Saharov-palkinnon luovuttaminen (juhlaistunto) 
Puhemies
(EN) Kunnianarvoisat vieraat, arvoisat kollegat, hyvät ystävät, on päiviä, jolloin olen erityisen ylpeä siitä, että olen Euroopan parlamentin puhemies. Tänään on sellainen päivä. Tänään me kunnioitamme vuoden 2009 Saharov-mielipiteenvapauspalkinnon saajia.
On suuri kunnia saada ilmoittaa, että puheenjohtajakokous päätti myöntää palkinnon Oleg Orloville, Sergei Kovaleville ja Ljudmila Aleksejevalle, jotka edustavat Memorial-järjestöä ja kaikkia Venäjän ihmisoikeuksien puolustajia. Olen ylpeä siitä, että tämä päätös oli yksimielinen.
(Voimakkaita ja jatkuvia suosionosoituksia)
Tällä palkinnolla me Euroopan parlamentin jäsenet kunnioitamme niitä, jotka ovat yhä keskuudessamme ja taistelevat ihmisoikeuksien puolesta, mutta myös niitä, jotka ovat menettäneet henkensä tässä taistelussa. Natalia Estemirovan olisi pitänyt olla kanssamme tänään, kuten myös Anna Politkovskajan. Heidän murhaajiaan ei vielä ole saatettu oikeuden eteen.
(Suosionosoituksia)
Me Euroopassa tiedämme, mikä on vapauden hinta, mikä on mielipiteenvapauden hinta. Joulukuun 16. päivänä täsmälleen 28 vuotta sitten Puolan kommunistinen poliisi surmasi Wujekin hiilikaivoksen lakkoilevia työntekijöitä, koska nämä taistelivat solidaarisuuden, toisin sanoen perusihmisoikeuksien ja ihmisarvon, puolesta. Joulukuun 16.päivänä kaksikymmentä vuotta sitten Romaniassa käynnistyi vallankumous, joka vaati yli tuhannen vapautensa puolesta taistelleen ihmisen hengen.
Tämä tapahtui maissa, jotka nyt ovat Euroopan unionin jäseniä, maissa, jotka tänään ovat täällä meidän kanssamme. Euroopan parlamentti ei tule koskaan unohtamaan menneisyyttä. Meidän velvollisuutenamme on turvata arvot, joita me kaikki pidämme erittäin suuressa arvossa. Me Euroopassa saamme päivittäin nauttia mielipiteenvapauden ihmisoikeudesta näiden ihmisten antaman äärimmäisen uhrin ansiosta.
Sergei Kovalev
vuoden 2009 Saharov-palkinnon saaneen Memorial-järjestön puolesta. - (käännetty venäjänkielisestä alkutekstistä) Hyvät naiset ja herrat, haluan kiittää Memorial-järjestön puolesta Euroopan parlamenttia tästä suuresta kunnianosoituksesta - Saharov-palkinnosta.
Memorial katsoo, että tätä palkintoa ei myönnetä vain meidän järjestöllemme: se myönnetään koko Venäjän ihmisoikeusyhteisölle, ja vielä laajemmin huomattavalle osalle Venäjän yhteiskuntaa. Ihmisoikeuden puolustajat ovat nyt 40 vuoden ajan, ensin Neuvostoliitossa ja sittemmin Venäjällä, taistelleet "eurooppalaisten" - toisin sanoen yleismaailmallisten - arvojen puolesta. Tämä taistelu on aina ollut traagista, ja se on viime vuosina vaatinut parhaiden ja pelottomimpien hengen. Olen varma, että myöntäessään Saharov-palkinnon Memorialille Euroopan parlamentti ajatteli ensi sijassa heitä - kuolleita ystäviämme ja taistelutovereitamme. Tämä palkinto kuuluu oikeutetusti heille. Ensimmäinen nimi, jonka mainitsen, on Natalia Estemirova, Memorialin jäsen, joka murhattiin viime kesänä Tšetšeniassa. En voi olla mainitsematta myös muita nimiä: Moskovassa murhatut juristi Stanislav Markelov ja toimittajat Anna Politkovskaja ja Anastasia Baburova, Pietarissa ammuttu etnologi Nikolai Girenko, Dagestanissa murhattu Farid Babayev ja monet muut - valitettavasti voisin jatkaa tätä luetteloa hyvin pitkään. Pyydän teitä nousemaan ja kunnioittamaan näiden ihmisten muistoa.
(Parlamentti nousi seisomaan ja vietti minuutin hiljaisuuden.)
Nämä ihmiset kuolivat, jotta Venäjästä voisi tulla aidosti eurooppalainen valtio, jossa julkinen ja poliittinen elämä perustuu elämän ja joka ainoan yksilön vapauden ensisijaisuuteen. Näin ollen he kuolivat myös Euroopan puolesta, sillä Eurooppa ilman Venäjää ei ole täydellinen.
Toivon kaikkien ymmärtävän, että kun puhun "eurooppalaisista arvoista" ja "eurooppalaisesta poliittisesta kulttuurista", en sisällytä näihin termeihin mitään maantieteellistä merkitystä tai "eurokeskisyyttä", sillä vapauteen ja yksilön oikeuksiin perustuva poliittinen kulttuuri ilmentää yleismaailmallista arvojärjestelmää, joka sopii yhtä lailla Euroopalle kuin Afrikalle, Venäjälle ja Kiinalle.
Tämän päivän tapahtuma on symbolinen ja siihen sisältyy monia yhteyksiä: itse palkinto, päivä, jona se annetaan, palkinnon antajat ja sen saajat.
Andrei Saharov, joka kuoli 20 vuotta sitten, oli arvostettu ihmisoikeuksien puolustaja sekä arvostettu ajattelija. Hän esitti kaksi tärkeää väittämää. Ensimmäinen niistä oli, että vain voittamalla poliittisen eripuraisuutensa ja vihollisuutensa ihmiskunnalla on mahdollisuus selviytyä ja kehittyä, ratkaista aikamme maailmanlaajuiset haasteet ja varmistaa maailmanrauha ja edistys maapallolla. Toisen väittämän mukaan ihmisoikeudet ja varsinkin ajattelun vapaus tarjoaa ainoan luotettava tuen pyrkimyksillemme voittaa modernin maailman poliittinen eripuraisuus.
Euroopan unioni, jonka parlamentti perusti tämän palkinnon Saharovin vielä eläessä, on nykyisin ehkä lähimpänä tuota tulevaisuuden yhdistynyttä ihmiskuntaa, josta Andrei Dmitrijevitš Saharov uneksi.
Viime aikoina Venäjä ja Eurooppa on yhä enemmän asetettu vastakkain. Venäjällä on tullut muotiin puhua "Venäjän erityistiestä", "Venäjän erityisestä hengellisyydestä" ja jopa "erityisistä kansallisista arvoista". Euro-atlanttisessa maailmassa taas kuulee usein mielipiteitä, joiden mukaan Venäjä on valtioiden joukossa "kummajainen", jonka poliittista kehitystä määräävät sen historia ja erityisominaisuudet, ja vastaavia hihasta vedettyjä ajatusrakennelmia. Mitä tähän voi sanoa? Venäjällä, niin kuin millä tahansa valtiolla, on oma tiensä kohti elämän järjestämistä yleismaailmallisten humaanien perustusten pohjalta. Mikään maailman valtioista ei järjestä elämäänsä täysin ulkopuolelta lainattujen ajatusten ja mallien mukaan, mutta Venäjän yhteyttä Eurooppaan ei suinkaan sääntele vain se, kuka lainaa ja keneltä. Kysymys voidaan kääntää toisin päin: onko Venäjä antanut jotakin silmiemme edessä muodostuvalle yleiseurooppalaiselle ja yleismaailmalliselle sivilisaatiolle? Haluan tässä yhteydessä muistuttaa Venäjän ainutkertaisesta panoksesta Euroopan ja ihmiskunnan hengelliseen ja poliittiseen edistykseen: Neuvostoliiton ihmisoikeusliikkeen avainroolista modernin poliittisen kulttuurin muodostumisessa.
Saharov uudisti ajattelullaan ihmisoikeuksien ja ajattelun vapauden roolin modernissa maailmassa jo vuonna 1968. Käytännön tasolle hänen ajatuksensa siirsivät Neuvostoliiton toisinajattelijoiden perustamat ihmisoikeusjärjestöt - varsinkin Moskovan Helsinki-ryhmä, jota tänään täällä edustaa Ljudmila Aleksejeva. Nämä järjestöt sanoivat ensimmäisinä julkisesti, että hienolta kuulostavat julistukset ihmisoikeuksien kansainvälisestä suojelemisesta eivät saa jäädä vain julistuksiksi. Me onnistuimme saamaan maailman yleisen mielipiteen liikkeelle, ja länsimaiden poliittisen eliitin oli pakko luopua perinteisestä pragmatismistaan. Tämä kehitys synnytti luonnollisesti myös monia uusia ongelmia, joita ei vieläkään ole täysin ratkaistu - yksi esimerkki niistä on oppi humanitaarisesta väliintulosta. Tästä huolimatta 30 viime vuoden aikana on saavutettu hyvin paljon, vaikka edessämme on vielä paljon tehtävää. 1970-luvun venäläiset ihmisoikeuksien puolustajat olivat tämän prosessin alullepanijoita, ja jo tästä syystä Venäjää ei voida pyyhkiä eurooppalaisten maiden luettelosta.
1900-luvun viimeisellä kolmanneksella ihmisoikeusliikkeestä tuli Venäjällä enemmän kuin missään muualla kansalaisuuden synonyymi, ja venäläinen ihmisoikeusajattelu kykeni kehittymään aina Saharovin kattaviin yleistyksiin asti ja siitä tuli eräänlainen uusi poliittinen filosofia. Tämä liittyy Venäjän ainutlaatuiseen ja traagiseen 1900-luvun historian, tarpeeseen ymmärtää verinen ja likainen menneisyys ja selviytyä siitä. Jos toinen maailmansota, joka oli looginen johtopäätös natsihallinnon suhteellisen lyhytaikaisesta vallasta Saksassa, muodosti alkusysäyksen Länsi-Euroopan sodanjälkeiselle poliittiselle modernisoinnille, Neuvostoliiton ja Venäjän jälleenrakennustarve perustui 70 vuotta kestäneeseen kommunistihallintoon, joka kulminoitui Stalinin terroristiseen diktatuuriin. Uudelleen voimistuvan venäläisen kansalaisuuden kaksi avainelementtiä olivat oikeudellinen tietoisuus ja historiallinen muisti. Ihmisoikeusliike otti alusta lähtien roolin liikkeenä, joka ensisijaisesti pyrki pääsemään eroon stalinismista maan julkisessa, poliittisessa ja kulttuurielämässä. Yhdessä liikkeen ensimmäisistä julkaistuista teksteistä - 5. joulukuuta 1965 lain puolustukseksi järjestetyn historiallisen kokouksen järjestäjien jakamassa lentolehtisessä - todettiin tästä asiasta erittäin selvästi ja lyhyesti: "Verinen menneisyys vaatii meiltä valppautta nykyhetkessä."
Venäjän nykyinen ihmisoikeusyhteisö, ja ehkä myös koko Venäjän kansalaisyhteiskunta, on perinyt kokonaisuudessaan tämän erityisen yhteyden kansalaistietoisuuden kahden osatekijän - oikeudellisen ajattelun ja historiallisen muistin - välillä.
Uskon, että Saharovin hänen elämänsä viimeisinä vuosina ja kuukausina Memorial-järjestölle antama valtava merkitys liittyi siihen, että hän ymmärsi selvästi tämän nimenomaisen näkökohdan. Memorialin toiminnassa nämä kaksi Venäjän yleisen tietoisuuden kaksi perustekijää ovat sulautuneet yhdeksi kokonaisuudeksi.
Katson, että nytkin, 20 vuotta Saharovin kuoleman jälkeen, Euroopan parlamentin jäsenet palkinnon saajaa valitessaan tunsivat ja ymmärsivät tämän näkökohdan. Me kaikki muistamme Euroopan parlamentin huhtikuussa hyväksymän päätöslauselman eurooppalaisesta omastatunnosta ja totalitarismista. Tämä jakautuneen Euroopan yhdistymistä käsittelevä päätöslauselma, samoin kuin sitä heinäkuussa seurannut ETYJiä koskeva päätöslauselma, osoittaa, että yhdistynyt Eurooppa ymmärtää työmme sisällön ja suunnan. Memorial kiittää teitä tästä ymmärryksestä. Venäjän nykyisen poliittisen tilanteen absurdiutta kuvaa selvästi se, että oma parlamenttimme - stalinismista ja kommunistidiktatuurista kaikkein kauimmin kärsineen maan parlamentti - julisti nämä päätöslauselmat välittömästi "venäläisvastaisiksi" sen sijaan, että olisi kannattanut niitä!
Tämä osoittaa, että stalinismi ei vieläkään ole Venäjän kannalta pelkkä 1900-luvun historiallinen episodi. Me annoimme muutaman hämmentyneen ja epätäydellisen poliittisen vapauden vuoden valua käsistämme. Kommunistisen totalitarismin pääpiirrettä - asennoitumista ihmisiin kertakäyttöisenä resurssina - ei saatu poistettua.
Valtiollisen politiikan tavoitteet määritellään, kuten ennenkin, piittaamatta maan kansalaisten mielipiteestä ja eduista.
Tämän päivän Venäjän "jäljittelydemokraattisen" hallinnon luominen liittyy juuri tähän. Kaikkia modernin demokratian instituutioita jäljitellään määrätietoisesti: monipuoluejärjestelmää, parlamentaarisia vaaleja, vallanjakoa, riippumatonta oikeusjärjestelmää, riippumatonta televisiotoimintaa ja niin edelleen. Mutta tällaista jäljittelyä harjoitettiin myös Stalinin aikana nimellä "sosialistinen demokratia".
Nykyään jäljittelyä varten ei tarvita joukkoterroria: Stalinin ajalta on säilynyt riittävästi malleja yleisestä tietoisuudesta ja käyttäytymisestä.
Toisaalta myös terroria käytetään tarvittaessa. Kymmenen viime vuoden aikana Tšetšenian tasavallassa on "kadonnut" yli 3 000 ihmistä - toisin sanoen heidät on siepattu, heitä on kidutettu, heidät on mielivaltaisesti teloitettu ja haudattu ties minne. Aluksi näitä rikoksia tekivät liittovaltion viranomaisten edustajat, mutta sitten ne antoivat tämän niin sanotun "työn" paikallisten turvallisuusrakenteiden hoidettavaksi.
Kuinka monta Venäjän turvallisuusvirkamiestä on saanut rangaistuksen näistä rikoksista? Vain kourallinen. Ketkä huolehtivat siitä, että heidät saatettiin vastuuseen ja tuomittiin? Ensisijaisesti ihmisoikeuksien puolustaja Natalia Estemirova, toimittaja Anna Politkovskaja ja juristi Stanislav Markelov. Missä he ovat? Heidät on murhattu.
Me näemme Tšetšeniassa rutiininomaisesti harjoitettavan väkivallan laajentuvan sen rajojen ulkopuolelle ja uhkaavan levitä koko maahan. Mutta me näemme silti myös, että jopa tällaisessa tilanteessa on ihmisiä, jotka ovat valmiit vastustamaan paluuta menneisyyteen. Ja tämä antaa toivoa. Me kaikki ymmärrämme, että Venäjää ei voi palauttaa vapauden ja demokratian tielle kukaan muu kuin Venäjä itse, sen kansalaiset ja sen kansalaisyhteiskunta.
Lisäksi maamme tilanne ei ole niin yksioikoinen kuin miltä se pinnallisesta tarkkailijasta saattaa näyttää. Meillä on yhteiskunnassa monia liittolaisia - niin taistelussa ihmisoikeuksien puolesta kuin taistelussa stalinismia vastaan.
Mitä me voimme tässä suhteessa odottaa eurooppalaisilta poliitikoilta ja Euroopan yleiseltä mielipiteeltä? Andrei Dmitrijevitš Saharov muotoili nämä odotukset yli 20 vuotta sitten: "Maani tarvitsee tukea ja painostusta."
Yhdistyneellä Euroopalla on mahdollisuudet harjoittaa tällaista lujaa mutta samalla ystävällistä politiikkaa, joka perustuu tukeen ja painostukseen, mutta se ei käytä niitä läheskään täysipainoisesti. Mainitsen vain kaksi esimerkkiä.
Ensimmäinen koskee Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen työskentelyä Venäjän kansalaisten tekemien valitusten suhteen. Pelkkä uhrien mahdollisuus vedota Strasbourgiin pakottaa Venäjän tuomioistuimet työskentelemään laadukkaasti ja riippumattomasti. Tärkein seikka on se, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioiden täytäntöönpanon olisi poistettava ihmisoikeusloukkauksiin johtavat syyt.
Viime vuosina Strasbourgissa on annettu yli sata Tšetšeniaan liittyvää tuomiota, jotka koskevat valtion edustajien kansalaisia vastaan tekemiä vakavia rikoksia. Mutta mitä tapahtuu? Ei mitään. Venäjä maksaa kuuliaisesti uhreille tuomioistuimen määräämät korvaukset eräänlaisena "rankaisemattomuusverona", mutta kieltäytyy tutkimasta rikoksia ja rankaisemasta syyllisiä. Lisäksi, paitsi että ketään Strasbourgin tuomioissa nimeltä mainituista kenraaleista ei ole saatettu oikeuden eteen, heille kaikille on ehdotettu ylennyksiä.
Entäpä jos Euroopan neuvoston ministerikomiteaa pyydetään seuraamaan tuomioistuimen tuomioiden täytäntöönpanoa? Strasbourgissa kohautetaan olkapäitä - "mitä me voimme tehdä?" - ja vaietaan.
Toinen, yleisempi esimerkki koskee Venäjän ja Euroopan unionin suhteita ihmisoikeuksien alalla. Nykyisin ne koostuvat lähes pelkästään siitä, että Euroopan unioni neuvottelee Venäjän kanssa tästä aiheesta kuuden kuukauden välein. Miten tätä mahdollisuutta hyödynnetään? Alemman tason virkamiehet keskustelevat muutaman tunnin suljettujen ovien takana - Eurooppa kysyy Tšetšeniasta, Venäjä vastaa kysymyksellä Virosta tai Latviasta, ja osapuolet lähtevät tahoilleen taas kuudeksi kuukaudeksi. Sekä venäläiset että kansainväliset kansalaisjärjestöt järjestävät oheistapahtumia ja kuulemisia sekä julkaisevat raportteja. Tavatessaan ihmisoikeuksien puolustajia Brysselin edustajat sanovat surullisina: "Mitä me voimme tehdä?" - ja vaikenevat.
Mitä Euroopan sitten olisi tehtävä Venäjän suhteen? Meidän näkökulmastamme vastaus on yksinkertainen: sen tulisi kohdella Venäjää aivan kuten mitä tahansa Euroopan valtiota, joka on tehnyt tiettyjä sitoumuksia ja jolla on velvollisuus täyttää ne. Mutta nykyisin Eurooppa yhä harvemmin esittää Venäjälle demokratiaa ja ihmisoikeuksia koskevia suosituksia ja jättää ne jopa joskus mieluummin mainitsematta kokonaan. Se, miksi näin on, ei ole tärkeää - johtuu se sitten ponnistusten turhuudesta tai öljyyn ja kaasuun liittyvistä käytännön näkökohdista.
Euroopan velvollisuutena on olla vaikenematta ja sen sijaan yhä uudelleen ja uudelleen toistaa ja muistuttaa sekä vaatia kunnioittavasti mutta tiukasti, että Venäjä täyttää velvoitteensa.
(Suosionosoituksia)
Mitään takeita ei luonnollisesti ole, eikä myöskään erityistä toivoa siitä, että näillä kehotuksilla saavutetaan niiden tavoitteet. Jos muistuttaminen kuitenkin lopetetaan, Venäjän viranomaiset tulkitsevat sen varmasti hyväksynnäksi. Arkojen aiheiden poistaminen asialistalta vahingoittaisi yksiselitteisesti Venäjää, mutta se vahingoittaisi aivan yhtä paljon Eurooppaa kyseenalaistamalla Euroopan unionin toimielinten sitoutumisen eurooppalaisiin arvoihin.
Tänään myöntämänne palkinto on "mielipiteenvapauspalkinto".
Joku voi ihmetellä, miten mielipiteet eivät voisi olla vapaita, kuka voi rajoittaa niiden vapautta ja miten? Siihen on olemassa keino - pelko, josta tulee osa henkilön persoonallisuutta ja joka saa hänet ajattelemaan ja jopa tuntemaan vaaditulla tavalla. Ihmiset eivät vain pelkää, vaan löytävät pakotien "rakastamalla Isoveljeä", kuten George Orwell kuvasi. Näin oli silloin, kun Venäjällä oli Stalin, ja näin oli silloin, kun Saksalla oli Hitler. Nyt tämä toistuu Ramzan Kadyrovin johtamassa Tšetšeniassa. Tällainen pelko voi levitä koko Venäjälle.
Mutta mikä voi torjua pelon? Niin ristiriitaista kuin se onkin, vain ja ainoastaan mielipiteenvapaus. Tämä ominaisuus, jota Saharovilla oli poikkeuksellisen paljon, teki hänestä pelottoman. Ja hänen esimerkkinsä vapautti myös muut pelosta.
Mielipiteenvapaus on kaikkien muiden vapauksien perusta.
Tästä syystä on erityisen sopivaa, että Saharov-palkinto on "mielipiteenvapauspalkinto". Olemme ylpeitä saadessamme sen tänään.
(Parlamentti osoitti puhujalle suosiota seisaallaan.)
(Istunto keskeytettiin klo 12.30, ja sitä jatkettiin klo 15.00.)
