Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 18 september 1998.

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut.
(Arbetsplanen fastställdes.)

Ordföranden
van Bladel har ordet för en ordningsfråga.

Van Bladel
Herr ordförande! Artikel 42.5. Den 3 augusti ställde jag en skriftlig prioriterad fråga till kommissionen om krigshotet i Angola. Officiellt gäller att frågor skall besvaras inom tre veckor. Nu har sjuttio oppositionella avstängts och i fredags utfördes ett väpnat överfall mot oppositionsledaren Chivu Kuvuku, som överlevde, liksom vid attentatet 1992. Nu när parlamentsledamöter i Luanda attackeras så tycker jag det är Europaparlamentets sak att protestera. I den portugisiska pressen läste jag att Lissabons borgmästare gör allt för att skydda oppositionsledarens liv.
Herr ordförande! Jag ber er att, å parlamentsledamöternas vägnar, protestera hos regeringen och framför allt be kommissionen besvara min fråga. Tack så mycket för att ni gav mig tillfälle att framföra det här.

Ordföranden
Jag noterar er fråga. Vi skall undersöka saken och se till att ni får svar så snart som möjligt.

Hävande av Le Pens immunitet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0317/98) av Wibe för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om begäran om hävande av Le Pens immunitet.
Fabre-Aubrespy har begärt ordet.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Ursäkta mig, men resultatet av omröstningen I utskottet för arbetsordningen nämns inte i Wibes betänkande. En omröstning med namnupprop hade begärts enhälligt av de ledamöter som var närvarande i utskottet. Jag skulle vilja veta varför detta inte framgår av betänkandet. Varför återfinns inte denna omröstning med namnupprop, som definitionsmässigt offentliggör hur var och en röstat, i Wibes betänkande?

Ordföranden
Jag skall omedelbart ge ordet till utskottets ordförande. Jag vill erinra om att när det gäller immunitetsfrågor fattas besluten i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet bakom lyckta dörrar, och det blir alltså inte fråga om att offentliggöra något förrän betänkandet publiceras.
Herr ordförande i utskottet för arbetsordningen, ordet är ert.

Fayot
Herr ordförande! Omröstning med namnupprop begärdes mycket riktigt i samband med Wibes betänkande och den ägde rum bakom lyckta dörrar. Denna begäran stöddes av det antal ledamöter i det berörda utskottet som arbetsordningen föreskriver. Omröstningen med namnupprop genomfördes alltså och resultatet återfinns i betänkandet, dvs. det exakta antal kolleger som röstade för, emot eller avstod. Jag tror inte det finns anledning att ange namnen på de kolleger som deltog i omröstningen med namnupprop. Det är offentliggörandet av resultatet som räknas, och jag känner för övrigt inte till någon bestämmelse i arbetsordningen som skulle tvinga oss att i betänkandet ange namnen på de kolleger som röstat. Det är mitt sätt att se på saken och jag tror att vi nu kan övergå till att diskutera Wibes betänkande.

Ordföranden
Just det. Jag vill till Fabre-Aubrespy tillägga att resultaten av omröstningen med namnupprop anges i protokollet från debatterna i utskottet för arbetsordningen. Åtminstone kan alla ledamöter i utskottet alltså läsa protokollet och få veta resultatet.

Wibe
Herr ordförande! Bakgrunden till detta betänkande är en begäran från allmänna åklagaren i München om att häva immuniteten för Le Pen. Anledningen till detta är ett yttrande som tillskrivs Le Pen, och som skall ha gjorts vid en presskonferens i december 1997.
Det finns två uppsättningar regler som parlamentet har att följa vid ett beslut om hävande av immunitet. Den första uppsättningen återfinns i vår arbetsordning och reglerar det formella förfarandet, dvs. hur vi skall gå till väga. Den andra uppsättningen regler återfinns i protokollet från 1965 om Europeiska gemenskapernas immunitet och berör själva sakfrågan, dvs. vad immuniteten skall omfatta.
Vad gäller den första delen, alltså den formella behandlingen, tror jag mig kunna säga att utskottet har lagt ned stor möda på att se till att allt har gått formellt korrekt till väga. Vi har kontrollerat att åklagarmyndigheten är den korrekta och behöriga myndigheten i Tyskland för att framställa denna begäran. Vi har kontrollerat att begäran har gått genom justitieministeriet i Tyskland. Vi har vidare hört Le Pen, vi har diskuterat saken i utskottet, och vi har röstat om detta. Jag tror mig kunna försäkra kammarens ledamöter att den formella behandlingen av detta ärende är helt korrekt.
När det gäller själva sakfrågan är det absolut viktigaste att vi inte har att ta ställning i skuldfrågan. Frågan om huruvida Le Pen har sagt dessa saker, eller om han har sagt en annan version, är helt irrelevant för vårt ställningstagande. Det är också helt irrelevant om den tyska lagen som här åberopas återfinns i andra länder, om lagen är rimlig, om straffpåföljderna är för stränga eller för milda - alla sådana saker är helt irrelevanta. Det enda som har betydelse för vårt ställningstagande är om själva åtalspunkten faller inom ramen för vad som avses med vår immunitet eller ej. Det finns möjligtvis, herr ordförande, ett fall där undantag från denna princip kan göras, nämligen om det rör sig om en uppenbar politisk förföljelse av någon av våra ledamöter. Om, t.ex. i detta fallet, Le Pen inte bevisligen hade varit på denna plats vid denna tidpunkt, utan i Argentina, då hade vi kunnat säga att detta är ett fall av politisk förföljelse, och då bör vi inte ta upp saken. Men det är väl ändå helt klart att det finns rimlig grund att i detta fall misstänka Le Pen för det yttrande som tillskrivs honom.
En speciell omständighet i detta fall utgörs av det faktum att framställan har gjorts från ett annat land än Le Pens hemland. Det har gjorts från Tyskland, men Le Pen är fransk medborgare. Man kan då fråga sig om inte artikel 10 i protokollet som säger att under församlingens sessioner skall dess ledamöter ha immunitet på andra medlemsstaters territorium är tillämplig i detta fall. Det är dock fullständigt uppenbart att denna punkt inte kan medge en generell immunitet för alla våra ledamöter vad avser eventuella brott på andra medlemsstaters territorium. Låt oss begrunda ett extremt fall, t.ex. att någon av våra ledamöter blev anklagad för ett mord i en annan medlemsstat. Det vore då självklart att vi skulle häva immuniteten.
Själva kärnan, den absoluta kärnan, i hela immunitetslagstiftningen återfinns i artikel 9 i protokollet. Där sägs följande: " Församlingens ledamöter får inte förhöras, kvarhållas eller lagföras på grund av yttranden de gjort eller röster de avlagt" - och så kommer det absolut centrala - " under utövandet av sitt ämbete" . Det betyder att immuniteten inte är ett privilegium som tilldelas oss ledamöter av Europaparlamentet, utan det är ett skydd för att vi skall utöva vårt ämbete. Det betyder att vi skall ha immunitet för saker som har direkt eller indirekt anknytning till vårt ämbete som ledamöter av Europaparlamentet.
Den slutliga frågan, herr ordförande, är då: Kan detta uttalande vid en presskonferens sägas höra till utövandet av en ledamots ämbete? Jag och hela utskottet säger helt klart att detta var en kommersiell presentation av en bok. Det har ingenting att göra med Le Pens mandat som ledamot av Europaparlamentet. Av den enkla anledningen bör vi här besluta att immuniteten skall hävas.
(Applåder)

Rothley
Herr ordförande! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp förordar godkännande av betänkandet och att kollegan Le Pens immunitet upphävs. Han har kallat gaskamrarna för en detalj i historien, något som enligt tysk rätt är straffbart. Om parlamentet upphäver immuniteten kommer han att åtalas och kallas till rättegång. Inställer han sig inte till rättegången kommer han vid framtida inresa till Tyskland att häktas.
Enligt tysk rätt är inte bara ett förnekande utan även en bagatellisering av Auschwitz straffbar. Den tyska rätten vill skydda sanningen, sanningen om den mest fruktansvärda epoken i vår historia. Vi måste se skräcken rakt i ögonen - bara då kan en upprepning undvikas. Av denna anledning är handlingen straffbar enligt tysk straffrätt. Endast sanningen kan göra oss fria, och vi kämpar därför för vår egen framtid när vi kämpar mot människor som Le Pen.
Det är inte sant att åsikts- och yttrandefriheten inskränks genom denna straffrättsliga reglering. Den här historiska sanningen är en rättighet som måste värnas - det är en allmän lag. Det är inte heller sant att det har skett inskränkningar i den fria forskningen. Vi har under senare år, något jag inte vill utveckla nu, haft en långvarig historikerfejd. Den fria forskningen kringskärs inte genom denna lag. Vad vi vill är att skydda ungdomar från historieförfalskare och politiska råttfångare. Jag är mycket glad att högerextremisterna inte kom in i förbundsdagen vid valen i Tyskland nyligen.
(Applåder) Detta är ett tecken på demokratins mognad hos oss som får mig att vara stolt över mitt land.
(Applåder)
Donnelly, Brendan
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att upprepa ett särskiljande som herr Wibe gör, som är mycket viktigt. Vi har två frågor. För det första, är herr Le Pen skyldig enligt tysk lag för det brott han anklagas för? För det andra, bör hans immunitet upphävas på ett sådant sätt att han kan ställas inför tysk domstol?
Arbetsordningen klargör på ett tydligt sätt att det inte är upp till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att dra någon slutsats när det gäller den första frågan. Jag tror själv att Le Pen har en rad faktiska och rättsliga argument som han utan tvekan vill använda sig av inför den tyska domstolen. Jag ser å andra sidan här inte något fumus persecutionis . Jag är övertygad om att en tysk medborgare - eller en fransk eller venezuelansk medborgare - skulle inkallats inför tysk domstol för att svara på frågor på samma sätt som herr Le Pen.
Den andra frågan, som vi måste besluta om här, gäller om vi bör förhindra Le Pen från att kunna redovisa vad han sagt och gjort inför tysk domstol, och enligt tysk lag är tvungen att göra. Det är viktigt att i detta sammanhang komma ihåg resonemanget bakom det faktum att det existerar en immunitet. Jag håller med herr Wibe om att detta fall tillhör de fall då Europaparlamentet har en handlingsmarginal.
Vi är inte tvingade att upprätthålla Le Pens immunitet. Vi måste titta på fakta i fallet. Här måste vi ha som en avgörande beståndsdel i vår argumentation att ett demokratiskt samhälle har beslutat att det skall finnas en lag som kriminaliserar ett offentligt förnekande eller bagatelliserande av förintelsen. Önskvärdheten av detta är kanske något som vi kan ha delade meningar om.
Jag vill bara nämna att det inte finns ett land i världen där åsiktsfriheten är absolut. Frågor som rör sekretess, förtal eller ärekränkning är alltid relevanta. Men på ett demokratiskt sätt har Tyskland, på grund av sin historia, beslutat att det skall finnas en lag om förnekandet av förintelsen. Om vi skulle säga att det faktum att någon är ledamot av Europaparlamentet undantar honom från denna specifika lag i Tyskland, som alla andra i Tyskland måste foga sig efter, skulle detta inte på något sätt främja Europaparlamentet.
Det är på grund av detta skäl och inte på grund av sympati eller brist på sympati för Le Pen som vi i parlamentet antar Wibes betänkande och dess tekniska och rättsliga analys, och vi kommer att rösta för det i morgon.
(Applåder)

Nordmann
Herr ordförande! Å den liberala gruppens vägnar skulle jag vilja stödja Wibes betänkande av flera skäl.
Skall vi för det första förvåna oss över att det federala Tyskland vidtar rättsliga åtgärder för något som den franska rättvisan redan fördömt? Låt oss inte låtsas som om Le Pens uttalande var något nytt. Det finns i den besvärjande upprepningen av ordet " detalj" , i denna envishet att använda ordet när det gäller förintelsen, en uppenbar vilja att provocera, även om detta åtföljs av väl valda fraser som halvhjärtat uttrycker beklagande.
Den andra anledningen är att det förefaller oss särskilt sunt att Tyskland har denna lagstiftning som förbjuder förnekande och förringande av förintelsen. Vi vill absolut att den tyska rättvisan tar sig an alla yttringar av detta slag, bl.a. de skandalösa uttalanden som nyligen gjordes av den överlevande läkaren från Auschwitz.
Slutligen skulle jag vilja säga att vi blev mycket rörda över att se Le Pen försvaras i utskottet för arbetsordningen av en sina närmaste som upprepade och betonade de revisionistiska insinuationerna som vår debatt i dag handlar om.
Debatten i utskottet för arbetsordningen visar att det inte handlar om ett muntligt misstag utan tvärtom om en offensiv som sedan flera år bedrivs för att förringa, även med argument i form av termer och statistik, det som fortfarande är 1900-talets mest fruktansvärda brott.
Det är anledningen till att liberalerna - och de är inte ensamma - utöver Wibes perfekta juridiska analys, även stöder upphävandet av immuniteten, vilket inte automatiskt innebär att han döms utan enbart gör det möjligt att driva processen och göra det på rätt plats.
(Applåder)

Ephreimidis
Herr ordförande, utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet har, med stor majoritet, beslutat att upphäva Le Pens immunitet, något som jag tror att även vi i denna sal kommer att göra. Det varken dömde eller fällde honom. För att fatta sitt beslut drog det, efter långvarig diskussion där även Le Pen och kolleger som stöder honom var närvarande, slutsatsen att det juridiska förfarandet var absolut korrekt, så att inget brott begås mot grundregeln som fastställer parlamentarisk immunitet, för att ledamoten skall kunna utöva sina plikter oberoende utan att den parlamentariska grundregeln samtidigt undermineras. Utskottet gav, helt enkelt, tillstånd till att åtal väcks, och då skall det kontrolleras om han gjort sig skyldig till det brott som han anklagas för.
Handlingen som han anklagas för, herr ordförande, liknar på något sätt tvätten av svarta pengar. Det är ett försök att tvätta bort de nazistiska brotten, och det handlar inte endast om förintelsen av judarna, utan om förintelsen i hela Europa. I mitt eget land har många områden, många byar drabbats av denna förintelse. Stor försiktighet måste alltså iakttas så att försöket till tvätt av dessa förbrytelser hejdas och att sådana vidriga handlingar, som utfördes under perioden av naziststyre, inte upprepas.
(Applåder)

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Min grupp har sedan gammalt verkat för största återhållsamhet när det gäller upphävande av ledamöters immunitet. Skälet har varit värnande av åsikts- och yttrandefriheten och parlamentets kontrollförmåga. Om jag i morgon röstar för ett upphävande av ledamot Le Pens immunitet, så är det inte för att hans yttranden skulle ha gjorts utanför ämbetet. Jag beklagar att utskottet tagit sin tillflykt till beslut av formell art som i övrigt inte har så mycket med ärendet att göra.
Om jag röstar för att upphäva hans immunitet, så är det för att jag anser det oacceptabelt och skamligt om Europaparlamentet skulle garantera en ledamot som bagatelliserar förintelsen, hånar de överlevande offren och skymfar de döda, skydd från rättsliga följder. Det är också för att jag inte tycker att parlamentet på något sätt är berättigat att låta en ledamot håna och skymfa de miljoner som dödats av detta ultimativa brott. Om orden " Värna våra grundläggande principer!" inte skall urholkas till en tom fras kan vi inte garantera någon immunitet för en sådan ledamot.
(Applåder)

Dell'Alba
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig först av allt konstatera att majoriteten av mina kolleger i Gruppen Europeiska radikala alliansen i morgon kommer att rösta för att Le Pens immunitet hävs.
Personligen är jag emellertid inte övertygad om att detta är det bästa sättet att bekämpa Jean-Marie Le Pens åsikter och jag företräder därför minoritetens åsikt i min grupp. Man bör inte förvånas över att ordföranden för ett parti som grundats på intolerans söker strid just när det gäller den yttrandefrihet som vårt demokratiska system erbjuder. Han vill ha intolerans och han vill att vi skall reagera med samma intolerans för att han skall kunna framträda inför den tyske domaren och under ytterligare veckor eller kanske månader genomföra sina massmediala kupper och torgföra sina slagord, dessa tragiska fraser som han upprepat gång på gång under förra året. Men detta är minerad mark. För ett par år sedan röstade inte utskottet för arbetsordningen i ett analogt fall som gällde återkallande av immuniteten, just därför att man ansåg att detta inte bara kunde utnyttjas av Le Pen utan också skulle strida mot den princip om yttrandefrihet som Le Pens intoleranta åsikter vill beröva oss och leda till en viril, kanske typiskt manlig, kamp mellan två typer av intolerans som ställdes mot varandra. Så se upp vid morgondagens omröstning! Detta - låt mig upprepa det - är alltså minoritetens åsikt i min grupp, men jag ville ändå framföra den.

Ordföranden
Jag ger ordet till Le Pen i tre minuter.

Le Pen
Fem minuter, herr ordförande!

Ordföranden
Nej herr Le Pen, ni får tre minuter.

Le Pen
Ni kan också arkebusera mig utan att låta mig tala.

Ordföranden
Jag ber er, herr Le Pen.

Le Pen
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Inför begäran om att upphäva min parlamentariska immunitet, vilken lämnats av den tyska åklagarmyndigheten i München och som utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet ber er att anta enhälligt, borde ni ställa er en enda fråga, utöver varje partimässigt beaktande: hade vår kollega Le Pen rätt att uttrycka en åsikt om gaskamrarna och inte om förintelsen som ni säger?
Som medborgare garanteras han, liksom alla andra medborgare, denna åsikts- och yttrandefrihet genom vår demokratiska konstitution. Den innebär en vägran att föreskriva dogmatiska sanningar, en vägran att anta ett gemensamt tänkande och det färdigtänkta. Som parlamentsledamot finner jag det desto mer sant och det är anledningen till att ni massivt bör vägra att upphäva immuniteten eftersom den inte finns där för att försvara ledamoten som person utan friheten, hans tankefrihet och åsiktsfrihet. Parlamenten har bara ett berättigande om deras ledamöter är fria och den politiska friheten är odelbar. Det är inte min parlamentariska immunitet jag försvarar utan mitt värvs, men även ert.
Om ni ändå vill gå till botten och döma, bör ni ställa er en enkel fråga. På vilket sätt kan påståendet: " Gaskamrarna är en detalj i andra världskrigets historia" , som uttalades vid en presskonferens som svar på en fråga från en journalist, utgöra ett brott om förnekande? Meningen i fråga innehåller ingen negation. Jag varken förnekade gaskamrarna eller förringade ämnet. Ordet " detalj" är för övrigt i sig, åtminstone på franska, inte förringande. En detalj kan vara ofarlig, men den kan också vara grundläggande. Men det är åklagaren i München som förfalskat texten och lagt till ordet " ofarlig" och konjunktionen " bara" . Åklagaren ljuger!
Ingen kan förneka att det hela består av en rad detaljer. När jag tydligt ville förklara formuleringen sade jag att " I en historiebok om andra världskriget på tvåtusen sidor finns i medeltal två sidor om deportationen och några rader om gaskamrarna" . Det är en detalj. Det finns inget förringande eller föraktande i ett sådant uttalande. Jag tillade att om tolkningarna av dessa uttalanden hade fått ärliga människor att lida beklagade jag det, eftersom jag respekterar de döda och de levandes lidanden.
Det bör noteras att det inte ens i Churchills, de Gaulles eller Eisenhowers krigsmemoarer talas om det. De stora slagen dödade miljontals människor. Flygbombningarna dödade också civilbefolkning. Dessa händelser utgör andra världskrigets detaljer. Liksom många miljoner européer är också jag ett av offren för detta krig. Det ruinerade min familj och min far dog, dödades av en tysk mina. Mitt livs första prövning var att vid 14 års ålder tillsammans med min mor behöva identifiera hans lik som spolats upp på en strand, utan ögon, utan näsa, munnen full med sand och den oformliga kroppen insnörd i en presenning. Personligen anser jag det chockerande och sårande att 55 år efter kriget citeras inför en tysk domstol som förfalskat uttalandet för att det skall rymmas inom ramen för anklagelsen. Detta bedrägliga förfarande är en skymf.
Herr ordförande! Jag ber er att citera domen från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna. Jag vill tillägga...

Ordföranden
Herr Le Pen! Jag gav er 3 minuter. Ni har talat i 4 minuter och 35 sekunder.
(Protester från Le Pen) De grupplösa kunde ge er all den tid de ville. De föredrog att ge den till Gollnisch. Det är gruppens beslut. Gollnisch kommer att ha tid att...
(Le Pen avbröt: " Och domen från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna!" ) Det handlar inte om domen från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna. Ni har haft möjlighet att uttrycka er fritt inför det behöriga utskottet.
Jag gav er 3 minuter som inte var...
(Protester från Le Pen) Ursäkta mig, men jag ber er att lyssna på vad jag säger.
Man har bett om talartid för er för att ni skall kunna uttala er i kammaren. Enligt överenskommelse med gruppen gav jag er 3 minuter. Det har hänt i liknande fall att andra ledamöter fått tid från sin grupp. De grupplösa föredrog att ge denna tid, 6 minuter, till Gollnisch. Det är deras beslut. Jag gav er 3 minuter och det är den tid en ledamot har rätt till för att göra ett personligt uttalande. När det blir Gollnisch tur kommer jag att ge honom de 6 minuterna som han hade kunnat ge till er tidigare men som han inte längre ger er.

Duhamel
Herr ordförande, kära kolleger! Det är för det första obehagligt för en demokrat att begära att en ledamots immunitet skall upphävas, särskilt när begäran motiveras av uttalanden eller ett tal. Det är obehagligt därför att yttrandefriheten är en av demokratins grundläggande principer och det är absolut endast undantagsvis man kan införa restriktioner.
Parlamentet har också vid två tillfällen bibehållit vår käre Le Pens immunitet, trots den antipati han framkallar här hos alla demokrater. Det är framförallt obehagligt eftersom man skulle kunna hoppas att ingen folkvald nära 60 år efter Shoah förnekar de extremt barbariska handlingar som då begicks.
Men vår käre Le Pen kan inte låta bli. Antisemitismen är hans passion och förnekandet hans hänförelse. I hans omänskliga bokföring är ett judiskt barns död, som gasats ihjäl för att det är judiskt, av samma slag som en soldats död i ett slag. Och han ser inte ens att hans beräkningar belastar honom. Parlamentet tvingades upphäva hans immunitet en första gång den 11 december 1989 för hans ondskefulla ordlek " Durafour krematorium" , och en andra gång den 12 mars 1990 för hans angrepp på den judiska internationalen.
De franska domstolarna har vid flera tillfällen dömt vår käre Le Pen för hans ilskna och rasistiska uttalanden. Yttrandefriheten slutar vid rasism. Det är därför en tröst för en fransk socialdemokrat att i dag tillmötesgå den tyske domarens begäran. Nationella frontens tes att Le Pen skulle vara offer för politiska beskyllningar, en politisk manipulation från den franska rättvisan för att hålla honom borta från valurnorna, faller sönder. Det var särskilt avskyvärt att upprepa ordet " detalj" i München, omringad av f.d. Waffen-SS. Det är särskilt glädjande att erhålla begäran från en tysk domare för att kunna åtala honom. Det ser jag som ett tydligt tecken på den europeiska medvetenhet som kommer ur den europeiska demokrati vi bygger upp.
Avslutningsvis är det med stor glädje som de franska socialisterna...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Gollnisch
Herr ordförande! Det problem som vi i dag i parlamentet ställs inför gäller mycket mer än frågan om Jean-Marie Le Pen, som ändå är viktig.
Det handlar om att ta reda på om en av kammarens ledamöter på det intellektuella planet förfogar över samma skydd som ni beviljat ledamöterna i de största grupperna i parlamentet, och ibland för brott mot vår gemensamma rätt. Det handlar om att ta reda på hur ni tolkar yttrandefriheten. Existerar den för alla, även för dem som uttrycker åsikter som inte passar er? Eller existerar den bara, såsom en ledamot av utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet uttryckte det, för dem som enligt honom uttrycker det samförstånd vi kommit fram till, ett samförstånd som därmed omvandlas till en dominerande tanke, där bifallet skulle föreskrivas av domstolarnas bannlysning, till Duhamels stora tillfredsställelse.
Le Pens kritiserade uttalanden är varken skandalösa eller överdrivna. Han förolämpar ingen. Om ordet " detalj" föreföll tvivelaktigt för vissa av er har detta tvivel hävts av Jean-Marie Le Pen själv, som vid sju bestämda tillfällen förklarat att han inte hade för avsikt att ge det någon nedsättande eller förringande betydelse. Även om det inte skulle ha varit så, skulle utskottet för arbetsordningen ännu en gång ha följt den tidigare ordföranden Donnez rättspraxis, han som var en stor och fin man.
Enligt denna rättspraxis skall immuniteten bibehållas när det föreligger fumus persecutionis , en doft av förföljelse. Och det är faktiskt sjunde gången, herr Duhamel, som man ber parlamentet att upphäva den parlamentariska immuniteten för Jean-Marie Le Pen, den europeiska politiker som angripits mest av den etablerade makten och alltid för åsiktsbrott. På den nivån handlar det inte längre om doft, det är en stank av förföljelse.
För det andra skall immuniteten upphävas när det gäller gemensam rätt men bibehållas till förmån för ledamotens politiska yttrande. Och vad kan vara mer politiskt än ett svar från Jean-Marie Le Pen, politiskt ansvarig, vid en politisk presskonferens, i närvaro av en politiker och f.d. ledamot av vårt parlament, på en politisk fråga från en politisk journalist, en fråga om den exakta omfattningen av de uttalanden han gjort tio år tidigare, i ett politiskt radioprogram dit han inbjudits i sin egenskap av kandidat i det franska presidentvalet?
Emot detta uppenbara tror sig vissa kunna säga: det räcker att Le Pens uttalanden är straffbara enligt tysk lag. Detta innebär ett verkligt förnekande av den parlamentariska immuniteten och t.o.m. nyttan med utskottet för arbetsordningen, vars betänkande till 90 procent består av de vanliga banaliteterna. Denna logik skulle för fyra århundranden sedan ha fått utskottet att föreslå att ledamoten Galileo Galileis immunitet skulle upphävas, eftersom han var skyldig till att ha sagt att jorden snurrade runt solen. Det räcker för oss att han är straffbar enligt den vatikanska lagen, skulle utskottet då ha sagt. Jämförelsen förefaller er kanske överdriven, men det är den inte. För trettio år sedan t.ex. skulle utskottet för arbetsordningen, med samma argument om fakta och rätt, tvingats föreslå er att upphäva den parlamentariska immuniteten för den första som givit Sovjetunionen ansvaret för mordet på 11 000 polska officerare som återfanns i Katyns massgravar, ett brott som felaktigt tillskrevs Tyskland vid Nürnbergprocessen och först nyligen erkänts av Ryssland.
Om ni noga granskar begäran från den tyska åklagaren kommer ni också att se att det saknas en vital formalitet, nämligen överföring på diplomatisk väg, vilket alltid hittills krävts; falskt material, åklagarens tillägg av ordet " bara" och adjektivet " ofarlig" och slutligen en intellektuell extrapolering: eftersom Le Pens uttalanden uppenbarligen inte motsäger lagens bokstav, kan åklagaren bara hänvisa till en särskild glosa, Schöncke-Schröders kommentar, som vi alla skulle behöva läsa för att få veta vad som är tillåtet eller förbjudet att säga i Tyskland.
Tillåt mig avslutningsvis att berätta en anekdot som jag intygar är sann. Förra fredagen i Bryssel svarade jag på frågor från en journalist vid BBC, rörande det ämne vi i dag behandlar. Han var av naturen inkvisitorisk och krävde att jag skulle chockas av ordet " detalj" . " Fråga Winston Churchill " , svarade jag honom. " Men han är död" , svarade han. Förvisso, men hans memoarer på 5 040 sidor om den andra världskonflikten innehåller inte en rad om gaskamrarna. Efter att ha funderat djupt en stund sade min samtalspartner bestämt: " Sannolikt kände man inte till historiens detaljer när Churchill skrev" , vilket för övrigt inte var korrekt. Denne man, som var specialist på kommunikationsteknik, använde i god tro samma ord som han förebrått Jean-Marie Le Pen för några minuter tidigare. Genom att skydda Le Pens frihet skyddar ni yttrandefriheten och pressfriheten, friheten för enkla medborgare. Visa att ni är så modiga och hederliga.
(Applåder från de grupplösa)

Ford
Herr ordförande! Gollnisch gjorde en ganska bra skådespelarinsats när det gällde att uttrycka en konstgjord indignation över att, så att säga, detta parlament håller på att förfölja herr Le Pen.
Jag skulle vilja påminna om fakta: ett upphävande av Le Pens immunitet har begärts vid fem eller sex tillfällen under denna parlamentsperiod, och faktum är att under ett flertal tillfällen så har parlamentet beslutat att det aktuella fallet inte var tillräckligt för att upphäva immuniteten. Om vi hade deltagit i ett förföljelseprogram mot Le Pen verkar detta peka på att vi är ganska ineffektiva.
Frågan är inte om Le Pen är skyldig eller oskyldig, utan om en tysk parlamentsledamot med stor sannolikhet hade blivit åtalad. Det finns åtskilligt som tyder på att Le Pen hyser en åsikt som ligger väldigt nära den som han anklagats för att ha upprepat i Tyskland. Han har vid ett flertal tillfällen i Frankrike sagt att förintelsen är en historisk detalj, något som han själv erkänner. Han har vid åtminstone ett tillfälle...
(Häcklande från de franska grupplösa ledamöterna: " Vous mentez! C'est faux!" ) sagt att amerikanerna byggde gaskamrarna i koncentrationslägret i Buchenwald efter kriget. Hans uttalande trycktes i tidskriften Globe i Frankrike. Han har inte stämt tidskriften, så man kan anta att han tycker att deras porträtt är korrekt.
På grundval av detta är det ett väl underbyggt fall; en tysk hade blivit åtalad. Vi tycker sålunda att det är rätt och riktigt att i domstol låta Le Pen möta det folk som anklagar honom.
Donnelly sade att Le Pen deklarerade i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att detta inte var ett korrekt betänkande. Detta är inte en fråga som parlamentet eller utskottet för arbetsordningen skall bedöma, utan domstolen i München. Jag ser fram emot den dag fallet tas upp i domstolen.
Gollnisch nämner massakern i Katynskogen. Såvitt jag förstår så omfattar inte den tyska lagstiftningen detta specifika område. Men om den gjorde det, så har han rätt i att det skulle vara en fråga för de tyska domstolarna att besluta om och inte för oss.
Det gläder mig att Le Pen nu är för åsiktsfrihet. Han har verkligen gjort framsteg under de senaste åren. När jag åkte till Marseille med en kommitté som behandlade frågan om rasism för att hålla en presskonferens, så behövde jag hjälp från fransk kravallpolis, barrikader och tårgas, eftersom Front national hade bestämt sig för att inte låta mig tala till pressen i Marseille. Så jag välkomnar Le Pens omsvängning i frågan. Jag ser fram emot att någon gång i framtiden kunna åka till Marseille utan att ledsagas av fransk kravallpolis och Front National !
(Häcklande från de franska grupplösa ledamöterna: " Vous mentez! C'est faux!" ) Min frågeställning är: varför är dylik lagstiftning inte mer vanlig i Europeiska unionen? Jag hoppas att en del av medlemsstaterna inser att de kanske också skulle kunna ha nytta av denna typ av lagstiftning som rör förnekande av förintelsen.
Till sist välkomnar jag det faktum att extremhögern har begärt omröstning med namnupprop. Det kommer sannerligen att hålla band på Bruno Mégret, och få honom att stödja sin ledare på ett sätt som han vanligen inte gör.
(Applåder)
Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Narkotika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0211/98) av d'Ancona för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet i syfte att skapa en gemensam europeisk plattform inför Förenta nationernas generalförsamlings särskilda session om internationell samordning av kampen mot narkotika (KOM(97)0670 - C4-0113/98).

d'Ancona
Herr ordförande! Betänkandet om det europeiska samarbetet inom området narkotikapolitik stod redan för några månader sedan på föredragningslistan. Vi bad er då att återförvisa det till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, eftersom jag som föredragande hoppades att jag med en ny diskussion skulle kunna försona de vitt skilda åsikterna med varandra. Det, herr ordförande, lyckades till stor del. Betänkandet har skrivits om så att det nu är ett jämviktsförhållande mellan de två olika synsätt på narkotika som finns i våra medlemsstater. Det är alltså det moralistiska-legalistiska synsättet och det så kallade medicinska synsättet. Det moralistiska-legalistiska synsättet strävar mot ett narkotikafritt samhälle och det medicinska försöker att, inom förutsättningen att narkotika alltid har använts, hitta lösningar som gör riskerna minimala, t.ex. utdelning av metadon eller byte av injektionsnålar för att förebygga HIV-smitta.
En jämvikt, en balans, mellan de två synsätten innebär dock att det inte går att harmonisera eftersom medlemsstaterna ju tror på sin egen politik, men att de positiva resultaten av båda synsätten kan kombineras. Därför rekommenderar jag, i egenskap av föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, bland annat att Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon genomför fler och bättre undersökningar om effekterna av de olika narkotikapolitiska programmen. Vi gläder oss för övrigt över att centrumets experter fördjupar sig allt mer och att sökandet efter indikatorer har lett till ett positivt resultat.
I betänkandet rekommenderas dock inte endast undersökningar utan även utbyte av praktiska erfarenheter mellan dem som arbetar med narkotikamissbrukare och samarbete, främst i gränsområden. Vi står öppna för vettiga initiativ på lokal och regional nivå, eftersom man där ofta bäst vet hur man skall reagera på konkreta problem. Det är därför som parlamentet och kommissionen även anordnat några lyckade konferenser i det här ämnet. Jag ber kommissionären att än en gång tänka efter hur vi kan få en fortsättning på det här, det var nämligen mycket nyttigt.
Herr ordförande! Genom mitt försök att hitta en jämvikt mellan de olika synsätten har jag naturligtvis inte kunnat förhindra att det på nytt lagts fram många ändringsförslag. Den gyllene medelväg där man försöker kombinera de positiva effekterna av diverse typer av narkotikapolitik gör naturligtvis den besviken som bara tror på en enda väg. Om man verkligen anser att " bara det här sättet är det rätta" så är medelvägen naturligtvis uddlös. Därför har det lagts fram många ändringsförslag, å ena sidan från dem som förespråkar en mycket liberalare politik och å den andra från dem som i varje person som använder narkotika ser en problemmissbrukare som måste tas om hand genom juridiska och andra åtgärder.
Att jag avvisar de ändringsförslagen, herr ordförande, beror på att de stör den med möda uppnådda jämvikten i resolutionen. Det är bara några få, två från socialdemokraterna och tre från kristdemokraterna, som inte gör det och därför rekommenderar jag dem.
Herr ordförande! Betänkandet vill tala om att det måste vara möjligt att, med de olikheter som finns, ändå samarbeta när det behövs och när det leder någonstans. Om vi vill stoppa narkotikaproblemen och den brottslighet som hör till så måste vi vara beredda att erkänna att ingen, ingen enda medlemsstat, har den verkligt sanna lösningen på de här problemen.

Stewart-Clark, Sir Jack
Herr ordförande! d'Anconas nya betänkande är ett kompromissdokument, men lägger ändå fram många förnuftiga, pragmatiska förslag som den stora majoriteten kan stödja och som jag rekommenderar kommissionen och rådet att beakta.
Vårt huvudsakliga mål måste vara att se till att så få ungdomar som möjligt blir narkotikamissbrukare. Detta innebär praktiskt samarbete och en förmåga att lära från varandra. I många avseenden har vi kommit en bra bit på väg jämfört med för tio år sedan. Centrumet för kontroll av narkotika i Lissabon har inrättats och Europol, vilket offentliggjordes i veckan, är nu igång, men har lång väg kvar.
Kontrollcentrumet kan bara arbeta effektivt om nationella informationsinsamlings- och stödorgan erhåller lämplig finansiering och om statistik på gemensam basis finns tillgänglig. Europol kan bara göra ett korrekt arbete om det har möjlighet att såväl analysera som utbyta information om narkotikahandeln.
I båda fallen måste syftet vara att fastställa vilka metoder som fungerar respektive inte fungerar vid narkotikabekämpning, vilka medel som spenderas på ett bra sätt och vilka som kastas i sjön. Nederländarna och svenskarna har en i jämförelse mycket annorlunda narkotikapolitik, men ingen skulle väl betvivla att båda skulle ha en mycket starkare ställning om de hade objektiv information tillgänglig, som visade vilka delar av deras politik som var framgångsrik och vilka delar som skulle kunna förbättras.
Det finns många allmänna frågor: vilka ungdomar löper störst risk att bli missbrukare? Hur når vi dem på bästa sätt? Vilket är det bästa sättet att utbilda dem så att de inte använder narkotika, eller rehabilitera dem om de använder narkotika? Dessa frågor måste få ett svar.
Vi behöver också uppfinningsrika nya idéer för att hålla ungdomarna borta från problem och hjälpa missbrukare tillbaka till ett normalt liv. Detta kräver i många fall både ett nationellt och lokalt förhållningssätt. Min gode vän Hubert Pirker kommer utan tvekan att tala för narkotikafria skolor. Jag tycker att vi skall genomföra en gemensam TV-reklamkampanj som visas i hela Europeiska gemenskapen. Vi måste överväga ett nätverk av ungdomsklubbar över hela gemenskapen som en hjälp till ungdomar att hålla sig borta från problem och för att fylla luckan mellan den tidpunkt de slutar skolan och deras föräldrar kommer hem.
Vi måste i högre grad använda oss av terapi i rehabiliteringssyfte. Vi behöver se till att man samarbetar på lokal nivå för att genomföra vad som beslutas på högre nivåer, och det är därför detta betänkande i så hög grad betonar arbetet i städerna och på lokal nivå.
För att sammanfatta, så måste huvudsyftet vara att tillhandahålla en balanserad och objektiv politik för kampen mot narkotika, som stöds genom tillräckliga medel. Jag hoppas att kommissionären håller med om vad jag har sagt och att vi kan förvänta oss en positiv reaktion från hennes sida.

Wiebenga
Herr ordförande! Betänkandet av kollega d'Ancona kommer naturligtvis litet för sent, men det är bara bra. Det var från början meningen att det skulle tas upp vid Förenta nationernas narkotikakonferens i juni men så skedde lyckligtvis inte. Till en början pläderades ju för att kriminaliseringen i samband med narkotika inte längre skulle ha en central roll. Det lästes in en sorts legalisering i det och läkare skulle även få möjlighet att ordinera heroin. Det tillvägagångssättet var alldeles för omstritt och skulle bara ha motverkat sitt eget syfte, och därför var ett tillbakavisande det minsta vi kunde göra vid sammanträdesperioden i januari.
Den andra versionen av betänkandet är mer balanserad. Det finns också färre invändningar. Det är dock en besvikelse att tiden - och d'Ancona har också sagt det nu - ännu inte är mogen för en verklig harmonisering av narkotikapolitiken i Europa. Det finns nämligen många fördelar med det. Så länge det finns skillnader i sättet att ta sig an det här kommer länderna att känna av nackdelarna med det. Nederländerna har med sin för långt gångna toleranspolitik stora besvär med drogturism och andra länder har i sin tur besvär med den nederländska politiken. Samarbete borde alltså vara vårt motto.
Hur då? Tre aspekter. Jag nämner dem helt kort: inom området förebyggande, inom området behandling och inom området bekämpande.
Slutligen är det europeiska samarbetet oundvikligt, även för de som förespråkar en legalisering av " softdrugs" , av cannabis, eftersom legalisering nämligen innebär ett avsteg från gällande FN-avtal och det kan endast ske på europeisk nivå. Det är på lång sikt. På kort sikt anser jag att vi måste sträva mot ett drogfritt samhälle.

Andrews
Herr ordförande! Detta betänkande av min goda vän d'Ancona har både positiva och negativa aspekter. Det positiva är den tydliga målsättning som fastställs i rekommendation 11 att syftet med kampen mot narkotika är ett drogfritt samhälle. Detta ligger helt i linje med punkt 12 i den politiska deklaration som antogs av FN: s generalförsamling i juni förra året, och som också uppmanar till aktivt arbete för att få ett samhälle som är fritt från narkotikamissbruk. Vi skulle bedöma alla förändringar av denna målsättning som ett skäl till att rösta mot betänkandet. Ingenstans i FN: s politiska deklaration finns det något som stöder kampen för " minskning av skadeverkningar" . Detta hjälper inte missbrukarna. En satsning på att minska skadeverkningarna kan leda fram till en legalisering.
I Förenta staternas rapport drar man slutsatsen att en legalisering där skulle leda till omkring 100 procents ökning av heroinkonsumtionen och omkring 50 procents ökning av kokainkonsumtionen.
I juni förra året antog 150 länder en global FN-strategi för att ta itu med det världsomspännande narkotikaproblemet. Den politiska deklaration de antog kräver att regeringarna genomför nya strategier och program för att minska efterfrågan på narkotika, och nya lagar för att motverka penningtvätt senast under år 2003. I rapporten, som utarbetades inför junikonferensen, varnades för att det internationella finansiella systemet hade blivit en dröm för penningtvättarna, ett system som bearbetade en stor del av de narkotikapengar som beräknas uppgå till 200 miljarder dollar varje år. Alla tillgängliga medel, inklusive konfiskation av tillgångar, vilket vi infört i Irland, måste ingå i en gemensam internationell strategi. Vi stöder helt och fullt den oro som uttrycks i FN-deklarationen. Vi betonar i synnerhet åsikten att narkotika förstör liv och samhällen.
Vår grupp måste besluta sig i morgon hur den skall ställa sig till detta betänkande, på grundval av de ändringsförslag som antas i kammaren.

Pailler
Herr ordförande! Narkotikamissbruket är i dag en av civilisationens största utmaningar. Det drabbar allt oftare ungdomar i allt lägre ålder, och de blir mer beroende när de lever under svåra förhållanden. Den fria rörligheten för varor och kapital är en verklig tillgång för smugglarna. Man måste konstatera att hittills har FN: s eller Europas stora deklarationer om kriget mot narkotikan, liksom politik grundad på att allt är straffbart, visat sig ineffektiva.
Inför ett så stort och komplext problem kan man inte nöja sig med att dela ut slogans eller rekommendera medelvägar. Tvärtom, vi får inte tveka att använda diskussioner, erfarenheter och förslag för att finna nya och verkliga vägar.
D'Anconas första betänkande gick i den riktningen, men det var för mycket för en del av parlamentet, som föredrog att gömma sig bakom sin förvissnings murar. Den andra versionen undanröjde ojämnheterna och nöjde sig med att följa Förenta nationernas konventioner. Regeln om samförstånd, en verklig senilsjukdom i kammaren, härjade igen och denna nobla målsättning uppnåddes: " Målsättningen med kampen mot narkotikan är ett drogfritt samhälle" . Vilken snilleblixt!
Låt oss utvidga detta till samhällets alla områden och vi får t.ex.: " Målsättningen med kampen mot våldet är ett samhälle utan våld" , eller " Målsättningen med kampen mot enfalden är ett samhälle utan idioter" . Bravo! Låt oss erkänna att det finns mycket kvar att göra.
I betänkandet erkänns emellertid nödvändigheten av att genomföra en oberoende, vetenskaplig, objektiv och noggrann utvärdering av Förenta staternas narkotikakonventioner, för att uppdatera dem och komplettera dem. En sådan studie bör utgå från diskussioner och förslag bland dem som finns på fältet, den skall bedrivas utan tabun och med ett politiskt mod som ofta saknas.
För min del skulle jag vilja lämna tre konkreta förslag. För det första måste vi sluta upp med lagar som bestraffar såväl användaren som smugglaren och bestämt slå in på vägen med att avkriminalisera användningen av narkotika. Vi måste främja förebyggande av risker, bl.a. genom att förstärka strukturer för bevakning och vård, och vi får inte glömma de sociala frågor som är knutna till detta.
Vi måste slutligen förstärka kampen mot de stora internationella smugglarna genom att öka samarbetet mellan staterna och avskaffa skatteparadis, som bara används för att tvätta pengar från narkotikahandeln och annan olaglig handel eller för att slippa beskattning.
Avslutningsvis, om målsättningen verkligen är att bekämpa narkotikan, borde bl.a. budgeten för folkhälsa och utbildning utökas för att motsvara satsningen.

Lagendijk
Herr ordförande! Angående rekommendationerna från d'Ancona kan jag vara mycket kortfattad. På flera punkter är de mycket bra. Då tänker jag i första hand på den breda infallsvinkeln och att det ges utrymme och uppmärksamhet för lokala och regionala experiment. På andra punkter, och det är tyvärr ganska många, är det också - och d'Ancona har själv sagt det - mycket tydligt en kompromiss som gjorts, särskilt om man jämför med förslaget till rekommendation från 1996.
Jag hoppas att den här debatten och även de följande debatterna kommer att innebära att förespråkare och motståndare är beredda att lämna sina ideologiska skyttegravar, eftersom den här debatten annars hotar att bli en ständigt återkommande brytning i parlamentet. Det är för oss särskilt viktigt när det gäller de lokala och regionala experimenten. Jag är säker på att i alla de städer och byar, inte bara i Nederländerna utan i hela Europa, där människorna på ett mycket behärskat och organiserat sätt försöker hitta lösningar på de problem som alla erkänner finns, att det är där som lösningarna för framtidens narkotikapolitik står att finna. Lösningen kommer att komma nerifrån och inte på europeisk nivå och inte på nationell nivå utan från de där lokala experimenten.

Dupuis
Herr ordförande! Jag beklagar vår sympatiska föredragande. Det finns intressanta saker i hennes betänkande, men det finns annat som är oacceptabelt. Det finns som Pailler sade " ett drogfritt samhälle" vilket är något absurt, det finns också det faktum att dessa intressanta saker angriper en marginell sida av narkotikaproblemet men inte sakfrågan, nämligen att denna gigantiska handel utgör 8 procent av världens BNP, här finns den internationella maffians makt som korrumperar våra poliser, våra myndighetspersoner, våra ekonomier genom att återinvestera smutsiga pengar i sunda ekonomiska sektorer. Allt detta finns och om det står ingenting.
Parlamentet vill inte se hur det ligger till. Förenta nationernas internationella konventioner har funnits i trettio år och vi har lika länge, år efter år, bevittnat en ökad konsumtion, min kollega Andrews sade det: även i år har man noterat en ökning med 50 procent av heroinkonsumtionen och det bara fortsätter. Allt det här vill kammaren inte se. Man gömmer sig bakom något absurt.

Blokland
Herr ordförande! För sent, som Wiebenga sa, är en riktig beskrivning av det förslag till rekommendation som vi nu behandlar. Förenta nationernas generalförsamlings särskilda session om internationell samordning av kampen mot narkotika ägde rum i våras och därmed kan man undra till vem rekommendationerna i det här betänkandet egentligen är riktade till.
Ännu viktigare: vad innehåller rekommendationerna egentligen? Jag tycker rekommendationerna verkar vara ganska neutrala. Utifrån min synvinkel behöver ändringar göras här och där, precis som kollega Lindholm och PPE-gruppen föreslagit. Till och med då undrar jag dock vad som är meningen med betänkandet. Det tas inte upp några nya synpunkter. Rekommendationerna riktas egentligen inte till någon alls. Den här otillfredsställelsen är också tydligt märkbar hos andra i det stora antal ändringsförslag som lagts fram.
Det här betänkandet väcker egentligen inget annat än förargelse och det var enligt min åsikt meningslöst att ta upp det till behandling i plenum igen.
En annan punkt som väcker förargelse i betänkandet av d'Ancona är del B, motiveringen, . Nu när rekommendationerna ändrats så drastiskt så liknar den ingenting. En anpassning av motiveringen tycker jag är något självklart. Majoriteten av parlamentets ledamöter verkar inte dela kollega d'Anconas politiska vision. Det tycker jag hon kan dra sina slutsatser av.
Det d'Ancona nyss sa om det legalistiska-moralistiska synsättet gentemot det medicinska synsättet är i mina ögon ett oegentligt motsatsförhållande som bara fördunklar det hela. Erfarenheterna med delinkventer som i stället för att avtjäna sina straff tvingas att genom avvänjning bli drogfria visar en annan bild. Svårt drogberoende personer som är så gott som döda får plötsligt nytt liv och ser nya möjligheter i livet. De människorna får inte heller svikas. Harm reduction är alltså ingen lösning, lika litet som gratis heroin. I det avseendet hänvisar jag till NRC förra lördagen.
Jag var mot att det här betänkandet skulle tas upp på föredragningslistan. Att ta upp det ändå eftersom det i alla fall inte innehåller något främjar inte bilden av ett seriöst parlament.

Lindeperg
Herr ordförande! Jag skulle först av allt vilja gratulera föredraganden för hennes känsla för enighet och dialog. Hon har under hela den långsamma process som lett fram till utarbetandet av det betänkande vi i dag diskuterar visat prov på ett verkligt sinne för dialog.
Med kännedom om hennes personliga ståndpunkt förstår man vilka ansträngningar hon tvingats göra för att föreslå oss en text som undanröjer det viktigaste i stridsfrågorna, som är så många och lidelsefulla, när det handlar om att fastställa en politik på narkotikaområdet.
Hon har tagit hänsyn till de stora skillnaderna mellan oss och velat förespråka en försiktig politik och satsat på att vi trots våra olika filosofier skulle lyckas komma överens om ett antal framsteg för att dämpa viss narkotikas härjningar: minskad risk och efterfrågan, sociala åtgärder, rätt till medicinskt stöd och framförallt stöd till ett antal piloterfarenheter.
Personligen godkände jag detta även om resultatet naturligtvis är långtifrån tillfredsställande. Men det är beklagligt att eftergifterna var enkelriktade och att ett antal ändringsförslag som lades fram och röstades om i utskottet, förvrängde den balans som d'Ancona eftersträvade. För att inte nämna det stora antal ändringsförslag som lades fram i kammaren.
Hur ser situationen egentligen ut? Å ena sidan försvarar anhängarna av den restriktiva politiken målsättningen med ett samhälle utan narkotika, men föreslår inget nytt sätt att uppnå det, om det nu inte skulle vara att, utan att blinka, följa den nuvarande politiken som alla ändå kan konstatera har misslyckats. Och för att förhindra att man gör avsteg från denna linje, för att förhindra alla nya försök, skanderar man oupphörligen att man håller sig till FN: s konventioner, som är så dåligt anpassade till dagens samhälle att få stater kan tillämpa dem. Det skapar en rent surrealistisk och osund förskjutning mellan medlemsstaternas lagstiftning och tillämpning.
Ett drogfritt samhälle - vilken utopisk dröm! Jag ville vara ironisk, men Pailler tog brödet ur munnen på mig och gjorde det i precis de termer jag ville använda. Jag hoppar alltså över det, men om denna slogan nöjde sig med att vara orealistisk och utopisk skulle det vara ett mindre problem, jag konstaterar emellertid att den uppenbarligen är farlig. Att upprätthålla falskt hopp hos medborgarna, få dem att acceptera felaktiga botemedel som inte löser några problem, det är att underhålla skepticismen när det gäller politikens maktlöshet och svikna löften.
Inför dessa så självsäkra försvarare av den nuvarande lagstiftningen, vad kräver vi? Att det skall vara möjligt att undersöka andra vägar som givit uppmuntrande resultat där de har provats. Men då får inte FN: s konventioner fungera som broms eller förbud. D'Ancona upprepade att det för närvarande inte är möjligt att harmonisera. Det är därför inte fråga om att tvinga på en stat ett antal regler den inte vill tillämpa. Och om våra svenska kolleger är nöjda med sin politik, låt dem fortsätta. Ingen har för avsikt att hindra dem. Vi vill bara att de accepterar att man kan ha en annan åsikt. Vi vill att en lugn debatt skall kunna inledas på opartiska grunder, utan påbud och utan fördömanden. Är det verkligen för mycket begärt?

Cederschiöld
Herr ordförande! Jag delar Bloklands uppfattning att den principiella synen att återförvisning till utskott och parlament var fel. Hedy d'Anconas tidigare hyllning till legalisering av cannabis och heroinunderhåll har nu emellertid lett till ett förslag som inte går emot bärande principer i PPE: s narkotikapolitik. PPE: s samlade hållning i denna fråga har bidragit till detta. Ärendet handlar nu, som väl är, om vad vi menar med drogbekämpning.
Jag oroas dock av tanken på centralstyrning när det gäller rehabilitering och behandling av narkomaner. Frågor som likaväl kan skötas lokalt skall inte beslutas på överstatlig nivå, utan det bör förbehållas frågor som bara effektivt kan skötas på EU-nivå, t.ex. Europolsamarbetet och samarbetet om gemensamma regler för gränskontroller. Det europeiska samarbetet är ett enastående redskap i kampen mot narkotikabrottsligheten. Jag är dock tveksam till att det är lika enastående när det gäller att ta sig an det dagliga arbetet på gatorna, i knarkarkvartarna och på behandlingshemmen.
Alla är vi emot de skador som narkotikan åstadkommer. Vi vill begränsa lidandet. Hur detta skall ske återstår att definiera i detalj. Begreppet skadebegränsning har befläckats med misslyckade program som inte tar missbrukaren ur beroendet. Det är därför som jag och PPE-gruppen har presenterat ett antal ändringsförslag som syftar till att skärpa kontrollen runt skademinimering och göra reglerna mer strikta. För att minimera lidandet krävs behandling, utbildning, sociala insatser och sådant som ger missbrukaren andra värden i livet än droger. FN: s barnkonvention ger barnen rätt till ett liv utan droger, och FN: s antidrogpolicy från juni bör vara ledstjärnor även för EU.
Avslutningsvis vill jag gratulera d'Ancona, kanske inte till ett i alla stycken helt lyckat betänkande, men till att hon nu får tid och kraft över till annat än att revidera betänkanden om narkotikapolitik. Kvar blir att vi i framtiden närmare tar del av varandras modeller, för att tillgodogöra oss de bästa lösningarna.

Brinkhorst
Herr ordförande! Det är meningslöst att försöka ställa sig på ett högre moraliskt plan när man debatterar narkotika. Narkotikaplågan har många sidor, men det handlar framför allt om förstörda liv och mänskligt lidande. Den kräver mer än en ideologisk tvångströja; den kräver en strategi som ger resultat.
Betänkandet av d'Ancona är skrivet i denna anda. I det uppmanas medlemsstaterna att göra det möjligt för myndigheterna på olika nivåer att engagera sig i nya, innovativa, resultatinriktade förhållningssätt. Vi stöder detta budskap, eftersom vi anser att man inte skall förkasta några strategier på ett lättvindigt sätt. Narkotikaproblemet kräver pragmatism och ett öppet sinne. Jag föredrar därför Sir Jack Stewart-Clarks förhållningssätt framför Bloklands.
Förhållningssättet till narkotika är naturligtvis annorlunda i de nya medlemsstaterna. I samband med detta skapas problem, inte minst i from av narkotikaturism. Det ideala fallet skulle vara om vi fick en harmonisering av lagstiftningen. D'Anconas betänkande är realistiskt i detta avseende - vi behöver bara lyssna på debatten här. I betänkandet dras slutsatsen att frågan om harmonisering är för tidigt väckt och istället efterlyses ett konkret och förstärkt samarbete mellan myndigheterna på nationell, regional och lokal nivå. Det är nödvändigt för att komma till rätta med meningsskiljaktigheterna mellan medlemsstaterna vad gäller resultatet av olika strategier. Det kommer också att bidra till att främja en bättre förståelse för vilka strategier som är effektiva och under vilka förhållanden. Detta kommer helt säkert att bli en av grundstenarna i en effektiv europeisk strategi för att bekämpa narkotikamissbruket.
I praktiken kan det vara så att vår uppfattning om hur strategierna fungerar inte skiljer sig så mycket från fall till fall. Jag har varit i Sverige, och i praktiken såg jag inte att den svenska polisen agerade så mycket annorlunda än den nederländska.
Här berör d'Ancona-betänkandet en annan känslig punkt: i det krävs att det tomrum fylls som finns mellan den politik som förespråkas och den som tillämpas i praktiken. Låt oss sluta med det hyckleri som finns när det gäller lagstiftning och tillämpning. De rättsliga instrument som finns till vårt förfogande måste anpassas till den nya verkligheten. FN: s generalförsamlings sammanträde om narkotika som hölls i juli i år kunde ha gett en möjlighet att ta itu med de allvarligaste skevheterna mellan lagstiftning och tillämpning, såväl som att inlemma den senaste utvecklingen på narkotikafronten i konventionen. Det är därför jag föredrar det mänskliga förhållningssättet i d'Anconas betänkande framför det ideologiska förhållningssätt som jag fortfarande hör för mycket av från denna halvcirkel.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle också vilja gratulera fru d'Ancona till hennes strävan att försöka att få till stånd en samförståndslinje i kammaren när det gäller ett mycket komplicerat ämne, om vilket det finns många skilda åsikter i detta parlament.
Parlamentet agerar emellertid litet som en politisk eunuck, eftersom vi talar och utfärdar rekommendationer om ett extra FN-sammanträde om narkotika som redan ägt rum. Med tanke på såväl detta som de kommentarer som gjorts av andra ledamöter, är det viktigt att ett visst antal nyckelfaktorer fastställs, så att allmänheten förstår vad vi strävar mot i detta parlament.
För det första vill vi att medborgarna i Europeiska unionen skyddas. För det andra vill vi hjälpa de människor världen runt som är beroende av att odla sådana grödor man framställer narkotika av, på grund av de ekonomiska förhållandena i deras länder. För det tredje vill vi se till att kunna ge bästa möjliga utbildning och bästa möjliga kunskapsverktyg till våra ungdomar för att garantera att de kan fatta väl underbyggda beslut om sin egen personliga livsstil. För det fjärde vill vi slippa oanvändbara och meningslösa ideologier, och vi är framförallt här för att föra fram en politisk ståndpunkt och en vision med hänsyn till hur vi bäst kan se till att medborgarna får uppleva ett drogfritt samhälle.
Det är ingen perfekt lösning, den kanske inte ens är helt uppnåelig. Men om vi tillåter oss själva att vara nöjda och om vi säger att vi kan acceptera ett visst narkotikamissbruk, så har vi redan förlorat slaget. Vi bör sträva efter det absolut bästa utopiska idealet och arbeta i riktning mot detta.

Eriksson
Herr ordförande! Förra gången som vi hade detta betänkande uppe till behandling blev jag ganska fascinerad av tillståndet i denna kammare. Det var väl ganska tydligt att vi i alla fall var väldigt, väldigt långt ifrån några som helst harmoniseringssträvanden. Jag tror att näst efter diskussionen om våra egna förmåner, så är väl detta det betänkande som under lång tid har upprört oss mest.
Det har talats en del här om Sveriges syn på detta. Jag vill passa på tillfället att meddela ett resultat av en undersökning som publicerades förra veckan. Det handlade om ungdomar i nedre tonåren, och att antalet ungdomar som hade prövat på droger ganska väsentligt hade minskats. Detta är inget som har kommit av någon sorts moraliserande hållning, utan med mycket, mycket stora insatser direkt på fältet bland ungdomar ute i förorter, framför allt där utslagningen är stor i de stora städerna. Detta visar att vi naturligtvis måste vara pragmatiska, framför allt när det gäller att i första hand göra just mänskliga insatser för våra ungdomar.
Jag tycker vidare att man skall titta på innebörden av restriktiv politik, vilket absolut inte måste vara samma sak som repressiv politik.

Lindholm
Herr ordförande! Världssamfundet har klart och entydigt uttalat sin syn på narkotikapolitiken genom FN: s tre narkotikakonventioner och i den politiska ståndpunkten som togs vid mötet i New York den 8-11 juni i år. Världssamfundet har också, inklusive EU: s medlemsstater, i FN: s barnkonvention, artikel 33 från 1989, åtagit sig att skydda barn från användning av narkotika, illegala droger samt från att bli inblandade i olaglig produktion och distribution.
I dag, den 5 oktober, är det Internationella barndagen. Vi har alla här ett ansvar att leva upp till de konventioner som våra medlemsländer har ratificerat. Jag uppmanar därför parlamentet att rösta nej till alla ändringsförslag och rekommendationer som strider mot barnkonventionen och mot ett narkotikafritt samhälle.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den debatt som förs här sedan månader, och såvitt jag kan se även dagens debatt, kännetecknas av att det diskuteras inte så mycket om hur vi på effektivast möjliga sätt skall bedriva förebyggande verksamhet eller efterbehandling, utan mer av en dispyt gällande huruvida det finns ledamöter som lyckas skapa ett intryck av att deras åsikt eller den strategi som förespråkas i deras land är bättre än den som förespråkas i ett annat land.
Finns det något att lära av denna oupphörliga debatt? För det första, det finns inte någon kungsväg för att bekämpa drogproblemet. Åtminstone finns det inte någon i den här församlingen och inte heller utanför som kan hävda att han funnit ett sätt som löser problemet såväl genom förebyggande åtgärder som genom efterbehandling. Jag känner inte till någon.
För det andra betyder det att det, trots alla våra diskussioner om olika försök att bekämpa drogproblematiken, när allt kommer omkring bara återstår hjälplöshet och rådvillhet. De otaliga försök som gjorts med olika metoder har alla misslyckats med att effektivt komma till rätta med problemet. Vi måste erkänna detta, och jag menar också att vi då kommer till samma resultat som kollegan d'Ancona. Det betyder i huvudsak följande: Vi måste komma till resultat som grovt talat är specifika för varje land och därvid beakta de historiska förutsättningar som präglat omständigheterna i respektive land, de kulturella särdragen och de olikartade offentliga systemen - sjukvårdssystemet t.ex. skiljer sig från land till land. Jag har inga fördomar om holländarna eller om svenskarna. Båda dessa länder - för att nu ta de två antipoderna i debatten - delar samma problem men har helt olika inställningar.
Man bör respektera båda varianterna, eftersom det ena landet anstränger sig lika mycket som det andra. Men vi bör sluta upp med att det ena landet försöker övertyga det andra om att den egna inställningen är den bästa. Det är knappast en meningsfull debatt. Efter en lång debatt försökte d'Ancona därför med ett kompromissförslag som lyder ungefär så här - jag säger det inte lika bra som hon: Jag har mina ståndpunkter, men inom ramen för dessa ståndpunkter finns det utrymme för flera olika ansatser som man bör betrakta som jämställda, utan att över- eller underskatta någon. Jag tycker att detta är ett utmärkt sätt att försöka nå enighet åtminstone på den här basala nivån. För Europeiska socialdemokratiska partiets grupps räkning tackar jag därför d'Ancona för hennes betänkande, som innehåller ett försök att nå enighet, om än inskränkt till minsta gemensamma nämnaren.

Pirker
Herr ordförande, ärade kolleger! Bruket av narkotika ökar dramatiskt i omfattning - inte bara i Europa, utan överallt. Alla har vi, tror jag, en gemensam målsättning att i möjligaste mån skydda ungdomen och samhället i stort från droger och drogkonsumtion. Vi är också överens om att bekämpandet måste ske genom ett antal olika åtgärder med en balans mellan förebyggande, restriktiva och vårdande åtgärder samt rehabilitering. Om denna balans frångås - vilket Hedy d'Ancona med kraven på att göra bruket av narkotika icke straffbart och på införande av fri försäljning av cannabisprodukter eller heroin mot sjukförsäkringsintyg gjorde i sitt första betänkande - så kommer det att straffa sig. Betänkandet ogillades med all rätt.
Med föreliggande betänkande har man valt en annan väg, man har försökt att ta hänsyn till balansen mellan åtgärderna. Betänkandet innehåller mycket av det som vår narkotikaexpert sir Jack Stewart-Clark föreslagit och har fokuserat starkt på sociala insatser. Så som betänkandet ser ut kan man godkänna det.
Jag tycker dock att det är irriterande att man på nytt försöker störa balansen med ändringsförslag och därigenom ändå pracka på parlamentet en legalisering av narkotika. Det är fel! Vad vi behöver för framtiden är insikten att förebyggande åtgärder är effektiva. Jag vill därför uppmana er att stödja den förebyggande inriktningen med skolor utan narkotika för barnens och samhällets skull, med hårda straff för langare, och med stöd för drogberoende ungdomar att komma bort från missbruket. Vår chans att skapa ett drogfritt samhälle och ett drogfritt liv ligger i en balans mellan dessa tre åtgärder.

Thors
Herr ordförande! Det är bra för parlamentets rykte att vi skickade tillbaka betänkandet som nu i stället fastställer som ett mål: ett drogfritt samhälle. Vår grupp stödde återremissen. Att det blev en sådan tror jag är bra för parlamentets rykte. Personligen kan jag inte stödja alla rekommendationerna, varav några nämndes av Jan Andersson.
Vi har en väldigt polariserad diskussion. En person som står för en politik som jag företräder anses inte kunna förespråka harm reduction . Det tycker jag är fel, det är en missuppfattning. Också jag vill minska lidande, men jag kan inte godkänna termer som " trojanska hästar" .
Man hävdar att den situation som vi har i fängelserna beror på drogpolitiken. Jag hävdar emellertid att vi har den situationen på grund av en felaktig kriminalpolitik. Finland är ett land med de lägsta fängelsetalen, men med en sträng kriminalpolitik. Detta kan alltså kombineras. Det är Europarådet som måste göra något åt själva kriminalpolitiken och de felaktigheter som finns där. Människor måste i stället ges bättre vård.

Schulz
Herr ordförande, för klarhetens skull - det är inte min avsikt att lägga några hinder i vägen för debatten, men både Pirker och Thors har gjort sakligt felaktiga yttranden. Det var inte så att betänkandet återförvisades av plenumet, utan det var så att jag för den socialdemokratiska gruppen begärde att det skulle tas tillbaka från plenumet till utskottet, vilket är något helt annat. Men här talar man som om plenumet sagt att det där tramset vill vi inte ha. D'Ancona bad mig att dra tillbaka betänkandet för att man skulle kunna nå kompromisser, och det är en viktig skillnad.

Thors
Herr ordförande! Vi skall inte ägna oss åt hårklyverier, som fransmännen säger.
- Ni behöver inte argumentera på detta sätt. Jag använde ett ord som täcker båda de tillfällen ni hänvisar till. Återremiss på svenska rör fall när man vill att något skall tas tillbaka, och det tas sedan tillbaka till det beredande organet.

Kerr
Herr ordförande! Sanningen är att betänkandet skickades tillbaka till utskottet därför att den brittiska labourgruppen - den största enskilda delen av socialistgruppen - skulle rösta emot det. Detta skulle ske enligt instruktioner från den brittiske inrikesministern, vars son just hade blivit arresterad för att ha handlat med narkotika, och det var pinsamt för gruppen att stödja betänkandet. D'Anconas ursprungliga betänkande var mycket bra. Detta är tyvärr inte lika bra, men det finns trots allt en del bra inslag i det.
Den söta doften av hyckleri i denna kammare i kväll blandas med lukten av en drog utanför - en drog som kallas tobak och som dödar en halv miljon européer varje år. Detta parlament kan inte ens förhindra folk från att röka inom områden som det är förbjudet att röka, som precis utanför denna kammare. Det försöker istället att späda ut den förnuftiga strategi rörande narkotika som d'Ancona föreslagit. Jag vet att många brittiska labourledamöter förr i tiden rökte droger, och att en del fortfarande gör det. Men de kommer alla att rösta emot det på grund av den rådande hycklerin i denna kammare.
Vi behöver en förnuftig politik om avkriminalisering av cannabis, precis som de har i Holland, i Australien och i många delar av världen. Sedan skulle vi kunna ta itu med det verkliga problemet med tung narkotika på ett mycket effektivare sätt. Då kanske ungdomarna tar oss på allvar.

Oostlander
Herr ordförande! Jag tror att det ändå är ett viktigt steg i rätt riktning att betänkandet av d'Ancona nu tas upp här i sin nuvarande form. I varje fall så kommer det i mitt land att väcka uppmärksamhet att ett par tydliga principer sätts i förgrunden. En princip om till exempel ett drogfritt samhälle, " leva ett drogfritt liv" står det också, begränsning av efterfrågan, mer betoning av ett upprätthållande av lagar och upprätthållande av internationella avtal. Det innebär alltså: Bort med toleranspolitiken! Det är ett väldigt kraftigt uttalande. Jag tror att principer som " medgörligt samhälle" , det har jag någon gång läst i liberala partiprogram, i och med detta, när det gäller narkotikapolitiken, stilla har insomnat. Jag tror också att det är väldigt viktigt eftersom narkotikans tryck på missbrukaren och på människorna runt om är stort och särskilt, det vet alla, i de kretsar som socialt och ekonomiskt befinner sig på samhällets botten. Därför tycker jag det är självklart att socialdemokrater och kristdemokrater kan finna varandra i en sådan sak eftersom bekämpande av lidande, särskilt för de mest sårbara människorna, skall väl vara en huvudprincip för oss att följa.
Därför tycker jag också att det är helt rätt att ett drogfritt samhälle framställs som ett ideal. Jag är mycket förvånad över att vissa personer förkastar ett sådant ideal, som om strävandet mot fullständig sysselsättning, strävandet mot utrotning av fattigdom, strävandet mot ett samhälle där rättvisa härskar och fördrivandet av idioter ur parlamentet, inte heller är ideal som vi med kraft måste eftersträva. Därför tycker jag det är bra att betänkandet är här. Det är en kompromiss, men det står som tur är även politiska riktlinjer i det och det är viktigt.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Föredraganden d'Ancona har utarbetat ett grundligt betänkande. Detta andra betänkande är klart rationellare, mera sansat och framför allt mera konstruktivt än det första. Jag tror att den långa och stormiga behandlingen av d'Anconas betänkanden har gjort att de flesta har fått en förstärkt uppfattning om att kampen mot narkotika inte kan vinnas enbart genom att föreslå att EU: s medlemsstaters lagstiftning skall harmoniseras på den liberala narkotikapolitikens villkor. Var och en av oss är på sitt eget sätt drogmissbrukets offer.
Medlemsländernas samarbete i kampen mot narkotika måste vara aktivt, inte reaktivt. Att koncentrera sig på att bekämpa narkotikamissbrukets skadeverkningar är inte den rätta vägen. Debatten om syntetiska droger har visat att EU speciellt borde koncentrera sig på upplysningsarbetet riktat till barn och ungdomar. Att bekämpa olika slags modedroger för ungdomar, som syntetiska extasdroger, är det enda sättet att behålla en hög ingångströskel till drogmissbruk. Man borde även med hjälp av EU: s finansiering skyndsamt utveckla och utvidga informationsutbytet mellan myndigheterna och skapa gemensamma databaser för registrering av nya narkotikasammansättningar.
Herr ordförande! Till slut skulle jag vilja påpeka att åsiktsyttringar på läktaren enligt min mening är förbjudna.

Burtone
Herr ordförande, kära kolleger! Det är ett viktigt faktum att vi även i kväll har återupptagit diskussionen om narkotikamissbruket, och framför allt att det inte har presenterats några mirakelkurer. Narkotikamissbruket kan man inte besegra genom att vifta med ett trollspö! Det finns inga lösningar som i ett slag skulle kunna leda till ett helt drogfritt samhälle. Framför oss ligger ett långt och svårt arbete som borde engagera inte bara Europaparlamentet, utan samtliga stater i den globala strategi som presenterades nu senast i FN: s generalförsamling, en strategi som innebär att vi framför allt riktar in ansträngningarna på förebyggande åtgärder, att vi försöker minska efterfrågan på narkotika inom gemenskapen och intensifierar insatserna inom utbildning och information, väl medvetna om de stora riskerna i samband med syntetiska droger.
Men enbart förebyggande åtgärder räcker inte, vi måste framför allt rädda de ungdomar som hamnat i dödens tunnel, drogernas tunnel, och inte bara försöka lindra de skador som uppkommit, utan också tänka på att viktiga erfarenheter har gjorts av frivilligorganisationerna, framburna av en anda av solidaritet. Behandlingskollektiven har återfört många ungdomar till livet. Förebyggande åtgärder och bot går hand i hand med rehabilitering, återinförande i samhällslivet och i sista hand med repressiva åtgärder, inte bara när det gäller langningen i liten skala, utan framför allt den storskaliga narkotikahandeln. Det är av yttersta vikt att sticka hål på denna varböld genom att prioritera frågan om banksekretess, eftersom enorma penningflöden som orsakar död och förintelse passerar genom den legala ekonomin. Det är framför allt här som Europaparlamentet måste ingripa.

Gradin
Herr ordförande! Jag har med intresse tagit del av d'Anconas omarbetade betänkande och dagens mycket livliga debatt. Sedan flera år tillbaka har Europaparlamentet, ministerrådet och kommissionen ett nära och fruktbart samarbete på just drogområdet. Vi har anordnat viktiga konferenser tillsammans, och informationsutbytet har fungerat bra. Representanter från Europaparlamentet deltog också i kommissionens delegation vid Förenta nationernas generalförsamlings särskilda session om droger i somras. Liksom d'Ancona hoppas jag på fortsatt gott samarbete.
Jag har sagt det många gånger tidigare, men det förtjänar att upprepas: detta samarbete borgar för en konstruktiv och fokuserad dialog kring centrala frågor på drogpolitikens område. Ett bevis är att vi tillsammans hjälps åt att sätta de kemiska drogerna ordentligt på EU: s politiska dagordning. Detta, menar jag, stärker bilden av ett Europa som står enat i kampen mot knarkets utbredning. Det har också bidragit till att anpassa EU: s politiska dagordning, så att den bättre motsvarar våra medborgares dagliga oro och angelägenheter.
Genom samarbetet har vi också visat att lagarna och reglerna på detta område i dag är rätt likartade inom EU. Det beror till stor del på att FN-konventionerna lägger en gemensam grund för oss alla att stå på. EU: s regler när det gäller t.ex. penningtvätt och kemiska prekursorer har naturligtvis också spelat en viktig roll. Samtidigt går det inte att blunda för att viktiga skillnader finns kvar. Straffen för innehav, handel och smuggling varierar, inställningen till eget bruk likaså, liksom huruvida vissa droger skall betraktas som mindre farliga än andra. Man skall också vara medveten om att viktiga skillnader finns när det gäller hur existerande lagar och regler tillämpas. Skillnaderna saknar inte betydelse. De återspeglar grundläggande meningsmotsättningar om hur strategierna på drogområdet bör utformas i framtiden. Således återstår åtskilligt arbete för att nå fram till en sammanhållen europeisk drogpolitik. Skillnaderna får emellertid inte överdrivas. Risken finns då att vi ägnar onödigt mycket tid och energi åt förhållandevis små problem. Det hindrar en konstruktiv dialog kring de stora gemensamma problem som vi måste lösa i samförstånd och med gemensamma resurser.
I betänkandet av d'Ancona slås också klart och entydigt fast att vårt gemensamma mål inom EU är och förblir ett narkotikafritt samhälle. Det är värdefullt, några tvetydigheter på denna punkt får inte finnas.
Herr ordförande! Den kombination av preventiva och restriktiva åtgärder som i dag präglar narkotikapolitiken i Europa är ett resultat av snart 30 års ansträngningar. I flera medlemsstater har man prövat olika modeller vid olika tidpunkter. Alla har kommit fram till att förebyggande arbete samt åtgärder på det sociala området är nog så viktigt som förbud och restriktioner.
I praktiken innehåller drogpolitiken tre olika grundkomponenter. Det första är åtgärder för att minska efterfrågan, det andra är åtgärder för att minska tillgången, och det tredje är det internationella samarbetet. Dessa tre byggstenar låg till grund för unionens femåriga handlingsplan mot droger som antogs 1994, och som nu står i begrepp att uppdateras. Kontinuitet och uthållighet är nyckelbegrepp i sammanhanget. Detta betonas också i det slutdokument som FN antog vid sin särskilda session i somras. Det gläder mig därför särskilt mycket att en av rekommendationerna i d'Anconas betänkande så entydigt uttrycker stöd för FN-konventionerna. Det skapar välgörande klarhet när det gäller ramarna för framtidens inriktning av kampen mot narkotika. Nu handlar det om att finjustera och att kalibrera samarbetet för att bättre anpassa det till nya trender och tendenser. Däremot finns inget utrymme för omvälvande förändringar eller riskfyllda experiment.
Att tonvikten, herr ordförande, måste ligga på preventiva insatser tycks de flesta vara överens om i dag. Att enbart ropa efter fler poliser och tulltjänstemän, hårdare straff eller skoningslös utrotning av narkotikaodlingen i utvecklingsländerna är knappast en framkomlig väg. I stället handlar det om att både sätta upp fasta ramar och ta ett omfattande socialt ansvar. Jag uppskattar därför att föredraganden ger det ekonomiska programmet för gemenskapsåtgärder för förebyggande av narkotikamissbruk utrymme i sitt betänkande. Unionen har satsat 27 miljoner ecu för en period av fem år för att stödja preventionsarbetet i medlemsstaterna. Programmet öppnar unika samarbetsmöjligheter för samverkan mellan regeringsorgan och frivilligorganisationer. Det skapar också förutsättningar för metodutveckling, t.ex. när det gäller utvärdering av preventiva insatser i medlemsstaterna. Tanken är att man skall kunna identifiera strategier som befrämjar ett större informations- och erfarenhetsutbyte. Däremot bör det klart och tydligt sägas att gemenskapsprogrammet inte kan användas för att stödja experimentverksamhet på drogområdet - tyvärr råder ibland en del missuppfattningar på denna punkt.
Avslutningsvis vill jag nämna att arbetet med uppdatering av unionens handlingsprogram mot droger just har börjat. Jag ansvarar för koordineringen av kommissionens arbete när den skall utarbeta sitt bidrag till den nya planen. Jag räknar med att vi kommer att ha ett första utkast klart någon gång i början av nästa år. Fram till dess kommer jag och berörda kolleger i kommissionen att utvärdera alla de ansträngningar som har gjorts inom unionen de senaste åren på området. Jag utgår ifrån att jag i min roll som samordnande kommissionär kommer att få flera tillfällen att debattera dessa frågor med parlamentet, såväl i utskottet som här i plenum.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Politik mot korruption
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0285/98) av Bontempi för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om kommissionens meddelande till rådet och parlamentet om en unionspolitik mot korruption.

Bontempi
Herr ordförande! Det betänkande vi i dag lägger fram för diskussion och omröstning avser i första hand kommissionens meddelande från 1997 om förslag till riktlinjer. Betänkandet tar dessutom upp de många och intressanta initiativ som tagits på internationell nivå för att utarbeta en strategi i kampen mot korruption och anger en prioriteringsordning genom att bland annat föreslå vilka åtgärder man i första hand bör vidta. På bordet framför de olika internationella fora ligger faktiskt många förslag och idéer. Nu gäller det att konkretisera dem och se till att de omsätts i handling.
När det gäller kommissionens rapport kommer jag först att göra en kort sammanfattning, men jag kommer sedan att återkomma till ett par viktiga punkter. Det är en bra rapport, men den innehåller tyvärr två ganska iögonenfallande luckor. Den första gäller bristen på tillämpbarhet, även inom de områden där initiativet faktiskt tillkommer kommissionen och inte någon annan. Den andra - som är politiskt ännu viktigare - gäller det faktum att man över huvud taget inte nämner problem, risker eller möjliga åtgärder när det gäller den interna korruptionen inom de europeiska institutionerna. Vi har nyligen sett fall som har väckt mycket stor uppmärksamhet - nu senast fallet ECHO - och som visar att vi, för att vi skall vara trovärdiga när vi rekommenderar lösningar för andra, måste ha egna tydliga ramar, åtminstone när det gäller lagar och prioriteringar. På det området ger rapporten en serie förslag och jag tror att det skall gå att få ett visst stöd från kommissionen när det gäller att förstärka den delen. Frågan kommer dessutom att tas upp i Bösch-betänkandet, vilket kommer att diskuteras i morgon och som just tar upp även dessa frågor.
När det gäller den allmänna bakgrunden vill jag påminna om att de senaste tre eller fyra årens händelser har väckt stor oro. Det gäller ett antal uppmärksammade fall i olika delar av världen - Kenya, Japan, Mexico, Sydkorea, Republiken Böhmen, Italien, Spanien, Frankrike - där ledare eller hela grupper av ledare har varit indragna i korruptionsskandaler. Det framgår också av olika beräkningar att 5 procent av alla direkta utlandsinvesteringar som avser import från de mest utsatta länderna försvinner i olika former av korruption utan att man tar med den interna korruptionen i beräkningen. Vi har blivit medvetna om att oron nu är omfattande eftersom till och med de som för inte så länge sedan var ovilliga att ta ordet korruption i sin mun, i dag ger korruptionen en central plats på sina agendor. Jag tänker, utan att vilja polemisera samtidigt som jag stryker under detta faktum, monetära institutet, Världsbanken och OECD, dvs. alla de som - jag upprepar - aldrig tidigare tagit ställning, även om de varit inblandade i flera, även utbredda fall av korruption, till exempel när det gäller den internationella handeln. Det är därför mycket glädjande, när vi nu står inför den senaste tidens farliga utveckling, att just affärsvärlden och dessa institut har blivit medvetna om situationen. I det sammanhanget kan jag meddela att vi den 14 och 15 april genomförde ett intressant gemensamt seminarium - rådet, kommissionen och parlamentet - om korruptionen inom den internationella handeln, och där framkom ett omfattande verbalt stöd även från några representanter för densamma. Nu väntar vi på bekräftelse och bevis.
En ny och mycket viktig faktor som jag vill nämna är att det nu finns en icke-statlig organisation - Transparancy International - som sedan 1993 är verksam i Berlin för att bekämpa korruptionen och som inriktar sig på affärsvärlden. Detta har gett ett par resultat som jag begränsar mig till att räkna upp: en konvention från Europeiska unionen, som nyligen godkändes av rådet tillsammans med ett protokoll om skydd av finansiella intressen, och framför allt i december en OECD-konvention av stor betydelse, vilket är den första kollektiva åtgärd som vidtagits av ett så viktigt forum när det gäller en tydlig och konkret kamp mot korruptionen. Låt mig emellertid även påminna om Amsterdamfördraget, vars nya rättsliga grund gör det möjligt att bedriva kampen mot korruptionen även med hjälp av ett utökat samarbete. Med detta vill jag bara säga att verktygen finns och i slutet av betänkandet, där jag helt kort vill ta upp ett par punkter, föreslås framkomliga vägar och huvudprioriteringar för att även inleda detta arbete inom ramen för en mer omfattande kamp. Låt mig påminna om ratificeringen av konventionerna, framför allt behovet av att i medlemsstater och i kommissionen vidta åtgärder mot möjligheterna att dra av kostnader för korruption - en stor skandal som tillåts fortsätta i våra länder - och jag påminner slutligen om alla de mycket viktiga förebyggande åtgärder, t.ex. ökad öppenhet och avbyråkratisering, som kan leda till att även den politiska sfären engagerar sig i frågan om korruptionen. Domarkårens självständighet är av avgörande betydelse, men en förutsättning för att man skall vinna denna kamp är att även medborgarna engagerar sig moraliskt och att, tillåt mig att säga detta, även de politiska institutionerna engagerar sig moraliskt.
Personligen är jag övertygad om att många i denna kammare skulle vilja få uppskattning för sitt politiska arbete och inte bara bli tolererade, och hur man hanterar korruptionen blir i det sammanhanget en prövosten.

McIntosh
Herr ordförande! Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har betonat fem åtgärder som antingen redan existerade eller som skall genomföras för att ta itu med och eliminera korruptionen. Utskottet för rättsliga frågor skulle särskilt vilja att kommissionen lägger fram lagstiftning för att utvidga räckvidden hos det befintliga direktivet om pengatvätt för att täcka kriminell verksamhet som korruption.
Vi vill också att kommissionen uttryckligen namnger de medlemsstater som tillåter skatteavdrag för mutor till utländska tjänstemän, så att möjligheterna för att utnyttja denna typ av skatteavdrag kan avskaffas.
Vi vill också att kommissionen utarbetar lagstiftning för att tydliggöra villkoren för tillträde till anbudsgivare under offentliga upphandlingsförfaranden, i syfte att eliminera möjligheten för någon som är dömd för korruption att delta i dessa förfaranden i framtiden.
Vi vill också att kommissionen skall undersöka de kriterier som skulle kunna möjliggöra att det vidtas åtgärder för att upprätta ett heltäckande system för svartlistning av oärliga företag och uteslutning av dessa från anbudsgivning eller från att erhålla framtida kontrakt och bidrag, och att informera tredje part om möjliga risker vid affärskontakter med sådana företag. Tydliga kriterier för ett uppförande på en sådan svart lista, och lämpliga förfaranden för överklagande, bör upprättas av kommissionen.
Till sist anser utskottet för rättsliga frågor att alla konkurrenter till specifika projekt bör inge ett skriftligt löfte att de inte kommer att använda mutor för att erhålla ett offentligt upphandlingskontrakt. Vi menar att det är värt att ta en ytterligare titt på detta. Vi förstår att det är medlemsstaterna som skall tillämpa straffrätten, men vi tar ändå upp dessa fem åtgärder som vi vill att kommissionen skall införa på unionsnivå.

Bösch
Herr ordförande! Först tackar jag för vår kollega Bontempis välgjorda betänkande och för att han faktiskt har lyckats få med merparten av våra initiativ i det. Kommissionen skulle vad gäller korruption kanske göra rätt i att först städa upp framför den egna dörren innan den börjar undervisa andra. Det var vårt huvudbudskap när utskottet för budgetkontroll den 21 oktober 1997 - alltså för snart ett år sedan - avgav sitt yttrande angående kollegan Bontempis betänkande.
Då kunde vi slå fast att kommissionens meddelande om en EU-politik för att bekämpa korruptionen visserligen innehöll mycket som stämmer och är tänkvärt, men att frågan om korruptionen inom kommissionen och övriga EU-institutioner aldrig togs upp. Denna aspekt av frågan - låt oss säga det helt öppet - trängdes helt enkelt bort.
Sedan ett par veckor och dagar diskuteras den nu intensivt, vilket bekräftar att det var riktigt av oss i parlamentet att vi i våras sköt upp beslutet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen. Vi formulerade då två huvudsakliga krav: först att parlamentet hålls regelbundet informerat om alla löpande interna undersökningar av fall i vilka EU-tjänstemän kan vara indragna i bedrägerier och korruption, och sedan att vi får snabb och omfattande information från ansvarig juridisk myndighet angående varje misstänkt fall.
Det kan tyvärr konstateras att dessa villkor fram till i dag inte har uppfyllts. Sinnena upprörs för närvarande över den ena eller andra affären, men det som är verkligen allvarligt är att vi inte har någon tillförlitlig insyn i omfattningen, karaktären och resultaten av de interna misstänkta fall som kommissionen undersökt. Vi känner enbart till ett urval: 27 fall undersöks för närvarande, och i dem är sannolikt även kommissionstjänstemän inblandade. Men kommissionen lägger så gott som systematiskt hinder i vägen för oss att få tillgång till relevant rapportmaterial. Vi kan inte ens få en förteckning över de aktuella fallen.
Om ingen snar och principiell ändring i detta avseende görs, kommer kommissionen inte bara att förfela sin egen politiska framtid utan också tillfoga Europeiska unionens anseende betydande skada. I det här fallet har den ingen rätt alls att undervisa andra om hur korruption bör bekämpas.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Logiskt nog har kollegan Bösch redan i dag med sikte på morgondagens debatt tagit ställning. Vad gäller hans personliga engagemang vill jag därför inte säga något mer utöver vad Herbert Bösch själv sagt - det kommer ändå att sysselsätta oss i morgon.
En sak är emellertid ostridig: Korruptionen är ett fenomen som allvarligt hotar den offentliga ordningen. Vi bör vara medvetna om att destabiliseringen av rättsstaten alltid sker genom att dess representanter blir korrumperade. Den som, vare sig det gäller fritt valda ledamöter eller tjänstemän, företräder staten eller i det fria näringslivet de facto uppbär statliga uppdrag och är mottaglig eller öppen för korruption medverkar till att demokratins grundförutsättning, nämligen öppenhet och insyn i den offentliga verksamheten, raseras. Hand i hand därmed går undermineringen av förtroendet för demokratin. I det ögonblick då folket förlorar förtroendet för demokratin är det slut med den, dvs. kampen mot korruptionen är inte bara en kamp mot brottsliga gärningar utan också en kamp för de demokratiska institutionernas stabilitet. Detta måste man ha klart för sig när man diskuterar Bontempis betänkande.
Av den anledningen måste vi göra klart för oss - här kommer jag tillbaka till Bösch och hans inviter - att vi med Europeiska unionen så som den är uppbyggd i dag har byggt upp en organisation där väldig ekonomisk makt samlas och väldiga finansiella möjligheter skapas, men med en struktur som blir allt ogenomträngligare. Detta beror inte på de som verkar här, det vill jag säga på en gång. Men jag vill säga till min kollega Bösch att kommissionen ofta har stött oss som parlament i våra krav på mer insyn. Snarare är det medlemsstaternas regeringar - unionens råd - som svarar för att det jag nyss beskrivit, alltså mer ekonomisk och finansiell makt, byggs upp, samtidigt som de svarar för att kontrollmakten, i synnerhet den parlamentariska kontrollmakten, inte byggs ut i motsvarande grad.
Jag säger därför: Om en sådan betydelsefull institution som Europeiska unionen i sin nuvarande form överlåter möjligheten till ekonomiskt och finansiellt agerande till ett verkställande organ som inte tillräckligt kan kontrolleras, så öppnar den naturligtvis dörren för korruption. Och jag återvänder nu till det jag inledningsvis sade: Vi har att göra med en internationalisering av den ekonomiska makten i Europa, samtidigt som de nationella systemen för bekämpande av missbruk av denna ekonomiska makt bibehålls. Det är det Rinaldo Bontempi tagit fasta på. Vi behöver ett internationellt enhetligare system för bekämpning med sikte att på lång sikt överföra dem till gemenskapsrättsliga strukturer - jag tror att vi är eniga med kommissionären på den punkten. EU bör alltså få egen kompetens och självständig makt för att bekämpa korruption. Därmed är vi tillbaka vid Böschs betänkande som turen kommer till i morgon.

Chanterie
Herr ordförande, ärade kolleger! Allra först vill jag gratulera föredraganden, Bontempi, till hans betänkande som PPE helt kommer att stödja. Jag tror, herr ordförande, att jag utan invändningar kan hålla med kollega Schulz som påpekade att många former av korruption som under de, låt oss säga, tio senaste åren kommit upp till ytan i de olika medlemsstaterna har slagit an högsta larmberedskap hos allmänheten. Utan att överdriva kan man alltså tala om en kris avseende de värderingar som vi gärna ställer i förgrunden när vi talar om demokrati i Europa. Flera skandaler har fått de största tvivel att resas avseende högt uppsatta personer i näringslivet, i den offentliga administrationen och i politiken. Förutom det exempel som kollega Bösch och Schulz redan tagit upp avseende bedrägerier för 700 000 ecu som egentligen skulle gå till humanitärt bistånd i f.d. Jugoslavien skulle jag även vilja hänvisa till den uppseendeväckande rättegång som just nu pågår i Belgien avseende de hundratals miljoner som Agusta och Dassault betalade i samband med köpet av helikoptrar och flygplan till det belgiska försvaret. Det måste alltså läggas ner arbete på en tättslutande definition som skiljer den aktiva och passiva korruptionen från annan straffbar och icke straffbar handel. Den definitionen måste absolut kunna gälla inom alla medlemsstater i unionen och i de enskilda medlemsstaterna. Jag tror inte att det räcker med den här brukbara definitionen. Det är naturligtvis ett nödvändigt villkor men det måste till mer. Det måste också till förebyggande och repressiva åtgärder. Vi kan förebygga genom att göra offentliga upphandlingar, myndighetsbeställningar, handelsavtal och andra politiska åtgärder så öppna som möjligt. Det är en viktig punkt, öppenheten, möjligheten att kontrollera, möjligheten att pröva mot normer, mot kriterier och de här kontrollerna utgör en grundläggande beståndsdel av demokratin. Vi måste ta lärdom av erfarenheterna från Europol och UCLAF, fru kommissionär. Vi behöver alltså åtgärder på gemenskapsnivå förutom alla konventioner och internationella avtal och uppförandekoder i OECD och så vidare, och vi litar på att Europeiska kommissionen också lägger fram förslag om åtgärder på gemenskapsnivå.
Herr ordförande! Korruption undergräver rättsstaten och korruption fräter på vår demokrati. Det håller jag helt med Schulz om.

Caccavale
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera föredraganden Bontempi till ett utmärkt arbete. Ett faktum som vi alla borde kunna enas om är att korruptionen är en starkt destabiliserande faktor, inte bara när det gäller våra demokratiska strukturer, utan i än högre grad när det gäller den fria marknaden, den fria konkurrensen. Det är något mycket oroande för den fria konkurrensen när det inte är den bästa som vinner, inte den som erbjuder den effektivaste tjänsten, utan den smartaste och den som är mest oärlig när det gäller att korrumpera. Detta förtjänar att påpekas.
Men den fråga som vi alla måste fundera över, ställda inför en tilltagande korruption - korruptionen har, om vi skall tala i klartext, funnits så länge det har funnits offentliga institutioner, så länge det har funnits statliga strukturer, dvs. praktiskt taget så långe vår värld har existerat - är om det rätta svaret är en mer omfattande kriminalisering, en ökad repression. Jag anser i stället, vilket också har framkommit i de senaste inläggen, att orsakerna till korruptionen kommer inifrån. Vi måste börja rannsaka oss själva: det är ofta samma mekanismer som leder till kriminalitet, som genererar korruption. Det är olika barriärer, mellanhänder som placeras mellan de kommersiella aktörerna och den ekonomiska och utvecklingen av vissa verksamheter som gör korruptionen möjlig.
Jag anser därför att det är viktigt att föredraganden har pekat på - och att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har upptagit - principen enligt vilken man för att bekämpa korruptionen måste avbyråkratisera, förenkla rutinerna och öka öppenheten i samband med den offentliga upphandlingen.

Blak
Herr ordförande! Jag stödjer en mycket bestämd och effektiv bekämpning av korruption och bedrägeri. Vi skall stärka vår gemensamma insats genom att få UCLAF och Europol att fungera optimalt, vi skall kräva att kommissionen utarbetar en gemensam strategi för korruptionsbekämpning, och vi skall se till att denna gemensamma strategi resulterar i konkreta initiativ. Men vi skall inte ha en gemensam åklagarmyndighet eller en gemensam straffrätt. Vi skall däremot göra en samordnad gemensam insats, och vi skall stärka det praktiska samarbetet. Dessutom skall vi vara fullständigt kompromisslösa när det handlar om korruption inom EU: s institutioner. Det är tyvärr ett mycket aktuellt ämne vi behandlar. Kommissionen har för tillfället några mycket tråkiga saker på sitt samvete, och det är alltså inget som förbättrar kommissionens redan innan något tveksamma image bland flertalet EU-medborgare - en image som en elitistisk och sluten institution, som skyddar sina egna.
Jag vill också i samband med detta be kommissionen om en redogörelse för en mycket skandalös sak. Jag tänker här på ogiltigförklaringen av kommissionens urvalsprov. En sak är den allmänna oordning som rådde under proven, med bristande kontroll och toalettbesök med användning av mobiltelefoner. Men vi kan gott kalla det korruption när medarbetare i kommissionen ger svaren till några utvalda personer som deltar i proven. Jag tycker att detta är oanständigt, och jag tror vi får problem med att förklara för Europas skattebetalare att detta urvalsprov planerats under tre år och att det kostat 1, 2 miljoner ecu att arrangera det.

Mendes Bota
Herr ordförande! Jag lämnade i helgen ett Portugal i den skandalartade känslostämning som förorsakats av den offentliga kritiken från f. d. ordföranden för ett statligt organ, med stor makt över offentliga arbeten, där det (enligt vad denna person hävdar) har rått den mest strafflösa korruption, vilken inbegripit finansiering av politiska partier. Jag kommer till Belgien, där korruptionsskandalen i fallet " Agusta" , med tidigare regeringsmedlemmar och politiska partier indragna, sedan flera veckor dominerar nyheterna i riket. Vi går högre upp, till Europeiska unionens trappavsats, och får veta att prov som inbegripit tusentals kandidater till " eurokrater" ogiltigförklarats på grund av allvarliga oegentligheter, och vi får också vetskap om komplicerade situationer angående det humanitära biståndet.
Bland andra ingredienser finns det två som tycks gemensamma för korruptionsfrågan: byråkratin och den bristande insynen i besluten. Vi instämmer i föredragandens allmänna analys och förslag. Men det saknas mod, vad gäller bidraget från de politiska partierna i kampen mot korruptionen, för att verkligen sätta fingret på den känsliga punkten: det vill säga, att erkänna att den demokratiska kampen om makten, personifierad av partier och politiker, vilken har kapitulerat inför marknadens diktat och inför reklam och manipulering av väljarna via information, förbrukar kolossala belopp, vars finansiering för det mesta kommer från generösa givare med betydande ekonomiska intressen, vilka naturligtvis inte öppnar penningpungen bara för en bra politik åt ena eller andra hållet, utan för att de förväntar sig fördelaktiga motprestationer. I mitt land brukar man säga: " ge en korv i utbyte mot en fet gris" .
Tyvärr, befinner vi oss i en våg av rött och rosa, där opinionsundersökningarna ersätter övertygelsen hos den som skall regera eller utgöra alternativ till makten, den så kallade tredje vägen av demokratisk socialism vilken omfamnar det stora kapitalet som sopar golvet med östvärlden, och som uppenbarligen inte är intresserad av den modiga akt det skulle vara att t.ex. förbjuda privat finansiering av politiska partier. Tout court.

Gradin
Jag har med stort intresse läst Bontempis betänkande om korruption. Det ger oss en mycket användbar överblick av de olika initiativen på detta område. Som ni känner till så har kommissionen under de senaste åren blivit alltmer aktiv i sin kamp mot korruptionen. Under 1996 utökades konventionen om skydd av gemenskapens finansiella intressen med det första protokollet. Detta protokoll kriminaliserade mutor som påverkar EU-budgeten från eller till nationella eller EU-tjänstemän. Ytterligare ett protokoll som antogs under 1997 kriminaliserade penningtvätt i samband med korruption. Samma år godkände även rådet konventionen som kriminaliserade korruption som påverkar nationella eller EU-tjänstemäns offentliga plikter. Olyckligtvis har ännu inget av de instrument jag nämnt ratificerats av någon nationell regering.
Detta ger dubbla budskap. Vi är alla överens om att det finns ett behov av att bekämpa korruptionen, men när det gäller att anta gemenskapslagstiftning i de nationella parlamenten så avstannar processen.
Kommissionens meddelande om kampen mot korruption från förra året, täcker många områden: skatteavdrag, offentlig upphandling, finansiella transaktioner, svartlistning av suspekta aktörer, civilrättslig prövning och kamp mot korruption vid utvecklingshjälp och vid förberedelsestrategin för medlemskap.
Lät mig kort sammanfatta de framsteg som gjorts. OECD-konventionen som undertecknades i december 1997 kriminaliserar givande av mutor till utländska tjänstemän i samband med internationella affärshändelser. Konventionen kommer förmodligen att träda i kraft under 1999. De flesta medlemsstaterna har redan ändrat sin lagstiftning eller åtagit sig att göra detta. Medlemsstaterna bör uppenbarligen ändra sin skattelagstiftning för att säkerställa att sådana mutor inte blir avdragsgilla. Ett frågeformulär har skickats till medlemsstaterna. Kommissionen och rådet kommer att analysera framstegen i november.
För att ge er ett exempel: att endast förbjuda skatteavdrag i de fall där det finns en fällande dom rörande muta till en utländsk tjänsteman är inte tillräckligt. Det måste av skattelagstiftningen tydligt framgå att endast lagliga utgifter kan dras av mot skattepliktiga intäkter. Så det är möjligt att det krävs lagstiftning på EU-nivå, som Bontempi föreslår.
Vad gäller offentlig upphandling så är det allmänt känt att öppenhet på marknaden fungerar som en kraftfull broms för korruption. Kommissionen har verkat för större öppenhet vad gäller priser och upphandlingsvillkor. Vi har också förespråkat ett inkluderande av särskilda åtgärder mot korruption i offentliga upphandlingsförfaranden. I morgon skall den rådgivande kommittén för offentlig upphandling diskutera hur medlemsstaterna skall kunna utesluta företag eller personer som misstänks vara delaktiga i organiserad brottslighet. Kommissionen föreslår också att medlemsstaterna samarbetar när det rör dessa aspekter.
Handboken om bidragsförvaltning träder i kraft den 1 januari 1999. I handboken fastställs minimistandarder för tilldelning och övervakning av vissa bidrag. Syftet är att säkerställa större öppenhet, offentlighet och effektivitet under förfarandena.
I maj startade kommissionen en diskussion om reformering av den lagstadgade revisionen. Bättre revisioner måste i framtiden få en avskräckande effekt för bedrägeri och korruption. En ny revisionskommitté skall granska revisorernas förhållningssätt till bedrägerier. Bedrägeririsker måste rapporteras av revisorer och bolagsstyrelser.
Kommissionen har också tittat på frågan om yrkesmässig risk. Vissa yrken som t.ex. revisorer och jurister kan vara sårbara för korruption och påverkan från den organiserade brottslighetens sida. Kommissionen håller för närvarande på att samla in information från deras företrädares sida för att få en fullständig bild av risken, och för att följa upp övervägandena om behovet och möjligheten att på unionsnivå upprätta vissa grundläggande etiska regler.
Vad gäller penningtvätt så har Monti för avsikt att i början av 1999 lägga fram förslag till ett kraftfullare direktiv för att täcka åtskilliga yrken utanför den finansiella sektorn. Bontempi ser bekämpning av korruption inom EU: s institutioner som en viktig fråga. Kommissionen och jag själv delar hans oro, och som ni vet har rådet tillfrågat alla institutioner att förse UCLAF med material för att kunna utföra en intern undersökning. Vi återkommer till detta i morgon i samband med Böschs betänkande.
Kommissionen har emellertid redan varit ganska aktiv när det gäller förebyggande åtgärder. Programmet för sund och effektiv förvaltning för år 2000 syftar till att effektivisera förvaltningen, förenkla förfaranden, förbättra öppenheten och minska byråkratin inom hela vår förvaltning. En rad kompletterande steg håller just på att genomföras av min kollega, Liikanen, för att se till att alla beslut och förvaltningsprinciper genomförs på ett korrekt sätt.
Kommissionens egen tjänst för bedrägeribekämpning, UCLAF, är också aktiv. Dess initiativ håller på att ge utdelning. Jag har nyligen förstärkt dess oberoende ställning och dess organisation, och det har inrättats en avdelning för bekämpning av korruption, och en rättslig enhet. Ett förvarningssystem trädde i kraft förra året. Det identifierar suspekta bidragsmottagare av gemenskapsmedel som kan ha varit inblandade i korruption. Kommissionen håller för närvarande på att kontrollera om sådana system för grå- och svartlistning går att införa inom alla de politikområden i EU där EU-medel används.
Vad gäller kandidatländerna så prioriteras korruptionsfrågan i förberedelsestrategin för medlemskap. Anslutningspartnerskapen utformar programmen och deras finansiering. Alla kräver att det görs framsteg i kampen mot korruption. Kommissionen håller för närvarande på att utveckla två nya åtgärder för bekämpning av korruption. Inom det övergripande programmet för inrikes och rättsliga frågor kommer de tio kandidatländerna att delta i ett två-årigt gemensamt projekt med Europarådet, Octopus 2, med 1, 5 miljoner ecu avsatta för kampen mot korruption och organiserad brottslighet. Det kommer att vara inriktat på att förbättra utredningsinstrumenten, samarbetet mellan organ, skydd av sårbara mål och kriminalisering av korruption. Ett nytt så kallat " pre-ins" - eller " catch-up" -verktyg, som omfattar 100 miljoner ecu för 1998/1999, har trätt i kraft för att hjälpa Bulgarien, Lettland, Litauen, Rumänien och Slovakien. Bland de tre prioriterade områdena finns kampen mot korruption. Det är tydligt att alla kandidatländer måste förbättra sina insatser på korruptionsområdet för att fullständigt leva upp till det första köpenhamnskriteriet. Kampen mot korruption ligger också högt på dagordningen när det gäller utvecklingshjälp. Den utgör numera en väsentlig princip rörande god förvaltningssed.
Vad gäller AVS-staterna så belyser meddelandet om demokratisering, rättsprincipen, respekt för de mänskliga rättigheterna och god förvaltningssed den idé om god förvaltningssed som skall följas. I meddelandet föreslås en handlingsplan som syftar till att skydda unionens finansiella intressen. Det föreslås också att denna skall användas inom andra områden för bistånd och samarbete.
På alla dessa punkter är jag beredd att regelbundet rapportera till parlamentet om de framsteg som sker, vilket begärts av föredraganden.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Gradin.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Fiske: kontrollsystem
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0331/98) av Teverson för fiskeriutskottet om rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2847/93 om införande av ett kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken (KOM(98)0303 - C4-0357/98-98/0170(CNS)).

Teverson
Herr ordförande! Det är alltid väldigt spännande att tala till en så fullsatt kammare, särskilt vid denna tid på kvällen. Jag gratulerar kollegor som är närvarande för att lyssna till en mycket allvarlig fråga.
Jag skulle vilja klargöra för kommissionären att kontroll och övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken har inneburit mycket enhällighet, mer än vad som gäller för nästan alla andra frågor som förelagts utskottet. Det är en fråga som vi känner särskilt starkt för, vilket visades i Provans utmärkta betänkande som vi debatterade under den förra sammanträdesperioden.
Det är tydligt för oss som lagstiftare och involverade i fiskerinäringen och för yrkesfiskarna själva att detta är en gemensam politik. Och om vi säger att det är en gemensam politik så finns det en förväntan att vi skall ha samma regler som gäller för alla fiskevatten i gemenskapen, lika kontroll för alla vatten och samma straffpåföljder för de som inte följer bestämmelserna över hela Europeiska unionen. Detta skulle vara en rättvis och acceptabel gemensam politik.
Det är emellertid lika tydligt att så inte är fallet för närvarande. Så i egenskap av utskott välkomnar vi varmt kommissionens förslag att strama upp kontrollen och övervakningen av detta specifika politikområde. I och med välkomnandet av detta betänkande måste jag säga att vi fortfarande hittar områden som det skulle kunna ske förbättringar inom. Detta är områden som ministerrådet bör ta en titt på när det kommer fram till sina beslut senare under denna månad.
Vilka är dessa? För det första är det frågan om gemenskapsinspektörer. Vi är mycket medvetna om att mycket av deras tid under den senaste tiden har upptagits av tonfiskflottan, NAFO och av många andra områden där gemenskapen har intressen i fiskerinäringen. Men deras huvudsakliga uppgift är att se till att den gemensamma fiskeripolitiken fungerar på ett korrekt sätt. Detta är uppenbarligen inte fallet. Så vi säger till kommissionen att vi inte bara ber den att genomföra sina egna förslag för att stärka dessa EU-inspektörers roll, utan också att utöka deras maktbefogenheter till att motsvara nationella inspektörer. De bör inte bara vara observatörer, utan bör ha möjlighet att ta initiativ så att alla yrkesfiskare i EU kan få en garanti om att bestämmelserna tillämpas på ett rättvist sätt.
I betänkandet sägs också att det huvudsakliga sättet att tillämpa fiskeripolitiken måste vara genom landningar och vad som senare händer i livsmedelskedjan. Det är på detta sätt man sätter press för att säkerställa att dessa bestämmelser fungerar och tillämpas. Vi kommer fram till slutsatsen i betänkandet att det bör finnas ett rättsligt ansvar - inte bara pappersarbete som i kommissionens förslag - som följer med genom livsmedelskedjan så att personer som medvetet säljer eller transporterar illegal fisk - antingen de är undermåliga eller utöver kvoten - också har rättsligt ansvar. När detta sker har politiken skärpts betydligt.
Vad är det mer vi behöver? Vi behöver bättre information. När samarbetet mellan medlemsstaterna ökar så måste vi ha ett lämpligt informationsutbyte så att åtal kan ske på ett rakt sätt genom nationell rätt med information som erhållits av medlemsstaterna. Detta kommer att utvidga och öka de maktbefogenheter som efterfrågas av kommissionen.
Fraga har framfört idén att vi måste se till att tredje land som sysslar med fiskeriprodukter i gemenskapens fiskevatten och som landar i dessa vatten behandlas på exakt samma sätt som våra egna fiskeflottor. Det är en fråga om rättvisa och rättfärdighet.
Vi har nu en bra tillfälle. Jag vet att kommissionen mycket gärna vill se en förstärkning av kontrollen och övervakningen. Vi har en årlig rapport som behöver jämföra liknande aspekter och se till att vi kan bedöma vad som sker. Vi stöder er helt och fullt och ber er att strama upp direktiven genom ändringar och se till att ministerrådet senare under innevarande månad antar en förordning som har kraft att säkerställa att rättfärdighet tillämpas, så att alla till sist kan lita på denna gemensamma politik.

Baldarelli
Herr ordförande, fru kommissionär! Kapacitetsökningen när det gäller det fria havsfisket har under den senaste tiden varit mycket stark. En bidragande orsak till detta har även varit tendensen att öka konsumtionen av djupfryst fisk. Förmodligen har vi dessutom inte kunnat kompensera den ökande efterfrågan med en motsvarande ökning av fiskodlingen, även om fiskodlingen har reagerat på marknaden med en viss ökning. Det finns en mycket stark efterfrågan på fiskeriprodukter. De förslag som framförs i förordning 28/47/93 om att förenkla rutinerna, att oftare genomföra kontroller före och efter landningen och att använda elektroniska metoder är utan tvekan viktiga. Vi instämmer i förslagen och vi är även övertygade om att de förslag som kommer från fiskeriutskottet och som rör inspektörerna är positiva när det gäller ländernas ansvar.
Men i grunden handlar det om ett problem som ligger utanför vår behörighet, och det är problemet med de internationella konventionerna, problemet hur man lyckas åstadkomma ett ansvarsfullt fiske. När det gäller de internationella konventionerna, så oroas vi av det faktum att det avtal som vi har engagerat oss i i namn av kommissionen och Europeiska unionen, och som avser fiske på fritt vatten, endast har ratificerats av 18 länder. Detta är en politiskt sett mycket svag punkt. Vi har gjort vad vi har kunnat, men många länder vägrar att acceptera denna typ av avtal. Vi är dessutom övertygade om att WWF: s förslag om ett protokoll för ett ansvarsfullt fiske skulle kunna vara en lösning, men ett sådant protokoll accepteras inte av alla länder. FAO: s uppförandekod, som anges som en viktig lösning avser överkapacitet, och överkapaciteten kommer på lång sikt att bli ett mycket allvarligt problem för redarna. Det behövs med andra ord en internationell referensram inom vilken vi kan bedriva vår verksamhet samtidigt som vi försöker utveckla våra politiska initiativ på internationell nivå. Men diskussionen måste föras ut utanför frågan om fiskeflottan, och även omfatta de så kallade externa förhållandena i samband med fisket. Jag instämmer med andra ord i nödvändigheten av att främja alla de verksamheter som ligger inom ramen för direktiv 96/61 och direktiv 91/676 - det ena handlar om nitrater och det andra om att förebygga och bekämpa föroreningar - eftersom frågan om nitrater och en samordnad kamp mot föroreningar är två frågor som direkt påverkar problemen i samband med miljöbalansen. Utan tvekan krävs emellertid även kraftfulla innovativa insatser när det gäller forskning kring nya typer av redskap som även är mer selektiva. Ur den synpunkten är satellitövervakningen mycket viktig, något som vi förespråkar, men även forskningen kring en ökad selektivitet.
I det fleråriga utvecklingsprogrammet anges utan tvekan flera viktiga mål. Men det är nödvändigt att medlemsstaterna verkligen respekterar målen och att man samtidigt utvecklar forskningen. Detta gäller till exempel den forskning som rör nät och de experiment som gjorts med nät med kvadratiska maskor, och med andra selektiva verktyg som har gett viktiga resultat, liksom man har kommit till viktiga resultat när det gäller skaldjur och mollusker, verktyg som provats i Engelska kanalen. Vi ser med andra ord framför oss en fiskeripolitik som utvecklas längs flera olika linjer och där kontrollen är ett viktigt inslag. Förslaget till förordning är ett steg i rätt riktning, men naturligtvis måste allt detta ske genom att även fiskarna görs ansvariga, fiskarna som är de viktigaste inslagen i en fiskeripolitik som förenas med miljöhänsyn.

Provan
Herr ordförande! Jag tror att kommissionären inser det faktum, och i kommissionens förslag är det mycket tydligt, att vi förutom gemensamma bestämmelser behöver en gemensam kontroll, och i slutänden innebär detta gemensamma straffpåföljder. Robin Teverson och jag har arbetat mycket intensivt tillsammans med denna fråga under de senaste månaderna. Det är av stor betydelse att parlamentet diskuterar kontrollåtgärder två månader i sträck och det visar den betydelse denna fråga har för fiskeriutskottet och parlamentet.
Förra månaden antogs betänkandet enhälligt. Detta var också en mycket viktig fråga. Detta betänkande ger mer substans till vad vi diskuterade förra månaden.
Det är viktigt när vi utarbetar bestämmelser att vi ser till att de tillämpas på ett korrekt sätt. Bestämmelserna behöver inte bara vara tillämpliga inom fångstindustrin, som Robin Teverson fastslog i detta betänkande, utan också i hela livsmedelsledet: ända ner till återförsäljarna.
Många av oss blev mycket imponerade när vi besökte Norge för några år sedan och såg deras kontrollsystem: enkelt, obyråkratiskt och understött av yrkesfiskarna. Det är detta vi måste försöka åstadkomma i Europeiska unionen. Vi vill inte ha för mycket byråkrati.
Jag måste säga att det finns ett par ändringsförslag i detta betänkande, stödda av Gruppen De gröna, som vi i EPP-gruppen förmodligen inte kommer att stödja vid omröstningen i morgon. Detta är inte på grund av att vi är emot kontroll, det beror bara på att vi är emot ett extra lager av byråkrati. Vi ser hellre att kontrollmekanismerna verkar från botten och uppåt, snarare än från toppen och nedåt. Vi behöver yrkesfiskarnas stöd, vi måste se till att programmen fungerar på ett korrekt sätt, och det innebär lokal kontroll med yrkesfiskarnas deltagande, snarare än för mycket tung byråkrati.

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera herr Teverson till ett mycket bra betänkande, som jag välkomnar. Det är ett heltäckande och grundligt betänkande som innehåller många innovativa förslag och, faktiskt, ändringsförslag.
Jag håller med om att man bör prioritera en intensifierad inspektion och övervakning av fartyg mot vilka regionala eller internationella fiskeriorganisationer har vidtagit åtgärder av något slag. Detta kommer särskilt att påverka dem som ständigt begår överträdelser ostraffat.
Standardiseringen av motorstyrkan och tonnaget i gemenskapen skulle skett för länge sedan. Det finns för många gråzoner. För att kontrollsystemen skall kunna bli effektiva måste övervakningsinitiativen vara mätbara, jämförbara och synliga mellan kommissionen och medlemsstaterna, och mellan medlemsstaterna själva. Det måste ske en harmonisering, och den måste komma så snart som möjligt.
Jag håller också med om att det måste antas förfaranden som säkerställer att det utdöms jämförbara straffpåföljder för jämförbara överträdelser i gemenskapen. Det är mycket viktigt att säkerställa korrekt kontroll och registrering av omlastningar och landningar.
Hur berömvärda alla dessa förslag från Europeiska unionen än är, så kommer de emellertid inte att få någon effekt om det inte finns lämpliga nationella inspektörer på plats. Yrkesfiskarna i Irland och Förenade kungariket hävdar att de har de mest kontrollerade fiskeflottorna i unionen, och att inspektörernas behov av bevis rör oss alla. När vi ser på beteendet hos " kvot-hoppare" och fientligheten hos yrkesfiskarna och andra företag som hotar TV-reportrar, kan vi knappast bli förvånade över att både irländska och brittiska yrkesfiskare har allvarliga frågor att ställa.

Novo
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Det finns i detta förslag ett försök att förbättra kontrollsystemet för fisket, att göra det mer ansvarigt och mer inriktat på att bevara resurserna. Exempel på detta är ändringsförslagen som är inriktade på en pålitlig bedömning och jämförelse av fartygens maskinstyrka och tonnage, en harmonisering av definitionen av lagöverträdelser, och inspektionsförfarandena. Det är bara det att, samtidigt är det uppenbart att ökningen av skyldigheter och förfaranden inte motsvaras av ökade medel, vilka inte kan fortsätta att disponeras av medlemsstaterna, nästan exklusivt och i en fråga som är en gemenskapsangelägenhet.
Det är också uppenbart att kontrollen av gemenskapsfartyg och tredjelandsfartyg får fortsätta att skilja sig: mer krävande för de förra och mindre för dem från tredje land. Balansen kan möjligen inte iakttas i de egna vattnen och/eller i gemenskapshamnarna, men vid andra uppehåll kan man klart se åtskiljandet. I brist på medel och lika behandling av fartyg med olika ursprung, kan misstroende uppstå, och skapa en mindre effektiv och öppen tillämpning av förordningen än vad som vore önskvärt och möjligt.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt, då kommissionär Gradin är närvarande, att be henne uttrycka sin, och kommissionens ståndpunkt, vad gäller de ständiga ändringsförslagen i betänkande Teverson.

Tamino
Herr ordförande! Det verkar som om samtliga föregående talare håller med om behovet av att genom en förordning förbättra situationen vad gäller kontroll och övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken och därmed situationen vad gäller fisket. Låt mig därför stryka under att även Gruppen De gröna delar den anda i vilken kommissionen har presenterat sin ändring av förordningen, men vi instämmer också i de ändringsförslag som utarbetats av Europaparlamentets fiskeriutskott. Vi vill framför allt hävda att ändringsförlagen bör upptas i sin helhet, inklusive naturligtvis de ändringsförslag - och här vänder jag mig till min kollega Provan - som lagts fram av vår grupp och som vi anser vara särskilt viktiga och som just syftar till en förbättrad kontroll och övervakning. Framför allt när det gäller ändringsförslag 8 så är det sant att detta hänvisar till en konvention som i dag bara undertecknats av 18 länder, men det är bra att gemenskapen redan nu föregriper en diskussion som snart kommer att vara allmän i hela världen.

Ewing
Herr ordförande! Jag har länge varit intresserad av fiskerifrågor - längre än någon i detta parlament - ända sedan 1975.
Jag kommer ihåg när vi inte hade någon gemensam fiskeripolitik, men när vi väl fick det så trodde vi alla att vi skulle få inspektörer som hade maktbefogenheter som gick att jämföra med de nationella inspektörerna i varje hamn, överallt inom vår gemenskap, innan den kallades Europeiska unionen. I Teversons betänkande har vi äntligen fått just detta förslag som man föreställt sig från första början, nämligen att inspektörerna kommer att få rätt att göra inspektionsbesök utan att i förväg meddela fartyg etc. Av detta skäl välkomnar jag verkligen detta betänkande från kommissionen och från Teverson.
Vi måste ha ett system som betraktas som rättvist. Jag tyckte om den del i motiveringen som handlade om förtroende. Yrkesfiskare är alltid misstänksamma, och förtroende är viktigt. Om inte systemet betraktas som rättvist av alla kommer de aldrig att lita på det, vilket gör att det aldrig riktigt kommer att fungera.
Det har begåtts många fel i Förenade kungariket, misslyckande med att följa beslut om utrangering och mycket annat, men även i Spanien har det begåtts många fel. Under många år bodde en del av de spanska fiskeinspektörerna i Madrid. Vi har sett filmer på TV som visat att det sålts undermålig fisk på de spanska stormarknaderna. För att vara rättvisa mot Spanien så gör Förenade kungariket inget åt det; man låter bara situationen fortgå.
Äntligen har vi ett förslag som försöker att tillämpa rättvisa när det gäller straffpåföljder och inspektion. Jag välkomnar verkligen detta och sammankopplingen av landningar, och alla svårigheter med omlastningar.
Det finns ett förslag om att slå samman fiskeri och jordbruk. Alla intressen inom fiskenäringen är emot det, ordförandena för fiskeriutskottet och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är emot det. Det har tagit oss tio år att få en gemensam politik. Hur vågar någon påstå att jordbrukare är bäst på att fatta beslut om denna viktiga näringsgren!

Souchet
Efter att under den senaste sammanträdesperioden ha fattat beslut om att förbättra tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken och, genom att anta Provans betänkande, betonat den grundläggande plats som kontrollen bör inta, diskuterar vi i dag ändringen av förordningen om kontrollsystemet.
Efter ändringarna i fiskeriutskottet uppvisar nu vår kollega Teversons betänkande motsägelsefulla bestämmelser. Motsägelser mellan ändringsförslag 1 från fiskeriutskottet och ändringsförslag 8, 9 och 10 som antogs av utskottet med stöd från föredraganden. I ändringsförslag 1 anges att för att ett kontrollsystem skall vara fullkomligt effektivt måste ansträngningarna och resultaten vara mätbara och jämförbara. Men genom ändringsförslag 8, 9 och 10 inrättas en skyldighet för yrkesfiskarna att i sin loggbok anteckna arter och kvantiteter för de fiskar som kasseras, en åtgärd som inte bara utgör ett ytterligare krav utan dessutom är fullständigt verkningslöst.
Hur kan man kontrollera att loggboken stämmer? Det är helt omöjligt. Om denna åtgärd antas riskerar hela kontrollprocessen att fördömas av yrkesfiskarna. Att vilja inrätta orealistiska, okontrollerbara och bestraffningsåtgärder kan bara göra kontrollsystemet mindre trovärdigt. Därför kommer vår grupp att motsätta sig att dessa ändringsförslag antas.
Problemet med kassering är förvisso verkligt och det är vi alla medvetna om, eftersom fiskeriutskottet just nu utarbetar ett initiativbetänkande i ärendet, som inom kort kommer att läggas fram för kammaren. Vi måste hitta andra verkligt effektiva sätt för att begränsa kasseringen, som får skulden för att flera fiskebestånd minskat och som gör att vi får avstå från en värdefull proteinkälla.
Jag skulle däremot vilja ge vårt fulla stöd till föredragandens förslag om att harmonisera sanktionerna. Yrkesfiskarna är på intet sätt negativa till kontroller, tvärtom, under förutsättning att man garanterar att de är rättvisa. Rättvisa mellan medlemsstater, rättvisa också gentemot tredje land. En god kontroll skall dessutom vara enkel, tillämplig, föga kostsam och verka avvärjande på eventuella bedragare.
Herr ordförande! Det borde vara möjligt att avsevärt förbättra kontrollprocessen, utan att öka gemenskapsbyråkratin, och i stället främja utbyte av nationella inspektörer, utöka kontrollerna gentemot tredje land och se till att yrkesfiskarna deltar aktivt.

Langenhagen
Herr ordförande, fru kommissionär! Det nya förslaget till förordning är det konkreta uttrycket för kommissionens meddelande angående ändring av kontrollsystemen för den gemensamma fiskeripolitiken, som diskuterades här i församlingen i september. Det finns flera brister i dagens fiskeövervakningspolitik som slutgiltigt måste åtgärdas. Bland annat gäller det enklare förande av loggbok för notering av fiskfångster, större kontroll efter landning, noggrann registrering av fiskeriprodukter från fångsten till sista steget i marknadsföringen, kommissionens utnyttjande av databaser i medlemsstaterna, ökad övervakning av fiskefartyg som går under tredje lands flagga och fiskar i våra gemenskapsvatten, liksom möjligheten för gemenskapsinspektörer att göra oanmälda kontroller i medlemsländerna.
Det handlar om en hel mängd åtgärder som vi i Europaparlamentet upprepade gånger har försökt driva igenom. Dessa åtgärder skall nu genomföras, varför vi i dag har mottagit kommissionens förslag till förordning med belåtenhet. Som jag ser det kvarstår förvisso ett antal olösta problem, främst beträffande en enhetlig uppsättning sanktioner för hela gemenskapen. Överträdelser av kontrollbestämmelser bestraffas ständigt på olika - alltför olika - sätt i olika medlemsstater. Inte heller problemet hur motorkraften skall mätas har blivit slutgiltigt reglerat.
Sålunda kommer dagens förslag inte att vara den sista ändringen i den ursprungliga förordningen, i synnerhet som mycket viktiga uppslag inte inlemmats, såsom ökat deltagande av fiskarna i övervakningspolitiken, vilket egentligen borde vara en självklarhet. Men trots allt har vi kommit en bra bit vidare. Jag ber därför om godkännande och tackar föredraganden för hans konstruktiva och viktiga betänkande.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Jag tackar Teverson för de ansträngningar han har gjort, i betänkandet, för att återigen slå fast de viktigaste svaga punkterna i gemenskapens kontrollpolitik, och speciellt i bristen på harmonisering för lagöverträdelser, övervakning och sanktioner i de olika medlemsstaterna.
Man kan faktiskt inte agera på ett bra sätt gentemot de flottor som inte uppfyller bestämmelserna, om varje medlemsstater fortsätter att tillämpa olika måttstockar för likadana lagöverträdelser, och om de uppgifter de lämnar till kommissionen dessutom är så heterogena att det är meningslöst att försöka genomföra några analyser.
Även om kontrollen är en nationell befogenhet, anser vi att kommissionen kan göra mycket för att få medlemsstaterna att harmonisera sina lagstiftningar. Även så, är det sant att gemenskapssektorn - åtminstone på papperet - är underställd mycket strängare bestämmelser än de för tredje land. Därför applåderar vi införandet av en ny rubrik i kontrollförordningen för dessa fartygs verksamhet, men vi saknar övertygande åtgärder mot fartyg med bekvämlighetsflagg, vars verksamhet blir ett allt allvarligare problem. Dessa fartyg respekterar inga bestämmelser - varken för bevarande av resurser, säkerhet eller arbetsmässiga bestämmelser -, vilket låter dem fortsätta fiska under alla omständigheter och sänka priserna till den grad att det hotar att ruinera många företag, som respekterar de internationella bestämmelserna.
Därför kräver vi att kommissionen genast antar de kontrollåtgärder som de regionala och internationella fiskeriorganisationerna föreslår, och att man i gemenskapens hamnar, inom ramen för bestämmelserna som skall tillämpas mot fartyg från tredje land, prioriterar övervakning och kontroll av fartyg mot vilka nämnda organisationer driver någon lagprocess.
Eftersom Ewing nämnde mitt land, vill jag säga er, fru Ewing, att ni har länge varit ifrån fiskerifrågorna och jag ber er bara att studera hur många inspektörer som till och med de olika självstyrande regionerna i mitt land har.

Bonino
Herr ordförande! Till att börja med skulle jag vilja tacka parlamentet och föredraganden för detta betänkande som kan hjälpa kommissionen, särskilt i diskussionerna med rådet som planeras äga rum i slutet av månaden.
Jag skulle vilja säga tre saker för att kunna föra en ärlig debatt med er alla. Jag erkänner fullständigt - jag ser det varje dag - betydelsen av att vid en gemensam politik beakta övriga aspekter, dvs. kontroller och sanktioner, på ett rättvist sätt. Jag gläds åt att parlamentet blir alltmer federalistiskt - även om ordet för närvarande har en mycket dålig klang. Jag tackar också Ewing som åtminstone tagit hänsyn till en ansträngning som kunnat fullföljas för att förbättra kontrollsystemet, men flera befogenheter faller fortfarande under medlemsstaterna.
För det andra, herr Teverson, även om man utökar kontrollen kan man inte göra fiskerisektorn till något specifikt. T.o.m. inom jordbruket har den gemensamma jordbrukspolitiken inspektörer och sanktioner som är långtifrån harmoniserade och inspektörerna, eftersom också de faller under min befogenhet, har verkligen långtifrån alla de befogenheter ni förespråkar, även om det kanske skulle vara rättvist att de hade dem. Men vi är helt enkelt inte där än.
Personligen är jag inte ens säker på att vi från rådet får möjligheten, att låta inspektörerna göra oanmälda inspektioner, även om det är något vi tycker är viktigt, inte för att ersätta inspektörerna utan för att ha ytterligare verktyg. I vilket fall som helst går parlamentet längre än kommissionens förslag. Jag tackar parlamentet för det, även om jag av juridiska skäl inte kan acceptera alla ändringsförslag.
I sakfrågan, innehållet, skiljer vi oss inte åt, men - eftersom ni bett mig vara specifik - kommissionen anser att ändringsförslag 1, 5, 7, 10 och 12 som vi i allt väsentligt instämmer i, återfinns redan i handlingsplanen. Fru Fraga Estévez, jag skulle kanske kunna göra mycket mer, och kommissionen försöker göra allt den kan, även fundera över en handlingsplan för kontroll, som är en unilateral beståndsdel. I vilket fall som helst gläds jag åt parlamentets stöd och jag vill tala om att era råd och regeringar inte har precis det omdömet. Som alltid anser varje minister att han är perfekt i sin medlemsstat och att det är de andra som är dåliga.
Ni har sett den senaste kontrollrapporten och jag vill påpeka att kommissionen anser att kontrollen är medelmåttig i hela Europa och även i tredje land. När det gäller tredje land vill jag erinra om att de internationella reglerna är mycket tydliga, dvs. det är kuststaten som är ansvarig för sina vatten och det är flaggstaten som är ansvarig för fartygen. Det är inte möjligt att i dag vända upp och ned på de internationella reglerna för havsrätt. Kommissionen måste därför förkasta vissa ändringsförslag, inte för att den inte erkänner problemet, utan helt enkelt för att vi ännu inte har kommit dit, när det gäller utvecklingen av internationell rätt. Det hindrar emellertid inte att vi redan nu går längre, inom ramen för de regionala konferenserna. Jag vill påpeka för parlamentet att vi en dag kanske måste räkna efter vad kontrollerna kostar oss. Kanske kommer vi att upptäcka att om man fortsätter så här, så får den fisk vi äter oproportioneliga priser. Det är anledningen till att vi anstränger oss för att använda ny teknik. Vi försöker få yrkesfiskarna alltmer aktiva i ärendet, utan att för den skull onödigtvis belasta dem. Till exempel är ändringsförslagen om loggboken och kasseringen på 50 kg fullständigt oacceptabla. Det är svårt att kontrollera. Vi riskerar att göra upp regler som sedan inte går att kontrollera, eftersom det handlar om kassering.
Men jag delar er oro att vi alltmer måste uppnå sanktioner som är mer eller mindre enhetliga, vilket inte är fallet inom all gemensam politik. Det finns en sak vi just nu satsar på: även om man uppnår ytterligare harmonisering så låt oss åtminstone införa större öppenhet. Hela branschen skall vara väl medveten om sanktionerna i de olika medlemsstaterna för att berörda parter skall börja kunna göra jämförelser. Det är långtifrån fallet.
När det gäller tillgång till registren instämmer jag, vi måste bara hitta en formulering. Tillgång till alla register är inte juridiskt möjligt eftersom det trots allt finns en viss konfidentialitet att respektera inom handeln. Det hindrar inte att man redan nu kan gå ganska långt när det gäller tillgång, även om man måste bibehålla en rätt till att handelsinformation behandlas konfidentiellt.
När det gäller forskning, herr Baldarelli, är problemet ännu en gång att forskningen faller under medlemsstaternas befogenheter. Vi gör pilotstudier, vilka för övrigt faller under vår budget för fisket. Vi försöker att få medlemsstaterna att bedriva alltmer forskning och i det sammanhanget måste jag säga att förutom när det gäller några mycket speciella exempel är intresset i allmänhet litet. Vi gör en avsevärd ansträngning men det ger mycket lite resultat.
Jag hoppas därför att ni förstår att vi inte kan acceptera ändringsförslagen om sanktioner eller inspektörernas befogenheter. Vi kan inte heller acceptera de ändringsförslag som redan finns i artikel 26 och i handlingsplanen. Vi instämmer i principen men vi tror att det är bättre att placera dem i andra regelinstrument.
Herr Teverson! När det gäller, och det blir min sista punkt, det individuella ansvaret, eftersom man valt kontroll av kedjan, är det rättsliga ansvaret enligt vår mening knutet till artikel 9 och 28 såsom arbetsordningen anger, på så sätt att när ni en gång har papperen innebär varje brott att personen är lagligen ansvarig. Det är i verkligheten rättstjänstens tolkning.
Avslutningsvis, mina damer och herrar, avvaktar jag ert initiativbetänkande om kontrollen. Men jag ville försäkra er om att detta är ett av de fiskeriärenden som sysselsätter oss mest. Vi utnyttjar alla instrument vi kan, även uppförandekodex. Jag vet mycket väl att dessa inte är perfekta, men vi måste gå den vägen när vi inte kan använda förordningar. Jag tackar er igen för ert stöd och jag hoppas vara framgångsrik i rådet i slutet av månaden, något som är långtifrån självklart.

Provan
Herr ordförande! Jag vill inte blanda mig i kammarens arbetsordning eller tolkarnas tider, men kommissionären sade en viktig sak när hon nämnde att hon tyckte att parlamentet hade blivit väldigt federalistiskt.
Jag vill säga till henne att förmodligen alla skulle hålla med om att fiskeriutskottet i detta parlament är mycket angeläget om att se till att vi får fler regionala inslag vid förvaltningen av den gemensamma fiskeripolitiken och de ekonomiska zonerna. Detta är viktigt att klargöra. Hon bör inse att detta är bakgrunden till betänkandet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

