Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Balfe
Herr ordförande! Min närvaro är inte registrerad trots att jag, som ni vet, var här eftersom jag satt i presidiet med er i två timmar.

Ordföranden
Vi noterar det, herr Balfe.
Protokollet justerades.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag vill fästa er uppmärksamhet vid det faktum att jordbruksdebatten inleds om några minuter. Ändringsförslagen till två av betänkandena finns fortfarande inte tillgängliga på engelska. Jag bad om ändringsförslagen i går kväll. En uppsättning har dykt upp nu på morgonen - de till betänkandet från Fantuzzi - men det finns fortfarande inga exemplar på engelska av ändringsförslagen till betänkandena från Jové Peres och Happart. Det duger verkligen inte att vi förväntas debattera när vi inte har ändringsförslagen på vårt eget språk.

Ordföranden
Fru Hardstaff! Jag har fått information om att det faktiskt varit något tekniskt problem. Översättningarna kommer så snart som möjligt.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Jag vill bara kommentera tillgängligheten till Strasbourgs flygplatser. Trots den avgiftsfria service staden erbjuder kommer vi ofta för sent till sessionerna eftersom även andra passagerare inväntas, ibland blir väntetiden en och en halv till två timmar lång. Även om jag är tacksam för denna avgiftsfria service ser jag helst att den service vi tidigare tillhandahölls och som var snabbare och mera flexibel inrättas på nytt. Man säger att budgeten har skurits ned, och jag förstår mycket väl att budgeten är viktig, men om man nu skall spara så vore det bättre och betydligt billigare om vi bara sammanträdde här en eller två gånger per år och att vi den resterande tiden höll oss i Bryssel. Vi är alla mycket förtjusta i Strasbourg, men vi vore tacksamma om vi kunde återgå till den service vi tidigare fick av staden.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kollega. Jag tror att vi alla instämmer i era synpunkter. Vi skall fortsätta att ta upp detta med de franska myndigheterna, så får vi se om det finns någon möjlighet till förbättring av situationen, för jag känner till era problem.

Corrie
Herr ordförande! I går morse lämnade jag mitt hem klockan 8.10. Efter att ha tagit mig till flygplatsen och stigit på planet, fick jag veta att min flygning blivit inställd. Vi kom hit i går kväll klockan 22.40. Det innebär en resa på 14 timmar för att ta oss till denna plats. Ärligt talat, om Air France inte kan tillhandahålla en bättre service till flygplatsen i Strasbourg så kommer många brittiska ledamöter helt enkelt inte att infinna sig i Strasbourg.

Ordföranden
Herr Corrie! Vi har alla stor förståelse för ert problem, men det ändrar ingenting i sak. Vid presidiets möte i går hörde vi vice ordföranden Collins berätta något liknande. Det finns tyvärr problem. Jag vill emellertid helst inte fortsätta denna debatt nu.

Theonas
Herr ordförande! Jag skulle vilja fästa parlamentets uppmärksamhet på vad som hände i natt; en Nato-raket träffade ett passagerartåg i Jugoslavien, varvid tiotals människor omkom och ännu fler skadades. Det är ännu inte känt - jag vet i alla fall inte - om det ombord på tåget fanns grekiska journalister på väg till de inre delarna av Jugoslavien. Jag anser att denna handling, detta angrepp mot Jugoslaviens folk och dess fredliga transportväsen, är en flagrant kränkning av de mänskliga rättigheterna, det kan anses som ett brott mot mänskligheten, och jag anser att Europaparlamentet måste fördöma dessa handlingar och denna ödeläggelse som pågår i Europa.

Ordföranden
Herr Theonas! I morgon kommer det att hållas en debatt med rådet och kommissionen om situationen i Kosovo och om alla dessa problem.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Duhamel, för dessa förklaringar, jag anser att vi nu har tagit upp tillräckligt många frågor utanför föredragningslistan, som vi nu bör övergå till.

Jordbruk
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande tre betänkanden från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling:
A4-0168/99 av Happart om förslagen till rådets 16 förordningar om fastställande av priserna på jordbruksprodukter (1999-2000) (KOM(1999)0038 - C4-0077/99 till C4-0093/99-99/0025(CNS) till 99/0039(CNS) och 99/0801(CNS)),
A4-0164/99 av Jové Peres om
I.förslaget till rådets förordning om ändring och rättelse av rådets förordning (EG) nr 2200/96 om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker (KOM(1998)0647 - C4-0709/98-98/0309(CNS))II.förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2202/96 om att inrätta ett system med stöd till producenter av vissa citrusfrukter (KOM(1998)0647 - C4-0710/98-98/0310(CNS))A4-0173/99 av Fantuzzi om förslag till rådets förordning om informations- och säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter i tredje land,
även som en muntlig fråga från Juan Colino Salamanca till kommissionen (O-0042/99), om import av vitlök från tredje land.

Happart
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag lägger i dag fram mitt sista betänkande här i kammaren, eftersom jag inte längre kommer att vara ledamot av Europaparlamentet efter valet den 13 juni.
Jag återvänder till det vallonska landet för att fortsätta mitt arbete på ett annat sätt, till förmån för den europeiska integrationen. Vi behöver Europa och våra barn gör det i ännu högre utsträckning.
Före reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken 1992 var betänkanden om jordbrukspriserna bland de mest eftertraktade, de mest prestigefyllda. Även om detta betänkande förlorat sin glans utgör i dag jordbrukspriserna fortfarande den största delen av jordbrukarnas inkomst - mellan 60 och 80 procent beroende på produkttyp.
Jag ville genom förslagen om att anpassa jordbrukspriserna ge en tydlig signal till de europeiska jordbrukarna och på så vis bekräfta att parlamentet avser att försvara deras berättigade intressen i en särskilt svår tid där yrkeskåren börjar tvivla, och det gäller särskilt bland ungdomarna.
Vi talar alltmer med våra jordbrukare om utvidgningen av Europeiska unionen, och det är nödvändigt. De europeiska jordbrukarna är inte emot det. Vissa av dem har redan etablerat sig i nya områden, särskilt i Polen. Vad de emellertid inte vill är att betala räkningen som yrkesmän. De är villiga att göra nödvändiga ansträngningar och offer i sin egenskap av medborgare, liksom övriga medborgare i Europa, men varken mer eller mindre.
Det är anledningen till att jag talat om anpassning och inte ökning. Är det ett brott att kompensera de 1, 9 procents förlust som beror på övergången från den gröna ecun till euron? Är det ett brott att ändra de 1, 9 procentens ökning av index som kompenserar inflationen, även för jordbrukarna, eftersom övriga arbetstagares löner drar nytta av det, och jag är glad för deras skull, de tyska stålverksarbetarna exempelvis har fått en löneökning med 4 procent?
Europaparlamentet måste frigöra sig från ministerrådet och från de regeringar som vill återta de belopp som inte utnyttjats, för att underlätta den interna budgetbalansen och även, för de rikaste bland dem, genomföra en ny rationalisering av delar av jordbruket. Och det kan då inte hjälpas om de fattigaste länderna drabbas.
Om rådet åtminstone hade haft modet att refinansiera strukturfonderna genom överföringar av budgetmedel skulle vi ha räddat insatsen. Vilket hopp inger man, vilken sysselsättning erbjuder man i framtiden för de 200 000 jordbrukare som vi fortsätter att förlora varje dag i Europa? Mellan 500 och 600 jordbrukare lämnar yrket varje dag, vilket motsvarar över 3 000 per vecka i vissa områden. Ödemarkens utbredning på grund av flykten från landsbygden dödar verkligen landsbygden.
Om vi inte räddar landsbygden i de fattiga områdena i dag, vad skall vi då göra i morgon när USA, efter att ha tvingat på oss sina dollarbananer och sitt hormonkött, tvingar oss till social försummelse i Världshandelsorganisationens namn?
För min del, för mina barns skull, vill jag inte ha ett samhälle made in USA , där människans står i dollarns tjänst. Det är motsatsen jag vill ha.
Att vägra att anpassa priserna och samtidigt säga nej till den nödvändiga refinansieringen av strukturfonderna är detsamma som att förstöra det europeiska jordbrukets specifika karaktär där mångfald går hand i hand med kvalitet.

Jové Peres
Herr ordförande! Kommissionen föreslår smärre förändringar av den gemensamma organisationen av marknaden (GOM), något som kommer att påverka färsk frukt och grönsaker samt bearbetningen av citrusfrukter.
När det gäller frukt och grönsaker föreslås att kostnaderna för utsortering och förpackning av de produkter som kostnadsfritt distribueras skall bäras av gemenskapsbudgeten.
Är det fråga om ett alternativ till återtagande och distribution av produkter så måste man naturligtvis se till att den kostnadsfria distributionen inte blir ett kostsamt alternativ för producentorganisationerna.
Å andra sidan föreslår kommissionen att producentorganisationernas medlemmar skall ges tillstånd att sälja en del av sin produktion utanför den kommersiella marknad de tillhör.
Vid 1996 års reform ersattes de flesta av marknadens regleringsinstrument av producentorganisationernas transaktionsfonder. I betraktande av den centrala roll GOM: s producentorganisationer har spelat, så måste vi se till att dessa inte försvagas när förordningen nu ändras.
Kommissionen föreslår att producentorganisationernas rätt att ge sina medlemmar tillstånd att direkt sälja en del av sin produktion till konsumenterna utvidgas. Det vore skäligt att fråga sig hur en producentorganisation kan tycka att ett avstående av sitt huvudsakliga syfte, det vill säga kommersialiseringen av medlemmarnas produktion, skulle vara en rättighet.
Fram till nu kunde den direkta försäljningen, dock i begränsad volym, enbart ske på själva jordbruksanläggningen. Det här sättet att angripa problemet kan komma att förstöra den verksamhet som först och främst åligger producentorganisationerna, det vill säga att marknadsföra medlemmarnas produkter.
Även om gällande lagstiftning bör vara tillräckligt flexibel för att kunna anpassas till lokala situationer, så är det inte försvarbart att sätta det allmänna systemet i fara enbart för att tillfredsställa lokala seder och bruk, fjärran från de områden där gemenskapens största koncentration av frukt- och grönsaksproduktion finns. Det vore betydligt mera logiskt att ta till subsidiariteten och se till att varje medlemsland vidtar nödvändiga åtgärder för att tillfredsställa de lokala traditionerna.
För att inte skada producentorganisationernas huvudsakliga verksamhet måste varje undantag åtföljas av en rätt för medlemmarna att höja produktionen av de produkter de själva kan marknadsföra utan producentorganisationernas inblandning, så att den kommersiella volym som går förlorad genom dem kan kompenseras.
Beträffande citrusfrukter och bearbetningen av dessa så orsakar det nuvarande systemet stora förseningar när det gäller utbetalning av stöden, det kan röra sig om en försening på tolv månader efter citrusfruktsäsongens inledning. Förseningarna kompenseras bara delvis genom ett system med förskottsbetalningar och en del producentorganisationer kan känna sig frestade att lämna leveranserna till bearbetning och i stället tillämpa systemet med återtagande. Kommissionen har lagt fram ett lämpligt förslag för att lösa det här problemet.
Stödet för bearbetning av citrusfrukter har funnits sedan 1976, och allt sedan dess har man varit tvungen att korrigera och förebygga kollisionen mellan återtagande och bearbetning. Vi måste vara försiktiga när vi utformar villkoren för bearbetningsstöden, så att återtagande inte blir ett mera räntabelt alternativ än bearbetning.
Kommissionens förslag löser inte de brister som finns mellan fastställda tröskelvärden för bearbetning av citrusfrukter och den produktiva verkligheten. Detta kan få till följd att bearbetning av citrusfrukter blir mindre räntabel än återvinning. Ökad återtagande kan inverka negativt på miljön och allmänheten skulle inte alls acceptera det på samma sätt som man accepterar bearbetningsstöden.
Den bristande balansen mellan instrumenten för den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker visar sig i skillnaderna mellan budgeterade och verkställda betalningar. Efter reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker har man för transaktionsfonder och återtagande kunnat notera en besparing av budgeterade medel på 400 miljoner ecu, medan trösklarna vid bearbetning av citrusfrukter orsakar kroniska problem och underskott i budgeten. Därför föreslår man att trösklarna skall utökas och fastställas utifrån ett genomsnitt av den bearbetning som skett de senaste fyra säsongerna, något som skulle ge en merkostnad på 64 miljoner ecu. En summa som lätt ryms inom den finansiella ramen för kostnader som ej realiserats i återtagande.
En annan fråga som gör systemet instabilt är de bristande straffbegränsningarna. En tjugoprocentig straffnivå borde införas, och här vill jag påpeka att man tidigare använde sig av ett sådant system och att det fortfarande tillämpas vid andra typer av reglerad produktion där trösklar har fastställts.

Fantuzzi
Herr ordförande, herr kommissionär Fischler! Jag hälsar detta förslag till förordning om säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter i tredje land med ett hjärtligt hurra! Det visar att det trots alla svårigheter och all osäkerhet om reformen av jordbrukspolitiken efter överenskommelserna i Berlin finns viktiga saker som rör sig i rätt och innovativ riktning. Jag tror att det visar att även jordbruksprodukterna i dag behöver, inte mer och inte så mycket politik till försvar och skydd utan en offensiv politik, en innovativ politik, det vill säga ett omsorgsfullt och riktat säljfrämjande på tredje-landsmarknaderna.
Allt för ofta har vi - även i denna kammare - hört talas om globalisering som om det bara handlade om en stor förlust för det europeiska jordbruket. Genom detta initiativ kommer frågan tillbaka på rätt spår: globaliseringen är också en fantastisk möjlighet för det europeiska jordbruket. Efterfrågan på jordbruksprodukter och livsmedel med kvalitet stiger ju i världen och Europeiska unionen har världens högsta standarder för livsmedel, säkerhet och kvalitet, vilket är ett skäl till att den inte kan stå vid sidan, inte kan hoppas på turen utan måste förse sig med medel, verktyg och strategier som gör att den blir mer konkurrenskraftig och kan dra nytta av denna ökade efterfrågan på kvalitetslivsmedel i världen.
Rätt väg att gå är inte att översvämma världens marknader med commodities med lågt mervärde, eftersom vi med dessa commodities får allt svårare att konkurrera med länder som har lägre kostnader än våra. Sedan finns det ju också - som vi vet - tak, plafond, för exportbidragen, vilkas omfattning och storlek fastställs av Världshandelsorganisationen. Slutligen vet vi att de nya samtalen i Millennium Round snart börjar och vi kan inte inbilla oss för mycket.
För övrigt, herr kommissionär, löper vi viss risk att slå in öppna dörrar i dessa frågor och att också kanske komma litet för sent. Jag har sett att vad Amerikas förenta staters räkenskaper för jordbruksdepartementet anbelangar under treårsperioden 1996 till 1999 över 150 miljoner dollar om året har spenderats på politik till stöd för jordbrukets internationalisering. Vi vet att Europeiska unionen redan har genomfört några säljfrämjande åtgärder - även riktade mot utomeuropeiska länder - inom den allmänna ramen för alla säljfrämjande åtgärder, bland vilka under dessa år stödet till IOR: s initiativ för främjande av olivolja på världens marknader har utmärkt sig.
Avslutningsvis vill jag säga fyra saker: den första är att detta måste vara rätt tillfälle att åter ge en syntes, ett sammanhang, en helhetssyn på hela kapitlet säljfrämjande åtgärder, inte bara de som riktar sig mot utomeuropeiska marknader utan även de som riktar sig mot den inre europeiska marknaden. Det finns för många fragmentariska initiativ som tagits med olika resonemang, tider och metoder och vi måste utnyttja tillfället att rätta till allt detta.
Den andra är att vi måste öka utgifterna. Om detta skall vara ett seriöst initiativ kan det inte begränsa sig till femton miljoner euro - som är obetydliga småsmulor - och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling föreslår att anslaget under perioden 2000 till 2003 skall öka från trettio till femtio miljoner euro. Det är risk för att även anslaget för alla de säljfrämjande åtgärder som föreslås inom ramen för Agenda 2000, som är begränsat till 100 miljoner euro fram till 2006, inte är tillräckligt.
Den tredje punkten är att vi måste ha en längre tidshorisont. Det är ingen tillfällighet att vi har föreslagit att både översynen av prioriteringen för de produkter som skall omfattas av säljfrämjande åtgärder och programmens tidsomfång skall höjas från två till tre år, för att ge åtgärderna större säkerhet och effektivitet. Den fjärde och sista punkten är idén att bibehålla grundprincipen i denna förordning, det vill säga om subsidiaritet och komplementaritet, så att det inte blir initiativ som kommer från Bryssel och gör rent hus med allt annat, utan att de kompletterar, erbjuder en synergieffekt, och i sin tur stimulerar åtgärder av detta slag på nationell nivå och på producentföreningsnivå, så att detta tänkesätt kännetecknar alla som är inblandade i det europeiska jordbruket och dess framtida utmaningar.

Miranda de Lage
Herr ordförande, herr kommissionär! Utskottet för externa ekonomiska förbindelser har i de förarbeten som ligger till grund för det yttrande jag har den äran att presentera visat att man uppskattar och finner kommissionens förslag mycket intressant och ändamålsenligt. Mycket riktigt borde man vid revideringen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000 även inkludera ett externt kapitel för en utveckling av informations- och marknadsföringsåtgärder av jordbruksprodukter i tredje land.
Åtgärder av det här slaget bör kunna bidra till att öka de europeiska produkternas konkurrenskraft på världsmarknaden och därför bör vi utan tvekan marknadsföra vår image. Information och reklam, framför allt om den riktas till länder med högt ställda kvalitetskrav och där köpkraften följaktligen är stor, kan vara en bra utgångspunkt för högkvalitativa gemenskapsprodukter med ursprungsbeteckning.
Initiativet kommer också mycket lägligt eftersom vi nu kan ta del av de reklamkampanjer som förts för olivolja och linnetyg, vilket också togs upp av ledamot Fantuzzi, och där försäljningsvolymen i utlandet har ökat tack vare marknadsföring via instrument ad hoc . I förslaget, som har förbättrats av utskottet för jordbruk, beskrivs ett antal möjliga åtgärder, även om den bästa reklamen alltid är kvalitet, säkerhet, hygien, märkning och respekt för miljön.
Jag vill än en gång poängtera utskottets för externa ekonomiska förbindelser förmånliga utlåtande efter genomgången av förslaget. Man skulle dock kunna fråga sig, något som även Fantuzzi gjort, om finansieringen av ett sådant ambitiöst projekt är genomförbart med ett anslag på 15 miljoner euro per år fram till år 2003. Med hänsyn till de enorma anslag den gemensamma jordbrukspolitiken står för, så skulle man mycket väl kunna öronmärka mer kapital för att, tillsammans med en god förvaltning, öka exporten i vår allt mer globaliserade värld.
Herr ordförande, avslutningsvis vill jag säga att utskottet för externa ekonomiska förbindelser är mycket gynnsamt stämd mot förslaget och vi prisar oss lyckliga för den princip det grundas på: att förstärka unionens kommersiella politik genom att marknadsföra jordbruksprodukter till tredje land.

Colino Salamanca
Herr ordförande! Å mitt utskotts vägnar vill jag ställa en muntlig fråga om vitlöksmarknaden.
Det är inte fråga om något nytt utan om något ofta förekommande, men jag anser ändå att det är viktigt att vi uppmärksammar det, främst på grund av att den direkta orsaken till kollapsen på vitlöksmarknaden verkar vara den illegala handeln med produkter från tredje land.
Situationen är alltså inte ny, och ställer vi oss nu den här frågan är det för att den 31 maj, i enlighet med förordning 1137/98 av den 29 maj, går tiden ut för utfärdandet av importlicens för en maximal import av 12 000 ton vitlök från Kina. Enligt mina uppgifter uppgick den totala importen under 1998 till nästan 50 000 ton samtidigt som EU: s genomsnittliga import under perioden 1990-1997 uppgick till 40 000 ton.
Det förunderliga är att länder som Malaysia, som inte exporterade någonting till Europeiska unionen under 1993, och Jordanien och Indien plötsligt 1998 står för 7 300 ton, 6 167 eller nästan 1 000 ton var. Förutsatt att vi åtminstone på papperet respekterar Kinas 12 000 ton. Detta får oss omedelbart att misstänka trepartsoperationer med kinesisk vitlök, vitlök som dyker upp via transaktioner med tredje land. På det här sättet blir såväl kvoter som garantiåtgärder verkningslösa, en annan orsak är säkert också den bristande ursprungscertifieringen av importerad vitlök och en felaktig tillämpning av tullföreskrifter för färsk vitlök utan klyftor och för torkad eller halvtorkad vitlök som är ämnad för konsumenterna.
Vi bör kanske påminna kommissionen om att vi dessutom har att göra med en för många områden socialt viktig odling, odlingar som nästan alltid finns i regioner med strukturella problem, i mål 1-områden. Vi får inte heller glömma bort att vi inte bara måste anta det kapitel som hittills tillämpats utan vi måste även anta andra, vi måste kanske till och med lägga fram ett förslag om stöd till landsbygdens utveckling. Vi talar här om ett odlingsbortfall i länder och regioner som till exempel Castilla-La Mancha, Castilla-León och Andalusien, alla upptagna som mål 1-områden, områden där man har mobiliserat all sin kraft kring dessa odlingar eftersom det är den enda ekonomiska verksamhet som där finns.
Kommissionen känner till problemet, det räcker med att gå igenom deras egna dokument, till exempel förordning 1197 där man konstaterar att kommissionen sedan 1993 noterat en i förhållande till tidigare år anmärkningsvärd ökning av vitlöksimport från Kina. Betraktar man priset på nämnda vitlök så ligger produktionskostnaderna i Europeiska unionen, enligt mina uppgifter, runt 220 pesetas per kilo och den kinesiska vitlöken runt 135 pesetas. Detta prisfall på vitlök kan framkalla och framkallar allvarliga störningar på den gemensamma marknaden.
I förordning 544 bekräftar kommissionen att man de senaste åren, efter införandet av en skyddsklausul för import av vitlök från Kina, har kunnat notera en ansenlig och plötslig ökning av vitlöksimport från tredje länder, länder som traditionellt sett inte exporterar den här produkten till gemenskapen. Kommissionen menar att detta gör att välgrundade misstankar kan hysas om vitlökens verkliga ursprung. Vitlöksimport av tvivelaktigt ursprung har fortsatt att öka.
Om det är sådana uppgifter kommissionen har haft tillgång till och om verkligheten är ett sammanbrott av marknaden, så måste vi kräva att kommissionen vidtar åtgärder för att rätta till det hela. Vi kan inte acceptera att kommissionen känner till situationen, att man vet att vidtagna åtgärder är otillräckliga, något som marknaden själv visar, och inte vidtar några åtgärder. Vitlöksproducenterna själva förespråkar fastställandet av en global handelskvot för maximal import eller införandet av en tulltariff för de kvantiteter som överstiger den maximala handelskvoten.
Jag vet att de här frågorna skall lösas vid framtida förhandlingar. Vi uppmanar i varje fall kommissionen att vara på sin vakt, att vidta lämpliga åtgärder så att vi kan undvika denna försämrade avkastning vi sedan 1993 har fått erfara.
Jag vill också passa på och visa mitt stöd för såväl Jovébetänkandet som för Fantuzzibetänkandet, betänkanden som tar upp bearbetningen av citrusfrukter och det stöd som ges för marknadsföring av jordbruksprodukter till tredje land.

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag ber om överseende om mitt inlägg tar litet tid, men jag måste nu faktiskt yttra mig om fyra olika betänkanden. Jag vill börja direkt med förslagen till priser för produktionsåret 1999/2000.
De förslag som kommissionen har lagt fram följer samma stabilitetspolitik som de tidigare prispaketen. De skall huvudsakligen säkerställa den roll over som krävs av juridiska skäl. Till följd av reformen kommer i framtiden dock endast få marknadsordningsparametrar att fastställas på årlig basis. I dessa fall föreslår kommissionen att man inte höjer beloppen. Jag anser att vi skall inskränka oss strikt till sådana åtgärder som inte strider mot den helhetsstrategi som man kom överens om i Berlin. Jag vill i detta sammanhang också tacka Happart så hjärtligt för hans betänkande, liksom även ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling samt ledamöterna i de andra utskotten, som har tagit aktiv del i de förberedande arbetena för detta betänkande.
Tillåt mig nu att gå in på ändringsförslagen. Jag börjar med dem som syftar till att höja samtliga priser och stödbelopp för att kompensera den 1, 9-procentiga inflationstakten och införandet av euron. Det handlar här om följande grupper av ändringsförslag. För det första: Förslagen 13, 16, 23, 33, 38 och 42 om inflationstakten, sedan förslagen 14, 17, 24, 34 och 39 om införandet av euron och slutligen förslagen 15, 18, 19, 20, 21, 22, 25, 27-31 samt 36 och 41 om prishöjningen. Kommissionen är inte införstådd med dessa förslag, ty de skulle diametralt strida mot nödvändigheten att förbättra konkurrenskraften för gemenskapens produktion - både på den inre marknaden och på världsmarknaden.
För det andra skulle det innebära en extra utgift om 463 miljoner euro för år 2000. Om man räknar om det till den framtida finansiella ramen från år 2000 till 2006, skulle merkostnaderna uppgå till mer än 3 miljarder euro. Slutligen skulle vi därigenom inte heller till fullo uppfylla våra internationella förpliktelser - i synnerhet vad gäller det interna stödet respektive minskningen av det.
För övrigt fastslås det ju ändå i rådets förordning 2799/98 om de nya agromonetära bestämmelserna att kompensationsbetalningar kan garanteras vid bevisade inkomstavbräck på grund av införandet av euron, inom ramen för de fastslagna villkoren.
Beträffande ändringsförslag 1 om det obligatoriska markuttaget, som går ut på att bibehålla arealen för uttag av jordbruksmark även under de kommande åren, vill jag påpeka att det utgör en del av kompromissen från Berlin att en tioprocentig basareal för uttag jordbruksmark skall gälla för hela perioden från 2000 till 2006.
Ändringsförslag 2 gäller lin och hampa och syftar till att stödja användningen av dessa jordbruksprodukter som är avsedda för annat än livsmedelsproduktion. Jag har klart för mig vad som ligger bakom detta förslag. Men jag kan inte godkänna det, eftersom frågan måste granskas i ett större sammanhang. Man kommer också att ta hänsyn till detta inom ramen för den framtida arealen för uttag av jordbruksmark och inom ramen för optionerna för åtgärderna för landsbygdsutvecklingen.
Ändringsförslag 4 och 5 syftar till att införa nya åtgärder för kontroll av grisköttproduktion. Här vill jag bara påpeka att varje subvention av sektorn för griskött för närvarande enbart försvårar problemet, eftersom man minskar beredskapen att reducera den. Dessutom skulle genomförandet av ett sådant förslag också vara mycket kostsamt. För övrigt vill jag här också påpeka att vi flera gånger har inbjudit medlemsstaterna i förvaltningskommittén att komma med förslag till struktur. Vi har diskuterat alla varianter som nämnts här. Medlemsstaterna var inte entusiastiska för någon enda av dem, utan fastställde i stället att en lämplig organisation av marknaden utgör en tillräcklig åtgärd.
Nu kommer jag till ändringsförslagen som gäller vinsektorn. Ändringsförslag 3 och 32 om utbetalning av bidrag för slutlig nedläggning av vinodlingsarealer och förlängning av tidsfristen för inlämnande av förslag beträffande beviljande av bidrag för produktionsåret 1999/2000 från den 31 december 1999 till den 31 mars 2000 erbjuder inga svårigheter. Däremot kan kommissionen av följande orsaker inte acceptera övriga ändringsförslag för vinsektorn.
För det första: Antingen genomförs den politiskt överenskomna reformen i förväg, eller också agerar ni rent av emot den. För det andra: Med tanke på förbudet mot varje nyplantering av vinodlingsarealer vill jag påpeka att detta inom ramen för det tidigare prispaketet förlängts till den 31 augusti 2000 och att under 1998 ytterligare 10 000 hektar planteringsrätt måste inrymmas för produktionsåren 1998/99 och 1999/2000. Övriga ändringsförslag 26 och 31 om en månadsvis ersättning för lagringskostnaderna för socker kan kommissionen inte godta, redan av den anledningen att den föreslagna sänkningen obestridligt kan härledas till sänkningen av räntesatserna. Ändringsförslag 35 är omotiverat med tanke på den nya tidsplanen för reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för mjölkprodukter.
Vad slutligen gäller de tre ändringsförslagen 37, 40 och 41 för sektorn för nötkött vill jag påpeka att de inte är nödvändiga med tanke på förslagen om reform av denna sektor. Avslutningsvis vill jag påpeka att man i avvaktan på att Agenda 2000 skall genomföras absolut inte får glömma bort de ansträngningar som syftar till förenkling och stabilitet och ligger till grund för dessa prisförslag, och som underbyggs av den breda enigheten i denna debatt.
Eftersom detta är det sista betänkande som ledamoten Happart lägger fram i dag, vill jag tacka er så hjärtligt, och jag vill ge er en försäkran för er fortsatta politiska verksamhet: Så länge som jag är verksam här kommer jag inte att tala för en amerikanisering av det europeiska jordbruket, utan liksom ni kämpa för att vi behåller vår europeiska självständighet!
Så över till betänkandet om vissa anpassningar av den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker. Som ni vet är det nu det andra produktionsåret som denna nya organisation för marknaden gäller, och vi vet också att man planerar att nästa år i varje fall företa en generell granskning av funktionen hos denna organisation av marknaden. Under dessa omständigheter anser jag därför att det är för tidigt att redan nu företa några ändringar som går längre än de föreslagna. Inom ramen för de senaste förhandlingarna om prispaketet har dock kommissionen förklarat sig beredd att göra några begränsade anpassningar för att underlätta funktionen hos organisationen av marknaden. Det är enbart detta som är syftet med nuvarande förslag.
Jag tackar ledamoten Jové Peres för hans betänkande, där han också vittgående stöder kommissionens förslag. Jag anser liksom honom att det är nödvändigt att stärka producentorganisationerna, som ju har huvudrollen i fråga om marknadens förvaltning. Dessutom hänvisar Peres till några problem som vi med tanke på den kommande granskningen måste ta itu med. Kommissionen anser därför att många av de föreslagna ändringarna är förhastade och inte heller tycks genomförbara utan en ingående analys. Detta gäller för ändringsförslag 1, 3 och 4 liksom 6-9. Jag kan ändå försäkra parlamentet att kommissionen kommer att ta hänsyn just till dessa punkter när den granskar organisationen av marknaden nästa år. Ändringsförslag 2 och 5 kan kommissionen inte acceptera, eftersom producentorganisationerna ekonomiskt och tekniskt måste vara i stånd att på lämpligt sätt kontrollera sina produkter.
Därmed kommer jag fram till ledamoten Fantuzzis betänkande. Här går också mitt särskilda tack till föredraganden, men även till ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och övriga utskott, som har yttrat sig om utkastet. Det gläder mig att förslaget har fått ett brett stöd. Förslaget syftar till att skapa ett operativt verktyg med vars hjälp man kan stärka den internationella konkurrenskraften för våra europeiska jordbruksprodukter. Vi får absolut inte - och här håller jag med Fantuzzi - bara titta på när våra viktigaste konkurrenter på de nya marknaderna - exempelvis Sydostasien eller Latinamerika - bedriver ett aktivt exportstöd som vi inte på något vis kan konkurrera med. I framtiden måste vi därför anstränga oss för att på detta område skapa en bred palett av stöd- och informationsåtgärder för att bygga ut vår närvaro på marknaderna, i synnerhet som de europeiska produkterna i regel är högförädlade produkter, och det betyder helt enkelt att det här också handlar om arbetstillfällen.
Kommissionen kommer här att ta hänsyn till principen om subsidiaritet och komplementaritet och väsentligen inskränka sig till ett synsätt som fungerar som sammanhållande element eller katalysator och som garanterar ett europeiskt mervärde.
Men vi kan enbart agera inom ramen för den begränsade budgeten, och vi bör där också använda oss av den bästa tillgängliga know-how som finns runt omkring. Denna ansats kräver därför ett starkt deltagande från medlemsstaternas sida både inom den privata och den offentliga sektorn, genom att samfinansieringsmedel ställs till förfogande och erforderligt stöd lämnas för förvaltning och kontroll av åtgärderna.
Jag vill säga följande om de föreslagna ändringsförslagen: Vad till att börja med gäller kriterierna för urvalet av de produkter som faller under bestämmelserna - det gäller förslagen 1, 5, 6 och 9 - är ändringarna ur vår åsikt överflödiga, eftersom kommissionens förslag redan tar hänsyn till dessa önskemål på ett mer allmänt sätt. Enligt kommissionens förslag kan man välja ut produkter som är avsedda för direkt konsumtion eller bearbetning. På samma sätt kan produkter från ekologisk odling eller produkter som tillverkas med andra specifika produktionsmetoder väljas ut och även förädlade livsmedel, under förutsättning att åtgärderna för att främja avsättningen respektive lämna information är tillräckligt effektiva och ligger i det europeiska intresset.
Vad gäller arten av och innehållet i de åtgärder som skall stödjas kan jag godta ändringsförslag 7. Den i ändringsförslag 8 analyserade preciseringen av målgrupperna, som åtgärderna skall inriktas på, anser jag dock inte behövs. Vad gäller de krävda anpassningarna av förfarandet för att utarbeta produktförteckningen och/eller dess giltighetstid - det gäller ändringsförslag 10, 11 och 14 - så skulle de kunna ge oss problem, om vi även i fortsättningen vill ha en tillräckligt flexibel politik och dessutom alltid hålla den på aktuell nivå.
I själva verket anser jag att det är bättre att i förväg rådfråga den ständiga gruppen för främjande av jordbruksprodukter - så heter den - om tiden det medger, och även att göra upp listor som har en giltighetstid om högst två år. Införande av så hårda regler som föreslås i ändringsförslagen skulle kunna förhindra en optimal effekt av vår politik.
Förslaget att enbart arbeta tillsammans med organisationer som uteslutande företräder Europeiska unionens medlemsstater eller som har minst två medlemsstater som medlemmar, kan jag inte godta, eftersom vi framför allt är angelägna om ett samarbete med internationella organisationer, som naturligtvis måste uppvisa en lämplig europeisk dimension. Tänk till exempel på olivoljerådets verksamhet. När det gäller förpliktelsen att rådfråga respektive förvaltningskommitté i stället för att uteslutande informera den, är jag beredd att göra en ingående granskning av detta förslag. Övriga punkter måste jag dock avvisa, eftersom erfarenheten visat att programmens löptid inte bör överskrida tre år, och eftersom vi vid genomförandet av bestämmelserna vill hålla oss till försöket med bottom up . Vidare måste branschorganisationerna inhämta godkännande från de nationella myndigheterna innan de lämnar in sina förslag till kommissionen.
Naturligtvis kan förslagslämnande organisationer också föreslå vilka instanser som skall anförtros genomförandet av de planerade åtgärderna. Men det måste stå klart att valet av dessa instanser måste ske genom anbudsinfordran på gemenskapsnivå. Ändringsförslag 3, 4, 15, 19 och 24, som gäller förfarandet för anbudsinfordran, kan jag därför inte godta, eftersom valet av externa stödinstanser enligt kommissionens uppfattning måste ske med hjälp av anbudsinfordran, för att garantera en maximal öppenhet i gemenskapens intressen.
Vi anser också att granskningen och verkställandet av betalningarna uteslutande måste falla under medlemsstaternas ansvar, såvida de skall förfinansiera åtgärderna. Beträffande ert krav att man vid fastställandet av den samfinansieringsandel som faller på medlemsstaterna skall visa mer flexibilitet och i vissa fall över huvud taget inte kräva något finansiellt deltagande - det kommer till uttryck i ändringsförslag 22 och 21 - vill jag säga att jag här anser att kommissionens förslag är mer balanserat i fråga om det finansiella deltagandet från de tre berörda parternas sida, nämligen gemenskapen, medlemsstaten och organisationen som kommer med förslaget.
Beträffande förslaget att höja de anslagna medlen, som nämns i ändringsförslag 22, vill jag påpeka att en massiv höjning för närvarande inte vore acceptabel då exportbidragens utveckling inte har något som helst samband med politiken för att främja avsättningen, eftersom det förslag vi nu diskuterar i första hand gäller kvalitetsprodukter och produkter med högt mervärde. Men naturligtvis ligger här det slutliga beslutet hos den budgetansvariga myndigheten.
Därmed kommer jag fram till de påpekanden som Colino Salamanca har gjort om import av vitlök från tredje land. Kommissionen granskar nu de möjligheter som finns inom ramen för WTO för att behandla problemen inom vitlökssektorn, och förbereder också införande av ett nytt system, som innebär att man fastställer en lämplig tullsats för all vitlöksimport med undantag för importen inom ramen för de planerade tullkvoterna.
I enlighet med GATT-bestämmelserna måste kvoterna fastställas på grundval av den genomsnittliga importen från tredje land i en historisk treårsperiod och ta hänsyn till en rimlig årlig ökning. Utkastet till rekommendation för ett beslut från rådet om bemyndigande för kommissionen att ta upp förhandlingar med berört tredje land om denna ändring av den bundna tullsatsen håller för närvarande på att utarbetas. Som en omedelbar åtgärd förlängs under mellantiden den säkerhetsklausul som gäller principiellt och som vi har tillämpat under de senaste åren. Detta finns det också redan förslag om.
Jag har för ett par veckor sedan utförligt diskuterat dessa båda möjligheter med företrädarna för vitlöksproduktionen, och principiellt godkände företrädarna för produktionen också detta och gav grönt ljus.
Applåder

Ordföranden
Jag gav er 22 minuter för ert anförande, herr Fischler, och jag måste ge tillräcklig tid åt kommissionens ledamöter; de måste yttra sig angående en rad betänkanden som har många olika aspekter, samtidigt som det under den senaste tiden har inträffat ganska viktiga händelser inom det här området, både genom rådets preliminära överenskommelse och genom besluten vid toppmötet.
Jag skulle vilja göra en avvikelse från de mycket formella principer som styr sammanträdesordförandens arbete; jag vill komplettera kommissionär Fischlers påpekande med anledning av Happarts avgång och säga att han under många år har varit en av de mest vitala ledamöterna av Europaparlamentet. Alla vi som har följt hans verksamhet kommer verkligen att känna stor saknad över att han inte längre är ibland oss fr.o.m. nästa gång. Vi önskar honom lycka till i hans nya politiska uppgifter.

Rehder
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill ansluta mig till era avskedsord till kollegan Happart. Det är ju så - det är också kollegans förtjänst - att den som simmar mot strömmen, ibland bidrar till att vattnet syresätts. Det är det som kollegan Happart gjort under sin långa framgångsrika verksamhet här.
Kära kolleger! Soliditet, ekonomisk stabilitet och kontinuitet i fråga om utgifterna har stor betydelse, men har under de senaste åren - man kan nästan gå tillbaka till Europeiska unionens början - inte alltid haft den ställning som vi som företrädare för skattebetalarna önskat oss här i Europaparlamentet. Det är ett av de stora framstegen vid toppmötet i Berlin att denna självklarhet här för första gången faktiskt blivit en central punkt. Det är ett framsteg. Men nu har nästan alla framsteg också en baksida eller skuggsida, vilket i detta sammanhang ännu inte gått in i medvetandet på de agerande politikerna i medlemsstaterna. För att uttrycka det försiktigt vill jag formulera det på följande sätt: Vid sidan av denna stabilitet måste naturligtvis också den sociala rättvisan och solidariteten med de svagare utgöra riktlinjer inte bara för EU: s politik, utan ända ner på kommunernas nivå. Det hör till det som jag personligen och min grupp är besvikna över, att det i Berlin inte beslutades om något instrument, med vars hjälp man skulle kunna uppnå bättre rättvisa och större solidaritet med de små och svaga. Det är smärtsamt att behöva konstatera att det nu inte finns något instrument för att undvika att man tillämpar den gamla principen, där man med hjälp av prishöjningar ger åt de rika, medan de fattiga enbart får tillgång till de smulor som faller från bordet. Det är i själva verket så att det inte i så hög grad är prisutformningen utan snarare utbyggnaden av den integrerade landsbygdspolitikens andra pelare som kan utgöra en möjlighet för att faktiskt hjälpa till och även ge dem som påvisbart, såsom företagare och jordbrukare, naturligtvis måste bära risken, möjlighet att arbeta inom ett annat område. Denna möjlighet måste också stå öppen för deras ättlingar. Det är vår socialdemokratiska trossats, det är mycket viktigt för oss.
Även om ni, herr kommissionär, gav kollegan Jové Peres en komplimang, måste jag ändå säga att hans förslag är något förhastade. Ofta är det ju parlamentet som tänker först, och några - kanske med undantag av er - slår då aningen tveksamt in på denna väg. Men jag hoppas att de idéer som kollegan Jové Peres här förklarat faktiskt kommer att omsättas till praktisk politik i framtiden. Det handlar i själva verket om - och så till vida hör alla dessa betänkanden ihop - att kontinuerligt upplösa det rigida marknadsområdet, dessa regleringar som går ända in i detalj, och åter komma tillbaka till en fri, social marknadsekonomi i Europeiska unionen. Därför är det naturligtvis nödvändigt att med sunt människoförnuft nyanpassa den marknadsföring som bedrivs på ett mycket framgångsrikt sätt av många producentorganisationer i många av Europeiska unionens länder, och göra det möjligt för dem att också få sälja sina övriga produkter. Men här finns det återigen en baksida på medaljen: Det får inte vara så att man i dåliga tider säljer potatisen till producentorganisationen och under de goda tiderna, när man kan få bra priser, säljer potatisen på den fria marknaden. Det skulle innebära slutet på denna hjälp, denna effektiva hjälp till marknadsföring.
Det handlar ju också om marknadsföring. Kollegan Fantuzzis betänkande innehåller även förslag med vilka denna marknadsföring i Europeiska unionen skall främjas i högre utsträckning. Det är förvånansvärt att den ekonomiska jätten Europeiska unionen bara har hunnit komma " ur lindorna" när det gäller marknadsföring, och står inför uppgiften att med mycket små medel vara tvungen att följa efter förryttarna och jättarna när det gäller marknadsföring.
Här behöver vi en handfast marknadsföring. Det som är bra, kostar tyvärr pengar. Men det som vi har på regional nivå, måste kompletteras. Den ekonomiska jätten EU måste också vara en marknadsföringsjätte!

Cunha
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag tänker inte tala om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken som har förhandlats fram i Berlin, det kommer jag att göra i morgon under debatten om toppmötets slutsatser. Jag vill endast säga att jag ansluter mig till kommissionens känsla av besvikelse över denna reform, en känsla som uttrycktes vid kommissionens första möte efter toppmötet i Berlin.
Så som redan har sagts här var tidigare prispaketen, antagna på årsbasis, det viktigaste instrumentet för att fastställa jordbrukspolitiken. Efter reformen 1992 upphörde prispaketen att vara detta instrument för att fastställa politiken. Det blir det också i allt mindre grad just på grund av kommissionär Fischler, som från början av sin mandatperiod hela tiden har uttryckt att han ansåg det önskvärt att den gemensamma jordbrukspolitiken skulle fastställas i allt högre grad utifrån ett medellångt perspektiv. Där står vi nu med denna 1999 års reform, där jordbrukspolitiken återigen fastställs för, i detta fall, en sjuårsperiod.
I framtiden kommer således prispaketen att i huvudsak syfta till att avpassa åtgärderna för jordbrukspolitiken under en medellång period. Vad gäller detta prispaket 1999-2000 är det uppenbart, det vet vi alla, att det inte fyller någon som helst funktion vad gäller fastställandet av jordbrukspolitiken, det kan bara bli en övergång mellan det förflutna och framtiden, det vill säga, en övergående status quo-åtgärd fram till tillämpningen av den nya gemensamma jordbrukspolitiken i början på nästa år.
Därför är det meningslöst - vi måste ta ansvaret att säga det - att nu föreslå innovativa åtgärder och framför allt prishöjningar, när jordbruksrådet enhälligt precis har minskat dessa priser inom ramen för Agenda 2000. Om Europaparlamentet nu skulle godkänna dessa åtgärder skulle vi förlora vår trovärdighet, vi måste säga det uppriktigt. Av dessa skäl stöder inte PPE de ändringsförslag som Happart har lagt fram och inte heller de ändringsförslag som andra kolleger har lagt fram i detta sammanhang.
Trots detta gratulerar jag Happart eftersom han har gjort vissa goda analyser, framför allt om grisköttsektorn. Jag vill också framför allt tacka honom för det arbete han har gjort under dessa år då han har varit min kollega i parlamentet, och för det samarbete som har etablerats mellan oss, och önska honom det bästa inför framtiden, både på det personliga och politiska planet.

Olsson
Herr ordförande! Allra först vill jag instämma i tacket till Happart. Han är en sann vän av jordbruk och landsbygd. Det uppskattar jag och många med mig, även om jag inte alltid delar hans åsikter. I stället stöder jag den liberala gruppen i denna fråga, dvs. inte ändringsförslagen, utan i huvudsak kommissionens förslag.
Jordbrukspolitiken för de kommande åren blir ju efter toppmötet i Berlin på kort sikt något positivare för bönderna än vad kommissionen hade tänkt. Jag har bara några synpunkter som jag skulle vilja ta upp här. När man skall spara, får man inte sätta besparingarna i jordbruket som en förutsättning för östutvidgningen. Det kan aldrig vara så att det är landsbygden, jordbruket och de eftersatta områdena som skall betala östutvidgningen, utan det bör de göra som bäst har råd. Av samma anledning kan man inte renationalisera jordbrukspolitiken. Vi måste slå vakt om GJP så länge världsmarknaden inte fungerar. Det dröjer säkert åtskilliga år innan vi har en fungerande världsmarknad att lita till.
Jag vill också instämma i vad Fischler sade, att vi inte skall amerikanisera det europeiska jordbruket. Vi måste emellertid vara medvetna om att på litet längre sikt, så kommer marknaden och konkurrensen att få ökad betydelse. Det innebär att det krävs ökad effektivitet i det europeiska jordbruket. Det innebär en högre effektivitet när det gäller kvantiteter, men kanske allra mest när det gäller kvalitet. I detta sammanhang vill jag gärna säga att det som kom fram i Fantuzzibetänkandet om att sträva efter att sälja mer är positivt. Jordbruket i Europa bör vara något som vi kan lita till och tro på som en näring som man kan tjäna pengar på i det längre perspektivet.
Slutsatsen är att vi måste ge rätt signaler till bönderna. Vi måste snart starta en diskussion om en mer långtgående reform av jordbrukspolitiken och landsbygdspolitiken, inte på grund av utvidgningen, utan på grund av egna meriter. Det är dags för förändringar som är ganska långtgående efter år 2006.

Querbes
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Vår diskussion om jordbruksbetänkandena och den muntliga frågan kan inte isoleras från Berlinavtalets slutsatser om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken eller den uppfattning vi kan ha om detta avtal. Det finns en positiv aspekt i avtalet i så motto att tack vare mobiliseringen av jordbrukarna och landsbygden vägrade stats- och regeringscheferna att i sin brutalitet tillämpa de ultraliberala åtgärder som har föreberetts av kommissionen. Men totalt sett har inte de europeiska ledarna frångått logiken med att sänka jordbrukspriserna, som de stora europeiska och internationella ekonomiska och finansiella aktörerna har påtvingat oss.
Det är denna logik som återfinns i kommissionens förordning om jordbrukspriserna, en förordning som inte ens garanterar att priserna bibehålls gentemot inflationen eller avskaffandet av den gröna ecun, och som inte minskar obalansen mellan produktion och producenter. Logiken att sänka priserna hittar vi också i bristen på beslutsamhet och medel att försvara produktion som vitlök, som har varit offer för bedrägeri jämfört med våra regler, en produktion som ändå är nödvändig för sysselsättningen i flera av unionens produktionsområden.
Inför det krävs en politik som främjar våra jordbruksprodukter, under förutsättning att de inte har löjligt låga ekonomiska medel, vilket man för närvarande föreslår oss. Man behöver inte heller vara spåman för att förutsäga att logiken med att sänka jordbrukspriserna, vilken antogs i Berlin, kommer att upprätthålla en produktivitetsökning som är destruktiv för sysselsättningen, livsmedelskvaliteten och miljön.
Det är också så att ett stort antal negativa reformer inom den gemensamma jordbrukspolitiken har spritts ut över tiden. Detta lämnar utrymme för jordbrukarna, landsbygdsbefolkningen, våra europeiska folk, att ännu en gång kräva en verklig nyorientering av den gemensamma jordbrukspolitiken, i den riktning som parlamentet har fastställt. Det är desto mer möjligt som vi står inför valet till Europaparlamentet där folken själva får möjlighet att delta i debatten och besluten. För mig är reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken fortfarande öppen och dess innehåll kan och bör reformeras.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, herr kommissionär! José Happarts ståndpunkt är för mig en normal ståndpunkt: det är en man som alltid har försvarat produktionen och som givetvis inte alltid håller sig till de begränsningar som den ekonomiska politiken sätter. Det är uppenbart att denna syn på den allmänna stabiliteten kan betraktas som en förolämpning, en hädelse, men jag förstår och stöder honom.
Det råder inga tvivel om att 1992 års reform, som grundades på historisk produktivitet, framkallade en brutal skillnad i stöden i hela Europa, framför allt en brutal skillnad mellan det rika och det fattiga Europa. Det råder inga tvivel om att de så kallade kompensationsbidragen, som nu kommer att kallas direktstöd, inte kompenserar för prissänkningarna. Det råder inga tvivel om att jordbrukarna tjänar mindre, gör mindre pengar, förutom det industriella jordbruket. Jag tycker alltså inte att José Happarts förslag är varken särskilt förolämpande eller hädande. Jag tycker att det är ett normalt förslag från en som inte bara försvarar konsumenterna utan också producenterna. Därför stöder min grupp förslaget.
Vad gäller Jové Perez arbete tycker jag att det han säger är extremt viktigt, framför allt är det viktigt att upprätthålla balansen mellan producentorganisationerna och producenterna liksom att garantera att dessa är trogna sina organisationer utan att det innebär en ekonomisk planhushållning, där de som slavar tvingas att sälja till dåligt förvaltade organisationer. Det stora problem som diskuteras här är hur man skall förena en god förvaltning av organisationerna med producenternas behov.
Beträffande återtagandet av produkter från marknaden kunde jag inte vara mer överens. Ofta ger återtagandet en stor vinst eftersom det ofta sker på ett bedrägligt sätt då återtagandena betalas och varorna därefter säljs på externa marknader. Detta har jag själv sett!
När det gäller Fantuzzis betänkande anser jag att säljfrämjande åtgärder är extremt viktiga. Det är ett krav vi har haft oerhört länge och jag tycker naturligtvis att det är löjligt att Europa inte har intagit en mer aggressiv ståndpunkt då vi under flera år har förlorat de internationella marknaderna: Portugal till exempel har förlorat matoljemarknaden i Brasilien till produkter av sämre kvalitet vilka vi inte så lätt kan bekämpa.
Slutligen är vitlöken ett vanligt problem. Den organiserade brottsligheten och penningtvätten som kommissionen har tillåtit under dessa år gör att vi, i detta fall, tycker att en rigorös kontroll skulle lösa problemet. Det krävs en vilja att kontrollera det vi importerar.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Kommissionär Fischler, ni sade till Happart att hans förslag skulle strida mot strategin från Berlin. Skall detta nu föreställa en komplimang, eller är ni kanske nöjd med Berlin? Här känner jag mig något förvirrad, ty Happart hade ju i sitt betänkande ställt vissa förhoppningar på genomförandet av Agenda 2000. Jag tycker det ser ut som om det som Happart i sitt betänkande hoppades på, inte har förverkligats. Han refererar i detta prisbetänkande också till reformen från 1992, och ni vet ju och har själv skrivit det i ert underlag och era rapporter om Agenda 2000, att det i reformen 1992 förekom avsevärda orättvisor och försyndelser mot ett förnuftigt hänsynstagande till arbete och miljö.
Ni vet att största delen av pengarna används för att gynna produktionen och inte går till de missgynnade områdena. Ni vet att största delen av pengarna går till de större företagen, och att vissa större företag genast för över bidragen till ett konto för bundet kapital, eftersom de klarar sig med priserna och sin rationaliseringsnivå. Ni vet att det finns bidrag på majsområdet som inte på något sätt är bundna till ekologiska villkor. Ni vet att även betesmarker hör till de ekonomiskt beroende områdena. Inget av detta ändrades i Berlin. Därför måste jag verkligen ta det som en komplimang när ni säger att detta strider mot Berlin. Vi måste ju nu egentligen genast börja med att utveckla en ny strategi för hur vi skall kunna komma fram till ett förnuftigt säkrande av jordbruket även på den regionala marknaden.
Min tid förslår inte för att utveckla detta vidare, men ni känner ju till min åsikt om det. Jag vill också säga ett ord om stödet till avsättningen. Här, anser jag, skulle det vara nödvändigt, kommissionär Fischler, att vi genom ett stöd till avsättningen inte får en dold exportsubventionering, utan att det verkligen innebär ett stöd till avsättningen. Jag anser att man här även borde ta hänsyn till den inre marknaden, och man bör alltså ställa pengar till förfogande för båda sidorna.
Herr Fischler, ni yttrade er mot regleringen av marknaden för griskött. Jag håller fullständigt med er om att vi inte skall börja med någon intervention, men om man inte vill ha någon intervention här, varför skall vi då behålla den för de andra marknaderna? Om den är så bra där, då borde vi också ha den på marknaden för griskött. Jag ser att ni inte är nöjd. Det gläder mig.

Barthet-Mayer
Herr ordförande! Också jag skulle vänskapligt vilja lyckönska José Happart, som arbetat effektivt och uthålligt och samtidigt spelat den välgörande rollen som parlamentets klipulver.
När det gäller Happarts betänkande kommer kommissionens förslag att bibehålla jordbrukspriserna under det kommande regleringsåret samtidigt som en avsevärd sänkning av jordbruksinkomsterna äger rum i vissa medlemsstater, en situation som kommissionen erkänner. Man kan därför mycket väl förstå föredragandens ändringsförslag som syftar till att justera priserna i förhållande till inflationen, bl.a. för att kompensera de negativa effekterna av att ett nytt agromonetärt system inrättas till följd av övergången till euron.
Jag hörde tydligt vad kommissionären sade nyss. Vi skulle emellertid vara positiva till detta förslag från föredraganden på två uttryckliga villkor. För det första på villkoret att justeringen av priserna gäller samtliga jordbruksprodukter och inte bara spannmål, socker och betor, smör och lättmjölk samt stora nötkreatur. För det andra att 80 procent av vinsten från den ökning som uppkommer genom detta förslag tillfaller de minst gynnade jordbrukarna. Det är innehållet i ändringsförslaget till skälen, som jag lämnat in i min grupps namn.
När det gäller Fantuzzis betänkande har vi här att göra med ett förslag som är mycket viktigare än det verkar vid första anblicken. Med tanke på utvecklingen av miljön för världens jordbrukshandel måste Europeiska unionen snarast inrätta en gemensam politik för information och säljfrämjande åtgärder av sina produkter i tredje land. För att sälja, och framför allt för att sälja bra, måste Europa vara enat och utveckla sin europeiska jordbruksmodell, vilket det konkreta fallet med olivoljan visade, och inrikta produktionen på kvalitet, skydd av miljön och bibehållande av marker och människor. Medan vår största handelskonkurrent - Förenta staterna - gör av med ca 140 miljoner euro per år för detta, utan att ens tala om indirekt stöd, framstår kommissionens förslag att avsätta 15 miljoner euro till säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter som löjligt. Det är anledningen till att vi instämmer i föredragandens förslag att höja detta belopp till 50 miljoner euro före år 2003.
Helt i linje med de ståndpunkter jag alltid har försvarat tillsammans med min grupp och andra kolleger, för att ge vår europeiska jordbruksmodell fasthet och realitet, förefaller det grundläggande att stödja de ändringsförslag som för det första syftar till att göra branschorganisationer och kommissionen medansvariga vid genomförandet av denna säljfrämjande verksamhet. För det andra kontrollera utnyttjandet av medel genom utfrågningar för att i efterskott utvärdera utgifterna i förhållande till målsättningarna, och bedöma hur effektiva de har varit och vid behov ändra inriktningen, och för det tredje, slutligen, får vi inom ramen för denna åtgärd inte glömma stödet till kvalitetsprodukter, exempelvis från ekologisk odling.
Avslutningsvis vill jag, när det gäller Jové Perez betänkande, säga att vi är positiva till det.

des Places
Herr ordförande, herr kommissionär! För några dagar sedan ansåg jordbruksutskottet det inte lämpligt att anta kollegan José Happarts förslag till betänkande om jordbrukspriserna i dess nuvarande utformning. Fischler förkastade nyss samtliga ändringsförslag som eventuellt skulle kunna ändra Berlinavtalet, ett avtal som för övrigt slöts utan något yttrande från Europaparlamentet.
Det återstår därför bara för mig att lyckönska José Happart till att ha haft viljan och modet att realistiskt försvara lönsamheten för jordbruken. Det är anledningen till att jag å Gruppen De oberoende för Nationernas Europas vägnar instämde i de ändringsförslag som gäller en lineär höjning av de institutionella priserna och stödet, i storleksordningen 1, 9 procent, för att kunna täcka effekterna av inflationen samt dem som gäller avskaffandet av den gröna ecun den 1 januari i år.
Herr ordförande! Dessa ändringsförslag lämnade jag själv in redan förra året, när jag var föredragande för prispaketet. Liksom José Happart ansåg jag att den dubbla effekten av inflationen och avskaffandet av den gröna ecun skulle medföra en oacceptabel sänkning av priset för jordbrukarna, trots att vi ställde krav på dem när det gällde miljö, djurens välbefinnande, spårbarhet, etc. Kära kolleger! Sänkningen av priserna och jordbrukskompensationerna kan bara leda till strävan efter större intensifiering för jordbrukare som helt enkelt vill ha en budget i balans.
Utöver dessa två serier ändringsförslag har jag tillsammans med min kollega Raymond Chesa lämnat in ändringsförslag om vinodling. Det är nödvändigt att i avvaktan på en framtida reform av den gemensamma organisationen av marknaden inrätta ordningar i denna för att undvika avbrott. Dessa ändringsförslag består i att förlänga livslängden för planteringsrätterna, tillåta plantering i förväg och införa nya planteringsrätter för att kunna motsvara marknadernas utveckling.
Herr ordförande! Jag beklagar verkligen denna situation som tyvärr inte kommer att möjliggöra någon balans i det europeiska jordbruket eller individuellt i våra stater.

Martinez
Herr ordförande! Jag skall inte lyckönska José Happart, det har alla gjort, det skulle bara bli en person till. Jag skulle i stället vilja koncentrera mitt inlägg på priserna - och vi instämmer alla i José Happarts kamp - i ett ärende som förefaller mig symboliskt i en gemensam diskussion, det är ärendet om vitlöken, inte bara för att det handlar om en produkt som olivolja eller vin som väntar på planteringsrätter, inte bara för att det innebär en tideräkning för civilisationen, utan också för att det, liksom för honung och andra produkter, är betecknande för vad den europeiska integrationen verkligen innebär.
Frågan är välkänd: vi producerar vitlök i Europa, i spanska Castilla, i Cuenca-regionen, i Gers och Drôme i Frankrike - kvalitetsvitlök - och denna odling är dubbelt ekologisk, för det första för att den kräver så litet vatten och för det andra för att den håller kvar människor i svåra områden. Våra producenter borde därför skyddas av tullavgifter och kontroller. Men vid sidan av traditionell import från Egypten, Argentina och Förenta staterna har vi fallet med Kina. Landet har en kvot på tolv tusen ton, men i verkligheten är det trettio tusen ton som kommer till oss via länder som tillämpar vitlöksbedrägeri, om jag så får säga: Malaysia, som skickar oss hundratals ton utan att producera några, Indien, Jordanien och en rad stater som är tredje land.
Denna kinesiska vitlök, officiell och hemlig, lämnar Kina till ett pris av tio centimes per kilo. Den kommer till Europa för 4, 50 francs per kilo, dvs. 0, 70 euro, medan våra producenter bara kan tillverka dem för 10 francs per kilo, dvs. ca 1, 5 euro. Och de erbjuds konsumenterna för 3 euro eller 20 francs per kilo. Med andra ord möter våra producenter illojal konkurrens från vitlök som produceras till halva kostnaden, naturligtvis av fångar i produktionsläger.
Vad gör då kommissionen under den tiden? Den planerar att vända sig till Världshandelsorganisationen, med samma framgång som vi känner till från " bananfrågan" . Ingen kontroll utövas vid gränserna trots att italienarna visat att detta medel gör det möjligt att stoppa den invandrade eller bedrägliga vitlöken, om jag så får säga. Man låter Nederländerna, Förenade kungariket och vilda importörer fortsätta och man tillämpar inte tullavgifterna, trots att Förenta staterna tar ut 376 procent i tullavgift på importerad vitlök.
Liksom för honung som förfalskats med saft från sockerrör, betor eller majs, liksom för många andra importerade produkter, släpper man in förfalskad vitlök, som rest i ett eller två år, med alla de problem med groddbildning det för med sig. Man förstör för våra producenter, på samma sätt som när det gäller bananer på Guadeloupe, Kanarieöarna, Martinique eller Madeira, på samma sätt som för vår vinodling. Man sänker priserna, tar inte hänsyn till inflationen. Herr ordförande, herr kommissionär! Det här är vad den europeiska integrationen verkligen innebär. Under stjärnbaneret, under Europeiska unionens flagga, gömmer sig ännu en gång en världsvara, en bekvämlighetsvara, en bedräglig vara, nämligen rörelsen för en enad värld.

Iversen
Herr ordförande! Jag vill inleda med att uttrycka min besvikelse över toppmötet i Berlin. Det är ju svårt att behandla dessa frågor utan att också betrakta dem mot bakgrund av vad det egentligen var som hände i Berlin. I förhållande till kommissionens förslag, som vi stödde, måste man säga att det faktiskt var tal om en katastrof för det europeiska jordbruket i Berlin. Man blev inte färdig med det som vi hade arbetat med under flera år, och det blev inte tillräckligt stora nedskärningar i priserna. Detta beklagar jag. Jag håller med dem som uttryckt sin sorg över att José Happart inte längre skall vara här, men jag vill också gärna säga till José att jag tyvärr inte håller med honom - det vet han säkert - om detta prisförslag. Det är uppenbart att tankarna bakom betänkandet var att ge jordbrukarna bästa möjliga villkor. Men jag tror alltså att vi måste inse att vi måste få ned våra jordbrukspriser på en nivå som närmar sig världsmarknadspriserna, och så måste vi hitta några andra metoder för att få rätsida på de sociala effekter detta får.
Jag vill också säga ett par ord om Fantuzzis betänkande om säljfrämjande åtgärder för våra jordbruksprodukter i tredje land. Detta är ju ett viktigt område i förbindelse med Agenda 2000, och även med de kommande WTO-förhandlingarna. Vi stöder kommissionens initiativ, men vi menar dock att den favorisering som sker av olivoljesektorn är ohållbar i förhållande till alla andra produkter som vi ju också gärna vill sälja på världsmarknaden. Att använda 40 procent av budgeten till denna sektor är kanske att ta i litet i överkant. Vi kan emellertid inte stödja förslag om nationell medfinansiering, eftersom detta medför risk för olika behandling mellan länder, och stärker tendensen till en åternationalisering av den gemensamma politiken. Jag menar därför att allmänna säljfrämjande åtgärder bör finansieras helt och fullt av unionen, och det bör avsättas långt större medel till detta än vad som föreslås av kommissionen. Vi stöder även här föredraganden. Det är nämligen viktigt att vi har ett effektivt instrument för exportfrämjande, och svarar på USA: s åtgärder på detta område. Det är ju också ett faktum, som andra har sagt i denna debatt, att USA använder långt fler medel till exportfrämjande, än vad det är tal om från kommissionens sida.
När det gäller mer specifika säljfrämjande åtgärder, menar jag däremot att de involverade privata företagen och producentorganisationerna också bör delta i finansieringen.

Arias Cañete
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill tacka ledamot Jové för ännu ett väl genomarbetat betänkande, ett betänkande som inte bara tekniskt sett är rigoröst utan som politiskt sett också är förnuftigt.
Reformerna av förordning 2200/96, där den gemensamma organisationen av marknaden för frukt- och grönsakssektorn fastställdes, kan till en början verka små men inte desto mindre finns där vissa faktorer som måste betecknas som oroväckande.
1996 fastställde vi en gemensam organisation av marknaden som var baserad på producentorganisationernas fundamentala roll, både beträffande marknadsföringen av medlemmarnas produkter och möjligheten till att reglera marknaderna genom att finansiera återtagandesprocessen.
Kommissionen föreslår nu att vi ger producentorganisationernas medlemmar tillstånd att sälja en del av produktionen vid sidan av de producentorganisationer de tillhör.
Vi instämmer med föredraganden att dessa tillstånd, vars uppgift utan tvekan är att försöka garantera det traditionella jordbrukets överlevnad, inte får bidra till att försvaga producentorganisationernas verksamhet, i synnerhet som den direkta försäljningen kan göras såväl i som utanför anläggningen, något som ger producenten direkt tillträde till de kommersiella marknaderna utan att behöva involvera respektive producentorganisation.
Parlamentet motsätter sig inte en större flexibilitet, men vi måste också försäkra oss om att producentorganisationernas huvudsakliga verksamhet inte går förlorad. Jag tackar därför ställföreträdaren för föredraganden för de kvantitativa och differentierade begränsningar han fastställt om vad som får säljas på och utanför själva anläggningen. Jag menar att man med en sådan åtgärd kan garantera att större delen av produktionen fortsätter att marknadsföras genom producentorganisationerna och att undantagen blir tillfälliga och inte något varaktigt som kan förstöra systemet.
När det gäller ändringarna i förordning 2202/96, där stödet för citrusfruktproducenterna fastställdes, stämmer det att kommissionen infört vissa åtgärder för att mildra förseningarna i stöduppbörden, och detta bör vi tacka kommissionen för. Kommissionen glömde dock bort att rätta till det största felet med den gemensamma organisationen av marknadnen, nämligen den bristande överensstämmelsen mellan fastställda trösklar för bearbetning av citrusfrukter och den produktiva verkligheten, vilket gav upphov till att återtagandet ökade betydligt på grund av de höga straff ett överskridande av trösklarna medförde.
Föredraganden har föreslagit en ökning av trösklarna till ett snitt av de senaste säsongernas bearbetning, en finansiellt sett skälig och rimlig åtgärd inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden, samt en straffbegränsning på 20 procent som kan bidra till att stabilisera bearbetningsindustrins framtid genom att producenterna hindras att bryta avtal och söka sig till återtagandeproduktionen, något som förstör såväl miljön som det sunda förnuftet med den gemensamma organisationen av marknaden.
Herr kommissionär, om Jovés förslag är rimliga och förnuftiga och om det inte finns några tekniska skäl som kan anföras som motskäl, så finns det ingen anledning till att invänta en framtida reform av den gemensamma organisationen av marknaden, utan den kan med omedelbar verkan träda i kraft så länge vi tar till vara den reform förordningen just nu genomgår.
Det viktiga med en idé är inte var den kom ifrån utan dess egentliga riktighet. I det här fallet har Jové gett oss viktiga alternativ som lätt kan antas på grund av den låga kostnaden och den föredömliga tekniska grunden.

Novo
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Medelinkomsten för jordbrukarna i mitt land har systematiskt och kontinuerligt sjunkit de senaste åren, särskilt mellan 1996 och 1998. Den officiella statistiken visar att de i dag tjänar litet mer än hälften av vad de tjänade för tre år sedan. Detta är det konkreta, men dramatiska, resultatet av den berömda reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken för det svagaste jordbruket i Europa.
Det var just detta som hade behövt ändras under Europeiska rådets möte i Berlin, vilket tyvärr inte skedde, för övrigt med det otroliga samtycket och godkännandet från den portugisiska regeringen. Med Berlinavtalet kommer priserna att fortsätta att sjunka, Medelhavsproduktionen och de svagaste jordbrukarna kommer att fortsätta att vara diskriminerade, småjordbrukarna i mitt land kommer även i fortsättningen att få smulor från de ekonomiska bidragen som går till Portugal, det vill säga, mindre än tio procent av kakan kommer även fortsättningsvis att ges till mer än 90 procent av dem som de facto arbetar med jorden.
Med Berlinavtalet fortsätter den stora livsmedelsindustrin, de stora europeiska jordbruken och de stora spannmålsodlingarna att vara privilegierade och få ta emot lejonparten av gemenskapens jordbruksbudget. Med Berlinavtalet fortsätter bara reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken från 1992. Inget mer hände där, i slutet av mars i år, och det hade varit önskvärt att mycket hade skett.
I detta sammanhang försöker kommissionen föregripa besluten från Berlin och föreslår nya prissänkningar redan inför nästa säsong. Därför anser vi det värt att stödja föredraganden - som vi för övrigt gratulerar - i försöken att förhindra dessa minskningsförslag, trots att vi anser att förslagen till lineär och jämlik ökning, även om den gäller alla sektorer, inte löser de befintliga diskrimineringarna.
Ytterligare ett ord om grisköttsektorn. En av orsakerna till den allvarliga kris som påverkat och fortsätter att påverka denna sektor ligger i kommissionens vägran att skapa interventionsmekanismer och marknadsreglerande mekanismer som i tid hade kunnat förhindra uppkomsten av så stora överskott. Det skulle vara bra om kommissionen tog till sig de respektive och nödvändiga slutsatserna härifrån och därmed inte insisterade på, utan snarare övergav, sina förslag om att avskaffa interventionsmekanismerna på andra jordbruksmarknader.

Poisson
Herr kommissionär! Fastställandet av prispaketet 1999/2000 sker i ett sammanhang som är avgörande för det europeiska jordbrukets framtid. Jordbrukarnas inkomst fortsätter att tyna bort. Under 1997 och 1998 sjönk den med 6, 5 procent totalt. Sänkningen av marknadspriserna som inleddes 1998 bekräftas 1999, och framtidsutsikterna på världsmarknaden förblir osäkra inom vissa sektorer. Avskaffandet av gröna kurser och eurons införande den 1 januari 1999 resulterade i en sänkning på mellan 1 och 2 procent jämfört med jordbruksomräkningskurserna i respektive medlemsstat.
Jag konstaterar i dag att kommissionens förslag när det gäller prispaketet fortfarande är mycket magert och lämnar dåligt med handlingsutrymme för jordbrukarna. Vi måste på nytt tydligt bekräfta jordbrukets ekonomiska funktion, nämligen att dess viktigaste uppgift är att producera för livsmedelsoberoende och dess uppgift är att använda jorden. Vi måste upprätthålla ett jordbruk som är blomstrande och konkurrenskraftigt, och framför allt förhindra att vissa kategorier jordbrukare försvinner, på grund av den sjunkande inkomsten. Vi måste förhindra att jordbruket blir ett tjänstemannaärende på grund av en ökning av det offentliga stödet, något som i sin tur eliminerar jordbrukarnas initiativfrihet.
Vi måste våga påstå att det europeiska jordbruket har kostnader som inte kan pressas mer, med mindre än att vår jordbruksmodell ifrågasätts. Europas konsumenter anser det däremot vara en fördel, eftersom det ger dem en försäkran om produkternas kvalitet och en regelbunden försörjning av marknaden. Vi har också utvecklat våra markers produkter och produkterna från ekologiskt jordbruk. Vår livsmedelsindustri har också ett högt mervärde. De senaste tjugo åren har priset för hundra kilo vete sjunkit med 40 procent medan produktionskostnaderna ökat med 20 procent eller mer inom vissa sektorer.
Det är därför inte svårt att förstå att de europeiska jordbrukarna är oroade över framtiden. Europeiska unionens roll är inte att offra sitt jordbruk på utvidgningens eller amerikaniseringens altare, utan att göra det möjligt för våra jordbrukare att utöva sitt yrke och ha samma levnadsstandard som den europeiska medborgaren i genomsnitt.
Det är anledningen till att jag kommer att stödja min kollega Happarts betänkande och jag önskar honom lycka till i sitt nya värv.

Nicholson
Herr ordförande! Jag välkomnar detta tillfälle denna morgon att tala om situationen för jordbruket inom Europeiska unionen och effekterna av den nuvarande politiken och av de aktuella besluten vid toppmötet i Berlin.
I viss utsträckning har priserna mycket liten effekt på jordbrukarnas faktiska framtid, eftersom medan vi sitter och talar om priser och säger att det inte kommer att föreligga några inflationsaspekter, så är det i den slutliga analysen inkomsten för jordbrukaren på fältet som är viktig. Om vi tittar på statistiken över hela Europa under de senaste två eller tre åren, kan vi se att den faktiska inkomsten för jordbrukaren på fältet har sjunkit dramatiskt. Varje år sjunker inkomsten. Den fråga som vi måste ställa oss själva är hur länge detta kan fortsätta? Hur länge kan jordbruket överleva under dessa omständigheter?
Den andra fråga som vi måste ställa är: kommer det att finnas någon framtid för sektorn om unga människor inte fortsätter att satsa på jordbruk? Detta är en långsiktig utmaning. Om vi inte har något tillskott av unga människor som satsar på jordbruk - unga jordbrukare som börjar från botten för att arbeta sig upp - då har i ett längre perspektiv jordbruket ingen framtid, vare sig långsiktig eller kortsiktig. I viss utsträckning är vad vi ägnar oss åt just nu i Europa en kortsiktig politik som inte har någon långsiktig vision. Vi behöver långsiktiga visioner för framtiden, för jordbrukets framtid.
Det finns också områden inom det europeiska jordbruket som inte omfattas av någon ordning, såsom situationen inom grissektorn och situationen inom sektorn för fjäderfä.
Vi tillåter import från tredje land utanför Europeiska unionen; vi tillåter import av livsmedel till Europa som inte kommer i närheten av europeisk standard. På samma gång upprättar vi standarder, vi talar om för våra jordbrukare hur de bör producera livsmedel. Vi bakbinder jordbrukarnas händer. Fryst kyckling importeras från Brasilien och från Fjärran östern. Jag uppmanar kommissionen att här i dag berätta för oss om dessa kycklingar kontrolleras och om de uppfyller samma standarder som vi tillämpar? Våra producenter utsätts för risker. Våra producenter går i konkurs.
Jag utmanar kommissionen här i dag. Låt oss ta en titt på oss själva, låt oss inte begära att våra jordbrukare skall producera livsmedel enligt en standard som andra i resten av världen inte kan svara mot.

Raschhofer
Herr ordförande, kära kolleger! De svårigheter som det europeiska jordbruket konfronteras med är till fullo bekanta. De diskuteras ju just nu. Den småskaligt strukturerade jordbruksverksamheten har problem i direkt konkurrens med transatlantiska jordbruksfabriker. Jag är välvilligt inställd till projektet att man i ökad utsträckning skall distribuera kvalitetsprodukter från det europeiska jordbruket på världsmarknaden, med hjälp av de i Fantuzzis betänkande föreslagna åtgärderna. Men som för alla stödåtgärder finns det två saker som måste beaktas:
För det första måste det säkerställas att man inte skapar någon ny byråkratisk apparat. Redan nu finns det en vild flora av instanser och kommittéer. Därför är jag kritisk mot det föreslagna inrättandet av egna handelsresor. Man kan fråga sig om inte befintliga institutioner skulle kunna fylla denna uppgift.
För det andra: Finansieringsbördan och risken får inte övervägande bäras av det allmänna. Endast om också de som driver verksamheten bär en avsevärd del av kostnaderna kan man genomföra meningsfulla projekt utan att slösa med allmänna medel. Därför kan inte heller det ändringsförslag godkännas, enligt vilket gemenskapen alltid skall finansiera 60 procent i stället för maximalt 50 procent. Totalt sett tror jag att åtgärderna kommer att ge våra jordbrukare nya möjligheter till avsättning. Jag röstar därför för kommissionens förslag.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag vill inleda med att säga att för 15 minuter sedan fanns fortfarande inga ändringsförslag på engelska till två av betänkandena trots era försäkringar klockan 9 om att det skulle finnas sådana inom några minuter.
Jag går nu över till prispaketet. Jag kan tyvärr inte stödja föredragandens ändringsförslag som förordar prisökningar över hela linjen. Visst, många jordbrukare kämpar hårt just nu, men stora, rikare jordbrukare befinner sig, trots att vinsterna har sjunkit, långt ifrån brödkön. Den extra kostnaden är inte berättigad över hela linjen och dessa ändringsförslag går emot hela drivkraften i de reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken som man enades om i Berlin.
Mera lämpligt vore temporära specialåtgärder för att hjälpa enskilda sektorer att överleva kortsiktiga svårigheter. Fantuzzis betänkande om säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter i tredje land, som belyser andra liknande projekt inom EU, är ett sådant exempel som skulle kunna bidra.
Jag vill välkomna förslagen om frukt och grönsaker, i synnerhet steget att tillåta en försäljning av upp till 20 procent av produkterna direkt till kunderna vid gårdsgrinden eller genom jordbruksmarknader. I synnerhet i Förenade kungariket får de stora livsmedelsbutikskedjorna till och med större kontroll över producenterna, och kräver från en näst intill monopolposition att deras leverantörer rättar sig exakt efter deras krav. Det har förekommit en reaktion mot detta. Vi har bevittnat en ökning av jordbruksmarknaderna och ett krav från konsumenterna på mindre standardiserade frukter och grönsaker vad gäller storlek, konsumenter som snarare söker smak och fräschör till priser som möjliggör en god affär för både producent och konsument. Jag välkomnar därför speciellt detta förslag.

Funk
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Sedan jordbruksreformen 1992/94, där jordbrukspolitiken omorganiserades till ett prisstödssystem, har jordbruksdebatterna egentligen i stor utsträckning förlorat sin tjusning. Av den anledningen vill jag rikta blicken mot framtiden. I kollegan Jové Peres utmärkta betänkande talas det också om kontrollerad integrerad odling. Här har jag ett mycket tydligt krav till kommissionen: Denna form av jordbruksproduktion är mycket bra och är värd att stödjas, eftersom den tar hänsyn till miljön och går in på konsumenternas önskemål. Men vi har varierande effekter och genomföranden i medlemsstaterna. Integrerad odling är inte samma sak i alla medlemsstater, och därför måste vi lyckas genomföra enhetliga direktiv för den integrerade, kontrollerade odlingen av frukt och grönsaker.
Nu vill jag ta upp programmet för landsbygdsutveckling som en andra pelare i den nya jordbrukspolitiken, och säga följande: Programmet kännetecknas av en mångfald åtgärder för jordbrukarna och landsbygden. Men jag har en fråga till kommissionären: Risken är här samfinansieringen. Hur kan man garantera att dessa program, som verkligen är bra för landsbygden, även kan nå ut till befolkningen, om regeringarna vägrar att genomföra samfinansieringen? Exempelvis förtidspensionering för jordbrukare, anläggningsbidrag för unga jordbrukare, modernisering av jordbruksföretag för att förbilliga produktionen, detta är ytterst viktiga åtgärder, och jag är positiv till att de här skildras i en egen pelare för landsbygdsutveckling. Men risken är ändå följande: Om samfinansieringen inte säkerställs genom medlemsstaterna, hur skall då befolkningen, som bor i sådana områden, komma i åtnjutande av dessa program, som utan tvekan är bra, men inte kan genomföras om man inte kräver dem av medlemsstaterna.
En sista fråga till er: Kan i Tyskland även förbundsstaterna träda in som fördragspartner för att programmen åtminstone skall kunna genomföras i de förbundsstater som är beredda att ta på sig samfinansieringen?

Ordföranden
Här avbryter vi debatten som fortsätter i eftermiddag.
Nu följer ett uttalande av Romani Prodi, som nominerats till ordförande i Europeiska kommissionen.

Uttalande av Prodi, föreslagen ordförande för Europeiska kommissionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av Prodi, som nominerats till ordförande för Europeiska kommissionen. Därefter följer en debatt mellan de politiska grupperna utan något slutligt beslut.
Ordet går därmed till Prodi, föreslagen till ordförande för kommissionen. Jag hälsar också alla i kammaren välkomna.
Ordet är ert, herr Prodi.
Livliga applåder

Prodi
Herr ordförande, ärade ledamöter! När jag personligen beslöt mig för att påskynda den italienska politikens gång för att redan från början kunna delta i skapandet av Europeiska monetära unionen, kände jag det historiska ansvaret för det bidrag mitt land under gångna decennier har givit till det europeiska projektet. Men ännu starkare kände jag att endast ett starkt band med Europa kunde garantera varje enskilt land och varje enskild medborgare en framtid i fred och framåtskridande i en globaliserad värld . Av detta skäl satsade jag allt politiskt kapital jag dittills hade samlat på detta mål. I dag är jag glad att vara här, inför er, inte bara för att försäkra er om att jag tänker lägga in samma beslutsamhet i denna nya etapp av det europeiska projektet, utan för att även försäkra er om mitt och den framtida kommissionens engagemang för att föra Europa mot en tid med stora reformer och förändringar: jag upprepar, en tid med stora reformer och förändringar.
Applåder
De europeiska institutionerna - alla institutionerna - måste förnya sig och reformera sig, både utåt i sin politik och internt i fråga om organisationsformer och metoder. Det är en tid med reformer, vilka som sagt måste beröra alla de europeiska institutionerna: först och främst kommissionen, men också rådet och själva parlamentet. Vi är inte här för att bevara, vi är här för att reformera. Dagens satsning, där hela förtroendekapitalet för det europeiska företaget står på spel, är att undvika att låta de senaste ekonomiska och politiska skiljaktigheterna utgöra slutpunkten för vår integrationsprocess. Vi är inte bara rädda för förseningar av vårt projekts förverkligande som sådant, vi är framför allt rädda att förlora tillfället att ge vårt oumbärliga bidrag till lösningen av de mycket allvarliga konflikter som i dag finns i våra grannländer. Det är därför legitimt, även i denna allra första etapp av mitt förhållande med Europeiska unionen och vid detta mitt första möte med parlamentet samlat till plenum, att fråga mig om min vision för det europeiska projektet.
På det ekonomiska området, den inre marknaden för varor, var produktionsfaktorerna temat på åttiotalet och den gemensamma valutan på nittiotalet. Nu måste vi ta itu med den svåra uppgiften att närma oss en gemensam ekonomi och en gemensam politik. Trots olikheterna i de modeller för samhällsorganisation våra länder har försett sig med, har de dock varit noga med att konstruera rättvisa och solidariska grunder för samlevnaden. Denna tradition skall försvaras, men reformeras för att bli förenlig med de nya internationella villkoren. Detta innebär att en reformering är starkt påkallad av den välfärdsmodell som länderna i Västeuropa hittills har byggt upp för att skapa en hög nivå av social sammanhållning. På denna reformväg blir de enskilda medlemsländerna huvudaktörer, men den roll som parlamentet och kommissionen måste spela gäller pådrivning och samordning så att de nationella reformerna leder till en mer effektiv organisation av arbetsmarknaden, som främjar social rörlighet och rörlighet mellan de stora europeiska regionerna. Även om inte konkurrensen är det nya Europas enda mål, är jag i alla fall medveten om att en stark konkurrensposition är ett nödvändigt redskap för att reducera den alltför stora ineffektiviteten.
Vi manas att agera i denna riktning på grund av det faktum att Europa kommer att bli det största området på jorden som, i första rummet, måste ta itu med problemen med en åldrande befolkning. Åldrandet har inte bara återverkningar på socialpolitiken, det kräver också ett svar i fråga om hela det ekonomiska systemets produktivitet, för att med så små sociala konflikter som möjligt uppfylla det svåra avtalet mellan de olika generationerna. Inrättandet av en stor och effektiv europeisk marknad för riskkapital är ett nödvändigt villkor för att förverkliga mål rörande en högre produktivitetsnivå. Denna marknad är också redskapet för att stimulera omläggning av vår produktion till produkter med högre tillväxt- och innovationsnivå. Ett mer målinriktat handlande från regeringarnas och kommissionens sida bör främja investeringar i forskning och utveckling, framför allt vad gäller de nya teknikerna inom elektronik, information och kommunikation, men även inom kemi, farmakologi, bioteknik och ännu mer inom forskningen om livet i allmänhet.
De högteknologiska, forskningsintensiva och kunskapsbaserade företagen står i frontlinjen vid slaget om vår kontinents framtid, inte bara dess industris och dess ekonomis framtid utan framtiden för det europeiska samhället som helhet. Tag ett enkelt faktum, tag Internet : Med det kan själva produktionsorganisationen förändras. Tag lagerminskningarna, tag produkternas dematerialisering. Möjligheten till direkt tillgång till information från medborgarnas sida måste därför utvecklas. Vi har fortfarande en lång väg att gå för att överbrygga klyftan till Förenta staterna. Vi kommer att koncentrera mycket av vårt arbete på att minska denna skillnad. Jag har en tanke som jag hoppas kan omvandlas till ett åtagande för kommissionen, för parlamentet och för Europas regeringar: tanken att de unga européer som om fem år avslutar sina gymnasiestudier skall befinna sig på samma nivå som de bästa av sina jämnåriga, i hela världen, vad beträffar användning av informationssamhällets tekniker.
Europa har en rik kulturell tradition, ett stort arv av vetenskapligt kunnande inneslutet i sina universitet och i sina forskningscentra. Det Europa saknar är förmågan att omvandla denna tradition, denna kunskap till tillväxtmöjligheter genom att framför allt förbättra förbindelserna mellan vetenskapens och produktionens världar.
Ur makroekonomisk synpunkt har övergivandet av den valutamässiga suveräniteten ökat skattepolitikens betydelse. Denna måste samordnas bättre för att å ena sidan utöva en effektiv stabiliserande roll inför händelser och situationer som uppkommer i de olika länderna - den farliga assymetriska kris som kan uppstå i Europa - och å den andra, sett på längre sikt, uppnå en verklig harmonisering av de nationella ekonomiska systemen. Samordningen av den ekonomiska politiken blir också nödvändig på grund av de skillnader i regional ekonomi som kan komma att skapas.
Kriser med internationellt ursprung, som kommer från Asien, från Ryssland och från Brasilien, har förhindrat Europeiska monetära unionen från att kunna frigöra all den tillväxtpotential som utsikten till den inre marknaden skapade under andra delen av 80-talet och som konstruktionen av den gemensamma valutan förberedde för detta sekelskifte. Företag och familjer tycks vackla i sin framtidstro och krigshändelserna i Jugoslavien stärker tyvärr denna effekt. Denna diagnos, som nu delas av alla organisationer, har lett till att Europeiska centralbanken med stor ansvarskänsla har påtagit sig den uppgift som tillkommer den i hanteringen av penningpolitiken. Nu är det de nationella budgetansvariga myndigheterna som måste samordna sig, så att det som kan göras för att stödja tillväxten i de europeiska ekonomierna, inom ramen för Maastrichtfördraget och stabilitets- och tillväxtpakten, verkligen görs. Det tillkommer kommissionen att bemöda sig om att så fort som möjligt förverkliga de överenskommelser om Agenda 2000 som nåddes i Berlin och att, inom budgetramarna, sätta igång arbeten på europeisk nivå som inte bara håller den interna europeiska efterfrågan uppe utan också gör unionens handlande synligt för medborgarna. Likaså tillkommer det kommissionen att bemöda sig om att avlägsna orsakerna till spänning i det internationella utbytet mellan Europa och Förenta staterna och därmed återger förvissning till våra producenter. Tillväxt är det nödvändiga villkoret för att den europeiska ekonomiska politiken skall kunna bidra till att minska arbetslösheten. Men man kan inte garantera att tillväxten räcker. Kommissionen bör därför göra sig till den största pådrivaren för en uppsnabbad översyn av arbetsmarknadens och yrkeslivets regler för att minska inträdesbarriärerna och öka möjligheterna att individualisera yrkesverksamheten: allt i syfte att få sysselsättningen att mer påverkas av den ekonomiska tillväxten.
Denna brådskande situation kan bemötas med framgång av den nya monetära och finansiella stabilitet som införts genom processen att konstruera den gemensamma valutan. Vi måste bli ännu mer bestämda i denna inriktning eftersom den höga arbetslösheten är den viktigaste orsaken till den oro som tycks sprida sig bland Europas medborgare. Befolkningsminskningen, massutvandringen, tvivlen på möjligheten att bibehålla den euopeiska modellen för social trygghet intakt är de andra stora farhågor som kastar sina skuggor över kontinentens framtid. Om det inte hanteras rätt även på kontinentnivå kommer bandet mellan de olika generationerna och de olika medborgargrupperna att tendera att brista mer och mer. För att uppnå dessa mål måste vi skapa en ny etapp av mer intensiv ekonomisk tillväxt. Men detta kommer bara att inträffa om vi lyckas banta de offentliga myndigheterna och genomföra de mikroekonomiska reformer jag nämnde nyss.
På det politiska planet har unionens möjligheter på den internationella arenan aldrig varit så stora. Från unionens utvidgning till det universella hävdandet av principerna om frihet och demokrati är längtan efter Europa och dess närvaro en känsla som vi har moralisk och politisk skyldighet att uttolka. Europa kan därför erbjuda sig som modell för utveckling och social sammanhållning internt, och ökande närvaro på den internationella scenen. Vi måste alltså anstränga oss för att omsätta utvidgningsprocessen, för vilken vi snabbt måste fastställa villkor och en exakt tidsplan, i verklighet. Förverkligandet av utvidgningen blir, efter kriget på Balkan, ett prioriterat politiskt åtagande på grund av det budskap det kan ge dessa folk - att förbereda dem på ett närmare förhållande till Europa.
Den nya kommissionen måste, inom ramen för det specifika ansvar den har på området, bemöda sig om ett snabbt förverkligande av processen. Europeiska unionens ökade ansvar i världen beror just på den styrka den nu har uppnått, på traditionen av värnande om freden och de mänskliga rättigheterna och på dess intresse av en stabil internationell omgivning där den kan förverkliga sina anlag för handel och sin politiska närvaro. I detta syfte måste Europeiska unionen, på basis av principerna från Maastricht och Amsterdam, med tiden förse sig med en egen försvarsförmåga men dock från och med nu rationalisera användningen av industriella resurser och militär infrastruktur. Genom att befästa sambandet mellan ekonomiskt välstånd och handelsutbyte å ena sidan och politisk stabilitet å den andra, måste Europeiska unionen fortsätta på vägen mot multinationell liberalisering inom ramen för Världshandelsorganisationen. Vi vill förhindra alla försök till protektionism, också för att kunna erbjuda utvecklingsregionerna tillgång till marknaderna, en tillgång som är det största möjliga bidraget till deras tillväxt.
Slutligen måste Europa fortsätta sin politik för partnerskap och samarbete med länderna i det tidigare Sovjetunionen och på Balkan, framför allt med dem som ligger vid Medelhavet, för att skapa ett stort område med stabilitet och fri marknad där Europeiska unionen kan blomstra och investera. Medelhavsregionen skall vara för oss alla - inte bara för mig som verkligen kommer därifrån utan för oss alla och inte bara för vår kontinents södra del - Europas andra ansikte. Detta är verkligen inte för att balansera utvidgningen utan för att göra det möjligt att konstruera ett utrymme för fred och utveckling i det svåraste och mest riskfyllda område vi har längs de europeiska gränserna, till och med - med er tillåtelse - världens svåraste och mest riskfyllda område. Vårt framtida liv avgörs de facto av relationerna med den muslimska världen. Det är ett val som kräver intelligens, förmåga till politiska initiativ och en stor tilltro till vår styrka och utsikterna till en fredlig samlevnad folken emellan. Vi tror inte att denna relation kan genomdrivas isolerat av ett enda land, det kan inget europeiskt land: om det inte är ett förhållande på europeisk nivå räcker det inte till för att skapa hopp och förändring.
Unionen har vuxit mycket och måste växa ännu mer. Det nya uppdrag den har tagit på sig kräver starkare, mer sammanhållna institutioner, en närmare dialog, och en starkare demokratisk krets. I unionens historia och dess institutionella filosofi måste alla de tre huvudorganen finna en stark harmonisering: parlamentets och rådets uppställande av mål och ledande roll har blivit allt starkare, kommissionen har blivit allt mer i stånd att styra unionens tillväxt. Och de enskilda nationella regeringarna måste ha en lika dominerande roll och, inom dem, de institutioner, de organisationer som företräder lokala myndigheter, som vi hittills har försummat för mycket i byggandet av detta Europa. Det är svårt att tala om subsidiaritet om vi inte också talar om de myndigheter som uttolkar den på det mest konkreta sättet. Det enade Europa blir bara starkt om dess beståndsdelars självständighet är stark. I detta syfte har kommissionen en dubbel uppgift framför sig: den första är att bidra till att planera framtiden, den andra är att se till att unionen som helhet har effektiva administrativa apparater. Jag har redan haft tillfälle att hävda att kommissionen skall vara fördragens väktare, men det är bara genom ett fruktbart och lojalt, öppet förhållande mellan kommissionen, parlamentet och rådet som vi kan bygga upp ett Europa som står allt närmare medborgarna.
De mycket ambitiösa uppgifter vi har frammanat för framtidens Europa kan vi inte i längden genomföra med de nuvarande gemenskapsinstitutionerna, de nuvarande institutioner som bara börjat reformeras genom Amsterdamfördraget. För övrigt gör själva utvidgningen detta nödvändigt, eftersom institutioner som skapats för sex medlemmar och som redan i dag visar sig otillräckliga, självfallet inte klarar av att styra en union som består av tjugo eller tjugofem länder. I detta syfte måste vi reformera kommissionen på djupet, omorganisera portföljerna med hänsyn till de nya stora politiska prioriteringarna och utvecklingen av dess uppgifter. Likväl påbjuder det demokratiska rättfärdigandet av allt mer betydelsefulla europeiska institutioner och effektiviteten i unionens politik ett mer ambitiöst projekt, grundat på ett stärkande av parlamentets medbeslutande, på en ökning av bruket av majoritetsröstning i rådet och på verklig tillämpning av Amsterdamfördraget vad gäller kommissionens ordförandes roll i valet av kommissionärer och fördelningen av de befogenheter de tilldelas.
Jag är dessutom fullt medveten om att detta parlament, men också medlemsländernas regeringar och mer generellt hela den allmänna opinionen i Europa har mycket höga förväntningar på de reformer vi skall göra av kommissionens interna arbetssätt. Dessa reformer, som kommer att utgöra en av grundstenarna i den nya kommissionens program, kräver att åtminstone tre principer tillämpas: större effektivitet, absolut öppenhet och fullt ansvarstagande, det som allmänt benämns som accountability . Jag kan försäkra parlamentet om att det från och med nu inte kommer att finnas någon som helst tolerans från vår sida för korruption, att det kommer att finnas en ständigt ökande öppenhet i vårt arbete, om vilket vi skall rapportera utan förbehållsamhet, att vi kommer att bära ansvaret för vår uppgift helt och fullt, både som grupp och som enskilda kommissionärer.
Applåder
Relationerna mellan medlemsländerna och Europeiska unionen i sin helhet har vuxit enormt i kvalitet och kvantitet, till den grad att de enskilda ländernas intressen i icke obetydlig grad är beroende av att de övernationella europeiska institutionerna fungerar väl. Låt oss inte glömma detta, och först och främst handla som goda administratörer av de kollektiva resurserna. Jag är dock medveten om att det för det uppdrag jag rustar mig för att åta mig inte räcker att vara en god administratör. Det är ett gigantiskt politiskt åtagande som jag tänker ägna mig åt, med de kunskaper jag har tillägnat mig som person och genom min erfarenhet från en regering helt förankrad i den europeiska reformismen. Apropå detta åtagande vill jag här i dag skapa klarhet i en fråga som under de senaste dagarna har dragit uppmärksamheten till sig, både från många av er och från media: jag talar om frågan om min eventuella kandidatur i det kommande Europavalet. Jag kommer att delta i detta val till stöd för de idéer jag alltid har engagerat mig för och de kvinnor och män jag har arbetat tillsammans med, men jag har beslutat att inte vara en av kandidaterna.
Applåder
Det finns ingenting, ur juridisk synpunkt, som hindrar mig att kandidera. Det skulle också kunna utgöra, och kan utgöra, ett steg mot det där fulländat demokratiska Europa, där även ledamöterna av den europeiska regeringen får underkasta sig granskning i allmänna val. Jag hoppas att detta snart kommer att ske och jag tror att det principiella slag jag har utkämpat även tjänar detta syfte. I den europeiska politikens nuvarande etapp har jag emellertid förstått att denna kandidatur skulle kunna leda till söndring i stället för att tjäna som stimulans. Och jag är inte här för att söndra, jag är här för att förena.
Applåder
Jag har flera gånger haft tillfälle att hävda att sökandet efter en europeisk själ på sätt och vis alltmer framstår som det dominerande problemet för vår kontinents framtid. Det är verkligen ett tecken på svaghet att tänka sig en framtida väg för de europeiska institutionerna - förstärkning av parlamentet, förvisande av vetorätten till undantagsfall, omorganisation av kommissionen och dess befogenheter - utan att ta itu med problemet med skapandet av en växande gemensam Europakänsla.
Det finns ingen dominerande kultur i Europa, och det tror jag verkligen är tur: Europa skulle inte ha varit det det har varit historiskt, skulle inte vara det det är om dess enskilda, olika och stora nationalkulturer inte hade blomstrat under seklens lopp och i dag. Men det finns inte - och detta tycker jag är mindre positivt - filosofer, tänkare, läromästare att referera till på kontinental nivå i dag. Det finns därför risk att detsamma inträffar med kulturen och värdena som det som håller på att hända på de finansiella marknaderna: euron håller på att göra en enda marknad av många olika krafter, men denna enande funktion förverkligas under dessa första månader framför allt av affärsbankerna och de amerikanska investeringsfonderna. Styrkan i den amerikanska kulturen, i vid mening, uttrycks symboliskt av massmedia. Den anses faktiskt av vissa i stånd att utgöra den enhetliga referenspunkten för ett Europa som söker sin själ. Det finns inget skandalöst i denna hypotes, också därför att världens framtida jämvikt vilar på ett allt närmare samarbete mellan Europa och Förenta staterna inom politikens, ekonomins och försvarets områden, vilket förutsätter en viss närhet vad beträffar de stora dragen i samhällsmodellerna. Jag anser dock att Europa har ett stort arv i sin historia att hålla sig till, ett arv som fortfarande är den största kultur- och kunskapsskatt mänskligheten någonsin samlat. Det finns tyvärr inte erfarenheter eller färdiga recept för att befästa detta mål. Det återstår inget annat för oss än att utgå från dagens förvirring för att försöka överbrygga spridningen i kunskap och kulturer, för att övervinna språkförbistringen i sökandet efter ett gemensamt uttryckssätt, efter en alltmer nödvändig dialog. Vi kan inte stanna kvar i det förflutna, förra seklets färdigförpackade lösningar räcker inte. Europa ger oss det gyllene tillfället för att åter diskutera detta förflutna, för att jämföra det med andras erfarenheter, för att slutgiltigt befria oss från arv som i stället för att förena oss har skilt oss åt. Ingen regering, inget folk kan ensamt överge det förflutna och bygga framtiden: det kan emellertid de europeiska folken och regeringarna göra om de alla arbetar tillsammans. Av detta skäl behövs Europa: ensamma kan vi inte hitta den nya vägen, ensamma kan vi inte ens ta itu med dagens mest elementära problem, med början med det största av dessa, det vill säga relationerna med de folk som finns omkring oss och som tittar på oss när de skall konstruera sin politiska och ekonomiska framtid: dem kan inget enskilt land svara, dem kan bara Europa svara.
Liksom de ekonomiska målen påverkas av kris av internationell karaktär kan även detta europeiska politiska projekt äventyras av de allvarliga krigstilldragelserna i Jugoslavien. Detta projekt står i dag inför behovet att trappas upp för att överleva. Tragedin i Kosovo klargör på ett dramatiskt sätt att Europeiska unionen är kallad att påta sig en allt viktigare roll för att garantera säkerhet och demokrati i de områden som är avgörande för vår framtid. Det är vi som måste bygga denna framtid, med styrkan i våra institutioner, genom att förverkliga de gemensamma strukturer för försvar och utrikespolitik som Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget lovar européerna. Kommissionen kommer att ta sitt fulla ansvar för att visa unionens medborgare på de nödvändiga reformerna för att förverkliga denna framtid. Detta initiativ kan emellertid bara lyckas om parlamentet stöder det med fasthet och styrka.
Livliga applåder

Ordföranden
Tack så mycket, herr Prodi.
Ordet går till ledamot Green.

Green
Herr ordförande! Å min grupps vägnar vill jag välkomna Prodi hit i dag. Europeiska rådets nominering av honom kom snabbt och resolut strax efter den nuvarande kommissionens avgång, och min grupp välkomnade den snabbhet med vilken rådet agerade. Vi har uppmanat regeringscheferna i Berlin att handla snabbt och göra slut på den osäkerhet och förvirring som följde på de 20 nuvarande kommissionärernas unika avgång. Vi välkomnade rådets klara insikt om ögonblickets politiska natur, och om det tillfälle det erbjöd till skapandet av en ny relation mellan Europeiska unionens institutioner och dess medborgare. Det kunde inte ha agerat snabbare och, vilket måste konstateras, den agerade med osedvanlig snabbhet.
Prodis uttalande inför oss här denna morgon är inledningen på vår process för ratificeringen av den nya kommissionen. Min grupp vill att den nya Europeiska kommissionen träder i tjänst så snabbt som möjligt. Det måste sägas att den tidtabell som Europeiska rådet har givit oss inte är en lätt tidtabell. Med tanke på de europeiska valen i juni, med tanke på det nära förestående införandet av Amsterdamfördraget och med tanke på att de allmänna valen i två av våra medlemsstater äger rum samma dag som de europeiska valen, ställer oss tidtabellen inför en logistisk huvudvärk av monumentala proportioner. Vi måste emellertid finna en väg för att ta oss över dessa problem.
Alla vi i detta parlament vill se den nuvarande kommissionen lämna sitt ämbete så snabbt som möjligt. För att vara rättvis mot dem, så har de också uttryckt en önskan att avgå så snabbt som möjligt. De kvarstår i sitt ämbete endast som en expeditionskommission, på det sätt som fördraget föreskriver. Det är en oönskad situation för dem och högst otillfredsställande för oss.
För att fullgöra vårt uppdrag vad gäller nästa kommission, måste vi utsätta vår parlamentariska kalender och våra personliga almanackor för ett avsevärt tryck. Må det så bli.
I slutsatserna från toppmötet i Berlin ombads detta parlament att behandla nomineringen av Prodi, och det nya parlamentet att behandla ratificeringen av hela den nya kommissionen. Vi insisterar, emellertid, på att ratificeringen av kommissionens nästa ordförande måste ske på ett rigoröst, seriöst och grundligt sätt av detta parlament. Jag välkomnar mycket Prodis samtycke till att komma hit i dag och inleda denna process i den andan. Detta parlaments roll har varit grundläggande i den senaste tidens händelser. Det är viktigt att vi nu demonstrerar vår mognad och slutför denna process.
Min grupp anser att vi nu, tillsammans med rådet och en kommission mitt i en reformprocess, upprättar en struktur och beslutsprocess som är mera lämplig, mera i takt med modernt styrande. Först och främst vill vi ha en starkt kommission. Den nya kommissionen måste ha en klar riktning, ett fast politiskt ledarskap som är öppet, den måste tillämpa en verklig genomblickbarhet och ett verkligt partnerskap med Europeiska parlamentet och inte bara tala vackert om dessa värden.
Ingen av oss här underskattar de problem och utmaningar som är förknippade med skapandet av en sådan Europeisk kommission. Jag vill emellertid klargöra för Prodi här i dag, å min grupps vägnar, att om nästa kommission gör ett verkligt försök att reformera sig med det mod och den energi som han har givit uttryck för denna morgon, kommer den att vinna stödet från min grupp.
Min grupp vill inte leka bypolitik med denna process. Vi ville inte göra det i januari i år och vi kommer inte att göra det nu.
Blandade reaktioner
Vissa i detta parlament välkomnade Prodi till parlamentet; vissa i detta parlament tycks ha beslutat att endast leka nationell valpolitik med denna fråga, och ignorera detta ögonblicks betydelse för Europa, för dess politik och för dess folk.
Blandade reaktioner
De som bryr sig om detta parlaments utveckling som den verkliga demokratiska rösten för Europas folk kommer att arbeta tillsammans för att förbättra dess roll och dess rättigheter, vilket är vad våra medborgare väntar på och förväntar sig. Min erfarenhet under de senaste veckornas kampanjarbete i Storbritannien har varit att, för första gången någonsin känner folk till att Europaparlamentet existerar som en kraft att räkna med - inte bara som ett föremål för myter om krokiga gurkor och böjda bananer - utan ett organ som har lagt fram objektiva bevis genom rapporten från den oberoende expertkommittén och därefter agerat efter detta. Min grupp är mycket stolt över vår roll under de senaste månaderna.
Blandade reaktioner
Vi anser att vi har agerat enligt de stoltaste traditionerna hos parlamentariker: ansvarigt, under utövandet av ledarskap och med integritet.
Blandade reaktioner
Herr Prodi! Ni har kommit till detta parlament i dag som den av rådet nominerade kandidaten. Ni kommer med förträffliga meriter som en god europé och med tidigare visade prov på personlig integritet, den auktoritet det ger att ha varit innehavare av landets högsta ämbetet i ett av de största medlemsstaterna i Europeiska unionen och tillika ett av grundarländerna. Ni har visat prov på er förmåga att bilda en reformduglig regering och utveckla ett samförstånd med alla sektorer i det italienska samhället, att garantera att Italien var förmöget och redo att träda in i den gemensamma valutans första våg. I och med detta har ni fått skeptikerna att häpna.
Förhoppningarna i detta parlament om vad ni med dessa formidabla förmågor kan åstadkomma som ordförande i Europeiska kommissionen är höga. Jag tror därför att när ni kommer till detta parlament i nästa månad, vill vi höra vissa klara idéer om den riktning ni kommer att ta på två fronter. Det måste sägas att ni inledde detta uttalande på ett mycket klart och mycket starkt sätt här i morse, och vi välkomnar detta mycket.
För det första, med tanke på det trauma som ledde till sammanbrottet för den nuvarande kommissionen, förväntade vi oss få höra en klart åtagande - inte endast för att genomföra det reformprogram som redan har godkänts av detta parlament och den nuvarande kommissionen i januari och det därpå följande godkännandet av det oberoende undersökningsorganet OLAF - utan för ytterligare och djupare, genomgripande reformer, i synnerhet (och jag är glad över att ha fått höra er nämna det) vad gäller tagandet av det politiska och personliga ansvaret för det arbete som utförs av befattningshavare på varje nivå inom Europeiska kommissionen. Vi förväntar oss också att ni kommer att ta vederbörlig hänsyn till den andra rapporten från den oberoende expertkommittén och arbeta tillsammans med oss i parlamentet för att granska, utvärdera och genomföra de nödvändiga reformerna.
För det andra, för min grupp är det verkliga innehållet i Europeiska kommissionens program politiskt. Vi inser att, om er nominering ratificeras, kommer ni inte att kunna presentera ett fullständigt politiskt program innan ni har förhandlat med regeringar om deras nomineringar till kommissionen enligt de nya rättigheter som enligt Amsterdamfördraget tilldelas kommissionens ordförande. Vi förstår av de olika intervjuer ni har gett, att ni har för avsikt att utnyttja dessa rättigheter fullt ut. Vi kommer inte endast att acceptera att ni gör detta utan också uppmuntra er att göra detta.
Den nya kommissionen måste agera som ett kollegium och inte som 20 självstyrande enheter och utformningen av en sådan kommission kommer att ligga i händerna på den nye ordföranden i kommissionen.
För min grupp är emellertid det politiska innehållet i det program som kommer att utarbetas av den nya kommissionen avgörande. Förra veckan, då ni besökte min grupp, presenterade jag för er våra mål för de kommande fem åren i form av vårt manifest för de europeiska valen. I detta kan ni se att på vår dagordning står arbeten, yrkesutbildning, miljöskydd, kampen mot social utslagning, behovet av att skydda våra medborgares hälsa och säkerhet i en värld som nu måste tackla frågor som BSE och genetiskt modifierade livsmedel, kampen mot gränsöverskridande brottslighet, samarbete för ett starkare Europa i världen och ett genomförande av nödvändiga reformer för att garantera att vi kan utvidga unionen i en så snar framtid som möjligt.
Vi kommer att bedöma den europeiska kommission som skall upprättas under de kommande veckorna både med utgångspunkt från dess politiska program och dess reformprogram. Jag personligen välkomnar er humana och intelligenta utveckling av era tankar här i morse - om ekonomi, kultur, sociala frågor, baserade på fred. Jag tror att vi alla här välkomnar detta mycket.
Slutligen vill jag beröra den fråga ni tog upp i slutet av ert tal. Många inom min grupp känner en stark, demokratisk sympati för förslagen från Jacques Delors om att vi i framtiden går mot en situation där ordföranden i Europeiska kommissionen bör hämta sin trovärdighet ur valprocessen. För att detta skall ske måste det finnas en överenskommelse mellan rådet och parlamentet kring denna process. Den fina balansen mellan medlemsstaterna och unionens institutioner kan inte äventyras genom förhastade åtgärder som kan skada den europeiska integrationsprocessen, i vilken respekten för olika politiska kulturer och demokratisk praxis är av yttersta vikt. I detta avseende, har ni, herr Prodi, redan enhälligt nominerats till posten som ordförande för Europeiska kommissionen av samtliga statsöverhuvuden och regeringar i Europeiska unionen. Ni kommer inte till denna nominering via någon urvalsprocess. En av era starkaste sidor är att ni för med er en stor erfarenhet av framgång i byggandet av samförstånd. Det är i detta sammanhang som min grupp i hög grad välkomnar det uttalande ni gjorde i dag om att ni, trots att ni givetvis kommer att känna er samhörig med dem med vilka ni delar politisk uppfattning - vilket vi och kommissionärerna alltid har gjort - vi välkomnar ert klara uttalande i morse om att ni inte kommer att ställa upp som kandidat till detta parlament.
Vi kanske hade förväntat oss att, med endast drygt tre veckor kvar av detta parlaments livslängd, skulle vi befinna oss på en lugn slutsträcka fram till valet. Parlament brukar vanligen trappa ner mot slutet då lagstiftningsarbetet ebbar ut och parlamentslivet närmar sig sitt slut. Under den förra parlamentsperiodens sista vecka, år 1994, var vi tvungna att mobilisera alla avgående ledamöter för en omröstning om unionens utvidgning. Denna gång har vi inte endast Agenda 2000, utan vi måste också ta följderna av en avgående kommissionen och en ny ordförande i Europeiska kommissionen. Detta är en viktig process. Herr Prodi, det program ni utarbetar efter denna debatt och er diskussion i morgon kväll med Europeiska rådet innebär ett viktigt steg i utvecklingen av den europeiska demokratin.
Applåder

Martens
Herr ordförande, ordförande Romano Prodi! Europeiska unionens regeringschefer nominerade er i samma ögonblick som Nato inledde anfallen mot Jugoslavien. På grund av det mycket invecklade tidsschemat kommer det att dröja månader innan det kommer en ny verkställande makt i Europeiska unionen. Därför har Europaparlamentet yrkat för att det skall ske snabbt och varje åtgärd för att låta detta ske snabbt kommer vi att stödja.
Herr ordförande! Vi är mycket glada över att ni utsetts till ny ordförande för Europeiska kommissionen. Efter Europaparlamentets godkännande i maj kommer ni att vara något som en regeringsbildare som är med och tillsätter den nya kommissionen. Vi tillstyrker er kandidatur med kraft och otvetydigt och även, det vill jag tillägga, utan att ställa några politiska villkor. Vi är övertygade om att ni har de politiska och professionella egenskaper som behövs för att övervinna den djupa kris som kommissionen befinner sig i. Den krisen måste även vara en utmaning för att genomföra historiska reformer.
Ni måste reformera kommissionen och dess avdelningar. Det måste, vilket även den nuvarande kommissionen sagt, skapas en ny politisk och administrativ kultur i Europa. Problemen började för tio år sedan, det visar sig i rapporten från De vises kommitté som även angivit tidpunkterna, från och med 1990 turismen, från och med 1992 programmen för Medelhavsområdet, biståndet, säkerhetstjänsterna. De vises kommitté säger att kommissionens kontrollorgan är en enda röra och att förfarandet tar för lång tid. Personalpolitiken är en maskin som ingen längre kan styra.
För över ett år sedan, i mars 1998, krävde våra kolleger i utskottet för budgetkontroll på initiativ av James Elles att det skulle vidtas åtgärder före mitten av september. I oktober 1998 krävde parlamentet ett oberoende organ för bedrägeribekämpning i stället för UCLAF. I december förra året fick vi inget tillmötesgående. Vår partigrupp har lagt fram en handlingsplan för att förnya kommissionen före den första januari år 2000, med uppförandekoder för kommissionärerna, för förhållandet mellan kommissionärerna, deras kabinett och deras avdelningar, uppförandekoder för tjänstemännen, med en reform av tjänsteföreskrifterna, med öppenhet och insyn och god tro vid anställningen av tjänstemän, med tydliga regler och begränsningar för extra anställningar. Tydliga regler också för budgetförvaltningen, särskilt för det tekniska stödet, och en omformning av den ekonomiska ordningen. Allt det har ni att vänta när den andra rapporten från De vises kommitté läggs fram.
Det väntar er även många politiska utmaningar som är väldigt tydligt formulerade i dokument från parlamentet, nämligen betänkandena av våra kolleger Fernand Herman och Elmar Brok. Betänkandet av Fernand Herman diskuteras den här veckan. Det handlar om reformer i institutionerna, även i kommissionen, som är möjliga utan att fördraget ändras. En minskning av antalet portföljer och en rationell tolkning i kommissionen, en korrekt jämvikt mellan kollektivt och enskilt ansvar. Ni vet att vi här rör vid ett kärnproblem. Cresson, som inte ville ta sitt personliga politiska ansvar, har dragit med sig hela kommissionen i sitt fall.
Applåder
Vi har som PPE-grupp sagt att det för oss är omöjligt att fortsätta samarbetet med henne. Min fråga till er är: hur är er inställning till detta förhållande mellan kollektivt och enskilt ansvar? Vi yrkar för ett institutionellt samarbete. År 1994 tog jag som gruppordförande för PPE initiativet till en prövning av uppförandekoden för förhållandet mellan kommissionen och Europaparlamentet. Den uppförandekoden måste kompletteras på nytt. Det har träffats nya avtal och den här koden måste - anser jag - godkännas och accepteras innan den nya kommissionen träder i funktion.
Vår kollega Elmar Brok talade i sitt betänkande med den resolution som antogs den 13 januari om följderna av godkännandet av kommissionens ordförande och kommissionsledamöternas oberoende. Det här betänkandet är vid genomläsning väldigt lärorikt och väldigt upplysande, även vad avser det förfarande som nu måste följas för godkännandet av den nya kommissionen på grundval av Amsterdamfördraget. I det yrkas för ett oberoende för kommissionsledamöterna, för att Europeiska kommissionen fortsätter att övervaka fördragen och eftersträvar det allmännas intresse. I det här betänkandet yrkas det för en kommission som sammanställs med politisk jämvikt. Jag vill tillägga: en ny kommission med män och kvinnor. I det här betänkandet yrkas det för och även jag yrkar för att den nya kommissionen får en stor majoritet i det nya parlamentet eftersom en av de saker vi lärt oss av de senaste händelserna och den gångna krisen är att om kommissionen inte skulle godkännas av en stor majoritet i det nya parlamentet så går vi mot en period av gerillakrigföring. Det är det sista som borde få hända i samarbetet mellan kommissionen och parlamentet.
Ni, ordförande Romano Prodi, kommer emellertid att efter parlamentets godkännande ha möjlighet att bevisa ert politiska ledarskap, även vid tillsättandet av nya kommissionsledamöter. Jag hoppas att er legitimitet som ordförande skall spela in vid godkännandet. Först sedan ni på grundval av er legitimitet, efter parlamentets godkännande, givit ert godkännande av de nya kommissionärerna, så kommer utfrågningar att hållas här i parlamentet. Det är väl ändå inte möjligt, också om vi ville påskynda förfarandet, att medlemsstaternas regeringar har tre månader på sig att utse sina kommissionärer, och att parlamentet har tre dagar till sitt förfogande för att hålla utfrågningar.
Applåder
Ordförande Prodi! Vi är mycket imponerade av det ni nyss sade. Ni sade i era uttalanden i pressen och även i parlamentet att ni vill ge Europeiska unionen en ny glöd. Att den politiska unionen är ett mycket viktigt mål för er. Ni sade också främst att en vidare demokratisering och öppenhet är viktig för er och även samarbetet med parlamentet.
Jag tror att även när den här perioden av byråkrati är över, för att inte tala om bedrägeri och svågerpolitik utan mycket mer om kommissionärernas deltagande här i parlamentet, i våra utskott, att detta är en mycket viktig ny uppgift och ett nytt uppdrag. Jag är med Michel Rocard, och många kolleger, ledamot av utskottet för utveckling och samarbete. Hur ofta har vi kunnat för en politisk debatt i utskottet för utveckling och samarbete? Hur ofta var vi hänvisade till samtal med tjänstemän? Det måste finnas en politiskt ansvarig person. Lyckligtvis fanns det även i den nuvarande kommissionen undantag som bekräftade regeln, kommissionärer som medverkat aktivt, men det måste vara så för hela den nya kommissionen och då kan vi också ge institutionerna en ny glöd, er nya kommission och det nya parlamentet.
Det är den förhoppningen som jag uttrycker å min partigrupps vägnar med de utsikter till en ny glöd som ni givit. Inte bara marknadernas Europa, bankernas, utan även ett Europa med sin kulturella och andliga dimension. Det yrkar ni för. Vi är övertygade om att ni kommer att förverkliga dessa framtidsutsikter och därför står vi också så positiva till att medlemsstaternas regeringschefer har nominerat er.
Jag hör till dem som i egenskap av premiärminister förhandlat om den inre marknaden och Maastrichtfördraget. Vi lade då grunden till ett nytt förhållande mellan institutionerna. Vi hoppades komma fram till en verklig regering som är ansvarig inför parlamentet och som samarbetar med parlamentet. Jag hoppas att ni skall förverkliga det här med er nya kommission, med personer som är medvetna om detta och som vill spela denna mycket politiska roll.
Applåder

Cox
Herr ordförande! Då jag lyssnade på Greens tal kände jag ett behov av en snabb kontroll av verklighetsförankringen i detta och i parlamentets förfaranden. Är detta den Pauline Green som i december rekommenderade att vi röstar för fortsatt förtroende utan att ens tänka oss för?
Applåder
Är detta den Pauline Green som i januari försvarade kollegialiteten? Är detta den Pauline Green som i dag förespråkar individuellt ansvar? Jag hyllar henne för att hon är en av de få sanna revolutionärerna i detta parlament eftersom hon i denna fråga aldrig har upphört att ändra åsikt.
Ihållande applåder
Jag skulle vilja säga till herr Prodi att han är mycket välkommen hit i dag. Han är en europé av högsta rang. ELDR-gruppen ser fram emot att fördjupa våra kontakter och vår dialog med honom, liksom den ser fram emot en mycket produktiv period i framtiden. Men det ankommer inte på detta parlament, under denna mandatperiod, att utnämna ordföranden i millenniekommissionen. Det ligger inom det moraliska, politiska och rättsliga ansvaret för nästa mandat. Händelser nyligen har genom detta parlaments arbete visat behovet av att upprätta etiska och normgivande regler för hur gemenskapen skall ledas. Men detta är också betecknande för en betydande mognad inom den europeiska demokratiska processen, med stora institutionella och konstitutionella effekter. Detta parlament kommer inte längre att vara en yngre kompanjon. Vi behöver inte vara först bland jämlikar, men vi hävdar rätten att behandlas som jämlika bland jämlikar. Detta är anledningen till att jag välkomnar Prodis närvaro i detta tidiga skede och den dialog vi inleder.
Jag skulle vilja säga till er, herr Prodi, direkt å min grupps vägnar, varken som råd eller uppmaning utan som ett förslag som ni kanske kan tänka på, om att ni under de kommande dagarna - och i synnerhet i morgon i er dialog med Europeiska rådet - hävdar er egen självständighet, inte bara i förhållande till behoven hos detta parlament, utan gentemot vissa krafter i själva rådet. Jag tror att ni är en självständig man. Ni bör hävda detta från första början.
Jag anser att ni bör förklara för rådet att det inte är lämpligt att vi, genom ett förfarande i maj, väljer er som det legitima överhuvudet över vad som skulle vara en icke-legitim kommission. Jag anser att ni inte bör inleda ert projekt i en situation av så stor politisk och institutionell tvetydighet. Jag vill gärna tro att vi i maj kan ge er ett politiskt mandat att agera som formateur , att lämna detta parlament i maj för att som formateur med ett politiskt mandat konkret börja utforska vad ni kan göra. Det skulle vara mycket olyckligt om ni skulle inleda i ett förfarande där ni äger legitimitet inom en kommission som kollegium betraktat - jag talar inte om individer utan om ett kollegium - som i sig självt är misskrediterat.
Vad gäller att vara en självständig man är det också rätt att ni bör överväga att få igång ert projekt på ett riktigt sätt snarare än att få igång det tidigt. Vad ni gör är mycket viktigt för oss. Jag noterar er politiska diskretion då ni säger att ni kommer att dra tillbaka er kandidatur i valet till Europaparlamentet. Denna diskretion är ert val och jag respekterar er för det. Men jag vill säga till er: var engagerad i detta val; bibehåll er politiska övertygelse; och kämpa för denna sak tillsammans med de kolleger vars lista ni nu inte kommer att toppa. Genom att göra detta visar ni, Romano Prodi, att ni inte kommer till oss som en byråkrat, inte som en tekniker, utan som någon som är hängiven europeisk politik, som en politiker, och att ni som politiker kommer att leda en stark, självständig politisk kommission. Om ni beslutar er för att vara en självständig man, att vara politisk, då kommer ni att göra oss alla en stor tjänst.
Applåder

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Det förfarande vi i dag inleder för att utnämna en ny kommission, som får till uppgift att avsluta den tidigare kommissionens mandat, då den tvingades avgå kollektivt för att undvika ett misstroendevotum, är fullständigt nytt.
Denna speciella situation får två konsekvenser. För det första borde en ny kommission inrättas så snabbt som möjligt, eftersom det inte är sunt att låta en försvagad organisation stanna kvar på sin post för länge när den enligt fördragen bara kan sköta löpande ärenden, ett begrepp vars konturer för övrigt är ganska vaga. Det åligger de olika regeringarna att så snart som möjligt nominera sina kommissionärer så att Europaparlamentet i enlighet med Amsterdamfördraget kan bekräfta utnämningen av den nya kommissionen, som i bästa fall skulle kunna träda in efter det konstituerande sammanträdet efter valet i juni.
För det andra skulle det inte vara bra om förfarandet med att utse en ny kommission, vars mandat löper ut i slutet av året, sammanfaller med det förfarande som inletts för att inrätta kommissionen för ett normalt mandat på fem år från och med år 2000. Den största nackdelen med denna krock är att vi skulle glömma de djupgående anledningar som i dag leder oss till att nominera en ny kommission, nämligen nödvändigheten av en fördjupad och omfattande intern reform av kommissionens strukturer, förfaranden och verksamhetssätt.
Det är kanske inte någon spännande uppgift för den föreslagna ordföranden, men den motsvarar ett omedelbart och oundvikligt behov. Europaparlamentets åtgärder, som ledde till att Santers kommission avgick, skulle bli betydelselösa om denna prioritering av återställande av ordningen vid institutionen inte förstods fullständigt av det nya kollegiet.
Detta förutsätter en fördjupad diskussion. Det är nödvändigt att kommissionen på nytt koncentrerar sig på det som fördragen uttryckligen förlänar den, med respekt för subsidiaritetsprincipen som på nytt bekräftats av Amsterdamfördraget.
Kommissionen måste återigen bli vad den ursprungligen var, dvs. en administration med uppdraget att lämna förslag till de politiska myndigheter som rådet och Europaparlamentet utgör och underlätta deras val, och inte ett utkast till en europeisk regering med många och dåligt skötta förvaltningsuppgifter. Förvaltningen av den gemensamma politiken måste till stor del decentraliseras vilket samtidigt medför en avsevärd förstärkning av kontrollorganen och inrättande av ett centralt kontor för bedrägeribekämpning, som är oberoende och förfogar över de medel som behövs för att sköta uppgiften.
I ljuset av slutsatserna från den oberoende expertkommittén, vilka kommer att finnas tillgängliga i september, åligger det kommissionen att inrätta en verklig intern finansiell kontroll, förfaranden för slutande av avtal som är professionella och fullständigt öppna och förfaranden för rekrytering och administration av personal som definitivt sätter stopp för svågerpolitiken och gunstlingsystemet, vilket nyligen på ett orättvist sätt skadat en administration vars befogenheter och tillgänglighet för övrigt erkänns. Vi måste slutligen röja upp och klippa bort de döda grenarna i ljuset av de disciplinära och rättsliga förfaranden som nu har inletts.
Herr ordförande! Detta är vad vi förväntar oss av er under de kommande månaderna. Er bild av den europeiska integrationens framtid intresserar oss mycket, men det undantar er inte från att till att börja med göra den institution som ni kommer att ansvara för funktionsduglig, när er utnämning bekräftats av Europaparlamentet.
Applåder

Puerta
Herr ordförande! Vår grupp, Den europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster, vill härmed tacka Prodi för att han infann sig här i parlamentet i dag.
För oss är det av stor politisk betydelse. Han vill inte enbart vara en ordförande som rådet har utsett, regeringarnas ordförande, utan han vill genom sin relation till parlamentet även vara medborgarnas ordförande.
Vi vet att utnämnandet kommer i ett läge när det europeiska bygget står inför svåra problem. Vi upplever inte bara en institutionell kris. Hela Europa är i kris. 42 år efter Romfördraget och 10 år efter det kalla krigets slut, precis som Prodi själv nämnde, har vi krig i Jugoslavien. De mänskliga rättigheterna kränks på Balkan, särskilt i Kosovo. Nato har ingripit militärt. Det råder en stor frånvaro av europeiska institutioner, den europeiska identiteten.
Kan euron förvaltas utan att Centralbanken fungerar helt och fullt? Hur kan vi tillstå att den europeiska politiken fungerar med en ställföreträdande kommission och med ett parlament som dessutom befinner sig i slutet av den fjärde mandatperioden sedan 1979?
Här kan vi diskutera om vi vill ha mera eller mindre Europa. Jag är en av dem som vill ha mera Europa. Vi är dock alla eniga, vilket vi vidarebefordrar till kandidaten, om att vi alla vill ha mera demokrati när det gäller den europeiska behörigheten. Vi vill alla se en mera effektiv förvaltning av den politiska sektorn. Det är vi alla överens om.
För oss finns en ram med fyra villkor eller kännetecken som begränsar Europeiska kommissionens nya etapp: en demokratisk legimitet, öppenhet, ett såväl gemensamt som individuellt politiskt ansvar för kommissionärerna inför parlamentet samt effektivitet för att uppnå fastställda mål.
Ett politiskt ansvar inför ett moget parlament. Detta måste sägas högt. Ett moget parlament som snart inleder sin femte mandatperiod och som inte har överfört sina befogenheter eller sitt ansvar till någon expertkommitté. Bara en rapport har inhämtats för att fastställa vissa omständigheter.
På grund av det gamla latinska ordspråket excusatio non petita, accusatio manifesta , så tänker jag inte nämna min grupps inblandning i den här krisen. Jag hänvisar bara till det som faktiskt har hänt och vår inblandning i det hela.
Med anledning av Prodis tillträde vill vi bara säga att vi inte tänker lägga vår röst a priori . Vi kommer naturligtvis att ta reda på hur ni tänker profilera er, vi känner redan till er bana som italiensk politiker och europé, men vår röst kommer vi att lägga i enlighet med de mål och program ni uppställer vid tillträdessessionen, i enlighet med er trovärdighet när det gäller er vilja till förändring och era förslag till nödvändiga reformer och i enlighet med er politiska strategi för att lösa den svåra utmaning det europeiska samhället står inför.
Vi oroar oss för den tidsram som gäller för er och kommissionens utnämning och vi grundar oss samtidigt på två kriterier. Vår grupp vill se ett snabbt förfarande och en klar och tydlig presentation av kommissionärerna enligt Amsterdamfördraget. Vi oroar oss inte för Prodis närvaro i de italienska valen. Han har på ett värdigt och seriöst sätt klarlagt problemen i fråga.
Herr ordförande, när vi nu står inför allvarliga problem när det gäller utvidgningen och den sociala och ekonomiska politiken, så vill jag avsluta med att säga att vi hoppas på en ordförande som inte bara är en institutionernas ordförande utan som också är ordförande för de europeiska medborgarna.

Aelvoet
Professor Prodi, herr parlamentsordförande! Det ni har gjort i Italien gör er otvivelaktigt till en godtagbar kandidat eftersom ni där fullgjort uppdrag som ingen trodde var möjliga att genomföra, och i Europeiska unionen väntar er uppdrag som kommer att vara lika svåra, om inte svårare. Vaclav Havel sade en gång: vilken nytta har den vackraste arkitekturen om den inte har någon själ? De senaste veckorna har ni också gjort uttalanden om att Europeiska unionen behöver en själ. Vad betyder det konkret? Vi tror att det framför allt gäller att ni måste göra unionen, som fortfarande befinner sig så långt från medborgarna och som råkat i ett sådant vanrykte på grund av dålig förvaltning och bedrägerier, till en union som bevisar att den kan bära sitt ansvar och som är beredd att redovisa det inför medborgarna och det folkvalda parlamentet. Ni utsågs snabbt och det är bra. Annars är ju problemet att hela den avgående kommissionen, som inte längre har parlamentets förtroende och som verkligen råkat i vanrykte, sitter kvar tills september. Det skapar en för oss politiskt omöjlig situation som inte är värdigt detta parlament, kolleger! Vid en tidpunkt då unionen behöver slagkraft, då vi konfronteras med en stor politisk katastrof i Jugoslavien och där utanför, är vi helt kraftlösa. Därför ber vi er, herr Prodi, att ni gör allt som är möjligt för att så snabbt som möjligt presentera en slagkraftig och slagfärdig kommission för parlamentet.
Därför anser vi att det är av största vikt att ni lägger fram bra förslag om en reformering av Europeiska kommissionen, så att den verkligen kan ta ett kollektivt ansvar och där också kommissionärernas enskilda ansvar och generaldirektörernas ansvar är fastställt, på den nivån måste det nämligen ske förändringar. I er förklaring saknar vi en hänvisning till nödvändigheten av att grundligt rätta till Europeiska unionens ekonomiska politik eftersom tron på en okvalificerad tillväxt förbiser den absoluta nödvändigheten av en ekologisk omstrukturering av vår ekonomi. Vi väntar oss att ni kommer att följa parlamentets förslag: anställa fler kvinnor i Europeiska kommissionen, se till att de på ett kompetent sätt kan bidra till en ytterligare utbyggnad av det som är en del av vårt gemensamma regelverk i frågan.
Slutligen tycker vi att det är utmärkt att ni i dag har meddelat att ni inte är kandidat. Det här är ett politiskt beslut som är en europé värdigt. Till sist vill vi säga att vi väntar oss en stark kommission, men en stark kommission som kan fördra att den kontrolleras av ett starkt parlament. Det är först då som vi får en ny grund för förtroende.

Lalumière
Herr ordförande, herr Prodi! Er närvaro här i dag är ett mycket positivt tecken i Amsterdamfördragets anda som snart skall träda i kraft, och vår grupp tackar er för det.
Under era diskussioner med parlamentsledamöterna har ni redan upptäckt förväntningarna, och jag skulle till och med vilja säga de stora förhoppningarna när det gäller den nya kommissionen, vare sig det gäller expeditionskommissionen eller, senare, den slutgiltiga kommissionen som kommer att inrättas i januari år 2000. Naturligtvis gäller dessa förhoppningar till att börja med kommissionens nya ordförande, som kommer att få en fullständigt grundläggande roll.
Vi önskar och jag borde säga vi kräver en stark kommission, vilket till att börja med innebär en stark ordförande. Den kris vi i dag upplever, kommissionen som avgått efter parlamentets påtryckningar, orsakades till att börja med av att kommissionen förlorat i auktoritet, under månadernas och årens lopp. Även om ett viktigt arbete har utförts under de fem senaste åren - tänk på den gemensamma valutan exempelvis - är denna brist på auktoritet allvarlig, eftersom Europeiska unionen behöver en politiskt stark kommission. Den måste vara stark gentemot regeringarna, särskilt som de kommer att öka i antal till följd av utvidgningen. Den måste också vara stark gentemot parlamentet, då en av beståndsdelarna i denna styrka är just det politiska ansvaret inför parlamentet. Den måste slutligen vara stark gentemot opinionen eftersom kommissionen, vare sig man vill det eller ej, personifierar själva Europeiska unionen.
Men denna politiska styrka, som är vårt huvudsakliga krav när det gäller den framtida kommissionen, åtföljs av andra krav som bl.a. gäller kommissionens interna funktion.
Den kris som fick kommissionen att avgå berodde direkt på - även om det som jag nyss sade fanns andra djupa orsaker - bristande funktion, bl.a. när det gäller kommissionärernas organisation och funktion, vidare när det gäller organisationen och hur de tjänster fungerade som sorterade under kommissionärernas befogenhet.
Man måste också ifrågasätta det ökande antal befogenheter som har tilldelats kommissionen. Denna kvantitativa ökning av uppgifterna förefaller paradoxalt nog ha försvagat dess prestige, och har i vilket fall som helst inte gjort någon nytta. Detta lämnar oss inte oberörda.
Herr Prodi! Ert arbete, jag borde säga ert uppdrag, kommer att bli mycket omfattande. Ni har redan i Italien visat att ni kan klara det. Jag är också mottaglig för det ni nyss sade i ert inledningsanförande, samt er strävan efter att förstärka den demokratiska förbindelsen mellan ledamöterna av kommissionen och den allmänna rösträtten.
Herr Prodi! Å min grupps vägnar önskar jag er mycket kraft och mycket stor framgång!
Applåder

Bonde
Herr ordförande! Nationernas Europa vill också gärna gratulera Romano Prodi till utnämningen. Vi uppfattar dig som centralist, som superfederalist för Europas förenade stater, och röstar därför emot ditt val. För oss är du Jacques Delors den andre. Nationernas Europa garanterar att du får en kritisk och konstruktiv opposition. Vi är kritiska varje gång du föreslår ett steg i riktning mot mer union. Vi är konstruktiva varje gång det finns den minsta chans till att få litet öppenhet i kommissionens korridorer. Det som vi nu har användning för är inte en ny kommission, utan ett städbolag bestående av oberoende personer som kan ta bort de arbetsuppgifter inom kommissionen, som inte går stick i stäv med gränserna, och genomföra fullständig öppenhet för de som återstår. Det finns behov av en modern förvaltningslag med decentraliserat ansvar och påföljder för de som inte axlar sitt ansvar. Vi skall göra upp med 50 år av slutenhetskultur och enorma privilegier. Tjänstemannen som gick till parlamentet med avslöjanden om bedrägeri skall återanställas med full lön, och de som förhindrat ett utredning av frågan skall avskedas. Det är skandal att den nuvarande kommissionen efter sitt tillbakaträdande fattar beslut om att van Buitenen inte får hjälpa belgisk polis med att utreda några av de saker som har lett fram till kommissionens fall. Tjänstemännen i kommissionen skall betjäna demokratin i våra länder, och inte nya herremän. Till politisk fiendskap och personlig vänskap: Benvenuto, Signor Prodi!

Muscardini
Herr ordförande! Nationella alliansen förknippar sitt bifall med de åtaganden ni formellt gör beträffande institutionella reformer av unionen - som tyvärr inte tas upp tillräckligt i Amsterdamfördraget - och starten av den politiska unionen.
Den tragiska aktualiteten i Kosovo, Natos militära ingripande, visar, om detta fortfarande behövdes, Europeiska unionens trängande behov av att skaffa sig en gemensam utrikes- och försvarspolitik. Utan denna är det som om Europa inte existerade. Dessa dagars händelser har understrukit Europas frånvaro som självständig enhet. Mer än någonsin visar de tilldragelser som vi upplever - det har man kunnat konstatera på ett mycket tydligt sätt - vikten av att snabbt skapa en europeisk politisk identitet, det vill säga en aktör som i förhållande till de accepterade alli0anserna kan erkännas i internationella sammanhang.
Europeiska rådet har redan sedan länge sagt att det skulle nominera den nye ordföranden före valet. Det vi beklagar är att ni kan begränsas i era italienska beslut av den europeiska vänstern som på ett mer eller mindre svekligt sätt vill förhindra er att ställa upp i valet. Vad oss beträffar dock - här talar vi om Europa - borde en konsoliderad demokratisk ordning för nästa kommission ge de politiska krafterna möjlighet att underställa kandidaturerna till ordförandeskapet för kommissionen den parlamentariska församlingen, och inte att alltid behöva uttala sig om regeringarnas förslag. Därför, ordförande, begär vi av er den tid av reformer och förändringar ni talade om i ert inlägg, men att de skall vara reformer värda namnet och inte bara dunkla förslag: en politisk union för att konsolidera den ekonomiska unionen, för att få en utrikespolitik, för att ägna sig åt Medelhavet, som ni sade, men även åt invandring och kriminalitet liksom åt humanitärt bistånd, även vad beträffar de jordbruksprodukter som Europa fortsätter att kasta bort eller att inte producera, och som skadar vår ekonomi så mycket. Dessutom måste GATT ses över eftersom vi, trots våra goda relationer med Förenta staterna, inte kan utpressas i skyddet av våra produkter och vårt produktionssystem jämfört med de produkter från tredje land vi tvingas importera utan tull och som kommer från uppenbara dumping -förfaranden.
Då, herr ordförande, planerar man framtiden också genom att begära klara sociala regler från de länder Europeiska unionen ger bistånd till, från tredje land, från fjärde, även från ex-republikerna i Sovjetunionen, för en utvidgning som inte övergår i en utvidgning av fattigdomen och arbetslösheten utan grundas på en nylansering av den europeiska ekonomin baserad på produktkvalitet: det är uppenbart att vi när vi inte kan konkurrera med priserna måste göra det med kvaliteten. Att planera framtiden alltså genom att skapa en kommission och ett parlament som planerar den tillsammans och påminna rådet om att det inte kan uttala sig om allt och bestämma allt, annars får Europas medborgare känslan av att inte betyda någonting alls längre.
Detta är att börja planera framtiden!

Fabre-Aubrespy
Herr Prodi! Ni har sagt att ni vill ha ett starkt Europa. Jag fruktar att ni genom er attityd bidrar till att Europeiska unionen definitivt försvinner.
Ni börjar med att godta att bestämmelserna i fördraget inte tillämpas korrekt. I artikel 159 krävs att nya kommissionärer skall utses så snart som möjligt. Där krävs också att Europaparlamentet skall uttala sig för en kommission som skulle vara på plats under sex månader, innan ett nytt parlament uttalar sig för en kommission som skulle verka i fem år.
Ni är även beredd att acceptera ansvaret för ordförandeskapet i kommissionen utan att ta lärdom av det som hänt. Kommissionen - och ni är omgiven av kommissionärer som har avgått - ifrågasattes en första gång av en majoritet i parlamentet, som vägrade att bevilja den ansvarsfrihet för år 1996. Räkenskaperna för 1996 har alltså inte avslutats. Vidare - med all aktning för Green som talade om politikerspel, trots att det är hon som har tillämpat detta spel under hela detta år - uttalades ett misstroende mot kommissionen med 232 röster, inte den ena eller den andra kommissionären utan kommissionen i sin helhet, som kollektiv. Och expertkommittén var extremt sträng i sin rapport och sina kommentarer och ansåg att ingen kommissionär borde återutnämnas.
Om ni vill ha ett starkt Europa åligger det därför er att se till att en ny kommission mycket snabbt inrättas, med uppgift att städa upp, vidta samma åtgärder när det gäller medicin som gjorts när det gäller diagnos, och definitivt ändra dess funktionssätt, annars kommer ni att ta död på hela Europa.

Le Pen
Herr ordförande! Orden flyger, men också änglarna, av obestämt kön. Det gör även planen som bombar och era bomber som dödar.
Jag vill här eftertryckligen protestera mot krigspolitiken i Europa, som stöds av Europeiska unionen på amerikanarnas order!
Utrop
Denna kriminella angreppspolitik mot Serbien och dess lilla heroiska folk är juridiskt sett ett angrepp på FN: s stadga och till och med Natos fördrag och, genom Frankrike, dess konstitution!
De fortsatta bombningarna av ekonomiska mål och civilbefolkning är en av de fegaste och mest oförlåtliga handlingar som har ägt rum de senaste 50 åren! Måtte Gud se till att ni inte varit trollkarlens lärling för det tredje världskriget!
Blandade reaktioner

Ordföranden
Jag lämnar över ordet till Green enligt regel 108. Jag vill påminna henne om att hon har ordet för att vederlägga eventuella anmärkningar som har gjorts om hennes person under debattens gång eller åsikter som har tillskrivits henne, eller åt att rätta till yttranden som hon själv har fällt.

Green
Herr ordförande! Jag vill göra ett personligt uttalande eftersom mitt namn har nämnts.
Jag vill säga att för en brittisk parlamentariker är de partipolitiska hugg och slag som vi har upplevt här denna morgon faktiskt som manna från himlen, och säga till dem som skriker åt mig att jag faktiskt trivs med det. Jag noterar att nivån på de personliga okvädingsorden riktade mot mig från den högra sidan av detta parlament har höjts i takt med att högerpartiernas politiska framgångar har minskat över hela Europeiska unionen.
Blandade reaktioner
Jag kan acceptera detta, och den europeiska allmänheten är medveten om att det var Europeiska folkpartiet som splittrades mitt itu i mars på grund av ett förslag om misstroendevotum i detta parlament, där en majoritet röstade för socialisternas ståndpunkt.
Blandade reaktioner
Deras skäll och okvädingsord är ägnade att dölja detta faktum. Martens tycker om att tala om för oss i detta parlament att han parti i mars krävde Cressons avgång. Han glömmer bort att tala om för parlamentet att han, och hans parti, också krävde avgång för andra kommissionärer som befanns icke skyldiga av den oberoende expertkommittén.
Slutligen, vill jag säga till Cox att hans uttalande låg i linje med den billiga opportunism för vilken hans politiska hemvist är känd.
Blandade reaktioner

Ordföranden
Jag skall ge ordet till Martens av samma anledning, men jag vill be er att sluta upp med att hela tiden nämna personers namn, annars tar den här frågan aldrig slut. Herr Martens, ni har samma rätt, ordet är ert.

Martens
Herr ordförande! Jag tycker att Green har den dåliga vanan att tolka en politisk anmärkning som en personlig anmärkning.
Applåder
Jag vill bara tillägga att hon i januari i år lade fram ett misstroendevotum i vilket det sades att den socialdemokratiska gruppen skulle rösta mot. Det var början på krisen och när ni kritiseras för det politiska felsteget så får ni inte uppfatta det som en personlig anmärkning.
Applåder

Ordföranden
Som avtalats kommer Prodi att besvara alla anföranden vid nästa debatt om ämbetstillträdandet. Vi har 200 omröstningar för i dag och 300 för i morgon. Vi inleder därmed omröstningarna utan att avbryta sessionen eftersom vi är en kvart försenade.

Omröstning
Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv [KOM(1999)0004 - C4-0068/99-99/0003(COD)] om ändring av direktiv 92/117/EG om skyddsåtgärder mot specifika zoonoser och zoonotiska agenser hos djur och animaliska produkter för att förhindra utbrott av livsmedelsburna infektioner och förgiftningar

Parlamentet godkände kommissionens förslag.

Ordföranden
Vi har just genomfört omröstningen om ett av Kittelmanns betänkanden. Det sägs mig att de finns tillgängliga på alla språk, och eftersom parlamentet har röstat för att ge denna fråga en brådskande behandling måste jag gå vidare till omröstningen.
Rekommendation (A4-0126/99) av Kittelmann för utskottet för externa ekonomiska förbindelser- om förslaget till rådets beslut om Europeiska gemenskapens ståndpunkt vältning(12832/98 - KOM(1998)0564 - C4-0098/99-98/0292(AVC)) angående utkastet till reglemente utfärdat av Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa om enhetliga föreskrifter för typgodkännande av tankbilar av kategorierna N och O när det gäller stabilitet mot vältning
Parlamentet antog beslutet.
Andrabehandlingsrekommendation (A4-0152/99) av Damião för utskottet för sysselsättning och socialfrågor - Skydd för arbetstagare mot carcinogena och mutagena ämnen [813835/1/98 - C4-0002/99-98/0093(SYN)] om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om en andra ändring av direktiv 90/394/EEG om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener i arbetet samt utvidgning av direktivet till mutagena ämnen
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar) .) Betänkande (A4-0134/99) av Weber för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslaget till rådets beslut om slutande av ett avtal om ändring av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Kanada (KOM(1998)0664 - C4-0703/98-98/0316(CNS)]
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.
Betänkande (A4-0142/99) av Plooij-van Gorsel för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om det ändrade förslaget till rådets förordning (EG) om kommissionens genomförande av ett program för särskilda åtgärder i syfte att förbättra tillträdet till Japan för varor och gränsöverskridande tjänster från EU [KOM(95)0188 - KOM(1998)0722 - C4-0062/99-95/0116(CNS)]
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.
Betänkande (A4-0127/99) av Flemming för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till rådets beslut om att på gemenskapens vägnar godkänna ändringen av bilaga I och antagandet av de nya bilagorna VIII och IX till konventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter och om slutligt omhändertagande av riskavfall (Baselkonventionen), enligt beslut IV/9 fattat av parternas samarbetskonferens A4-0127/99)(KOM(1998)0634 - C4-0680/98-98/0307(CNS)]
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.
Betänkande (A4-0144/99) av Langen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens tredje rapport om förhandlingar om tillträde till marknaden för offentlig upphandling i tredje land inom de områden som omfattas av direktiv 93/38/EEG om samordning av upphandlingsförfarandet för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna [KOM19(98)0203 - C4-0457/98]
Parlamentet antog resolutionen.
Betänkande Kestelijn-Sierens (A4-0172/99) - för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande " Att uppmuntra företagandet i Europa: prioriteringar för framtiden" [KOM(1998)0222 - C4-0557/98]
Parlamentet antog resolutionen.
Betänkande (A4-0147/99) av Collins för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskyddom den rättsliga grunden för Europaparlamentet och rådets förslag till beslut om referenslaboratorier för kontroll av bakterier och viral kontamination av tvåskaliga blötdjur [9594/97 - C4-0014/99-97/0182(CNS)]
Parlamentet antog resolutionen.
Betänkande (A4-0179/99) av Fraga Estévez för fiskeriutskottet om den rättsliga grunden för förslaget och det ändrade förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av rådets beslut 93/383/EEG av den 14 juni 1993 om referenslaboratorier för kontroll av marina biotoxiner[10339/96 - C4-0013/99-96/0234(COD)]
Parlamentet antog resolutionen.
Andrabehandlingsrekommendation (A4-0130/99) av Read för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt [13491/2/98 - C4-0012/99-97/0341(SYN)] inför antagandet av rådets beslut om att antaga en rad insatser och åtgärder för att säkerställa driftskompabilitet och tillträde till transeuropeiska nät för elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar (IDA)
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar) .)
Billingham
Herr ordförande! Jag vill tala om ändringsförslag 12. Jag vill emellertid, innan jag gör detta, be parlamentet om ursäkt. I går kväll togs mitt betänkande upp till behandling och jag fanns inte här. Jag lämnade London City Airport mitt på eftermiddagen. Sjutton timmar senare anlände jag hit. Som inte detta var nog försvann min resväska. Därför berövades jag min möjlighet att tala om detta viktiga betänkande som gör vägtrafiken säkrare för alla Europas medborgare. Jag är mycket medveten om Rübigs ändringsförslag, jag instämmer i det och jag rekommenderar parlamentet att rösta för det. Det är en förbättring av det ändringsförslag som godkändes av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik.
Applåder

Ordföranden
Jag måste säga att ni ser strålande ut denna morgon. Man skulle aldrig ha anat att er resväska inte har anlänt.
Skratt
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

d'Ancona
Herr ordförande! Får jag helt kort be om er uppmärksamhet. I går konstaterade vi här i plenum att det egentligen var första gången som det här betänkandet om narkotika kunde räkna med ett omfattande stöd, men att jämvikten inte fick störas. Jag har själv lagt fram ett ändringsförslag och det visade sig att det nu är något som kan medföra problem. Jag ber er att låta ordet " okontrollerad" på den sista raden i ändringsförslag 9 utgå eller också acceptera en delad omröstning där man kan rösta för eller emot det ordet. Jag vill hellre att ni stryker ordet " okontrollerad" .
Parlamentet antog resolutionen.

Elliott
Herr ordförande! Vi har mottagit ett dokument i dag från tjänstemännen som talar om vad ledamöter bör göra för att förbereda sig inför flytten till den nya IPE IV-byggnaden. Majoriteten av ledamöterna har aldrig varit inne i IPE IV-byggnaden, trots att man sagt mig att många människor som inte är ledamöter har visats runt. Jag undrar om det under nästa plenarsammanträde kan vidtas åtgärder för att de ledamöter som vill ha en förhandstitt på byggnaden, kan få möjlighet att göra detta?

Ordföranden
Jag ser inga svårigheter med detta. Jag föreslår att ni kontaktar säkerhetstjänsten om ni önskar att bli visad runt i byggnaden. Problemet hittills har varit att arbetet har fortsatt i byggnaden. Jag skulle också föreslå att vi kanske kan organisera grupper med ledamöter som visas runt.

Wolf
Målet med IDA-programmet är att möjliggöra för och uppmuntra förvaltningar till elektroniskt datautbyte över hela Europeiska unionen. Efter det första beslutet om IDA, genomfördes eller inleddes ett flertal stora projekt. Det kvarstår emellertid vissa kompabilitetsproblem. Det nya förslaget till beslut från Europaparlamentet och rådet gällande en rad riktlinjer, inklusive fastställande av projekt av gemensamt intresse, för transeuropeiska nät för elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar (A4-0131/99) och om införandet av en rad åtgärder för att garantera driftskompabilitet och tillgången till transeuropeiska nät för elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar (A4-0130/99), fokuseras på gemensamma begrepp, verktyg, allmänna tjänster inom de olika näten och tillämpningarna.
Rådets gemensamma ståndpunkt stöder helt eller i princip de flesta av Europaparlamentets ändringsförslag från första behandlingen. De enda kvarstående kontroversiella punkterna har åter lagts fram av föredraganden, Read. I dessa efterlyses inrättandet som mål för direktivet att vara " till nytta för personer som lever i Europeiska gemenskapen" (istället för medborgare i den gemensamma ståndpunkten) och att lägga fram kommissionens utvärdering av telematiken inte bara för rådet, utan också för parlamentet.
Jag tackar fru Read ännu en gång för den konstant höga kvaliteten på det arbete hon som har uträttat vad gäller definieringen av en ny lagstiftningsram för informationssamhällets allra viktigaste aspekter som vi har som gemensam uppgift att dela nu och i den omedelbara framtiden.
Betänkande (A4-0133/99) av Bontempi

Berthu
Herr ordförande! Handlingsplanen om ett område för frihet, säkerhet och rättvisa, som lades fram av det österrikiska ordförandeskapet och antogs av Europeiska rådet i Wien i december 1998, är en ganska stram text i vilken man uppenbarligen strävar efter att göra bestämmelserna i Amsterdamfördraget mer realistiska. Man kan inte säga detsamma om Europaparlamentets betänkande i samma fråga, som kammaren i dag har antagit, och vilket som vanligt försöker tillfredsställa de federalistiska manierna, före medborgarnas verkliga behov.
I Europeiska rådets handlingsplan förklaras exempelvis till att börja med att den fria rörligheten förvisso är en grundläggande målsättning i fördraget, men att den till stor del måste bedömas med hänsyn till säkerhetskraven. Medborgarnas frihet går före den fria rörligheten, sägs det i texten, och jag citerar: " det är också friheten att leva i en miljö där lagen respekteras" . Direkt efter, när det handlar om immigrations- och asylpolitik, lägger man i rådets text till, jag citerar igen: " det är lämpligt att särskilt prioritera kampen mot den illegala invandringen" .
I Europaparlamentets betänkande ändras tonen fullständigt. Den stora prioriteten blir, jag citerar: " en mer långtgående definition av de grundläggande rättigheterna och unionsmedborgarskapet" , som om medlemsländerna levde i en halvbarbarisk stat där man hela tiden bryter mot mänskliga rättigheter, och där man sedan århundraden skulle vänta på eurokraterna för att äntligen rättsstaten skall råda. Uppenbarligen tar man oss alla för efterblivna.
Under sådana förhållanden är det inte förvånande att konstatera att när det kommer till frågor om personers rörlighet, placerar Europaparlamentet den fria rörligheten högst bland gemenskapsrättigheterna, medan kampen mot den illegala invandringen dränks i uppräkningen av diverse målsättningar. Vi står naturligtvis närmare rådets uppfattning, och betonar samtidigt att varje medlemsstat måste behålla sin suveräna kontroll över sitt territorium.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Utvecklandet av EU mot ett område av frihet, säkerhet och rättvisa är synnerligen viktigt för medborgarna i Europa. Därför välkomnar vi betänkandet av Bontempi. Vi anser dock att vad som i betänkandet föreslås om att ge Europol operativa befogenheter samt att inrätta en europeisk åklagarmyndighet är oförenligt med vad som har stadgats på dessa områden. Europol skall endast komplettera och hjälpa de nationella poliserna utan att själv ingripa mot medborgare. Vad beträffar inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet, anser vi att detta inte skall ske, då det inte finns något överstatligt straffrättsligt samarbete. Samarbetet på detta område bör även i framtiden vara mellanstatligt.

Blak, Iversen och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har avstått från att rösta för Bontempibetänkandet. Betänkandet är en bred genomgång av de olika instrument som skall säkerställa upprättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. De danska socialdemokraterna är anhängare av att säkerställa de grundläggande rättigheterna för de personer som bor i EU. Det finns dock flera uppmaningar i betänkandet som vi är emot. Det rör sig om: införande av Corpus juris, harmonisering av rättshjälpsbestämmelser i medlemsstaterna och operativa befogenheter till Europol. Vi har därför avstått från att rösta om hela betänkandet.

Caudron
Det är med stor tillfredsställelse jag tar emot detta betänkande. Det innehåller en rättvis analys av rådets och kommissionens handlingsplan om inrättande av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Planen är ett svar på begäran från Europeiska rådet i Cardiff och en del av den tydliga och ambitiösa åtgärd som består i att låta unionen slå in på en väg med reformer som skall föra den närmare de europeiska medborgarna.
Ett sådant område inrättas naturligtvis successivt. Bland några viktiga etapper kommer vi ihåg Schengenavtalet, Maastrichtfördraget och naturligtvis Amsterdamfördraget. Jag gläds också åt att ett nytt avsnitt införts i fördraget om Europeiska gemenskapen kallat " visering asyl, immigration och annan politik som rör fri rörlighet för personer" , vilket kommer att göra det möjligt att förbättra samstämmigheten inom nyckelområden som direkt berör de europeiska medborgarna. Däremot instämmer jag inte i bibehållandet av undantagsklausulen som Förenade kungariket, Danmark och Irland omfattas av. Alla känner till den orimliga kostnaden för enhetlighet i ett Europa med valfrihet.
Det som står på spel när det gäller att inrätta detta område är extremt viktigt. Och föredraganden gör rätt i att bekräfta att detta måste bli en av unionens prioriteringar. Jag stöder denna idé eftersom vi måste motsvara de europeiska medborgarnas förväntningar. De vill leva i säkerhet inom Europeiska unionens gränser. Lösningen på denna berättigade begäran går via bättre kontroll vid gränserna och genom förebyggande av brottslighet.
Att befinna sig i säkerhet innebär även att veta att man kan hävda sina rättigheter genom att vända sig till rättvisan. Vi vet alla, och särskilt jag, att gränstvister ibland ger upphov till omfattande problem. Vi måste därför se till att göra det enklare att vända sig till domstolarna och underlätta samarbetet mellan medlemsstaternas rättsliga myndigheter.
En av de viktigaste punkterna, slutligen, är upprättandet av en stadga med grundläggande rättigheter. En sådan text kommer att tydligt fastställa de rättigheter som medborgarna kan hävda inom Europeiska unionen. Det berömda europeiska medborgarskapet, som för många fortfarande bara är ett tomt skal, kommer då att ta form. Nivån på dessa rättigheter bör vara så hög som möjligt. EG-domstolen måste garantera dessa rättigheter. Jag anser det också fullständigt oacceptabelt att dess befogenheter är begränsade för sådana frågor.
Jag hoppas att diskussionerna i oktober 1999 i Finland blir framgångsrika, för även om det gjorts vissa framsteg kvarstår ändå brister. Europaparlamentets roll måste vara mer än bara en enkel rådfrågning och enhällighetsregeln måste avskaffas, för att lämna plats för den kvalificerade majoriteten.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Lindholm (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN)
Vi röstar emot betänkandet rörande bestämmelserna om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, eftersom vi menar att man i betänkandet sätter den europeiska förbundsstaten överst på EU: s prioriteringslista.
I betänkandet betonas anslutningen till det så kallade Corpus juris-förslaget, som syftar till att inrätta en " europeisk åklagarmyndighet" som skall vidta rättsliga åtgärder, och samtidigt betonas också att det skall fastställas minimibestämmelser för vad som utgör kriminella handlingar och vilka straffpåföljder som skall utdömas. Blir dessa strävanden verklighet kommer det att innebära att det upprättas inte bara ett politiskt utan också ett rättsligt område i EU, där medlemsstaterna tvingas att harmonisera sina olika rättstraditioner och skilda moraliska uppfattningar om vad som utgör kriminella handlingar. Därmed menar vi att EU-samarbetet tar ett viktigt steg i riktning mot ett upprättande av en faktisk förbundsstat. Vilka effekter förslagen i betänkandet får vet ingen, men att de föreslagna ingreppen i den nationella rätten strider mot t.ex. enskilda medlemsstaters undantag vad gäller polis- och rättsväsen är uppenbart.
EU: s strävanden för att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa syftar till att säkerställa den enskilda individens rättssäkerhet. Vi menar att rättssäkerheten och medborgarnas förtroende för det rättsliga och politiska systemet inte stärks genom att underminera medlemsstaternas skilda rättskulturer, och genom att överföra befogenheter till ett system som inte har ett betydande stöd hos medborgarna. Bestämmelserna rörande det inre och rättsliga området bör därför vara en nationell angelägenhet.

Palm, Theorin och Wibe
Vi kan av flera skäl inte ställa oss bakom detta betänkande.
Föredraganden menar att bekämpning av kriminalitet bör ske på EU-nivå och att Europol bör ha operativa befogenheter. Vi menar att det för det första är onödigt att inrätta ännu en organisation när Interpol, med ca 150 medlemsländer, finns och fungerar utmärkt. Dessutom är Europol odemokratiskt till sin struktur. Det är vår fasta övertygelse att Europol kommer att medföra att medborgarnas personliga integritet hotas och att rättssäkerheten ersätts med rättslöshet.
En harmonisering av medlemsländernas politik på områden som visering, invandring och asyl är enligt oss inte önskvärd. Så länge man faktiskt söker asyl i en specifik nation är en sådan harmonisering dessutom synnerligen svårmotiverad.
Föredraganden vill att den internationella privaträtten skall harmoniseras. Detta är inte önskvärt, då den nationella avvägningen främst inom området familjerätt idag skiljer sig enormt mycket mellan medlemsländerna. Dessutom är det onödigt, då handelns viktigaste synpunkt, nämligen internationellt privaträttsliga regler vad gäller avtal, redan är reglerad i Romkonventionen. Samma sak gäller även betänkandets avsikt att underlätta erkännandet av domar. Detta är i mångt och mycket redan reglerat i Bryssel- respektive Luganokonventionen, och ännu en konvention, för familjerätten, håller just nu på att skapas. Slutsatsen är att det tycks som om föredraganden ägnar sig åt harmonisering bara för harmoniseringens egen skull.
Vad gäller harmonisering av processrätten är det en viktig del av den nationella rättskulturen hur domstolsorganisationen fungerar. Detta skiljer sig också avsevärt mellan medlemsstaterna.
Inom området straffrätt är det värt att notera att man använder en mycket vid definition för att urskilja de brott som kan bli föremål för en harmoniserad sådan. Det är värt att minnas att det till exempel i Tyskland och Frankrike är förbjudet att förneka så kallade historiska sanningar, vilket står i direkt konflikt med den svenska yttrandefriheten. Straffrätten är statens yttersta tvångsmakt, och det är mycket viktigt att beslut om vad som skall ingå i denna och hur den skall praktiseras fattas under verkligt demokratiska former. Det är inte värt att riskera att bli tvungen att omdefiniera innehållet i straffrätten bara på grund av att man vill kunna bestraffa vissa typer av brott effektivare.
Slutligen vill man även avskaffa villkoren om dubbel straffbarhet för utlämning, dvs. att utlämning bara kan ske om den handling man utfört är brottslig i båda länderna. Detta krav finns för att man skall kunna värna om en viss syn på vad som egentligen är brottsligt. Med tanke på de stora skillnaderna mellan medlemsländerna i dessa frågor, måste detta krav kvarstå.
Betänkande (A4-0141/99) av Schmid

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Vi anser att detta betänkande är mycket bra. Vi har dock en annan uppfattning på en punkt. Vi anser nämligen att definitionen av barn skall följa de internationella konventioner som finns, dvs. vara personer under 18 år.

Blak, Iversen och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har röstat för en gemensam åtgärd för att bekämpa barnpornografi på Internet. Kampen mot kriminalitet på Internet är gränsöverskridande till sin natur, och det finns därför behov av ett internationellt och europeiskt samarbete på området. Så låt oss så snabbt som möjligt komma igång med denna gemensamma åtgärd, som innehåller ett praktiskt samarbete som också involverar Internetleverantörerna. Vi stöder emellertid inte uppmaningen att harmonisera medlemsstaternas minimiålder för könsligt umgänge. Fastställandet av nämnda minimiålder faller under medlemsstaternas behörighet.

Caudron
Det oavvisliga behovet av att inleda en envis kamp mot de nätverk med barnpornografi som invaderar Internet behöver inte längre påtalas. Jag stöder därför betänkandet från vår kollega Schmid.
Även om användarna och de som tillhandahåller tjänsterna naturligtvis spelar en roll i denna kamp för den mänskliga värdigheten, kan man inte enbart räkna med dem. Jag anser det därför nödvändigt att välkomna vissa individuella eller kollektiva initiativ. Tack vare detta samarbete med behöriga myndigheter har ett stort antal illegala fall av handel kunnat oskadliggöras.
Jag tror ändå det är nödvändigt och ofrånkomligt att samordna mänskliga och materiella medel via Europol, i syfte att göra kampen mot dessa brott effektivare.
Jag delar därför föredragandens åsikt när det gäller benämningen av dessa knep av barnpornografisk karaktär. Det handlar om verkliga brott och staterna måste agera därefter.
Även om Europeiska unionen tar ett viktigt steg i denna kamp, måste också européerna ta ett starkt initiativ gentemot tredje land, så att dessa nätverk inte kan få respit i något som helst land.
Det förefaller slutligen nödvändigt att ta med " värdarna" för webbsidorna för att öka effekten av de åtgärder som vidtagits på området, och samtidigt bibehålla det världsomspännande nätets ursprungliga karaktär, dvs. frihet, men denna frihet kan i inget fall vara synonym med anonymitet och bristande ansvar.

Ford
Jag kommer att stödja detta betänkande. Vissa hävdar att Internet borde vara totalt censurerat. Jag instämmer inte. Trots att jag jag har en tillåtande syn på vad jag anser borde tillåtas, är vissa bilder och behov bortom mänsklig fattning.
Pedofili är en gräns; andra exempel är uppvigling till rashat och så kallade " snuff movies" som visar verkliga exempel på tortyr och mord.
Det har påståtts att en kontroll av innehållet i Internet är mycket svår. Detta må vara sant, men det samma gäller förhindrande av mord och det är olagligt. Nyligen förberedde parlamentets enhet för utvärdering av vetenskapliga och tekniska frågor (STOA) en rapport om de tekniska aspekterna på kontroll av Internet som avslöjade att det kan vara lättare än man först trodde. Till exempel kännetecknas pedofili och pornografi av stora hudfärgade fält.
Vi kan därför ha medlen. Allt som fattas kan vara att finna viljan.

Martin, David W.
Jag kommer att rösta för betänkandet från Schmid, eftersom jag anser att en av de mest oroande konsekvenserna av Internets utveckling är den tydliga frihet det ger spridare av barnpornografi.
Bekämpning av barnpornografin kräver ett samarbete mellan Internetanvändare som borde uppmuntras att informera myndigheter med ansvar för brottsbekämpning om de upptäcker eller misstänker att en hemsida på Internet används för spridning av barnpornografi.
Eftersom Internet inte respekterar nationella gränser är samarbete mellan medlemsstater nödvändigt för att tackla denna klandervärda hantering.
I varje medlemsstat måste framställningen, leveransen, spridningen och innehavet av barnpornografi göras till en kriminell handling och Europol bör omedelbart informeras om fall där barnpornografi förekommer. Detta är ett välkommet steg i rätt riktning mot ett förbättrat europeiskt samarbete för att utrota denna oroande handel.

Titley
Jag stöder helhjärtat detta betänkande och kommer att rösta för det. Trots att Internet är ett underbart verktyg med en enorm potentiell nytta för mänskligheten, har det också sina mörkare sidor. Den frihet och lättillgänglighet som Internet ger, och som gör den så användbar inom näringsliv och utbildning, gör det också till det ideala verktyget för dem som vill sprida sådant fasaväckande material såsom barnpornografi.
Labourregeringen är fast besluten att göra allt som står i dess makt för att utrota denna ondskefulla handel. Vi kommer att bygga på arbetet vid 1996 års konferens i Stockholm och 1999 års UNESCO-konferens om sexuell exploatering av barn. Vi kommer också att stödja rekommendationerna i detta betänkande och sträva efter ett närmare samarbete mellan nationella polisstyrkor, inklusive ett utbyte av information dygnet runt. Dessutom kommer vi att samarbeta med våra europeiska partners för att via framställning av Internet-filter begränsa spridningen av barnpornografi.
Labourregeringen kommer inte att vila innan förövarna av denna ondskefulla handel stoppas och ställs inför rätta.
Betänkande (A4-0143/99) av Reding

Posselt
Herr ordförande! CDU och CSU måste rösta mot Redings betänkande, eftersom det gjorts oacceptabelt genom vänsterns ändringsförslag. Vi beklagar att man alltid kopplar samman de viktiga frågorna rörande asylsökande och flyktingar från inbördeskrig med alla tänkbara ideologiska krav, se ändringsförslag 12, rösträtt, etc. Detta försvårar möjligheten för oss att lämna hjälp i verkliga nödsituationer. Det är ett outhärdligt hyckleri att just de som röstar för sådana förslag sedan, när det gäller flyktingar från Kosovo och andra platser, inte är beredda att ta emot sin andel av flyktingarna. Frankrike till exempel, Jospin, har inte tagit emot någon från Kosovo. Vi i Bayern har redan skapat möjligheter för 7 000 människor.
Det handlar om att vi verkligen hjälper till praktiskt, och att vi inte även i fortsättningen överbelastar denna viktiga frågeställning med ideologiska önskedrömmar. Om detta fortsätter kommer vi att förbli oflexibla och inte kunna lämna hjälp i verkliga nödsituationer, och skapa stämningar som vi inte vill ha. Därför uppmanar jag vänstern i kammaren att äntligen komma fram till ett samförstånd i dessa frågor.

Berthu
Det strategidokument som lagts fram av det österrikiska ordförandeskapet om Europeiska unionens politik när det gäller migration och asyl innehåller en oroande sammanfattning: " under de senaste fem åren har man å ena sidan när det gäller de största regionerna som flyktingarna kommer ifrån inte kunnat konstatera någon minskning av migration eller verklig emigration, tvärtom, å andra sidan har varken kontrollerna vid unionens yttre gränser eller Schengenområdet eller medlemsstaternas lagstiftning om utlänningar eller när det gäller asyl lyckats stoppa den illegala invandringen " . Man noterar också mycket riktigt en förändring i karaktären på migrationsströmmarna: tidigare berodde dessa strömmar till största delen på det tvåpoliga motståndet mellan väst och den kommunistiska världen. I dag beror de huvudsakligen på konflikter mellan etniska grupper, samt flykt eller de osäkra försörjningsvillkoren i ett stort antal länder.
Inför detta konstaterande uppmanar man i rådets strategidokument till en översyn av målsättningarna liksom en " europeisering" av instrumenten. Man föreslår bl.a. att migrationstrycket skall minskas redan från början, genom åtgärder i emigrationslandet, att den illegala invandringen skall minskas genom förstärkta kontroller och kamp mot människosmugglingen, att man skall utarbeta en helhetsuppfattning om de officiella kontrollerna för att komma till medlemsstaternas territorium, alltifrån utreselandet till det slutliga mottagarlandet, via transitlandet eller transitländerna och slutligen att man i större utsträckning skall inrikta sig på kvantitativa förvaltningssätt (kvoter) av nya migrationsströmmar, inbegripet återförening av familjer.
När det gäller de målsättningar som på så sätt fastställts, har vi bara invändningar mot förslaget om ett nytt system för skydd av flyktingar, som i många fall riskerar att utgöra ytterligare en attraktiv pol.
Tyvärr försöker Europaparlamentet i Redings betänkande att dämpa eller t.o.m. förvanska stramheten i dessa förslag, vilket tydligt visar på alla de svårigheter som vi skulle möta om vi i morgon, efter gemensamt beslut tillsammans med parlamentet, skulle vilja upprätta en något restriktiv immigrationspolitik.
Det är just om detta andra kapitel, om de institutionella instrumenten för den politik som skall bedrivas, som det österrikiska ordförandeskapets dokument förefaller mest bristfälligt. Det säger sig självt att migrationsproblemet finns i samtliga europeiska länder, och att en europeisk lösning skulle vara att föredra. Denna lösning skulle emellertid inte ha någon betydelse om den ledde till ett stramare resultat än den nuvarande politiken. Men det europeiska institutionella systemet, såsom det utformats genom Amsterdamfördraget, med kommissionens initiativmonopol och Europaparlamentets medbeslutande, riskerar just att leda till ett alltför försonligt resultat. Vi befinner oss alltså i ett fullständigt motsatsförhållande.
Definitionen av en europeisk politik borde inte heller innebära avskaffande av varje form av självständighet när det gäller nationella beslut. Annars riskerar vi att frånta medlemsländerna deras ansvar och ännu en gång uppnå ett resultat som är raka motsatsen till vad vi eftersträvar. Gruppen De oberoende för Nationernas Europa anser därför att vi måste bibehålla denna politik inom en ram där besluten fattas enhälligt, med en klausul om att behålla nationell och oinskränkt tillämpning, som möjliggör snabba ändringar vid behov.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Bonde och Sandbæk (I-EDN)
Vi har röstat för betänkandet, eftersom det slår fast en rad grundläggande humanistiska principer för flyktingpolitiken. Detta är speciellt viktigt, då rådets strategi till stor del präglas av repression och bristande ansvar.
Betänkandet innehåller också vissa krav på harmonisering och överstatlighet som vi har röstat emot.
Betänkande (A4-0138/99) av Pirker

McKenna
Herr ordförande! Det som har föreslagits här är en mycket farlig situation där invandrare och asylsökande behandlas som kriminella genom att de måste lämna fingeravtryck. Under normala förhållanden är det endast brottslingar eller misstänkta brottslingar som måste lämna fingeravtryck. Tanken att en människor så unga som 14 år måste lämna fingeravtryck är totalt oacceptabelt. Det visar endast den attityd som EU har gentemot asylsökande och flyktingar: det första som händer är att de automatiskt klassificeras som brottslingar. Hela denna fråga har drivits fram under förevändning av att skydda asylsökande och flyktingar, men så är helt klart inte fallet. Det kommer bara att utsätta dem för fara, hota dem mycket mer och försätta dem i en oerhört sårbar situation. Sist och slutligen kommer de att behandlas som brottslingar. Vi kan inte acceptera detta. Vi måste titta på hur vi behandlar asylsökande och flyktingar, speciellt i den aktuella situationen då det finns en stor oro över vad som händer i f.d.. Jugoslavien och antalet flyktingar där.
Skall vi behandla människor som råkat ut för olyckan av att behöva söka asyl eller fly förföljelser, som brottslingar? Jag anser att vi inte bör göra det.
Betänkande (A4-0115/99) av Zimmermann

Le Gallou
Herr ordförande! Europa kan inte ta emot hela världens elände. Det var vad vår kollega, den tidigare premiärministern Michel Rocard en gång sade om Frankrike. Nej, alla världens flyktingar måste inte komma till Europa. Om de måste hysas någonstans skall det ske i det land som ligger etniskt, kulturellt eller religiöst närmast.
Om kosovoalbanerna måste hysas skall det ske i Albanien eller Turkiet, inte i Västeuropa, vars ekonomiska och sociala fördelar drar till sig hela världen, och skapar immigrationsströmmar som är lika skadliga för mottagarlandet som för utreselandet. Vi måste behålla Europeiska unionens europeiska karaktär, genom befolkningen, kulturen, religionen, och för detta måste vi fastställa en målsättning och sedan hålla den: noll invandring.

Caudron
Den diskussion vi i dag för är tyvärr delvis aktuell. Samtidigt som jag nu talar placeras tusentals deporterade kosovoalbaner, som brutalt jagats från sina hem, i snabbt uppförda flyktingläger i avvaktan på att eventuellt återvända till landet. Vissa av dem, särskilt de i Makedonien, tvingas upp i flygplan mot okända destinationer. Dessa personer, dessa flyktingar, måste vi medlemsstater i Europeiska unionen ta emot på rätt sätt, dvs. med största värdighet, och sedan göra allt för att de snabbt skall kunna återvända till sitt land.
Det är ur den synvinkeln som förslaget till gemensam åtgärd som vi diskuterar i dag måste ses. Jag kan bara instämma i målsättningen att vi måste förbättra villkoren när det gäller att ta emot tvångsförflyttade personer och asylsökande samt frivilligt återsända flyktingar.
Vi måste förbättra villkoren för mottagande ur materiell synvinkel, men också ur mänsklig, eftersom dessa personer för det mesta befinner sig i en fullständig psykologisk förvirring.
Det behövs inga ytterligare kommentarer, ni har alla sett de hemska bilderna som visas på TV världen över, utom på de serbiska kanalerna!
Mottagandet är bara ett steg. Vi måste också underlätta för dessa personer att återvända och på nytt integreras i sina länder.
Jag vill emellertid påpeka en brist vars hela allvar betonas av händelserna på Balkan. Kommissionen underlät att överta en grundläggande aspekt som Europaparlamentet hade framfört, nämligen katastrofhjälp vid plötslig tillströmning av flyktingar från ett område som är på väg mot en allvarlig kris.
Jag skulle slutligen vilja belysa Europaparlamentets engagemang till förmån för flyktingarna och dess vilja att föregripa händelserna. För budgetåret 1999 föreslog parlamentet att en europeisk flyktingfond skulle inrättas. Från och med år 2000 skulle denna fond finansiera hela flyktingpolitiken. Det är också från och med denna tidpunkt som dessa frågor kommer att falla under gemenskapens befogenhet. Det kan vi inte annat än glädjas åt.

Martin, David
Med Kosovokrisen som rasar behandlas rådets förslag till behandling av flyktingfrågan med ännu större brådska.
Dessa två förslag läggs inom ramen för den " tredje pelaren" och kräver omarbetning när Amsterdamfördraget trätt i kraft.
Den första åtgärden syftar till att stödja och utveckla de befintliga åtgärderna på lokal, nationell och EU-nivå för att göra flyktingar oberoende och hindra dem från att bli socialt marginaliserade.
Den andra åtgärden är ett förslag om en gemensam åtgärd för att praktiskt stödja mottagande och frivillig repatriering av flyktingar, fördrivna personer och asylsökande. Åtgärden syftar till att förbättra mottagningsförhållandena för asylsökande och fördrivna personer och att underlätta deras frivilliga repatriering och återintegrering i sina hemländer.
De ändringsförslag som har föreslagits av Zimmermann är välkomna och förstärker på det hela taget förslagen. I synnerhet är inrättandet av en europeisk flyktingfond och stödet till mottagningscentra i medlemsstater viktiga initiativ.

Palm, Theorin och Wibe
Vi anser att detta i grunden är ett bra betänkande som för ett resonemang om vilka problem det finns med asylpolitiken i medlemsstaterna. Vi vill dock härigenom förklara att vi ställer oss mycket kritiska till den gemensamma asylpolitik som betänkandet skissar på. Vi anser att asylpolitik måste vara en nationell angelägenhet, så länge det är i nationalstaten som asyl söks, vilket det lär vara ännu ett bra tag.
Detta gör att vi också ställer oss frågande till den gemensamma fond som betänkandet målar upp. Självklart skall unionen kunna stödja de stater som har en tung ekonomisk belastning, men vi gillar inte formuleringar som att " samtliga aspekter av flyktingpolitiken" skall finansieras genom den europeiska flyktingfonden.
Betänkande (A4-0174/99) av Harrison

Palm, Theorin och Wibe
Detta betänkande tar förvisso upp ett spännande resonemang om mervärdesskatten och hur den kan användas, men vi anser inte att diskussionen hör hemma här. Skatter, då också mervärdesskatter, är en nationell kompetens.
Andrabehandling av betänkande (A4-0171/99) av Cox

Bonde och Sandbæk
Vi är rent allmänt anhängare av användandet av miljöskatter som ett medel för att uppnå viktiga miljöförbättringar. Vi stöder emellertid bara en gemensam miljöskatt i EU, om det är miljön som sätts i fokus, och om intäkterna återsänds till medlemsstaterna. Vi kan inte stödja att EU kommer att reglera dessa nationella ekonomiska instrument uteslutande för att främja handeln och den inre marknaden. Vi har således röstat för de enskilda delarna av betänkandet, men avstått från att rösta om betänkandet som helhet.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har i slutomröstningen röstat mot betänkandet av följande skäl:
1.Betänkandet innehåller ett antal för miljön positiva förslag som vi har gett vårt stöd.2.Betänkandet är dock uppbyggt på ett system för så kallad skatteväxling som är ägnat att minska ländernas skattebaser, dränera socialförsäkringssystemen och försvåra en social omfördelning.3.Betänkandet är som helhet - vi citerar här miljöutskottets yttrande - mera " brunt än grönt" .4.Betänkandet innehåller ingen referens till kärnkraften och dess problematik.5.Betänkandet innebär ett ingripande i skattepolitiken som kränker nationernas parlament i deras egenskap av representanter för varje folks rätt att beskatta sig självt. Det går därmed långt utöver principen om enbart minimiskattesatser. Det överför beskattningsrätt till institutioner, vilka saknar demokratisk legitimitet och vars politik medborgarna ej har kontroll över.
Lukas
Vi röstar för Cox betänkande, eftersom det under vissa förutsättningar är meningsfullt med en " miljöskatt" som en ordningspolitisk åtgärd. Men innan dess måste viktiga steg tas:
en grundläggande skattereform - generell sänkning av den totala skattebördan- ändamålsenlighet- klart gynnande av de förnybara energikällornaMiljöskatten, tänkt som ett styrinstrument, får inte i något fall degenereras till att bli ett instrument för att exploatera nya inkomstkällor. Av den anledningen avvisar vi också ändringsförslag 6.

Porto
Då förslaget till direktiv om energiskatt återkommer till denna kammare kan jag, förutom att på nytt gratulera Cox för hans försök att förenkla och rationalisera, inte låta bli att påminna om den oro som redan har uttryckts. Denna oro har också tagits upp i ändringsförslag som jag hade skrivit under och som förkastades, vilket motiverade min och min grupps röst emot.
I förhållande till neutraliteten, oavsett att man inte kan kalla en beskattning som förändrar produktionens verksamhet för neutral, är det viktigt att fråga om det handlar om ett uppnåeligt mål eller det sista målet att uppnå. Det som de facto är viktigast att uppnå är en bättre ekonomi som erbjuder fler möjligheter till sysselsättning, ett prioriterat mål och vi måste se till att det inte skadas av en överdriven energibeskattning.
Det måste i vilket fall som helst vara en central angelägenhet att inte snedvrida konkurrensen vad gäller produktiva sektorer och transportmedel. Vi måste undvika att vissa av dem utan någon anledning bestraffas i förhållande till de övriga. Hänsyn borde utan tvivel tas till de sociala kostnaderna för varje sektor och transportmedel, men vi ser inte att detta är fallet utan man förbättrar utan urskiljning för sektorer och transportmedel som är lika förorenande och bullerframkallande.
Slutligen får ni förstå att jag återigen uttrycker oro över att den sociala rättvisan och ekonomiska sammanhållningen inte beaktas. Det är inte acceptabelt att situationen för familjer med knappare resurser skall förvärras, familjer vars energikonsumtion slukar en större andel av inkomsterna, och för de perifera länderna som har högre transportkostnader - huvudsakligen och av nödvändiga skäl mer energislukande transporter (som vägtransporter)- till vilka det inte går att finna snabba realistiska alternativ.

Souchet
De förslag som har överlämnats för granskning av oss motsvarar delvis skyldigheten när det gäller minimiskattesatser på mineraloljor som återfinns i artikel 10 i direktiv 92/82/EEG, samt uppmaningen från rådet, efter det att förhandlingarna om koldioxid- och energiskatten hade blockerats, att lägga fram nya förslag på området för beskattning av energiprodukter.
Men en skatt måste, oavsett slag, vara enkel att förstå, lätt att driva in, förutsebar och endast svårligen kunna utsättas för bedrägeri. Vi är därför positiva till principen om att förorenaren betalar.
Ledamöterna i gruppen De oberoende för Nationernas Europa delar den mycket starka oro som har uttryckts av samtliga berörda ekonomiska sektorer när det gäller att inrätta nya skatter på energiprodukter, samt höja de gällande skatterna. Vi anser att inrättandet av en gemenskapsram för beskattning av energiprodukter, tillsammans med flexibla nationella tillämpningsvillkor när det gäller indirekt beskattning, kan vara en lämplig metod för att komma ur den återvändsgränd som unionen har hamnat i, efter misslyckandet med koldioxid- och energiskatten, det kan också vara ett sätt att fortsätta inrättandet av den inre marknaden för energi samt en lämplig lösning på åtagandena från Kyoto.
Beskattningen avgör till stor del priset på energiprodukter. Den kan alltså främja optimerad konsumtion genom att förbättra energieffektiviteten, och genom att minska utsläppen i luften och den totala avfallsproduktionen.
Vi anser att en verklig " ekologisk" skattereform kan vara ett medel för att bekämpa arbetslösheten i medlemsstaterna under förutsättning att en miljöklausul införs i WTO: s regler, vilket vi redan uttryckligen begärde vid de senaste GATT-förhandlingarna. Vi skulle annars skapa diskriminerande åtgärder som drabbar våra egna företag. Ökningen av skatteintäkterna från energiförbrukning kan ha en positiv inverkan på sysselsättningen, om den kompenseras korrekt genom att företagens sociala avgifter sänks, naturligtvis under förutsättning att en omlokalisering av produktionsverktygen sker i de industrisektorer som förbrukar energi, något man exempelvis upplevde i Frankrike under 70-talet inom trädgårdsodlingen.
Vår grupp har därför röstat för de ändringsförslag som gynnar en enkel tillämpning av beskattningen, inbegripet de olika principerna för undantag, men har förkastat samtliga ändringsförslag som systematiskt fördyrar beskattningen av energiprodukter. Vissa ändringsförslag syftar till att inrätta en koefficient för att systematiskt öka samtliga energiprodukter, utan att ta hänsyn till internationella krav inom ramen för WTO.

Wolf
Efter det att kammaren i Strasbourg med knapp majoritet (PPE, UPE och flera socialdemokratiska ledamöter) återförvisat förslaget till betänkande om energibeskattning till utskottet (avvisande av lagstiftningsresolutionen med 215 jaröster, 239 nejröster och 20 nedlagda röster), har Europaparlamentet i dag antagit det andra betänkandet med 278 jaröster, 219 nejröster och 16 nedlagda röster. Detta (gentemot det första huvudsakligen oförändrade) betänkande välkomnar kommissionens förslag att föreskriva obligatoriska minimiskattesatser för energiprodukter (mineraloljor, kol, elektricitet etc), men föreslår följande ändringar gentemot kommissionens förslag:
förnybara energikällor skall undantas från förordningens giltighetsområde, - i stället för en höjning av minimiskatten i tre etapper skall under de närmaste åren en kontinuerlig (årlig) höjning företas med 2 procent plus inflationstakten, - undantagsbestämmelser för energiintensiva företag kan garanteras av medlemsstaterna, såvida företagen kan göra konkurrensnackdelarna plausibla.De gröna stöder betänkandet, men hade lämnat in ytterligare ändringsförslag. En talare upppfattade det som särskilt positivt att en majoritet redan i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik anslöt sig till De grönas förslag att införa en möjlighet att befria den lokala kollektivtrafiken från energibeskattningen. Däremot avslog majoriteten i parlamentet de förslag från miljöpartiet som innebar en högre indexering av minimiskatten (årlig höjning av minimiskatten med 4 procent för energiprodukter och 6 procent för elektricitet - alltid plus inflationstakt), och som ville stryka skatteprivilegierna för energiutvinning genom förbränning av avfall.
De konservativa partierna och högerpartierna i Europa har när de avvisat betänkandet än en gång visat att de inte ser seriöst på integreringen av miljöskyddet i hela den europeiska politiken, ja de bedriver till och med blockadpolitik gentemot omläggningen av skatten till förmån för förnybara energikällor. På detta vis kommer man inte att vinna medborgarna för Europa.
Däremot uppskattar vi uttryckligen de ansträngningar som har gjorts av den nuvarande ordföranden i rådet (miljö), den tyske miljöministern Jürgen Trittin, som aktivt arbetar för att övervinna förbehållen gentemot en energibeskattning i olika medlemsstater. Dessa ansträngningar måste fortsättas och intensifieras, för att inte en bra europeisk ansats än en gång skall omintetgöras av enskilda " bromsare" i rådet därför att det där fortfarande gäller en enhällighetsprincip i skattefrågor. Ett gammalt visdomsord bland bönder säger: " Även en 10 000-milaresa börjar med det första steget." Även om vi beklagar att det tagit så lång tid och att det fortfarande går långsamt, så är detta ett sådant första steg i rätt riktning!
Förslag om rekommendation (A4-0064/99) av Nassauer

Berthu
Herr ordförande! Den europeiska Europolbyrån inrättades under en rent mellanstatlig stadga och under de nationella parlamentens kontroll, för att samla in och utbyta information om den internationella brottsligheten mellan Europeiska unionens medlemsländer.
Det är ett mycket viktigt uppdrag som förtjänar stort intresse från vår sida, där det viktigaste är den praktiska effektiviteten. Men Europaparlamentet vill uppenbarligen inte höra på det örat. Efter vad vi kan konstatera i Nassauers betänkande, som vi just granskat, vill parlamentet tillskansa sig frågan om Europol för att göra det till ett exempel på överstatlig administration. För det första kräver vår kammare att Europol omvandlas till europeisk polis och får befogenhet att ingripa i medlemsstaterna och befogenhet att befalla över den nationella polisen.
Skulle denna federala superpolis konkret tillföra något när det gäller kampen mot brottsligheten? Nassauers betänkande visar inte det och tar inte ens upp frågan. Den är inte ens viktig. Den huvudsakliga målsättningen är en helt annan: det handlar om att få den federalistiska saken att gå framåt. Vi får därför undan för undan veta att det överstatliga Europol borde få order från en europeisk domstol, som i sin tur skulle placeras under Europeiska kommissionens ansvar, som i detta fall endast skulle stå till svars inför Europaparlamentet.
Allt detta hänger förvisso ihop, men enbart i teorin. I praktiken ser vi tyvärr att vi ännu en gång skall offra det seriösa arbetet och de framsteg som konkret kan genomföras, enbart till förmån för fullständigt onödiga ideologiska gräl och som bara kommer att blockera allt och vända länderna och partierna mot varandra, såsom vi redan sett under en rad år, under förberedandet av Europolkonventionen.
Gruppen De oberoende för Nationernas Europa föredrar å sin sida det seriösa arbetet. Vi vill att Europol skall gå framåt inom den mellanstatliga ramen, eftersom det blir effektivare att stödja sig på de nationella myndigheterna genom att förbättra informationsutbytet. Vi vill också verkligen demokratisera systemet, genom att placera det under kontroll av en interparlamentarisk uppföljningskommitté, bestående av företrädare för de nationella parlamenten med uppgift att rapportera till respektive kammare.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Utvecklandet av EU mot ett område av frihet, säkerhet och rättvisa är synnerligen viktigt för medborgarna i Europa. Därför välkomnar vi betänkandet av Nassauer. Vi anser dock att vad som i betänkandet föreslås om att ge Europol operativa befogenheter samt att inrätta en europeisk åklagarmyndighet är oförenligt med vad som har stadgats på dessa områden. Europol skall endast komplettera och hjälpa de nationella poliserna utan att själv ingripa mot medborgare. Vad beträffar inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet, anser vi att detta inte skall ske, då det inte finns något överstatligt straffrättsligt samarbete. Samarbetet på detta område bör även i framtiden vara mellanstatligt.

Blak, Iversen och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har röstat emot en utvidgning av Europols befogenheter. Vi stöder inte idén om att göra Europol till en överstatlig institution. Vi vill inte vidareutveckla Europol i riktning mot en europeiska polisenhet med operativa befogenheter, och vi vill inte heller inrätta en europeisk rättslig myndighet som skall ge Europol direktiv. Europol skall inte utvecklas till en europeisk polismyndighet. Europol skall även i fortsättningen vara ett mellanstatligt samarbete.

Caudron
Betänkandet från vår kollega är en logisk följd av vårt arbete med att bekämpa brottsligheten. I min egenskap av folkvald från en gränsöverskridande region har jag med stort intresse tagit del av Hartmut Nassauers arbete.
Inför de kriminella nätverk som utvecklas måste vi snabbt anpassa våra möjligheter att bekämpa brottsligheten, och det är därför nödvändigt att Europol kan anpassa sig till denna brottslighet. För medborgarna är det en fråga om trovärdighet.
I likhet med föredraganden önskar jag att Europol skall omvandlas till en verklig polisstyrka med befogenhet att ingripa gränsöverskridande. Ett stort antal exempel tvingar oss att fundera och påskynda denna utveckling så att det finns en kår som kan bedriva en aktiv kamp mot denna farsot.
Europeiska unionen behöver därför få en domstolsbefogenhet som innebär att man kan bedriva nödvändiga undersökningar i kampen mot brottsligheten. Kammaren har redan uttalat sig vid flera tillfällen om dessa frågor. Det åligger nu kommissionen och våra regeringar att vidta åtgärder för att brottsligheten skall kunna bekämpas effektivt. Vi har inte längre någon tid att förlora.
Även om ambitionen att närma Europa till medborgarna förefaller vara en strävan hos alltfler politiskt ansvariga måste vi nu förvekliga det.

Hager
Jag vill på detta sätt än en gång påpeka att jag mycket väl inser problematiken med den bristande parlamentariska kontrollen hos Europol, och att jag fullständigt stöder åtgärder för att undanröja bristerna. Jag har naturligtvis också röstat för detta.
Men jag anser att det är fel att som föreslås i betänkandet göra Europol underordnat en kommissionärs ansvar och på denna omväg underkasta det kontroll från Europaparlamentet. Inte heller kan jag godkänna att Europol på ett oacceptabelt sätt överordnas de nationella tjänstemännen. Av dessa orsaker har jag röstat emot betänkandet i den slutliga omröstningen.

Lindqvist (ELDR)
En förstärkt parlamentarisk kontroll av Europol med återkommande rapportering, utökad informationsskyldighet och en integration av Europols budget i gemenskapsbudgeten stärker den demokratiska kontrollen över Europol. En utveckling av Europol till en europeisk polisiär enhet med operativa befogenheter går dock alldeles för långt i riktning mot en särskild överstatlig EU-polis. Det gränsöverskridande polissamarbetet skall ske genom samarbete och informationsutbyte mellan de nationella polismyndigheterna samt genom Interpol. Det saknas anledning att bygga upp en enhet parallellt med det existerande Interpol.
Betänkande (A4-0091/99) av Wiebenga

McKenna
Herr ordförande! Hela tanken med corpus juris är någonting som inte har diskuterats offentligt. Det har inte förekommit några offentliga diskussioner om det: det har inte förekommit diskussioner i de nationella parlamenten. Allt detta har skett i hemlighet, bakom stängda dörrar. Vad som mest häpnadsväckande är tystnaden hos de brittiska ledamöterna i detta parlament. För Storbritannien och Irland är rättssystemen allvarligt hotade. Förslaget går ut på att harmonisera EU: s straffrättsliga system med den kontinentala inkvisitatoriska modellen.
Det brittiska och irländska systemet är mycket annorlunda. Jag kan inte förstå varför inte brittiska ledamöter i detta parlament har väckt frågan om vad som pågår här. Det brittiska och irländska bygger i hög grad på ett antagande om oskuld, en prövning av sina fränder, som i Magna Carta . Frågan om habeas corpus är också i farozonen här - garantin för en persons säkerhet under häktningstiden.
Min huvudsakliga poäng är den totala bristen på debatt i denna fråga, det faktum att allt detta sker i hemlighet. Det har genomdrivits bakom stängda dörrar så att ledamöterna i detta parlament inte ens är medvetna om de verkliga konsekvenserna av corpus juris . De bör ta en titt på vad som försiggår. De brittiska ledamöterna bör begrunda huruvida de vill avskaffa sitt eget system och införa EU: s straffrättsliga system som kommer att bygga på den kontinentala inkvisitoriska modellen. Jag tror inte att den brittiska eller den irländska allmänheten vill att denna typ av system skall införas.
För att återgå till vad den förre talaren sade, föreligger det en omfattande rusch för att harmonisera allting inom Europa, att faktiskt inrätta en europeisk polisstyrka. Nästa steg blir en europeisk armé. Vi harmoniserar rättssystemen, vare sig det är till det bättre eller till det sämre, utan en ordentlig offentlig debatt, utan offentlig ansvarsskyldighet. Hela denna institution saknar varje form av demokratisk kontroll och demokratisk ansvarsskyldighet. Europas folk har ingen som helst talan vad gäller den riktning i vilken Europa är på väg. Någonting måste göras åt saken. Människorna i medlemsstaterna måste känna till de beslut som har fattats å deras vägnar som inte, på lång sikt, är i deras intressen.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Utvecklandet av EU mot ett område av frihet, säkerhet och rättvisa är synnerligen viktigt för medborgarna i Europa. Därför välkomnar vi betänkandet av Wiebenga. Vi anser dock att vad som i betänkandet föreslås om att ge Europol operativa befogenheter samt att inrätta en europeisk åklagarmyndighet är oförenligt med vad som har stadgats på dessa områden. Europol skall endast komplettera och hjälpa de nationella poliserna utan att själv ingripa mot medborgare. Vad beträffar inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet, anser vi att detta inte skall ske, då det inte finns något överstatligt straffrättsligt samarbete. Samarbetet på detta område bör även i framtiden vara mellanstatligt.

Blak, Iversen och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har röstat emot inrättandet av en gemensam europeisk åklagarmyndighet. Vi skall inte ha en gemensam europeisk straffrätt eller myndighet. Man kan bekämpa brottslighet lika effektivt med de befintliga instrumenten, inklusive Europol och konventionerna om inbördes rättshjälp i brottmål. Man bör inte harmonisera för harmoniseringens egen skull. I realiteten är det ju inte så stora skillnader mellan medlemsstaternas straffrätt, att de inte kan överbryggas med befintliga mellanstatliga instrument.

Hager
Ansträngningar för att effektivt bekämpa den internationella brottsligheten är bra och riktiga. Varje hinder för en effektiv brottmålsprocess i den enskilda medlemsstaten måste undanröjas för att medborgarnas säkerhet skall garanteras. Men detta rättfärdigar inte att man skapar en överstatlig myndighet som massivt ingriper i de enskilda medlemsstaternas regelverk och därigenom på ett påfallande sätt gör intrång i dessas suveränitet. Effektiva brottmålsprocesser kan bara garanteras av de lokala myndigheterna.
Av dessa anledningar har jag vid den slutliga omröstningen visserligen röstat för betänkandet, men emot det planerade skapandet av en europeisk åklagarmyndighet.

Lindqvist (ELDR)
Samarbete mot den organiserade brottsligheten är en viktig uppgift för EU. Det gäller smuggling, terrorism, människohandel, brott mot barn, narkotikahandel samt penningtvätt. Dit hör också vapenhandel, miljöbrott och nya brottsområden via Internet och mail.
Samarbetet skall dock vara mellanstatligt. Någon ny Corpus juris med en juridisk integration på EU-nivå av straffrätten och civilrätten som föreslås i betänkandet finns det ingen anledning att eftersträva. Tvärtom kan det undergräva respekten för de genom århundraden framvuxna nationella rättsordningarna. Det handlar om rättsordningar som vuxit fram i en dialog med medborgarna, något som saknas på EU-nivå.
Det finns förslag om en europeisk allmän åklagarmyndighet som skulle kunna inleda förundersökningar på EU-nivå. Men möjligheterna att komma till rätta med den organiserade brottsligheten står inte och faller med en gemensam EU-lagstiftning. Information, samordning och kunskap om varandras arbete är frågor som i stället skall prioriteras. Jag har mot den bakgrunden röstat nej till betänkandet.
Betänkande (A4-0185/99) av d'Ancona

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Betänkandet om rådets rapport till Europeiska rådet om verksamheten kring narkotika och narkotikarelaterade frågor under det brittiska ordförandeskapet är i huvudsak bra. Innehållet i betänkandet visar att de narkotikaliberala krafterna numera är på defensiven.
Narkotikadebatten i parlamentet förs numera på ett sakligt sätt, även om skillnader i synsätt finns mellan parlamentariker från olika länder med olika typer av narkotikapolitik. Vi anser att vi har bidragit till denna utveckling. Det innebär att EU: s arbete på narkotikaområdet kan bli än mer konstruktivt i framtiden. Det behövs därför att narkotikaproblemen fortfarande är stora i Europa och i världen i övrigt.

Angelilli
. (IT) Visst kan man instämma i en del av ledamot d'Anconas kritik av rådets dokument om strategin mot narkotika efter 1999. Visst kan man instämma i föredragandens krav på att se kommissionens och rådets resurser förenade i ett enda dokument för att göra dem lättare att förstå och framför allt skapa effektivare och rationellare åtgärder mot narkotika, just för att de är väl samordnade.
Man kan även instämma i kritiken mot rådet för de metoder som används gentemot parlamentet: hörandet kom verkligen tämligen sent.
Slutligen kan man instämma i de påpekanden som gäller behovet av att stärka verksamheten inom prevention och information, att ge bidrag till ersättningsodlingar, ett allt mer samordnat samarbete mellan polis och tull i kampen mot knarkhandeln.
Icke desto mindre kan man inte alls instämma i ledamot d'Anconas vanliga pragmatiska angreppssätt på narkotikaproblemet. Detta pragmatiska angreppssätt består i att resignerat acceptera drogberoende som ett socialt fenomen som praktiskt taget inte kan avskaffas, som enligt föredraganden bara kan begränsas och bekämpas med metoden att begränsa skadan: kort sagt genom att legalisera lätt narkotika och kontrollera tilldelningen av den tunga. Enligt föredraganden skulle detta angreppssätt vara det enda som kan tömma narkotikadebatten på ideologiskt innehåll.
Jag anser inte att man kan instämma i denna bedömning: ideologier och politik har inget med kampen mot narkotika att göra. Det som på allvar räknas är bara livets värde och respekten för det.
Av dessa skäl röstar jag avslag, eftersom jag är övertygad om att kampen mot narkotika i slutändan inte kan grunda sig på det angreppssätt d'Ancona anvisar.

Buffetaut
skriftlig. (FR) Det har blivit en vana här i kammaren att rösta om ett betänkande från d'Ancona om narkotika och narkotikamissbruk. De texter som hon successivt föreslår oss, via ett enhälligt utskott för medborgerliga fri-och rättigheter och inrikesfrågor, har en obeveklig tendens att tömmas på alla förslag, och bara bli en uppsamlingsplats för allmänna krav.
Faktum kvarstår dock att dessa betänkanden, genom själva sin existens och aktivismen hos dem som stöder dem, förblir ett permanent påtryckningsmedel inför mer frihetsivrande åtgärder. D'Ancona skulle vilja " avideologisera narkotikadebatten i Europa " . Men var finns ideologin mellan å ena sidan dem som säger att respekten för människans värdighet gör att vi bör förbjuda allt som kan skada henne, och å andra sidan dem för vilka det skulle räcka att kontrollera användningen av narkotika för att begränsa hälsoriskerna?
Det är förvisso nödvändigt att tillåta och utveckla samarbetet mellan alla dem som, på ett eller annat sätt, på det preventiva och repressiva området deltar i kampen mot denna farsot i våra samhällen, men framför allt för dem som är offer för den, liksom deras familjer. Vi bör inom denna allmänna ram inte banalisera narkotikamissbruket som en obetydlig verksamhet utan konsekvenser. Vid ett tillfälle där begränsningarna mot rökning med rätta ökar, och den tillåtna alkoholhalten tenderar att sjunka, är det då klokt att när det gäller narkotikamissbruk, vars skador på människan är betydligt större, ge det motsatta exemplet med en oansvarig avreglering?
Vi har röstat emot detta betänkande, inte bara för att det inte innehåller något intressant, vilket t.o.m. anhängarna av avkriminaliseringen instämmer i, utan för att det för oss utgör ytterligare en etapp i denna politik med små steg, som är tänkt att ersätta snabba framsteg, men som en majoritet i vår kammare genom en rest av sunt förnuft förkastat.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
Sammanträdet avbröts kl. 13.42 och återupptogs kl. 15.00.

Jordbruk (fortsättning)
Ordförande
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om jordbruk.
Ordet går till Jové Peres.

Jové Peres
Herr ordförande! Jag skall försöka fatta mig kort och enbart kommentera den muntliga frågan till kommissionen om import av vitlök.
Ärade kolleger, när det gäller import av vitlök så är kommissionens uttalande anmärkningsvärt. Problemet är att analysen är undermålig. För en gång skull verkar vi alla vara överens.
Problemet är rytmen. Redan 1993 identifierade man problemet, men ingen lämplig lösning har hittats.
När man började tillämpa skyddsklausulen för vitlök från Kina kunde man givetvis redan förutse att vissa köpmän skulle ägna sig åt att organisera en trepartshandel genom att nationalisera den kinesiska vitlöken i Thailand eller i Taiwan, Vietnam, Iran, Malaysia, Jordanien, Indien eller i vilket annat land som helst.
Det är inte svårt att föreställa sig ett sådant system, och om man betraktar den slapphet som råder vid vissa tullverk i medlemsländerna, så är ett sådant system sannolikt.
Trepartshandeln har under rådande omständigheter inte gjort annat än vuxit samtidigt som gemenskapens produktion av vitlök håller på att försvinna. Enbart i Spanien hotas omkring 15 000 jordbruksanläggningar och mer än tre och en halv miljon direkta dagsverken.
Produktionen är dessutom i synnerligen hög grad geografiskt koncentrerad. De sociala och ekonomiska effekterna kommer därför att bli mycket allvarliga.
Kan vi acceptera att detta beror på administrativ saktfärdighet? Kan vi förlita oss på att de åtgärder som vidtas för jordbrukets utveckling kan rätta till det hela? Det är därför anmärkningsvärt att kommissionen meddelar att man inte har tid att tillämpa ett effektivt system för den här säsongen, eftersom man inte har inlett förfarandet med att fastställa en global kvot och sänka Världshandelsorganisationens tulltariffer.
Man har haft gott om tid på sig att inleda en sådan process, och har man inte gjort det så måste man fram till dess åtgärderna träder i kraft vidta vissa nödåtgärder, åtgärder som inte kan vara något annat än ett straff för de länder som deltar i trepartstransaktionerna samtidigt som gemenskapsproducenterna kompenseras för sina inkomstbortfall.

Van Dam
Herr ordförande! Jag skall inskränka mig till Fantuzzibetänkandet. De säljfrämjande åtgärderna för jordbruksprodukter betraktas av många som en ersättning för exportstöd. Nu när bidragen sänkts är vi tvungna att söka lösningen i exportfrämjande åtgärder, resonerar man. I det resonemanget döljer sig en stor risk eftersom unionen på det sättet riskerar att fortsätta som förut med sin exportpolitik.
En exportpolitik som visserligen var fördelaktig för de europeiska lantbrukarna, men som även innebar flera nackdelar. Det var en politik som innebar att Europeiska unionen dumpade sina överskott från den inre marknaden på världsmarknaden, utan hänsyn till kvaliteten. Med allt vad det innebar för priserna på världsmarknaden på utvecklingsländernas bekostnad. Vi måste bli av med den kvantitativt inriktade exportpolitiken. Från informationsåtgärderna måste det utgå en tydlig kvalitativ styrning. Endast produkter där livsmedelssäkerhet, djurens välmåga och miljövård värderas högt får komma i fråga för säljfrämjande åtgärder. Utvecklingsländer måste få chansen att utveckla sin egen jordbrukspotential. Säljfrämjande åtgärder för europeiska produkter i de länderna skulle allvarligt störa den processen, och det förkastar jag därför också.
Inte heller när det gäller finansieringen får vi sätta likhetstecken mellan säljfrämjande åtgärder och exportstöd. Exportstödet har till syfte att upprätthålla höga jordbrukspriser i hela unionen. Det är till nytta för alla lantbrukare i Europa. Det ligger därför också nära till hands att finansiera det med europeiska medel. Den här logiken gäller inte för säljfrämjande åtgärder. Reklam är effektivt först när det kopplas till en specialitet eller ett varumärke. När de berörda produkterna i första hand ansvarar för finansieringen, så finns det ett nära band mellan nytta och börda. Europeiskt stöd kan på sin höjd ha en kompletterande funktion.

Santini
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra några små påpekanden om hela den debatt som ägt rum denna förmiddag och som fortsätter i eftermiddag och som kanske är, om inte den sista, så en av de sista på temat jordbruksfrågor i allmänhet vi kan ha inför kommissionären. Prispolitiken har stabiliserat sig under de senaste åren. Låt oss hoppas att de framtida nödsituationerna och åtagandena med länderna i Central- och Östeuropa inte kommer att tvinga oss till ytterligare omdimensioneringar och att andra händelser inte bidrar till att förstärka två negativa tendenser som har kännetecknat de senaste åren: sänkningen av den europeiske jordbrukarens inkomster, men framför allt minskningen av antalet jordbrukare som för trettio år sedan utgjorde cirka 25 procent av arbetsstyrkan i Europa och som nu har reducerats till kring 5 procent. Det som för övrigt är mest oroande är att heltidsjordbrukarna minskar i antal, till förmån för ett part-time - jordbruk som inte borgar för rätt nivå av yrkeskunnande. Jag hänvisar alltså till Fantuzzis betänkande om kvaliteten: icke-yrkeskunniga jordbrukare kan naturligtvis inte heller garantera en utmärkt kvalitet och alltså blir även strategierna för främjande av produkterna lidande, både inom unionen och i förhållande till tredje land.
Jag instämmer i den angreppsstrategi föredraganden föreslår. Man skall inte vänta på en katastrof som BSE för att främja konsumtionen av europeiskt nötkött - naturligtvis av den säkra sorten - liksom man inte borde ha väntat på globaliseringen och därmed invasionen av vin från hela världen på unionens marknad, för att bestämma sig för att främja det europeiska vinet och förklara för alla att det inte är skadligt, framför allt för den som inte missbrukar det. För övrigt, liksom för alla livets glädjeämnen - vin, tobak och kvinnor som enligt ett italienskt ordspråk är mannens fördärv - är det alltid en fråga om måtta. Och här kommer vi också till konsumentupplysning: måtta och kvalitet, alltså lära ut hur man dricker, och framför allt hur mycket.
Jag instämmer slutligen i att finansieringen skurits ned för mycket, klart löjligt för att göra en kampanj av detta slag med dagens priser på reklammarknaden.

Sturdy
Herr ordförande! Jag hoppas verkligen att detta inte blir sista gången som jag talar här om jordbruk till Fischler som ledamot i kommissionen, eftersom han genom åren uträttat ett synnerligen gott arbete.
Jag instämmer i hög grad med det prispaket som har åstadkommits av kommissionen - det liknar i hög grad många av de förslag som jag lade fram för två år sedan, då jag var föredragande för detta specifika prispaket.
Jag är oroad över att vi gör ett unikt misstag i dag om vi tror att prispaketet och toppmötet i Berlin inte är sammanbundna. Jordbruk handlar inte om kortsiktiga vinster och kortsiktiga ståndpunkter: det innebär planering för fem eller tio år framåt. Jag arbetar med en tioårig cykel; planer måste göras mycket längre i förväg än för någon kortsiktiga ståndpunkt. Jag instämmer inte alls med Rehder då han sade att toppmötet i Berlin hade varit en stor framgång. Det var en total katastrof för jordbruket! Det var en total missuppfattning, det genomfördes under stor brådska, utan en tanke på jordbrukets framtid. Detta är anledningen till att det är mycket viktigt att vi håller diskussionen igång och arbetar till gagn för jordbruket.
Jag vill återkomma till den synpunkt som kommissionären framförde i sitt tal. Han konstaterade med stor skärpa att vi inte skulle tillåta amerikanerna att dominera europeiskt jordbruk. Jag var förtjust över att få höra detta. Vi är emellertid undertecknare av WTO. Skall vi acceptera WTO: s förordningar, trots att det kan komma att innebära ganska stora utbetalningar eller att vi måste importera varor som vi inte vill ha? Kanske kan kommissionären klargöra detta.
Slutligen, Funk nämnde samfinansiering. Jag hoppas att vi glömmer samfinansiering för alltid.

Keppelhoff-Wiechert
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill här bara referera till Peres betänkande. Ändringen och rättelserna av förordningen om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker är av avgörande betydelse. Undantagsbestämmelserna från plikten att erbjuda produkterna till producentorganisationerna i fråga om sådant som marknadsförs direkt av producenten, anser jag kräver kritisk granskning. Denna avsättningsmetod med direkt marknadsföring har av tradition en särskilt ställning i Tyskland, och jag har i många år med eftertryck stött den.
I morse sade ni, herr kommissionär, att vi befinner oss i det andra produktionsåret för den nya giltighetstiden för frukt och grönsaker. Men tyvärr har jag konstaterat att kommissionen med undantagsbestämmelserna för organisationen av marknaden uteslutande avser försäljning från den egna anläggningen. Hur förhåller det sig med försäljning från fälten, från vägen, och torgförsäljningen? Denna ytterst restriktiva tolkning framgår ur en skrivelse från kommissionens Legrand. Ni nickar; uppenbarligen finns det alltså något nyare. Det vore ju bra. Andelen av de mängder som tillåts för direkt marknadsföring skall även i fortsättningen vara 20 procent av produktionen för respektive medlem. Här har vi i jordbruksutskottet till exempel diskuterat frågan hur kontrollen skall se ut. Är det inte i själva verket ytterst svårt att genomföra dessa bestämmelser inom jordbruksföretagen? När man tar hänsyn till förfaringssättet inom jordbruket, till exempel i sparristider eller jordgubbstider, kan man undra om det här inte till viss del är fråga om önskedrömmar. Jag anser inte att regeln bör vara att man vid god efterfrågan säljer direkt, och vid avtagande efterfrågan utnyttjar producentorganisationen. Men kontrollen av helheten tycks mig dock i alltför hög grad vara teoretiskt konstruerad.

Lulling
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja nöja mig med att ta upp Fantuzzis betänkande och erinra om att det var under det luxemburgska ordförandeskapet i december 1997 som rådet erkände nödvändigheten av att fortsätta att utveckla det europeiska jordbruket enligt den nuvarande modellen - det får vi kanske inte glömma - och samtidigt förstärka sin konkurrenskraft, bl.a. på marknaderna i tredje land.
Det förslag vi nu diskuterar härrör ur detta, men kommer också från jordbruksminstrarna.
Förslaget är lovvärt och bör därmed godkännas, men det är tyvärr alltför blygsamt, alltför urvattnat, om jag så får säga, när det gäller de ekonomiska medlen, 15 miljoner euro. Dessutom förtjänar det föreslagna instrumentet att förenklas och rationaliseras, och vi måste absolut, herr kommissionär, ställa erfarenhet och know-how från befintliga yrkesstrukturer till förfogande, för att uppmuntra och genomföra säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter och förädlade jordbruksprodukter, för vilka det finns exportmöjligheter eller möjligheter till ny avsättning i tredje land.
När det gäller finansiering instämmer jag med föredraganden som med rätta erinrade om att Förenta staterna årligen avsätter nästan tio gånger så mycket som de blygsamma anslagen kommissionen räknat med, för att främja marknadsföring på marknader i tredje land. Gemenskapen borde också helt kunna finansiera åtgärder såsom deltagande i evenemang, mässor och utställningar, etc. Kommissionens ekonomiska bidrag borde också bli litet mer omfattande, såsom vi föreslagit.
Med tanke på de brister som kan uppstå när kommissionen, enligt förfarandet med öppna eller begränsade anbudsförfaranden, väljer ut den organisation som skall ansvara för verkställandet av säljfrämjande åtgärder, anser jag att det skulle vara mycket säkrare och mycket mer öppet att den organisation som föreslår program och åtgärder också blir ansvarig för verkställandet, och kan välja nödvändiga tjänsteproducenter. Jag har lämnat in ändringsförslag i den riktningen som godkänts av jordbruksutskottet, och som jag hoppas kommissionen kommer att acceptera.
Jag skulle slutligen vilja betona förstärkningen av samrådsförfarandet i förvaltningskommittéerna och den ständiga gruppen för främjande av jordbruksprodukter" .

Redondo Jiménez
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Vitlöksproduktionen i Europeiska unionen är som ni alla vet koncentrerad till vissa regioner där den här typen av odling spelar en såväl ekonomisk som socialt mycket viktig roll, det rör sig om drygt 15 000 jordbruksanläggningar och mer än tre och en halv miljon direkta arbetstillfällen. Den massiva importen av vitlök från Asien och Mellanöstern, där några av länderna inte ens producerar vitlöken, överstiger den maximala världshandelskvoten på 33 600 ton och den förs in till Europeiska unionen via gränser där man inte alltid lägger sig vinn om att garantera korrekt kvot och god kvalitet.
Detta är en klar avvikelse från den handel som beaktas i artikel 115 i fördraget. Därför uppmanar vi medlemsländerna att förse sina tullar med de humanitära och materiella resurser som behövs för att verkställa en korrekt tullklassificering och hygienkontroll samt fastställa ursprungsland. Samtidigt uppmanar vi kommissionen att kräva en sådan noggrannhet av medlemsländerna.
Vi uppmanar Europeiska kommissionen att utvidga tillämpningsområdet för förordning 544/97 om ursprungsintyg för import av vitlök från tredje land samt att vidta straffrättsliga åtgärder gentemot länder som deltar i otillbörliga transaktioner, åtgärder som skall hindra störningar i handeln enligt artikel 115 i fördraget. Dessutom bör en avskräckande tulltariff fastställas för all import som överstiger den maximalt tillåtna, och åtgärder bör studeras för att kompensera vitlöksproducenternas inkomstbortfall fram till dess ovan nämnda åtgärder verkställs.

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag har i dag redan haft tillfälle att utförligt klargöra kommissionens ståndpunkt. Jag behöver därför inte upprepa mig. Jag vill bara tacka alla debattörer så hjärtligt för deras konstruktiva inlägg och kort gå in på de tre konkreta frågor som nu ställts.
För det första har jag när det gäller vitlök sagt att vi här vill arbeta i två riktningar. Vi vill på nytt göra bruk av den gällande skyddsklausulen och aktivera den för ytterligare en period. Man har här frågat mig hur det skall kontrolleras. Det är fullständigt klart att uppgiften att kontrollera detta åligger medlemsstaterna. Vi har redan flera gånger gjort medlemsstaterna uppmärksamma på att särskilt deras tullmyndigheter måste påpeka risken för att vitlök otillåtligt kan importeras från vissa länder. Dessa länder är också tillräckligt kända. Vi har också infört egna certifikat för att underlätta kontrollen. Men vi är medvetna om att dessa åtgärder, åtminstone som de hittills genomförts, inte räcker till för att uppnå tillfredsställande resultat. Därför är vi också beredda att gå ett steg längre. Vi kommer att ta fram ett förslag till förhandlingsmandat för att vi i WTO skall kunna förhandla om lämpliga kvoteringsbestämmelser.
Beträffande den andra frågan, som ledamoten Sturdy kastade fram när det gäller WTO och Europas uppträdande och ståndpunkt, kan jag i dag bara säga er att även om denna kommission nu bara är en expeditionskommission, anser jag att det är viktigt och nödvändigt - jag har därför också gett motsvarande anvisningar till de ansvariga enheterna - att vi så snart som möjligt utvecklar en förhandlingsstrategi på grundval av de överenskommelser som har gjorts inom ramen för Agenda 2000, så att vi under den senare delen av året även kan ta kontakt med andra stater om denna kommande WTO-runda. Man kan med säkerhet utgå från att vi i vår strategi även kan ta upp åtgärder, som stärker Europas situation.
Jag kan lugna Keppelhoff-Wiechert: Det är just det som är meningen med detta ändringsförslag, som vi har gjort, att inte längre bara ta med försäljningen från den egna anläggningen - om den sker där - utan också behandla torgförsäljning, och alla andra direktförsäljningåtgärder ni nämner, som undantag inom ramen för 25-procentsbestämmelserna på samma sätt som den direkta försäljningen från den egna anläggningen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag har i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen mottagit tre resolutionsförslag innan debatten avslutas.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Information till och samråd med arbetstagare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0186/99) av Ghilardotti för utskottet för socialfrågor och sysselsättning om förslag till rådets direktiv om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen [KOM(1998)0612 - C4-0706/98-98/0315(SYN)].
Ordet går till föredragande Ghilardotti.

Ghilardotti
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Information till, samråd med och delaktighet för arbetstagarna blev en fråga av största vikt i den europeiska debatten redan i och med det första sociala åtgärdsprogrammet som antogs av rådet 1974. Sedan dess har en mängd initiativ startats av kommissionen, vilka dock har stött på en mängd hinder. I ett sammanhang med ständiga förändringar intar arbetstagarnas anpassningsförmåga i dag en dominerande ställning och utgör ett mål som är en integrerad del av den sysselsättningsstrategi som fastslogs av Europeiska rådet i Luxemburg.
Nästan alla unionens medlemsländer förfogar över en rättslig ram, som härstammar från bestämmelser eller avtal, som är avsedd att säkerställa information till och samråd med arbetstagarna. Det måste dock sägas att dagens situation med sina begränsningar och sina defekter har visat sig oförmögen att erbjuda arbetstagarna information och tillräckliga möjligheter att rådfrågas i frågor som verkligen är viktiga för företagets beslutsfattande. Därför föresätter man sig att med detta initiativ komplettera den gemensamma och nationella ram som finns och på så vis bidra till att - i enlighet med de yttersta målen för lagstiftningen i fråga - förbereda förändringen, garantera att omstruktureringarna utförs i ett acceptabelt sammanhang, och åsätta målet sysselsättning den särställning det aktuella sammanhanget kräver. Den föreslagna ramen syftar alltså till att överbrygga klyftorna och utgöra en motvikt till defekterna i gällande nationell och gemenskapslagstiftning.
Målen är: att garantera rätten till regelbunden information till och samråd med arbetstagarna om företagens ekonomiska och strategiska utveckling och de beslut som gäller dem, att konsolidera dialogen och förtroendet inom företaget i syfte att bidra till att förutse risker, till utveckling av flexibilitet i organisationen av arbetet inom säkerhetens ram, till att göra arbetstagarna medvetna om nödvändigheten av anpassning, att uppmuntra dem att delta i de åtgärder och de aktiviteter som syftar till att stärka deras professionalism, att införa sysselsättningsläget och sysselsättningsutvecklingen inom företaget bland frågorna för information och samråd, att tillse att arbetstagarna informeras och hörs innan beslut som kan leda till väsentliga förändringar av arbetets organisation och avtalsförhållandena vidtas, att se till att detta förfarande blir effektivt genom att införa särskilda sanktioner för dem som allvarligt bryter mot sina skyldigheter inom detta område.
Jag vill alltså gratulera kommissionen till dess initiativ. Det är faktiskt otvivelaktigt så att socialpolitiken, med en gemensam valuta och en gemensam stor marknad, med ekonomier som blir allt mer beroende av varandra och skattepolitik som, om än med försening, går mot en samordning, allt mer måste anta en övernationell dimension för att bevara och ytterligare främja vår sociala modell, som för övrigt erkänns som en av de avgörande faktorerna för vår konkurrenskraft genom talrika och auktoritativa källor.
Specifikt sett garanterar förslaget en minimistandard för information och samråd att tillämpas inom hela unionens territorium genom att man harmoniserar dessa arbetstagarnas grundläggande rättigheter och bidrar till att stärka den europeiska sociala dimensionen. Det är därför beklagansvärt att förhandlingarna mellan arbetsmarknadens parter på europeisk nivå vad avser ett avtal enligt artikel 4. 2 i protokollet misslyckades speciellt på grund av den totala bristen på förhandlingsvilja från den ena partens sida. Kommissionen gjorde rätt i att utöva sin initiativrätt enligt fördraget till fullo.
Europaparlamentet föreslår genom mitt betänkande några ändringar. Jag vill i detta sammanhang tacka alla de ledamöter som via sina ändringsförslag velat ge ett viktigt bidrag i utskottet. De ändringar vi föreslår, om vilka det är viktigt att höra kommissionens uppfattning, och som jag hoppas rådet när det skall ta ställning kommer att betrakta som Europaparlamentets bestämda vilja, syftar speciellt till att specificera metoder och definitioner för information och samråd, huvudsakligen vad beträffar tidpunkten för när informationen skall ges, det vill säga planeringen, för att arbetstagarna skall kunna förutse förändringen och utvidgningen av innehållet till de frågor som direkt berör arbetstagarnas rättigheter och deras framtid, att utvidga direktivets tillämpningsområde. Vad det beträffar föreslår vi att det utvidgas till att omfatta offentlig anställning och att medlemsländerna diskuterar möjligheterna att involvera de små och medelstora företagen, att se till att det innehåller minimiföreskrifter på gemenskapsnivå, vilka man inte kan avvika ifrån förutom i för arbetstagarna mer positiv riktning.
Jag vill avsluta med att uttrycka en stark övertygelse: om vi vill att den etapp med stora förändringar som vi går igenom skall få en positiv utveckling, både i fråga om ökad konkurrenskraft för företagen och hävdandet av samlevnaden i samhället och i arbetslivet krävs en stor beredvillighet till dialog. Detta förslag, som har förbättrats och förstärkts av det betänkande vi diskuterar i dag, utgör just ett innovativt redskap för att via information till och samråd med arbetstagarna möjliggöra den utveckling av dialogen inom företaget som kan garantera stabilitet och respekt för rättigheterna i det Europa vi vill ha.

Oddy
Herr ordförande! Ghilardotti har åstadkommit ett förnämligt arbete i ett viktigt ämne. Detta är en byggsten i kommissionens övergripande plan för att åstadkomma information till och samråd med arbetstagare, och bör övervägas tillsammans med direktiven om samråd vid kollektiva avskedanden, samråd vid omlokaliseringar av företag, den europeiska företagsstadgan och direktiven för det europeiska företagsrådet.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har stött mig och vi har lagt fram ett antal ändringsförslag. Dessa gäller oron i vissa läger om att det föreligger ett problem med subsidiariteten i detta utkast till förslag, men jag anser att de betänkanden jag redan har nämnt visar att det är helt lämpligt för kommissionen att agera inom detta område.
Mera specifikt täpper det till den lucka i arbetslagstiftningen som på ett tydligt sätt blottlades genom stängningen av Renaultfabriken i Vilvoorde och jag tackar kommissionen - jag bör kanske säga den aktiva kommissionen - för att den täppt till detta allvarliga lucka. Mitt eget land har vissa betänkligheter beträffande behovet av denna lagstiftning, men jag skulle föreslå att hennes majestäts regering besökte några av fabrikerna i min egen valkrets. Alla de fabriker som jag har besökt under de senaste åren i West Midlands har anslagstavlor där de visar produktivitetsnivåer, produktivitetsmål, hälso- och säkerhetsinformation etc. Alla förnuftiga arbetsgivare jag känner informerar och rådfrågar arbetstagarna som en högprioriterad fråga för en ökning av produktiviteten.

Weiler
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Till att börja med vill jag från det Europeiska socialdemokratiska partiets grupps sida tacka Fiorella Ghilardotti för hennes betänkande, som vi stöder på alla punkter. Men jag vill också tacka kommissionen, som här har lagt fram ett betänkande som har gjort det mycket lätt för oss att stödja dess slutsatser på denna punkt. Detta direktiv innebär yttterligare ett bidrag till ett socialt Europa, efter att vi har godkänt de europeiska företagsråden, och, som jag hoppas, står inför godkännandet av medverkan och det europeiska bolaget.
Men det betyder i Europa också en motvikt mot kapitalet. Jag tror att det är viktigt och meningsfullt just i denna tid för att medborgarna skall märka att Europa inte godkänner lagar " i ett vakuum" . Jag håller med Oddy när hon påpekar att man därigenom naturligtvis inte ger upp de nationella bestämmelserna. De medlemsstater som anser att de har mer omfattande rättigheter till medverkan från arbetstagarnas sida, kommer naturligtvis att behålla sina regler. Men om man tittar noga kan man konstatera att det i många stater - även i Tyskland - finns områden där arbetstagarna ännu inte har något medbeslutande eller medverkan. Den punkt som jag här konkret vill gå in på är storleken på företagen. Små företag - small and medium-sized enterprises - har inte heller i Tyskland integrerats i tillräcklig omfattning. Därför hade vi gärna sett att man i fråga om storleken på företagen hade fastställt ett tröskelvärde om 20 anställda.
Jag säger det här helt konkret och hoppas att PPE ändå kan besluta sig för att följa våra förslag. Likaså hoppas jag också att ni, herr Menrad, och de andra kollegerna inom PPE, röstar mot undantag när det gäller information och samråd i samband med tendensskydd, alltså för vissa mediaföretag och humanitära organisationer, och ansluter er till vårt förslag. Jag anser att det verkligen är absurt att, som ett mediaföretag gjorde i en skrivelse till oss, anse att man gör intrång på pressfriheten som en mänsklig och grundläggande rättighet, om man inte röstar för det.
Jag anser att dagsläget kräver att arbetstagarna integreras även i mediaföretag. Jag delar inte Fiorella Ghilardottis betänkligheter beträffande Unice. Jag anser att det kanske rentav är bra att Unice har avvisat förhandlingar. Därmed har vi ett förnuftigt förslag från kommissionen, som just när det gäller sanktioner innehåller många längre gående åtgärder, som vi alla också stöder, och som säkert inte skulle ha åstadkommits i en dialog mellan arbetsmarknadens parter. Avslutningsvis, vill jag ge uttryck åt min bön och min förhoppning att det tyska ordförandeskapet och rådet i sin helhet så snart som möjligt skall stödja detta viktiga bidrag till ett socialt Europa.

Menrad
Herr kommissionär! Partnerskap är ett centralt krav i den kristliga socialetiken och i PPE: s principprogram; hit hör medverkan och medbestämmande liksom information och samråd med arbetstagarna. På den grundvalen bidrog vår grupp 1994 här i parlamentet till det nästan enhälligt godkända direktivet om de europeiska företagsråden. Nu kan man tala om framgången för de europeiska företagsråden, som med godkännande från arbetsgivare, arbetstagare och fackföreningar finner en allt större utbredning. Målet med det europeiska företagsrådet är bland annat att det i god tid skall vidarebefordra den information som erhålls från den centrala företagsledningen till de lokala arbetstagarrepresentanterna, för att dessa skall kunna utföra sina uppgifter. Systemet får effekt när de lokala arbetstagarrepresentanterna har tillräckliga rättigheter enligt de nationella lagarna. Bland annat vill man med föreliggande direktiv säkerställa detta med hjälp av miniminormer, miniminormer för information och samråd, inte för medbestämmande.
Ghilardotti har lämnat ett bra och mycket grundligt betänkande - jag gratulerar till det! I utskottet för sysselsättning och socialfrågor godkände hon en kompromisslösning i fråga om tröskelvärdena - 50 arbetstagare, det är acceptabelt, fru Weiler, och förslaget motsvarar de föreställningar som kommissionen och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har. Vi är emot att man fullständigt stryker tendensskydd, vilket krävs i betänkandet. Däremot föreslår vi i våra ändringsförslag en lösning i enlighet med direktivet om företagsråd, som skall ha detta skydd, men med stora inskränkningar. Här handlar det helt enkelt om att få ett bredare godkännande. Det är särskilt viktigt, framför allt för medelstora företag, att medlemsstaterna planerar för undantagsbestämmelser, om utlämnandet av information avsevärt skadar företaget. Men befrielsen från plikterna får inte vara godtycklig; därför måste man planera för objektiva kriterier och i förekommande fall för ett tillstånd från myndigheterna eller ett rättsligt tillstånd. Vi vill rösta för en sådan subsidiär ram för nationella informations- och samrådsbestämmelser som utformats på så sätt, fru Ghilardotti. Det är ett viktigt steg mot en social dimension och en partnerskapsordning i Europeiska unionen, och ni har rätt i att det också är ekonomiskt fördelaktigt. Just i en tid av snabba omvälvningar, i en globaliserad ekonomi, får avsaknad av information misstroende och till slut enbart rädsla till följd, och leder till en blockad. Information innebär öppenhet som skapar förtroende och undviker friktion i de europeiska företagen. Både arbetsgivare och arbetstagare vinner på det.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! För en mycket stor majoritet av min partigrupp välkomnar jag kommissionens förslag. Jag vill påminna om de debatter vi haft här i dag, till exempel med anledning av händelserna i Vilvoorde, Renault-frågan, där vi måste konstatera att våra regler vad avser information och samråd kom till korta och det även vad gäller sanktioner. Det här förslaget är ett stort steg framåt när det gäller information och samråd på europeisk nivå. En stor majoritet av min partigrupp skall också rösta för den kompromiss som uppnåtts, nämligen att reglerna skall gälla för företag med över femtio anställda.
Jag vill också påminna om hur viktigt det är med information och samråd. Väldigt många företag som det går bra för är ofta väldigt måna om sina arbetstagare. Det är också bra för the level playing field , att samma typer av villkor gäller för information och samråd i hela Europa. Dessutom är det något som hör samman med moderna tider. Föredraganden formulerade det mycket träffande i sitt betänkande: " I dialogen mellan arbetsmarknadens parter handlar det om ömsesidigt förtroende" . Därför tycker jag att det kan ses som en förebild för resten av världen, vi vet nämligen att man i Japan och i Förenta staterna ofta inte kommit lika långt.
Av mina erfarenheter i Nederländerna vet jag att företagsråd ofta spelat en bättre roll vid nedläggning av företag än ledningen för de företagen som för övrigt även tjänade andelsägarna. Jag tror att vi måste vara medvetna om, och säkerligen de som fortfarande inte vill ge något fritt utrymme - och då vänder jag mig även litet till medlemmarna i mitt eget parti -, att just här finns det stora möjligheter till modern företagsledning. Därför tycker jag att vi måste ge det här förslaget vårt fulla stöd, liksom även några av ändringsförslagen.

Ribeiro
Herr ordförande! Frågan om en ram för information till och samråd med arbetstagare är kontroversiell. Ännu mer kontroversiell är den om man till informationen och samrådet lägger arbetstagarnas medverkan i beslutsprocessen, vilken detta parlamentet för övrigt, i flera resolutioner, redan har hävdat är en rättighet för arbetstagarna.
I enlighet med sin praxis ville kommissionen gynna arbetsmarknadens parter när man fastställde bestämmelserna. Men Unice, den europeiska samarbetsorganisationen för nationella arbetsgivarföreningar och industriförbund, anser att denna fråga hör till subsidiariteten. Därför blev det ingen förhandling eftersom kommissionen tvingades lägga fram sitt förslag till direktiv vid sidan om den sociala dialogen. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik ålades att utarbeta ett betänkande och uppgiften hamnade på mig. Jag gjorde det med avsikten att bidra till ett verkligt framsteg i den av Europaparlamentet tidigare angivna riktningen. Utskottsmajoriteten ansåg inte att detta var den rätta vägen och antog i praktiken Unices ståndpunkt. Den godkände inget yttrande och på protokollsidan skriver man att utskottet " har beslutat att inte avge något yttrande" . Jag beklagar detta eftersom det, enligt min formulering eller någon mer enhällig, hade varit ett bidrag till den resolution som parlamentet skall anta. Varför jag, också därför, gratulerar Ghilardotti till hennes arbete och betänkande. Dessutom, herr ordförande, om ni tillåter mig att säger ett par ord om ett annat betänkande inom detta område som jag ser i dag i kammaren, och som på grund av artikel 52 inte varken har debatterats eller tagits upp till omröstning. Det handlar om betänkandet om arbetsorganisationen, som därigenom betraktas som ett mindre problem, vilket hastigt passerade förbi i parlamentet i en verklig snedvridning av prioriteringarna. Men så är det! Vi röstar i kammaren om kontroll av marina biotoxiner och huvars stabilitet, tekniska betänkanden som jag inte fråntar någon betydelse, men vi ser betänkandet om " modernisering av arbetsorganisationen - en positiv inställning till förändring" passera och det finns de som vill överlåta arbetstagarnas rättigheter till information, samråd och medverkan till subsidiariteten. Och därefter beklagar vi det svaga intresset från allmänheten för Europaparlamentet!

Wolf
Herr ordförande! Direktivet om det europeiska företagsrådet har en lucka, och det framkom, som föregående talare redan påpekade, mycket tydligt vid Vilvoorde-strejken. Det måste klarläggas vilka informationsanspråk som egentligen finns. Det klargörs genom Ghilardottis mycket vackra och viktiga arbete. Naturligtvis måste man göra kompromisser. En av dem beklagar vi särskilt: Det är väl ändå absurt, att man när det gäller informationsplikt fastställer storleken på företag, och sätter det till 50, det är alltför mycket. Vi har därför återigen gett parlamentet möjlighet att fortsätta och lämnat in ett förslag med 20 som gräns, i vetskap om att även denna siffra egentligen är absurd.
Vad gäller tendensskyddet måste man verkligen än en gång säga att tendensskyddet hur som helst utgör ett problem, ty pressens frihet är exempelvis inte tidningsägarens frihet, utan journalisternas frihet. Även i kyrkorna finns det en frihet för medlemmarna, och dessa måste också skyddas. Men när det handlar om informationsrättigheter, då får det inte handla om tendensskydd. I den tyska lagstiftningen finns det tendensskydd i samband med medbestämmandet. Här blandar man ihop något. Unice gnäller nu över att de har förbigåtts - de hade ju kunnat lämna ett konstruktivt bidrag!

Angelilli
Herr ordförande! Jag instämmer i det behov Ghilardotti gav uttryck för att få till stånd en ständigt ökande information och ett ständigt ökande deltagande från arbetstagarna inom företagen, speciellt i de medelstora och stora företagen, också för att undvika att vekrligt sociala orättvisor inträffar som i fallet Renault. Jag skulle dock vilja göra några preciseringar. Speciellt anser jag att det är rätt att försöka förlika denna legitima förväntan på information och samråd med företagens konkreta behov, speciellt de små företagen. Det är inte alls önskvärt, enligt min uppfattning, att i en så svår och instabil ekonomisk situation som den europeiska för tillfället införa ytterligare juridiska och administrativa förpliktelser företagen till last. Jag vill påminna om att, åtminstone vad fallet Italien beträffar, bara de stora företagen i stunder av företagskris lyckas få riktigt och rättvist stöd av staten. Vice versa åtnjuter inte de små företagen, trots att de utgör en värdefull rikedom för unionen, liknande privilegier. Småföretagarna finner sig alltför ofta ensamma behöva möta marknadernas osäkerhet, ta på sig alla risker utan något som helst skydd eller offentligt stöd. Jag skulle därför vilja precisera att ett förebyggande samråd med arbetstagarna bara skulle vara meningsfullt om det vore insatt i ett sammanhang, i ett verkligt delaktigt arbetssätt. Jag menar att, i ett företag där man skapar system för delaktighet - del i vinsten eller aktieägande - kan man tänka sig ett förebyggande samråd om företagets beslut. I detta fall finns det faktiskt ett ömsesidigt förhållande mellan företagare och arbetstagare, ett förhållande med deltagande i beslut men även med deltagande i risker, med delade vinster men även med delat och deltagande i ansvar.
Slutligen, införs genom detta förslag till direktiv från rådet och speciellt Ghilardottis ställningstagande ytterligare inslag av stelhet vilka arbetsmarknaden - speciellt arbetsmarknaden för små och mycket små företag - enligt min mening verkligen inte behöver för närvarande: inslag av stelhet som framför allt inte gynnar sysselsättningen.

Damião
Herr ordförande! Detta betänkande och själva direktivet är en mycket betydelsefull punkt i framstegen för de industriella förhållandena. Trots det är det under åtgärderna för medverkan som planerats sedan länge, nämligen genom studierna i Europastiftelsen som 1991 genomförde en viktig undersökning och fastställde tre modeller för medverkan: medverkan som produktiv kraft, som demokratisk kraft och som en uppsättning positiva krafter.
Detta är verkligen det stora mål vi måste uppnå och det är för övrigt inget annat än ett steg som föredraganden Ghilardotti har effektiviserat, breddat och gjort mer verkningsfullt. Jag skulle ändå vilja uppmärksamma kommissionen på det faktum att i länder som i Italien, Portugal, Spanien och Grekland är det bara fem procent av ledarna som har tillåtit samråd och information i frågor som inte hör exklusivt ihop med hälsa och säkerhet i arbetslokalerna.
Vi befinner oss alltså långt ifrån det europeiska medborgarskapet, och den demokrati vi önskar alla medborgare, den politiska demokratin, finns utanför företagets murar i dag. Jag hoppas att vi lyckas föra detta initiativ från kommissionen och betänkandet i hamn för att få friare medborgare och mer produktiva företag med mer mänsklig kvalitet.

Hatzidakis
Herr ordförande! Jag motsätter mig inte att det finns vissa minimiregler och en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare, och jag anser att Ghilardotti har gjort en god insats i denna riktning. Dock har hon, förledd av sina förvisso goda avsikter, gått till överdrift i vissa avseenden. Jag anser således att vi, om vi antar betänkandet så som det är för närvarande, eventuellt får ett resultat som är motsatsen till det som vi alla vill uppnå, dvs. att skydda arbetstagarna. För om man försvårar företagens investeringar, går detta förr eller senare ut över arbetstagarna.
Jag hävdar denna uppfattning, därför att vi har olika lagstiftningsförfaranden i de olika medlemsstaterna. I t.ex. Tyskland och Österrike har bestämmelserna redan mer eller mindre inarbetats i dessa länders lagstiftning, medan i andra medlemsstater en plötslig ändring av lagstiftningen kan få negativa följder för ekonomin och arbetsmarknaden. Det är självfallet positivt att man övergett den ursprungliga tanken att tillämpa direktivet på företag med 20 arbetstagare, och att vi stannat vid 50 som gräns. Trots detta finns det enligt min mening ytterligare ett antal negativa inslag i betänkandet, och vissa av dessa skulle jag vilja anföra som exempel.
För det första; kommissionens förslag innebär att man skall undanta vissa typer av företag, t.ex. företag med kyrklig eller filantropisk verksamhet. I ändringsförslag 15 förordas att man skall stryka artikel 2.2, som medger dessa undantag. Detta är fel, för det rör sig om tydliga och konkreta fall, och därför behövs det särskilda bestämmelser för att garantera att det förekommer information och samråd, men också att dessa företag kan fungera på ett riktigt sätt.
För det andra; i ändringsförslag 24 (nytt) föreslås att det definitiva beslutet att fortsätta med samråd skall uppskjutas, så att man undviker vissa negativa konsekvenser för arbetstagarna. Det innebär att företagen, eventuellt under långa perioder, inte kommer att kunna fatta beslut och att de på så sätt riskerar att slås ut.
För det tredje; ändringsförslag 26 ger arbetstagarna möjlighet att begära expertmedverkan. Experterna bör inte delta i överläggningar som gäller information och samråd. De kan nämligen avslöja viktiga uppgifter för tredje part, och skyddet i artikel 5 är inte tillräckligt.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande! Kära kolleger! Personligen vill jag rösta emot detta betänkande. Förslaget är ett effektfullt exempel på bristande respekt för närhetsprincipen. För det första, så finns det ingen gränsöverskridande aspekt i förslaget, och för det andra regleras frågan redan i de flesta medlemsstaterna, inklusive i mitt eget land, Danmark, genom samarbetsavtal. Frågan skall regleras nationellt och mellan arbetsmarknadens parter. Detta kommer för det första att tillgodose närhetsprincipen, och för det andra de nationella skillnaderna och traditionerna i Europa. Det finns därför inte behov av ytterligare EU-bestämmelser på området. Det bör vara upp till det enskilda landet att fastställa nationella bestämmelser eller ingå avtal, som vi har gjort i mitt hemland.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden för ett bra betänkande. Jag vill också tacka kommissionen för dess förslag. Det är väl utan tvekan så, att detta direktiv behövs. Det har utvecklingen under de senaste åren visat. Jag tycker det är självklart att man skall se de anställda som en resurs. Det är då viktigt att de har rätt till information och samråd. Jag tycker dock inte att förslaget går tillräckligt långt. Jag tycker att femtio anställda är en alldeles för hög siffra - även tjugo anställda är en för hög siffra. Jag tycker att alla anställda skall ha rätt till information och samråd.
Jag kommer dock att rösta för förslaget, eftersom det är ett minimiregelförslag. De länder, t.ex. mitt eget hemland Sverige, som har en bättre ordning skall kunna behålla denna. Därför ser jag trots allt detta förslag som en framgång i en process som i framtiden skall ge alla anställda möjlighet till information och samråd.

Schiedermeier
Herr ordförande! I den europeiska socialpolitiken gäller tyvärr inte alltid principen om att det som tar lång tid, blir bra i slutändan! Många viktiga beslut tar visserligen lång tid, men de blir ändå inte så bra som vi socialpolitiker skulle önska oss. Alltsedan 1974 har vi diskuterat frågan om " information, samråd och delaktighet" på europeisk nivå. Alla kommissionens initiativ har strandat i rådet, eftersom det fram till Amsterdamfördraget krävs enhällighet för godkännande. Ramdirektivet om arbetsmiljö innehöll för första gången frågan om information och samråd. 1994 kunde man sedan godkänna det europeiska företagsrådet. Trots detta finns det ett brådskande handlingsbehov på grund av de ständiga förändringarna och det ökande antalet gränsöverskridande aktiviteter i denna fråga.
På grund av inskränkningar och brister erhöll arbetstagarna inte tillräcklig information och möjligheter till samråd med dem på de områden som är av avgörande betydelse för företagen. Visserligen finns det lagstiftning på nationell nivå - och det är riktigt. Denna får tyvärr allt mindre betydelse när det gäller gränsöverskridande aktiviter. Därför är det också absolut nödvändigt med en social miniminorm i detta fall. Det är ju bara det som det gäller. Därigenom garanteras subsidiariteten fullständigt. I utskottet har vi efter långa diskussioner enats om ett tröskelvärde om 50 arbetstagare. I de mindre företagen är affärstransaktionerna mer överskådliga, och det är svårare att dölja information.
Tendensskyddet står fortfarande öppet. PPE försvarar det också här, liksom när det gäller det europeiska företagsrådet, och vi förväntar oss att SPD också röstar för. Men vi är ense om att minimibestämmelserna måste iakttas, på samma sätt som vid alla sociala miniminormer. Rätten till stöd från sakkunniga måste absolut garanteras inom ramen för subsidiariteten, ty annars skulle arbetstagarna kunna bli bedragna. Jag förväntar mig att detta direktiv efter 25 år nu äntligen godkänns, till gagn för arbetstagarna. Även detta direktiv grundas på tanken att europeiska företag skiljer sig från amerikanska och japanska företag, och fungerar bäst om det finns en samstämmighet mellan företag och arbetstagare som skapats med hjälp av information och samråd.

Blak
Herr ordförande! Detta förslag till direktiv hade jag gärna varit utan. Tyvärr har denna synpunkt inte fått mycket stöd i parlamentet. I Danmark menar både arbetstagare och arbetsgivare att förslaget kan vara en bomb under den speciella danska förhandlingsmodellen, där information och samråd regleras i avtal om samarbetskommittéer mellan arbetsmarknadens parter. Under behandlingen i utskottet lade jag fram ändringsförslag som skulle göra det möjligt för medlemsstaterna att undvika att genomföra direktivet, om det enligt arbetsmarknadens parter redan fanns tillfredsställande arrangemang. Det antogs tyvärr inte. Jag vill inte att medlemsstaterna, utan tillfredsställande system om information till och samråd med arbetstagarna, skall ha möjlighet att smita undan direktivet. Det är därför nödvändigt. Jag vill tvärtom se solidaritet mellan arbetstagarna i EU, men jag vill samtidigt att en medlemsstat som Danmark, där arbetsmarknadens parter under mer än hundra år har utvecklat en välfungerande modell för information och samråd genom kollektiva avtal i en anda av samarbete och dialog, skall kunna behålla ett sådant system, men omvänt skall vi ju inte heller förhindra andra att nå den nivå vi befinner oss på.

Carlsson
Herr ordförande! Jag skulle vilja att Europaparlamentet avvisar detta betänkande. Vi måste visa att vi respekterar närhetsprincipen. Att införliva detta i europeisk lagstiftning kan direkt motverka det som man vill uppnå.
Direktivförslaget bryter mot olika traditioner som vi har inom EU: s medlemsländer. Det är förlegat att genom EU ge facken mer inflytande. I stället måste en modern attityd, som självklart innebär delaktighet och inflytande för arbetstagarna, byggas upp i alla de organisationer som vill vara konkurrenskraftiga och dynamiska. Ramarna för detta formas naturligtvis bäst på de enskilda arbetsplatserna och motverkas genom en byråkratisk överbyggnad av arbetsmarknadspolitiken, vilket vissa nu vill använda vårt Europasamarbete för.
Vår roll i ett Europa som missbrukar mänskliga resurser genom en hög arbetslöshet måste vara att skapa förutsättningar för nya jobb. Med mer regler och restriktioner blir det färre nya jobb, mindre tillväxt och utveckling samt lägre välstånd. Med andra ord: långt mycket färre arbetsplatser att samråda och informera på. Det vill inte jag vara med om, och det gläder mig att det är många i kammaren som i dag har gett uttryck för samma sak.

Garosci
Herr ordförande! Så länge gemenskapens institutioner aktivt har deltagit i byggandet, framför allt i det europeiska sociala byggandet, har information till och deltagande från arbetstagarnas sida i debatten alltid varit en grundfråga, ända sedan de första rådsdokumenten från 1974. I dag tar vi åter itu med, kanske i en nästan slutgiltig version, denna grundläggande aspekt på delaktighet från företagets bas, det vill säga från dem som arbetar, som ger sin egen verksamhet inom detta för att se det växa och förbli konkurrenskraftigt på marknaden.
Det finns många viktiga överväganden i det arbete föredraganden har gjort, och vi tackar henne. Speciellt involveringen av den offentliga sektorn är grundläggande, naturligtvis på villkor att medlemsländerna skapar mekanismer som sedan uppmuntrar dialogen inom företaget. Samma företagsdialog är naturligtvis önskvärd framför allt för de små och medelstora företagen, som uppenbarligen inte omfattas av detta dokument, men som vi vet motsvarar 90 procent av företagen inom gemenskapen. Vi måste alltså se till, i samförstånd med medlemsländerna - detta är grundläggande - att uppnå så stor involvering av arbetstagarna i de små företagen som möjligt, ja till och med i mikroföretagen, det vill säga de med färre än tio anställda, som inom vissa branscher i dag utgör majoriteten och framför allt är det de som uppvisar störst potential. I betänkandet har, som vi vet, ursprungsförslaget förändrats så att en rad undantag om företag utan vinstsyfte uteslutits. Vi kan instämma i denna aspekt på villkor att den sedan tillämpas rätt inom medlemsländerna.
Slutligen, kan vi inte underlåta att i dessa tider med internationalisering av marknaden involvera medarbetarna i gemenskapens företag mer och mer, rent av så mycket som möjligt eftersom det självfallet är på dem företagets framgångar eller brist på framgångar beror.

Flynn
kommissionen. (EN) Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka Ghilardotti och alla andra föredragande för deras arbete gällande detta specifika förslag från kommissionen. Jag vill också tacka de ledamöter som har tagit sig tid till att lämna värdefulla bidrag till denna debatt. Jag vill uttrycka min personliga tillfredsställelse och tacksamhet för ert stöd till detta mycket viktiga initiativ från kommissionen.
Det är enligt vår mening ett viktigt förslag som när det väl antas kan bidra med en oundgänglig beståndsdel som saknas i gemenskapens europeiska arbetsrätt. Efter att ha lyssnat på vad som har sagts här - och jag har läst utkastet till förslaget - tror jag att ni är villiga och redo att spela en avgörande roll i de förhandlingar som kommer att leda till godkännandet av detta föreslagna direktiv. Efter att det godkänts, kommer det att komplettera l'acquis communautaire och göra det mera sammanhängande inom området för medbestämmande och ge ett avgörande bidrag till byggandet av den inre marknadens sociala dimension. På sätt och vis har Oddy rätt: det kommer att täppa till en lucka som behöver täppas till i den europeiska arbetsrätten.
Inte desto mindre är det ett kontroversiellt förslag, vilket illustreras av de reservationer som arbetsgivare och vissa medlemsstater givit uttryck för. Vi är medvetna om svårigheterna i debatten och det är ännu ett skäl till att jag är synnerligen nöjd med ert tydliga stöd för initiativet, medan man bör vara försiktig vad gäller expeditionskommissionen för ögonblicket och vad den kan göra med detta förslag vid denna tidpunkt. Då däremot rådet inte ens har inlett diskussionerna om texten, och med tanke på det absoluta behovet av att behålla den politiska livskraften i detta förslag - i synnerhet inom rådet - är det klokare just nu, och i synnerhet i detta skede, att agera med viss försiktighet.
Jag förstår till fullo alla era krav vid denna tidpunkt. De flesta, om inte alla, de frågor som de ger upphov till var föremål för intensiva debatter inom kommissionen under den period som ledde till förslagets godkännande. Slutligen uppnådde kommissionen en fin balans mellan de olika ståndpunkterna och olika åsikterna i vad som anses vara en mycket känslig fråga. Det skulle vara olämpligt att avvika från denna balans i detta skede, åtminstone vad gäller de föreslagna ändringsförslagen i samband med de fyra huvudsakliga känsliga frågorna i förslaget: trösklarna, definitionerna av information och samråd, den omfattning i vilken arbetsmarknadens parter får avvika från direktivets bestämmelser och frågan om sanktioner.
Jag är säker på att alla era förslag i dessa centrala frågor kommer att tas upp noggrant i de diskussioner mellan Europaparlamentet och rådet som kommer att leda fram till ett godkännande av förslaget. Kommissionen kommer att spela den roll som den tilldelats enligt fördraget under medbeslutandeförfarandets gång, samtidigt som den kommer att underlätta ett närmande av ståndpunkterna hos båda parterna och, slutligen, garantera ett samförstånd. Därmed förstår ni mina försiktiga reaktioner på vissa av era ändringsförslag, trots att en del av dem med säkerhet kommer att vara tänkbara för kommissionen i framtiden, mot bakgrund av den utveckling som kommer att äga rum i rådet.
Trots min försiktighet, vill jag vara så positiv som möjligt i dag. Vissa föreslagna ändringsförslag kan helt klart omedelbart godtas av kommissionen, och de förbättrar verkligen texten. Detta gäller ändringsförslag 1, 17, 8, 10, den första och det tredje delen av ändringsförslag 13, samt ändringsförslag 19 och 35.
En andra kategori ändringsförslag gäller mera omfattande frågor. Inte desto mindre, anser jag mig kunna uttrycka mitt stöd för dem, eftersom de är rimliga och inte tycks påverka den fina balansen i texten. Detta gäller ändringsförslag 4 och 15, 6 och 32 - de berör klausulen om bevarande av skyddsnivån - ändringsförslag 16 som berör informations- och samrådsnivån, ändringsförslag 22 - den åskådliga förteckningen över ämnen som är föremål för information och samråd - och den första delen av ändringsförslag 33, som gäller tillämpningen av direktivets principer på den offentliga sektorn, som det hänvisas till, trots att den föreslagna formeln behöver omarbetas i viss mån.
Trots att ändringsförslag 34 är fullt förenligt med vårt angreppssätt vad gäller att få arbetsmarknadens parter att delta, kunde vi inte tänka oss denna förändring av den grundläggande modell som används vid genomförandet av gemenskapens lagstiftning. Jag skulle emellertid kunna acceptera en redogörelse grundad på detta ändringsförslag. Vad gäller de övriga ändringsförslagen, mot bakgrund av de omständigheter som jag har nämnt, anser kommissionen att det kommer att bli svårt att godta dem. Under alla omständigheter, som jag har nämnt tidigare, kommer de att vara högst närvarande i de framtida institutionella debatterna kring detta viktiga förslag och därmed är debatten om dessa centrala frågor långt ifrån avslutad.
Jag måste säga till Weiler att det i själva verket handlar om miniminivåer. Det är mycket viktigt för den europeiska sociala modellen. Som Ghilardotti konstaterade, handlar det på sätt och vis om ömsesidigt förtroende mellan arbetsgivare och arbetstagare. Jag ser detta speciella förslag som ett nyckelinslag i den europeiska arbetsrätten. Trots att jag kommer att betrakta det på avstånd, kommer jag att vara mycket intresserad av godkännandet av detta speciella stycke europeisk lagstiftning. Det kommer att göra en otrolig nytta för arbetsgivare och arbetstagare i utvecklingen av den europeiska sociala modellen. Jag tackar er för ert stöd.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 12.00.

Arbetstid
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande två betänkanden från utskottet för sysselsättning och socialfrågor:
A4-0184/99 av Chanterie om förslag till rådets direktiv om ändring av direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden för att täcka sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet (KOM(1998)0662 - C4-0715/98-98/0318 (SYN)) och-A4-0187/99 av McMahon om: I.förslag till rådets direktiv om arbetstidens förläggning för mobila arbetstagare som utför vägtransport och förare som är egenföretagare (KOM(1998)0662 - C4-0716/98-98/0319(SYN)); II.förslag till rådets direktiv om tillämpning av bestämmelserna om arbetstid för sjömän på fartyg som använder hamnar inom gemenskapen (KOM(1998)0662 - C4-0717/98-98/0321 (SYN)); III.förslag till rådets direktiv om det avtal om arbetstidens förläggning för sjöfolk som ingåtts mellan European Community Shipowners' Association (ECSA) och Federation of Transport Workers' Unions in the European Union (FST) (KOM(1998)0662 - C4-0718/98).
Chanterie
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Det är bra att från början betona att europeiska regler för arbetstiden är en sak som handlar om säkerhet och hälsa på arbetsplatsen och alltså är en rättighet för arbetstagarna. Det översattes i ett direktiv 1993 och 1996 bekräftades det av EG-domstolen. Ett antal sektorer och verksamheter har dock hittills hamnat utanför det här direktivets räckvidd, nämligen diverse transportsektorer, havsfiske och andra verksamheter till havs samt även läkare under utbildning. I dag skall vi behandla lagstiftningsförslagen om att inte längre utesluta dessa sektorer som inte omfattas av direktivet. Kommissionen har valt ett tvåspårigt tillvägagångssätt med å ena sidan en ändring av det befintliga horisontella direktivet, och å andra sidan tre specifika vertikala direktiv, nämligen för transportsektorn, EU-sjömän och sjömän ombord på fartyg som angör EU-hamnar.
Utskottet för socialfrågor och sysselsättning har hållit fast vid detta dubbla tillvägagångssätt med å ena sidan McMahonbetänkandet om sektoriella bestämmelser och mitt eget betänkande om en tillnärmning av det befintliga direktivet. Sammanfattningsvis föreslår utskottet för socialfrågor och sysselsättning att föra in alla sektorer och verksamheter som nu inte omfattas av direktivet inom direktivets räckvidd. Dessutom skall bland annat artikeln om avvikelser, det är artikel 17, omprövas för att det skall kunna tas bättre hänsyn till de specifika egenskaperna för var och en av dessa sektorer och verksamheter.
Av det skälet håller jag fast vid mitt ursprungliga förslag om att även upphäva uteslutningen av sjömännen. Precis som transportörer kan sjömännen använda sig av de avvikelser som anges i direktivet. Precis som vägtransporterna kan sjöfarten åberopa ett separat direktiv. Det finns för övrigt ett europeiskt avtal mellan rederier och fackförbunden. Varför skall de då fortfarande inte omfattas av direktivet? Det finns varken någon rättslig eller någon politisk grund för det. Man kan till och med fråga sig om det fortfarande finns någon grund för att en annan yrkesgrupp, nämligen soldater i fredstid, inte skall omfattas av direktivet. Jag tror, herr kommissionär, att även den frågan måste besvaras vid omprövningen av direktivet inom en snar framtid.
Den andra diskussionspunkten har varit söndagsvilan. Direktivet från 1993 omfattade söndagsvila, men domstolens dom från år 1996 ogiltigförklarade det. Det är inte söndagsvilan i sig som kommer att utgå utan söndagsvila som en del av skyddet av arbetstagarnas säkerhet och hälsa. Man borde alltså egentligen inte stryka söndagsvilan. Man bör emellertid använda en annan rättslig grund för att försvara söndagsvilan. Europaparlamentet intog redan en ståndpunkt i den saken i en resolution av den 12 december 1996. Både medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter uppmanades i den resolutionen att erkänna söndagens särskilda karaktär av vilodag.
Herr kommissionär! Ni instämde med denna resolution och ni bekräftade det också i ett brev till mig den 8 januari 1999. Jag vill för sökandet efter en lösning peka på artikel 151. 4, i Amsterdamfördraget som tillsammans med artikel 128. 1, i Maastrichtfördraget ger en lämplig rättslig grund.
Nu ett par ord om läkare under utbildning. Jag tror att en av de viktigaste förtjänsterna med den lagstiftning som vi nu skall genomföra är att de allt annat än människovärdiga arbetsförhållandena för läkare under utbildning, inbegripet det missbrukande som sker där, stoppas. Det är även mycket viktigt för patienterna, eftersom det redan ofta visat sig att läkare under utbildning och som arbetat eller vakat i 60, 70 eller 80 timmar utan uppehåll, att de när det kommer in ett akutfall ofta inte är i stånd att ingripa på bästa sätt.
Europeiska kommissionen förslår en tidsbegränsad avvikelse från 48 timmar till 54 timmar. Det skall gälla för en sjuårsperiod. Utskottet för socialfrågor och sysselsättning har kommit fram till en kompromiss för att verkligen acceptera en förlängning från 48 timmar till 54 timmar, men inte i sju år utan endast i fyra år.
Vi vet att Förenade kungariket, herr ordförande, skulle vilja gå ännu längre. En avvikelse för femton år men då är vi redan långt in på 2000-talet och jag tror att vi skulle kunna ställa frågan om den brittiska regeringens ledamöter vill bli omhändertagna under sådana förhållanden eller inte. Med andra ord, om alla de här frågorna måste det diskuteras och röstas i dag och i morgon. Jag tror att det är en av de viktigaste sociala lagarna, tillsammans med Ghilardottibetänkandet, före slutet av denna mandatperiod.

McMahon
Herr ordförande! Jag vill inleda med att tacka kommissionen för att den fört fram en lagstiftning för den uteslutna sektorn. Vi har i dag framför oss ett omfattande förslagspaket till skydd för omkring fem miljoner arbetstagare inom väg-, järnvägs- och sjötransporter, liksom läkare under utbildning och oljearbetare till havs som inte omfattas av det ursprungliga arbetstidsdirektivet.
Debatten i dag är första steget i detta parlament, efter det nya Amsterdamfördraget, för att garantera att minimistandarderna för arbetstid upprättas för alla arbetstagare inom Europa. Detta är inte en lätt uppgift. Att motsvara minimikraven vad gäller hälso- och säkerhetstandard och på samma gång ha en viss flexibilitet inom verksamheten, vilket kan vara nödvändigt under vissa förhållanden med tanke på dessa sektorers karaktär, kommer inte att bli lätt. Vi kan känna oss uppmuntrade av det faktum att arbetsmarknadens parter uppnådde ett avtal inom järnvägssektorn och inom sjöfarten.
Jag välkomnar i synnerhet avtalet för sjöfolket, med tanke på att det var en europeisk social modell, som utgjorde grunden för våra egna bredare avtal inom ILO-konventionen 180. Tyvärr kunde inte arbetsmarknadens parter, vad gäller vägtrafiksektorn, uppnå ett avtal. Men de genomförde viktiga förhandlingar och de har dragit nyttiga lärdomar.
Under utarbetandet av mitt betänkande, som behandlar de olika transportsektorerna, har min största uppgift varit behovet att skydda arbetstagare mot menliga effekter på deras hälsa och säkerhet av att ha för långa arbetstider. Betänkandet handlar också om att garantera säkra och konkurrenskraftiga transportsystem i den stora allmänhetens intresse. Om vi misslyckas med att ta itu med regleringen av arbetstiderna inom transportsektorn, löper vi risken av att inte bara äventyra arbetstagarnas hälsa och säkerhet utan att på samma gång förvrida konkurrensen inom den inre marknaden. Detta gäller i särskilt hög grad inom vägtransportsektorn, där 78 procent av transportföretagen är små företag med mindre än fem fordon. Det är därför förnuftigt att godkänna regler för arbetstid som omfattar hela Europa och kommer att fungera vid sidan av en färdskrivare och kommer att garantera jämlika förutsättningar inom vägtransporter.
Jag stöder därför fullt ut kommissionens förslag för en utvidgning av reglerna för arbetstider för alla mobila arbetstagare inom vägtransporter, inklusive förare som är egenföretagare. Dessa regler skulle skydda arbetstagare inom långtradartrafiken, som arbetar på underentreprenad, och vars enda möjlighet är att bli egenföretagare utan något val och utan något hälso- och säkerhetsskydd. Inte endast kommer kommissionens lagstiftning att skydda arbetstagare inom transportsektorn utan den kommer att förbättra vägsäkerheten i intresse för vägtrafikanterna och passagerarsäkerheten. Upp till 45 000 människor dödas varje år på vägarna inom Europeiska unionen och i 18 procent av alla dessa olyckor med dödlig utgång är antingen lastbilar eller bussar inblandade, ofta som en följd av förartrötthet. Endast genom att adekvata vilopauser tillhandahålls, kan restriktioner om timmar och arbetsmönster för mobila arbetstagare garanteras på ett säkert sätt.
Jag har i detta betänkande konsekvent argumenterat för att alltför många undantag från den maximala arbetsveckan, från viloperioder eller nattarbete för mobila arbetstagare, skulle riskera hälso- och säkerhetsstandarder. Jag är böjd att hävda att möjligheterna att frångå den 48-timmars arbetsveckan upp till ett maximum på 60 timmar är, i sig, ett avsevärt undantag och att inga ytterligare undantag utöver detta bör tillåtas. Jag har emellertid, enligt den kompromiss vi uppnådde i utskottet, gått med på att undantag kan förekomma vad gäller veckoarbetstid och viloperioder, förutsatt att det föregås av förhandlingar och avtal mellan arbetsmarknadens parter och att arbetstagarna erbjuds kompensationsvila.
Jag vill kort ta upp situationen för taxiförare inom ramen för dessa förslag. Jag stöder till fullo kommissionens förslag om att taxiförare bör innefattas i denna föreslagna lagstiftning i intresset för hälsa och säkerhet och sund konkurrens. Kommissionen har attackerats ganska orättvist vad gäller detta. Jag anser inte att vi genom att införa speciella kategorier av arbetstagare, kan fullfölja våra mål med att tillhandahålla ett grundskydd för alla arbetstagare inom transportindustrin.
För att kort beröra Chanteries betänkande vill jag tacka honom för hans arbete och för de diskussioner vi har haft. Jag är särskilt bekymrad över två områden. En är oljeindustrin offshore, som han har berört, där det traditionellt förekommer mycket farliga arbetstider vad gäller hälsa och säkerhet - vi såg vad som hände med Piper Alpha. Vissa argument har framförts om att oljebranschen bör reglera arbetstiderna årsvis. Tydligen måste detta åstadkommas som ett resultat av en förhandling.
Slutligen, när det gäller frågan om andelsfiskare. Jag välkomnar en klarare definition av vad som är en andelsfiskare. Jag ser fram emot kommissionens förslag till ett kommande direktiv om den totala frågan om arbetstider och fiskare. Detta är ännu ett område där det finns mycket allvarliga faror och risker.

Simpson
Herr ordförande! Jag vill inledningsvis framföra hur glad jag är över att få tala för utskottet för transport och turism om detta betänkande, eftersom det är transportsektorn som denna lagstiftning kommer att få störst inverkan på.
År 1993 uteslöt arbetstidsdirektivet cirka sex miljoner arbetstagare. Över 80 procent av dessa befann sig inom transportarbeten. Vid sade vid den tidpunkten att i synnerhet uteslutningen av dessa icke-mobila arbetstagare var orättvis och ologisk. Vi är nöjda med att denna anomali kommer att rättas till med detta förslag.
Europaparlamentet har alltid varit medvetet om de problem som finns inom de olika mobila sektorerna, men det har alltid varit en fråga av högsta prioritet för utskottet för transport och turism att garantera att man finner en väg framåt för att så småningom föra in dem så att de omfattas av direktivet.
Vi är på det hela taget förtjusta över att arbetsmarknadens parter i samarbete med kommissionen har lyckats åstadkomma förslag som kommer att innebära att vi sätter stopp för överdrivet långa arbetstider, som är farliga för hälsan och säkerheten för arbetstagarna själva och för den resande allmänheten som helhet. Vad utskottet för transport och turism beträffar, är säkerheten det vi prioriterar högst. Säkerheten har alltid varit vår vägledande princip.
Inom järnvägs- och sjöfartssektorn, har avtal uppnåtts. Vi välkomnar dessa arrangemang. Tyvärr blev det inget avtal inom vägtransportsektorn mellan arbetsmarknadens parter. Vi tackar kommissionen för att den har tagit ett initiativ för att föra fram förslag till rättsakter. Jag vill också här välkomna fackets villighet att förhandla om arbetstider för flygplanspersonal inom trafikflyget, inom ramen för de civila flygmyndigheterna. Jag hoppas verkligen att ett avtal kan uppnås där.
Denna fråga ligger oss mycket varmt om hjärtat. Det är genomförandet och övervakningen av lagstiftningen som nu blir viktig. En bra lagstiftning är nog bra, men nyckeln är att se till att den följs. Vi vill se riktiga kontroller där alla sektorer inom allmän trafik är berörda och inkluderade.
Såsom föredragande av yttrandet från utskottet för transport och turism vill jag tacka McMahon för hans samarbete och konstatera att detta har varit ett mycket gott exempel på utskottsöverskridande gemensamt arbete i fråga om en lagstiftning som i hög grad kommer att påverka våra medborgares hälsa och säkerhet.

Van Velzen, W.
Herr ordförande! Självklart är min partigrupp mycket glad över att vi i dag kan behandla två betänkanden som egentligen är hörnstenar i socialpolitiken. Det är förresten anmärkningsvärt att det nu kan ske under de sista månaderna av både Chanteries, McMahons, Van Velzens och Flynns mandatperiod. Enligt mig kommer de att få det svårt utan oss i framtiden. Det som gläder oss så mycket är alltså att det nu blir ett slut på den situationen att hela sektorer inte har omfattats av mycket normala direktiv, i vilka det anges att arbetstagarna i dessa sektorer är så speciella att de kan arbeta under extrema arbetstider och med ovanligt korta eller rent av löjliga vilotider.
Jag erkänner visst att det finns sektorer med särskilda förhållanden om vilka vi i början sade att de var så speciella att de inte kunde omfattas av direktivet. Nu säger vi dock i princip att de hör dit och om ett undantag godkänns så kan det endast ske på grundval av ett avtal mellan arbetsmarknadens parter. Det ansluter för övrigt mycket bra till betänkandet av Fiorella Ghilardotti. Nu har det förts lobbyverksamhet hos oss, och tro mig, det har varit en hel del lobbyister verksamma. Personer som fört lobbyverksamhet hos oss har sagt att det inte går för sig, eftersom de inte har någon social dialog. Vi betraktar också bestämmelsen om att ett avtal endast kan godkännas om det grundar sig på en dialog mellan arbetsmarknadens parter som en sorts incentive för de personerna att på nytt återuppväcka den sociala dialogen i de berörda medlemsstaterna.
Slutligen, tror jag att vi efter den här diskussionen måste förhandla litet, bland annat mellan socialdemokrater och kristdemokrater, eftersom det finns några ändringsförslag som enligt mig är mycket riskfyllda i skuggområdet mellan avlönade taxichaufförer och taxichaufförer som är egna företagare till exempel. Det som jag är mycket rädd för är att det inte finns någon parallellism mellan förhållandena för arbetsgivare och arbetstagare, varigenom arbetstagare pressas in i en så kallad egen skenföretagsamhet. Det vill jag utbyta mer tankar om, eftersom några av ändringsförslagen från PPE enligt min åsikt ger en farlig öppning där.

Schiedermeier
Herr ordförande! Först vill jag tacka de båda föredragandena. De har båda gjort ett gott arbete med detta svåra material. Alltså hjärtligt tack till kollegerna Chanterie och McMahon!
Jag kan bara hålla med kollegan van Velzen. Man kan inte utesluta vissa områden från sådana bestämmelser enbart därför att de är svåra. Ty den ena punkten gäller arbetstagarnas hälsa. Om jag nu bara ser på dessa besvärliga arbetsplatser för den mobila arbetstagaren och för de egna företagarna inom transportområdet, så kan jag inte se någon skillnad mellan arbetstagare och företagare när det gäller hälsorisken. Jag anser att det måste ordnas ett skydd för båda. Det gäller naturligtvis också för sjömännen ombord på fartyg, för off shore -verksamhet, i synnerhet också för läkare, som säkert inte har någon okomplicerad arbetsplats. Det är den ena sidan, arbetstagarnas hälsa. Den andra sidan är naturligtvis säkerheten, och den gäller tyvärr också de andra, som inte är verksamma på dessa områden. För om jag med min personbil blir överkörd av en uttröttad lastbilsförare, trots att jag kör ordentligt, är det säkert inte direkt behagligt för mig. Om ett fartyg som är lastat med olja - det har vi upplevt - strandar därför att kaptenen sover, då är hela världen utsatt för risker. Man kan mycket väl tänja ut " säkerheten" på det sättet. Jag tror att det redan av den anledningen är mycket, mycket viktigt.
Herr van Velzen, jag tror att vi faktiskt bör försöka att inom de båda stora grupperna och kanske tillsammans med alla andra som är beredda att medverka, finna kompromisser också när det gäller ändringsförslagen. Jag anser att det vore mycket viktigt just när det gäller dessa båda områden. Jag hoppas också att vi när det gäller söndagsvilan också kan komma fram till förnuftiga bestämmelser, som också kommissionen kan ansluta sig till, utan att EG-domstolen igen skall krångla till det.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Det handlar här om sektorer som under lång tid inte har omfattats av direktivet, och yrkesgrupperna i dessa sektorer har de senaste åren egentligen många gånger bett oss ledamöter i Europaparlamentet att hitta en lösning för deras situation. Jag tänker då till exempel på personal inom luftfarten, inom sjöfarten och på de läkare som Chanterie nämnde. Min partigrupp kommer att stödja de allra flesta av förslagen och även en del av ändringsförslagen. Därvid skall vår princip vara: å ena sidan säkerhet och skydd för den berörda personalen, men å andra sidan även den säkerhet som äventyras i samhället. Några talare har redan tagit upp det. Utifrån det sammanhanget har jag i min grupp också försvarat att det är svårt att göra åtskillnad mellan de så kallade self employed, personer som jobbar för sig själva, och de andra. Det skall väl ändå inte vara så att en person som är anställd är en mindre risk än den som inte är anställd om han är övertrött. I nästan alla sektorer som det gäller här så handlar det om en tvådelad sida av saken. Inte bara den berörda personalens säkerhet, annars skulle man kunna säga: nu ja, låt dem själva ta hand om sin egen säkerhet, utan det handlar här också om säkerheten för resten av samhället eftersom det alltid är sektorer i fara varvid även resten av samhället kan lida skada. Det är alltså skäl för oss att i det här sammanhanget förespråka att samma bestämmelser skall gälla för båda typerna av personer och den delen stöder vi.
Jag vill också göra en kort anmärkning om läkarna i Förenade kungariket. Jag tycker att det är underligt att Förenade kungariket kämpar emot så hårt på den punkten, och eftersom vi här har så många socialdemokrater från Förenade kungariket skulle jag vilja fråga, nu när regeringens färg där har bleknat, om inte de också kan ändra sin ståndpunkt i så fall.

Moreau
Herr ordförande! Jag skall börja med att betona betydelsen av frågan om arbetstid för de sektorer som uteslutits, och särskilt vägtransporterna. Det är en fråga om social rättvisa, men också om vägsäkerhet.
Efter den dramatiska olyckan i Mont Blanc-tunneln, som försänkte Frankrike och Italien i sorg, är det mer än någonsin nödvändigt att utveckla de hållbara transporterna, som erbjuder de största garantierna för säkerheten och som bäst respekterar miljön. Bland dessa återfinns järnvägstransporter, transporter på inre vattenvägar samt sjöfart.
Alla här är överens om att detta är nödvändigt. Men det måste också omsättas i handling, bl.a. med bestämmelser som syftar till att förbättra vägsäkerheten, särskilt genom att bekämpa den verkliga sociala dumpning som bedrivs av vägtransportörerna med tider och arbetsvillkor som är ovärdiga vår tid. Det borde vara det viktigaste i de betänkanden som i dag läggs fram för oss.
Integrationen av de transportörer som är egenföretagare och en bättre definition av arbetstiden går i den riktningen, liksom Chanteries bekräftelse av betydelsen av söndagsvila. Men det är inte allt som behövs. Att acceptera 48 timmars arbetsvecka när man i många länder talar om 35-timmarsvecka är redan det ett stort avsteg. Det får inte gå längre. Att öppna möjligheten med arbetstider på 60 timmar, under förutsättning att medeltalet på 48 timmar överskrids under en referensperiod på 4 månader, innebär att man godkänner alla avsteg. Jag vill erinra om att olyckorna ökar efter 55 timmars arbete.
När det gäller nattarbete är också referensperioden på två månader för lång. För att möjliggöra en effektiv kontroll borde referensperioden inte överstiga en månad för arbete på dagen eller en vecka för nattarbete. Det är vad fackföreningarna med kraft kräver.
Mina ändringsförslag går i den riktningen och vi kräver också en paus efter 4 1/2 timmars arbete. Rekommenderar inte vägsäkerhetsorgan att bilförarna skall ta en paus varannan timme?
Jag vill slutligen ta upp en fråga som inte bara är språklig. Det handlar om den franska översättningen av uttrycket stand by , som i dokumentet översatts med " beredskapstid" och som jag föreslår skall ersättas med " period av långt avbrott" som bättre motsvarar andan i förslaget.
Sammanfattningsvis behandlar vi här ett ärende som är av stor betydelse. Låt oss slå fast målsättningen med ett socialt Europa som verkligen förbättrar situationen för de berörda arbetstagarna.

Crowley
Herr ordförande! Även jag vill tacka de båda föredragande för deras arbete och även de föredragande av yttranden från olika utskott för deras hjälp i vad som är ett mycket svårt område att lagstifta om. Trots att jag välkomnar det generella åtagandet för att garantera hälsan och säkerheten för arbetstagare och även garantera att det finns en efterlevnad i medlemsstaterna vad gäller det minimiskydd som kommer att finnas tillgängligt. Jag är orolig över vissa sektorer. I synnerhet, då vi nämner införandet av liknande restriktioner för egenföretagare riskerar vi att bli för mycket av ett storebrorssamhälle, där vi försöker kontrollera allt och reglera vad alla gör. Undantag måste göras för egenföretagare som driver sin egen affärsverksamhet, och inte bör begränsas på samma sätt som andra människor.
Hur det än må vara med den saken, påverkar emellertid i synnerhet frågan om transporter i hög grad den stora allmänheten. På grund av de faror som finns på grund av bristen på riktiga kontroller och vilotider för människor inom transportsektorn, är det absolut nödvändigt att vi har en gemensam reglering över hela Europeiska unionen.
Den enda kritik jag har mot denna del av betänkandena är att jag inte anser att det finns en tillräcklig flexibilitet inbyggd för att garantera att så kallade jour- eller vänteperioder beaktas. Efter att ha läst betänkandet och ändringsförslagen är jag fortfarande inte helt övertygad om att skillnaden är tydlig nog mellan jouruppgifter och väntetid.
För det andra, vad gäller frågan om läkare under utbildning, uteslöts tyvärr denna sektor, när det ursprungliga direktivet för arbetstid föreslogs av kommissionen. Läkare under utbildning spelar en viktig roll inom patientvården. Det finns tillfällen då läkare under utbildning arbetar 120 timmar i veckan. Vissa av dem arbetar sammanhängande skift på 36 eller 37 timmar utan viloperioder eller sömn. Det är omöjligt för någon människa att prestera bra under sådana förhållanden men, vilket är ännu viktigare, det är ännu svårare för en läkare att göra riktiga kliniska bedömningar vad gäller behandling av patienter om de arbetar under sådana förhållanden. Jag välkomnar därför de förslag som lagts fram av Chanterie för att försöka föra in viss reglering och flexibilitet i denna sektor.
Slutligen vill jag bringa en hyllningen till kommissionären själv. Det kan vara det sista tillfället jag har att få göra det i detta parlament. Då han inledde sitt arbete för många år sedan, lade han fram många förslag till rättsakter som många människor i detta parlament hävdade var tomma löften och aldrig skulle uppnås. Jag hoppas att detta parlament, medierna och allmänheten ger ett erkännande åt hans fantastiska resultat vad gäller att inte bara fullfölja sina lagstiftningsprogram utan att få med sig parlamentet som stöd, då människor sade att det inte lät sig göras.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror att vi bör börja med begreppet flexibilitet. Det stämmer att man i en svår situation behöver differentierade, anpassningsbara villkor. Men man behöver samtidigt tydliga minimivillkor som garanterar att arbetets kvalitet, säkerhet för tredje man och även säkerheten för själva arbetstagarna inte äventyras. Här tror jag att det inte får finnas någon flexibilitet, och jag kan inte heller inse att någon, vilket anställningsförhållande han än har - franchising eller egen företagande eller vad det nu kan vara - plötsligt kan befrias från dessa minimivillkor där det handlar om säkerheten för andra och för en själv.
När jag nu har sagt detta måste jag också välkomna den kompromiss som man här har kommit fram till, ty den är ett första steg till att åter få med dessa sektorer i lagstiftningen; det var redan från början illegitimt att utesluta dem för en inre marknad och utvidgningen av just denna verksamhet. De är svåra och behöver därför differentierade bestämmelser. Här måste man i ännu högre grad hänvisa till arbetsmarknadens parter när det gäller genomförandet, och jag tror att erfarenheten visar att genomförandet av sådana bestämmelser kräver att alla som praktiskt har att göra med det konkreta genomförandet, dvs. experter, dvs. the two sides of industry , som britterna säger, blir konkret integrerade.
Detta har skett i ansatsen. Därför tror jag att de båda betänkandena är på god väg. Ett påpekande också om söndagsvilan. Jag kan inte inse varför det skall vara omöjligt att i vår moderna flexibla produktionsvärld gemensamt fastställa en viloperiod. Det är också en viktig beståndsdel i den sociala sammanhållningen och kommunikationen, och det borde vara möjligt att uppnå.

Hudghton
Herr ordförande! Huvudprincíperna bakom direktivet om arbetstider är viktiga, och verkligen värda stöd av detta parlament. De uttalade målen är rättvisa för alla arbetstagare vad gäller deras anställningsförhållanden, liksom ett erkännande av hälso- och säkerhetsfrågor som kan åtgärdas med hjälp av åtminstone några av kommissionens förslag och vissa av föredragandens åsikter. Emellertid måste, vill jag hävda, åtgärder utformade för att uppnå önskade mål, vara praktiska och ha förmågan att inse vissa sektorers speciella karaktär och de unika arbetsförhållandena och tillämpningarna inom dem.
Jag representerar, till exempel, arbetstagare offshore inom två mycket olika industrier: fiske och olja. Å ena sidan ogillar andelsfiskarna, som arbetar för sig själva, det möjliga införandet av ytterligare restriktioner gällande deras arbetsmetoder. Trots detta vet jag, via många brev i detta ämne från väljare, att hundratals offshore-anställda inom olje- och gasindustrin i Nordsjön skulle välkomna att inbegripas i arbetstidsdirektivet.
Jag är emellertid oroad över att, som saker och ting ser ut nu, dess genomförande inte kommer att ha stor direkt och positiv effekt för dem som det egentligen är till för att nå. Till exempel är jag oroad över att många kontraktsanställda offshore fortfarande inte skulle ha rätt till betalda årliga semestrar på grund av de skiftsystem som de arbetar inom. Det skulle vara ironiskt om arbetstidsdirektivet skulle träda i kraft för fiskare som inte behöver eller inte vill ha det, men misslyckas med att gynna oljearbetare som gör det.
Vi måste försäkra oss om att vår politik är tillräckligt flexibel för att kunna komma åt de verkliga problemen. Vi måste garantera att våra förslag är användbara och godtagbara för dem som direkt berörs av dem.
Jag är medveten om att Boninos tjänstemän undersöker möjliga vägar för att beakta de speciella behoven inom fiskerisektorn. Jag hoppas verkligen att en tillfredsställande lösning på detta kommer att hittas med stöd, hoppas jag, av Flynn. Här i parlamentet har vi en chans att visa att vi är åtgärdar de verkliga behoven inom sektorer såsom arbetstagare offshore och att bevisa att vi inte är en avlägsen och stelbent byråkrati.

Raschhofer
Herr ordförande, ärade kolleger! Det framlagda kommissionsförslaget baserar sig på arbetstidsdirektivet 1993 och gäller de sektorer och verksamhetsområden som är undantagna från arbetstidsdirektivet. Vi känner till från upprinnelsen av detta direktiv att de mötte stort motstånd från rådets sida. Nuvarande ändring skall ta med de delvis med orätt undantagna områdena i direktivet. Både arbetstagarnas och övriga berörda parters säkerhet och hälsoskydd ligger naturligtvis både mig och föregående talare varmt om hjärtat. Samtidigt uppstår frågan huruvida utvidgade och allomfattande bestämmelser på europeisk nivå är förenliga med subsidiaritetsprincipen. Denna vecka diskuterar vi också den nödvändiga moderniseringen av arbetsorganisationen. Här är arbetstiden en väsentlig beståndsdel.
Vi känner till från statistiken hur olika arbetstidsförhållandena är i de europeiska länderna, och att de bland annat är beroende av faktorer som produktionsteknik och kulturella särdrag. Europeiska bestämmelser för alla yrkesområden i hela Europa får inte stå i motsatsställning till dessa traditioner. Ett ord också när det gäller söndagsvilan: Söndagsvilan är enligt min övertygelse synnerligen viktig i dagens rastlösa tid, i synnerhet för familjen, samhället, bibehållandet av traditioner och för föreningsväsendet.

Paasilinna
Herr ordförande! Jag tackar föredraganden för ett bra och sakkunnigt betänkande. Arbetstidsregleringen har flera målsättningar. Under senare tid har man flitigt debatterat arbetstidsförkortningens verkningar på sysselsättningen. En av utgångspunkterna för arbetstidsregleringen har också varit främjande av arbetstagarnas hälsa och säkerhet, som här har kommit fram. I många medlemsländer har man upptäckt att de största effekterna av olika slags experiment med arbetstidsförkortningar har uppstått just inom arbetarskyddet. Detta trots att syftet ofta varit att förbättra sysselsättningen. Det finns fortfarande behov av att främja arbetstagarnas psykiska och fysiska funktionsförmåga genom reglering av arbetstiderna. Även betraktat från den här synvinkeln är den linje som McMahon för fram i sitt betänkande i huvudsak riktig när han stöder kommissionens direktiv.
Det är motiverat att inkludera självständiga åkare inom ramen för ett likvärdigt hälso- och säkerhetsskydd som anställda förare, förutom för deras egen skull även med tanke på övriga trafikanter. Jag har även själv somnat bakom en lastbilsratt i det finska Lappland - Finland är till ytan lika stort som Tyskland, det mest glesbefolkade landet inom Europeiska unionen -, och en lång väg, trött förare och natt var den kombination som höll på att bli ödesdiger för mig. I unionens medlemsländer råder olika förhållanden, och även i det här fallet finns skäl att observera problemet med nattarbete till exempel i Finland som är ett stort land och där ett bra, fungerande servicesystem kräver långa stamtransporter. Mot den här frågan inlägger jag en reservation, i övrigt ställer jag mig bakom detta betänkande.

Pronk
Herr ordförande! Först vill jag tacka föredragandena McMahon och Chanterie så hjärtligt för det arbete som de lagt ned på detta direktiv. Arbetstidsdirektivet är ett av de mest komplicerade men även ett av de viktigaste direktiven inom området säkerhet och hälsa. Det finns inte en enda annan faktor som i större omfattning bidrar till stress och dåliga prestationer som just en för lång arbetstid. Det var därför en stor seger att direktivet om organisering av arbetstiden kom till stånd år 1993.
Den brittiska regeringen fick inte något stöd för sitt ställningstagande då att arbetstid inte är säkerhet och hälsa. Detta ställningstagande förkastades av både domstolen och av rådet. Det var emellertid märkvärdigt att det var så många sektorer som undantogs från direktivet 1993. Vi i parlamentet har accepterat det här, men vi har också krävt att likvärdiga regler skall gälla för de sektorer som inte omfattas av direktivet. I vissa sektorer har arbetsmarknadens parter träffat överenskommelser. De kan vi acceptera och införliva i lagstiftningen.
I några andra sektorer har kommissionen varit tvungen att ta det avgörande steget, till exempel när det gäller läkare under utbildning. Där hade det uppstått problem som utskottet för socialfrågor och sysselsättning hittat bra lösningar för.
Två problem kvarstår dock. Det ena gäller offshore-arbete. Det andra är det söndagsarbete som omtalades i det gamla direktivet. Domstolen har ogiltigförklarat meningen om söndagsarbete i sin nuvarande form. Meningen lydde: " Den vilotid som avses i den första strecksatsen omfattar i princip söndagen" . Den meningen hänvisar till principen att söndagsarbete måste kunna begränsas. Det är en viktig värdering i vårt ibland helt normlösa samhälle. Kommissionen förbigår det här. De vill helt enkelt stryka den meningen fastän domstolens dom i sig inte ger någon anledning till det. Kommissionen borde tänka över det igen. Det rör sig här om en mycket viktig och principiell fråga som måste lösas i ljuset av Amsterdamfördraget. Vi vill inte riva ner artikeln utan bara restaurera den. Därför instämmer vi inte med artikel 1 b i Europeiska kommissionens förslag och det skall vi begära en enskild omröstning om.

Lindqvist (ELDR).
Herr ordförande! Detta arbetstidsdirektiv handlar om arbetstagarnas arbetsmiljö, vilket är viktigt. Denna typ av direktiv skall grundas på överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter om vad som är en rimlig arbetsmiljö för arbetstagarna och för företagen. För att dessa direktiv skall tillämpas på rätt sätt, är det viktigt att de har en stark förankring hos arbetsmarknadens parter. Inte minst från mitt land, Sverige, är vi noga med att se till att det finns ett starkt sådant stöd för att denna typ av regler skall ha någon mening.
Det är handlar alltså om viktiga saker, nämligen om skydd för den enskildes hälsa och säkerhet som arbetar i ett företag. Men det handlar även om skydd för omgivningen; det är viktigt att transporter som utförs inte är riskabla för omgivningen och miljön. Därför är direktivet viktigt. Nu utvidgas detta direktiv till att omfatta ett större antal personer, 5-6 miljoner medborgare, vilket gör att det är ännu viktigare att reglerna är praktiska och bra.
Jag har två synpunkter som jag skulle vilja framföra och särskilt understryka. Den ena är att det rör sig om minimiregler. Varje medlemsland skall alltså ha rätt att utforma hårdare regler för både miljön och för säkerheten - det är viktigt. Den andra är att man inte bör gå in för långt i detaljer utan är litet försiktig. I stället bör man ge de praktiska företrädarna utrymme att själva tolka detaljer i reglerna, så att vi inte låser oss vid småsaker.
Med dessa små anmärkningar vill jag i övrigt tillstyrka detta förslag. Jag tror att det blir ett steg mot ett säkrare och hälsosammare Europa.

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill tacka McMahon för framläggandet av ett mycket bra betänkande.
Jag vill begränsa mina anmärkningar till fiskeri- och sjöfartssektorn. Fiskerinäringen i mitt land och i Europa generellt liknar inte någon annan kommersiell och ekonomisk verksamhet. Det är en märklig industri med sina egna speciella egenskaper och behov och på nationell nivå bör europeisk lagstiftning skräddarsys för att passa de unika förhållandena. Jag har företrätt fiskerinäringens intressen i Irland, både på lokal och nationell nivå, i många år och på europeisk nivå under de fem senaste åren.
Trots att jag stöder huvuddelen av arbetstidsdirektivet för många sektorer inom det sociala och ekonomiska livet, anser jag att det behövs mera specifik lagstiftning för att garantera att fiskerinäringen undantas från kraven i detta arbetstidsdirektiv.
Jag instämmer till fullo med föredraganden, när han konstaterar att de speciella undantagen för andelsfiskarnas behov måste definieras på ett riktigt sätt. Jag instämmer i detta förslag, men Europeiska unionen måste i alla lägen beakta sektorns särskilda egenskaper och fiskesamhällena runt om i unionen.
Förslagen inom sjöfartssektorn innefattar också Europeiska kommissionens rekommendation gällande ratificeringen av ILO-konventionen om sjömäns arbetstider och bemanningen av fartyg. Det uppnådda avtalet mellan arbetsmarknadens parter avspeglar innehållet i konventionen vad gäller minsta antal timmar för vila, och inför nya bestämmelser för hälsokontroller och årlig semester.
Vad gäller verifikationen av antal arbetstimmar, har Europeiska kommissionen bifogat ett modellformat gällande arbetstider och viloperioder för sjöfolk och har föreslagit att medlemsstaterna harmoniserar sin lagstiftning enligt denna modell. Varje förändring som skall göras i detta avseende kan endast göras i samförstånd med fiskerinäringen i Irland och i Europa.
Sammanfattningsvis vill jag tacka kommissionär Flynn för hans idoghet i att få det ursprungliga direktivet godkänt trots de många hindren på medlemsstatsnivå. Jag vill nu be honom börja överväga parlamentets ståndpunkt, fikeriutskottets ståndpunkt, vad gäller fiskerinäringens unika förhållanden.

Sainjon
Herr ordförande! Direktivet 93/104 som fastställer allmänna normer för arbetstid hade uteslutit flera sektorer, däribland transportsektorn, en sektor där man ofta struntar i de anställdas rättigheter. Det är efter påtryckningar från parlamentet och för att lösa denna brist som kommissionen antagit en vitbok om de undantagna sektorerna och verksamheterna.
I yttrandet om detta dokument uttalade sig transportutskottet för att de icke-mobila arbetstagarna skulle införlivas i direktivet, samt andra beståndsdelar såsom årlig semester och viloperioder när det gäller mobila arbetstagare. Referensperioden för dessa arbetstagare är helt naturligt ett helt år, och jag tycker verkligen att det är inom denna ram som vi måste diskutera, eftersom det egentligen handlar om en fullständigt specifik sektor med allvarliga risker, såväl inom området för arbetsvillkor som när det gäller hälsa och säkerhet. Därför är det inget chockerande i att ta upp den årsvisa beräkningen av arbetstiden, enligt min mening, under förutsättning att man har en mer konkret bild av verkligheten för detta yrke och kanske bättre kan bekämpa felaktigheter. Minskningen av arbetstiden skulle kunna tas upp utifrån veckoarbetstiden i medeltal, under året, men arbetstiden får inte överstiga 48 timmar per vecka.
Herr ordförande! Om jag diskuterar mer allmänt, dvs. om jag tar hänsyn till de mobila och icke-mobila arbetstagarna, är den grundläggande frågan emellertid följande: har det europeiska direktivet förändrat livet och organisationen av arbetet för de europeiska arbetstagarna? Svaret i dag är naturligtvis nej. Det handlar ännu en gång om en ganska vag ram, i vilken inte tillräckligt strikta gränser fastställs. Det sociala Europa tar sig därför uttryck i utarbetandet av en minimiram, och även om harmoniseringen förvisso gynnar ett begränsat antal europeiska medborgare uttrycks den i stället genom en tillbakagång för de flesta. Så länge vi stänger in det sociala Europa i detta schema blir det aldrig tillräckligt synligt för opinionen, på samma sätt som det monetära Europa i dag.

Lienemann
Herr ordförande! Liksom min kollega Sainjon anser jag både att detta direktiv kommer väl sent och att dess innehåll inte står i proportion till de anställda inom denna sektor. Det är väl sent eftersom det är mer än ett år sedan marknaden för vägtransporter avreglerades fullständigt i gemenskapen och social dumpning, som redan var mycket förekommande i denna sektor, bara ökar. Det är helt otillräckligt eftersom detta direktiv inte tillför något betydande globalt framsteg, vare sig för våra landsmäns säkerhet eller för arbetstagarnas eller egenföretagarnas arbetsvillkor inom denna sektor.
48-timmarsregeln, som föreslås som maximal veckoarbetstid, är mycket mer än vad som ingick i förordning 3820/85 som fastställer organisationen av vägtransporten. I denna förordning, om man vill vara samstämmig med den, måste vi redan anse att maximitiden är 46 timmar. Men man inser lätt att dessa 46 timmar redan ligger mycket långt ifrån målsättningen på 35 timmar och en massiv minskning av arbetstiden, som framstår som ett av de stora framstegen under detta århundrade att förbereda och konkretisera, och i vilket fall som helst innebär avbräck när det gäller säkerheten för våra landsmän.
Vad värre är: direktivet innehåller undantag - det var inte illa! - och detta undantag är den maximala arbetstiden per vecka på 60 timmar. Man kan föreställa sig vad det får för konsekvenser för våra landsmäns säkerhet och lastbilschaufförernas levnadsvillkor. Detta undantag är inte acceptabelt. Även om vi fördömer principen med detta undantag uppmanar jag er att, i en strävan efter att förbättra direktivet, följa Moreaus förslag när hon anser att det för det första är nödvändigt att denna tid understiger 60 timmar - jag erinrar om att även här är den tillåtna körtiden 56 timmar - men framför allt att beräkningen görs under en begränsad tid av 28 dagar, vilket motsvarar den tid man kan kontrollera och som för övrigt förefaller mer rimlig än under en tid av fyra månader där allt missbruk kommer att underlättas.
Avslutningsvis, vill jag säga att detta direktiv är otillräckligt, trots det fåtal blygsamma steg som tagits och som jag vill lyckönska till, nämligen när det gäller samordningen mellan egenföretagarna och de anställda, och trots en början till regler, men denna början är betydligt mindre omfattande än de förhoppningar som parlamentet och de anställdas i branschen hade.

Grosch
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Det har inte alltid varit självklart att parlamentet och kommissionen betraktade arbetstidsbestämmelser som en del av säkerhets- och hälsoskyddet för alla sektorer. Detta tycks åtminstone nu vara uppenbart när man ser på de båda betänkanden som vi behandlar i dag. Jag vill följaktligen även tacka kommissionen och de båda föredragandena för deras arbete och önskar att denna övertygelse också skall hävda sig i rådet.
Jag talar här för PPE-ledamöterna i utskottet för transport och turism när jag säger att det är bra att vägtransporterna med mer än fem miljoner arbetstagare inte längre är undantagna, utan att de enligt min åsikt helt enkelt skall vara med. Särskilt när det gäller vägtransporter finns det ett direkt samband mellan arbetstid och olycksfrekvens. Jag vill än en gång understryka hur viktigt det är med ett snabbt genomförande, men också med kontroll av att alla åtgärder iakttas i alla medlemsstater. Även om konkurrensen är mycket stark inom transportområdet får den inte ske på bekostnad av hälsan och inte heller på bekostnad av medborgarnas säkerhet.
Båda direktiven behandlas och godkänns samtidigt. Detta visar på en vilja att vara enhetlig. Jag anser att det är viktigt, vilket också föredragandena understryker, att dessa direktiv ställer upp minimikrav och därför inte får tolkas så att de i vissa länder, där det kanske finns striktare säkerhetskriterier, skall tjäna som rättfärdigande till att minska dessa kriterier. Om dessa direktiv säkerligen också vittgående reglerar problemet med arbetstiden, må det dock vara tillåtet för mig att visa på ett särskilt problem, nämligen problemet med lokaltrafiken. Lokaltrafiken omfattar både väg- och rälsbefordran av personer. Det är min övertygelse att man på ett område, där det redan i många länder finns korrekta bestämmelser, bör upprätthålla undantagsbestämmelserna enligt artikel 7 i direktivet 98/319, eller helt enkelt ta med denna sektor i direktiv 93. Jag tror att detta skulle ligga både i kommissionens och i arbetstagarnas respektive arbetsgivarnas intresse i denna sektor.

Watson
Herr ordförande! Jag vill tacka de föredragande och i synnerhet herr McMahon, vars betänkande mina anmärkningar särskilt kommer att gälla. Jag välkomnar försöket att skapa mera omfattande reglering och jag beklagar att ett avtal inte kunde uppnås med arbetsmarknadens parter gällande vägtransporter. Jag tror emellertid att det finns ett problem med kommissionens förslag som den föredragande ägnar för otillräcklig uppmärksamhet. Det är att bussförare i själva verket kategoriseras som godstransportörer trots att de utför mycket annorlunda uppgifter, som kräver mycket annorlunda arbetstider. Detta leder till problem inom två områden.
Det första är säkerhet. Dessa förslag är utformade för att garantera en hög grad av social trygghet för arbetstagare liksom en hög grad av säkerhet för passagerare. Ingen kan invända mot detta. Men kommissionens statistik är en aning missvisande. De säger oss att i 18 procent av olyckorna med dödlig utgång är lastbilar eller bussar inblandade, och ändå tillhör buss de säkraste formerna av landsvägtransport. Det tycks mig som att de extra kostnader som dessa förslag lägger på små företag - i synnerhet små bussföretag - kommer att leda till en minskad investering i säkrare och nyare fordon, vilket kommer att drabba branschen och kanske undergräva passagerarsäkerheten.
Min andra synpunkt gäller service. Jag är säker på att McMahon, liksom jag själv, beklagar den konservativa regeringens förstörelse av järnvägarna i Förenade kungariket, och det sätt på vilket landsvägstrafiken därför utvecklades. Men faktum är att i landsbygdsområden, såsom det som jag företräder, är busstjänster på väg att bli allt mer ovanliga. Människor förlitar sig på bussar och de extra kostnaderna och den brist på flexibilitet i användningen av befintlig personal som dessa förslag skulle föra med sig skulle ha en följa John-effekt som kommer att leda till nedskärningar av servicen.
Sammanfattningsvis, föreslår jag att vi bör överväga att placera passagerartransporter på landsväg i samma kategori som järnvägstransporter inom ramen för en sådan förordning. Detta skulle tillåta serviceförbättringar utan kostnader i form av passagerarsäkerhet.

Jackson
Herr ordförande! Tidigare i dag sade Green, ordförande för socialistgruppen, att vårt mål är att skapa arbeten - verkligen? Om detta är sant, förväntar vi oss se en socialistisk röst emot dessa två betänkanden eftersom dessa förslag skulle kosta arbetstillfällen. Min egen grupp har lagt fram ett antal mycket användbara ändringsförslag till dem, men, såsom de ändrats av våra föredragande, visar de gammalmodig, euro-social ingenjörskonst av " gammel-labour" -snitt, när den är som värst: oflexibel, auktoritär och orealistisk.
Alla vet att de sektorer som ursprungligen inte omfattades av arbetstidsdirektivet utelämnades på grund av svårigheterna med att innefatta de arbetstagare som de omfattar. Inte desto mindre, har kommissionen lagt fram förslagen. Enligt min mening skulle kommissionens bidrag ha bestått i att försöka finna ett sätt att kombinera skyddet av arbetstagare med en flexibilitet som gör det möjligt för Europa att bibehålla sin konkurrensduglighet. De två föredragandens bidrag består i att göra saken värre. Chanterie bekräftar att han vill innefatta andelsfiskarna i arbetstidsdirektivet, förkorta deras arbetsveckor, deras förmåga att arbeta som de vill och i slutändan minska deras möjligheter att försörja sig. Vad är det för ett slags signal till fiskarna i sydvästra England som får kämpa hårt för att få ihop till sitt levebröd just nu?
McMahon slår mot taxiförarna i Europa genom att insistera i sitt ändringsförslag på att 48-timmarsveckan som de tvingas arbeta inom måste innefatta väntetider, det vill säga tider då de inte tjänar någonting. Han insisterar också på att förare som är egenföretagare måste ha en färdskrivare.
McMahon och Chanterie borde lyssna på orden från en taxiförare - Wendy Smith - som har skrivit till mig från Sidmouth i Devon. Hon säger: detta direktiv skulle förgöra den privata droskuthyrningen fullständigt och jag befarar att ingen kommer att arbeta under dessa förhållanden; det finns mycket att tänka på innan man förstör taxinäringen, men de kanske bara är intresserade av diktatorskap.
Så genant det måste vara för Storbritanniens labourregering att läsa McMahons betänkande! Vi har förgäves bett den brittiska labourregeringen att tänka över detta. Här, slutligen, står de inför konsekvenserna av Blairs arbete vad gäller undertecknandet av den europeiska socialpolitiken och vad han än säger, kommer sådana lagar att antas med kvalificerad majoritet. Dra er ur detta, herr Blair! Jag uppmanar kolleger att rösta emot dessa skadliga betänkanden.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill inleda med att tacka de två föredragande till två utomordentliga betänkanden. Kommissionen och parlamentet har arbetat tillsammans i över sex år nu för att garantera att de arbetstagare som nu inte omfattas av arbetstidsdirektivet har lämpligt skydd.
Jag skall inleda med Chanteries betänkande. Det råder total enighet mellan den föredragande och kommissionen om de mål som uppnåtts. Det finns, emellertid, ett betydande antal ändringsförslag som har lagts fram av föredraganden och andra ledamöter. De flesta av dessa kan godkännas av kommissionen. Det är ändringsförslag 1 till 8, 10, 11, 13 och 16. I synnerhet välkomnar jag ändringsförslag 11, som tillhandahåller en användbar definition för andelsfiskare. Jag välkomnar också stödet från föredraganden för kommissionens förslag vad gäller årliga semestrar för andelsfiskare. Jag har stor sympati för de argument som har framförts till förmån för de flesta av de övriga ändringsförslagen, men inget av dem utgör ett grundläggande avvisande av kommissionens tillvägagångssätt utan snarare en betoning i vissa avseenden.
Jag instämmer till fullo, till exempel, i att ingen sektor bör ställas utanför gemenskapens lagstiftning om arbetstid. Den enda skillnaden mellan kommissionen och föredraganden vad gäller sjöfolk är det sätt på vilket detta skall uppnås. Kommissionen föreslog, efter en uttrycklig önskan från arbetsmarknadens parter inom sjöfartssektorn, att endast det direktiv som genomför avtalet mellan arbetsmarknadens parter bör gälla för de berörda arbetstagarna, men endast dessa arbetstagare inte omfattas av det generella direktivet. Det får inte finnas några luckor där.
Vad gäller helgvila, är situationen en helt annan. Bestämmelsen i arbetstidsdirektivet om att den veckovisa viloperioden i princip bör innefatta söndagen ströks av EG-domstolen. Kommissionen förslag påpekar endast detta, det försöker inte ändra på det. Jag vet att föredraganden skulle vilja återinföra denna bestämmelse, och jag förstår hans skäl till att vilja göra detta. Hur motiverat detta än må vara, föreslår jag emellertid att detta inte är rätt tid att göra det. Det enda syftet med detta förslag är att skydda arbetstagare inom de sektorer och verksamheter som i dag inte omfattas, och det har tagit över fem år att komma så här långt.
Jag vill inte inleda en debatt om andra frågor, eftersom vi då skulle förlora greppet om vårt huvudmål. Jag kan därför inte godta denna del av ändringsförslag 9.
Det mest kontroversiella området i denna fråga är läkare under utbildning. Här har kommissionen föreslagit en övergångsperiod på sju år för införandet av de maximala 48 timmarna i genomsnitt, under vissa förhållanden. I rådet strävar ett antal stater efter längre tidsfrister som bygger på den tid som krävs för att tillhandahålla grundläggande universitetsutbildning för ett tillräckligt antal blivande läkare.
Trots att jag med glädje skulle vilja stödja parlamentets ändringsförslag 15 i denna fråga, anser jag att kommissionens förslag är mera realistiskt. Trots att läkares och patienters hälsa är mycket viktig, måste vi beakta effekten av en radikal förändring av tillhandahållandet av hälsovård.
En annan fråga i detta betänkande gäller den årliga gränsen för arbetstid. Åter kan jag förstå det föreslagna ändringsförslaget, men enligt vårt förslag försöker vi införa minimibestämmelser som kan tillämpas över hela fältet. Under vissa förhållanden, i synnerhet inom havsfiske och transportsektorer, är det berättigat med en beräkning av gränsen på årlig basis och ändringsförslag 17 och 20 är för restriktiva, medan ändringsförslag 18 egentligen inte tillför någonting till förslaget.
Slutligen är ändringsförslag 19, genom vilket man försöker utvidga definitionen av mobila arbetare till att omfatta arbetstagare vid järnvägen, inte godtagbart.
Jag vänder mig nu till McMahon, vår andra föredragande. Jag vill först av allt nämna förslagen vad gäller sjöfolk. Jag är mycket nöjd över att föredraganden godtar kommissionens föreslag, om de två direktiv som genomförs samtidigt, med ratificeringen av ILO: s konvention 180 och protokollet till konvention 147. Detta är helt i enlighet med kommissionens tillvägagångssätt.
Vad gäller landsvägstransporter, välkomnar jag det breda stödet i betänkandet för initiativet om arbetstider inom denna sektor och, i synnerhet, för ett innefattande av egenföretagare. Detta är helt klart inte endast en fråga om hälsa och säkerhet för anställda inom vägransportsektorn, det är också en fråga om passagerarsäkerhet, som Crowley konstaterade. Dessutom föreligger ett tydligt behov av att bekämpa snedvridningar av konkurrensen inom en mycket konkurrensutsatt sektor, vilket McMahon hänvisade till.
Jag är mycket glad över att kunna säga att kommissionen kan godkänna de ändringsförslag som klargör texten. Dessa är ändringsförslag 4 till 7, 11, 14 och 15 och den första halvan av 1 och 16 och den andra halvan av 8. Kommissionen godtar i princip behovet av att införa en definition på en förare som är egenföretagare, vilket föreslås i ändringsförslag 10, men avser att täcka ett bredare område i definitionen.
För att bevara integriteten i vårt förslag måste vi avvisa ändringsförslag 25, enligt vilket man försöker utelämna passagerartrafik inom tätorter från att omfattas av direktivet.
Vad gäller undantagen är vi beredda att godkänna delar av kompromissändringsförslag 12, som gäller artikel 7.2 i vårt förslag. Vi har funnit en generell brist på stöd för det befintliga föreslagna undantaget på upp till 12 månader, inte bara i rådet utan också inom den berörda sektorn. Som en följd är vi beredda att stryka detta undantag.
Detta är de beståndsdelar som kommissionen inte kan godkänna. Parlamentet är medvetet om att kommissionens ståndpunkt gällande undantag generellt sett är att behålla balansen mellan flexibiliteten i arbetsorganisationen och en miniminivå av social trygghet. Det var i fråga om just denna fråga som de ursprungliga förhandlingarna strandade. Trots att jag uppskattar parlamentets betoning av kollektiva avtal eller undantag i ändringsförslag 12, anser kommissionen ändå att medlemsstater bör ges möjligheten att skapa klara regler genom nationell lagstiftning på samma sätt som i arbetstidsdirektivet. Detta ändringsförslag kan därför inte godtas.
Dessutom är kommissionen fortfarande övertygad om att det undantag som medges i artikel 7.3 bör behållas, för att generellt underlätta organisationen av arbetet inom transportsektorn i tätorter, och därför kan vi inte instämma i ändringsförslag 13. Samma argument tvingar oss att avvisa ändringsförslag 22, 24 och 27 till 30.
Det finns andra ändringsförslag som kommissionen inte kan godta eftersom de faller utanför förslagets område, således berör ändringsförslag 19 och regleringen av kontrakt mellan transportbyråer avtalsrätt.Vad gäller ändringsförslag 18, om införandet av gemensamma påföljder, är det svårt att se hur medlemsstater som agerar på egen hand kan införa ett gemensamt system för påföljder, eftersom detaljerade föreskrifter från gemenskapen inom detta känsliga område inte skulle vara lämpligt.
På liknande sätt måste vi avvisa den andra delen av ändringsförslag 16 som är överreglerande. Vissa andra ändringsförslag skulle inte klargöra texten. Ändringsförslag 17 tillför en klausul om bevarande av skyddsnivån som redan finns i artikel 11.3, och kommissionens text avspeglar vad som föreskrevs i det allmänna arbetstidsdirektivet. Ändringsförslag 21 och 23 skulle potentiellt kunna skapa viss förvirring. Eftersom föredraganden har godtagit kommissionens ståndpunkt om införandet av en bestämmelse för maximal arbetstid per vecka, i artikel 3, bör den del av vårt ändringsförslag 1 som föreslår en ändring av redogörelse 16 också strykas.
Ändringsförslag 2 och 20 innefattar ett klargörande vad gäller arbetstagare inom beredskapsorgan, och eftersom den primära funktionen för dessa arbetstagare inte är landsvägstransporter, anser kommissionen att de bör hänföras till det allmänna arbetstidsdirektivet, och därför kan vi inte godta dessa ändringsförslag. Ändringsförslag 3 och den första delen av ändringsförslag 8 innefattar jour inom definitionen för arbetstid för egenföretagare. Kommissionen anser att jour, enligt definitionen i förslaget, endast är en aspekt av en anställds uppgifter.
Slutligen, vad gäller ändringsförslag 9 om nattarbete, som ett erkännande av de olika geografiska platserna och lagstiftningsarrangemangen inom medlemsstaterna, anser kommissionen att andelen årlig arbetstid som bestämmer om arbetstagare kan klassificeras som nattarbetare bör överlåtas till medlemsstaterna i samråd med arbetsmarknadens parter, snarare än införandet av en stelbent 48-dagarsgräns. Det vill säga att ändringsförslaget skulle komma i konflikt med det allmänna arbetstidsdirektivet. Jag hoppas att jag har klargjort kommissionens ståndpunkt i detta svåra förslag.
Jag är tacksam mot parlamentet för det breda stöd det har givit till kommissionens förslag och för den snabbhet med vilken den har behandlat dem. Jag vet att denna åsikt delas av min kollega Kinnock och att rådet tack vare detta, under det tyska ordförandeskapet, kan godkänna det direktiv som gör att sjöfolksavtalet träder i kraft samt uppnå en gemensam ståndpunkt vad gäller de tre övriga punkterna.
Slutligen, vill jag säga till Hudghton att andelsfiskare omfattas utom vad gäller betald semester. Till Pat " Cope" Gallagher vill jag säga att fiskeriutskottet godkände alla dessa frågor och vi är nöjda över att ha detta stöd. Frågan om de 48 timmarna, referensperioden för ett år, semestrarna - såvida vi inte talar om andelsfiskare - frågan om medicinska undersökningar och tillräcklig vila kommer att definieras i ett ytterligare direktiv som har utlovats.
Mitt sista ord riktar sig till herr Crowley. Jag tackar er för era vänliga ord. Jag vill påstå inför er och inför parlamentet att de aktuella, sociala frågorna har avancerat avsevärt under de senaste åren. Detta har uppnåtts genom stor beslutsamhet hos vissa individer, stödet från människor inom kommissionens tjänstemannastab och det stora stöd jag har mottagit här från Europaparlamentet. Jag är tacksam för era anmärkningar.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 12.00.

Demokrati, rättsstaten, mänskliga rättigheter och grundläggande friheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
andrabehandlingsrekommendation (A4-0135/99) av Torres Couto för utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt (5240/1/99 - C4-36-97/0191 (SYN) inför antagandet av rådets förordning om att fastställa krav för genomförande av åtgärder för utvecklingssamarbete som bidrar till det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten samt till målet att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna), och-betänkande (A4-0153/99) av Galeote Quecedo för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om utkastet till rådets förordning (EG) om fastställande av krav för genomförande av gemenskapsåtgärder som inte avser utvecklingssamarbete och som inom ramen för gemenskapens utvecklingspolitik bidrar till det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten samt till målet att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i tredje land (KOM( 97) 357-9582/98 - C4-0508/98-98/0813 (CNS)).
Torres Couto
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi debatterar här i dag ett extremt viktigt ämne för samarbetet, för utvecklingen i Europeiska unionen, och vi debatterar utifrån en andrabehandlingsrekommendation som jag lägger fram om det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten samt målet att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i utvecklingsländerna, och även betänkandet av Gerardo Galeote Quecedo om samma ämne för tredje land.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle vilja lägga fram följande synpunkter angående rådets gemensamma ståndpunkt. Rådets gemensamma ståndpunkt innehåller en rad av de ändringsförslag, ibland dock endast delvis eller med viss ändring, som lades fram av Europaparlamentet vid första behandlingen på grundval av betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete. Jag konstaterar emellertid att de flesta av, jag skulle vilja säga de viktigaste, ändringsförslagen som lagts fram av Europaparlamentet beklagligt nog inte har antagits av rådet i detta skede. Detta gäller särskilt de ändringsförslag som rör de budgetmässiga aspekterna och kommittéförfarandet, vilka, och detta bör särskilt betonas, är särskilt viktiga för Europaparlamentet, de ändringsförslag som syftar till att förstärka förfarandena för att underrätta parlamentet samt det ändringsförslag som syftar till att ge förslaget till förordning obegränsad giltighetstid.
Jag vill också understryka vikten av de ändringsförslag som syftar till att utvidga tillämpningsområdet och målsättningarna för förslaget till förordning, på liknande sätt som för främjande av demokrati, rättsstaten, mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter, till att omfatta samarbetsåtgärder som avser att främja en god förvaltning av offentlig verksamhet. Detta är en mycket viktig aspekt som inte heller har införlivats av rådet i fråga om vilken Europaparlamentet måste visa sin beslutsamhet. Det är en viktig punkt för utvecklingen, för ett sunt samarbete med utvecklingsländerna. Beklagligtvis, utan någon förmyndarmentalitet, måste vi erkänna att Europeiska unionens stöd ofta försvinner i korruption, krigshets och en olämplig förvaltning av de resurser vi beviljar utvecklingsländerna.
Vårt samarbete måste vara inriktat på att utplåna svält, fattigdom, misär och sjukdomar som sprider sig på ett oroväckande sätt i de flesta utvecklingsländer, men detta stöd får inte användas till fler stridsvagnar, fler förstörelsevapen, fler minor, större krigspotential som decimerar den försvarslösa civilbefolkningen och utgör ett ständigt angrepp på försvaret för de mänskliga rättigheterna som vi arbetar för. Dessa premisser bör således utgöra en hörnsten i unionens politik för samarbete och utveckling med utvecklingsländerna.
Jag skulle också vilja, herr ordförande, ärade ledamöter, understryka de orsaker som fick utskottet för utveckling och samarbete och Europaparlamentet att lägga fram sina ändringsförslag vid första behandlingen, vilka fortfarande är lika relevanta och aktuella. Under dessa omständigheter anser jag att samtliga ändringsförslag som inte införlivats av rådet måste läggas fram igen vid andra behandlingen.
Jag skall också uppmärksamma vikten av ett ändringsförslag som jag ingett, tillsammans med Galeote Quecedo och van Bladen, som handlar om nödvändiga åtgärder från kommissionens sida för att slå fast en uppförandekod för de parter som engagerar sig i de åtgärder som styrs av den aktuella förordningen.
Jag skulle också vilja ta upp ett sista politiskt beaktande angående följande fråga: Europeiska gemenskapens åtgärder för att främja de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna ingår i respekten för principerna hos de mänskliga rättigheterna, nämligen att de är universella och odelbara. Dessa principer ligger till grund för det internationella systemet för skydd av de mänskliga rättigheterna och för byggandet av Europa. Här kan inte Europeiska unionen ha olika vågar och olika måttstockar för Kosovo, Afrika eller Östtimor. Vi måste upphöra med det nuvarande hyckleriet och med att prioritera de ekonomiska intressen som står på spel. Jag skulle vilja understryka och kraftigt protestera mot det tyska ordförandeskapets ståndpunkt, vilket är djupt engagerat i de militära insatserna i Kosovo, samtidigt som den internationella opinionen ser att den indonesiska regeringen genomför fruktansvärda massakrer och fortsätter att utöva en politik som är ett angrepp på Timors befolknings grundläggande rättigheter. Det tyska ordförandeskapet, som är emot Milosevic i Kosovo, är för Habibi i Indonesien och understryker och stöder det som det kallar " en god förvaltning och en demokratiseringsprocess som genomförs i Indonesien" . Denna ståndpunkt är dubbel, och denna tudelning av kriterier misskrediterar ofta vår union och gör att den internationella opinionen inte alltid förstår innebörden av våra åtgärder och vår politik.

Galeote Quecedo
Herr ordförande! I dag kulminerar ett betydligt längre och mera komplext förfarande än önskvärt, eftersom det var nödvändigt att dela upp kommissionens ursprungliga förslag i två dokument allt efter geografiska områden villiga att delta i gemenskapens åtgärdsprogram för samarbete beträffande demokrati, rättsstaten, mänskliga rättigheter och grundläggande friheter.
Som föredragande för de två betänkandena har vi på bästa möjliga sätt försökt samordna de båda dokumenten för att tillmötesgå något som parlamentet redan från början ansåg vara av grundläggande betydelse. Det vill säga att de två förordningarna, även om de formellt sett är uppdelade i två separata normgivande lagar, slutligen läggs fram i kammaren med samma innehåll och med samma mål. Därför är det enligt min mening viktigt att framhålla att de dokument som vi i dag granskar är ett resultat av stor samstämmighet.
De åtgärder vi nu granskar har kvantitativt en uppenbar betydelse. Parlamentet har sedan 1991 velat göra detta synligt genom att försöka få alla artiklar i gemenskapsbudgeten som var för sig refererade till främjandet av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna upptagna i en och samma budgetpost, B7-70.
Betydligt viktigare ur politisk synpunkt är dock hur man allt efter som har anslutit sig till en genuin europeisk filosofi, där man stöder utvecklingen och befästandet av rättsstaten och försvarar demokratin och respekterar de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna för alla medborgare.
Vad vi framför allt har försökt göra är att förstärka vissa principer och kriterier som anses grundläggande för främjandet av en sammanhängande, systematisk och effektiv politik inom det här området. Mycket kort kan man säga att vi har försökt garantera åtgärdernas utformning och planering, så att man kan sammanställa gemenskapens prioriteringar när det gäller samarbete, samtidigt som man stärker identitet och öppenhet i de åtgärder gemenskapen vidtar. Vi har försökt försäkra alla som deltar i den här processen att enhetliga, tydliga och reglerade förfaranden finns. Vi har försökt se till att de åtgärder som vidtas blir verkliga och hållbara. Vi har försökt underlätta en bättre kontroll och ett maximalt utnyttjande av de medel som är avsedda för detta ändamål, och vi har försökt maximera samordningen mellan de initiativ och den politik medlemsländerna för i de här frågorna.
Jag tycker inte att jag i detalj behöver gå igenom alla viktiga delar i det förfarande som införlivats i förordningen. Det är fullt tillräckligt att säga att maximal öppenhet och effektivitet har eftersträvats, och att förfarandet till fyllest har granskats.
Däremot vill jag uppmärksamma de ändringar som föreslås för att göra samordningsinstrumenten kända på alla nivåer. Särskilt anmärkningsvärt är enligt min mening de förslag som har införlivats i projektet när det gäller samarbetet med unionens medlemsländer.
Avslutningsvis vill jag kommentera de olika förslag som har tagits upp i betänkandena, och som godkänts i utskotten, om Europaparlamentets roll när det gäller utvecklingen av nämnda program om mänskliga rättigheter och demokrati och som, enligt min mening, verkar vara klart otillräcklig i förslagets första utformning.
Det är uppenbarligen så att det förslag jag nu kommenterar innehåller vissa viktiga ändringar, där den parlamentariska institutionen tillförsäkras en ledande roll i nämnda förfaranden, och där man på grund av detta har vidtagit vissa åtgärder som till exempel fastställandet av tidsfrister för kommissionens utvärdering och vidare överlämnande till parlamentet. Kommissionens uttalanden skall hädanefter inte bara riktas till medlemsländerna utan också till Europaparlamentet. Den årsrapport kommissionen måste lägga fram inför parlamentet skall i detalj beskriva genomförandet av föregående budgetårs program och hur planering och urval gått till. Kommissionen skall i god tid informera parlamentet, så att den årliga debatten kan hållas i plenarsession under årets första tre månader, och innan man granskar budgetposten under den allmänna debatten om den årliga budgeten.
I och med att nämnda åtgärder införlivas i dokumentet kommer detta att möjliggöra en exponentiell ökning av Europaparlamentets kontroll utan att man för den skull överskrider den förvaltningströskel som fortfarande bör vara Europeiska kommissionens ansvar.
Jag är övertygad om att vi med dessa förslag och idéer lyckas nå de mål vi har eftersträvat, inte bara de mål vi eftersträvade när vi analyserade och debatterade denna förordning, utan mål som kammaren sedan länge har satt upp för att förstärka och reglera samarbetet inom gemenskapen till förmån för medborgarnas mänskliga rättigheter och grundläggande friheter.
Ärade kolleger, jag är också övertygad om att denna regel, som den här ser ut, kan tjäna till att öppna nya och effektiva samarbetsformer för dem som dagligen arbetar för detta. Avslutningsvis vill jag också säga att jag är övertygad om att detta till slut kommer att leda till att vi bättre förvaltar och utnyttjar våra resurser i de olika gemenskapsförfarandena.

Virrankoski
föredragande av yttrandet från budgetutskottet. (FI) Herr ordförande! Galeote Quecedo har utarbetat ett bra betänkande om utkastet till rådets förordning om fastställande av krav för genomförande av gemenskapsåtgärder som avser att främja demokratin, utveckla rättsstaten och befästa de mänskliga rättigheterna. Betänkandet hör ihop med kommissionens förslag som rådet på sin tid delade i två delar. Det andra förslaget till förordning med Torres Couto som föredragande finns också på föredragningslistan för andra behandlingen enligt samarbetsförfarandet. Torres Coutos betänkande rör i första hand utvecklingsländer och Galeote Quecedos betänkande övriga länder.
Budgetutskottet avgav på sin tid likartade yttranden till båda betänkanden. Dessa anmärkningar rörde finansieringsutveckling, tekniskt bistånd och kommittéförfarande. Redan i samband med behandlingen av budgeten för 1998 godkände parlamentet inrättandet av en rådgivande arbetsgrupp för de mänskliga rättigheterna. Dess uppgift är att för sin del samordna de årliga åtgärderna, och där skulle ingå ledamöter från parlamentet, kommissionen och rådet. Man har bland annat inom ramen för Meda-programmet fått goda erfarenheter av en sådan arbetsgrupp. Denna arbetsgrupp skulle behandlas på samma sätt som den kommitté som bildats av medlemsländerna. Den här arbetsgruppen inkluderades redan i samband med Torres Coutos betänkande i parlamentets ståndpunkt, som rådet emellertid inte har godkänt, och således föreslår föredraganden den på nytt. Jag ställer mig bakom detta. Tyvärr innehåller inte det aktuella betänkandet av Galeote Quecedo dessa bestämmelser om arbetsgruppen och därför har man från budgetutskottets sida lagt fram ändringsförslag 38 och 39. Jag ställer mig bakom dessa ändringsförslag och hoppas att parlamentet kan godkänna dem, eftersom de ligger i linje med den ståndpunkt som parlamentet redan tidigare upprepade gånger fört fram.

Torres Couto
Herr ordförande! Då jag inte vill vara mångordig, eftersom jag hade tillfälle att under fem och en halv minut, genom den tidigare ordförandens generositet, försvara mitt förslag till andra behandling av detta ämne, skulle jag nu vilja trycka på några frågor som jag försökte understryka i mitt förslag till yttrande angående denna fråga, och som Galeote Quecedo i grunden redan understrukit mycket väl i sitt inlägg. Tack vare samordningen mellan de två utskotten och de två föredragandena, och ett arbete med stort deltagande från alla politiska grupper i de två utskotten - jag kan tala för gruppernas arbete i utskottet för utveckling och samarbete - var det faktiskt möjligt att skapa ett antal förslag i syfte att stärka samordning, effektivitet, öppenhet, noggrannhet och kontroll i tillämpningen av ett instrument som är viktigt för den framtida utvecklingen i de länder som Europeiska unionen försöker stärka sina förbindelser med: utvecklingsländerna och tredje land.
Detta arbete var alltså ett arbete för att samordna ansträngningar, ett arbete under stort ansvar och vi har till och med tagit emot en rad mycket viktiga förslag som ingetts av andra politiska grupper. Jag kan till exempel peka på betydelsen av de förslag som ingetts av Telkamper för Gruppen De gröna i Europaparlamentet och som handlar om kampen mot rasism, främlingsfientlighet och könsdiskriminering. Jag skulle också vilja understryka de förslag som Europeiska folkpartiets grupp ingett och som handlar om stöd till initiativen för att avskaffa dödsstraffet. Jag skulle även vilja understryka den viktiga roll som i de två dokumenten ges en stärkt medverkan från nya partner som kan delta på ett konstruktivt sätt på detta område, och att denna medverkan från nya partner inte följer något diskriminerande mönster: utan tvärtom, det skall vara en medverkan med respekt för en total och komplett mångfald ur politiska, religiösa och sociala synpunkter.
Jag tycker således att vi, efter den långa hantering som denna fråga har genomgått, dels i rådet, dels i Europaparlamentet, har kommit till en slutformulering som är mycket stimulerande för Europaparlamentet. Jag skulle därför i detta ögonblick och ännu en gång vilja ta tillfället i akt att gratulera Galeote Quecedo till det framstående arbete han har utfört, och att understryka den beredvillighet han har visat i sitt arbete med mig, i det ständig sökandet efter att samordna ansträngningarna och efter ett dokument som kunde få, inte bara så brett stöd i parlamentet som möjligt, utan också kunde godtas av kommissionen och Europeiska rådet. Jag skulle också vilja tacka de politiska grupperna, framför allt Europeiska folkpartiets grupp, Gruppen Union för Europa och Gruppen De gröna i Europaparlamentet, vilka har gett avgörande bidrag för en fördjupning av dessa dokument. Jag lyckönskar er, herr Galeote Quecedo.

Fernández Martín
Herr ordförande! Jag står här med mitt skriftliga anförande om Torres Coutobetänkandet från december förra året. Det vore inte särskilt värdigt att på nytt läsa upp vad jag då sade, men tro mig, det passar mycket bra in på det vi i dag behandlar. Herr ordförande, jag tror nämligen att detta är ett bra exempel på hur förfarandets tunga lass hindrar den nödvändiga snabbhet och flexibilitet som borde krävas i vårt parlamentariska arbete.
Jag hoppas att vi nu debatterar den här viktiga frågan för sista gången. Samtidigt vill jag påminna er om att vi sedan december, för knappt fyra månader sedan, fram till i dag har debatterat den här frågan fyra gånger.
Vi har debatterat Torres Coutobetänkandet i en första behandling och i en andra behandling. Vi har debatterat Galeotebetänkandet. I januari debatterade vi mitt eget betänkande med anledning av detta. I stort sett har alla talare upprepat samma eller liknande argument, för på något annat sätt kan det ju inte vara.
Galeote har med all rätt (jag har inte kommenterat mitt anförande med honom eftersom jag hade förberett det på förhand) beklagat sig över de dubbla kraftansträngningar som går åt när man använder sig av två förfaringssätt för något som faktiskt borde regleras i en och samma förordning, en förordning för gemenskapsåtgärder som finansierar samarbete och åtgärder för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i tredje land och i utvecklingsländer.
Torres Couto beklagar dessutom att han måste lägga fram samma ändringsförslag igen - bokstavligt talat samma - och som kommissionen sade att man förstod och instämde med, men som man när allt kommer omkring inte godkände och införlivade i förordningen, ändringsförslag som till stor del är identiska med de som Galeote lade fram.
Under tiden fortsätter vi att försvara behovet av en ny ram för unionens relationer med de länder vi samarbetar med till förmån för effektivare och öppnare åtgärder som stärker rättsstaten och de mänskliga rättigheterna, som gör att korruption undviks och som garanterar en större närvaro av det civila samhället i de länder som tar emot europeiska fonder för utveckling och samarbete.
Det här är enligt min mening inte ett bra exempel på ett effektivt arbete.
Min parlamentariska grupp i utskottet för utveckling och samarbete har varit aktiv och vi har lagt fram ändringsförslag. Vi stödde Torres Coutobetänkandet och i dag gör jag det än en gång å min grupps vägnar, men, herr ordförande, jag är inte riktigt nöjd med förfaringssättet. Jag beklagar detta, men jag tror ändå inte att det verkligen kan skada oss.

Fassa
Herr ordförande, ärade ledamöter! Torres Coutos betänkande utgör otvivelaktigt, enligt den liberala gruppens mening, en kraftansträngning för att åstadkomma en syntes av relationerna mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna vad gäller ämnet mänskliga rättigheter, konsolideringen av en rättsstat, den starka kopplingen som måste finnas mellan å ena sidan medverkan till utveckling och å den andra en utveckling som inte bara är ekonomisk utan även - och jag skulle nästan vilja säga framför allt - en utveckling av mänsklig, kulturell, etisk och samhällelig natur. Härur stammar den stora betydelsen av det Torres Couto och utskottet för utveckling och samarbete hittills gjort.
Jag stöder också de ändringar som har framlagts och som åter befäster parlamentsledamöternas ställningstagande. Medverkan till utveckling skall sikta inte bara på att upprätta den ofta vaga om än viktiga konstruktion som rättsstaten är. Man måste göra något mer och bättre: det krävs en god administration, en rättvis lagstiftning och en konkret rättvisa - densamma som även den Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna talar om, den som antogs av Europarådet i vars byggnad vi sammanträder - för att dessa allmänna åtgärder till fromma för de mänskliga rättigheterna och etablerandet av desamma inte skall bli tomma ord. Europas stora värde ligger i att ha känt till hur man omsätter principerna i verklighet. Detta måste gälla även för utvecklingsländerna.

Telkämper
Herr ordförande! Jag kan lämna över bollen till Torres Couto. Jag tror att det här har kommit fram ett bra betänkande tack vare ett bra samarbete i parlamentet. Det var i varje fall mycket glädjande för vår grupp med detta samarbete.
Det är ett viktigt betänkande. Det gäller att upprätthålla eller över huvud taget skapa grundläggande friheter och demokrati för att bevara de mänskliga rättigheterna. Hur viktigt det är, ser vi för ögonblicket i Europa - vi har återigen ett krig. Jag tror att det enbart är med ett demokratiskt statsskick och med deltagande av befolkningen som man långsiktigt kan skapa fred, vilket vi efter 50 år i Europa nu kunnat se. I södra delen av världen har vi kanske auktoritära system, aristokratier, herrskapssystem, där befolkningen inte är delaktig. Därför är det riktigt och nödvändigt att vi där stöder demokratiseringssträvanden och ansträngningar för att iaktta de mänskliga rättigheterna.
Därför kan vi nästan fullständigt stödja detta betänkande. På en punkt kan vi inte hörsamma er, nämligen i fråga om ändringsförslag 1, därför att vi inte ville att man skulle ta med " god förvaltning av offentlig verksamhet" . Inte därför att vi är emot detta, utan därför att den ekonomiska ramen för hela detta program är så minimal att vi måste koncentrera oss. Vi måste koncentrera oss på att iaktta de mänskliga rättigheterna och främja friheterna.
Tre ändringsförslag var viktiga för oss, och ni har också tagit med dem i artikel 2. Hittills har man alltid talat om att bekämpa rasismen. 50 procent av arbetet i världen skapas av kvinnor. Kvinnor undertrycks särskilt i dessa länder. Det är viktigt att ta med passusen mot en sexistisk politik, och den borde rådet också ta med, liksom det borde ta med hela detta betänkande från parlamentet.
Avslutningsvis två punkter: Det är viktigt att stödja mindre icke-statliga organisationer, små statliga grupperingar, eftersom de ju har en multiplikatoreffekt.
En sista punkt: Leveranser, naturaförmåner från länderna om över...
Ordföranden kopplade bort talaren.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag anser att dessa betänkanden är mycket viktiga! Vi måste agera snabbt, eller t.o.m. mycket snabbt, för att de skall kunna antas så att vi äntligen kan förfoga över regler för politiken för mänskliga rättigheter. Denna politik är en av de viktigaste som unionen bedrivit i flera år, tyvärr på föga fasta grunder, det måste erkännas, på grund av de förseningar som bl. a rådet samlat på hög om reglerna på detta område. Denna politik måste äntligen kunna starta på nytt på fasta grunder. I dag vet vi hur förvirrade en rad icke-statliga organisationer är, liksom ett stort antal personer som arbetar för denna fråga och där det är Europas ära att bidra till finansieringen, men vi ser också svårigheterna som uppstår vid verkställandet av dessa projekt, bl.a. beroende på alla de problem vi känner till.
Ur den synvinkeln, herr ordförande, lyssnade jag noggrant till Virrankoskys hela framställning och jag har noggrant sedan flera månader, t.o.m. flera år, utvärderat idén att införliva parlamentet i förvaltningen eller åtminstone i beslutet om projekt. För Guds skull, bespara oss denna framtidsutsikt. Vårt parlament har en skyldighet och har uppfyllt den mer än någonsin de senaste månaderna just genom att klaga på samtliga strukturer, samtliga kontor för tekniskt bistånd, samtliga konstgjorda skapelser som kunde förhindra kommissionens åtgärder, för att vi skall ha ett organ som verkställer, ett parlament som kontrollerar och en revisionsrätt eller en annan institution som gör en utfrågning, etc. Låt oss därför inte blanda ihop saker och ting utan behålla dem som de är. Jag motsätter mig de två ändringsförslagen. Jag hoppas att kollegerna kommer att följa föredragandens uppfattning. Jag anser att det är klokhet och respekt för varandras arbete som är viktigt.

Lenz
Herr ordförande! Med två verkligt grundliga och lyckligtvis också samstämda betänkanden från kollegerna Galeote Quecedo och Torres Couto försöker Europaparlamentet att ta ställning till de för oss så viktiga åtgärderna som inom ramen för gemenskapens politik skall bidra till att vidareutveckla och stärka demokratin och rättsstaten, samt tillvarata de mänskliga rättigheterna och friheterna. Vi skulle ha önskat att vi i början av diskussionen hade haft gemensamma grundvalar för utvecklingsländerna och tredje land så att man utgått från en gemensam artikel i fördraget. Men rådet insisterade på olika förfaranden, nämligen för utvecklingsländerna enligt artikel 130w och för tredje land enligt artikel 235. Det har naturligtvis mer att göra med maktförhållandena mellan institutionerna än med logiken i fråga om denna rättsliga grund. Det kan jämföras med ansvarsfördelningen i kommissionen, som inte motsvarar logiken i de mänskliga rättigheterna, utan motsvarar kommissionärernas ansvarsområden.
Det absolut nödvändiga samarbetet på områdena kräver dock i båda fallen äntligen fastare grundvalar. Därför röstar vi också för detta. Denna politik intar ett allt större utrymme i gemenskapens politik - det har redan sagts här - och kräver en juridisk gardering, som vi ju känner till från de senaste månadernas smärtsamma erfarenheter. Främjandet av rättsstaten, demokratin, mänskliga rättigheter och friheter är dock något som vi redan har krävt inom ramen för demokratiprogrammen i Phare, Tacis och Meda, samt när vi garanterar finansiellt stöd till utvecklingsländerna, eller åtminstone vill vi göra det i framtiden. Vi har infört det i många samarbetsfördrag som så kallade klausuler beträffande demokrati och mänskliga rättigheter.
Vår definition av de mänskliga rättigheterna utgör inte något diktat från Europa, utan grundar sig på konventioner och definitioner, så som de nämns i FN: s stadga och även i de europeiska konventionerna. De är alltså inte någon uppfinning. De har hjälpt oss till en period av stabilitet och fred i Europeiska unionen, och vi önskar oss detta också för andra länder. Vi önskar också en fast grund för samarbetet med de icke-statliga organisationerna. De många exempel som nämns i betänkandet är just det som vi vill stödja. På så vis stöder vi mycket väl skapandet av en rådgivande kommitté. Det har vi ofta krävt i parlamentet. Säkerligen måste det finnas en klar ansvarsfördelning. Men att ge råd betyder ju inte obetingat besluta.
Rådet har tillbakavisat en rad ändringsförslag. Europaparlamentet bör insistera på dessa ändringar, om det vill stärka sin egen roll i framtiden. Det är och förblir talesmannen för det egna budskapet och för de människor som hoppas på denna dimension i politiken i sina hemländer. Det gläder mig än en gång att vi i stor utsträckning är ense när det gäller de mänskliga rättigheterna, de demokratiska grundvalarna och rättsstatligheten.

Lehidieux
De allmänna principer som erinras om i dessa två betänkanden godkänns till mycket stor del av parlamentet. De tvingar unionen, naturligtvis med rätta, att förbinda dessa avtal om samarbete och utveckling med ökad respekt för de mänskliga rättigheterna, konsolideringen av demokratin och en god förvaltning av de offentliga angelägenheterna hos våra partner.
Jag skulle vilja betona denna sista punkt, och jag instämmer för övrigt med föredragandena som på nytt lämnar ändringsförslag för att utvidga förslagen till förordning till att omfatta åtgärder för att främja god förvaltning av de offentliga angelägenheterna. Dessa ändringsförslag, som redan antogs vid den första behandlingen i parlamentet, accepterades inte i rådets gemensamma ståndpunkt, vilket jag beklagar.
Unionen måste visa prov på ödmjukhet och försiktighet i dessa ärenden. Våra partner skulle faktiskt ibland kunna begära en förklaring från oss om detta sätt att göra bedömningar om den ena eller den andra inrikes situationen. Unionen får verkligen bara ge en känsla av att den läxar upp hela världen om den själv är oförvitlig. Utvecklingen i rätt riktning av den inrikes situationen i vissa länder är enligt min mening viktigare än en situations förträfflighet vid ett bestämt tillfälle. Det förefaller alltså som om vi måste beakta varje lands historia utifrån utgångsläget för vart och ett av dem, för att göra bedömningar, snarare än att bara konstatera hur situationen är vid just det tillfälle när vi gör dessa bedömningar. Den verkliga demokratin är trots allt ganska ny i vissa europeiska länder.
Herr ordförande! Jag skulle vilja nämna två exempel i detta sammanhang. Det första är Togo. Det förefaller mig som om utvecklingen av idéerna och den politiska utvecklingen i detta land måste åtföljas av åtgärder från unionens sida som, för att göra det korrekt och lämpligt, borde återuppta hela sitt samarbete med detta land. Ni vet ju att det avbröts för flera år sedan.
Det andra exemplet jag skulle vilja nämna, vi talade redan om det för några veckor sedan med Galeote Quecedo, är Kuba som accepterats som observatör bland AVS. Den nuvarande utvecklingen i detta land förefaller mig problematisk och måste bli föremål för stor stramhet från vår sida.

Flynn
Först av allt, vill jag säga att min kollega, van den Broek, inte kan vara närvarande i dag. Han är tillsammans med ordförandeskapet på ett uppdrag för tre personer i Kiev och han hälsar till parlamentet att han beklagar detta. Jag vill tacka parlamentet för dess avsevärda ansträngningar vad gäller både den tid som gått åt och kvaliteten på dess arbete i processen för godkännandet av den framtida rättsliga grunden för anslagen till det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, ett initiativ som inleddes år 1994 på ert initiativ.
I synnerhet vill jag tacka de två utskotten och de föredragande. Den ändringsförslag som vi diskuterade i december har logiskt nog behållits i betänkandena som ligger framför oss i dag. Jag ber er därför ursäkta att jag måste upprepa vissa av de anmärkningar som gjordes vid det tillfället, trots att debatten har utvidgats till att innefatta program för länder utanför utvecklingsländerna.
Kommissionen är redo att godta de flesta ändringsförslagen så länge som de inte ifrågasätter de institutionella rollerna. Den stöder förslag som är i harmoni med dess ursprungliga förslag som handlade om upprättandet av en rådgivande kommitté för avskaffandet av restriktionerna i fråga om giltighetstiden för förordningens tillämpning och avskaffandet av det finansiella referensbeloppet.
Kommissionen delar också den föredragandes omsorg om behovet av att skapa förutsättningar för att hålla parlamentet informerat om utskottets arbete och om akuta åtgärder. Kommissionen är emellertid tveksam till tanken på att offentliggöra utskottets diskussioner, eftersom detta inte tar hänsyn till det inneboende behovet av sekretess i valet av projekt. Kommissionens ståndpunkt har också reservationer vad gäller den serie ändringsförslag som efterlyser klargöranden eller justeringar, i synnerhet vad gäller förstärkning av programmen, årliga utvärderingar och den relativa betydelse som tillmäts mottagarens erfarenhet.
Kommissionen kan inte stödja hänvisningarna till den interinstitutionella arbetsgruppen. Detta skulle direkt inkräkta på dess befogenheter gällande förvaltning och genomförande och skulle mycket väl göra förordningarna obrukbara. För att se framåt, måste parlamentet besluta om utskottets struktur genom vilken den kommer att ta hänsyn till frågor om mänskliga rättigheter. Jag vet att det förekommit mycket skärskådande om det bästa sättet att handskas med dessa frågor. Vilken lösning som än antas kan ni vara säkra på att kommissionen kommer att fortsätta att betrakta parlamentet som den främste samtalspartnern, inte bara i dess formella roll som en gemenskapsinstitution, utan också på grund av dess stora erfarenhet inom detta område och det djupa personliga engagemang som har givits exempel på av många av dess ledamöter.
Detta samarbete kommer att ge gott om tillfällen för företrädare för det civila samhället att också bli hörda, för kommissionen inser att politiken inom detta område inte kan utformas i frånvaron av en verklig dialog med det civila samhället som helhet.
Jag vill beröra två andra frågor som är specifikt relaterade till förvaltningen av det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. För det första, i november diskuterade kommissionär van den Broek med detta parlament behovet av tekniskt bistånd för att bidra till att förvalta de budgetrubriker som omfattas av det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Sedan dess har 1999 års budget godkänts med särskilda medel för finansieringen av sådant bistånd från dessa budgetrubriker, i motsats till 1998 då det inte var möjligt att slutföra ett kontrakt. Detta kommer nu att vara möjligt under 1999. Det förberedande arbetet för slutförandet av kontraktet har avslutats, även om kommissionen ännu inte fattat ett formellt beslut. Det har beslutats att det bör finnas ett kontrakt för att omfatta tjänsterna som berör de budgetrubriker som förvaltas av GD IA, inklusive behoven av de gemensamma tjänsterna inom REFLEX och GD IA självt, samt de som är kopplade till driften av ett förbättrat program för mikroprojekt ledda av delegationer. Så snart som kommissionen fattat ett beslut kommer ett kontrakt att slutföras, och på sås sätt göra slut på denna lucka i stödet till initiativet.
För det andra, kommer initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter att i år fungera genom två huvudsakliga fönster, vid sidan om aktiviteter såsom gemensamma program tillsammans med Europarådet som genomförs direkt av kommissionen. Det första huvudsakliga fönstret är ett program för mikroprojekt som har utökats för att omfatta samtliga länder i Central-och Östeuropa, f.d. Jugoslavien, och f.d. Sovjetunionen och Mongoliet. Detta fönster tillhandahåller omfattande stöd till lokala icke-statliga organisationer och skall förvaltas på lokal nivå utan att behöva vända sig till Bryssel för varje ekonomiskt beslut.
Detta projekt har redan lovordats tidigare och dess utvidgning under 1999 är grundvalen för en strategi för att hålla de icke-statliga organisationerna nära inblandade i demokratiseringsprogrammet trots begränsningarna i stödet från förvaltningsprogrammet som har gynnat större projekt.
Det andra gäller en begäran om att förslag läggs fram vilken dag som helst nu som kommer att omfatta inte bara samtliga budgetrubriker som förvaltas av GD IA utan också de som gäller AVS-länderna, inklusive specialprogram för Nigeria och för Sydafrika. Beslutet att driva budgetrubrikerna tillsammans är en del av en pågående process för att ena tillvägagångssättet vad gäller stödet för mänskliga rättigheter över hela världen. Denna begäran om förslag har redan väckt intresset hos icke-statliga organisationer som ser på dessa budgetrubriker som en viktig källa till stöd för sina aktiviteter.
Jag vill göra en kommentar till föredraganden, Torres Couto, i fråga om en anmärkning, som jag kan ha missförstått, eftersom jag inte kan acceptera ett stycke kritik som jag tror att ni kan ha framfört. Det finns bevis, både från revisionsrättens rapport och från den oberoende utvärderingen av demokratin inom Phare och Tacis, på att det inte förekommer någon misskötsel eller något bedrägeri i detta program. De medel som gjorts tillgängliga i denna budget har ibland använts i en långsammare takt än vad vi skulle ha velat. Detta är också vad ert påpekande går ut på. Men de användes i själva verket på ett bra sätt. Detta är en viktig sak som jag, å kommissionens vägnar, vill säga till parlamentet.
För att sammanfatta, befinner vi oss i det avslutande stadiet och snart kan vi se fram emot de rättsliga och finansiella ramar som sätter stopp för den osäkerhet som har omgivit detta särskilda initiativ. Jag vill tacka parlamentet och de föredragande ännu en gång för deras hårda arbete för att åstadkomma ett godkännande av dessa två mycket nödvändiga förordningar.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma diskussionen avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Utsläpp från stora förbränningsanläggningar
Ordföranden
Jag föreslår att vi frångår våra vanor och börjar med yttrrandet över betänkandet av Estevan Bolea som jag skall ge ordet till i två minuter, vilket sannolikt ger vår föredragande möjlighet att komma hit.

Estevan Bolea
Herr ordförande! Detta är ett mycket viktigt direktiv eftersom det finns en hel del förbränningsanläggningar i Europa, men framför allt eftersom det enligt kommissionen och elektricitetsverken kommer att genereras hundratusentals nya megawatt fram till år 2010.
Principiellt sett håller vi med om att utsläppen minskar och luftvärdena blir allt bättre. Fru kommissionär, vi måste dock beakta proportionalitetsprincipen och konceptet BATNEEC, det vill säga att all tillgänglig teknik som inte medför orimliga kostnader skall användas.
Fru kommissionär, jag vill bara säga att vi borde vidta de åtgärder som är absolut nödvändiga, men bara de som är nödvändiga just nu, kanske kan andra åtgärder vidtas längre fram. Marknaderna för el och gas har avreglerats. Alla företag gör stora kraftansträngningar. För tio år sedan trädde det direktiv som vi nu håller på att ändra i kraft. Ett stort arbete har gjorts för att minska svavel- och kväveutsläppen och den teknik man använder sig av är bättre.
De nivåer som parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd föreslår är utomordentligt strikta. Om man använder naturgas kan man kanske nå sådana nivåer, men använder man kol eller andra fossila bränslen så blir det mycket svårt. Framför allt är det onödigt att fastställa sådana nivåer eftersom de inte behövs.
Försurningsproblemet måste kontrolleras, men inte alla länder har det här problemet. Den spanska delegationen kommer därför att motsätta sig de flesta ändringsförslagen om man beaktar att vi i framtiden kommer att få en progressiv utveckling. För tillfället är det dock ingen mening att gå vidare med nämnda ändringsförslag.
Det vore bra om ni kunde lägga fram ett direktiv eller en rekommendation om förhandlingsbara tillstånd för utsläpp, om ni kunde tillämpa " bubbel-konceptet" så som man gör i Förenta staterna, om ni kunde förlita er på de avtal som förhandlats fram, och som kan ge resultat och inte enbart begränsa er till att fastställa strikta nivåer som, fru kommissionär, ni mycket väl vet inte uppfylls och som bara gör att miljölagstiftningen i Europa blir ett enda stort misslyckande.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Omprövningen av det direktiv som vi behandlar i dag har till syfte att minska utsläppen från stora förbränningsanläggningar. De åtgärder som föreslås är en del av en europeisk strategi mot försurningen. Det är fortfarande oklart när det kommer ett direktiv om de nationella utsläppsgränserna för svaveldioxid, kväveoxid, ammoniak och flyktiga organiska ämnen. Direktivet om stora förbränningsanläggningar ingriper direkt i dessa utsläpp. De kommande utsläppsgränserna är ett politiskt paket som ger medlemsstaterna fria händer att själva avgöra hur man skall göra för att åstadkomma den utsläppsminskningen.
Jag håller egentligen med alla om att ordningsföljden egentligen borde ha varit annorlunda. Först gränsvärdena och sedan det här direktivet. Hur som helst, eftersom det fortfarande är mycket kiv om det andra direktivet och eftersom vi i direktivet 1988 angivit en period på tio år, så måste vi nu göra något. Jag känner mig förresten medansvarig för direktivet om stora förbränningsanläggningar. Det var i mitten av åttiotalet som jag som ledamot av Nederländernas parlament bad vår miljöminister att som uppföljning till förordningen om stora förbränningsanläggningar även göra något i Nederländerna och i Europa.
Herr ordförande! Jag har känslan av att om jag visar det förslag som kommissionen lagt fram för den japanska och den amerikanska industrin, så kommer det att locka fram en reaktion som: vi förstår väldigt väl varför ni aldrig kan bygga upp en verklig miljöindustri. Jag kan konstatera att kraven för de nya anläggningarna, och även för de gamla som kan fortsätta drivas fram till år 2014, att de kraven är betydligt strängare i vissa medlemsstater än det som kommissionen nu lägger fram. Därför har jag som föredragande, med stöd av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, rättat till kraven. När jag i morse blev uppringd av till exempel den skotska industrin som frågade om det här direktivet skulle få konsekvenser för Skottland, så talade jag om för dem att så var fallet inte bara för Skottland utan för hela Storbritannien och även för Spanien. Jag utgår från att till exempel Förenade kungariket inte längre vill leva på stenåldern och att man där måste göra något för miljön, för naturen, men även för människornas hälsa. Jag utgår också från att britterna vill göra något och med den övergångsperiod som jag föreslår går det alldeles utmärkt att göra något åt de befintliga förbränningsanläggningarna också.
Jag har en känsla av att när jag betraktar kraven och när jag ser vad som görs i Tyskland med till exempel brunkol så ser jag att brunkolsanläggningar som i sig är mycket mer förorenande än kolkraftverk, och det här säger jag till min spanska kollega, att strängare krav kan ställas på dessa än vad som nu föreslås. Herr ordförande! Det är något som jag inte kan förstå.
Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi frågade mig: har du egentligen noga kontrollerat den tekniska grunden för ditt förslag? Herr ordförande! Det har jag gjort. Vi höll på att utarbeta det här direktivet och då fick jag tag på den nederländska regeringens beslut år 1997 som innehåller krav för stora förbränningsanläggningar som är betydligt strängare än de som vi föreslagit. Jag hade egentligen en referensram. Som en jämförelse, herr ordförande! Det är nytt i Nederländerna, det är även Tyskland, det är också några nordliga medlemsstater, det är också Österrike, de har betydligt strängare krav. Nu undrar jag varför vi inte borde ha det.
Jag skall tillfoga en aspekt till och den aspekten är avregleringen. Jag stöder verkligen avregleringen av elektriciteten. Det har jag alltid gjort men om man gör det så måste man väl även när det gäller priserna per kilowattimme utgå från att de miljöhygieniska skillnaderna inte är så stora att det som krävs i den ena medlemsstaten och den förorening som fortfarande tillåts i en annan medlemsstat ändå inte skall vara ett hinder för avregleringen. Jag tror alltså att det även utifrån avregleringens synvinkel är nödvändigt att vi försöker ställa så många likadana krav som möjligt. Ta en ordentlig titt på det hela igen, säger jag till min spanska kollega.
Mina kolleger från den socialdemokratiska gruppen har lagt fram ändringsförslag och dessa ändringsförslag innebär att de krav som jag ställer för år 2005 vill de flytta fram till år 2010. Herr ordförande! Jag uppmanar återigen den socialdemokratiska gruppen att inte göra det. Varför inte? Därför att man urholkar förhandlingsläget gentemot rådet ytterligare på det sättet. Jag känner till David Bowes argument när han säger: se upp föredragande, se upp parlament, så att ni inte blir alltför stränga för då kan rådet komma åt dig, då kan det ändra den rättsliga grunden. Till de kollegerna säger jag: om rådet vill göra något och vill förändra det här genom medbeslutandeförfarande fattade beslutet, så måste rådet vara enhälligt i sitt beslut och enhällighet innebär att både parlamentet och EG-domstolen måste vara med och bestämma.

Bowe
Herr ordförande! Jag vill först av allt välkomna det arbete som utförts av föredraganden och hennes betänkande. Det är förvisso ett mycket imponerande betänkande och ett som jag tror att socialisterna gärna stöder till största del. Det kommer att åstadkomma betydande förbättringar vad gäller utsläppen från mycket stora förbränningsanläggningar, som vanligen förbränner kol eller olja, som bidrar med en så betydande andel av mängden svaveldioxid och kväveoxider som försvinner ut i luften, som orsakar surt regn och som har hälsoeffekter för människor, såsom astma.
Detta är inte bara en fråga om kontroll av dessa anläggningar genom en särskild metod - det finns även andra metoder för att kontrollera dessa anläggningar. Det finns utsläppskontroll - och jag var föredragande för några år sedan, som gäller de åtgärder som nu genomförs för att kontollera utsläpp. Det finns också förhandlingarna om de nationella gränserna för utsläppstak som vi förväntar oss att kommissionen lägger fram så snart som möjligt. Dessa två tillsammans kommer att utgöra en effektiv och riktig kontroll.
Parlamentets betänkande och de ändringsförslag som lagts fram tenderar att utvidga direktivets räckvidd och göra de gränsvärden som både befintliga och framtida anläggningar måste följa på ett striktare sätt. Jag anser inte att det innebär ett särskilt problem för nya anläggningar att åtlyda dessa förordningar, även om jag inser att det finns problem för vissa av de äldre anläggningarna. Det är därför vårt förslag att litet mer tid ges åt dem, en rimlig tidsskala under vilken de nödvändiga investeringarna kan göras, så att dessa anläggningar kan uppfylla gränsvärdena.
Vad gäller utvidgningar av omfattningen på andra håll, vill jag fästa kommissionens uppmärksamhet vid strykningen av vissa undantag, vad gäller offshore-anläggningar och vad gäller vissa av de stora gasturbiner som används i mobila maskiner etc. där, åter, utsläppen är betydande och måste åtgärdas, givetvis med hänsyn tagen till de speciella omständigheter som finns i dessa fall.
Jag är mycket medveten om den fråga som redan nämnts av Oomen-Ruijten, att om vi alltför hårt strävar efter att upprätta mycket stränga gränser, befarar många medlemsstater att vi kommer att diktera deras energipolitik för dem, vilket, givetvis, inte ligger inom vår rätt som parlament. Av denna anledning måste vi inse detta och inse att vi måste medge en viss grad av flexibilitet inom detta förslag. Genom att kombinera detta förslag med de nationella gränserna för utsläppstak och med IPPC kan vi åstadkomma detta. Hela frågan måste behandlas inom detta sammanhang.
Slutligen anser jag att vi kommer att åstadkomma ett resultat, efter andra behandlingen, där vi har betydande förbättringar vad gäller utsläpp från dessa anläggningar, där vi har betydande förbättringar vad gäller miljön och luftutsläppen kring dessa anläggningar. Jag rekommenderar parlamentet att godkänna detta förslag.
En sista kommentar. Jag har besökt stora förbränningsanläggningar i två eller tre olika stater inom unionen, i synnerhet i min egen, Förenade kungariket. Jag har inte sett någonting som påminner om stenåldern och jag vill inbjuda Oomen-Ruijten att besöka, kanske, kraftverket i Drax i Yorkshire. Hon kommer att se att det är hennes uppfattning om industrin som är förhistorisk och inte den anläggning som är i drift.

Virgin
Herr ordförande! Jag vill först gratulera Oomen-Ruijten till ett bra betänkande. För ett tag sedan antog parlamentet ett annat betänkande som handlade om den framtida strategin mot försurning av mark och vatten. Det innehöll bland annat en målsättning att försurningsproblemet borde vara löst till år 2015 och utsläppen då vara i nivå med vad naturen klarar. Kommissionen ställde sig bakom parlamentets inriktning. För att nå målet måste vi dock skärpa kraven, bland annat när det gäller förbränning. Detta betänkande, med de skärpningar som parlamentet föreslår, är ett steg i den riktningen. Kommissionen har dessutom gjort omfattande analyser av effekterna av utsläppen från förbränning. Det är ju inte bara påverkan på miljön som är viktig. Människors hälsa är ju också i fara.
En jämförelse mellan kolförbränning med god rökgasrening och kärnkraft under en tioårsperiod visar att vi har sparat tjugotusen människoliv genom minskade utsläpp, genom att använda kärnkraft inom EU. Därför är förslagen om förtida avveckling av kärnkraft så allvarliga, för såväl vår miljö som för folkhälsan.
Jag är också övertygad om att användandet av ekonomiska styrmedel, genom exempelvis svavel- och kväveavgifter, kan föra utvecklingen ytterligare framåt och i praktiken skärpa de krav som vi ställer. Sådana avgifter har i Sverige varit en stor framgång. Metoden med utsläppsrätter kan också vara värd ett studium och kan ge goda miljöeffekter till låga kostnader.
Förbränning av fossila bränslen ger också stora utsläpp av koldioxid som bidrar till växthuseffekten. Det är kanske det allvarligaste problemet. Det är i varje fall en signal att begränsa förbränning av fossila bränslen så mycket som möjligt. Även här kan handel med utsläppsrätter ge oss en metod att ge stabilitet i ansträngningarna att nå upp till Kyotoprotokollets krav.

Gahrton
Herr ordförande! Försurningen är fortfarande ett allvarligt hot mot Europas skogar. I Tyskland utsätts 67 procent av skogen för försurande utsläpp, svaveldioxid och kväveföreningar som överskrider den kritiska belastningsgränsen. I Frankrike drabbas 22 procent av skogsarealen. Det finns visserligen några länder där skogarna är relativt opåverkade, t.ex. i Spanien, där motsvarande siffra bara är 1 procent. Men samtidigt medverkar utsläpp från Spanien till att försura fem gånger så stor yta som den egna skogsareal som påverkas. Ytterligare nio EU-länder bidrar netto till försurningen utanför det egna landets gränser, medan fem länder, Tyskland, Frankrike, Österrike, Sverige och Finland, försurar en yta som är mindre än deras egen skogsareal.
Dessa siffror visar att utsläpp från stora förbränningsanläggningar är ett problem som i högsta grad kräver gemensam överstatlig reglering. Därför är det bra att kommissionen har kommit med detta direktiv. Det är dock alldeles för svagt, medan parlamentets förslag, dvs. Oomen-Ruijtenbetänkandet, ligger betydligt närmare vad som krävs objektivt och vad miljörörelsen kräver. Därför kan V-gruppen i stort stödja Oomen-Ruijtenbetänkandet.

Estevan Bolea
Efter den korta tid ledamot Garthon har haft till sitt förfogande har han sagt vissa saker som inte alls stämmer, och det kan inte hjälpas, men jag måste ingå i svaromål.
Det här problemet med utsläpp berör inte Spanien, eftersom en tredjedel är vattenkraft och en tredjedel är kärnkraft. Dokumentera er, herr Gahrton, och prata inte strunt.

Blokland
Herr ordförande! Stora förbränningsanläggningar står tillsammans för 63 procent av utsläppen av svaveldioxid och 21 procent av utsläppen av kväveoxid i Europeiska unionen. SO2 och Nox är de viktigaste orsakerna till sura regn och dessutom är de ett hot mot folkhälsan. Därför är det av stor vikt att det här förslaget bidrar till att utsläppen av nämnda ämnen minskar. Jag kan alltså instämma i att Europeiska kommissionen även låter det direktivet gälla för gasturbiner. Inga undantag får dock gälla för offshore-plattformar.
Eftersom utsläppet av svaveldioxid kan sänkas till 100 milligram per kubikmeter med hjälp av befintlig teknik så förtjänar en allmän gräns för utsläpp på 200 milligram per kubikmeter absolut parlamentets stöd. Normerna för utsläpp av kväveoxid kan också skärpas. Grundläggande i betänkandet är att de befintliga stora förbränningsanläggningarna på sikt också måste klara de utsläppskrav som ställs, eftersom dessa anläggningar tillsammans står för en stor del av utsläppen av dessa förorenande ämnen. Effekten av de här åtgärderna, nämligen en renare och hälsosammare luft, kommer annars knappt att märkas.
Slutligen, vill jag också anmärka att det inte måste vara så att starkt förorenande bränslen har en fördel av högre gränsvärden för utsläpp. För avfallsförbränning gäller stränga normer men utsläppen från förbränning av fossila bränslen kan även de hota luftkvaliteten och därmed folkhälsan. Med det här förslaget tar vi ett stort steg framåt. Jag tackar Oomen-Ruijten för hennes insatser.

Hulthén
Herr ordförande! På vägen hit passerade förmodligen de flesta av er korridoren med en tavelutställning med bilder från mina hemtrakter. Man kan se bilder av natur med vatten, djur och snö. Det är rent och ser friskt ut. Tyvärr är det ju ganska dött - dött på grund av en försurning och föroreningar transporterade långväga ifrån - från länder och regioner som vi inte behöver nämna här, men som säkert vet att de inom sina gränser faktiskt har dessa förbränningsanläggningar som gör att dessa vackra bilder trots allt är tämligen livlösa.
Därför är Oomen-Ruijtens betänkande ett av de viktigaste för min hemregion, för överlevnaden både för djur- och växtliv, för vattendrag och allt annat som påverkas av försurningen. Därför är det med glädje som jag kan konstatera att majoriteten av miljöutskottet faktiskt har haft det goda omdömet att ställa sig bakom de skärpta kraven på rådets direktiv som föredraganden föreslår. Det gäller framför allt förslaget om att direktivet också skall omfatta befintliga anläggningar, något som rådet uppenbarligen inte riktigt orkat med att ta upp.
De befintliga anläggningarna står för en ansenlig mängd utsläpp. Skulle Oomen-Ruijtens förslag gå igenom, så innebär det att utsläppen av svaveldioxid minskar med 1 till 1, 5 miljon ton per år. Det motsvarar mellan 10 och 15 gånger det totala svenska utsläppet av svavel. Man kan jämföra det med Storbritannien som varje år släpper ut 2 miljoner ton.
Ur den aspekten är det närmast vanvett att vänta ytterligare fem år för att dessa anläggningar av sig själva skulle gå ur tiden. Det finns naturligtvis invändningar: förslaget kostar - men tekniken finns där. Vi vet att det kostar för oss allihop, eftersom vi alla har denna typ av anläggningar. Men vinsterna är ovärderliga. Jag hoppas bara att fler i kammaren kan lockas av tanken att rädda flera liv.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! När vi rekommenderar nya gränsvärden för utsläpp från förbränningsanläggningar måste man betrakta utsläppen i sin helhet och också beakta förordningarnas effekter på uppkomsten av växthusgaser. I ändringsförslag 19 föreslås längre tidsgränser i situationer där reningsutrustningen inte kan användas. 24 timmar som kommissionen föreslår räcker under inga omständigheter till att kyla ner den utrustning som skall repareras, utreda störningen, utföra reparationen och starta om utrustningen. Framför allt om driftstörningen inträffar under en tid då anläggningen har en lägre bemanning än normalt, exempelvis på natten, under helgerna eller veckosluten. Ändras inte tidsgränsen blir man tvungen att stänga ett effektivt och modernt kraftverk i nästan alla störningssituationer och ersätta produktionsbortfallet med hjälp av en anläggning vars luftreningskapacitet inte uppnår till den stängda anläggningens nivå. Detta kan inte vara en verksamhet i direktivförslagets anda.
Vi vill på gemenskapsnivå främja både ökningen av biobränsleanvändningen och kraftvärmeproduktionen för att minimera växthusgaserna. För att kunna uppnå dessa mål måste man tillåta att biobränslen har högre utsläppsgränser enligt kommissionens förslag, och luftreningskraven för de små förbränningsanläggningarna måste relateras till en teknisk-ekonomiskt vettig nivå.

Myller
Herr ordförande! Man har här redan från flera håll konstaterat att vi har fortfarande mycket att göra om vi skall uppnå luftreningens målsättningar som vi ändå både som gemenskap och varje medlemsland för sig har förbundit oss till. Därför måste man göra allt som göras kan, och ett exempel på att vi kan göra mer än vad kommissionen varit beredd på är detta betänkande om stora förbränningsanläggningar som Oomen-Ruijten har utarbetat på miljöutskottets vägnar.
Bland det bästa i betänkandet är enligt min mening att man där inkluderar även gamla, dvs. anläggningar som tagits i drift före 1987, inom ramen för den gemensamma lagstiftningen och gemensamma gränsvärden. Gjorde man inte på detta sätt skulle detta direktiv liksom hänga i luften eftersom dessa anläggningar har en mycket lång livslängd, och utsträcker vi inte direktivet till att gälla gamla anläggningar skulle effekterna på luftföroreningar vara nära nog obefintliga. Jag stöder alltså mycket varmt att även de gamla anläggningarna tas med.
Men vi måste också se till att kraven utsträcks till ansökarländerna, några fripassagerare kan inte tillåtas inom det här området; det förutsätter givetvis att resurser riktas till att uppnå detta mål. Jag anser också att vi måste effektivisera användningen av biobränslen och kraftvärmeproduktionen, men när det gäller biobränslen måste man utgå ifrån att det är samma gränsvärden som gäller för dem som för andra bränslen.

Pollack
Herr ordförande! Ett befintligt tekniskt direktiv ändras och det finns många aspekter som tas upp av olika talare. Problem gällande äldre anläggningar beror givetvis på vilken energikälla som används av vilken medlemsstat, och dessa varierar enormt. Vi vet att befintliga stora förbränningsanläggningar står för cirka två tredjedelar av svaveldioxid-utsläppen inom EU och nästan en fjärdedel av kväveoxiderna, och dessa har mycket allvarliga effekter för hälsan och för miljön. Därför finns ett brådskande behov av denna ändring. Jag föredrar i hög grad försök att gå mot en ökning av kombinerad el- och värmeproduktion, vilket andra medlemsstater har nämnt.
Emellertid vill jag, såsom föredragande i frågor om luftkvalitet, koncentrera mig på två huvudaspekter. Den första tas upp i ändringsförslag 1 som kopplar vad som har åstadkommits i detta direktiv till den fortfarande emotsedda långsiktiga ozonstrategin. Målet är eller måste vara att bringa de skadliga utsläppen från dessa anläggningar i nivå med, och under, kritiska belastningsnivåer. Om vi misslyckas med detta, misslyckas vi på två sätt, både vad gäller skyddet av miljön och skyddet av folkhälsan. Trots att vi inte har ozonstrategin på grund av att kommissionen är handlingsförlamad, vet vi att gränsvärdena för utsläpp förr eller senare måste bringas i nivå med den. Vi måste klargöra för den nya kommissionen, när den har installerats, att den ozonstrategi och det nationella utsläppstak som Bowe nämnde, behövs snabbt.
Min andra synpunkt gäller ändringsförslag 15, som argumenterar för en mera omfattande information till allmänheten. Detta är samma angreppssätt som vi tillämpade i dotterdirektiven om luftföroreningar. Vissa människor verkar inte tycka om information till allmänheten så mycket, men människor som bor nära dessa stora förbränningsanläggningar behöver vara fullt medvetna om ifall deras hälsa står på spel på grund av ökade luftföroreningar.
Jag rekommenderar parlamentet att godkänna dem och hoppas att de kommer att få stöd från både kommissionen och, ännu viktigare, från rådet.

Linkohr
Herr ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag tacka föredraganden, också för det mod hon har visat här att uthärda konflikter, ty det finns naturligtvis konflikter här. Det är säkert riktigt att vi på grund av avregleringen av den inre marknaden för elektricitet också behöver en harmonisering av miljöföreskrifterna. Det är ett viktigt steg. Förhoppningsvis kommer det flera!
Men paradoxalt nog har harmoniseringen också till följd att konkurrensen snedvrids. Jag vill tydliggöra det med exemplet på NOx -utsläppen. NOx (kväveoxid/kvävedioxid) är, kan vi anta, lika med 200 mg/m3 . För de stora anläggningarna kan man göra det mycket bättre tekniskt. Det är jag klar över. Men det betyder för kol, i synnerhet för brunkol, en ökning av elpriset om 1-2 tyska pfennig. Det är inte så litet. Därmed kommer möjligen dessa producenter att knuffas bort från marknaden. Det betyder att den konkurrensfördel som de hittills har haft, eller konkurrensrättvisan, blir störd. För övrigt kommer kärnenergin att glädja sig åt det, ty den drabbas inte av det, och den blir då också relativt sett billigare. Den som är för detta kommer säkert att glädja sig.
Men om man vill ha konkurrensrättvisa, måste man åtminstone hålla ögonen på det. Vi har i Tyskland bestämmelser om 200 mg/m3 . Det innebar då ganska många investeringar, och var ganska dyrt. Det kan man leva mycket bra med. Om man nu vill sätta det till 100 - det är tekniskt sett inte något problem för gas, men betyder en motsvarande prishöjning. I konkurrensen knuffas man då bort från marknaden. Vad händer sedan? Då kommer ifrågavarande regioner att få regionalt stöd av Europeiska unionen eller av den nationella staten. Skattebetalaren betalar det sedan via regionalstödet. Det kan väl ändå inte vara avsikten!
Alltså, tror jag, att man här måste komma fram till en balans. Jag säger det inte så lättsinnigt, eftersom jag naturligtvis vet att ren luft alltid är bättre än smutsig. Men 200 mg/m3 är, tror jag, ett mycket bra värde. Det borde man hålla fast vid.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden Oomen-Ruijten från min grupp alldeles särskilt för det betänkande hon har lagt fram och för hennes noggranna arbete. För många kolleger, även i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, var de gränsvärden alltför extrema som föredraganden angett för en minskning av utsläppen av de skadliga ämnena från stora förbränningsanläggningar för tidsperioden fram till år 2005.
Vi hör liknande argument också vid diskussionen om bilavgaserna. Mitt intryck är att det existerar teknik för att uppnå dessa värden. Naturligtvis krävs det stora finansiella ansträngningar. Också därför är det så viktigt att vi inom ramen för Life-programmet främjar utvecklingen och möjligheten att tillämpa modern teknik som tjänar till att uppnå dessa mål och dessa gränsvärden. Vem annars, om inte Europaparlamentet, skulle engagera sig för att genomdriva anspråksfulla målsättningar för att minska luftföroreningarna? Hittills är det bara Europaparlamentet man har att tacka för att man har uppnått värden och mål som ofta framställts som ouppnåeliga under de angivna tidsperioderna.
Herr Linkohr, ni känner ju till diskussionen när det gäller bilen. Kära kolleger! Glöm inte bort att Amsterdamfördraget träder i kraft den 1 maj 1999. Sedan kommer vi också att samråda om detta förslag i ett medbeslutandeförfarande och därmed ha möjlighet att också, det måste medges, genomdriva mer anspråksfulla krav på gränsvärden för svaveldioxid och kväveoxid, men också krav på att införliva hittills undantagna gamla anläggningar, som utgör ett särskilt aktuellt problem. Jag vill påpeka att det här handlar om den första behandlingen. Vi får sedan se vad rådet sätter emot det, och i andra behandlingen kommer vi att tvingas förhandla om hur det skall fortsätta. Jag anser att vi redan nu bör lägga fram förslag, om tekniken medger det, och senare göra en kalkyl över vilka mål vi kan uppnå.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! En anmärkning vill jag inte låta bli hängande i luften. Jag skulle med hänsyn till den karikatyr som Linkohr gjorde av mitt förslag med avseende på kväveoxid vilja hänvisa till välgrundad information som han måhända även kan finna hos RWE i Tyskland för de har nämligen kontrollerat mina siffror för kväveoxid och det som jag nu skrivit upp är siffrorna...

Ordföranden
Ursäkta mig fru Oomen-Ruijten, men jag måste avbryta er. Jag avbröt Estevan Bolea nyss av samma anledning: detta är vare sig ordningsfrågor eller frågor till kommissionen. Jag kan enbart godkänna dessa inlägg som ett personligt uttalande, under förutsättning att det är det, vilket jag betvivlar.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att särskilt tacka miljöutskottet och föredraganden, Oomen-Ruijten, för den mycket ingående behandling som förslaget har fått, och detta trots det faktum att vi talar om ett mycket tekniskt förslag. Som åtskilliga talare har understrukit i kväll, så står de stora förbränningsanläggningarna för en betydande andel av utsläppen av svaveldioxid och kvävedioxid i EU. Och just på grund av volymen av dessa utsläpp och på grund av att de är gränsöverskridande, är det nödvändigt med lösningar på EU-nivå, och det är också helt avgörande att se till att gemenskapsrätten är uppdaterad. Detta är skälet till att detta förslag fanns med i gemenskapens försurningsstrategi, som ju åtskilliga talare har hänvisat till.
På många områden kan kommissionen ansluta sig till de konstruktiva förslagen och ändringarna. Europaparlamentet har rätt i att hänvisa till målet i gemenskapens försurningsstrategi, så kommissionen kan acceptera ändringsförslag 1. Jag delar den uppfattning som både Bowe och Pollack gett uttryck för, nämligen att det fattas två förslag, som var klara att läggas fram, och som vi nu måste vänta på tills en ny kommission har tagit ställning till dem.
Kommissionen förstår mycket väl Europaparlamentet intresse för att ekonomiska verkningsmedel kan komma i fråga som medel för att minska utsläppen av svaveldioxid och kvävedioxid, så som det uttrycks i ändringsförslag 3. Möjligheterna för att använda sådana verkningsmedel kommer att kunna bedömas mot bakgrund av hur förslaget om energiskatter utvecklar sig, och så har jag inte mer att säga i denna fråga. Den har vi debatterat åtskilliga gånger.
Kommissionen stöder Europaparlamentets önskan om att den tekniska utvecklingen fortsatt skall främjas för stora förbränningsanläggningar, och kan i princip godkänna ändringsförslag 5. Det sätt på vilket utskottets mål i detta avseende bäst kan tillgodoses, måste bedömas mot bakgrund av hur direktivet om integrerat förebyggande och bekämpning av föroreningar genomförs inom denna sektor. Kommissionen håller också med om att information om miljöeffekterna av stora förbränningsanläggningar skall vara lätt tillgängliga. Utifrån denna ståndpunkt kan kommissionen godkänna ändringsförslag 15, som särskilt Pollack hänvisade till, såvitt det kan tillgodoses genom det register över förorenande utsläpp som är under utveckling.
Kommissionen arbetar fortfarande med ett förslag till direktiv om de nationella utsläppstak som jag nämnde innan. Det är ett avgörande led i kommissionens strategi i kampen mot försurning och bildande av ozon i troposfären, samt skydd av folkhälsan. Därmed kommer det att fastställas nationella gränser för utsläpp av en rad förorenande ämnen. De blir kostnadseffektiva på EU-nivån och skall fastställas utifrån sambandet mellan utsläppen och deras miljöeffekter. Medlemsstaterna får därmed möjlighet att nå de fastställda utsläppstaken på det mest kostnadseffektiva sättet, samtidigt som EU: s miljömål följs. Som ett resultat av detta omfattar det föreliggande förslaget bara nya anläggningar som får tillstånd att drivas efter 1 januari 2000. Utifrån dessa överväganden anser kommissionen att det inte är lämpligt att utvidga förslagets tillämpningsområde till att också omfatta befintliga anläggningar, och det får ju konsekvenser för en rad ändringsförslag, och jag skall nämna de som vi alltså inte kan godkänna, dvs. 8, 10, 12, 14, 16-18, 20 och 21.
De föreslagna utsläppsgränsvärdena är tänkta som ambitiösa minimikrav som skall följas i hela gemenskapen, vilket Oomen-Ruijten och Bowe var inne på i sina inlägg. Vi har alltså valt att fastställa ambitiösa minimikrav, som skall följas i hela gemenskapen. De är ungefär dubbelt så stränga som de krav som finns i den befintliga gemenskapsrätten. Man kan tillämpa ännu strängare utsläppsgränsvärden, om det finns skäl till det på det lokala planet, eller om de nationella utsläppstaken kräver det. Kommissionen anser det därför inte lämpligt att godkänna ändringsförslag 7, 9, 11 och 13, även om kommissionen har noterat Europaparlamentets önskemål om strängare minimikrav på EU-nivå. Jag är övertygad om att det är en fråga som vi kommer att återkomma till under förfarandets gång. Ändringsförslag 2, 4, 6, 19, 22 och 23 kan av tekniska och andra orsaker inte godkännas.
Avslutningsvis, vill jag gärna uttrycka min tillfredsställelse över betänkandet. Europaparlamentet har visat en mycket konstruktiv inställning som kan skapa en bra grund för diskussionerna under det kommande lagstiftningsförfarandet. Vi är övertygade om att Europaparlamentet med sin ståndpunkt kommer att bidra till att föra oss närmare det mål som vi alla vill nå, nämligen att bekämpa försurning och bildande av ozon i troposfären, samt att förbättra folkhälsan.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förbränning av avfall
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0183/99) av Blokland, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om förbränning av avfall (KOM(1998)0558 - C4-0668/98-98/0289(SYN)).

Blokland
Herr ordförande! Det betänkande som vi nu skall behandla gäller direktivet för förbränning av avfall och är mycket viktigt av två skäl, nämligen i första hand för hälsan för de människor som är bosatta i närheten av förbränningsugnarna, elkraftverken och cementugnarna. I andra hand för luftkvaliteten i hela Europeiska unionen. Det rör sig då främst om de förorenande ämnena svaveldioxid, kväveoxid, stoft, dioxin och furaner. Europeiska kommissionens förslag sänker vid ett fullständigt genomförande utsläppet av dioxiner från 2 400 gram per år till 10 gram per år. Det nya förslaget från kommissionen är av bra kvalitet, men det finns några punkter som kan förbättras.
Kommissionens förslag för förbränning av kommunalt avfall behandlar både farligt och icke-farligt avfall. Eftersom det lagts fram ytterligare ett kommissionsförslag för ändring av direktivet om förbränning av farligt avfall så är det logiskt att sammanfoga de två direktiven. Tydliga fördelar med det är konsekventa normer för utsläpp, åtskillnad mellan farligt och icke-farligt avfall grundas nämligen huvudsakligen på kriterier som gäller för hämtning, förvaring, transport, hantering och behandling av avfall före förbränningsprocessen. Under själva förbränningen kan så kallade icke-farliga avfallsämnen omvandlas till farliga och luftförorenande ämnen. Ofta gäller det samma föreningar som uppstår vid förbränning av farligt avfall, vad som kommer ut från anläggningarna är med andra ord viktigare än vad som kommer in. För de ämnen som släpps ut måste det komma tydliga regler i form av gränsvärden för utsläpp.
En sammanslagning av de båda direktiven leder inte till en annan förbränningsordning än den som gäller nu. Det är inte så att farligt avfall som förr endast brändes i specialugnar nu plötsligt får förbrännas i alla anläggningar. Vissa farliga avfallsämnen måste förbrännas vid en temperatur på 1 100 grader Celsius för att förhindra att dioxiner bildas. En åtskillnad mellan de här direktiven är absolut inte till någon nytta för miljön. Tvärtom. Om vi inte skulle slå samman de två direktiven så skulle det nämligen kunna leda till mindre stränga normer för farligt avfall jämfört med kommunalt avfall. För att det nya direktivet även skall kunna gälla för farligt avfall så behövs ändringsförslagen 7, 9, 15, 18, 19, 56 och 61. Dessa ändringsförslag avser direktiv 94/67/EG om förbränning av farligt avfall.
Miljöutskottet ber Europeiska kommissionen att den skall göra sitt yttersta för att rådet i juni skall kunna fastställa en gemensam ståndpunkt om ett enda direktiv. Även när avfall förbränns i andra anläggningar måste man se till de utsläpp som sker. Samma normer för utsläpp borde när allt kommer omkring gälla för alla anläggningar. För miljöutskottets del får elkraftverk och cementugnar även bränna avfall om de bara klarar sig under de normer för utsläpp som gäller. Det nya förslaget från kommissionen innehåller en bra reglering för förbränning av kommunalt avfall i cementugnar. Den regleringen måste också gälla för förbränning av farligt avfall i cementugnar. Det betyder emellertid att cementugnarna under en begränsad tidsperiod behöver uppfylla mindre stränga normer.
De investeringar som behövs för rökgasrening vid cementugnar kan betalas genom de höga inkomsterna från mottagande av farligt avfall och besparingen av bränsle. Eftersom utsläppen av kväveoxid bör ligga så lågt som möjligt kommer många anläggningar att behöva en anläggning för utvinning av kväveoxid. I en sådan anläggning används ammoniak för att ta bort kväveoxid. Det måste naturligtvis ske på ett kontrollerat sätt, så att ingen ammoniak släpps ut i luften. Därför föreslår miljöutskottet en norm för ammoniak i ändringsförslagen 24, 36, 38 och 41.
Slutligen, har jag fått höra att det fortfarande är många förbränningsanläggningar som inte uppfyller kraven i direktiven från 1989. Det skulle främst gälla de franska förbränningsugnarna. Det gäller alltså att för dessa förbränningsugnar göra investeringar för att klara de nya kraven i det här direktivet. Fördelen är att för de sistnämnda anläggningarna behöver den investeringen göras endast en gång, det kan med andra ord göras ordentligt från början. Jag uppmanar Europeiska kommissionen och Europeiska miljöbyrån att strängt kontrollera att befintliga och kommande direktiv följs.
Herr ordförande, fru kommissionär! Sammanfattningsvis, för att sörja för en bättre hälsa för de människor som bor i närheten av förbränningsanläggningar och för att sörja för en bättre luftkvalitet inom hela Europeiska unionen är det viktigt att ett enda direktiv antas för förbränning av farligt och kommunalt avfall i vilket förbränning i andra anläggningar är bättre reglerat och genomtänkta normer gäller för utsläpp av förorenande ämnen.

Jensen, K.
Herr ordförande! Avfall är inte målet för produktion, även om mängden av det kunde ge det intrycket. Vi deponerar avfall och vi bränner det. Inget av detta gör att miljön mår bra. Jag vill gärna tacka Blokland för hans hårda arbete med betänkandet och hans fasta linje som främjar miljön. Det är självklart att föroreningarnas påverkan på folkhälsan är stor. Ett exempel är dioxiner som är ett typiskt ämne som frigörs vid förbränning. Hos många kvinnor i Europa har man upptäckt höga koncentrationer av dioxin i modersmjölken. Dioxiner ger också anledning till oro på grund av deras hormonförstörande egenskaper. I och med detta förslag om förbränning finns det hopp om en högre skyddsnivå genom minskade dioxinutsläpp.
I miljöutskottets betänkande behandlas två direktiv - förbränning av hushållsavfall och förbränning av farligt avfall. Idén med denna dubbelbehandling är att utsläpp vid förbränning av avfall kan utgöra ett föroreningsproblem oavsett vilken typ av avfall det gäller. Dessutom kunde Europeiska unionen riskerat att få strängare gränsvärden för förbränning av hushållsavfall än för farligt avfall, om vi hade låtit kommissionens uppdelning av områdena fortsätta enligt förslag. Det skulle kanske också finnas risk för fusk med kategorisering av avfall. I kommissionens förslag om hushållsavfall nämns avfallstyper, som jag inte kan se är något annat än farligt avfall, bl. a. spillolja och sjukhusavfall.
Utsläpp från avfallsförbränning skall behandlas enhetligt, oavsett vad som släpps ut, t.ex. svavel, kvävedioxider, dioxiner och damm. Det har funnits mycket oro rörande samförbränning och cementindustrin, och som en kompromiss har vi valt att hålla fast vid de tre kategorierna: egentliga förbränningsanläggningar, samförbränning och cementfabriker. Men saken är den att alla skall följa strängare utsläppsnormer. Vi kommer inte att tillåta ett kryphål för en slags avfallsturism, som kan slå botten ur ekonomin i de egentliga förbränningsanläggningarna. Alltså skall samförbränning, inklusive cementindustrin, följa kraven om strängare utsläppsgränsvärden.
Låt mig betona att vi fortfarande vill att olika avfall hanteras olika. Därför är kritiken som säger att ihopslagningen av dessa två direktiv skulle innebära sämre miljöskydd inte trovärdig. Man kan bara läsa texten och se att det ställs olika krav inom ramarna för direktivet.
Kommissionen bör för övrigt följa sin avfallstrategi, och vi betonar också att återvinning och återanvändning är viktigt. Om det fanns krav om sortering av avfall genom avfallshanteringsplaner, skulle vi kunna spara råmaterial och få mindre luftföroreningar.

Florenz
Herr ordförande, mina damer och herrar, fru kommissionär! Jag tackar föredraganden för hans engagerade arbete. Jag hade det stora nöjet att år 1994 vara föredragande för direktivet för förbränning av farligt avfall. Vi föreslog då utomordentligt stränga gränsvärden, vilket jag fortfarande tror på. Resultatet i dag visar att av 15 medlemsländer i Europeiska unionen har 13 länder inte infört de då beslutade stränga värdena. Två länder har uppfyllt kraven, med det resultatet att dessa länder och dessa företag har satsat en mängd pengar och förmodligen måste göra det än en gång, om vi i dag kommer fram till andra resultat. Jag tror alltså att det helt säkert är riktigt att fastslå stränga värden, men att vi måste vara seriösa när vi gör det, och att man naturligtvis även måste ta hänsyn till betänkligheterna rörande hälsan, som jag fullkomligt delar.
Men jag anser inte att det är särskilt bra att några länder och därmed några förbränningsanläggningar håller sig till lag och rätt i Europa, och har satsat en mängd pengar till exempel i Frankrike, men också i mitt land - jag kan gärna visa er det, herr Blokland; Ni bor ju inte så långt därifrån - och andra människor inte har gjort någonting alls, och att dessa senare nu i händelse av nya värden, som delvis innebär en halvering, skall kunna spara in den första investeringen. Det är en konkurrenspolitik som jag inte kan stödja. Jag tror alltså att vi här skall agera försiktigt, men strängt. Därför är jag absolut för att man skall använda sig av bästa tillgängliga teknik. Men Blokland skall också vara så vänlig och definiera vad " bästa tillgängliga teknik" innebär i Europa. Det får inte vara så att somliga definierar det på det ena och andra åter på det andra sättet.
Det är också detta som min kritik beträffande mätmetoderna gäller. Om vi här slår fast siffror måste vi också fastställa hur, när och var vi skall mäta. Även där finns det jättelika skillnader i Europa. Samförbränning är en bra sak, om den görs riktigt. Jag stöder den. Men det måste gälla andra värden för den, ty det finns två sorters förbränning: å ena sidan förbränning av olja eller avfall, och å andra sidan förbränning av metaller. Det måste finnas bestämmelser för det. Den gamla blandformeln var inte så dålig. Dagens kommissionsförslag är strängare. Jag stöder det, eftersom det är meningsfullt.
Om vi gör så som Blokland föreslår, tror jag att den meningsfulla samförbränningen i cementugnar på lång sikt kommer att förbjudas, och det är inte meningsfullt just när det gäller miljöpolitiken, eftersom man ändå då måste sätta in gas eller kol, vilket ni också vill förbjuda. En riktig samförbränning enligt stränga normer är alltså den rätta vägen. Där skulle jag inte bara vilja ha normer, utan också mätförfaranden, ty det saknas i Europa. Därmed har vi åter kommit fram till det federalistiska systemet, där var och en gör det han vill. Just detta, herr Blokland, vill jag framhålla för er och jag ber er att tänka över denna punkt än en gång.

Eisma
Herr ordförande! År 2000 förväntar vi att femtio miljoner ton avfall skall förbrännas. Det är naturligtvis otroligt mycket. Därför kommer det att komma många nya avfallsförbränningsugnar. Det får inte vara så att förbränning är det absolut slutgiltiga medlet. Alla vet det: först avfallsförebyggande och sedan återvinning, recycling , och först då förbränning. Men ändå, med de femtio miljoner ton avfall som vi har år 2000! Jag tycker att kommissionens förslag är ett meningsfullt bidrag, men det är framför allt skärpningsförslagen från kollega Blokland som vi liberaler gillar. Två kommentarer om det.
Jag stöder föredragandens förslag om att foga samman de två förbränningsdirektiven, alltså en sammanfogning av avfall av ofarligt och avfall av farligt ursprung. Naturligtvis endast på villkor att ändringsförslagen 7, 15 och 18 antas, och jag hoppas att Europeiska kommissionen kommer att reagera positivt på dessa ändringsförslag. Om de kan antas så blir det inte längre juridiskt möjligt att komma undan vid sammanfogningen av de två direktiven.
Slutligen, herr ordförande, cementindustrin. Var och en har väl haft att göra med cementindustrin. De har varit på besök hos var och en. Just nu bearbetar cementindustrin mycket avfall, särskilt farligt avfall. Om cementugnarna även bränner avfall så ger det mycket pengar. Jag håller också med Blokland om att de extra inkomsterna och besparingarna på bränslekostnader kan användas för att investera i en renare process. Även cementindustrin måste följa de stränga normerna för utsläpp. Undantag tycker jag inte verkar lämpligt i det här fallet, särskilt inte med hänsyn till att man, kollega Florenz tog också upp det, i Nederländerna, Österrike och Tyskland redan nu klarar sig under normen 500 milligram kväveoxid per kubikmeter. Varför alltså ingen stimulans till de övriga länderna att följa de tre länder som redan klarar det?

Cabrol
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Förbränning av avfall har redan varit föremål för olika europeiska direktiv där det senaste, 94/67 EG, framför allt behandlar förbränning av farligt avfall.
Det nuvarande förslaget till rådets direktiv gäller förbränning av avfall som inte faller under det nämnda direktivet, dvs. icke-farligt avfall, såsom kommunalt avfall, och visst farligt enskilt avfall som inte omfattas av det föregående direktivet.
Vi skall inte fördjupa oss i det stora antalet ändringsförslag, men vi skulle vilja protestera energiskt mot dem som lämnats in av föredraganden, och som syftar till att slå ihop de två direktiven om det farliga avfallet och det icke-farliga avfallet. För detta förslag stöder sig föredraganden på två argument. Det första är att man uppnår en administrativ förenkling av texterna och på så sätt får ett direktiv i stället för två. I verkligheten har, såsom min kollega Florenz sade, direktivet om det farliga avfallet ännu inte införlivats i lagstiftningen i samtliga medlemsstater och genom att ändra det, genom att slå ihop dem, skulle man skapa mer förvirring än förenkling.
Det andra argument som framförts är att värdena, kvantiteten utsläpp av avfallsprodukter, ligger mycket nära varandra. I verkligheten är det inte bara värdena som räknas. Hantering, förvaltning och bearbetning av dessa två kategorier avfall, farligt eller icke-farligt, är mycket olika. En verklig politik för bearbetning av avfall kräver ett selektivt urval och en selektiv bearbetning och inte en anakronistisk och anarkistisk sammanblandning. En sådan blandning skulle leda till att det farliga avfallet skulle brännas i anläggningar avsedda för hushållsavfall. Det är desto mer troligt som vissa medlemsstater har anläggningar för förbränning av hushållsavfall som är överdimensionerade, och de skulle vara frestade att utnyttja denna överkapacitet och komplettera anläggningarnas försörjning med farligt avfall. Detta skulle vara oacceptabelt, eftersom det skulle innebära stora hälsorisker för befolkningarna och miljön kring förbränningsanläggningarna.
Föredragandens text är relativt otydlig när det gäller skyldigheten och den specifika karaktären på kontrollen av inkommande avfall, mottagning och lagring av detta avfall samt utbildning av personal, osv. för att inte nämna industrins svårighet att garantera en uppföljning av bearbetningen av deras avfall och fastställa sitt ansvar.
Sammanfattningsvis förefaller oss förslaget, som återfinns i föredragandens text, om att slå samman de två direktiven om farligt och icke-farligt avfall fullständigt absurt och skulle kunna vara en källa till allvarliga risker. Låt oss dessutom påpeka att genom att inte göra skillnad på den specifika karaktären för anläggningarna för samförbränning skulle man förbjuda denna samförbränning, vilket skulle vara katastrofalt för den berörda industrin, liksom för besparingarna när det gäller fossil energi, något som kunnat genomföras tack vare att man utnyttjat detta avfall för förbränning.
Vi är slutligen emot vissa ändringsförslag som kräver extrema åtgärder avseende normerna för utsläpp. Dessa åtgärder skulle medföra stora och kostsamma investeringar, utan att innebära någon verklig vinst för miljön.

Lannoye
Herr ordförande! I min grupps namn skulle jag vilja tacka föredraganden som utfört ett utmärkt arbete. Vi respekterar fullständigt den politiska linje han föreslår, både när det gäller samförbränning och att slå ihop de två direktiven. Vi har däremot några ändringsförslag som förkastats av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, och som förefaller oss grundläggande. Jag skulle vilja säga några ord om dessa.
Till att börja med problemet med utsläpp i vattenmiljö. Vi anser att man måste kräva nollutsläpp i vattenmiljö. Europeiska kommissionen föreslog en sådan åtgärd redan 1992 i sitt förslag till direktiv om förbränning av farligt avfall. Man kan därför ifrågasätta de anledningar som motiverat en tillbakagång på området, och det faktum att de största grupperna i parlamentet inte gick in på vårt förslag. Allt talar egentligen för en så krävande åtgärd. Jag erinrar bl.a. om att vid antagandet av Whites betänkande om ramdirektivet om vatten för några månader sedan kom vi överens om att på sikt, senast år 2020, kräva en nollgräns för avfall av alla farliga ämnen i vattenmiljön. Ett första steg skulle bestå i att anta en åtgärd i den riktningen när det gäller så allvarliga saker som förbränningsanläggningar.
Den andra beståndsdelen jag skulle vilja ta upp är problemet med dioxin. Vi vet att dioxinerna är det största problemet för förbränningsanläggningarna, vare sig det gäller farligt avfall eller hushållsavfall. WHO publicerade helt nyligen, för mindre än ett år sedan, nya rekommendationer när det gäller godtagbara gränsvärden för människor. Man skulle gå från 10 pikogram per kilo kroppsvikt till 1 pikogram minst, dvs. tio gånger mindre, och högst 4 pikogram. Jag vill påpeka att i många europeiska länder och särskilt mitt eget, Belgien, överskrider man redan dessa värden.
Vi anser därför att för de nya anläggningarna krävs det redan från början maximivärden för utsläpp av dioxin som ligger under gränsen för upptäckt. När det gäller äldre anläggningar kräver detta naturligtvis några ändringar, men vi måste ha nollutsläpp av dioxin som målsättning.

Pinel
Herr ordförande! Det är tydligt att kapacitetsbehoven av förbränning ökar, men det är fel att systematiskt lägga fram nedgrävningen som ett anti-ekologiskt koncept. Det är faktiskt inte så att det finns snäll förbrukning och elaka soptippar.
Den dåligt kontrollerade förbränningen är lika farlig, eller ännu farligare, för hälsan och miljön som att lämna avfallet huller om buller på soptippen. Ett exempel är PVC som vid nedgrävning är fullständigt ofarligt, men som när det bränns ger mycket giftiga klorerade derivat, och vi har också dioxinerna och en hel rad molekyler där vi inte ens riktigt vet hur de påverkar organismen.
Det finns slutligen något som är helt uppenbart. På grund av sin utformning, av lönsamhetsskäl, står förbränning i motsats till återvinning. För att kunna fungera ordentligt, såväl tekniskt som finansiellt, behöver monstret hela tiden mer att förbränna. Det är naturligtvis inte på det sättet som vi bekämpar onödiga förpackningar eller gör besparingar när det gäller råvaror.
Den tekniska nedgrävningen är tvärtom fullständigt förenlig med en verklig och uppriktig återvinningspolitik, särskilt som de potentiella platserna inte är så många och har en begränsad utnyttjandetid.
Vi betraktar inte heller som återvinning den energiåtervinning som kommer av förbränningen. Det handlar om en önskvärd utveckling av det slutliga avfallet, inget annat. Den energi som sparas vid återvinning av en plastflaska är exempelvis tio gånger större än den energi som återvinns vid förbränning av samma plastflaska.
Vår kollega Bloklands betänkande är utmärkt och vi kommer att rösta för det, men förbränningen måste först av allt förbli ett sätt att bearbeta slutavfall, när all möjlig sortering och all möjlig återvinning genomförts.

Ordföranden
Vi avbryter debatten här. Den kommer att återupptas kl. 21.00
Sammanträdet avbröts kl. 19.00 och återupptogs kl. 21.00.

Förbränning av avfall (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om betänkandet (A4-0183/99) av Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till rådets direktiv om förbränning av avfall (KOM(1998)0558 - C4-0668/98-98/0289(SYN)).

Virgin
Fru ordförande! Jag håller verkligen med föredragande Blokland om att förbränning av avfall bör ske på ett sådant sätt, att utsläppen i stort sett motsvarar det som vi accepterar vid förbränning av biobränslen eller fossila bränslen. Om en sådan förbränning kan ske med höga utsläppskrav och med utnyttjandet av energin på ett rimligt sätt, så är användandet av avfall till förbränning positivt. Vi använder en resurs som närmast är att jämföra med ett biobränsle, och alltså bidrar vi till vår kamp mot klimathotet. I förhållande till att deponera avfallet kan vi dessutom minska utsläppen av växthusgasen metan.
Självfallet är det, som det påpekas i betänkandet, i många fall bättre med en sortering och återanvändning eller återvinning av avfall. Det är emellertid viktigt att göra noggranna analyser för att kunna nå den bästa miljöeffekten. Vid sådana analyser visar det sig ofta att förbränning, trots allt, kan vara det bästa alternativet.
Vid massaframställning i Sverige används traditionellt trärester för förbränning i processen. Den användningen bör enligt min mening undantas när det gäller regler för förbränning av avfall. Det är en del i en industriprocess som knappast lämpar sig för denna typ av regler.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, fru kommissionär, kolleger! Först vill jag verkligen gratulera kollega Blokland till hans gedigna betänkande. Under min minut talartid vill jag begränsa mig till en konkret punkt, nämligen de villkor som måste uppfyllas för att uppföra en ny förbränningsugn. Jag tycker det är viktigt att nya förbränningsugnar hålls på ett minimiavstånd från tättbefolkade områden. Därför lade jag fram ett ändringsförslag om ett minimiavstånd på två kilometer.
I mitt land konfronteras vi med den planerade ugnen i Drogenbos utanför Bryssel. Gränsvärdena för stoft och kadmium har redan överskridits och ändå ger myndigheterna grönt ljus för uppförande av en ny föroreningskälla. Kommissionen har redan inlett en process mot Belgien för överträdelse av direktivet om miljökonsekvensbedömning. Mitt lands politik när det gäller förbränningsugnar är allt annat än exemplarisk. Det löper samtidigt en process för oriktigt införlivande av befintliga direktiv vad avser förbränningsugnar.
Jag vill ta det här tillfället i akt att fråga kommissionären dels hur det går med behandlingen av de här processerna men främst också hur långt man kommit i behandlingen av klagomålen i samband med Drogenbos. Jag skulle vara tacksam om jag i dag eller eventuellt så snart som möjligt skulle kunna få ett svar på de här frågorna.

Collins, Gerard
Fru ordförande! Jag stöder inte integreringen av de två direktiven - nämligen om kommunalt avfall, spillolja, lösningsmedel och kliniskt avfall, liksom annat icke-farligt avfall - till ett sammansatt europeiskt stycke lagstiftning. Ett godkännande av integreringen av de båda direktiven skulle innebära ett godkännande av förbränning av farligt avfall vid anläggningar avsedda för hushållsavfall, och vice versa.
Under mer än 20 år har den europeiska avfallspolitiken baserats på principen om att handskas med farligt avfall och avfall från hushåll och liknande på olika sätt. Varje avfallstyp bör behandlas på sitt eget specifika sätt. I Irland genererar vi över 42 miljoner ton avfall årligen. Mot bakgrund av Irlands starka ekonomiska tillväxt, måste vi garantera att resurser investeras i alternativa projekt för avfallspolitk.
Framtiden för omhändertagandet av avfall får inte och kan inte ligga i det fortsatta sökandet efter flera platser för avfallsdeponeringar kors och tvärs i vårt land. En investering i en ren miljö i mitt land kommer på medellång och lång sikt att rättfärdiga varje ytterligare kostnad som uppstår, och Europeiska unionen kommer att stödja alla innovativa åtgärder i detta avseende.
Den irländska regeringen sammanställer för närvarande en nationell utvecklingsplan som drar upp riktlinjerna för en prioritering av ekonomiska och sociala investeringar för sjuårsperioden efter 1999. Denna plan måste innehålla ett omfattande och integrerat förslag som tar upp frågan om att få slut på användandet av avfallsdeponier i Irland på medellång eller lång sikt. Fakta talar för sig själva i detta avseende: endast 8 procent av allt kommunalt avfall återvinns i mitt land. Denna siffra är helt enkelt för låg. Kostnaden för omhändertagandet av detta avfall skulle eliminera våra lokala myndigheters kostnader för avfallsdeponeringar, transporter och personal, och det finns också den ekonomiska förlusten av de värdefulla material som hamnar på soptipp. Det beräknas till exempel att över 70 miljoner polyesterflaskor säljs i Irland årligen och det felaktiga omhändertagandet av om så bara en liten del av dessa skulle få en betydande effekt i form av nedskräpning i naturen. Siffran för materialutnyttjande vad gäller polyesterflaskor på upp till 70 procent har uppnåtts i Tyskland och Nederländerna hittills. Återvinning sparar energi, råmaterial, kostnader för omhändertagande av avfall, importkostnader och behovet av avfallsdeponier. Som folk betraktat måste vi utveckla en återvinningsmentalitet, som nu är vardag i alla medlemsstaterna i Europeiska unionen.

McKenna
Fru ordförande! Det är mycket beklagligt att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har röstat för att tillåta till och med högre nivåer av dioxiner än vad kommissionen har föreslagit, när man betänker att dioxiner är ett av de giftigaste ämnen som människan känner till. I ett antal fall, har kvinnor som bor nära förbränningsanläggningar uppmanats att inte amma sina barn på grund av mängden dioxiner i deras bröstmjölk. Det är en mycket farlig situation som vi har här. De gröna vill se omfattande förbättringar av detta betänkande innan det godkänns.
Den förre talaren är medlem av ett politiskt parti i Irland som sitter i regeringen. De har inte gjort någonting för avfallsproblematiken i Irland. Hittills har de tippat ofantliga mängder avfall; i grund och botten, föst undan det för att det inte skall synas. Nu talar de om avfallsförbränning. Det står klart att förbränning av avfall inte är lösningen. De åstadkommer inte några sätt att minska avfallsmängden: avfallssortering, återanvändning, återvinning. Förbränning innebär att man måste uppmuntra avfallsproduktionen för att göra den livskraftig. Det innebär inte att man gör sig av med avfall. Man förbränner den, men den försvinner inte upp i intet utan några konsekvenser. Det finns allvarliga dioxin- utsläpp. De lämnar efter sig en extremt giftig aska.
Den irländska regeringen måste verkligen ta sig själv i kragen. Förbränning är inte det rätta sättet att ta hand om vårt avfall, liksom inte soptipparna var det i det förgångna. Vi måste nu se på de verkliga alternativen vad gäller att handskas med sopor: minskning, återanvändning, återvinning. Om inte den irländska regeringen gör detta kommer den endast att uppmuntra en större produktion av avfall för att hålla förbränningen vid liv. Detta är inte acceptabelt för den irländska allmänheten.

Kronberger
Fru ordförande! Diskussionen inför förbränningen av avfall och farligt avfall har än en gång visat på hur långt vårt samhälle befinner sig från att erkänna principen om att förorenaren betalar när det gäller de ekologiska följdskadorna. Å ena sidan diskuteras det oändligt länge om vilka konkurrensnackdelar som uppstår för industrin, särskilt för avfallshanteringsindustrin. Å andra sidan är det oerhört svårt att sänka gränsvärdena för mycket giftiga ämnen. Men några länder - mitt hemland Österrike hör dit - har bevisat att det går.
Bloklands utmärkta betänkande är säkerligen en motvikt till kommissionens förslag. Men vi kommer i framtiden inte att kunna undvika en principdiskussion om utformningen av samtliga produktionsförlopp från det en produkt tillverkas till dess den förintas. Huvudsaklig uppmärksamhet måste riktas på att produkter och föreningar som de frambringar, och som vid avfallshantering kan utlösa betänkliga följder, särskilt sjukdomar, inte alls får produceras respektive marknadsföras.

Graenitz
Fru ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Egentligen är jag emot avfallsförbränning, eftersom jag tror att det inte löser problemet, utan bara omfördelar det, och att avfallsmängden i slutändan visserligen minskas litet, men inte försvinner. Trots detta vill jag gratulera herr Blokland till hans betänkande, och framför allt också till det tålamod som han har visat med tanke på den långa tid som dessa båda betänkanden befunnit sig i utskottet, och jag tror att vi fortfarande behöver avfallsförbränningsanläggningar, ty vi har fortfarande långt kvar till ett kretsloppssamhälle där det som produceras också kan återanvändas eller till slut förvaras i jorden. När vi behöver sådana anläggningar måste vi se till att de så litet som möjligt skadar människornas hälsa, och att de så långt som möjligt skonar miljön. Därför tror jag också att det är nödvändigt att sätta strängare gränsvärden för utsläppen och också närma gränsvärdena till varandra när det gäller de olika slagen av förbränning.
Jag tror inte att man kan begära av någon som bor i närheten av en samförbränningsanläggning att han skall ha andra normer för luftkvalitet än den som bor i närheten av en förbränningsanläggning i en stad, eller någon som inte bor i närheten av förbränningsanläggningar. Vi måste alltså se till att vi här förbättrar värdena. Jag har också bemödat mig om att i utskottet gå i den riktningen, med hjälp av några ändringsförslag. Jag vill gärna säga ytterligare en sak om sammanslagningen av de båda direktiven, som jag anser är riktig och också vill stödja. Jag tror inte att det faktum att farligt och icke-farligt avfall bränns tillsammans, med tillämpning av samma gränsvärden, innebär en ekologisk tillbakagång, tvärtom, jag tror att det gör värdena för kommunernas avfallsförbränningsanläggningar strängare. Jag tror också att man därmed kanske kan skapa en möjlighet att ändra på transport av farligt avfall i små länder, till exempel mitt land, där man från Bregenz, som ligger närmare Paris än Wien, måste transportera avfallet till Wien. Det skulle jag välkomna.

Porto
Fru ordförande! Det initiativ vi nu behandlar väcker ett speciellt engagemang i mitt land, där vi med rätta har sett en mycket negativ reaktion mot försöken från regeringen att möjliggöra samförbränning av giftigt avfall från de två stora cementföretagen i vårt land.
Ingen kan undgå att vara känslig för behoven att lösa de existerande problemen, vilka ändå inte kan lösas till vilket pris som helst, då det är nödvändigt att det är en 100-procentigt säker och korrekt metod, ur teknisk och juridisk synvinkel.
Med en viss linje som föredraganden Blokland, vilken jag gratulerar, försöker förbättra, är det nu viktigt att vi går mot förebyggande, återanvändning och återvinning av avfall, så som flera kolleger har sagt.
Då det ändå finns en del kvar att förbränna och det är problemet, är det bara acceptabelt att använda redan befintliga anläggningar om det finns absoluta garantier om att folkhälsan inte hotas. Det handlar om ett skydd att speciellt beakta, vad gäller cementugnar, varför vi stöder ändringsförslag 36, med ett krav som med rätta är större än i kommissionens förslag i bilaga II.1.1.
Det är dessutom inte godtagbart, vilket föredraganden understryker, att det finns länder med lägre krav, vilka därigenom lockar till sig avfall från de övriga. Detta är läget i dag med de belgiska cementindustrierna som tar emot avfall från Danmark, Nederländerna och Tyskland, vilket också skulle vara fallet med Portugal i förhållande till Spanien, om den portugisiska regeringens initiativ hade gått igenom om att gynna de nationella cementföretagen, genom att förbränna även grannlandets avfall.
Vi kan också applådera till exempel ändringsförslag 25, om att det inte räcker med periodiska mätningar, de måste vara permanenta, och ändringsförslag 30, med högre ställda krav för artikel 12, vad gäller offentliga hearings om möjliga skador. Men dessutom måste det vara speciellt noggrant i uppfyllandet av konkurrensbestämmelserna, kanske med särskilda bestämmelser i denna avsikt, för att en mycket vinstgivande affär inte skall genomföras utan den nödvändiga insynen, som höll på att ske.
Om det kvarstår minsta tvivel om farligheten i samförbränningen (med svåridentifierbara, kanske långsiktiga, konsekvenser), måste man garantera att avfallet förbränns i egna förbränningsugnar, långt ifrån befolkningen, som vår kollega sade nyss. Även om de är dyra, så är det motiverat att betala priset, med företrädesvis joint ventures mellan grannländer, som delar på kostnaderna. Så bör ske på Iberiska halvön, med en storlek anpassad efter Portugal och Spanien.

Lienemann
Herr ordförande! De franska socialisterna är mycket positiva till strängare normer och särskilt den avsevärda förbättringen av normerna i de två direktiven för att bekämpa dioxin.
Vi är däremot fullständigt emot sammanslagningen av direktiven om dels farligt avfall, dels hushållsavfall. Varför? Det är en principfråga. Försvaret av miljön grundas på försiktighetsprincipen. Men att blanda ihop de två formerna av avfall skapar stor förvirring, förhindrar spårbarheten av farligt avfall, gör kontroller och uppföljning mycket svåra - och vi vet att det finns mycket specialiserade processer för visst farligt avfall - och in fine , innebär stora risker för miljökvaliteten och säkerheten. Man har för övrigt i Europa redan noterat katastrofala resultat av denna typ av blandning mellan farligt avfall och hushållsavfall.
Den andra anledningen till att vi inte vill slå ihop dessa två direktiv är att vi inte är övertygade om att man verkligen prioriterar miljön utan att det kanske är de ekonomiska intressena som är viktigast. Överkapaciteten för förbränningsanläggningarna för hushållsavfall i vissa länder gör att dessa länder tenderar att försvara sammanblandningen mellan sopor och farligt avfall. Vi riskerar därmed att få en situation där det farliga avfallet bearbetas till lägre kostnad under dåligt kontrollerade former och där transport av detta avfall kommer att öka inom Europeiska unionen, med alla de risker det medför.
Det förefaller kort sagt som om det handlar om en tillbakagång jämfört med försiktighetsprincipen och unionens miljötillämpning. Det är anledningen till att vi, samtidigt som vi lyckönskar Blokland till hans ihärdiga ansträngningar för att övertyga samtliga kolleger, inte kan godta att de två direktiven slås samman.

Schleicher
Fru ordförande, mina damer och herrar! Blokland skall ha särskilt tack för sitt enorma arbete, ty hur som helst har vi nu i utskottet ägnat oss ett och ett halvt år åt att noggrant behandla frågan om förbränning av avfall.
Vi är alla, tror jag, ense om att det måste finnas stränga regler för gränsvärden för förbränning av avfall. Men en rad förslag sätter upp mål som är så ambitiösa att jag inte kan stödja dem, ty man måste också inse att det är oändliga kostnader förbundna med genomförandet av dem. Detta skulle åter leda till nya impulser, nämligen att kartlägga kringgående och straffbara handlingar, eftersom hanteringen av avfall då blir särskilt kostsam.
Jag vill också säga något om " olika avfall" . Även här hade vi tidigare svår misshushållning, eftersom vi inte hade någon enhetlig definition av avfall, och på grund av dessa olika definitioner alltid råkade ut för att man kringgick bestämmelserna. Därför måste jag säga att jag egentligen inte anser att sammanslagningen till ett direktiv är så dålig, eftersom det är mycket enklare att arbeta med en lag, än att orientera sig efter två olika lagar, och eftersom man därigenom också undviker konfrontation med olika bestämmelser och tolkningsproblem. Det betyder alltså att jag är för att vi skall ha ett direktiv, men jag är inte för alla stränga regler som föreslagits, eftersom de inte är genomförbara. Å andra sidan behöver vi äntligen få klara linjer för avfallshanteringen. Jag tror att vi här skapar goda grundvalar. Jag är spänd på att få se hur vi kommer att rösta i morgon. Jag är också intresserad av att få veta hur kommissionären ser på de olika ändringsförslagen.

Myller
Fru ordförande! Jag stöder mycket varmt detta betänkande av Blokland. Jag har bara en invändning: parlamentet har - helt riktigt - gjort sitt eget tillägg till kommissionens förslag och konstaterar att man med hjälp av direktivet vill påverka den europeiska avfallspolitikens allmänna målsättning eller hierarkiska karaktär: att motverka uppkomsten av avfall, återvinna, återanvända och förbränna genom att utnyttja energi. Ändå har miljöutskottet godkänt tanken om att det här direktivets tillämpningsområde inte skall omfatta obehandlat trä, och då kan man av detta få den uppfattningen att det bara handlar om " jungfruligt" trä, men att vi inte heller skulle kunna bränna och utnyttja det mycket allmänt förekommande spånavfallet. Det handlar dock enligt min mening om ett högkvalitativt biobränsle och dess användning borde på intet sätt begränsas.

Howitt
Fru ordförande! Låt mig vara rakt på sak: Jag stöder nya förordningar om förbränningsanläggningar, inte endast för att skydda människor som bor i närheten från att drabbas av cancer och de fosterskador som brittisk och japansk forskning har påvisat, utan för att ändra den ekonomiska balansen i riktning mot återvinning och återanvändning.
I Basildon, Braintree, Chelmsford, Colchester, Epping Forest och Rochford, planerar vårt grevskapsråd i Essex för närvarande åtta nya stora avfallshanteringsanläggningar, inklusive förbränningsanläggningar, som kan ta hand om det lokalt producerade avfallet cirka sex gånger om, enligt Jordens vänner. Detta är vansinne! Det utser Essex till att förbli soptipp åt London, det underskattar potentialen för återvinning med hälften, det hotar natursköna områden nära människors bostäder och skolor och historiskt intressanta platser. Anläggningen beräknas vara i full drift om tio år, medan kommunfullmäkitge planerar för cirka trettio. Liksom varje förslag om en stor förbränningsanläggning låter den inte endast avfall gå upp i rök utan även utsikterna om små återvinningsanläggningar och de arbetstillfällen som de skulle ha givit.
I Frankrike gjorde miljöministeriet en översyn av utsläppen från förbränningsanläggningar förra året och stängde ett antal av sina anläggningar. Också Danmark går över från förbränning till återvinning. Amerika beräknar att växthuseeffekten orsakad av en enprocentig ökning av återvinningen är likvärdigt med att ta bort en miljon bilar från vägarna. Europa kan och bör följa efter. Kvällens resolution förvisar det, genom att införa förordningar om avfallsförbränning, till att bli den sista valmöjligheten, och inger hopp för 10 000 enskilda människor som har överlämnat invändningar i Essex.

Bowe
Fru ordförande! Jag välkomnar betänkandet mycket och tackar herr Blokland för det arbete han har uträttat.
Jag har varit ganska förvånad över den mängd tid som detta parlament genom åren har ägnat åt frågan om avfallsförbränning. Jag har varit här sedan den tid då vi tittade på detta direktiv för första gången. Men på slutet har vi åstadkommit någonting som är jämlikt, förnuftigt och rättvist. Vi kommer att införa strängare gränser från kommissionen om kommunalt avfall, eftersom vi inser att när det förbränns är det lika farligt som riskavfall..
Vi kommer att fortsätta garantera att det finns tilläggskrav för omhändertagande av farligt avfall eftersom de utgör risker som är större och allvarligare än de som förorsakas av kommunalt avfall vad gäller hantering och vad gäller andra kontroller.
Vi måste också vara måna om att garantera att där samförbränning föreslås, tillämpas det på ett korrekt sätt utan att missbrukas eller döljas.
Vi måste godta att det finns former av farligt avfall som kan omhändertas i brännugnar av cement, och det är var de bör hamna, men under mycket strikt kontroll.
Vi måste garantera att samförbränningen inte undergräver sektorns ekonomi och i själva verket tvingar den att stänga, eller avbryta driften av förbränningsanläggningar för farligt avfall som är avsedda för ändamålet, och vars drift är absolut nödvändig för vissa former av avfall.
Jag vill åter tacka Blokland för det arbete han har utfört. Socialistgruppen kommer att stödja huvuddelen av hans ändringsförslag. Sammanslagningen av de två texterna tycks rimlig. Vi ser fram emot en framgångstrik andra behandling i parlamentet efter valet.

Caudron
Fru ordförande! Jag skulle bara i min egenskap av socialist och fransman vilja säga att vi är mycket intresserade av studien om att förstöra avfall genom förbränning och behovet av att förbättra normerna på detta område. Vi anser också att det skulle vara intressant om Europa ytterligare hjälper de länder eller lokala myndigheter som gjort stora ansträngningar de senaste åren för att minska den farliga förbränningen. Vi kan ändå inte godkänna samförbränningen av hushållsavfall och industriavfall eller farligt avfall. Vi anser att osäkerheten fortfarande är alltför stor i dag och att vi måste fortsätta att genomföra studier på detta område, annars riskerar vi att orsaka katastrofer i ett antal myndigheter om vi blandar hushållsavfall och industriavfall i våra förbränningsanläggningar avsedda för hushållsavfall.

Bjerregaard
Fru ordförande! Kommissionen vill gärna använda tillfället till att tacka miljöutskottet och i synnerhet dess föredragande, herr Blokland, för den insats de har gjort, och också för den känsla för detaljer som utskottet och i synnerhet föredraganden har behandlat detta mycket tekniska förslag. Kommissionen har arbetat hårt för att kunna lägga fram ett välbalanserat förslag, som kan bidra till att man når en högre skyddsnivå för miljön och folkhälsan, samtidigt som vi tar hänsyn till de särskilda kraven rörande förbränningsanläggningarna och co-incineration . Ihopslagningen av de två direktiven har varit en viktig punkt i debatten här i kväll, och betänkandet fokuseras också helt riktigt på detta. Ur kommissionens synvinkel är ihopslagningen positiv, eftersom den tillgodoser de allmänna kraven på en strömlinjeformad gemenskapslagstiftning. Därmed kan jag ju också säga att jag inte stöder de anmärkningar som Cabrol och Lienemann har kommit med i dag. Varken i kommissionens förslag eller i direktiv 94/67 finns det någon bestämmelse som hindrar kombinerad förbränning av farligt och ofarligt avfall.
Vi kan därför godkänna de ändringsförslag som särskilt Blokland och Eisma betonade var viktiga för deras ställningstagande, och jag nämner dem. De rör sig om ändringsförslag 7, 9, 15, 18, 19, 24, 50, 56, 60 och 61, som vi alltså godkänner antingen delvis, med hänsyn till principen, eller fullständigt. Utöver vad som står i betänkandet om ihopslagningen av direktiv 94/67 och kommissionens förslag, anser vi det nödvändigt att införa en övergångsperiod för bestående anläggningar för förbränning av farligt avfall i enlighet med artikel 14 i direktiv 94/67. Parlamentets ändringsförslag 8, 14, 23 och 55 där man försöker att ta med vissa frågor om avfallsförvaltning, kan inte godtas av principiella skäl. Syftet med kommissionens förslag är att fastställa utsläppsgränsvärden och driftsvillkoren för allt avfall som förbränns eller samförbränns, och inte att ingripa i bestämmelserna om avfallsförvaltningen. Det är emellertid viktigt att man i sammanhanget uppmärksammar att förbränning bara är ett sätt att hantera avfall på, och det säger jag också i anslutning till några av de anmärkningar som har gjorts här i kväll. Det vill säga att gemenskapen har både specifika och överordnade bestämmelser för avfallshantering. Vi kan därför godkänna ändringsförslag 1 med hänsyn till principen.
Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslag 12, 16, 17, 21 och 22, i vilka man försöker att införa bestämmelser om kvalitetsnormer för luft och vatten. För detta syfte finns det redan rättsakter som gäller eller håller på att utarbetas, som IPPC-direktivet eller förslaget till ramdirektiv för vatten. De föreslagna ändringsförslagen kommer bara att bli en parallell till eller överlappa dessa texter.
Så har vi ändringsförslag 36, 37 och 43, i vilka man försöker att ändra de utsläppsgränsvärden som kommissionen har föreslagit för co-incineration . Detta kan inte godtas, eftersom de gränsvärden som kommissionen har förslagit grundas på lönsamhetsanalyser, och tar hänsyn till de olika processernas särskilda karaktär. Kommissionen anser att medlemsstaterna och de aktuella operatörerna bör få tillämpa en viss flexiblitet vad gäller återvinning av värme. Det är inte realistiskt att kräva att den värme som produceras vid förbränning alltid skall återvinnas. Detta skulle t.ex. vara omöjligt för förbränningsanläggningar i avsides liggande områden. Vi kan därför inte godkänna ändringsförslag 13 och 20.
Vi kan delvis, i princip eller fullt ut godkänna ändringsförslag 4, 10, 19, 24, 28, 33, 35, 56, 59 och 64, som vi tycker förtydligar kommissionens syfte och i övrigt höjer textens kvalitet. Vi måste av tekniska skäl avvisa en rad andra ändringsförslag, och det gäller ändringsförslag 3, 6, 11, 25, 26, 30, 31, 32, 34, 38-41, 44-49, 51-54, 57, 58, 62, 63 och 65-71. Jag fick en konkret fråga från Kestelijn Sierens om Drogenbos. Jag kan i detta sammanhang säga att vi för tre månader sedan skickade ett formellt brev rörande EIA-direktivet, vi har efterlyst ett svar på detta brev, och vi kommer under denna vecka, när frågan diskuteras i kommissionen, föreslå att vi skickar ytterligare ett brev, eftersom de flamländska myndigheterna har gett bygglov efter det att vi skickade vårt brev.
Låt mig därför avsluta med att säga att kommissionen anser att det förslag som vi behandlar här i dag, förbättrats genom att tillfoga de av parlamentets ändringsförslag som vi godtar, och som jag haar redovisat, skapar en effektiv och välbalanserad grund för kontrollen av förbränningsanläggningar och co-incineration . Jag är mycket glad över den roll som parlamentet och föredragande Blokland har spelat genom att ta initiativ till att föreslå att vissa befintliga bestämmelser integreras i kommissionens förslag, vilket innebär att man tar hänsyn till det allmänna kravet på en mer strömlinjeformad lagstiftning.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bjerregaard!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Finansiellt instrument för miljön
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0180/99) av Lienemann för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till rådets förordning (EG) om det finansiella instrumentet för miljön (Life) (KOM(1998)0720-C4-0074/99-98/0336/SYN)).

Lienemann
Fru ordförande, kära kolleger! Instrumentet Life är det enda ekonomiska instrument som Europeiska unionen förfogar över för att direkt kunna ingripa på miljöområdet.
Life har haft mycket stor framgång eftersom det ingår i unionens program som skapar en rad projekt, mycket fler än de tillgängliga anslagen, och betalningsbemyndiganden utnyttjas till 98 eller nästan 100 procent. Det ovanliga med detta verktyg är att det står till förfogande för de stora riktlinjerna i miljöpolitiken. Det innehåller tre stora avsnitt: det första programmet, som är Life-Natur , det andra som är Life-Miljö , och det tredje som är Life-Tredje land. Anslagen fördelas enligt följande: 47 procent till Life-Natur , 47 procent till Life-Miljö och 6 procent till Life-Tredje land.
Life-Natur gäller huvudsakligen gemenskapspolitiken när det gäller att försvara biotoper, bevara arter, genomföra europeiska direktiv, särskilt de som skyddar flyttfåglar, eller direktivet Natura 200, och skydda olika arters naturliga miljö.
Life-Miljö är mer inriktat på det som man skulle kunna kalla stadsekologi och industriella tillämpningar, särskilt s.k. egna tillämpningar och egen teknik. De åtgärder som bedrivs inom denna ram täcker ett brett spektrum, alltifrån vattenpolitik till bekämpning av luftföroreningar. Life-Tredje land innebar en öppning för kandidatländerna, så att de kan förbereda sig för att genomföra europeiska miljönormer.
Det är flera saker som står på spel i detta nya program. Det handlar inte om att radikalt förändra innehållet utan att se över förordningen. Experterna och den analys som gjorts av programmen, som är mycket positiv när det gäller deras inverkan och betydelse, visar ändå på nödvändigheten av att bättre utveckla resultaten, ytterligare utnyttja detta verktyg för att åtfölja förberedandet av våra förordningar och vår europeiska politik och mer allmänt att öka andelen anslag avsedda för åtföljande åtgärder: göra verktyget känt, göra goda tillämpningar kända, bedriva utbyte eller göra en sammanfattning. Det är anledningen till att förordningen rent allmänt innebär att de anslag som är avsedda för åtföljande åtgärder ökar från 3 procent till 5 procent.
Genom själva förordningen strävar man efter att på nytt koncentrera prioriteringarna, att sprida ut dem mindre och göra dem tydligare för de operatörer som skall ingripa. Det är anledningen till att de stora riktlinjerna i Life i var och en av sektorerna har stramats åt något. Emellertid har idén införts att ha riktlinjer som kommer att underlätta för initiativtagarna till projekten att förstå de konkreta prioriteringarna inom varje område.
Genomförandet av Life sker genom kommissionens enheter, med hjälp av en förvaltningskommitté bestående av företrädare för rådet och med hjälp av experter. Till följd av det stora antal debatter som kammaren har haft om verkställandet av budgeten för de europeiska programmen vill jag betona det faktum att man inte har tagit hjälp av något kontor för tekniskt bistånd inom ramen för programmet. Det är tekniska experter som stöder kommissionens enheter, och jag tror att var och en kan glädjas åt den metod och den stramhet som kommissionen visar prov på här.
Vårt betänkande och förslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd följer på sätt och vis kommissionens stora riktlinjer. Jag hoppas att våra ändringsförslag kommer att mottas positivt av kommissionären.
Jag kanske skall betona två punkter. För det första önskan att hänvisningen till en hållbar utveckling, och inte bara till miljöpolitiken, formuleras mer explicit. Vi vet att det är en viktig begreppsglidning eftersom det inför en social dimension av den mänskliga utvecklingen. Vidare särskild betydelse vid frågan om att skapa sysselsättning. Vi hoppas mycket på att instrumentet Life skall innebära att litet mer uppmärksamhet fästs vid den sociala inverkan, och att särskild betydelse fästs vid sysselsättningen.
När det gäller budgetbeloppen slutligen, en debatt som alltid är skarp och känslig, hade vår kollega Marinucci, som var föredragande för Life II, föreslagit kammaren, som också instämde, ett belopp på 800 miljoner ecu för en period av fyra år. Jag är mer blygsam eftersom jag föreslår en summa på 850 miljoner på fem år, vilket är litet mindre än vad som begärdes per år av kammaren, men litet mer än vad rådet hade beviljat detta program.
Jag önskar alltså att kammaren accepterar mitt förslag som vissa kommer att finna blygsamt, eftersom vissa ändringsförslag kräver mer, och andra kanske finner alltför ambitiöst när det gäller unionens budgetkrav. Men jag tror att det är ett mellanläge som skulle kunna få stort stöd av kammaren.

Van Dam
Fru ordförande! Till att börja med vill jag gratulera kommissionen till det sätt på vilket den införlivat den externa utvärderingen av programmet Life-II i det här förslaget för Life-III. Resultatet är tydligt: ett kvalitativt bra förslag har lagts fram.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser har jag begränsat mitt yttrande till de externa effekterna av Life-programmet. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser hade gärna sett en lätt förskjutning till förmån för de tredje länder som deltar i det här programmet. Föredraganden Lienemann ville tyvärr inte godta det i miljöutskottet. I varje fall hoppas jag att budgeten för tredje lände kommer att användas i sin helhet.
Dessutom bad utskottet för externa ekonomiska förbindelser att det skulle tas tillräcklig hänsyn till gränsöverskridande aspekter. Det återfinner jag i flera av föredragandens ändringsförslag. Jag yrkar emellertid för garantier för naturskydd, eftersom jag sett konsekvenser av andra gränsöverskridande projekt som varit förödande för naturen. I den nederländska provinsen Limburg finns ett sådant projekt. Den gränsöverskridande aspekten får inte bli ett dominerande kriterium. För Life handlar det främst om ett finansieringsinstrument för miljön.
Sedan vill jag även sätta en randanmärkning vid några av ändringsförslagen från föredraganden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Jag anser att medlen inte utnyttjas optimalt om alla hennes ändringsförslag antas. Det förvånar mig att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd gått med på tillägg som via det här instrumentet syftar till att främja sysselsättningen.
Jag har även mina tvivel angående begreppet hållbar utveckling. Vid första anblicken verkar det vara ett mycket miljövänligt begrepp men här används det för att på ett förtäckt sätt få fram ekonomiska fördelar med hjälp av Life. Det är fel. Life är och förblir avsett för upprätthållande av miljö och natur. Om ekonomi och miljö kämpar om att få företräde, så måste natur och miljö få prioritet. Därför uppmanar jag kollegerna att förkasta de " ekonomiska" ändringsförslagen såsom ändringsförslag 1, 4, 8, 15 och 25.

Schleicher
Fru ordförande, mina damer och herrar! Miljöprogrammet Life är Europeiska unionens viktigaste instrument för finansiering av miljöprojekt. Det är enbart tack vare Europaparlamentets insatser som vi nu har ett acceptabelt belopp till förfogande för det i den europeiska budgeten; för de närmaste fem åren är det åtminstone 613 miljoner ecu. Hur viktiga de av kommissionen föreslagna målen för Life-Miljö än är, så anser jag att det med tanke på problematiken och de av Europaparlamentet också alltid begärda prioriteringarna är absolut nödvändigt att också nämna målen beträffande luft-och vattenföroreningar. Om man inte tar hänsyn till dem skulle det få till följd att projekt med denna målsättning praktiskt taget inte skulle kunna få något stöd under de närmaste fem åren. Med tanke på diskussionen i denna kammare om klimatkatastrofer och vattenförorening får det egentligen inte ske.
Hit hör en begäran också från vår grupp, som vi lade fram redan för fem år sedan, nämligen att bara stödja sådana projekt, som med tanke på tekniknivån också faktiskt är nya, ty här råkar vi ut för problematiken att man i vissa regioner i gemenskapen för närvarande kan stödja projekt, vars tekniknivå i andra regioner redan hör till den tekniska vardagen. Detta borde med tanke på de knappa medlen inte få bli till regel i framtiden.
Alla projekt som stöds inom ramen för Life anses av min grupp naturligtvis vara ytterst viktiga, men vi kan också helt stödja de av kommissionen föreslagna målen, exempelvis starthjälp och samarbetsåtgärder. Men jag anser att det är viktigt att inom denna ram också främja åtgärder som syftar till att man målinriktat omgestaltar och utvecklar arealer och dessas utnyttjande, vilket blir nödvändigt av orsaker som har med art- och biotopskydd att göra. Detta är ytterligare fyra förslag som vår grupp har lämnat in, och jag vore tacksam om de kunde stödjas.

Eisma
Fru ordförande! Jag höll inte med Lienemann när hon talade om Bloklandbetänkandet men jag instämmer helt och hållet med henne som föredragande för Life-III. Inom kort, år 2000, kommer det ett Life-III. Det är en ny möjlighet att visa upp ett Europa med ett nytt miljö- och naturansikte, men det måste man betala för. Lienemann nämnde ett belopp på 850 miljoner euro för fem år. Det är acceptabelt även för oss, men som det lägsta vi skulle vilja begära. Att gå under det beloppet är det absolut inte tal om eftersom de nuvarande 450 miljonerna är alldeles otillräckligt. Tänk bara på den kommande utvidgningen, då behöver vi absolut mycket mer pengar för Life-III för att även låta de nya medlemsstaterna delta. Jämför nu det beloppet med det enorma antalet miljarder som vi betalar för jordbruks- och strukturpolitik. Då är det här väl ändå ett finansiellt instrument för miljön som är mycket magert.
Jag tycker också att det är väldigt synd att mitt eget land, Nederländerna, i allmänhet visst är progressivt när det gäller miljöpolitik men nu vill sänka Life-III. Särskilt om vi tänker på att det behövs cirka tre till fem miljarder euro per år för Natura 2000 så är det nu tillgängliga beloppet femtio till sextio miljoner euro per år väldigt undermåligt.
Om Europa nu verkligen bryr sig om miljön och naturen så måste det vara berett att betala. Därför uppmanar jag inte bara den nederländska regeringen utan även rådet. Rådets företrädare är tyvärr inte närvarande. Jag ta ändå tillfället i akt att uppmana rådet att acceptera en höjning av budgeten för Life-III.

González Álvarez
Fru ordförande! Som föredraganden och andra talare har påpekat så är Life vårt enda miljöinstrument. Instrumentet bör bidra till en hållbar utveckling, som kom till uttryck i ett ändringsförslag från utskottet för miljö, men det bör också bidra till ett införlivande av miljöpolitiken i unionens övriga politik och till att miljölagstiftningen förverkligas och tillämpas.
Life bör också kunna räkna med en konkret finansiering. Budgetutskottet har prisat sig lycklig för att inga konkreta förslag finns för instrumentet, även om man är medveten om att programmen är effektiva. Man prisar sig dock lycklig för bristen på konkreta förslag.
Vi har lagt fram och vi har stött vissa ändringsförslag som tar upp förslag om konkret finansiering, framför allt om vi erinrar oss att det i miljöbyråns andra rapport framhölls att användningen av biobränsle i Europa under senare tid hade minskat, något som föredraganden mycket väl känner till.
Vi instämmer också helt och fullt med utskottet för miljös framställning om att prioritera gränsöverskridande och nydanande projekt som skapar arbetstillfällen. Vi tror att Life -instrumentet kan bidra till att skapa sysselsättning inom miljöområdet. En utvärdering av projekten Life I , Life II och Life III bör göras år 2002, det enda sättet att med tillräcklig styrka kunna ta itu med Life IV .
Uppdelningen av fonderna i tre tematiska delar, -Natur , Life-Miljö och Life-Tredje land , är mindre viktig, även om föredraganden föreslår vissa smärre ändringar. Saken är att ha tillräckligt mycket för att ta itu med det hela.

Kronberger
Fru ordförande! Principiellt kan Life-programmet bedömas som ytterst positivt ur miljösynpunkt. Den viktigaste förutsättningen för att det skall lyckas är att programmet får tillräckliga ekonomiska resurser. Men just när det gäller Altener II har vi sett att miljöprogram är de första som hotas när det är fråga om nedskärningar av anslag. Nästan alla former av miljöinitiativ skapar samtidigt arbetstillfällen. Det är enormt viktigt att kandidatländerna deltar i Life-programmet. Men en sak får vi inte glömma, nämligen att det där inte alltid finns en tillräcklig vilja att förbättra hela den ekologiska situationen. Därför bör Europeiska unionen göra dessa länder medvetna om att deras egna ansträngningar på hela miljöskyddets område är en väsentlig förutsättning för ett närmande och slutligen ett upptagande i Europeiska unionen.
Just i dessa länder finns det en risk att miljödumpning bedrivs både av industrin och av energiproducenterna. Förstärkandet av informationsverksamheten beträffande Life-projekten och den därmed förbundna utökningen av budgetmedlen från 3 till 5 procent kan också välkomnas.

Baldi
Fru ordförande, ärade ledamöter! Life-programmet utgör Europeiska unionens viktigaste finansiella instrument för att främja insatser på miljöområdet. Det startades 1992 av kommissionen och håller nu på att gå mot slutet av sin andra genomförandeetapp, vilket inträffar den 31 december i år. Förordningen i fråga skall täcka hanteringen av den tredje etappen av programmet för den kommande femårsperioden 2000-2004 och det planerade finansiella anslaget är på 613 miljoner euro. Life tar sig uttryck i tre insatsområden som föredraganden sade: Life-Natur för skydd av naturliga habitat , av flora och fauna, som bidrag till förverkligandet av nätverket Natur 2000, Life-Miljö för integrering av miljöfrågor i andra politiska områden och tillämpning och uppdatering av miljöpolitiken inom territoriet, Life-Tredje land för tekniskt bistånd till länderna i Medelhavsområdet och Östersjöområdet, för skapandet av erforderliga administrativa strukturer och fastställande av politik och handlingsprogram på miljöområdet.
Detta nya förslag till förordning från rådet är viktigt eftersom det måste fokusera på prioriteringar som: 1) att stödja de lokala myndigheterna för integrering av miljöberedskapen i den territoriella planeringen 2) att främja en hållbar utveckling och integrera miljöaspekterna i den industriella verksamheten 3) att fördela finansiella resurser för skydd av naturen, åtgärder av annat slag och åtgärder i de områden som gränsar till Medelhavet och Östersjön.
Speciellt vad tredje land beträffar är det viktigt att med större uppmärksamhet beakta deras möjligheter och deras ekonomiska redskap och medel, eftersom som känt är eventuella program som vi fastställer här i Europa inte kan förverkligas om möjligheten till medfinansiering saknas i andra stater och inom andra regeringar.
Jag anser att den tredje genomförandeetappen av Life-programmet hur som helst skulle behöva förlängas från fem till sju år, med en proportionell ökning av tilldelade finansiella resurser.

Bjerregaard
Fru ordförande! Jag vill först och främst gärna tacka miljöutskottet, och i synnerhet föredragande Lienemann, för den uppmärksamhet de har gett förslaget om en tredje etapp av det finansiella instrumentet för miljön, Life. Föredragandens betänkande och de anmärkningar som gjort här i kväll ligger i linje med kommissionens primära mål, och i många av ändringsförslagen understryks Lifes viktigaste egenskaper. Jag vill också gärna tacka för de anmärkningar som gjorts om förvaltningen av systemet i GD XI. Jag vill också gärna tacka van Dam för anmärkningarna om den utvärdering som har legat till grund för förslaget som vi behandlar här i kväll.
Life har mellan 1992 och 1998 haft betydliga framgångar i icke-statliga organisationer, företag, lokala myndigheter och tredje land. 8 500 förslag har mottagits, varav nästan en tredjedel uppfyllde kraven. Omkring 1 300 projekt har blivit samfinansierade genom ett totalt EG-bidrag på 643 miljoner euro. Jag vill gärna ta tillfället i akt och betona att Life i budgetavseende har visat sig vara ett oerhört effektivt instrument. Alla tillgängliga medel har använts till värdefulla projekt. Som nämns i kommissionens rapport i enlighet med artikel 7.3, skulle Life kunna använda mer medel, till och med mer än det referensbelopp som reserverats för Life II. Det är därför viktigt att vi gör allt för att Life-systemet får tillräckliga medel. Det är också viktigt att Life inte drabbas om det i framtiden skulle bli nödvändigt med finansiella restriktioner, som också många av talarna har nämnt här i kväll.
Det var naturligtvis frestande att gå in på fler detaljer av förslaget, men det skall jag undvika och i stället nöja mig med att säga att det gläder mig att miljöutskottets synpunkter och ändringsförslagen i vidare bemärkelse ligger i linje med målsättningarna. Kommissionen kan därför också godkänna 31 av de 47 ändringsförslagen, antingen i princip, delvis eller fullständigt. Jag noterar med intresse att miljöutskottet vill se en höjning av Life-budgeten utöver det belopp som kommissionen har föreslagit i budgetplanen för den föreslagna förordningen. Men som ni vet, så godtar inte kommissionen att det införs en referensbudget i själva texten till förordningar om finansiella program. Ändringsförslag 33, 46 och 47 kan därför inte godkännas. Kommissionen kan inte heller godta ändringsförslag 12 om en tilläggsbudget för de central- och östeuropeiska länderna. Denna fråga rör ju som sådan alla de gemenskapsinstrument som ansökarstaterna har tillgång till, och kan bara behandlas inom ramarna för associeringsavtalen.
Vad gäller urvalsförfarandena, så håller sig kommissionen tills vidare till beslutet från år 1987. Det kan ske ändringar vid en senare tidpunkt, när det fattats ett slutligt beslut om det nya förslaget till kommittéförfarande, och därför avvisar vi ändringsförslag 37. Vissa av ändringsförslagen går ut på att utvidga tillämpningsområdet för Life-Natur och Life-Miljö. Detta kommer att strida mot önskemålen om att koncentrera förslagen till de områden, där Life har störst mervärde. Ändringsförslag 39, 40 och 41 avvisar vi därför. Ändringsförslag 42 kommer att innebära en radikal ändring av syftet med förberedande projekt, som är att utveckla nya åtgärder på miljöområdet, och därför accepterar vi inte dessa ändringsförslag.
Så har vi en del av ändringsförslagen som går ut på att parlamentet skall få diverse rapporter. Kommissionen är beredd att ge parlamentet alla de upplysningar som krävs för en effektiv övervakning av programmet, men detta bör inte leda till en kraftig ökning av det antal rapporter som skall inlämnas till parlamentet. Detta kommer rent praktiskt att innebära en ytterligare belastning av de begränsade personalresurserna. Vi stöder därför inte ändringsförslag 31, 19 och 32. Jag vill gärna betona att personalresurserna för förvaltningen av Life-systemet är begränsade. I synnerhet kommer förvaltningen av projekt i tredje land möjligen att bli problematisk under de kommande åren, om det inte tillkommer ytterligare resurser, och vi ser det naturligtvis som en fördel om det tillförs ökade medel. Det förväntas nämligen ett ökat deltagande från de central- och östeuropeiska länderna i Life-Natur och Life-Miljö. Accepterar vi ytterligare administrativa uppgifter kommer detta att vara liktydigt med att vi skulle begränsa de resurser som krävs för en godtagbar förvaltning av systemet, och det kan kommissionen inte godta, och framför allt inte vid en tidpunkt när vi har haft så många diskussioner med parlamentet om just detta problem. Vi godkännerr därför inte ändringsförslag 13, 14, 36 och 45 av tekniska skäl.
Avslutningsvis, vill jag gärna nämna att jag gläder mig över Lienemanns betänkande. Den största delen av ändringsförslagen bidrar nämligen till att stärka Life-strategin. Jag är övertygad om att gemenskapen har haft nytta av de redan genomförda Life-projekten, och möjligheterna i och med den nya förordningen kommer att kunna utnyttjas fullt ut mellan år 2000 och 2004.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bjerregaard!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Miljöstyrnings- och miljörevisionsordning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0139/99) av Valverde López för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslaget till rådets förordning (EG) om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsförordning (KOM(1998)0622 - C4-0683/98-98/0303(SYN)).

Valverde López
Fru ordförande! Först och främst vill jag tacka Europeiska kommissionen för förslaget om miljöstyrnings- och miljörevisionsordning, ett förslag som godkändes 1993 och som väl visar att kommissionen har utfört ett gott arbete.
Efter fem års erfarenhet och efter en utvärdering av förordningen i de olika medlemsländerna lägger man nu fram detta nya förslag, och i stort delar jag här föredragandens åsikter.
Jag vill ta tillfället i akt och tacka Graenitz, ställföreträdare för föredraganden för socialdemokratiska partiets grupp, för den goda vilja hon har visat när det gäller att samarbeta och i många ändringsförslag försöka nå fram till en förhandlingsgrundval. Hon har också lagt fram intressanta ändringsförslag som jag utan tvekan har kunnat ansluta mig till.
De ändringsförslag utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd lägger fram syftar i första hand till att fördjupa och utvidga tillämpningsområdet, något som behövs och som man redan hade förutsett i den tidigare förordningen, eftersom de pilotstudier som gjordes i medlemsländerna, dock inte inom industriområdet, har varit mycket framgångsrika. Som exempel kan nämnas pilotstudier om turismen i Spanien och de studier som utfördes inom den offentliga förvaltningen om transport, universitet osv.
Andra ändringsförslag kommer att få företagen mera sympatiskt stämda till nämnda miljörevisionsordning. Det finns också ändringsförslag, enligt vilka man försöker undvika en överlappning av ISO-normerna. Vår förordning måste vara djupare, mera avancerad än andra internationella normer, även om den i grund och botten baseras på samma normer.
Vi har också, i linje med Europeiska kommissionens förslag, försökt underlätta så mycket som möjligt för de små företagen, och vi föreslår också en större decentralisering av systemet på regional och till och med lokal nivå.
Vi menar också, precis som i rapporten från 1993, att det är viktigt att företagens offentliga utvärderingsrapport genomförs mera enhetligt och ges ett bättre och öppnare innehåll. Samtidigt vill vi se revisorns roll stärkt. Fru kommissionär, det var i det här läget som vi stötte på ett problem, ett tolkningsproblem som överraskade oss.
Vi trodde att andemeningen i förordningen var att miljökontrollanterna är fysiska personer. Detta innebär att man kräver utbildade och erfarna fackmän med specifika kvalifikationer och underkastade de fria yrkenas traditionella ansvar: det yrkesmässiga, administrativa, civila och straffrättsliga ansvaret. Till vår överraskning verkar det som om man i några medlemsländer har utvidgat begreppet revisor till att omfatta även juridiska personer. Detta är enligt min mening ett berövande av själva andemeningen i betänkandet. Jag ber er att kontrollera hur betänkandet tillämpas i medlemsländerna för att se om man har avvikit från tanken bakom betänkandet.
Å andra sidan, fru ordförande, så menar jag att vi måste sända ut två politiska budskap.
Kommissionens utvärderingsrapport visar att man i vissa länder, närmare bestämt i Portugal och Grekland, ännu inte har lyckats sätta igång sin revisionsstruktur. Dessa länder måste namnges, vi får inte låta dem bevara sin anonymitet. Jag tror att myndigheterna i nämnda länder måste få en direkt påstötning, vi måste kanske till och med ge dem vårt stöd, så att vi snarast kan få se miljörevisionsordningen vara standard för och tillämpas på företagen i alla våra länder.
Det finns också länder där väldigt få företag finns anmälda, som de mer anmärkningsvärda fallen i Belgien, Frankrike och Italien. Överraskande få företag har där slutit upp bakom förordningen. Jag tror att vissa stimulerande åtgärder behöver vidtas, exempelvis gemensamma arbetsinsatser, stöd och kanske bättre information till företagen.
Det andra politiska budskapet, och här fru ordförande tror jag att ni håller med mig, är att man i förhandlingarna om östutvidgningen måste beakta det tillfälliga stöd som de här länderna bör beviljas för att kunna ta tillvara denna möjlighet till självkontroll.
Fru ordförande, tack så mycket för visat tålamod.

Graenitz
Fru ordförande! Jag vill först återgälda föredragandens tack och beröm. Det var ett mycket angenämt samarbete. Jag hoppas att vi kan vara mycket nöjda med resultatet. Jag hoppas också, fru kommissionär, att ni kan anta en rad ändringsförslag, som miljöutskottet har beslutat, och att parlamentet i morgon också godkänner dessa förslag.
Jag tror att vi nu i Amsterdamfördraget, där det handlar om att låta miljöpolitiken göra sig gällande på alla områden, och där det handlar om att verkligen komma fram till en hållbar utveckling i Europeiska unionen, behöver många instrument för att kunna genomföra det. Den förbättrade versionen av EMAS (energiförvaltningsprogram) är ett av dessa instrument, som framför allt ger företagen möjlighet att i en win situation skydda miljön och sänka kostnaderna. Denna möjlighet, tror jag, måste man också sprida ytterligare information om så den blir mer känd. I mitt lilla land finns den procentuellt största delen av EMAS-certifierade företag. Jag har inspekterat några av dem och verkligen kunnat fastställa vilken entusiasm arbetsstyrkan, företagsledarna och i sista hand också innehavarna eller aktieägarna visar för EMAS, eftersom detta inte bara är lönsamt för miljön.
De ändringar som Valverde har anfört är alltså säkerligen sådana som måste göra programmet mer attraktivt. Det kommer att krävas att medlemsstaterna erkänner även de förhandsprestationer som företagen har gjort redan innan miljölagstiftningen trädde i kraft, och att det kanske skapas möjligheter vid offentliga upphandlingskontrakt.
Men det finns en punkt där jag inte var ense med föredraganden, men som är mycket viktig för min grupp vid sidan av arbetstagarnas deltagande, nämligen " the best available technology" . Vi har för industriområdet definierat denna " best available technology" mycket strikt i detta parlament, och även, vilket jag anser är riktigt, undantagit de små och medelstora företagen från den. Men om vi vill att EMAS sprids och att andra grenar än industriföretag eller mycket stora institutioner blir EMAS-certifierade, då måste vi tillämpa " best available technology" på annat sätt. Varför tänker vi alltid bara på industrin? Också ett hotellföretag har " best available technology" för avloppsvattnet. Också ett transportföretag har " best available technology" för den logistik som företaget arbetar med. Jag tror att vi just för att uppnå målet med den hållbara utvecklingen, men också för att uppnå målet från Kyoto, måste gå vidare på detta område. Jag hoppas verkligen att man också i morgon godkänner just detta förslag från min grupp, nämligen att vi skriver in " best available technology" i denna EMAS-lag.

Schnellhardt
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag kände mig som om jag var amputerad, för mina glasögon var borta. Målet med den europeiska miljöpolitiken, att garantera en hållbar utveckling på en hög miljöskyddsnivå, bör inte bara uppnås med hjälp av rättens klassiska instrument. Fastställandet av det femte miljöåtgärdsprogrammet, enligt vilket industrin på miljöområdet inte bara får representera en del av problemet, utan också måste utgöra en del av lösningen, är fortfarande aktuellt, och ett alternativ till miljörätten är miljörevisionsprogrammet, som vi i dag samråder om. Det frivilliga genomförandet - det sätter jag särskilt värde på - av miljöstyrningssystemet och miljörevisionsordningen gör det möjligt för företag att på flexibelt sätt ta hänsyn till miljöskyddskraven.
Hittillsvarande förordning, det har vi i dag flera gånger hört, har visat sig vara bra, i synnerhet i industriföretag, och vi kan också konstatera - här måste jag motsäga er litet grand - att 75 procent av företagen som deltar i miljörevisionen kommer från Tyskland. Även jag har besökt företagen, och jag vill säga er - det är en lista som kommissionen gjort upp - att också jag har sett vilka ansträngningar man där har gjort, men under enkla förhållanden, så som de nu nämns i miljörevisionsprogrammet.
Om vi nu lägger till tjänster anser jag att det är mycket bra. Men jag tror att vi också måste inse ett annat problem, nämligen att små och medelstora företag måste motiveras att också ta upp dessa saker och genomföra dem. Vi måste då se till att de krav vi ställer inte överskrider de små och medelstora företagens möjligheter, annars finns det risk för att dessa företag, som man har sagt mig, inte deltar i miljörevisionsprogrammet, utan uteslutande genomför ISO-normen 14001, och då får vi inte någon miljörevision. Då skulle vi återigen ha tagit ett underbart beslut här i parlamentet, som inte skulle genomföras.
Jag tror att även diskussionen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har visat på detta. Jag ser hur man vill ta med dem som är intresserade. Det kan handla om ett företag som bryr sig om att producera miljöteknik. Eller när vi konstaterar att den tillgängliga tekniken skall praktiseras - det är för mig ett begrepp, fru Graenitz, som över huvud taget inte har någonting att göra i lagstiftningen, eftersom det ändras varje vecka, och sedan måste det definieras på nytt igen. Ni kan inte definiera det en gång för alla. Vi upphör inte med en teknik. Den fortsätter att utvecklas, och den innebär inte obetingat det som är bäst.
Jag vill än en gång vädja om att vi skall försöka ändra dessa förslag något, ty vi behöver ett brett deltagande. Det kommer vi inte att få med det som nu föreligger. Jag vill göra er uppmärksamma på det!

Riis-Jørgensen
Fru ordförande! Jag vill gärna tacka Valverde López för ett strålande betänkande om ett mycket komplicerat ämne. Jag tycker det är viktigt - vilket också Schnellhardt betonade - att vi ser till att EMAS blir ett användbart instrument för våra företag här i Europa. Vi skall se till att den goda, miljöriktiga viljan inte gör EMAS onåbar för de små och medelstora företagen. Man måste upplysa om att det är frivilligt att delta i EMAS-systemet. Man skall därför inte missbruka det till att försöka skapa en strängare miljölagstiftning för företagen. Det är viktigt att detta system blir så flexibelt och så obyråkratiskt som möjligt, annars får vi under inga omständigheter de små och medelstora företagen eller andra att delta i det.
Så vill jag gärna få tillfälle att kommentera några ändringsförslag. Först och främst ändringsförslag 24, 28 och 29. Jag har stort hopp om att mina kolleger - och även kommissionen - kommer att ta väl emot dem. Jag vill gärna lyfta fram ändringsförslag 23. Vi i den liberala gruppen går emot detta förslag, eftersom det kommer att ge möjlighet att använda EMAS-logotypen på produkter och förpackningar. Jag menar att detta kommer att undergräva allt det arbete vi tidigare har lagt ned, och håller på med på märkningsområdet, och att det varken gagnar konsumenterna eller näringslivet. Jag hörde att mina österrikiska kolleger diskuterade best available technology (BAT). Vi i den liberala gruppen har bett om delad omröstning om de ändringsförslag som behandlar detta begrepp, eftersom vi inte kan stödja att BAT inkluderas i EMAS. Om man inför BAT i denna lagstiftning kommer man bara att göra systemet ännu mer oacceptabelt för företagen. Vid nuvarande tidpunkt håller kommissionen på att utarbeta BAT-noter till de företag och branscher som skall ha ett lagstadgat IPPC-godkännande, och dessa noter är inte färdiga före år 2004, så därför tar vi avstånd från det.

González Álvarez
Fru ordförande! Vi instämmer med det förslag Valverde López lagt fram om granskningen av förordningen om företag som frivilligt ansluter sig till detta styrnings- och revisionssystem, ett system som fortfarande inte är tillräckligt utbrett. Vi instämmer också med hans förslag om att använda renare teknik, att undvika miljöförstöring inom ramen för företag och att ersätta de ämnen, produkter och transportvägar som är miljöförstörande.
Vi menar att man för ett miljöuttalande som detta måste informera alla parter och även låta arbetstagarna delta. Det förslag som läggs fram beträffande konsumenternas och kundernas framtida deltagande i det arbete som utförs av företag som har vidtagit åtgärderna i fråga är också grundläggande. Grundläggande är även behovet av en mera generaliserad information om de utvärderingar som görs, och om de företag som bidrar.
Det vore också bra om man kunde erbjuda företagen vissa skattelättnader, precis som föredraganden föreslår, och då särskilt de små- och medelstora företagen som inte så lättsamt kan använda sig av den förbättrade tekniken. De små- och medelstora företagen bör också prioriteras vid en finansiering, för som Eurostat säger, så är det de små- och medelstora företagen som skapar flest arbetstillfällen i Europa, de står för mer än 85 procent.
Vi tror att om vi gynnar de små- och medelstora företagen så att de också får en möjlighet att ansluta sig till systemet, så kommer detta att bidra till att fler arbetstillfällen skapas.

Schleicher
Fru ordförande, mina damer och herrar! Med föreliggande ändring skall attraktionen hos miljörevisionen ökas, som ju är frivillig och även kommer att vara frivillig i framtiden. Denna målsättning är vi alla, tror jag, eniga om. Miljörevisionen har efter stora betänkligheter i början nu blivit till en regelrätt schlager inom den industri där den tillämpas, och jag kan för Tysklands del säga att siffrorna talar för sig: Tyskland står i absoluta tal i spetsen för de deltagande företagen, även om det bara är en procent av alla företag. Men Österrike ligger först räknat per invånare; Österrike är ju mindre, och därigenom uppstår kanske det missförstånd som antyddes tidigare.
Först långt därefter följer Danmark och Sverige. Men det finns en rad medlemsstater där miljörevisionen nästan inte spelar någon roll alls, det har ju föredraganden Valverde López redan antytt. Det är alltså mycket viktigt att principiellt ge stimulans till att det verkligen blir intressant att införa miljörevision för en ökad andel företag, särskilt också för små och medelstora företag, det är vi alla, tror jag, också ense om - vilka ju på grund av sitt antal har en stor betydelse. Detta är särskilt viktigt därför att - som Schnellhardt redan sagt - miljörevisionen skulle kunna urholkas på grund av att den internationella ISO 14001-standarden utgör en viss konkurrens.
En rad av de förslag, som också lämnats in av vår grupp, har antagits med majoritet i utskottet. Men jag måste säga att det i utskottet också antagits en rad ändringsförslag som enligt vår uppfattning går emot målsättningen och till och med underminerar målet. Om vi nu plötsligt fastslår normer, då finns det inte längre någon frivillighet; företagen bör ju stimuleras till att göra mer på ifrågavarande områden än lagstiftningen kräver. Det är ju det som är sporren. Men om jag nu åter fastslår fasta normer, då finns det inte längre någon frivillighet med en miljörevision, utan det blir svårt för många företag att uppnå den. Jag måste helt öppet säga att om man antar de ändringsförslag, som går emot målsättningen, måste jag för min egen och en rad kollegers del säga att vi inte kan rösta för betänkandet. Vi vill att man skall bibehålla frivilligheten och stärka stimulansen, att man skall minska förvaltningen, dvs. inte ytterligare skärpa villkoren, utan det skall här bli bättre. Jag kommer från Bayern, och jag kan säga att de tyska företagen har genomfört flest miljörevisioner, eftersom stimulansen här verkligen har fått effekt. Jag önskar att det också kunde ske i andra medlemsländer.

Estevan Bolea
Fru ordförande! Jag vill också, precis som Valverde, tala om för kommissionären att förordningen är betydligt bättre nu. Den andra versionen är mycket bättre. Särskilt bilaga VII, som är ny och som tar upp den initiala utvärderingen som enligt min mening - och jag har arbetat mycket inom den här sektorn - är grundläggande för en korrekt tillämpning av ett sådant styrningssystem. Jag skulle nog säga att det till 80 procent beror på detta och innan fanns ingenting.
Ärade kolleger, jag tror inte ni känner till hur industrin fungerar. Hundratals företag följer normen ISO 14001, som man gör i stora delar av världen och som har förklarats laglig. Sedan finns det några - väldigt få - som är registrerade under EMAS-ordningen. Varför är de så få? Till och med i Tyskland är de bara en bråkdel av de större företagen som använder sig av det här systemet, 2000 närmare bestämt. Skälet till detta är att systemet är synnerligen komplext. Fru kommissionär, jag tror att hela handläggningen måste förenklas något. Varför finns det så många kontrollanter? För de är fysiska personer, och som Valverde nämnde så anlitar myndigheterna i många länder enbart försäkrings- eller revisionsbolag och detta försvårar i hög grad handläggningen.
Jag hoppas att vi med den nya versionen kan förbättra situationen något. Jag fruktar dock att en majoritet av företagen kommer att fortsätta använda sig av ISO 14001 och för miljön ISO 14010 och 14011. Det är nämligen betydligt mera praktiskt, mycket mera användbart, och när allt kommer omkring så är det sak samma eftersom 80 procent av EMAS-ordningen är detsamma som ISO 14001. Det som återstår är den utvärdering kommissionären här måste se till att förenkla.

Bjerregaard
Fru ordförande! Jag vill gärna ta tillfället i akt och tacka miljöutskottet och särskilt föredraganden, Valverde López, för den insats som gjorts för att säkerställa snabba framsteg i samband med detta direktiv som reviderar det gällande EMAS-systemet. Vi talar ju - som har betonats - om ett frivilligt marknadsinstrument som syftar till att förbättra näringslivets miljöinsatser. Men jag skall inte upprepa förslaget. Det har varit många utmärkta inlägg om det, så jag kommer i stället att koncentrera mig på de 65 ändringsförslag som har lagts fram. 20 av dessa ändringsförslag kan godtas fullständigt eller delvis av kommissionen. Kommissionen kan i synnerhet godkänna ändringsförslag 1, 4, första delen, och 26, andra delen, eftersom vi faktiskt tycker att de bidrar till att göra kommissionens förslag mer attraktivt för näringslivet. Så har vi ändringsförslag 18, andra delen, och 51, som på liknande sätt säkerställer trovärdigheten för EMAS, och kan därför också stödjas.
Systemets likhet och överensstämmelse inom medlemsstaterna är också av stor betydelse, och därför kan ändringsförslag 34 och 43, som visar parlamentets stöd, godkännas. Andra viktiga principer för förslaget är tydlighet, öppenhet och subsidiaritet. Föredragande Valverde López var just inne på problemet med att göra systemet tillräckligt känt, och i detta sammanhang är både tydlighet, öppenhet och subsidiaritet viktigt. Kommissionen kan därför i princip stödja ändringsförslag 5, 8, 11, 20, 21, 24, 27, 42, 48 och 61, eftersom vi i hög grad anser att man här stöder dessa aspekter.
Vi kan inte godta de andra ändringsförslagen. Jag skall nu säga litet om kommissionens skäl för att inte stödja de viktigaste av dessa ändringsförslag. Eftersom EMAS är ett frivilligt instrument, så är det viktigt att det är logiskt strukturerat och förståeligt, och därför kan vi inte stödja ändringsförslag 7, 12, 13, 14, 36, 41, 44, 53, 54, 59, 64 och 65, eftersom dessa tar upp aspekter som redan omfattas av texten, särskilt i bilaga I A. Stöd och incitament till organisationer om att delta i EMAS finns med i förslaget och utvecklas i de godkända ändringsförslag som jag just har nämnt. Ändringsförslag som minskar kraven för små och medelstora företag kan inte godtas. Förslaget har utarbetats på ett sådant sätt att det skall kunna användas av företag av olika storlek. De små och medelstora företagen själva anser att de inte vill ha något system på en lägre nivå, eftersom de är rädda för att det kommer att vara mindre värdefullt på marknaden. Vi stöder därför inte ändringsförslag 2, 52 och 56.
EMAS-systemets mervärde för miljön i jämförelse med ISO är en väsentlig del i förslaget, som man också varit inne på i debatten. Kommissionen stöder därför inte ändringsförslag 16, 17, 52 och 63, eftersom dessa försämrar öppenheten och kontrollen rörande uppgifter om miljöresultat, genom att förlänga valideringsfrekvensen. En viktig del i förslaget är utvidgningen av EMAS-systemets användningsområde, så att det omfattar alla näringslivssektorer. Kommissionen kan därför inte godkänna de ändringsförslag som bara rör en enskild sektor, som t.ex. ändringsförslag 7, 12 och 25, enligt vilka krävs att organisationer använder den bästa tillgängliga tekniken, och jag har också förstått att det funnits delade meningar om detta här i parlamentet.
Som direktiven om offentlig upphandling ser ut för tillfället, kan ändringsförslag 26, första delen, och 30, inte godtas. Jag har dock personligen en del sympati för tankegången bakom ändringsförslagen, och den vidare utvecklingen på detta område kan göra att vi kanske tar upp denna fråga i framtiden.
Kommissionen är övertygad om att denna text i sitt förbättrade skick, med tillägg av de ändringsförslag från parlamentet som jag har godtagit i dag, skapar ett effektivt och välbalanserat instrument för förbättring av de ekonomiska aktiviteternas miljöresultat i hela unionen, och med dessa anmärkningar, fru ordförande, vill jag gärna återigen tacka föredraganden, Valverde López, och miljöutskottet för deras arbete.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag klockan 11.30.

Sjukdomar orsakade av miljöförorening
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0167/99) av Cabrol för parlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut om att anta ett åtgärdsprogram för gemenskapen avseende miljörelaterade sjukdomar inom ramen för åtgärderna på folkhälsoområdet (1999-2001) (3603/99 - C4-0125/99-97/0153 COD).

Cabrol
Fru ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Låt mig komma med en kort historia. Under parlamentets sammanträde den 11 mars 1998 lämnade parlamentet sitt yttrande vid den första behandlingen av Europaparlamentets och rådets förslag till beslut om antagande av ett åtgärdsprogram inom gemenskapen rörande sjukdomar orsakade av miljöförorening. Låt oss erinra om att programmet inte inriktas mot att direkt bekämpa utsläpp av förorenande ämnen utan snarare på att göra en sammanställning över den aktuella kunskapen genom att samla in alla uppgifter om miljörelaterade sjukdomar och räkna upp de förorenande ämnena med hänsyn till förebyggande åtgärder. Programmet riktas till medlemsstaterna, som skall samla in uppgifterna, och till Europeiska unionens medborgare så att de på bästa sätt skall kunna skydda sig mot föroreningar.
Efter denna första behandling föreslog parlamentet ett antal ändringsförslag som rådet granskade innan det lade fram en gemensam ståndpunkt. Parlamentets ordförande tillkännagav mottagandet av denna vid sammanträdet den 18 juni 1998 och ståndpunkten föreföll i sin helhet tillfredsställande. Parlamentet antog emellertid 14 ändringsförslag till texten. Genom brev av den 18 december 1998 tillkännagav rådet att det inte kunde godkänna parlamentets samtliga ändringsförslag. Rådets ordförande kallade då i samråd med parlamentets ordförande till ett sammanträde i förlikningskommittén den 4 februari 1999.
Förlikningsförfarandet blev ganska besvärligt eftersom rådet inte visade programmet något särskilt intresse. Efter tre trepartsmöten, under det österrikiska och tyska ordförandeskapet, lyckades parlamentet emellertid få igenom en hel del av sina ändringar, som vi kommer att samla enligt följande, beroende på den åsyftade målsättningen. När det gäller att förstärka programmets uppföljning om de tre ändringsförslagen i ärendet har två godkänts, vilket garanterar en kontinuerlig utvärdering av programmet, utarbetandet av en rapport från kommissionen under det senaste året av detta program samt de planerade framtida åtgärderna.
Utvidgningen av programmet genom en politik för förebyggande och förståelse för riskerna godkändes också, liksom komplementariteten med andra hälsoprogram, och i den frågan kommer en årsrapport att tillhandahållas av kommissionen. Rådet godkände också principen om information till allmänheten, förvisso via branschfolk, men som innehåller vissa mycket viktiga punkter, såsom livsmedelsrisker på grund av föroreningarna. Genomförandet av epidemiologiska studier har godkänts och slutligen har vissa delar av rådets text som var obegripliga förtydligats.
När det gäller kommittéförfarandet kunde en kompromiss göra skälet mer godtagbart och även förenkla det. Tyvärr fanns det ett antal ändringsförslag som inte godtogs, särskilt när det gäller programmet för att förebygga miljörelaterade allergier, och parlamentets delegation kunde framför allt konstatera att rådet var bestämt när det gällde programmets ekonomiska anslag. Vi begärde 7 miljoner ecu i stället för 3, 9 miljoner. Det visade sig att med tanke på förhandlingarna om Agenda 2000 hade flera av rådets delegationer fått instruktioner om att inte göra några som helst eftergifter när det gäller budgetfrågan. Samtidigt som vi beklagar denna situation godtog parlamentets delegation beloppet i den gemensamma ståndpunkten, med förbehåll för ett gemensamt uttalande från de tre institutionerna om kommissionens förslag, som syftar till att fastställa ett nytt ramprogram på folkhälsoområdet efter det att Amsterdamfördraget trätt i kraft. Detta uttalande lyder som följer: " Europaparlamentet, rådet och kommissionen förklarar att bland de frågor som kommer att behandlas inom ramen för det framtida programmet om folkhälsan, kommer de att ge en särskild uppmärksamhet åt ovanliga sjukdomar och miljörelaterade sjukdomar samt noggrant beakta budgetkonsekvenserna" .
Sammanfattningsvis, anser vår delegation att resultaten från detta förlikningsförfarande är positiva till programmet som, tillsammans med programmet för ovanliga sjukdomar, är det sista i en rad program på området för folkhälsa. Vår delegation rekommenderar därför att parlamentet antar lagstiftningsförslaget, i enlighet med texten till det gemensamma förslaget, som godkänts av förlikningskommittén.

Liese
Herr ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag, även å min grupps vägnar, uttala mitt tack och mitt erkännande till föredraganden Cabrol för hans sätt att leda förhandlingarna. Jag tror att det här handlar om en viktig fråga, sambandet mellan miljöföroreningar och hälsa. Det är också en fråga som sysselsätter människorna i Europa mycket, och jag anser inte att man bör säga att allt detta är överdrivna farhågor.
Miljöföroreningar har effekter på hälsan, och det måste vi i högre grad ta med i bilden. Detta program kan dock bara bidra med en liten del. Det kan inte lösa problemet med miljörelaterade sjukdomar, utan bara utarbeta strategier eller hjälpa till att utarbeta dem. I motsats till kommissionen och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp ansåg vår grupp också redan från början att vi mycket snabbt behöver ett integrerat program där de samlade aspekterna rörande den allmänna hälsan och även detta program införlivas. Därför var vi redan under den första behandlingen emot en löptid om fem år och för en löptid om tre år. Men vi var inte införstådda med att man skulle minska anslagen, så som ministerrådet tyvärr föreslog, och till slut också genomförde, ty med något högre anslag skulle man redan under de första tre åren kunnat göra mer, också som förberedelse för ett omfattande hälsoprogram.
Jag beklagar särskilt att de konkreta åtgärderna i bilagan, exempelvis när det gäller allergier, har strukits, och i synnerhet beklagar jag och min grupp att självhjälpsgrupperna inte längre nämndes uttryckligt, ty jag tror att om Europeiska unionen stöder självhjälpsgrupperna och utbytet mellan självhjälpsgrupperna, då skulle vi få ett äkta mervärde, och detta har tyvärr inte längre nämnts uttryckligt i programmet. Men jag vill vädja till kommissionen att inom ramen för programmets möjligheter stödja just självhjälpsgrupperna, som engagerar sig för miljörelaterade sjukdomar och bekämpningen av dessa.
Det är mycket viktigt för mig och min grupp att detta program inte bara producerar sifferkyrkogårdar, ty det är visserligen bra att sammanfatta data på europeisk nivå, men det har vi ingen glädje av om man inte handlar konkret. Kommissionen och ministerrådet var i det förflutna alltför tveksamma. När det exempelvis gällde bilavgaserna fick parlamentet lov att tvinga igenom att vi får stränga normer, och att man verkligen gör något åt ozonproblematiken i Europa.
Jag tror att när det gäller koldioxidfrågan måste vi rikta blicken mot hälsoaspekterna, ty genom uppvärmningen av klimatet kommer det också att uppträda sjukdomar i Europa som hittills bara förekommit i tropikerna, och det kommer också att finnas andra problem. Även när det gäller det hälsorelaterade konsumentskyddet måste vi agera konkret, annars är det ingen mening med detta program. Vi måste ta med de rekommendationer, som utarbetas här, även på andra områden i vår lagstiftning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Sällsynta sjukdomar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0166/99) av Viceconte för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut om att anta ett åtgärdsprogram för gemenskapen avseende sällsynta sjukdomar inom ramen för åtgärderna på folkhälsoområdet (1999-2003) (3602/99 - C4-0124/99-97/0146(COD)).
Jag ger ordet till herr Parodi, som talar som ställföreträdare för föredraganden, Viceconte.

Parodi
Herr ordförande! I förlikningskommittén den 4 februari i år kom parlamentet och rådet fram till en överenskommelse om åtgärdsprogrammet för sällsynta sjukdomar, för vilket Viceconte är föredragande och som diskuterades av Europaparlamentet vid den första behandlingen den 11 mars förra året och vid den andra behandlingen den 8 oktober. Gemenskapens åtgärdsprogram är femårigt, från 1 januari 1999 till 31 december 2003, och dess huvudsyfte är att förbättra informationen om sällsynta sjukdomar som drabbar mindre än fem personer av tiotusen inom unionen, men som just på grund av detta är ännu farligare.
I förlikningskommittén den 4 februari i år kom parlamentet och rådet fram till en överenskommelse, speciellt vad anbelangar förverkligandet av ett europeiskt informationsnätverk om sällsynta sjukdomar och tillgången till det, uppmuntran och stöd till de verksamma för att förbättra tidig diagnostisering, identifiering och prevention av sällsynta sjukdomar, övernationellt samarbete mellan frivilligorganisationer, skapandet av nätverk mellan grupper av personer som är direkt eller indirekt berörda och samordning på gemenskapsnivå, unionens stöd till övervakning av sällsynta sjukdomar i medlemsländerna, utbildning och fortbildning av vårdpersonal och främjande av nätverk med experter som ägnar sig åt en snabb insats vid anhopningar av fall.
Jag skulle vilja understryka några viktiga punkter. En första punkt är att åtgärdsprogrammet gäller informationssektorn, speciellt skapandet av ett sammanhängande och komplementerande europeiskt nätverk för information om sällsynta sjukdomar och tillgång till detsamma med användning av befintliga databanker. Skapandet av ett europeiskt nätverk är grundläggande. Tidig diagnostisering är de facto mycket viktig och för närvarande finns ingen databas på gemenskapsnivå. Endast Frankrike, med sitt Orphanet -system, förfogar över en databas om sällsynta sjukdomar.
En annan prioriterad åtgärd är utbildningen och fortbildningen av vårdpersonalen i syfte att förbättra den tidiga diagnostiseringen, identifieringen, ingreppet och preventionen. Ett annat element är främjandet av övernationellt samarbete och skapandet av nätverk av grupper med personer som är direkt eller indirekt drabbade av samma sällsynta sjukdom eller av frivilliga och sjukvårdspersonal, liksom samordning på gemenskapsnivå i syfte att stödja det fortsatta arbetet och samarbetet över nationsgränserna.
Ytterligare en viktig punkt är stödet på gemenskapsnivå till övervakningen av de ovanliga sjukdomarna i medlemsländerna och systemet för snabba insatser vid anhopningar av fall, liksom främjandet av nätverk och utbildning av experter som är involverade i behandlingen av dessa sjukdomar och de snabba insatserna.
Detta program, tillsammans med det om sjukdomar förknippade med föroreningar, för vilket Cabrol är föredragande och som även det blir föremål för omröstning i morgon, infogas inom ramen för gemenskapens åtgärder på den offentliga hälsovårdens område: ett område som - det upprepar vi sedan länge - behöver utvidgas med hänsyn till att vi inte slår de stora hälsogisslen utan de få som lider och dör för att ingen bryr sig om dem.
Vi anser alltså att dessa insatser måste göras. Tyvärr är den finansiella tilldelningen på 6, 5 miljoner euro som har beslutats för femårsperioden 1999-2003 verkligen inte tillräcklig. Det räcker att tänka på att National Organization for Rare Deseases i Förenta staterna har avsatt hela 3, 2 miljoner dollar under de senaste tre åren och att Frankrike ensamt har spenderat 3 miljoner francs på grundsystemet för hantering av basen Orphanet . Likväl är det ett steg mot en gemensam hälsopolitik som är mer tydlig och effektiv, såsom den borde bli till följd av de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget.
Detta betänkande leder till en slutsats. Tillåt mig att säga, även om jag överskrider min tilldelade tid något - men det är kanske, efter 15 år, den sista gången jag talar i denna kammare och detta är mycket betydelsefullt för mig - att hälsan inte kan vara en del av andra sektorer. Europaparlamentet måste ha beslutsmodet att skapa ett debattområde av hälsovården, för det är inte sant att sjukdomarna har minskat. Jag tror att vi har en mycket svår framtid framför oss: bara genom att komma överens, alla femton länderna tillsammans, kan vi rädda hälsan som är allas vår främsta tillgång. Om man inte har hälsan kan man inte ens ägna sig åt politik.

Tamino
Herr ordförande! Även jag tror att att avsluta verksamheten i Europaparlamentet inom hälsovårdspolitiken med två betänkanden - det som vi diskuterar om ovanliga sjukdomar och det om sjukdomar förknippade med föroreningar - visar den vikt vi fäster vid hälsovårdspolitiken. Speciellt tror jag att man måste betona problemet med sällsynta sjukdomar, eftersom det är ett typiskt ämne som bara kan angripas på internationell och transnationell nivå. Därför är samarbetet på Europeiska unionens nivå grundläggande och därför har vi fäst stor vikt vid betänkandet. Vi såg alltså överenskommelsen under förlikningen om stora delar av de ändringar parlamentet föreslagit med tillfredsställelse.
Vi måste dock beklaga det faktum att programmets finansiella anslag har stannat på nivåer som vi betraktar som mycket otillfredsställande och vi hoppas att det gemensamma uttalandet av parlamentet, rådet och kommissionen - som framhåller att man i framtiden måste ge större utrymme åt dessa åtgärder och åt dem om sjukdomar förknippade med föroreningar, även på budgetnivå - följs upp på lämpligt sätt av nästa parlament och nästa kommission.

Flynn
Först av allt vill jag tacka alla dem som har bidragit: professor Cabrol, herr Parodi, herr Liese och herr Tamino. Jag tackar dem för deras bidrag och deras ständiga stöd till utvecklingen av folkhälsan inom unionen.
Jag välkomnar de gemensamma utkasten som godkändes av förlikningskommittén den 4 februari 1999 om programmen för sällsynta sjukdomar och miljörelaterade sjukdomar. De punkter där det förelegat oenigheter mellan parlamentet och rådet har nu slutligen, som professor Cabrol antydde, jämnats ut. Jag hoppas att den roll som mina tjänstemän spelat och de åtgärder som jag själv vidtog för att för att bidra med dessa kompromisstexter var användbara och att vi slutligen har fört frågorna till en slutpunkt.
Jag vet att parlamentet inte har varit särskilt glatt över att budgetmedlen för båda programmen var så begränsade. Mot bakgrund av nuvarande budgetplanen skulle det emellertid ha varit svårt att åstadkomma mycket mer i detta avseende. Inte desto mindre, mot bakgrund av den föreslagna gemensamma förklaringen från parlamentet, rådet och kommissionen, är vi nu i en situation där det är möjligt att se fram emot att dessa frågor kan tas upp på ett mera fullständigt sätt inom ramen för det nya ramprogrammet för folkhälsa. Jag hoppas att de gemensamma utkasten och den gemensamma förklaringen kommer att slås fast här i dag. Jag kan bekräfta kommissionens åtagande vad gäller de förklaringar som godkändes vid förlikningen.
Låt mig betona från kommissionens sida att vi fäster mycket stor betydelse vid båda dessa program, även om de, genom sin löptid och omfattning, huvudsakligen endast utgör ett första steg i rätt riktning. Jag hoppas mycket att Europaparlamentet kan godkänna båda programmen här i dag och att vi på ett snabbt sätt kan få dem att träda i kraft.
Liese hade två synpunkter: en gällde grupperna för internstöd. Jag vill försäkra honom om att det är vår avsikt att vi inom de framtida ramarna för en överenskommelse hoppas kunna vara i en gynnsammare situation och ha en verklig förmåga att göra någonting för att bistå självhjälpsgrupperna.
Jag vill också peka på att artikel 152 i Amsterdamfördraget förpliktigar oss att ta hänsyn till andra delar av gemenskapens politik inom utvecklandet av våra hälsoprogram.
Slutligen vänder jag mig till er, herr Parodi. Detta kan vara ert sista bidrag till utvecklingen av våra folkhälsoprogram, men ni har givit ett betydande bidrag. Er synpunkt om att Förenta staterna ligger före oss inom detta område mottas på ett bra sätt. Men jag skulle önska att ni instämde med mig i att vi nu här har en möjligheten till ett bra första steg för att försöka hinna ikapp. När de nya ramarna finns på plats kommer detta att göra att vi hinner ikapp. Jag hoppas att ni efter er avgång inser att ni har givit ett betydande bidrag till utvecklingen av dessa program.
Jag vill rikta ett speciellt tack till professor Cabrol, för hans ständiga hängivenhet i dessa frågor under min tid här i Europaparlamentet.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Sammanträdet avslutades kl. 22.50.

