt utgjorde en slags diskriminering av de miljontals medborgare som rör sig fritt inom Europeiska unionen med risk att utsättas för brott, men som ställs inför 15 olika rättsområden som i praktiken har visat sig oförmögna att tillvarata deras intressen. 
Jag är glad över att vi i dag är närmare möjligheten att kunna garantera ersättning till brottsoffer, inte bara för att så långt det går lindra de skador och det lidande de har åsamkats, utan även för att dämpa den sociala konflikt som blir följden av brott och för att underlätta tillämpningen av ett rationellt och korrekt rättstänkande. 
Jag skulle också vilja understryka att även om gottgörelse eller ersättning skulle åläggas gärningsmannen, i egenskap av den som är direkt ansvarig för skadorna, är det i praktiken sällan som hela ersättningen kan erhållas från denne, antingen p.g.a. att personen inte identifierats eller att denne har försvunnit eller inte kan betala. 
Som jag har nämnt i de godkända ändringsförslagen är det nödvändigt att begränsa de orättvisa effekterna som beror på de olika ersättningsnivåerna i medlemsstaterna och att garantera att medborgarna i Europeiska unionen får skälig ersättning för de skador de åsamkats när de utsatts för brott någonstans inom unionen. 
Detta stöd till brottsoffret måste omfatta två typer av åtgärder som kompletterar varandra. För det första materiellt, psykologiskt och socialt stöd och hjälp med hälso- och sjukvård, för det andra ersättning för de åsamkade skadorna, både materiella och psykiska, till brottsoffret eller de som är beroende av denne. Detta skulle utan tvivel vara ett stort framsteg i att uppfylla de politiska mål som Europeiska unionen satte upp för sig vid toppmötet i Tammerfors och i handlingsplanen från Wien. 
Bildandet av ett verkligt område med frihet, säkerhet och rättvisa samt möjligheten att utöva rätten till fri rörlighet kan inte bli verklighet om inte unionen vidtar de åtgärder som krävs för att skydda medborgarna när de utsätts för brott någonstans på dess område, oberoende av deras nationalitet, och om de inte ersätts för de skador de åsamkats. Initiativet från Europeiska kommissionen och kommissionsledamot Vitorinos arbete är enligt min mening det rätta sättet att uppnå detta på. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Än en gång har vi på vårt bord en åtgärd som skall leda till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, en åtgärd som försöker möta medborgarnas vardagliga bekymmer. Detta är det stora mål vi har satt upp för oss själva och som skall hjälpa medborgarna att skydda sin integritet, få rättvisa och tillvarata sina rättigheter, oavsett var de är och lika lätt som om de vore i sitt eget land. 
Det är viktigt att sätta upp miniminivåer för statlig ersättning liksom bättre tillgång till sådan ersättning i gränsöverskridande situationer och därigenom skapa en garanti som är en sista utväg för brottsoffer som inte kan få ersättning från gärningsmannen eller från annat håll. Vi vet mycket väl att brottsoffer ofta inte lyckas få full ersättning från gärningsmannen, antingen beroende på att denne inte har tillräckliga tillgångar eller att personen försvunnit eller aldrig identifierats. Vi vill förhindra att betydande skillnader mellan de olika medlemsstaterna orsakar orättvisa variationer i den ersättning som medborgarna har rätt till, bara för att de har utsatts för brott i en viss del av unionen och inte i en annan. Detta vore obegripligt, i synnerhet med tanke på det gemensamma området med frihet, säkerhet och rättvisa. 
Jag välkomnar därför detta förslag till direktiv, liksom Angelillis betänkande. Förslaget går inte ut på att harmonisera, utan att införa miniminormer och möjliggöra för de medlemsstater som så önskar att behålla eller införa ersättningar som är ännu gynnsammare för dem som är offer för dessa tragedier. I första hand skall principen om territorialitet tillämpas, så att den medlemsstat där brottet begicks är ansvarig att betala ersättning. Samtidigt skall brottsoffret ha rätt att lämna in sin ansökan om ersättning till en myndighet i den medlemsstat där han eller hon är bosatt, i avsikt att undvika en andra kränkning.
Jag vill understryka att principerna om social rättvisa skall respekteras och alla medlemsstater skall åläggas att betala ersättning inte bara till sina egna medborgare, utan till andra offer för sådana våldsbrott som utförts inom dess gränser, t.ex. gästarbetare, studenter, turister med flera. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Jag tror att jag har rätt när jag säger att det finns få saker som betyder så mycket för medborgarna som att känna sig trygga och säkra i det land där de bor. Det är helt meningslöst för oss att främja fri rörlighet för arbetstagare i Europeiska unionen om medborgarna inte känner att de skyddas mot brott i vilken stat de än befinner sig. Om EU:s medborgare skall tro på Europeiska unionen – och låt oss inse det, en del av dem gör inte det för närvarande – då är det nödvändigt att de kan förlita sig på att de får samma skydd mot brott och att brottsoffer behandlas på samma sätt som de skulle förvänta sig om de var i sitt eget land.
Som andra har sagt är syftet med denna lagstiftning inte endast att hjälpa en person som haft oturen att bli offer för ett sådant brott, utan att försöka se till att enhetlighet råder. Att vara ett brottsoffer är tillräckligt illa, men problemen med personligt och känslomässigt lidande kommer att fortsätta om de inte får rättvis och korrekt ersättning. Detta är än viktigare eftersom vi vet att rättssystemen är olika från land till land och att arbetssätten och arbetsmetoderna vid de olika polismyndigheterna och de åtgärder de vidtar inte är desamma i de olika länderna.
Jag välkomnar detta förslag. Jag tror att det kommer att leda till att ett centralt organ i medborgarnas egna medlemsstater inrättas, och detta organ skulle ansöka om ersättning för brottsoffer i det land där brottet begicks. Vi får inte glömma att våldsbrott kan äga rum var som helst, i vilket land som helst. Det är rätt och riktigt att vi gör allt för att utjämna systemet för att se till att det fungerar till förmån för medborgaren och brottsoffret. 
Vitorino,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle först av allt vilja tacka Angelilli för den höga kvaliteten på hennes betänkande och uttrycka min tillfredsställelse över det stöd kammaren har visat för initiativet, som utgår från artikel 308 i fördraget, som ni alla vet, mina damer och herrar, och som alltså åtnjuter ett så starkt stöd i parlamentet. 
Jag välkomnar Angelillis ändringsförslag till utkastet och instämmer i tankarna som ligger bakom. Med tanke på dessa ändringsförslag skulle jag bara vilja fästa uppmärksamheten på att, enligt min åsikt, parlamentet borde bevara andan i ett sådant här initiativ som bygger på gemensamma miniminormer. 
Även jag skulle vilja vara mer ambitiös, men jag skulle vilja fästa kammarens uppmärksamhet på att överdriven nitiskhet kan göra initiativet svårt att få igenom, och jag skulle vilja se att det går igenom så fort som möjligt. För att inte ytterligare fördröja saken kommer kommissionen därför inte att lägga fram ett ändrat förslag, utan väljer istället att kompromissa genom att kämpa för att få fram den avsikt som ligger bakom den överväldigande majoriteten av Angelillis ändringsförslag, 53 av totalt 77, i våra förhandlingar med rådet om att anta det här förslaget. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0326/2003) av Robert J.E. Evans för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förebyggande och bekämpande av olaglig handel med mänskliga organ och vävnader. 
Evans, Robert J.E. (PSE ),
   . – Herr talman! Under de senaste åren har den vetenskapliga utvecklingen lett till att transplantation av mänskliga organ har blivit ett rutinmässigt medicinskt ingrepp där andelen lyckade operationer ligger på över 99 procent i Västeuropa. Den allvarliga bristen på donatorer leder dock till att många patienter fortfarande dör i onödan. Som ett svar på denna brist har ett motbjudande fenomen utvecklats – olaglig handel med mänskliga organ.
Det finns flera väldokumenterade fall med EU-medborgare som har rest till fattigare länder i världen för att få livsnödvändig bot för sin sviktande hälsa. Den uppkomna så kallade ”transplantationsturismen”, som innebär att förmögna EU-medborgare, rika EU-patienter, köper organ från levande donatorer i utvecklingsländer, ökar och är fullständigt motbjudande för mig.
Jag förstår att en person som håller på att dö på grund av dåligt fungerande njurar är desperat. Dessa patienter är verkligen själva offer för det nuvarande bristfälliga systemet. Men det kan inte vara rätt eller acceptabelt att personer med pengar kan köpa ett bättre liv för sig själva på bekostnad av andras hälsa. Missförstå mig inte, för i många fall kan en levande frisk donator må bra efter en operation, men i många andra fall påverkas donatorns hälsa starkt.
I 14 av 15 EU-länder är det redan förbjudet för medborgarna att köpa ett organ från någon annan. Om det är olagligt i våra egna länder, hur kan då någon tycka att det är godtagbart att köpa mänskliga organ från andra länder? Det är t.ex. inte tillåtet att någon från södra England reser till Skottland för att köpa en njure, och det är heller inte lagligt att en parisare åker till Marseille i detta syfte. Varför kan det då vara acceptabelt att en europé reser till Indien eller Pakistan eller att en EU-medborgare åker till Moldavien eller Ukraina för att göra detta?
Jag vet att det kan bli stor enighet i kväll i denna debatt, men jag vet också att det finns andra åsikter i mitt eget land och även på andra håll. Många av oss har också läst rapporter i internationella medier om att det finns kriminella gäng som bedriver olaglig handel och som mördar, och även antaganden eller påståenden om att barn föds upp för att man skall kunna avlägsna deras organ senare. Schengens informationssystem, som vi lovordar, gör det dock lättare för kriminella grupper att röra sig fritt i Europeiska unionen där de kan utnyttja skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftning. De nya medlemsstaternas anslutning till Europeiska unionen, som så varmt välkomnas, kommer att göra det möjligt att på ett mer effektivt sätt ta itu med gränsöverskridande frågor som t.ex. olaglig handel. Om området för fri rörlighet utvidgas är dock regler som dessa nödvändiga för att se till att kriminella grupper inte i fortsättningen kan utnyttja skillnaderna mellan medlemsstaternas lagar för att själva dra nytta av detta.
I mitt betänkande uppmanar jag också kommissionen att utvärdera möjligheten att införa ett omfattande direktiv för Europeiska unionen som reglerar den lagliga handeln med transplantationsorgan, vilket inbegriper en databas för organ som finns tillgängliga på laglig väg samt upprättande av en databas som omfattar alla patienter i EU som är i behov av en organtransplantation.
Medlemsstaterna kan också fundera över om nuvarande praxis, som innebär att medborgarna kan välja att donera sina organ om de skulle dö, bör ändras till en praxis som innebär att om de inte sagt nej till donation kommer deras organ vid deras död att bli tillgängliga för medicinska transplantationer. Jag kommer bestämt att uppmana den brittiska regeringen att överväga denna möjlighet.
I det grekiska förslaget, som vi nu har framför oss, fastställs några definitioner av brott som rör handel med mänskliga organ. Det fastställs ett minimistraff på tio års fängelse för brott som begås under allvarliga omständigheter, och en välbehövlig bestämmelse om brott som begås utanför unionens territorium införs, vilken innebär att personer som försöker köpa organ från tredje lands medborgare även utanför EU begår ett brott enligt EU:s lagstiftning.
Jag stöder huvudmålen och huvudprinciperna i det grekiska förslaget, men jag har dock lagt fram några ändringsförslag. I titeln skulle jag vilja lägga till orden ”delar av organ och vävnader”, så att eventuella oklarheter undanröjs. Att även lägga till ordet ”olaglig” skulle utesluta påståenden om att lagliga medicinska syften skulle kunna påverkas negativt. Om titeln ändras för att förtydliga att förslaget endast gäller olaglig handel skulle reproduktionsorgan samt organ och vävnader från foster samt blod också omfattas av förslaget.
Jag anser inte heller att levande donatorer skall anses ansvariga för brott. Det är inte lämpligt att EU kriminaliserar en donator som i de allra flesta fall har övertalats eller tvingats av kriminella nätverk i förhoppning om att slippa extrem fattigdom.
Med dessa ord och de ändringsförslag som jag lagt fram för er rekommenderar jag kollegerna detta betänkande och hoppas att så många av er som möjligt kan stödja det i morgon. 
Vitorino,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka Robert J.E. Evans för hans uttömmande betänkande om ett känsligt ämne. Kommissionen delar föredragandens uppfattning att olaglig handel med mänskliga organ och vävnader är en allvarlig kränkning av de grundläggande rättigheterna och i synnerhet av den mänskliga värdigheten och den fysiska integriteten.
Förebyggande åtgärder och kontroll över den olagliga handeln med mänskliga organ är en mycket komplex fråga, både från etisk och teknisk synpunkt, som måste övervägas och diskuteras med försiktighet. Jag anser att ert bidrag till denna debatt har varit avgörande. Jag vill gratulera er, inte endast till betänkandet, utan också till det faktum att denna debatt helt klart kommer att klargöra några av huvudpunkterna i detta initiativ som tagits av den grekiska regeringen.
Jag instämmer särskilt i tre viktiga större ändringsförslag. För det första, att donatorn inte ställs till ansvars, för det andra att hänvisning görs till brott som begås avsiktligt och för det tredje att det bör klargöras att ekonomisk vinning även omfattar relativa fördelar och att vissa typer av betalningar kan godtas.
Jag skulle dock vilja be er uppmärksamma behovet av att ytterligare överväga två specifika punkter. Jag har noterat att det finns förslag om att låta förteckningen över kroppsdelar som undantas från tillämpningen av initiativet i dess ursprungliga text utgå. Jag anser att detta är en fråga som behöver övervägas ytterligare, särskilt med tanke på att liknande undantag gäller enligt Europarådets protokoll om transport av mänskliga organ och vävnader. Undantaget för vissa kroppsdelar diskuteras fortfarande, och kommissionen kommer att noggrant följa upp de pågående diskussionerna. Jag anser också att vissa ordalydelser som föreslagits när det gäller rättsskipningen, särskilt den gemensamma rättsskipningen, skulle kunna uttryckas på ett bättre sätt i ett övergripande initiativ.
Vad gäller det större sammanhanget för detta initiativ har jag noterat att betänkandet, som föredraganden nyss sade, innehåller en uppmaning till ytterligare åtgärder beträffande den lagliga användningen av organ för transplantation, särskilt beträffande bristen på organ. Kommissionen håller med om att bristen på organ är ett stort hinder, och jag är glad över att kunna informera om att min kollega, David Byrne, håller på att sammanställa information från en nyligen genomförd undersökning om den nuvarande situationen för organtransplantation i medlemsstaterna, anslutningsländerna och ansökarländerna. När sammanställningen är färdig kan kommissionen bedöma om ytterligare ett initiativ behövs samt fastställa den rättsliga grunden och räckvidden för ett sådant förslag. 
Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka Robert Evans för hans betänkande. Han har tagit upp en mycket viktig fråga och den aktivitet som kriminella gäng ägnar sig åt i form av handel med mänskliga organ är ett av de värsta exemplen på organiserad brottslighet. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor stöder det grekiska initiativet och vi har lagt till ett antal punkter, varav de flesta har godkänts av det ansvariga utskottet. Vårt främsta mål är att påvisa effekterna på folkhälsan ännu tydligare än i det grekiska ordförandeskapets förslag. 
För det andra urskiljer vi också i sammanhanget ett samband med den lagstiftning som vi just nu förhandlar om med kommissionen och rådet och som handlar om frågan om kvalitet och säkerhet när det gäller celler och vävnader. Även här röstade parlamentet med stor majoritet för att förbjuda all handel med omodifierade celler och vävnader. Till skillnad från kommissionen och rådet anser vi att det finns en rättslig grund även här, så att vi delvis kan diskutera frågan i medbeslutandeförfarandet. Utskottet klargjorde detta än en gång. Jag håller med föredraganden och delar inte kommissionsledamotens åsikt i fråga om undantagen. Vi bör inte tillåta några undantag i denna text. All handel med celler och vävnader borde av princip vara straffbart. Vi behöver dock mer precisa bestämmelser här, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor lade fram ett förslag som tyvärr förkastades av det ansvariga utskottet. Vi kommer inte desto mindre att lägga fram det för omröstning igen i morgon på Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraternas vägnar. Vi skulle vilja göra en tydlig skillnad. Vi anser att närhelst ekonomisk vinning är med i spelet bör handel med organ och omodifierade celler och vävnader förbjudas. Jag bör dock understryka ”omodifierade celler och vävnader”, för om man tillverkar medicin av celler och vävnader måste naturligtvis de investeringar som industrin gjort i dessa mediciner finansieras och av den anledningen måste vi se till att dessa produkter kan säljas. Jag ber er därför att stödja ändringsförslag 49 som lagts fram av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna i syfte att förtydliga. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den föraktliga och olagliga handeln med mänskliga organ är något vi verkligen måste ta itu med. Det gör Robert J.E. Evans i sitt betänkande, och han lägger också till nyttiga punkter som kompletterar rådets punkter i det ursprungliga förslaget. Tillsammans med min kollega Peter Liese i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, har jag dock lagt fram ytterligare ändringsförslag som syftar till att förtydliga texten. Det viktigaste av dessa gäller påföljder.
Vi ansåg att det var nödvändigt att sända ut de rätta signalerna både till de personer som idkar olaglig handel och till donatorer. Av detta skäl har vi föreslagit att artikel 2.2 d skall återinföras. I denna punkt fastställs att det är en straffbar handling att ta emot eller begära betalning för att avlägsna ett organ. Mitt utskott ansåg att detta förslag skulle utgå, men jag anser att det bör finnas med i texten för att så långt det är möjligt motarbeta oreglerad organdonation. För att inte bestraffa dem som redan har lidit tillräckligt på grund av att de utnyttjats för organdonation har vi föreslagit att en bestämmelse införs om att påföljderna under vissa omständigheter kan minskas.
Organiserade brottslingar borde inte utnyttja vare sig naiva eller opportunistiska människor för att skapa en marknad för osäkra och oreglerade organ. Det är avsevärt bättre att uppmuntra laglig och rättmätig organdonation. Av detta skäl vill jag betona den stora betydelse som frivillig organdonation har.
Den bakomliggande orsaken till den olagliga handeln med organ är bristen på tillgängliga organ. Bara i Förenade kungariket väntar i kväll 5 700 personer på transplantation, men färre än 3 000 transplantationer genomförs varje år. Förra året dog nära 400 personer i Förenade kungariket i väntan på transplantation. Sträng kontroll i hela EU av olaglig handel med organ måste gå hand i hand med informationskampanjer om organvävnad och celldonation på europeisk och nationell nivå. Vi bör uppmuntra EU-medborgarna att ansluta sig till nationella donationsprogram och att låta deras önskemål bli kända för deras familjer eller juridiska företrädare.
Jag har burit med mig mitt donationskort i många år. Jag stöder aktivt den statliga hälsovårdsmyndighetens donationskampanj. Jag uppmuntrar andra att stödja liknande kampanjer i sina medlemsstater. Detta är ett område där vi verkligen kan samarbeta med varandra för att nå det viktigaste mål som finns – att rädda många liv. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Jag tycker att den grekiska regeringens initiativ att lägga fram ett förslag för att förhindra och stoppa handeln med mänskliga organ är mycket viktigt, om vi skall kunna bekämpa den här skandalen som handeln med mänskliga organ utgör och framför allt stoppa aktiviteten hos de internationellt organiserade brottsliga nätverken som sysslar med bortförande och mord av speciellt barn, i syfte att sälja deras organ. Jag anser att det betänkande som Evans tagit fram inte bara stöder de grundläggande målen med det grekiska förslaget, utan även kompletterar dem och innehåller säkerhetsfaktorer för att inte avskräcka donatorer. 
Vi vet alla att antalet transplantationer inom Europeiska unionen sjunkit de senaste åren. I Grekland ligger väntetiden på en njurtransplantation i genomsnitt på över åtta år. Det största problemet gäller lever- och hjärttransplantationer. I de fallen vet vi att patienter ofta avlider i väntan på transplantation. Den här situationen utnyttjas förstås av organiserad brottslighet, som erbjuder en lösning i form av transplantationsturism och genom uppgörelser med komplicerade smugglingsnätverk. Det är en känd hemlighet att de största organmarknaderna förekommer i Indien, Brasilien, Sydafrika, Kina och Pakistan. Men allvarliga fall av spekulation och kränkningar av den mänskliga värdigheten förekommer även i Europeiska unionen och i kandidatländerna, där utövandet av ekonomiska påtryckningar på fattiga grupper bidrar till att de mörka nätverkens olagliga och motbjudande verksamhet blomstrar. 
Förutom det här måste man också ta ordentlig hänsyn till återverkningarna på folkhälsan, som det relevanta ändringsförslaget pekar på. Jag stöder också Europaparlamentets ändringsförslag där det påpekas att handeln också påverkar medborgarnas rätt till likvärdig tillgång till hälso- och sjukvård och urholkar förtroendet för det lagliga transplantationssystemet. Vi behöver utan tvivel en gemensam ståndpunkt på EU-nivå om straffrätten, som varierar från en medlemsstat till en annan, stränga straff och internationellt samarbete för att bekämpa det motbjudande fenomenet med handel med mänskliga organ.
På samma gång måste vi också utveckla arbetet med att informera och öka allmänhetens medvetande. Det skulle säkert inte finnas någon olaglig handel med mänskliga organ om fler medborgare vore beredda att donera organ och vävnader efter sin död. Därför behövs det informationskampanjer på nationell och europeisk nivå för att försöka övertyga människor att bli donatorer och att göra sin vilja känd för sin familj och sina anhöriga i förväg. Ett gemenskapsdirektiv kommer att utgöra den lämpliga rättsliga grunden för att skapa nya förutsättningar för att lösa problemet med de tusentals människor som väntar på organ. 
Boogerd-Quaak (ELDR ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja rikta ett varmt tack till Evans för hans betänkande. Jag tycker att det är ett viktigt initiativ av det grekiska ordförandeskapet, vilket redan sagts av flera ledamöter. En brist på donatorer ligger till grund för problemet. I mitt land har det t.ex. varit brist på organdonatorer i 20 år. Dessutom är inte alla donatorer lämpliga. En donator måste i de flesta fall vara hjärndöd, men deras hjärta måste fortfarande slå. Därför är det många donatorer som inte är kvalificerade. Länge var trafikoffer en källa för donatorer och är det fortfarande, men deras antal minskar, vilket bara förvärrar problemet. Detta bör aldrig leda till olaglig handel med mänskliga organ. Det är så hemskt att det inte finns ord för det när man handlar med människor, däribland kvinnor och barn, i syfte att ta deras organ. De är utan undantag fattiga och maktlösa människor från fattiga länder, men även från Kina och Indien. En del låter avlägsna sina organ i hopp om en bättre framtid och andra blir helt enkelt utnyttjade. Det är bra att detta nu kommer att regleras i lag. I det här sammanhanget är det en skam att konventionen om mänskliga rättigheter och biomedicin från 1997, som trädde i kraft 1999, i dag bara har ratificerats av Danmark, Spanien och Portugal. Mitt land borde ta till sig detta.
Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp anser att det bara är genom att anta en samordnad och väl avpassad hållning till olaglig organhandel som den mänskliga värdigheten kan skyddas. Vi hoppas därför att det här förslaget kommer att bidra till det. Av dessa anledningar stöder vi förslaget. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Transplantation av organ, delar av organ, celler och vävnader kan rädda liv och är en viktig del i behandlingen av många olika åkommor och sjukdomar. I framtiden kommer t.ex. celltransplantationer att spela en alltmer betydelsefull roll inom konventionell medicin. Transplantationen av vuxna stamceller är ett typexempel. 
Det finns dock två aspekter som Europeiska unionen bör reglera i det här förslaget. Den första är en garanti för säkerhet och kvalitet vid donation och transplantation och den andra är att förebygga handel med organ, vävnader och celler. Den förra behandlas i Liesebetänkandet, den senare i det betänkande vi diskuterar i dag och som, för att fatta mig kort, åtnjuter vårt odelade stöd. Det är bra att dessa omoraliska förehavanden bekämpas. Det är bra att man i betänkandet efterlyser extra uppmärksamhet när det gäller att uppmuntra frivillig donation. Det är en punkt i betänkandet vi inte håller med om: vi anser att erbjudande om och accepterande av pengar för organ, vävnader och celler också bör vara straffbart, liksom faktiskt nämns i det grekiska initiativet. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens yttrande om situationen i Bolivia. 
Vitorino,
   . – Herr talman! Kommissionen följde ingående och med stigande oro de dramatiska och tragiska händelser som drabbade Bolivia förra veckan. Vi beklagar djupt att så många som 80 personer dödades och hundratals skadades i de våldsamma striderna i El Alto, La Paz och andra städer. Jag tar detta tillfälle i akt för att beklaga sorgen inför de berörda familjerna. Vi hoppas innerligt att de personer som bär ansvaret för dödsfallen och skadorna inte kommer att förbli ostraffade. Vi beklagar den händelsekedja som ledde till att den demokratiskt valde före detta presidenten González Sánchez de Lozada avgick förra fredagen. Jag välkomnar dock det övergångsstyre som inrättades i regelrätt ordning och som innebär att före detta vice president Carlos Mesa Gisbert har tillträtt ämbetet som president i Republiken Bolivia i enlighet med bestämmelserna i konstitutionen. Min kollega, Chris Patten, gjorde ett uttalande i måndags och önskade president Mesa lycka till i ett skede i Bolivias historia som är särskilt kritiskt, vilket vi säkerligen alla är överens om.
Kommissionen har uppmanat alla bolivianer att samarbeta i en öppen och konstruktiv anda för att finna samstämmiga lösningar på de många utmaningar som landet står inför. Vi åtar oss att bistå de bolivianska myndigheterna under övergångsperioden. Händelser som nyligen ägt rum har visat att åtgärder behöver vidtas för att se till att Bolivias medborgare verkligen blir delaktiga i den demokratiska och konstitutionella makten. Kommissionen är i detta sammanhang villig att bistå med resurser, mot bakgrund av sin långa tradition av samarbete med Bolivia, för att stödja konkreta åtgärder som kan förbättra huvudaktörernas förmåga att förhindra och hantera konflikter i detta mycket komplexa och splittrade land.
Innan krisen trappades upp förra månaden var kommissionen redan mycket oroad över eventuella kommande utbrott av allvarliga och våldsamma politiska konflikter i Bolivia till följd av händelserna den 12 och 13 februari 2003 då polisen tog initiativ till upplopp som svar på den före detta presidentens budgetförslag. De strider som följde ledde till 33 människors död och nära 200 skadade. Kommissionen använde mekanismen för akuta ingripanden och tog initiativ till ett bedömningsuppdrag för konflikten. Detta uppdrag avslutade fältarbetet i slutet av juni 2003. Till följd av detta överväger vi att använda budgetposten för mekanismen för akuta ingripanden upp till 1 miljon euro, och vi undersöker idéer och förslag om konkreta kortsiktiga åtgärder inom området för förebyggande av konflikter och konflikthantering. Detta hoppas vi kunna diskutera inom en mycket snar framtid i nära samarbete med president Carlos Mesas regering.
Vi är särskilt intresserade av att stödja åtgärder som kan förstärka kongressens och senatens förmåga att effektivt bemöta de alltför många och ofta motstridiga kraven från de bolivianska medborgarna innan de blir omöjliga att hantera och övergår i ännu fler händelser med våldsamma motsättningar. Kommissionen har också för avsikt att tillsammans med den nya regeringen undersöka möjligheten att omorientera en begränsad del av de medel som ännu inte anslagits från vår reserv för landsstrategidokument för 2000-2006 till ett långsiktigt program som uttryckligen är inriktat på konfliktförebyggande åtgärder. De händelser som nyligen inträffat och den dramatiska upplösningen av dem visar att Europeiska unionen behöver fortsätta att stärka sitt långtgående partnerskap med Bolivia för att uppmuntra respekt och förtroende för de demokratiska principerna, bistå med ekonomisk återhämtning, som det finns ett skriande behov av, och stödja Bolivias ansträngningar för att minska fattigdomen och undanröja den sociala utslagningen. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med tanke på de allvarliga händelser som inträffat i Bolivia, anser jag att inget kan vara farligare än att se dem ur en naiv och demagogisk synvinkel, eftersom det skulle få oss att göra allvarliga misstag när vi tolkar situationen. 
För att närma oss problemet korrekt tycker jag att vi borde arbeta utifrån två förutsättningar. Den första är den avskyvärda ojämlikheten, sociala utslagningen och fattigdomen. Låt oss inte glömma att Bolivia är det fattigaste landet i Sydamerika, med en demokrati som är ofullständig och långt ifrån den effektiva och funktionella demokrati den borde vara och, herr talman, vi får inte heller glömma den långa tradition av militärkupper som landet har. 
Dessa faktorer, bland andra, skapar en mycket gynnsam grogrund för populism som bygger på social frustration, vilket beskrivits mycket väl av en så respekterad person som författaren och före detta politikern Mario Vargas Llosa, som har följt de misslyckade privatiseringarna i den peruanska staden Arequipa.
Ett som är säkert är, precis som Vargas Llosa säger, att populismen på något sätt är på väg tillbaka, till följd av att vissa reformer för att öppna marknaderna och privatisera misslyckats. I vissa fall presenterades de felaktigt som nyliberala och det enda alternativet är det gamla nationalistiska och statsfixerade system med fokus på inrikesfrågor som tillsammans med envälde till stor del är orsaken till den marginalisering och misär som dessa länder i dag befinner sig i. 
Herr talman! Jag anser därför att det är viktigt att vi vet att göra skillnaden, för många tror att ett krig utkämpas mot korruption och för rättvisa, medan det i själva verket kan utkämpas för att sträva bakåt och öka fattigdomen. Det är vad som hände i Arequipa och även om de båda fallen inte är helt lika finns det följder från det peruanska fenomenet som kanske skulle kunna förklara eller appliceras på händelseförloppet i Bolivia. 
Det finns två orosmoment i situationen. Ett av dem är de tre månader som oppositionsledaren och kokaodlaren Evo Morales har gett sig själv för att lösa landets situation, och det andra är den folkomröstning som skall hållas om privatiseringen och gasförsäljningen. 
Jag anser att Europeiska unionen, som kommissionsledamoten helt riktigt sade, måste mana till besinning och sunt förnuft, så att en konstruktiv dialog kan inledas mellan parterna för att skapa ett klimat av tillit och förståelse. 
Jag anser också, herr talman, att vi måste upprepa vårt starka och bestämda stöd för det demokratiska systemet, för rättssäkerheten och för en konstitutionell ordning och även, liksom kommissionen gjort, uttrycka våra kondoleanser med det bolivianska folket och deras regering för förlusten av människoliv. 
I kompromissresolutionen uppmanar vi också detta parlament att sända en delegation till Bolivia för att analysera situationen på plats och understryka behovet av ökade insatser när det gäller den fysiska, politiska, sociala och ekonomiska återuppbyggnaden av landet, för att det skall bli möjligt att styra. 
Vi ser positivt på de insatser som kommissionen aviserat, men vi anser att dessa insatser måste utökas, eftersom bidraget på en miljon euro inte alls är nog, med tanke på den fattigdom som landet lider av och vi menar att de medel som detta parlament anhåller om för att bilda en regional solidaritetsfond och som ingår i Europeiska unionens budget för 2004, skulle kunna vara ett mycket användbart instrument för att ta itu med sådana kriser som den som just nu tyvärr håller på att utvecklas i Bolivia. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Den 17 oktober införlivade Europeiska rådet i Bryssel ett yttrande om Bolivia i fyra punkter i sina slutsatser. I detta yttrande sades bl.a. att Europeiska rådet upprepade sitt stöd för den demokratiskt valda regeringen i Bolivia i dess försök att finna en fredlig och konstitutionell lösning på krisen och tillade att Europeiska rådet manade de politiska, sociala och ekonomiska krafterna i Bolivia att avstå från våld och inleda en ansvarsfull och konstruktiv dialog med den bolivianska regeringen.
Detta sades vid en tidpunkt då den bolivianska regeringen, vilket kommissionsledamot Vitorino själv sedan har erkänt, gjort sig skyldiga till mer än 80 medborgares död, till skador på hundratals människor och materiella skador på deras egendom. Då skämdes jag över att Europeiska unionen tillsammans med den amerikanska regeringen var en av de få som fortfarande stödde den president som agerade så ansvarslöst, efter att ha försökt tillskansa sig landets knappa naturtillgångar. 
Den fråga jag vill ställa till ordförandeskapet, här företrätt av kommissionen, och som jag inte är säker att det går att besvara, är vilken information Europeiska rådet hade när man gjorde detta yttrande, med tanke på att just den dagen, innan man hunnit översätta rådets yttrande till spanska, lämnade den bolivianske presidenten in sin avskedsansökan till den bolivianska nationalkongressen. Vilken slags representation har vi? Finns det ingen kommunikation mellan kommissionen och rådet? Visste kommissionen inte vad som försiggick? Vilken information fanns det? Hur kunde rådet anta detta yttrande utan kommissionens stöd? Vi kan med andra ord inte agera på det här ansvarslösa sättet, för i den här frågan har Europeiska unionen gjort bort sig. 
Den har gjort bort sig inför allmänheten och jag upprepar att jag skämdes att läsa i tidningen att vi tillsammans med Förenta staterna stödde detta yttrande. Men amerikanerna betedde sig smartare, för när de såg att saker och ting gick snett, innan den 17 oktober, uppmanade de Sánchez de Lozada att avgå.
Herr talman! Jag ber om ursäkt att jag uttrycker mig så kritiskt, men jag är verkligen djupt indignerad i denna stund, för det är inte acceptabelt för vår union att stödja den här sortens politik. Jag skulle vilja tillägga att jag håller med Salafranca att vi måste behålla vårt lugn, stödja den nya bolivianska regeringen och göra allt vi kan för att se till att den här regeringen lyckas och jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för den information han har gett mig om katastrofhjälp. 
Ja, nu tycker jag ju inte att katastrofhjälpen är nog, Bolivia är det fattigaste landet i Sydamerika. Miljontals människor på landsbygden lever i misär. Situationen är verkligen hemsk och jag tror att landet behöver en mycket speciell sorts hjälp, och vi måste undvika att upprepa tidigare misstag. Vi får inte beröva dessa fattiga människor den enda naturtillgång de har kvar, efter att vi först tagit Bolivias silver och sedan deras tenn. 
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Europeiska unionens förbindelser med Latinamerika har nästan alltid karakteriserats av en inställning där man föredrar en fredlig förhandlingslösning på alla typer av konflikter, liksom försök att se till att det i kommersiella, sociala och politiska förbindelser tas hänsyn till mänskliga rättigheter och utrotandet av fattigdomen och ojämlikheten. Konflikterna nyligen i Bolivia avslöjar därför alla de aspekter som karakteriserar den här situationen. 
Det går att göra ett direkt samband mellan Förenta staternas påträngande och oacceptabla ingripande i den senaste valkampanjen till förmån för Sánchez de Lozada och mot Evo Morales, och det skamliga överlämnandet av boliviansk gas till amerikanerna, vilket förde det fattigaste landet på den amerikanska kontinenten ännu närmare ruinens brant.
Vår gemensamma resolution är ett försök att ingripa positivt, genom att stärka demokratin, försvara folkens rätt till sina egna energikällor och fördöma användningen av övervåld från den förra regeringens sida mot demonstranter. Vår grupp kritiserar också rådet för dessa yttranden, vilket Medina också nämnt och lägger fram tre ändringsförslag som vi anser förbättrar själva texten. Det första är ett krav att den avgående presidenten skall svara inför boliviansk domstol för de brott han kan vara ansvarig för under sin mandatperiod.
Dessutom anser vi att Europeiska unionen och dess medlemsstater bör agera på ett samordnat vis inom ramen för internationella ekonomiska organ för att försöka lösa de allvarliga problemen med Bolivias utlandsskulder. 
Vi anser också att vi bör uppmana myndigheterna att informera familjerna till människor som ”försvunnit” samt att snabbt släppa dem som fängslats olagligt. 
Slutligen anser vi att vi bör uppmana Amerikanska samarbetsorganisationen att vidta åtgärder för att skydda de samhällsledare som har hotats till livet, som Evo Morales. 
Talmannen.
   –Jag har tagit emot 5 resolutionsförslag i detta ämne i enlighet med artikel 37 i arbetsordningen.(1)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.
(Sammanträdet avslutades kl 00.05.)(2)

