Föredragningslista
Ordföranden
Innan vi går över till justeringen av protokollet, vill jag meddela att jag har mottagit en begäran från fyra politiska grupper - Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Europeiska folkpartiets grupp, Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster samt Gruppen De gröna i Europaparlamentet - om att rådet och kommissionen skall uttala sig om situationen i Irak. De föreslår att denna punkt förs in mellan 15.00 och 15.45 och att den aktuella debatten därmed förkortas.
Vi går till omröstning om detta förslag och därefter fastställer vi tillvägagångssättet.
(Parlamentet godkände förslaget.) Därefter har jag ett förslag från PPE-gruppen om att punkterna " Omlokaliseringen av Rank Xerox" och " Filippinerna" skall utgå från föredragningslistan för att lämna plats åt denna debatt.
Finns det några fler synpunkter från någon grupp? Om inte, går vi till omröstning om att låta punkterna fyra och fem i den brådskande och aktuella debatten utgå.

Green
Herr ordförande! Ni vet lika väl som jag att detta är en mycket brådskande och mycket ny fråga. Skulle ni kunna sammanträda med gruppernas generalsekreterare för att bestämma hur eftermiddagens aktuella och brådskande debatter skall ske? Ingen av oss har haft tid att i detalj tänka på hur en debatt bör vara strukturerad, huruvida rådet och kommissionen kan komma och vilka brådskande ärenden som måste tas bort. Det skulle vara bra om vi fick litet mer tid, så kan ni göra tillkännagivandet senare.

Ordföranden
Det skall inte vara några problem. Sammanträdet med generalsekreterarna sker efter omröstningen. Hur debatterna skall arrangeras och vilka brådskande ärenden som skall tas bort kan föreslås under tidig eftermiddag. Kammaren måste besluta om ändringarna av föredragningslistan.

Spencer
Herr ordförande! Kan jag stödja detta förslag eftersom det är fråga om utrikespolitik? Jag har förstått att det finns en österrikisk minister som kan kommentera på ordförandeskapets vägnar, och jag menar att detta verkar vara det rätta i denna typ av situation. Vi bör lyssna på ordförandeskapet och kommissionen och sedan ha en debatt. Jag accepterar fullständigt det ni har föreslagit rent förfarandemässigt.

Martin
Herr ordförande! Detta är uppenbarligen en ovanlig situation och jag stöder ert förslag. Jag skulle emellertid vilja föreslå att om vi beslutar att ta bort två brådskande ämnen, så borde vi följa det prejudikat som vi redan har fastställt och fortfarande rösta om dem, trots att vi inte debatterar dem. Det skedde en överenskommelse i början av veckan om att vi skulle sätta upp dessa två punkter på föredragningslistan.

Ordföranden
Detta kommer att diskuteras under sammanträdet med generalsekreterarna, och kammaren kommer att fatta beslut vid början av eftermiddagens förhandlingar. Jag är säker på att det inte kommer att bli några problem, men kammaren måste fatta beslut.

Green
Herr ordförande! Kan jag bara få ett klargörande om det kommer att bli en resolution om Irak? Vad gäller min grupp, så vill vi gärna ha en resolution; vi har en text som vi är beredda att diskutera med andra grupper.

Ordföranden
Jag tror PPE-gruppen har frågat efter en resolution, men jag vet inte om jag blivit korrekt informerad.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag anser att parlamentet måste få tillfälle att föra en debatt, såsom ordföranden i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor nyss sade. Vi behöver det inte just nu för att gå till stånd en resolution. Om det ändå skulle behövas, herr ordförande, så är det något som kan vänta till januari och som vi med säkerhet kommer att återkomma till, men i alla fall inte nu.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Min grupp är av den uppfattningen att hur komplext ämnet än är så finns det ett antal saker som är väldigt tydliga. Detta är saker rörande FN, rörande målsättningarna, rörande nödvändigheten av att man antar en rättslig åtgärd gentemot Saddam. Vi pläderar således, i likhet med den socialistiska gruppen, för att debatten här verkligen avslutas med en resolution. Annars är allt detta bara tomma ord.

Cox
Herr ordförande! Min grupp menar att det är oerhört tydligt var det politiska ansvaret ligger för det som händer i dag. Vi hade en kort diskussion i förmiddags, och det gläder mig att ni har reagerat positivt på begäran om en debatt om ämnet. Under rådande förhållanden tycker jag att det skulle vara lämpligt att ha en debatt utan resolution.

Moreau
Herr ordförande! Jag vill uttrycka GUE/NGL-gruppens indignation över luftattackerna denna natt...

Ordföranden
Fru Moreau! Det är inte ett lämpligt tillfälle att starta debatten.
För tillfället försöker vi ta reda på om en resolution skall upprättas. Debatten hålls i eftermiddag.
Fru Moreau, var vänlig och tala om ifall er grupp vill ha en resolution eller ej, och inte gå in i en djupare debatt.

Moreau
Herr ordförande! Parlamentet bör uttrycka sin indignation över attackerna...

Ordföranden
Ni har inte ordet, fru Moreau.
Jag skall låta frågan om förslaget till resolution gå till omröstning.

Berès
Herr ordförande! Jag är indignerad över det sätt som ni har avbrutit vår kollega, Gisèle Moreau, och jag ber er att låta henne uttrycka sin åsikt avseende resolutionen.

Ordföranden
Jag beklagar, men om man inte respekterar reglerna och sätter i gång en debatt när det inte är tillfälle för det så kan jag inte godta det.
(Applåder) Jag skall inleda omröstningen för att veta exakt om ett förslag till resolution är berättigat eller ej.
(Parlamentet förkastade förslaget.)
Ordföranden
Vår före detta kollega, Claudia Roth, befinner sig på åhörarläktaren. Låt mig hälsa henne välkommen, då hon har haft vänligheten att komma och besöka oss efter det att hon har lämnat sin tjänst.
(Applåder)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Gallagher
Herr ordförande! Denna kammare beslutade i går att inkludera 50 000 ton makrill som en del av livsmedelsbiståndet till Ryssland. Jag uppmanar er att använda ert inflytande och informera ministrarna i rådet (fiske), som sammanträder i Bryssel denna förmiddag, att de bör respektera yttrandena från denna kammare och inte ignorera denna rekommendation som kom till som ett resultat av en mycket tydlig omröstning.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Gallagher. Vi kommer genast att informera rådet.

Miranda de Lage
Herr ordförande! Jag skulle vilja berätta en god nyhet denna morgon. Den internationella scenen är inte så angenäm som vi skulle önska, men i går, efter ett sekel av konflikter - det har varit 23 gränskonflikter mellan Argentina och Chile -, undertecknades ett avtal som definitivt fastställer freden mellan de båda länderna. Jag anser att detta är en god nyhet och skulle vilja be, om kammaren instämmer, att ordföranden sänder våra lyckönskningar till såväl Chile som till Argentina, våra lyckönskningar över det fredsavtal de just har undertecknat.

Metten
Herr ordförande! Beträffande protokollet, beträffande de brådskande förfarandena så tar man under punkt 4 i aktualitetsdebatten från i går upp förfrågan om att införa en ny punkt: förflyttning av företaget Rank Xerox. Detta är ett oriktigt återgivande. Företaget heter endast Xerox. Alltså skulle jag vilja be er om att rätta gårdagens protokoll samt även att man under den diskussion som vi kommer att ha i eftermiddag inte talar om Rank Xerox utan uteslutande om Xerox. Parlamentet framstår som litet dumt om vi inte ens kan citera företagets rätta namn.

Ordföranden
Tack, herr Metten. Vi skall kontrollera detta.
(Protokollet justerades)

Omröstning
Samland
Herr ordförande! Efter vad jag har hört befinner sig rådets ordförande fortfarande i luften och får inte landa. Trots detta är det viktigt att vi åtminstone får höra vad rådets ordförande har att säga. Ni har nu beslutat om budgeten för 1999 och därmed om den sista budgeten inom gällande budgetplan. Jag ber kammarens vice ordförande att förklara det som rådets ordförande nu skulle säga, nämligen att han instämmer i parlamentets beslut under den andra behandlingen att vi inte har överskridit maximibeloppen, och att budgeten därmed också kan godkännas av rådet. Herr ordförande, ni bör föredra detta i rådets ordförandes namn.

Ordföranden
Just precis, herr Samland.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande! När man kontrollerar resolutionen saknas det, enligt vad jag kan se, ett stycke, ett ändringsförslag om strukturfonderna vilket vi röstade för i budgetutskottet och som inte har tagits med - på grund av brådskan antar jag - i resolutionen. Det var, vad jag kan förstå, stycke sju, vilket genom omröstningen i dag skall ingå i detta dokument. Jag skulle vilja kontrollera med sessionstjänsten att så är fallet.

Ordföranden
Sessionstjänsten säger att det ingår men att man skall kontrollera det, och dessutom jämföra de olika språkversionerna.

Wynn
Herr ordförande! Detta är den sista budgeten för vissa distingerade ledamöter av utskottet: ordföranden, Samland; Lord Tomlinson; Dankert från vår sida, Brinkhorst från liberalerna, förmodligen Kellett-Bowman; och jag tror också Bardong från PPE-gruppen. Får jag, på allas vägnar i budgetkontrollutskottet, tacka dem på ett uppriktigt sätt för det arbete de utfört, och önska dem lycka till i fortsättningen.
(Ihållande applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Wynn, för ert initiativ. Jag har faktiskt mottagit följande förklaring från rådets ordförande: " You have just completed your second reading of the 1999 draft budget. The outcome of your vote correspondes to our expectations and I am consecuently pleased to state that the Conseil can accept the maximum rate of increase which results from your second reading" .
Med denna förklaring jag har fått från rådet kan jag förklara den allmänna budgeten 1999 för definitivt antagen.
(Därefter undertecknades den allmänna budgeten 1999.)
(Applåder)

Ordföranden
Jag tycker att kammaren kan gratulera föredragandena Dührkop och Viola och parlamentets förhandlare till det utmärkta arbete de har genomfört.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Innan vi börjar omröstningen om detta betänkande skulle jag vilja påminna om arbetsordningens bilaga V. Jag är faktiskt litet förvånad att se att röstlistan börjar med omröstning om ingressen och beaktandemeningarna även om det handlar om ett betänkande där förslaget till beslut leder till beviljande av ansvarsfrihet, i artikel 3.3 uttrycks att förslag till beslut skall gå till omröstning först och att omröstningen om resolutionsförslaget sker därefter.
Felet beror utan tvekan på att förslaget från budgetkontrollutskottet sammanblandar beslutet och resolutionen, men bilagan är mycket tydlig, och man ser tydligt varför. Det viktiga är att veta vad man säger, och som återfinns i punkt 23 i denna resolution. Det vill säga om man godtar att bevilja ansvarsfrihet eller ej. Omröstningen om beaktandemeningar och motiveringar, som vanligtvis utgör resolutionen, kommer sedan.
Jag ber er att följa arbetsordningen, vilket man inte alltid gjort, som vi sett när det gällde yttrandena från budgetkontrollutskottet. Erfarenheten visar också att det alltid är lätt för parlamentet att fördjupa sig i den första delen av resolutionen, innan man bestämt sig för den andra.

Ordföranden
Naturligtvis, herr Fabre-Aubrespy, har ni rätt. Formellt följer inte förslaget till resolution som godtagits av utskottet bilaga 5 i arbetsordningen till punkt och pricka. Jag anser att det bästa är att underställa kammaren frågan, så att den kan bestämma i vilken ordning omröstningen skall ske, eftersom det finns ett förslag från behörigt utskott som följer en annan ordning.

Theato
Herr ordförande! Jag tror att man här ändå har iakttagit regeln, ty det är helt klart att det till och med punkt 25 handlar om beslutet, och därefter om resolutionen. Där är sedan de argument angivna, som i normala fall, när rubrikerna är tydligt satta, återfinns i kommentarerna och i de villkor, som kommissionen skall uppfylla i samband med beslutet om ansvarsfrihet. I dokumentet är det visserligen inte avdelat med hjälp av en rubrik, utan med asterisker. Den titel som enheterna satt - man skrev bara del A - är därför vilseledande. Vi hade inte angett att det skulle heta så, och man borde klart ha sagt oss att det måste sättas in en rubrik här. Men det skulle man enligt min åsikt kunna göra i efterskott.

Ordföranden
Jag tackar er, fru Theato. För det framgår därigenom att det är ett resolutionsförslag fram till punkt 24 och ett förslag till beslut från och med punkt 25. Är det inte så? Föredraganden kan klargöra det. Resolutionsförslaget är fram till och med punkt 24 och förslaget till beslut inkluderar artiklarna 25 och 26. Är det inte så?

Elles
Herr ordförande! Jag måste säga att bilaga V i arbetsordningen om beviljande av ansvarsfrihet har varit rena mardrömmen för oss att följa. Vi har erhållit motsägelsefulla analyser under vårt arbete. Jag uppmanar er att se till att kammaren anpassar arbetsordningen till fördraget så snart som möjligt.
Vad gäller detaljfrågan som togs upp av Theato, så har hon enligt min mening rätt, och vi bör rösta om den i kammaren för att klargöra förfarandet.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag anser det vara en ytterst obehaglig angelägenhet att genom slumpartade majoriteter bestämma om man följer en arbetsordning eller inte. Jag anser att arbetsordningen är solklar. Jag förstår således inte hur man då genom slumpartade majoriteter kan göra undantag därifrån. Jag kräver att vi hanterar vår arbetsordning korrekt och röstar enligt dessa bestämmelser och inte à la carte , tack.

Ordföranden
Det är artikel 3.3 i arbetsordningen.
" Förslag till beslut skall gå till omröstning före resolutionsförslag. Förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet skall avslutas med en omröstning om resolutionsförslaget i sin helhet." Det vill säga att vi först röstar om punkt 25 och 26 före det övriga, och slutligen röstar vi om hela paketet.

Theato
Herr ordförande! Om ni vill dela upp det på detta vis, så måste det göras vid punkterna 26-29. Om ni tittar på dokumentet, ser ni att det där är ett nytt stycke i texten.

Ordföranden
Fru Theato, tillåt mig att be om ett klargörande. Vi försöker se vad som är beslut och vad som är resolution. Jag ser att texten i punkt 23 lyder:
" Beslutar, i ljuset av dessa beaktanden, att bevilja kommissionen ansvarsfrihet"

Ordföranden
Detta tycks vara beslut, och inte resolution. Då är det beslut från punkt 23 och framåt.

Theato
Herr ordförande! Det har jag också sagt. Vi har ett beslut och en resolution. Det säger arbetsordningen. I beslutet står vad som görs, hur detta parlament beslutar. Det har ni ju just sagt. Resolutionen innehåller de kommentarer som hör till detta beslut, och som skall uppfyllas. Det är det som det handlar om från och med punkt 26.

Elles
Herr ordförande! All denna förvirring visar bara hur konstig arbetsordningen egentligen är. Jag skulle vilja upprepa Theatos uttalande att förslaget till beslut omfattar punkt 1 till punkt 25. Allt är en del av beslutet, och sedan har vi resolutionsförslaget från punkt 26 och framåt.
Före omröstningen om punkt 23

Ordföranden
Herr Martens har ordet.

Martens
Herr ordförande! Jag anhåller om ordet, och jag ursäktar mig inför våra kolleger, men vi röstar om punkt 23 under exceptionella omständigheter därför att parlamentets ordförande lät oss ta del av en förklaring från Europeiska kommissionen i går. Vi har diskuterat den, och vi ställer oss inte bakom slutsatsen i förklaringen. Där sägs att om inte punkt 23 med ansvarsfrihet för 1996 skulle antas, om den skulle förkastas, att man då måste framlägga förslag om misstroendevotum. Vi håller inte med om detta. En stor majoritet i vår grupp har uttalat sig för ett förkastande av punkt 23. Detta betyder enligt parlamentets arbetsordning att frågan återförvisas till budgetkontrollutskottet och att debatten fortsätter mellan parlamentet och kommissionen. Detta är betydelsen av att vägra ansvarsfrihet.
Jag skulle dessutom vilja tillägga att vi som grupp fortfarande har fullt förtroende för ordföranden i Europeiska kommissionen. Vi litar på att han genomför de reformer som han har föreslagit. Detta är innebörden av vår röstning.
Slutligen skulle jag vilja säga följande. Ett förslag om misstroendevotum är inte den rätta metoden för att ge uttryck för parlamentets godkännande och förtroende. Ordföranden i kommissionen skulle kunna ingripa, och vi skulle därefter kunna godkänna en resolution om förtroende. Detta skulle vara den rätta och riktiga metoden.
(Applåder från höger)

Green
Herr ordförande! Jag hade inte för avsikt att uttala mig före denna omröstning, men jag måste säga att jag har aldrig hört ett sådant hycklande struntprat som det som Martens vräkte ur sig!
(Livliga applåder från vänster) Efter vad som har hänt i denna fråga under de senaste veckorna i denna kammare, så känner alla här till att detta nu handlar om politisk trovärdighet rörande Europeiska kommissionens finansiella befogenhet. Jag vill att ni skall veta, nu när Martens tagit upp det, att i det fall denna omröstning går emot ett beviljande av ansvarsfrihet, så har jag här, och som jag kommer att lägga fram omedelbart, ett förslag om misstroendevotum mot Europeiska kommissionen på fler ledamöters vägnar än vad som krävs enligt vår arbetsordning.
(Reaktioner från kammaren) Herr ordförande! De som tycker att det rätt att säga till allmänheten, till Europeiska kommissionen och till denna kammare att de inte har något förtroende för Europeiska kommissionens finansiella befogenhet, men som inte är beredda att göra vad som sedan följer rent politiskt och sparka dem, är helt enkelt inte lämpliga att vara ledamöter i denna kammare. Vi utmanar dem att göra detta!
(Livliga och ihållande applåder från vänster)
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Vi befinner oss onekligen inom ramen för ett exceptionellt förfarande, efter brott mot arbetsordningen följer anmälningar om " röstursäkter" och inte röstförklaringar, innan man ser utpressningen i sitt allra simplaste uttryck
(Applåder från höger) och jag skulle vilja säga, mest råa!
Jag skulle vilja säga att i våra ögon så har kommissionens synsätt, som inte stöder sig på en rättslig bestämmelse - det finns inget rättsligt samband mellan artikel 206 och artikel 144 -, ingen politisk logik och vi å vår sida anser att det inte finns någon politisk logik i att ha skrivit det som vi just röstat om, att besluta att inte bevilja ansvarsfrihet och därefter att inte framlägga ett förslag om misstroendevotum.
Så det är självklart att vi omedelbart efter den omröstning som skall hållas, och som jag hoppas blir att vi inte beviljar ansvarsfrihet, en förvägran av ansvarsfrihet, kommer att lägga ett förslag om misstroendevotum. Det finns minst 63 kolleger i ett första steg, dvs. den majoritet som behövs enligt fördraget, som för en gångs skull låter sina handlingar följa sina uttalanden.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! För min grupp framstår det mycket tydligt att vi inte kan bevilja kommissionen någon ansvarsfrihet. Vi protesterar formellt mot det meddelande som nådde oss i går runt sextiden vilket var översatt till tre språk, så att grupperna inte behövde arbeta mer, vilket faktiskt innehåller ett hot och utpressning gentemot parlamentet. Att man gör detta anser vi vara oacceptabelt.
(Applåder från mitten och höger) Ett parlament med litet självrespekt godtar inte detta. Vi är för övrigt övertygade om att detta meddelande kom efter det att socialisterna under tiden hade samlat in sina namnunderskrifter. För annars skulle inte detta nämnas så uttryckligen.
Vi anser att det inte är korrekt att likställa en vägran att bevilja ansvarsfrihet med ett förslag om misstroendevotum. För oss är inte detta identiskt. Vi går alltså inte i den fällan.
(Applåder från mitten och höger) Slutligen är det naturligtvis uppenbart att en vägran att bevilja ansvarsfrihet visar att det verkligen föreligger mycket allvarliga problem, och att vi önskar ett allvarligt svar på dessa allvarliga problem. Det är i den bemärkelsen som vi i dag vägrar ansvarsfrihet.
(Applåder från mitten och höger)
Cox
Herr ordförande! Jag tycker det är synd att vi har påbörjat denna debatt för tidigt före omröstningen, men nu är det som det är. Jag tycker det verkar som om det väcker frågor på tre nivåer. För det första, frågan om förfarandet: för det andra, frågan om ärendets institutionella eller interinstitutionella karaktär; och för det tredje, på politisk nivå.
När det gäller frågan om förfarandet, så är det helt klart i rent förfarandemässiga termer att det rör sig om två helt separata omröstningar. Omröstningen om att inte bevilja ansvarsfrihet är förfarandemässigt helt skild från frågan om vi förfarandemässigt vill förflytta oss till ett förslag om misstroendevotum. Den förfarandemässiga frågan är alltså helt klar.
När det gäller den institutionella frågan, så måste jag säga att när jag fick uttalandet från kommissionen i går kväll vid sex-sjutiden, så kände jag att det var liktydigt med en inblandning i det parlamentariska förfarandet och parlamentets oberoende ställning.
(Applåder från mitten och höger) I uttalandet stod bland annat att läsa att om ansvarsfrihet inte beviljas måste Europaparlamentet klargöra situationen genom att gå vidare till en omröstning om misstroendevotum. Det är inte Europeiska kommissionens sak att tala om för denna kammare hur vi skall uppföra oss.
(Ihållande applåder från mitten och höger) Jag tror att kommissionen, genom att säga detta till kammaren, med säkerhet har sett till att den inte kan räkna med att beviljas ansvarsfrihet i kammaren i dag. Min grupp, precis som alla andra grupper, har haft en lång debatt om denna fråga och vi har olika uppfattningar inom gruppen. Själv kommer jag - och jag förklarar inte i detalj varför - faktiskt att rösta för ett beviljande av ansvarsfrihet. Men jag protesterar mycket kraftfullt mot gårdagens förmenta inblandning från kommissionens sida - på sätt och vis var det institutionell utpressning.
Till sist, rörande den politiska frågan. Förfarandemässigt så är frågorna åtskilda; institutionellt sett menar jag att kommissionen hade fel, men politiskt sett finns det en efterföljande logik som måste följas i denna kammare. Personligen anser jag att om vi tycker att kommissionen är finansiellt inkompetent, så följer en viss politisk logik och vi måste ta vårt ansvar.
(Applåder)
Miranda
Herr ordförande! Angående den omröstning som vi skall genomföra, och särskilt angående kommissionens reaktion, skulle jag vilja säga att även min grupp har funderat mycket djupt och mycket klart på denna fråga, och har kommit fram till slutsatsen att kommissionen till största delen inte förtjänar ansvarsfrihet.
Jag skulle vilja säga följande: beviljandet av ansvarsfrihet är inte en administrativ akt. Det är i sig själv en politisk akt, med politisk betydelse. Vi skall inte i bokföringstermer se om kommissionen har genomfört sitt mandat korrekt eller inte. Den politiska akt vi utövar i detta ögonblick har ett egenvärde. Detta för att säga att enligt vår mening, och oberoende av de bedömningar som var och en gör av om kommissionen förtjänar kritik eller inte - det är en annan fråga -, är det klart att det inte finns något juridiskt samband mellan kritik och ansvarsfrihet.
Därför är dessa två saker, dessa två situationer, enligt vår mening, helt skilda saker. Det är bara utifrån ett politiskt tryck, bara som en slags utpressning, kan man förstå att kommissionen har behandlat problemet så som den har gjort. Bara som politisk utpressning, som ett oacceptabelt tryck på vårt parlament, går det att förstå denna reaktion.
Jag skulle vilja säga klart att kommissionen inte varken bör eller får diktera vad parlamentet skall eller får göra. Kommissionen får inte diktera den ordning vi skall följa i denna fråga.
(Applåder) Parlamentet är oberoende och måste nu utöva sitt oberoende, i detta fall genom att rösta mot kommissionen.

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Det är helt normalt att alla grupper skall kunna uttrycka sig just före en så viktig omröstning som den vi snart skall genomföra.
Jag delar den åsikt som de flesta av mina kolleger har uttryckt här, förutom Green, förstås. Vi kan inte godta någon form av utpressning, ingen form av hot, vare sig det kommer från kommissionen eller ordföranden i socialistgruppen.
(Applåder från höger) Utpressning och hot är de svagas vapen, glöm inte det. Med hänsyn till de omröstningar som vi just har genomfört, med mycket stora majoriteter, anser jag att ni har fastslagit det genom de röstetal som visats här. Jag förstår inte hur ni, efter att ha avgett dessa röster, nu kan bevilja ansvarsfrihet. Det finns inget rättsligt samband mellan ansvarsfrihet och misstroendevotum. Vi kommer att neka ansvarsfrihet och sedan får vi inom grupperna se om vi går vidare med ett förslag om misstroendevotum. Det beror på varje grupp, men man får inte fastställa ett samband dem emellan.
(Applåder)
Lalumière
Herr ordförande! Onekligen är den text som distribuerades i går kväll av kommissionen oerhört taktlös.
De två handlingarna, ansvarsfrihet och misstroendevotum, eller förtroende är juridiskt två väl avskilda handlingar men politiskt är dessa två handlingar oupplösligen sammanbundna.
(Applåder) När det gäller ansvarsfriheten är även vår grupp splittrad. Vi är inte alla överens. Personligen röstar jag för ansvarsfrihet, eftersom jag fruktar en svag kommission. Men händelserna de senaste timmarna visar - och det beklagar jag innerligt - att det var kommissionen själv som i går kväll försvagades. Vi kan bara konstatera och beklaga denna försvagning.

Elles
Herr ordförande! Jag har två kommentarer. Vissa personer i detta parlament verkar i dag tro att vi kommer att rösta om en definitiv vägran att bevilja ansvarsfrihet. Jag vill påminna kollegerna om att vi inte tillåtits en ändring enligt vår arbetsordning för att vägra ett beviljande av en definitiv ansvarsfrihet. Vad vi kommer att rösta om, så snart som möjligt hoppas jag, är om vi inte vill bevilja ansvarsfrihet på detta stadium eftersom, eller om som jag har tolkat arbetsordningen, det måste återförvisas till utskottet. Därför är argumenten, särskilt de som har framförts av den socialdemokratiska gruppens ledare, inkorrekta. Det är ett förfarande som kommer att fortsätta, och jag som föredragande kommer att fortsätta att följa detta i budgetkontrollutskottet om omröstningen skulle utfalla på så sätt.
För det andra, enligt artikel 122 i arbetsordningen kan jag nu uppmana till omedelbar omröstning.

Ordföranden
När nu alla grupperna och föredraganden har talat, skall vi genomföra omröstning med namnupprop om punkt 23 på begäran av PPE-gruppen, Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster, Gruppen Union för Europa, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Gruppen de oberoende för nationernas Europa, Gruppen Europeiska radikala alliansen och Gruppen De gröna i Europaparlamentet.
Om punkten avvisas innebär det att betänkandet återförvisas till det ansvariga utskottet.
Vi skall nu genomföra omröstningen om punkt 23.
(Parlamentet förkastade punkt 23, och betänkandet återförvisades till det ansvariga utskottet.)
(Applåder)

Green
Herr ordförande! Jag vill göra det fullständigt klart att jag inte hade för avsikt att tala före omröstningen, om inte Martens hade gjort det. Han förväntade sig det och det blev nödvändigt för mig att göra ett uttalande just då.
Vad detta parlament precis röstat om är oerhört viktigt. Jag har här ett förslag om misstroendevotum som jag nu kommer att lägga fram, undertecknat av fler ledamöter än vad som krävs enligt vår arbetsordning. Min grupp kommer att rösta för att Europeiska kommissionen skall få förtroende att fortsätta sitt arbete under nästa år och, i synnerhet, så kan vi enligt vår mening inte låta ...
(Blandade reaktioner)

Ordföranden
Fru Green! Detta är inte rätt tidpunkt att fortsätta med detta ämne. Ni kan lägga fram ert förslag om misstroendevotum och förklara er grupps ståndpunkt under debatten.

Green
Herr ordförande! Jag märker att ni tillåter Martens att tala när han så önskar, men att ni förvägrar mig denna rätt.
(Blandade reaktioner) Jag lade fram ett förslag om misstroendevotum. Jag meddelade att min grupp har för avsikt att rösta mot detta förslag om misstroendevotum, för att ge Europeiska kommissionen förtroende. Låt oss då se er rösta för det då - ni som har röstat för det. Vi menar att det är ...
(Blandade reaktioner)
Ordföranden
Fru Green! Jag har tillåtit er att tillkännage ert förslag om misstroendevotum och förklara er grupps ståndpunkt två gånger. Men jag stoppade er när ni inledde en debatt om ämnet. Detta är inte rätt tidpunkt för en debatt om ett ämne som inte finns på föredragningslistan. Ni kommer att få debatten vid rätt tidpunkt. Efter en viktig omröstning kommer ledamöterna att dra sina egna slutsatser och anta sina politiska ståndpunkter.
Jag säger samma sak till föredraganden. Det har återförvisats till utskottet. Ni kommer att fortsätta som föredragande i utskottet. Herr Elles! Frågan är avslutad om ni inte önskar att ta upp något enligt arbetsordningen.

Elles
Herr ordförande! Vi måste avsluta omröstningen om detta betänkande före dess att det görs några personliga deklarationer. Vi har fortfarande fyra punkter att rösta om. Vi måste göra detta innan vi kan återförvisa det tillbaka till utskottet.

Ordföranden
Herr Elles! Vår arbetsordning är så underlig att om de säger att de inte beviljar ansvarsfrihet så måste det återförvisas till utskottet, och det är upp till utskottet att fatta detta beslut. Det var inte jag som uppfann arbetsordningen, men detta är vad den säger. Vi kan inte rösta igen. Det kommer att återförvisas till utskottet nu. Det är den enda tillgängliga åtgärden.

Muscardini
Herr ordförande! Jag är verkligen bestört över oförmågan att inse den fulla innebörden av demokrati. Jag har begärt ordet i en halvtimme: olika företrädare för politiska grupper har talat, vissa till och med två gånger, men jag har inte fått ordet.
Jag noterar framför allt att vi i detta forum vid slutet av en mandatperiod ger ett tragiskt prov på vår oförmåga att tolka medborgarnas behov. Kommissionen utövar utpressning mot parlamentet och parlamentet utövar, via en av sina viktiga grupper, utpressning mot kommissionen och andra parlamentsledamöter genom att lägga fram motioner som den själv inte röstar för. Det har blivit löjligt: de europeiska folken ber oss utföra vårt arbete men vi kan bara göra pajaserier!

Jackson
Herr ordförande! Kan vi få ett beslut från er sida om det som Green säger? Jag har förstått att hon sagt att hon har för avsikt att lägga fram ett förslag om misstroendevotum. Är det i sin ordning att meddela att hon har för avsikt att lägga fram ett förslag till att göra något, och på samma gång meddela att hon inte tänker rösta för det?

Ordföranden
Detta är en fråga som rör politisk konsekvens. Alla kan bedöma sin egen politiska konsekvens, och alla får göra sin egen tolkning.

Crowley
Herr ordförande! Vad gäller arbetsordningen, så är bilaga V mycket tydlig rörande återförvisning tillbaka till utskottet. Jag tänker inte ta upp Greens tidigare intervention. Betänkandet och kritiken har emellertid varit mycket klar. Det är möjligt för de enskilda kommissionärerna att avgå om de inte tycker att de har stöd från kammaren.

Ordföranden
Jag sade just att jag bara tillåter ordningsfrågor. Jag kommer inte att tillåta mer debatt om denna fråga.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Vad beträffar artikel 163 i vår arbetsordning beklagar jag å det djupaste att både föredraganden och ni själv säger att våra regler är konstiga. Det står var och en i denna kammare fritt, och budgetkontrollutskottet arbetar sedan en tid tillbaka med detta, att framlägga ett förslag om ändring av arbetsordningen. Budgetkontrollutskottet har inte gjort det. Det hade kunnat göra detta för länge sedan, och nu är reglerna så som de står skrivna och måste alltså tillämpas som de är.

Cox
Herr ordförande! Såvitt jag har förstått den förfarandemässiga situationen, så kommer ni efter omröstningen att återförvisa Elles-betänkandet tillbaka till budgetkontrollutskottet. Jag skulle vilja be er, att när ni återförvisar betänkande ger kommissionen möjlighet att nu komma fram med ett uttalande om reaktionen på omröstningen, i stället för det allt för tidiga uttalande den offentliggjorde i går kväll.

Robles Piquer
Herr ordförande! Jag vill bara fråga om vi kommer att få tillfälle att förklara vår röst om det viktiga beslut vi just har fattat.

Ordföranden
Alla röstförklaringar kommer att äga rum i slutet av omröstningarna. Var och en kommer att få göra den röstförklaring den önskar.

Liikanen, Erkki
Kommissionen diskuterade i går om man borde göra ett uttalande först efter omröstningen. Det fanns två åsikter. Men i slutändan, i öppenhetens intresse, beslutade man sig för att meddela sin ståndpunkt före omröstningen. Ståndpunkten är oförändrad. Ni kan läsa det skriftliga uttalande som ni fick i går.

Ordföranden
När kommissionen har meddelat sin ståndpunkt och var och en har meddelat sin, kommer vi att fortsätta omröstningen som planerat.

Pimenta
Herr ordförande! Det är inte nödvändigt att begära separat omröstning om ändringsförslagen. Enligt arbetsordningen skall ändringsförslagen röstas om separat. Det finns de här som motsätter sig en omröstning om hela paketet. Ni har inte förstått det men så är det. Vi bör alltså ha separat omröstning.

Ordföranden
Jag är ledsen över att behöva säga emot er, herr Pimenta men i arbetsordningen fastställs en frist för delad omröstning när det gäller ändringsförslagen. Denna frist har förflutit utan att någon begäran om delad omröstning framlagts.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag måste även säga till herr Pimenta att vår grupp inte har bett om att man delar på 20 och 23, därför att vi enligt vår grupps officiella röstningslista skulle rösta för båda ändringsförslagen. Men det enkla faktumet att ett antal personer inte håller sig till detta leder till detta resultat.

Kuhn
Herr ordförande! Här rör det sig verkligen inte om ett halvt kilo fisk eller ett halvt kilo ärter. Det handlar om garantier för alla människor i Europeiska unionen. Om man då ber om att det skall röstas separat om de båda ändringsförslagen, eftersom det eventuellt finns en möjlighet att man röstar för det ena och inte för det andra, då borde man verkligen se till att göra detta i människornas intresse.

Lataillade
Herr ordförande! Efter att ha lyssnat på föredraganden är jag helt och hållet överens med henne om att mena att det ena ändringsförslaget rör artikel 5 medan det andra rör artikel 6, vilket uppfyller det krav på delad omröstning som vi ställer om de ändringsförslag som handlar om olika artiklar.

Ordföranden
Kära kolleger! Vi kan inte återgå till en omröstning som redan har gjorts, särskilt inte eftersom denna omröstning är i enlighet med vår arbetsordning. Jag påminner er om att omröstning i grupp bara kan ifrågasättas inom en viss frist. Jag måste därför anse att omröstningen är genomförd.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar) .)

Rack
Herr ordförande! Jag vill ställa en fråga om arbetsordningen, som jag velat ställa hela dagen. Om jag förstår det rätt, finns det hos den socialdemokratiska gruppen nya ledamöter, som ännu inte har presenterats. De är egendomliga skuggestalter. Kanske borde de i ordningens namn och i enlighet med arbetsordningen presenteras i vederbörlig ordning.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Graenitz
Herr ordförande! Vi antog ändringsförslag 15 i utskottet, men beklagligt nog meddelade inte den företrädare för kommissionen som var närvarande i utskottet att det finns en hit hörande dom från EG-domstolen av i juli i år, där det står att det i Europeiska unionen råder förbud mot användning av ofullständigt halogenerad klorfluorkarbon (HCFC) i brandsläckare, och som konsekvens av detta råder det förbud mot saluförande. Vi försatte oss därför med detta förslag i motsatsställning till en dom från EG-domstolen. Jag skulle aldrig ha röstat för detta förslag om jag hade känt till det i förväg. Kommissionen informerade oss först i går kväll om det, och jag tror inte heller att resten av utskottet skulle ha röstat för förslaget. Jag vill därför rekommendera kammaren att rösta mot detta förslag, eftersom jag inte anser att man i smyg bör upphäva en dom från EG-domstolen med hjälp av ett förslag.
(Parlamentet förkastade ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog lagstiftningsförslaget.)

Schaffner
Jag tackar er fru ordförande för att ni lyckönskar mig med sådan, värme men jag skulle vilja säga er att jag röstat emot mitt betänkande. Vi har förhandlat om detta betänkande och vi har gjort ömsesidiga eftergifter som var mycket intressanta. Men det är alltid lättare att stå på denna sida om det man önskat än på den andra. Det fanns ett ändringsförslag som gjorde att jag inte kunde godkänna mitt betänkande. Det röstades igenom. Så enligt min vana trogen överlämnar jag mitt betänkande till ordföranden i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor.

Ordföranden
Föredragande! Ordförandeskapet har inte för vana att ta djupare ställning till om betänkanden antas eller förkastas. Men jag ville ge er en eloge för ert arbete som varit betydande i denna fråga.

Pradier
Herr ordförande! Jag skulle vilja veta om sammanträdet avbrutits eller om vi skall rösta om nästa betänkande?

Ordföranden
Jag är rädd att vi måste skjuta upp omröstningen om nästa betänkande, dvs. ert betänkande, till i kväll. Klockan är redan 13.10 och vi har röstat utan uppehåll sedan 9.30, med stor framgång förresten.

Pradier
Herr ordförande! Att ödet för 400 000 personer som sitter fängslade inte kvalificerar sig för sex minuters försening till middagsbordet, det säger en hel del om vårt parlament.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Pradier! Ert betänkande skall vi rösta om i kväll under lugna förhållanden, med omsorg och med en majoritet som vi inte just nu kan uppbringa när alla är uttröttade, förutom de som skall lämna röstförklaringar.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Gruppen Nationernas Europa röstade emot andra behandlingen av budgeten för 1999. Vi gjorde det och gladde oss åt att det strategiska ändringsförslag, som röstades igenom i första behandlingen av majoriteten av parlamentets ledamöter, inte återfinns i andra behandlingen.
Detta ändringsförslag syftade egentligen till att i reserven för kategorierna 3, 4 och 5 lägga betydande summor, i syfte att ge parlamentet en bättre position för att diskutera det interinstitutionella framtida avtalet om de nya budgetplanerna.
Ändringsförslaget, som rättstjänsten i ett nyligen författat yttrande påmint oss om, var inte i enlighet med budgetbestämmelserna. Det var emot principen om budgetspecialitet och mot principen om budgetsanningsenlighet. Men jag skulle särskilt å min grupps vägnar protestera mot det som var underförstått i denna strategi, eller snarare vad den innebar. Denna strategi tog egentligen skattebetalarna i de olika medlemsstaterna som gisslan. Att lägga anslag i reserver ökar naturligtvis de summor som förutses i budgeten. Det ökar således också medlemsstaternas nationella bidrag, dvs. skatteuttaget av medborgarna, medlemsstaternas skattebetalare.
För Frankrike t.ex. ledde ändringsförslaget i fråga till att öka det franska bidraget med omkring 4 miljarder. Budgetkontrollutskottet som insåg att dess strategi inte ledde till något, förkastade detta ändringsförslag. Vi gläder oss åt det. Vi gläder oss också åt att reserverna i strukturfonderna inte hållits inne, men vi konstaterar att Europaparlamentet ännu en gång har ökat sina kostnader, samtidigt som innevarande period leder till att minska dem. Anledningen till att vi inte röstat för denna andra behandling, är att parlamentets andra behandling är ett steg mot extra kostnader.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Vi välkomnar den kompromiss rörande de så kallade strategiska reserver som Europaparlamentet har ingått med rådet. Det är viktigt att budgetarbetet mellan budgetmyndigheternas två grenar fortlöper problemfritt, inte minst med tanke på kommande förhandlingar om ett nytt finansiellt perspektiv, Agenda 2000, jordbruksformer samt om nya insatser som behöver göras för att underlätta utvidgningsprocessen. Vi ser därför positivt på överenskommelsen med rådet som har inneburit att man har avstått från principen att inrätta budgetmässiga strategiska reserver.
Vi ställer oss också bakom det faktum att budgetmyndigheten har kommit överens om att öka åtagandebemyndigandena för Phare-programmet med ytterligare 48 miljoner euro jämfört med parlamentets första budgetbehandling. Det är viktigt att det ges tydliga politiska signaler och att man uppfyller förväntningarna under perioden före anslutningen. Vi ser också positivt på att rådet har infört en budgetmässig ram som möjliggör att parlamentet kan överföra 400 miljoner euro från 1998 till livsmedelsbistånd till Ryssland. Kommissionen måste snarast sätta in konkreta åtgärder för att förhindra bedrägerier så att livsmedlen verkligen når de behövande i Ryssland.
Även om de ansträngningar som görs för att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken är steg i rätt riktning, förordar vi ytterligare betydande insatser för att jordbrukspolitiken skall bli bättre miljö- och konsumentorienterad samt mer marknadsanpassad. Vi är också bestämt emot det stöd som Europeiska gemenskapen ger till tobaksodling.
Vi är principiellt emot att frågan om ansvarsfrihet, som behandlas i ett separat betänkande, diskuteras i samband med 1999 års budget. Det är inte bara rättsligt tvivelaktigt att försöka sätta in villkor rörande ansvarsfriheten i motiveringsdelen för budgetposten A-1100, utan också sakligt och politiskt omotiverat att lyfta fram dessa villkor på detta sätt.
När det gäller reseersättningar för Europaparlamentariker vidhåller vi vår uppfattning att ersättning endast skall utbetalas för faktiska kostnader som uppkommit för resor i uppdraget.

Bébéar
Den budget som vi just har röstat för är både försiktig och sansad. Försiktig eftersom den borde göra det möjligt för oss att förverkliga våra projekt, sansad eftersom den ökar mindre än medlemsstaternas offentliga kostnader.
Jag skulle dock vilja insistera på tre punkter som berör mig särskilt. Europaparlamentet bör fullfölja sina ansträngningar att förse Europeiska unionen med ett betydande budgetmässigt manöverutrymme med tanke på framtida insatser. Insatser som vi anser vara prioriterade skall ha tillräckliga medel, den humanitära hjälpen inte att förglömma.
Budgetåret 1999 är förmodligen det svåraste vi varit tvungna att bemöta, med tanke på den balans som vi funnit mellan begränsningen av budgetökningen, genomförandet av verkliga behov och bedömningen av framtidsutsikter. Europaparlamentet skulle också vilja ge sin budget för 99 reserver. Jag beklagar att kommissionen inte tyckt detsamma.
Programmen kommer slutligen. Vi vet vad vi vill i framtiden. Vi har resurser för det, nu återstår det att utvärdera dem ordentligt.
Europeiska unionen har beslutat att i början av 2000-talet uppnå sin ekonomiska och monetära union, samt en utvidgning utan motstycke i historien. Allt detta går inte att genomföra utan tillräckliga medel. Ett väl begränsat genomförande av kostnader gör det möjligt att sätta igång och genomföra många insatsprojekt. Detsamma gäller humanitära insatser, vare sig denna hjälp är till framtida partner eller ej.
Vi måste alltså vara vaksamma. Vi har röstat för en budget som är en bra koppling mellan den senaste tiden och vår närmsta framtid. För närvarande följer vi väldigt nära dess genomförande för att hålla oss till de principer som vi har förhandlat om med framgång.

Gallagher
Agenda 2000 grundas på en rad huvudsakliga principer som är viktiga att redogöra för. För det första, det kommer att tillämpas ett strängt fiskerisystem på EU-nivå under perioden, fram till år 2006. Taket för medlemsstaternas bidrag föreslås att vara kvar på 1, 27 procent av gemenskapens BNP. Alla kostnader, inklusive de som uppkommer i och med utvidgningen skall klaras av inom denna perimeter. Medan den irländska regeringen har godtagit nivån på 1, 27 procent som en arbetshypotes för förhandlingarna, så ställer vi oss frågan om denna kommer att vara tillräcklig för att tillfredsställa utgiftsefterfrågan, i synnerhet efter utvidgningsprocessen.
Realistiskt sett så är det högst osannolikt att ytterligare utgifter kommer att uppvägas av ökade intäkter. Förutom frågan rörande nettobetalarna skulle det vara inkonsekvent av Europeiska unionen, som när det gäller ekonomisk politik och sysselsättningspolitik manar till fiskal återhållsamhet från de medlemsstater sida, vilka ger sig på att följa en linje på europeisk nivå i strid med denna uppmaning utan ett tydligt syfte.
Europeiska unionen håller på med en mycket motsträvig fråga i samband med de pågående förhandlingarna, dvs. de så kallade nettoobalanserna i vissa medlemsstater. Tyskland, Österrike, Nederländerna och Sverige hävdar att de får betala överdrivet höga nettoavgifter till EU: s budget, och vill att det skall vidtas åtgärder mot detta i samband med de övergripande Agenda 2000-förhandlingarna.
Förenade kungariket har redan ett rabattsystem som i praktiken innebär att man bara betalar en tredjedel av sin andel av kostnaden för tillkommande nya utgifter. Europeiska kommissionen utarbetade nyligen en rapport om frågan rörande nettoobalanser, i vilken lades fram förslag till vissa möjligheter att ta itu med situationen om det fanns politiskt samförstånd om att det var nödvändigt att vidta åtgärder. Ur irländsk synvinkel var det mest ofördelaktiga av dessa förslag det som innebar en 25-procentig nationell samfinansiering av delar av utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta skulle kunna kosta Irland ungefär 160 miljoner pund fram till år 2006, och den irländska regeringen gör rätt i att starkt protestera mot principen i denna idé.
Det är tydligt att vi måste undersöka förslag som läggs fram av nettobetalarna, särskilt vad gäller grunden för beräkning av bidragen till EU: s budget. Det slutliga förslaget som kommer att ges till Irland enligt den nationella utvecklingsplanen 2000-2006 med hänsyn till strukturfonderna och GJP, kommer att påverkas av det som kommer fram i samband med frågan om de påstått överdrivna nettoobalanserna. Det finns en tydlig koppling mellan dessa frågor, och vi måste ta itu med fakta denna gång.
Betänkande (A4-0505/98) av Pex

Hawlicek
Jag välkomnar förlängningen av programmen Ariane och Kaleidoskop fram till den 31 december 1999. Det skulle ha varit oförsvarligt om 1999 hade blivit ett år utan kulturprogram. På detta vis kan kontinuiteten hos kulturprogrammen upprätthållas med hjälp av ramprogrammet " Kultur 2000" som startar den 1 januari 1999.
Det gläder mig också mycket att detta resultat understöddes vid kulturministerkonferensen och att ministrarna där också antog budgetplanen, så att man kunde utarbeta en gemensam ståndpunkt om en total budgetering om 14, 3 miljoner ecu (10, 2 miljoner ecu för Kaleidoskop och 4, 1 miljoner ecu för Ariane).
Jag välkomnar föreliggande lagförslag om förlängning av programmen Kaleidoskop och Ariane. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media kritiserade redan i våras att år 1999, utan kulturprogram och med enbart pilotprojekt, skulle föra med sig en 40-procentig nedskärning av kulturbudgeten.
Det gläder mig särskilt att detta resultat kunde uppnås under det österrikiska ordförandeskapet i rådet under rådets ordförande doktor Peter Wittmann. Tack vare statssekreterare Peter Wittmann lyckades vi vid kulturministerkonferensen den 17 november 1998 fatta beslutet att förlänga båda programmen med ett år. Tack vare en särskild insats av ordförande Pex i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media kunde utskottet redan den 14 september 1998 besluta om den därigenom ändrade budgeten, och den 21 september ingicks ett politiskt avtal mellan rådet, parlamentet och kommissionen om att förlänga programmen Kaleidoskop och Ariane med ett år.
Detta avtal innebär att budgetmedlen bibehålls på 1998 års nivå, nämligen 14, 3 miljoner ecu, och inte 10, 9 miljoner ecu, som det sägs i kommissionens förslag.
Betänkande (A4-0469/98) av Kuhn

Grossetête
Det finns anledning att glädja sig åt det avsevärda framåtskridande som gjorts tack vare detta förslag till direktiv, som parlamentet har begärt sedan 1994.
Det var verkligen på tiden att föreskriva en tillnärmning av de nationella lagstiftningar som handlar om ordningar för rättsliga garantier (till skillnad från kommersiella garantier) inom ramen för försäljningskontrakt som sluts med konsumenter. Skillnaderna mellan de nationella ordningarna uppställer svåra problem för konsumenterna, som bara blir fler och fler som gör sina inköp över gränserna.
Jag beklagar djupt att rådets gemensamma ståndpunkt inte kan antas utan ändringsförslag. I själva verket fördröjer detta ikraftträdandet av en text som är viktig för ett effektivt genomförande av den inre marknaden. Dock borde betydande förbättringar läggas till texten.
Jag är därför glad att mitt ändringsförslag har antagits, som syftar till att bland artiklarna i direktivet lägga beaktandemening 14 som handlar om begagnade varor. Jag hoppas att detta kan accepteras av rådet, med tanke på det rättsliga sammanhanget. Det var ofattbart att denna bestämmelse som utmärks av sunt förnuft, som visar att ersättning av varan inte systematiskt kan krävas av konsumenten då det handlar om en andrahandsvara, bara återfinns i en beaktandemening och inte bland artiklarna.
Jag har däremot röstat mot många av vår föredragandes ändringsförslag. Vissa av dem, som ändringsförslag 17 som handlar om avbetalning, har inget som helst att göra med garantiordningen.
Som i första behandlingen är dessa ändringsförslag orealistiska och överdrivna. De bryter den nödvändiga balansen mellan konsumentens intressen å ena sidan och de skyldigheter och åligganden som åvilar tillverkarna å den andra. Jag tänker särskilt på små och medelstora företag och små och medelstora industrier för vilka vissa ändringsförslag skulle få svåra konsekvenser.

Hager
Vid den första behandlingen röstade jag emot detta betänkande, eftersom jag varken då eller nu kunde få ut något av innehållet i enskilda punkter. Jag uttalar mig fortfarande bland annat mot en fyrfaldig ökning av garantitiden, eftersom jag där ser en outhärdlig belastning framför allt för de små och medelstora företagen. Många av de frågor som jag avvisar är inte föremål för omröstning under den andra behandlingen, och de nu föreslagna ändringarna kan jag välkomna såsom varande konsumentvänliga. Enligt min åsikt belastar de inte heller ekonomin otillständigt.
Jag har därför, trots de betänkligheter jag fortfarande har mot själva förslaget till direktiv, röstat för de flesta av de nu föreslagna ändringarna och för betänkandet i sin helhet.
Betänkande (A4-0466/98) av Torres Couto

Delcroix
Det är inte opassande att inom Europaparlamentet använda sig av unionsmedborgarnas ord. I helgen skickade Y. Hobben från Rixensart, i Belgien, mig ett brev där hon tar upp begreppet " mannens rättigheter" .
" Det franska språket är ett av de få som använder denna term. Vare sig det är på holländska, tyska, spanska, danska etc. så talar man om " mänskliga rättigheter" , en term som inte ger upphov till missförstånd och samtidigt innefattar, kvinnor, män och barn.
Jag har på sista tiden träffat representanter för " mänskliga rättigheter" , kvinnor och män, från olika afrikanska länder.
Under vårt samtal säger jag leende till dem: " hur tror ni att den kvinnliga, afrikanska, fransktalande och rurala befolkningen skulle reagera om man redogjorde för motiven att uppmuntra kvinnor att låta göra gällande sina önskningar eller rättigheter, skolor för småflickor, tillträde till gymnasium och högskola för studerande, möjlighet att utöva ett yrke enligt deras eget val, bekräftelse av deras plats och rättigheter i familjen, rösträtt och rätt att bli vald, etc. Man avslutar detta tal med att säga till folkhopen. Kära vänner, ni är medvetna om alla våra önskningar och krav och det är anledningen till att jag verkligen uppmanar er att stödja arbetet av organisationen för mannens rättigheter" .
Denna något humoristiska bild lyckades få till stånd ett jätteskratt bland mina samtalspartner.
En av dem, en man, sa ordagrant: " Frun, ert exempel är helt passande. Det skulle i själva verket vara logiskt att ersätta begreppet " mannens rättigheter" som är restriktivt med " mänskliga rättigheter" som är en mer allmän term. Är ni ombud för organisationen för mänskliga rättigheter?"
Han vände sig mot kvinnorna och sa: " Ja, kära vänner, ni vet vad ni har kvar att uträtta!"
Övriga närvarande män samtyckte alla.
Låt oss tänka oss att liknande förslag ställs till vanliga kvinnor i Belgien, till exempel i Bryssel. Skrattet skulle nästan vara lika allmänt utbrett som bland afrikanerna. " Hör på, Madameke , du talar om kvinnans alla rättigheter hon borde ha, men för att uppnå dem måste man rösta för mannens rättigheter. Alleie, alleie, zieversee !"
Den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna som bara är en enkel resolution som antagits av Förenta nationernas generalförsamling och som bara har ett moraliskt, inte juridiskt, värde skulle kunna - låt oss hoppas det - i en mer eller mindre nära framtid bli en internationell konvention antagen av samma generalförsamling. I det sammanhanget skulle det vara lämpligt att ändra begreppet " mannens rättigheter" till " mänskliga rättigheter" .
På så sätt framstår kvinnan i familjen, i barnens ögon, som en person som är jämbördig mannen, med samma rätt att ta beslut och att agera.
Betänkande (A4-0489/98) av Kestelijn-Sierens

Fitzsimons
Efter toppmötet i Kyoto i december 1997 i enlighet med Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar, lades det fram ett förslag till en Euroepisk unionsstrategi i syfte att minska koldioxidutsläppen för personbilar och förbättra bränsleekonomin. Strategin grundas på tre instrument: ett miljöavtal med industrin, skattemässiga åtgärder och ett informationssystem för bränsleekonomi för konsumenterna. Syftet med förslaget är att ge information om bränslekonsumtion till potentiella köpare av nya personbilar, för att övertala dem att välja de mest ekonomiska modellerna.
Informationen skall stödja befintliga och framtida åtgärder som vidtas av industrin för att förbättra fordonens bränsleekonomi och att se till att de skattemässiga åtgärder som införs av medlemsstaterna uppmuntrar folk till att köpa de mest bränsleeffektiva bilarna. Konsumentinformationssystemet är baserat på fyra huvudkomponenter:
ett märke som avser bränsleekonomin fästs på nya personbilar, -sammanfattande information som innehåller uppgifter om bränsleekonomin följer med alla nya bilar på marknaden, -ett anslag på försäljningsstället som ger information om bränsleekonomin för de bilar som finns till försäljning, -krav att uppgifter om bränslekonsumtionen skall inkluderas i allt tryckt material som används som reklam från tillverkarna.Jag stöder detta europeiska förslag, men det är viktigt att märkningskraven formuleras på ett tydligt sätt. När det till exempel gäller bränslekonsumtionsnivån bör det tydligt fastställas hur många liter den specifika bilmodellen använder för en sträcka på 100 km, eller hur många gallons bränsle som krävs för att åka ett visst antal brittiska mil.
Jag välkomnar också det faktum att en handbok om bränsleekonomi kommer att publiceras i vilken man hittar de tio mest bränsleeffektiva nya bilarna som finns tillgängliga på marknaden. Detta är ett förnuftigt och praktiskt förslag som är bra när det gäller att hålla uppe intresset för konsumenternas rättigheter i EU. Amsterdamfördraget har gett Europeiska unionen en större roll inom området för konsumentpolitik i enlighet med den nya artikel 153 i fördraget inom hela området som rör konsumentskydd. Detta förslag har ett dubbelt syfte, nämligen att genomföra våra skyldigheter enligt Kyotoavtalet, såväl som att stärka och skydda rättigheterna för de 340 miljoner konsumenterna i Europeiska unionen.
Betänkande (A4-0465/98) av Graenitz

Andersson, Hulthén, Lööw, Sandberg-Fries och Theorin
Vi står inför ett enormt stort hot mot människans överlevnad, en situation som vi måste hitta en gemensam lösning på mycket snart. Ozonskiktet tunnas just nu ut mycket snabbt med konsekvenser långt in i framtiden som är omöjliga att överblicka för oss i dag.
Vikten av att samarbeta över gränserna kan ju inte bli tydligare än i denna fråga. Och det är mycket bråttom att åstadkomma förändringar. Vi vet att vi har en snabb uttunning av ozonskiktet att vänta under de närmaste åren, om vi inte kommer överens om att minska utsläppen av ozonnedbrytande ämnen radikalt.
Vi välkomnar därför det initiativ som kommissionen tar när man föreslår förbättringar och skärpningar i förordningen om ozonnedbrytande ämnen. Vi vill också tacka föredraganden, Graenitz, för att hon på ett utmärkt och kunnigt sätt har tagit sig an detta mycket tekniska och svåra område.
Vi vet att skadorna på ozonskiktet är större än någonsin. Vi vet också att vi kommer att se en fortsatt kraftig uttunning av skiktet under de närmaste åren på grund av de nedbrytande ämnenas kvardröjande effekt.
Denna allvarliga situation kräver att vi agerar tillsammans och kraftfullt. Det är därför både märkligt och upprörande att ta del av det kompromissförslag som nu läggs fram i parlamentet, och där man föreslår en fortsatt användning av metylbromid i jordbruk i vissa delar av unionen.
Vi tycker att det är viktigt att ha den allra största förståelse och respekt för de svårigheter som de olika medlemsländerna ställs inför när de skall genomföra gemenskapslagstiftningen. Vad vi inte kan förstå är att man i ett läge där hotet mot ozonskiktet är så stort, vill göra det möjligt att fortsätta att använda ozonnedbrytande ämnen i situationer där det finns andra alternativ.

Bowe
På ledamöternas i den socialdemokratiska gruppens vägnar vill jag tillkännage att de inte kan stödja ändringsförslag 32, 33, 15, 14, 13, 12, 11 och 10 i Graenitz betänkande. Vi menar att ändringsförslag 32 och 33 skulle införa en för lång och onödig förlängning av den utbredda användningen av metylbromid i många delar av Europeiska unionen, medan dess användning i andra delar av unionen har upphört eller ersatts av andra alternativ.
Vi kan inte heller stödja ändringsförslag 15, eftersom detta medför ett återinförande av användningen av ämnen som bryter ned ozonskiktet, där det nu finns väletablerade och bättre alternativ. Vad gäller ändringsförslag 10, 11, 12, 13 och 14, menar vi att tidsfristerna för ett stegvis borttagande av ämnen som bryter ned ozonskiktet, som föreslagits av Europeiska kommissionen är praktiskt och realistiskt och ett tidigareläggande av tidsfristerna har liten miljöeffekt och skapar problem i synnerhet för små och medelstora företag. Vi kan därför inte stödja dem.

McKenna
De gröna menar att det är av yttersta vikt att ämnen som bryter ned ozonskiktet omedelbart tas bort från marknaden, och ett effektivt förbud borde ha utfärdats för länge sedan.
Social- och kristdemokraterna i Europa tycks ha beslutat sig för att fördröja förbudet för den farliga ozonförstöraren, metylbromid, och vi menar att alla förslag till att förlänga användningen av detta giftiga ämne är skadligt för människor och miljö.
Hålet i ozonskiktet har ökat i storlek med 20-25 procent bara under de senaste två åren. Det är otroligt att någon ledamot av Europaparlamentet kan tillåta eller stödja en praxis som tillåter att denna nedbrytning fortsätter. Forskarna är överens om att ett stegvis borttagande - som sker snabbt - av metylbromid från produktionen och konsumtionen är den enstaka kompletterande åtgärd i förhållande till Montrealprotokollet, som effektivast skulle stoppa nedbrytningen av ozonskiktet.
Metylbromid är en mycket giftig gas som används som växtbekämpningsmedel inom jordbruket. Den dödar alla organismer i jorden som den kommer i kontakt med, bra eller dåliga, utan urskillning. Europa är den näst största användaren av metylbromid i världen; 90 procent används inom jordbruket, huvudsakligen i Italien och Spanien. Dessa länder utövar starka påtryckningar för att tillåta en fortsatt användning av detta gift under en längre övergångsperiod. Det är oansvarigt att, på grund av några få kortsiktiga jordbrukares särintressen i Italien och Spanien, hela världen skall lida av ökad UV-strålning med dess fruktansvärda konsekvenser som till exempel ökade antal fall av hudcancer och andra irreparabla skador på miljön.
Det faktum att Graenitz och Poggiloni föreslår ett stegvis borttagande av detta ämne senast år 2005 är helt enkelt inte tillräckligt bra. Detta är till och med fyra senare än vad Europeiska kommissionen själv föreslår. Tyskland och Nederländerna har redan på ett framgångsrikt sätt stegvis avskaffat användningen av metylbromid, och Danmark, Sverige och Finland kommer att göra detta senast år 2001.
De gröna vill att den tidsfrist som föreslås av kommissionen skall återinföras.
Den andra störande faktorn är att det verkar tillämpas en politik med dubbla standarder. De ozonförstörande klorväteämnena kommer att förbjudas i Europeiska unionen, men företag i Europeiska unionen kommer att tillåtas exportera exakt samma kemikalier för användning utanför Europeiska unionen. Detta är inte acceptabelt och motverkar skyddet av den globala miljön.

Ordföranden
Elles betänkande har återförvisats till utskottet. Det blir därför inga röstförklaringar till detta betänkande.
(Protester från Lulling) Nej, nej, ursäkta mig. Jag menar att röstförklaringarna - enligt arbetsordningen som ni känner väl till - görs vid den slutliga omröstningen. Det har inte varit någon slutlig omröstning, eftersom betänkandet har återförvisats till utskottet.

Lulling
Herr ordförande! Jag protesterar mot det faktum att ni inte tillåter några röstförklaringar till Elles betänkande.

Lulling
Herr ordförande! Toppmötet i Wien kommer att gå till historien som ett uppskjutningstoppmöte. Det är knappast det österrikiska ordförandeskapets fel. Jag beklagar det desto mer som ordförandeskapet nu går till den nya tyska regeringen, vilken, som det redan flera gånger visat sig, saknar erfarenhet så till den grad att de motsägande förklaringarna från dess företrädare - enligt stora franska tidningar lär de vara regelrätta dilettanter - redan i förväg har åstadkommit en del skada. EU skulle i detta svåra läge ha förtjänat bättre än att nu vara utlämnat åt oerfarna nybörjare på den europeiska scenen. Men i ministerrådet finns det ju fortfarande politiker med erfarenhet, sinne för realiteter och ansvarskänsla. På områden som är av vitalt intresse för medlemsstaterna, t.ex. skattepolitiken, krävs det gudskelov fortfarande enhällighet, så man kan hoppas att skadorna under de närmaste sex månaderna blir begränsade.
Jag hör inte till dem som anser att det är negativt att toppmötet i Wien ägnade sig åt duty-free -problemet. Jag anser till och med att uppdraget till kommissionen - den lät sig i denna fråga inte påverkas av oss - är en av de mest konkreta framgångarna eller resultaten vid detta toppmöte. Vi behöver i nuvarande sysselsättningsläge absolut ett uppskov för duty-free , åtminstone till 2002, när vi kommer att ha eurosedlarna och euromynten i våra plånböcker. Tax-free ställer inte till oreda på den inre marknaden. Kostnaderna på flygplatser, som nu täcks med avkastning från duty-free -försäljningen, måste när duty-free upphör täckas av andra skatteintäkter. Det är en beräkning som verkligen är tagen ur luften när man påstår att duty-free orsakar skattebortfall, som medlemsstaterna inte orkar med. Avskaffande av duty-free riskerar att kosta mer än man hävdar att det skulle kunna inbringa i skatt.

Berthu
Herr ordförande! Innan jag börjar med min röstförklaring skulle jag vilja åberopa arbetsordningen. Jag tror att ni måste godta röstförklaringar efter förvägran av ansvarsfrihet. Det har röstats om förvägran av ansvarsfrihet, varvid automatiskt en återförvisning till utskottet skedde, vilket omöjliggjorde en slutlig omröstning, men det var onekligen en förvägran av ansvarsfrihet. Utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet har redan behandlat liknande frågor, avseende sammanträdeskalendern och utskottets slutsats var att när det inte fanns en slutlig omröstning, men andra omröstningar skett innan, skulle röstförklaringar vara tillåtna för föregående omröstning. Det är inget tvivel, herr ordförande, om att ni måste godta röstförklaringar, inte avseende återförvisningen till utskottet, men om förvägran av ansvarsfrihet.

Ordföranden
Herr Berthu! I denna fråga hyser jag inga tvivel. Jag kan inte godta röstförklaringar eftersom det inte förekommit en förvägran av ansvarsfrihet. Det var en negativ röst avseende förslaget till ansvarsfrihet, vilket inte är detsamma, och det har förekommit ett återförvisande till utskottet. Vi skall inte nu inleda oss i en lång debatt om detta, men jag insisterar på det faktum att ingen förvägran av ansvarsfrihet skett, det skulle vi i så fall veta.
(Avbrott av Lulling) Ansvarsfrihet har inte förvägrats. Se själv vad ni har röstat. Ni har röstat för att ej anta förslaget från budgetkontrollutskottet, som föreslog beviljande av ansvarsfrihet. Ni har således inte beviljat ansvarsfrihet och ni har återförvisat betänkandet till utskottet.

Berthu
Herr ordförande! Jag begär att vi skall vända oss till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet och att våra röstförklaringar skall godtas i efterhand, om det beslutar till förmån för oss.
När det gäller toppmötet i Wien lyckönskar vi det österrikiska ordförandeskapet som med stor ärlighet under dessa sex månader försökt nå mer nyskapande lösningar än vanligt på unionens problem, t.ex. i sitt dokument " Strategidokument för migrations- och asylfrågor" . Olyckligtvis är blockeringarna i dag så stora och går så djupt i politikområden, som redan sedan länge behandlats, att det inte är bara ett ordförandeskap, oavsett hur stor viljan än är, som kan råda bot på dessa.
Man har tjatat om att toppmötet i Wien varken löst problemen med unionens framtida finansiering eller med jordbrukspolitiken, inte heller med de institutioner vars syfte var att befatta sig med utvidgningen, inte heller med tillämpningen av Amsterdamfördraget inom området för fri rörlighet för personer, men att det åtminstone har fastställt stoppdatum för att lösa dem i framtiden. Vi vet inte om dessa datum kommer att iakttas. Många tvivlar på det. Men hur som helst så har man inte sagt tillräckligt och Gruppen Nationernas Europa vill understryka att alla dessa datum kommer att dyka upp igen mellan valen, för att försöka hindra att de riktiga frågorna ställs till väljarna.
Under en stor del av år 1998 frös man debatterna på grund av det tyska valet, nu bör Agenda 2000 skyndas på ordentligt för att avslutas i mars, före de europeiska valen i juni. Kommissionen har inte heller i Wien presenterat förslaget till ändringar i fördragen enligt Amsterdam, dvs. Amsterdam II eller Maastricht III, vilket man behagar, för att inte skrämma de franska väljarna mitt i parlamentsdebatten om den konstitutionella granskningen av Amsterdam.
De europeiska institutionerna söker sedan flera år öka sin makt genom att undvika eller att gå runt väljarnas utslag. De tror att de på så sätt kan smita från problemen. I verkligheten fördjupar de dem bara, vilket för övrigt syns tydligt i fråga om den demokratiska kontrollen av EMU, som dolts i Maastricht för att inte avråda väljarna på grund av för mycket federalism, sedan dold igen i Amsterdam för att inte åter öppna Pandoras ask och som man nu återfinner, i hela sin omfattning i det värsta av tillstånd, vilket för övrigt ordförande Gil-Robles underströk i Wien.
Den här metoden kan inte användas i fortsättningen.

Posselt
Herr ordförande! Jag tror att toppmötet i Wien i mångt och mycket var en framgång. Trots detta vill jag säga att det i och för sig mycket sakkunniga österrikiska ordförandeskapet i sitt uttalande begick ett oförlåtligt fel, när det använde ordet Västbalkan för att karakterisera läget i Kroatien. Jag tror att vi måste betrakta denna region, som en gång var artificiellt inlemmad i Jugoslavien, på ett helt annorlunda sätt. Vi har Kroatien, som äntligen borde införlivas i de europeiska strukturerna, även om det finns många saker som behöver förbättras. Å andra sidan har vi Bosnien-Hercegovina, där det gäller att bygga upp grunden till en stat, och där vi framför allt ser att en enskild delstat, nämligen republiken Srpska, vägrar flyktingarna rätten att återvända och få hemortsrätt.
Sedan har vi Serbien, där en despotisk regim fortfarande drar ned det serbiska folkets goda namn i smutsen och försöker genomföra Milosevic krigs- och förtryckarpolitik. Jag tror att dessa olika beståndsdelar måste betraktas var för sig, och att man borde förpassa det artificiella begreppet " Västbalkan" in i Europeiska rådets arkiv!

Caudron
Jag medger en viss besvikelse över de resultat som uppnåtts vid toppmötet i Wien. Visst, den prioritering, som tagits upp och åter bekräftats, avseende kampen mot arbetslösheten är mycket positiv. De konkreta åtgärderna är dock skjutna på framtiden.
Denna attityd är desto mer beklagansvärd eftersom ministerrådet (ekonomi) hade ingett hopp och låtit ana att man gett sig in på ett nytt spår för Europeiska unionens framtid.
Man är tvungen att säga att vi i dag står här och är litet hungriga. Alla oavslutade frågor har skjutits upp, som om tiden kunde förlika olika synsätt.
Dessa anstånd sätter ännu en gång fokus på Europeiska unionens institutionella brister, samtidigt som den ekonomiska pelaren har getts en stark beslutsfattande funktion.
Även om man kan nöja sig med uttalandena om goda intentioner har man rätt att ifrågasätta unionens politiska organisations lämplighet inför de insatser vi kollektivt står inför.
Visst, utvidgningen kan visa sig vara en möjlighet för Europa men villkoret är att vi måste anpassa beslutsförfarandena till detta nya faktum. För att förverkliga intentioner måste det finnas en effektiv och legitim verkställande makt och en lagstiftande makt som har tillräckliga möjligheter att garantera sin demokratiska karaktär.
Det roterande ordförandeskapet har nått en vändpunkt där beslutsfattandet blir mer och mer slumpartat, oberoende av vilken stat som innehar ordförandeskapet och oberoende av rådets politiska majoritet.
Innan det ännu trätt i kraft verkar det som om Amsterdamfördraget visar sina begränsningar, även om det utgör ett stort steg för det europeiska medborgarskapet och för Europaparlamentet. För att undvika att Europeiska unionen blir fast i en ekonomisk helhet där den sociala skulle vara en sista utväg måste det institutionella bygget stimuleras för att ge ny dynamik åt den europeiska politiken, ja t.o.m. se den födas.

Delcroix
Tvärtemot alla försök har toppmötet i Wien inte fattat något beslut om Europas framtida finansiering. Några dagar innan införandet av euron har medlemsstaterna valt att ignorera detta alltför känsliga ämne. Vissa hoppas att deras bidrag inte skall öka, snarare att det minskar, andra hänvisar till principen om en " rättvis återbetalning" som en gång Thatcher uttryckte så här: " I want my money back!" Utan möjlighet att smita undan kommer ämnet att ligga på bordet igen vid förhandlingarna i Bryssel i mars 1999.
Toppmötet i Edinburgh 1992 hade fastställt budgetplanerna för unionen fram till 1999. Därefter finns inga förutsägelser. Om man håller sig till vissa staters uttalanden är framtidsutsikterna för det europeiska bygget mycket mörka... Spanien, Grekland och Portugal, länder som erhåller bidrag ur " Sammanhållningsfonden" är beslutna att ta igen sin ekonomiska eftersläpning. De har visat sin motvilja inför " stabiliseringen" av de reella kostnadernas omfång, dvs. ett tak som upprätthålls på 1, 27 procent.
Mellan dem som vill betala mindre och dem som inte vill erhålla mindre verkar debatten rimma illa. Vissa delar gör att jag tänker att staterna, ställda inför fakta, inte för evigt kan fortsätta med dessa inställningar. 1988 och 1992 var ökningen av medel spektakulär. Särskilt strukturfonderna hade fördubblats. Fram till nu har Europa alltid med måttfullhet anpassat sina medel till sina ambitioner. Det skulle vara premiär om svårigheterna löstes... genom att man sparar.
En positiv sak med Wien är den ambitiösa och dynamiska kalender som har antagits för 1999. Unionens finanser i mars i Bryssel, sysselsättningspakten, skatteharmoniseringen, de stora infrastrukturnäten och försvaret i juni i Köln. Samarbetet i rättsliga och inrikes frågor i oktober i Tampere, samordningen av de ekonomiska politikområdena, kampen mot bedrägerier, miljö och utrikespolitik i Helsingfors i december. Ett konstaterande behövs: om mötet i Bryssel misslyckas påverkar det alla dessa framtidsutsikter, och det ett par veckor före de europeiska valen i juni 1999, som kommer att förnya Europaparlamentet och indirekt valet av ny ordförande och nya ledamöter i kommissionen.
En annan positiv sak ligger i de steg Europa tagit framåt efter undertecknandet av Amsterdamfördraget. Dess uthållighet gentemot den asiatiska krisen vittnar om god hälsa i den monetära unionen och har rubbat den kyla som griper staterna när man rör områden som rör deras nationella suveränitet: försvaret, skatter och institutionella reformer. En ny vind verkar visa att Europa bättre och bättre vet att dess styrka ökar när unionen mellan medlemmarna stärks.
Ett misslyckande i Bryssel skulle dämpa eurons fart och skulle för Europa ge upphov till en period av ovisshet, ja t.o.m. kris, som skulle äventyra genomförandet av Amsterdam och slunga unionen in i ständiga budgetkonflikter. Den europeiska unionen kan ej för alltid backa för att frivilligt ta ansvaret för arbetslöshetsproblemen - som är som ett öppet sår - som den till viss del skapat genom den skatt som läggs på arbete.
Fred och tillväxt i Europa, även en måttfull sådan, har ett pris. Alla vet att freden inte är ett spontant fenomen, att den byggs för varje dag, att den kostar en hel del. Alla vet också att det pris som betalas för freden inte har något gemensamt med de mänskliga och ekonomiska kostnaderna för de krig som två gånger har härjat vår kontinent. För oss och för våra barn bör vi bygga oss detta fredens Europa.

Nicholson
Det faktum att slutsatserna från toppmötet i Wien innehåller mycket litet substans måste inte nödvändigtvis vara av ondo. Det österrikiska ordförandeskapet kunde stå emot frestelsen att vara överambitiös vid inledningen av sin period, och därigenom undvika det lågpresterande resultat som blir följden av endast sex månader i ordförandestolen. Det verkar som om den österrikiska regeringen har förstått principen med stabil förvaltning, och har koncentrerat sig på sådana frågor som avtalet med Schweiz. Den socialdemokratiska gruppens ledare gjorde rätt i att, under gårdagens debatt, påpeka att detta är ett resultat av Österrikes förståelse för de specifika problem som finns i landet i fråga. Kanske finns det en läxa att lära i detta sammanhang för de som framhäver den löjliga idén med en Hög kommissionär för utrikesfrågor inom Europeiska unionen, för att ge ett ansikte åt den ännu mer absurda gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. EU-ländernas olika reaktioner på händelserna i Persiska viken understryker det faktum att medlemsstaterna måste tillåtas att bestämma sin egen utrikespolitik. Internationellt samarbete ger mycket bättre resultat om de enskilda länderna verkar genom sina egna diplomatiska kanaler, som i många fall existerat under århundraden.
För att ta upp en specifik fråga, så välkomnar jag ställningstagandet om Nordirland. Jag är glad att ställningstagandet återigen bekräftades under toppmötet i Cardiff i juni, där kommissionen uppmanades att utarbeta förslag för att ge praktiskt stöd till Belfastavtalet. Jag är glad att kommissionen till viss del har uppmärksammat vad rådet har uppmanat den att göra, genom ytterligare satsningar på Peace-programmet. Det har också visat tecken på att ge betydande tillskott till Interreg-programmet, vilket är något som jag verkligen skulle välkomna. Jag har emellertid förstått att kommissionen kommer att utarbeta ett bredare paket för Nordirland. Ett gränsöverskridande samarbete är en del av Belfastavtalet. Det är inte hela avtalet.
Betänkande (A4-0409/98) av Roubatis

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Upprätthållandet av de mänskliga rättigheterna är en förutsättning för människors säkerhet och fred. Så länge vi inte kan garantera rätten till god hälsa och välbefinnande för alla människor, finns inte heller några garantier för fred och säkerhet.
Dagens kränkningar av mänskliga rättigheter är orsaken till morgondagens konflikter. Denna onda cirkel av kränkningar och konflikter kan och måste stoppas. Det bör ske genom att svält och fattigdom bekämpas. Orättvisorna i världen ökade kraftigt under de två decennierna av nyliberalism. Dessa orättvisor, såväl inom som utanför unionen, måste vi alla gemensamt bekämpa.
Vi delar inte ståndpunkten som framförs i punkt 23, där man beklagar att GUSP även fortsättningsvis utgör en separat pelare i unionen. Vi anser inte att det finns något som talar emot att man verkar för en gemensam EU-politik beträffande de mänskliga rättigheterna och EU: s andra pelare. Tvärtom är mänskliga rättigheter och utrikespolitik politikområden som är inflätade i andra politikområden, t.ex. handel och bistånd. Enligt vår åsikt bör de militära försvarsfrågorna däremot fortsätta att vara förbehållna nationella beslut.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har avstått från att rösta om de delar av betänkandet som hänvisar till en harmonisering av samarbetet på området för mänskliga rättigheter. Att utrikes- och säkerhetspolitiken befinner sig i tredje pelaren, är i princip inget hinder för en sammanhängande och konsekvent politik på området för mänskliga rättigheter i Europeiska unionen; det är i mycket högre grad beroende av den politiska viljan.

Caudron
Jag vill först be att få tacka våra kolleger Barros Moura och Roubatis för kvalitén och uppriktigheten i de två betänkandena. Europaparlamentet fyller, med sina arbeten, till fullo sin plats i högtidlighållandet av femtioårsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Dessutom föreslås intressanta vägar för framtiden.
Jag vill också hälsa den brittiska regeringen för beslutet att godkänna utlämningen av Augusto Pinochet, så att han skall kunna ställas till ansvar för brott som begåtts under hans befäl eller verkställts i hans namn. Det är att ge rättvisa till de tusentals chilenare som är döda, försvunna eller blivit förföljda under många år av denna blodtörstiga diktatoriska regim.
När det gäller José Barros Mouras betänkande vill jag stödja det utan någon tvetydighet, och jag gläder mig åt att detta helt enkelt vill återkomma till de värden som kungjordes i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
Jag delar också önskan om en reform av de internationella finansiella institutionerna, i synnerhet genom beaktandet av de sociala konsekvenserna i de monetära planer som har ålagts utvecklingsländerna.
I denna anda tycks det mig viktigt att det ur förhandlingarna i Världshandelsorganisationen skall kunna uppstå en uppförandekod för företag. Idén som har utvecklats av vissa för att skapa en " social märkning" bör anammas. I denna fråga anser jag att inom ramen för offentliga upphandlingskontrakt skulle det vara möjligt att införa s.k. " sociala" klausuler. Oavsett vad liberalerna anser. Jag tillhör dem som anser att mänskliga rättigheter och sociala rättigheter hör nära samman.
Jag vill inte utbreda mig särskilt över min vän José Barros Mouras text, eftersom jag också vill ge mitt stöd till Yannis Roubatis text, som i sina förslag skulle ge den Europeiska unionen ett verktyg som kan tillhandahålla svar i brådskande fall.
Kära kolleger, nödfall är kärnan i den strid som förs av tusentals anonyma för de mänskliga rättigheterna. På vår nivå bör vi således ha ett verktyg som kan ersätta denna militanta kraft.
Det tycks mig som om ett sådant organ, tillsammans med de organisationer som försvarar de mänskliga rättigheter, som överallt i världen har sitt existensberättigande. Varje dag, varje timme bidrar med sin andel uppenbara brott mot de mest grundläggande av männens, kvinnornas och barnens rättigheter.
Ett år från det tredje tusentalet måste en lägesbeskrivning göras... och nya konkreta åtgärder måste vidtas.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi lägger ned våra röster i slutomröstningen om Roubatisbetänkandet.
Betänkandet innehåller många bra ansatser vad gäller mänskliga rättigheter, men vi vänder oss mot att okritiskt äska kraftigt ökade medel och ställa krav på juridisk enhetlighet för Europeiska unionen.

Lindqvist
En av de viktigaste uppgifterna för EU och Europas länder är att slå vakt om mänskliga rättigheter och främja demokrati och yttrandefrihet. Förslagen i betänkandet om att EU i alla avtal med tredje land skall skriva in klausuler om mänskliga rättigheter är bra. En enhet för " tidig varning" om konflikter som kan kränka de mänskliga rättigheterna är också bra.
Svagheten i hela EU: s politik för mänskliga rättigheter ligger i bristen på uppföljning, kontroll och övervakning. Ett sådant exempel är Turkiet som ingått ett tullunionsavtal med EU. I detta avtal finns konkreta krav på Turkiet på demokrati, yttrandefrihet, stopp för godtyckliga fängslanden och tortyr. Inget har emellertid hänt, trots att avtalet har funnits i fyra år. Avtal som inte följs av ena parten måste då till slut sägas upp. Innan detta sker måste ett system med påtryckningar och sanktioner sättas in. Ett sådant system för övervakning och kontroll av ingångna avtal måste skapas.
Betänkande (A4-0410/98) av Barros Moura

Palm
Jag delar inte föredragandens åsikt om att EU: s politiska integration fortfarande behöver stärkas. EU skall i första hand vara ett mellanstatligt samarbete.
Föredraganden menar att USA: s anseende som moralisk förebild undermineras på grund av tillämpningen av dödsstraffet. Man måste dock komma ihåg att det även finns andra anledningar till att USA: s anseende är kraftigt underminerat. Till exempel vill jag nämna de övriga brott mot de mänskliga rättigheterna som begås i landet, den stora exporten av vapen och tortyrredskap samt USA: s agerande i internationella relationer och konflikter.
Jag tycker vidare att det är tragiskt att man ännu 50 år efter undertecknandet av konventionen om de mänskliga rättigheterna tvingas anse att parlamentsledamöters ingripanden i enskilda fall förblir ett viktigt medel för parlamentet att främja de mänskliga rättigheterna. Detta visar tydligt med vilken godtycklighet dessa rättigheter tillämpas.

Verwaerde
Jag vill uttrycka mina lyckönskningar till vår föredragande, José Barros Moura, för det arbete som han har lagt ned.
Hans betänkande är det tionde inom detta område sedan 1983. Det tar upp ett stort antal principer och värden som utgör grunden för arbetet i vårt parlament när det gäller mänskliga rättigheter.
Vår föredragande har pekat på ett stort antal önskvärda institutionella förbättringar, i synnerhet de som avser överföringen av information mellan parlamentet och kommissionen. För övrigt om Amsterdam gjorde det möjligt att avancera något inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, bör det uppmärksammas att rådet inte alltid respekterar skyldigheten att ge parlamentet komplett information inom skälig tid.
Jag vill personligen insistera på en fråga som jag tycker är särskilt viktig. Det handlar om Romkonventionen som åsyftar skapandet av en internationell brottmålsdomstol. Visst är jag glad över att denna domstols stadga antagits i år. Men nu gäller det att minst 60 stater ratificerar Romkonventinen, så att det kan träda i kraft. Jag kan bara försöka påverka i den riktningen, inklusive i Frankrike, mitt eget land.
Jag har utan förbehåll stött det utmärkta arbete som gjorts i utskottet för utveckling och samarbete. Genom denna resolution har vårt parlament sänt ett starkt budskap. Jag hoppas att dessa krav och föresatser som uttryckts och antagits i dag kan ge effekt inom en så kort tid som möjligt.
Betänkande av Schaffner

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Vår grupp har röstat emot Schaffners betänkande avseende respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen. Det gläder mig förresten att höra att även föredraganden har röstat emot sitt betänkande.
Brott mot de mänskliga rättigheterna sker mycket ofta i Europeiska unionen och Europaparlamentet gör alltför ofta uttalanden som inte alltid är knutna till de mänskliga rättigheterna och som inte ger någon effekt.
För oss, ledamöter som vi är och som också är europeiska medborgare, begränsas ofta också våra rättigheter. T.ex. rätten att lämna röstförklaringar om ett betänkande som lett till en omröstning, precis som det står i bilaga V, första stycket i artikel 6, som jag uppmanar er att hänvisa till: det står där svart på vitt " ...med beaktande av omröstningen i kammaren..." och detta före återförvisning till utskott.
Vår röst avseende förvägran att bevilja ansvarsfrihet var motiverad av den oerhört allvarliga kritik som riktats mot kommissionen för dess hantering av budgetanslagen. Vi är glada över att parlamentet med 270 röster mot 225 och 23 som avstått har vägrat att bevilja denna ansvarsfrihet.
Där ansåg Europaparlamentet - och kommissionen var medvetna om det redan före omröstningen - med majoritet att en förvägran av ansvarsfrihet allvarligt tärde på kommissionens trovärdighet och auktoritet. Det är anledningen till att vi önskar att Europaparlamentet tydliggör situationen, att man röstar för ett förslag om misstroendevotum, att man beaktar allvaret i de händelser som man har klagat på, att man beaktar den politiska kopplingen, som är uppenbar mellan förvägran av ansvarsfrihet och förslag om misstroendevotum och att man antar förslaget till misstroendevotum, som för närvarande cirkulerar här i parlamentet, på initiativ av vår grupp. För övrigt har texten redan undertecknats av ett femtontal ledamöter. Säkerligen kommer nödvändigt antal underskrifter att uppnås.

Posselt
Herr ordförande! Först vill jag helt klart säga att Europeiska folkpartiets grupp också enträget arbetar för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, där de eventuellt är hotade. Man har sagt att man på 50-årsdagen av förklaringen om mänskliga rättigheter inte skulle kunna rösta emot ett betänkande om dessa rättigheter, men vi var tvungna att göra det, eftersom betänkandet visserligen bar benämningen mänskliga rättigheter, under det att innehållet var det rakt motsatta. Det var ett angrepp på två fundament i våra demokratiska rättsstater, nämligen för det första äktenskap och familj, och för det andra begreppet medborgarskap. Dessa båda element utgör fundamentet i varje modern rättsstat, och därför måste vi säga " nej" till betänkandet, eftersom det ifrågasätter dessa fundament, och alltså inte förtjänar beteckningen betänkande om de mänskliga rättigheterna. Jag önskar att man kunde dra tillbaka inte bara Schaffners redbara namn från detta betänkande, vilket tack och lov gjorts, utan även den lovvärda beteckningen betänkande om de mänskliga rättigheterna!

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Vi anser att det är av vikt att Europaparlamentet uppmärksammar respekten för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen. Vi välkomnar betänkandets förmåga att se de mänskliga rättigheterna i ett bredare sammanhang, varvid betydelsefulla ställningstaganden om bland annat kampen mot rasism och xenofobi, sociala rättigheter, rättigheter för etniska minoriteter och flyktingar samt rättigheter för homosexuella. Vi vill understryka betydelsen av att Europaparlamentet intar en progressiv hållning i fråga om de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen.
Den debatt som betänkandet medverkar till lyfter tydligt fram de ideologiska skiljelinjer som finns i denna typ av frågor mellan en progressiv vänster och reaktionära krafter inom politikens högerkant. Vi motsätter oss å det bestämdaste de inslag av mer eller mindre uttalad kvinnofientlighet, abortmotstånd, fördomar mot homosexuella samt lojhet gentemot rasistiska och främlingsfientliga strömningar som vissa ändringsförslag ger uttryck för. Vi motsätter oss också å det bestämdaste de försök till att framlägga narkotikaliberala förslag i sken av samband med mänskliga rättigheter. Narkotikamissbruk och dess tragiska sociala följder kan aldrig ses som en mänsklig rättighet. Vi beklagar djupt att denna typ av förslag läggs fram till sessionen. Det medverkar endast till att skada förtroendet för Europaparlamentets ställningstagande om de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen.

Andrews
Jag vill börja med att lovorda detta omfattande betänkande som utarbetats av föredraganden om det viktiga ämne som rör iakttagandet av de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen under 1997.
Det är både lämpligt och begrundande att vi diskuterar detta ämne på 50-årsdagen av Förenta nationernas allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Jag håller med föredragande när hon säger att vi bara behöver läsa Amnesty Internationals årliga rapport för att se hur vanligt det är att de mänskliga rättigheterna åsidosätts i världen i dag. Gemenskapens institutioner är medvetna om hur viktigt det är att respektera de mänskliga rättigheterna både i Europa och utomlands. Jag känner emellertid att vi måste förtydliga ett ändringsförslag i detta betänkande som lagts fram av McKenna.
McKenna beklagar det faktum att den särskilda brottmålsdomstol som används i Irland för brott som inte har samband med terroristverksamhet, och andemeningen i ändringsförslaget verkar innebära att föredraganden ifrågasätter att den särskilda brottmålsdomstolen används över huvud taget. I detta hänseende måste man komma ihåg följande saker:
Varken författningen eller lagen för brott mot rikets säkerhet av 1939, kräver att den särskilda brottmålsdomstolen bara skall nyttjas för att ta itu med militärliknande fall.-Det är bara i två avseenden den särskilda brottmålsdomstolen skiljer sig från de allmänna domstolarna. För det första finns det ingen jury. För det andra, istället för en enda domare finns det tre domare. I övrigt finns det inga skillnader. Det är samma bestämmelser rörande bevisföring, rättsliga ombud osv., som tillämpas, och naturligtvis är det möjligt att överklaga domstolens domslut.-I fallet Joseph Kavanagh v irländska staten , drogs slutsatsen att åklagarmyndigheten har rätt att besluta, i enlighet med lagen för brott mot rikets säkerhet av 1939, att en person kan höras i den särskilda brottmålsdomstolen när åklagarmyndigheten anser att de allmänna domstolarna inte är lämpade att säkerställa en effektiv förvaltning av rättvisan. Exempel på detta inkluderar mordfall, fall med anknytning till organiserad brottslighet och narkotikasmuggling och/eller liknande upprörande brott.-Nyttjandet av den särskilda brottmålsdomstolen nyligen för vissa narkotikafall och fall med anknytning till organiserad brottslighet, har skett som ett resultat av klargörandet av åklagarmyndighetens maktbefogenheter enligt den befintliga lagstiftningen.
Berthu
Gruppen Nationernas Europa har röstat mot Schaffners betänkande som, under förevändning av att försvara de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, tar upp en mängd oerhört omtvistade bestämmelser, från invandrares rösträtt till homosexuella äktenskap. Eftersom jag inte kan besvara dem alla i min röstförklaring nöjer jag mig med att nämna en enda som, i punkt 46 i resolutionen " uppmanar medlemsstaterna att erkänna och främja sina regionala språk... särskilt genom att underteckna och ratificera den europeiska stadgan om regionala språk och minoritetsspråk" , sådan som den antogs av Europarådet 1992.
Denna uppmaning att ratificera stadgan för de regionala eller minoritetsspråken övertygar oss inte. Först sägs i denna text, för de språk som berörs i varje land, att administrationen skall ha kapacitet att använda dem i kontakten med medborgarna, vilket skulle bli mycket kostsamt och dessutom emot den franska författningen som, i sin artikel 2, fastställer att " den franska republikens språk är franska" . Den aktuella situationen, där utövandet av de regionala språken är frivilligt, men där staterna kan använda ett priviligierat språk för att upprätthålla enheten, tycks oss helt tillfredsställande.
Även om det skulle vara tillåtet att stadgan vid ratificeringen bara täckte en begränsad del av de regionala språken är det uppenbart att man snart skulle trycka på för att lägga till ytterligare språk, särskilt de som talas av invandrarna. Visst, stadgan utesluter efter allt att döma redan i första artikeln, " invandrarnas språk" men ingenting sägs om invandrarnas barns språk eller deras barnbarns, som inte själva är invandrare men som fortfarande riskerar att tala sitt hemlands språk, med tanke på integrationens svårigheter. Denna oro ökas av artikel 7 som förutser att de principer som definieras för de regionala språken också skulle tillämpas på minoritetsspråk " utan territorium" .
Dessutom uppfylls hela stadgan av en anda av nedmontering av staterna, som sammanfaller helt med viljan vissa europeiska federalister har att inte låta något hållbart existera mellan Bryssel och regionerna. T.ex. föreskrivs i artikel 7 att transnationella utbyten skall främjas mellan regionala språk som används på identiskt sätt eller liknande i två eller flera medlemsstater. I artikel 14 föreskrivs det att man skall uppmuntra samarbetet över gränserna, direkt mellan lokala samhällen på det territorium där liknande regionala språk talas.
Med denna vinkling ger en ratificering av stadgan om de regionala och minoritetsspråken bara ny fart till regionernas Europa, som euron dessutom samtidigt kommer att skynda på genom att ta ifrån staterna ett av deras nationella identitetsinstrument. Vi är inte förvånade över att upptäcka att Europaparlamentet ännu en gång är medbrottsling i en ogärning mot nationerna.

Buffetaut
De mänskliga rättigheterna borde förena oss, men som varje år tar vissa av mina kolleger årsrapporten som förevändning för att hävda politiska och ideologiska val som inte har något med dessa att göra.
Neo-marxist-leninistiska dinosaurier eller oansvariga frisinnade har alltså infört förslag som syftar till att underminera såväl familjen som medborgarskapet, som är grunden för varje samhälle och varje nation.
Det är anledningen till att det varit omöjligt för oss att rösta för Schaffners betänkande efter de ändringar som har gjorts och det är med tillfredsställelse som vi har märkt att även hon har vägrat att åta sig " moderskapet" för detta.
Rent allmänt är det nödvändigt att konstatera att vissa av dem som med buller och bång kräver ett försvar för de mänskliga rättigheterna har varit de första att under decennier stödja de marxist-leninistiska regimerna som hånade dessa med cynism och brutalitet. Vi bör för övrigt understryka att de aldrig har ansett det vara bra att ångra sig även om de varit medbrottslingar, t.o.m. agenter, i de totalitära kommunistiska regimer som är ansvariga för mer än 100 miljoner oskyldiga människors död.
Vi bör också påminna oss om, vilket KGB: s arkiv har visat, att alla kommunistiska partier i Europa har betalts av CCCP ända till 1989! Det är de, eller deras kamrater, som nu ger oss lektioner i " mänskliga rättigheter" !
Det är hög tid att klandra denna olyckliga fars. Precis som det är dags att stigmatisera de omoraliska allianserna mellan socialisterna och de kommunistiska partierna. Där tycks mig deras pedantiska tankar om moral " förmörkade" . Som den saknade François Furet noterade har fascismens mara, alltså antifascismen, instrumentaliserats av den kommunistiska rörelsen som ett sätt att dölja verkligheten i allmänhetens uppfattning. Det är beklagansvärt att socialisterna fortfarande finner sig i denna mystifiering.
När jag ser detta blodiga sekel, som nu går mot sitt slut på de spillror som har lämnats efter den röda och den svarta pesten, tvillingsystrar, hittar jag mina förebilder i Winston Churchill och Charles de Gaulle som var verkliga kämpar för folkens värdighet.

Cars
Med viss tvekan röstade jag i slutomröstningen för Schaffnerbetänkandet. Min tvekan berodde på att så mycket hade lagts in i betänkandet som har föga eller intet att göra med respekten för mänskliga rättigheter i EU.

Darras
Som varje år tar vårt parlament upp frågan om mänskliga rättigheter i Europeiska unionen. Dock får den röst som avgivits här i dag en speciell vikt eftersom vi firar 50-årsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna samt 10-årsminnet av Sajarovpriset som instiftats av vår institution.
I detta sammanhang bör jag gratulera vår föredragande som här presenterar ett beaktansvärt arbete och som i synnerhet helt och fullt gjorts i samråd och med kompromisser. Det var inte uppenbart, för det är svårt " att hålla rent framför sin egen dörr" .
Jag skulle därför rösta för detta betänkande eftersom respekten för de mänskliga rättigheterna är ett element som är oförytterligt i alla demokratiska samhällen och bör utgöra en av grundpelarna i unionens inrikes- och utrikespolitik.
Jag godtar dessutom förslaget att utropa 1999 till ett " europeiskt år mot kvinnovåld" . Jag tror också att man måste bekämpa angreppen mot personers rättigheter där vissa " sekter" är ansvariga. Jag delar också uppfattningen om rätt till arbete, hälsa, sociala förmåner, bostad, utbildning och rättvisa.
Ratificeringen av Amsterdamfördraget kommer att stärka kampen mot diskriminering (artikel 13), en fråga som är mycket viktig för mig och som inte går att skilja från den om frihet.
Avslutningsvis kan jag bara stödja betänkandet i sin helhet, som om det antas av kammaren gör all heder åt vårt parlament.

Hager
För mig och mina kolleger är försvaret av de mänskliga rättigheterna en stor och viktig fråga, och jag inser också betydelsen av detta årliga betänkande. Men jag ser också problemen med att det saknas en enhetlig definition av begreppet mänskliga rättigheter och delvis även problemet med betänkandets innehåll. Jag skulle verkligen med tillfredsställelse ha hälsat detta betänkande åtminstone i år, med anledning av den femtionde årsdagen av FN: s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter om det inte förfaller till att bli en partipolitisk programförklaring som beror av respektive majoritet i det ansvariga utskottet, utan som befattar sig med de verkliga problemen i unionen. Jag kan i varje fall inte få ut något av den punktvisa uppräkningen och de upprepade sammanblandningarna av kränkningar inom och utom unionen. Enbart av den anledningen har jag avvisat några punkter, där jag anser att det visserligen föreligger en kränkning av de mänskliga rättigheterna, men att frågan dock rör kränkningar utanför unionen, och att den därför inte borde vara föremål för det betänkande som vi skall rösta om i dag.

Seillier
Ännu en gång råder det stor förvirring vid diskussionerna och omröstningen om det betänkande som rör respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen.
Men samtidshistorien har på ett tragiskt sätt visat på den fara som ligger i att glömma sanningen om människor. Det är viktigare än någonsin under 50-årsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna att komma ihåg vissa väsentliga sanningar. Förklaringen från 1948 är tydlig. Den erkänner de rättigheter som fastställs, den ger dem inte. De är egentligen oskiljaktigt förenade med människan och dennas värdighet.
Men vad ser vi? En mängd påstådda rättigheter blommar upp under namnet principen om " icke-diskriminering" (artikel 13 i förslaget till Amsterdamfördraget), vilket kan leda till rättfärdigande av vilket beteende som helst, t.ex. när det gäller sexuell läggning. Denna positivistiska avdrift inom rätten i Europa är mycket allvarlig. Den visar på en mycket grundläggande brytning med den europeiska humanismen, vilken det skulle vara viktigt att återupptäcka av de vuxna och låta yngre generationer lära sig.
Tvåtusen år har gått som bekräftar den bibliska uppenbarelsen om människors enhetlighet (jmf. Genesis). Jesus Kristus har kommit för att lära oss den attityd som på bästa sätt kan främja respekten för de mänskliga rättigheterna. " Allt vad I viljen att människorna skola göra Eder, skall I och göra dem" .

Lulling
Herr ordförande! Jag måste säga er att jag är aningen förbluffad. Ni tillåter Fabre-Aubrespy att inom ramen för en röstförklaringar avseende Schaffners betänkande lämna en röstförklaring till Elles betänkande om ansvarsfrihet för 1996. Ni har gjort ett dubbelfel. Först gav ni oss inte ordet, vid en mycket viktig omröstning, sedan ger ni en av kammarens ledamöter tillåtelse att uttala sig men inte andra. Slutligen, herr ordförande, är det svårt för mig att säga att ni har fel när ni anser att det inte förekommit en omröstning om ansvarsfrihet. Men förklara för mig vad ni sagt. Det föreligger inte ansvarsfrihet och den har inte förvägrats, det har inte beviljats ansvarsfrihet. Kan ni förklara er tolkning för mig?

Ordföranden
Det skall jag med glädje göra. Först är det sant att jag kanske var litet disträ när jag lät Fabre-Aubrespy breda ut sig om ändringsförslag, som inte hade särskilt mycket att göra med Schaffners betänkande, men jag är, som ni kunnat konstatera, en väldigt frisinnad ordförande.
När det gäller den fråga ni ställer ber jag er att titta på, å ena sidan artikel 122, " Röstförklaringar" : " När den allmänna debatten har avslutats äger varje ledamot rätt att i samband med slutomröstningen avgiva en muntlig röstförklaring" . I samband med slutomröstningen. För det andra i bilaga V enligt vilken vi röstat inom ramen för artikel 3, " Beviljande av ansvarsfrihet" kommer ni ihåg att för det slutliga beslutet, uppskattade vi med tillräcklig majoritet i kammaren att det inte fanns några möjliga ändringsförslag och vi har bara röstat för eller emot utskottets slutsats.
Denna slutsats var för beviljande av ansvarsfrihet men den antogs inte. Därefter " återförvisning till utskott" enligt artikel 6. Fabre-Aubrespy uppmärksammade mig på att man måste ta hänsyn till parlamentets omröstning. Det är uppenbart men det är inte en slutlig omröstning, vilket gör att ordförandeskapet upprätthåller sin tolkning att det inte finns anledning att godkänna röstförklaringar till Elles betänkande, och om jag visat prov på alltför stor eftergivenhet en gång ber jag er att förlåta mig.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.29 och återupptogs kl. 15.00.)

Ordföranden
Herr Elliott har ordet.

Elliott
Herr ordförande! Jag vill ha ett förtydligande rörande förhandlingarna för resten av dagen. Meningen var att den gemensamma debatten om rasism och främlingsfientlighet skulle ske efter omröstningen. Jag skulle vilja veta när den nu kommer att ske.

Ordföranden
Tjänstemännen har sagt till mig att debatten förmodligen kommer att inledas kl. 18.20.

Elliott
Herr ordförande! Jag har förstått att vi har svårigheter i dag, men detta skapar problem, eftersom jag måste åka härifrån kl. 18.00. Jag skall närvara vid en begravning i Förenade kungariket i morgon, så jag kan inte vara kvar här. Jag måste därför förbereda för presentationen av min del i den gemensamma debatten. Jag hade hoppats att den skulle ske senare under förmiddagen eller omedelbart efter omröstningen. Tack för att ni har klargjort ståndpunkten.

Föredragningslista
Ordföranden
Utifrån beslutet i morse om att föra in en debatt om Irak på föredragningslistan och förkorta debatten om aktuella frågor, föreslår jag ledamöterna, då gruppernas generalsekreterare har diskuterat saken, att de två sista punkterna på föredragningslistan utgår, nämligen omlokaliseringen av Xerox och Filippinerna, och att ledamöternas debattid därmed fastställs till 45 minuter.
Herr Hallam har ordet.

Hallam
Herr ordförande! Under denna förmiddag kom Martin med det utmärkta förslaget att vi fortfarande kunde rösta om dessa brådskande ärenden. Jag har förstått betydelsen av situationen i Irak, men jag menar att dessa brådskande ärenden också är viktiga och att vi åtminstone bör få uttrycka våra åsikter.

Ordföranden
Under diskussionen var det en grupp som inte tillät omröstning utan föregående debatt. Som ni vet så måste alla grupper vara överens om ett sådant förfarande.

Ford
Herr ordförande! Jag har förstått att den grupp det gäller var UPE. Denna grupp har använt denna smutsiga manöver för att från föredragningslistan avlägsna en punkt som vi så sent som i går röstade för att sätta upp på föredragningslistan med 290 röster mot 55. Bekymren för de tusentals arbetare med familjer som påverkas kommer inte att försvinna. Vi kommer att göra ett försök att ta upp denna fråga nästa månad. Förhoppningsvis kommer då UPE-gruppen att ta sitt ansvar i stället för att använda dessa smutsiga manövrer som ett sätt att förhindra kammaren från att uttrycka en ståndpunkt om dessa frågor.

McCartin
Herr ordförande! Vi har inget att invända mot att Xerox-förslaget diskuteras i kammaren. Men något som vi inte vill ha är en omröstning om något som inte har diskuterats. Vi hyser all medkänsla med de berörda arbetarna, men argumentationen i detta resolutionsförslag är helt felaktig, och faktauppgifterna i detta är också helt felaktiga. Om vi skall ha en omröstning, så måste vi först ha en debatt.

Ordföranden
Vi skulle kunna slösa bort vår tid med att diskutera detta, men vi har begränsad tid och vi måste diskutera viktiga frågor. Tidigare fanns det bara en grupp som hade denna åsikt. Nu finns det ytterligare en grupp som inte vill rösta utan en föregående debatt.

Green
Herr ordförande! Mycket kort! Det skulle åtminstone kunna lösas i samförstånd här, om vi beslutade att vi skall behandla båda dessa frågor nästa månad. Folk skulle då känna att de har fått möjlighet att ta itu med det.

Ordföranden
McCartin säger " ja" , och det gör också Pasty, så ni har engagemanget där. Tycker ni att det är nödvändigt att rösta om förslaget? Jag tror inte det.

Aktuell och brådskande debatt (invändningar)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i Irak.
Jag överlämnar ordet till herr Pinheiro för kommissionen.

Pinheiro
Ni känner alla till att Europeiska unionen - och, naturligtvis, kommissionen - alltid har hävdat att lösningen på Irakkrisen måste finnas inom ramen för Förenta nationernas arbete, genom att Irak fullständigt följer alla relevanta resolutioner som har utfärdats av Förenta nationernas säkerhetsråd. Under de senaste 14 månaderna när detta har diskuterats om och om igen i de olika instanserna, har Europeiska unionen, genom dess medlemsstater, alltid haft samma ståndpunkt i denna fråga. Den 9 november fördömde Europeiska unionen uttryckligen Iraks beslut den 31 oktober att upphöra med allt samarbete med UNSCOM, och stödde Förenta nationernas säkerhetsråds gensvar på detta beslut - Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1205.
Som ni vet hävdar vi fortfarande att en efterlevnad av kraven i Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner är absolut nödvändig för att krisen skall få en lösning. Det är olyckligt att det uppenbarligen har gått så långt att det militära alternativet blivit oundvikligt: vi hoppas att dessa åtgärder begränsas till militära mål. Vi bekräftar, som vi alltid har gjort, att vi inte har något emot det irakiska folket, utan i stället emot regimen och dess ledare.
Det sker nu samråd i våra medlemsstater. För inte så länge sedan utfärdade ordförandeskapet en deklaration vars kärnbudskap i stort sett överensstämmer med vad jag kan säga vid denna tidpunkt.

Swoboda
Herr kommissionär, ärade damer och herrar! Vi står inför en svår kris, vi befinner oss mitt i en svår kris, och då måste man naturligtvis först fråga sig: Vem bär ansvaret för den? I min grupps namn vill jag klart och entydigt säga att det är Saddam Hussein och hans regim som är ansvariga för denna kris, och av era ord, herr kommissionär, kan jag utläsa, att det också är Europeiska unionens och Europeiska kommissionens åsikt.
Vem är denne Saddam Hussein? Är han en politiker, som då och då kränker en regel, som bedriver en aningen ovänlig grannpolitik? Nej, Saddam Hussein är en brutal diktator, som både utgör ett hot för sin omgivning och brutalt undertrycker sina egna medborgare, vare sig det gäller irakier av kurdisk härstamning, shiiter, eller om det helt enkelt är vanliga medborgare i hans land, och till och med lägger beslag på hjälp från utlandet för att använda den för sig själv, sin familj och sin omgivning, och inte ger den till de människor som verkligen är i behov av den. I flera år har nu den internationella gemenskapen ansträngt sig för att med hjälp av militära ingrepp och också många diplomatiska åtgärder sätta denne diktator på plats. Vi känner väl alla till hur man ofta på diplomatisk väg har försökt medla från FN: s eller Rysslands sida. Praktiskt taget varje gång, efter varje medling, har vi efter några få veckor, ibland efter några få månader, ibland redan efter några dagar, sett att medlingsförsöken inte har hållit det de lovade, och att framför allt Saddam Hussein inte har hållit sina löften. Om och om igen har observatörerna och kontrollörerna från FN mer eller mindre kastats ut och trängts bort. Saddam Hussein har lekt en farlig katt-och-råtta-lek, inte enbart genom att här och där förolämpa enskilda länder, amerikanerna eller europeiska länder och hindra dem i deras arbete, nej han har gjort själva den institution till åtlöje, som vi försvarar just här i Europaparlamentet, nämligen FN. Han har berövat FN dess auktoritet som organisation, och var och en av oss, varje land och varje enskild ledamot, som iakttar och vill genomföra bestämda principer om humanitet, respekt för de mänskliga rättigheterna och fred i denna region, har på detta sätt egentligen gjorts till åtlöje av Saddam Hussein och hans regim.
Ändå är jag mycket glad över den aktion som nu har påbörjats, och det finns i denna gemensamma, helt identiska uppfattning i min grupp säkert olika åsikter om huruvida den åtgärd som nu har beslutats verkligen är optimal. Det finns tvivel, betänkligheter och kritik rörande tidpunkten, den tidpunkt som en mycket försvagad president har valt, och den motivering som ligger bakom att just denna tidpunkt har valts för denna åtgärd. Det finns också tvivel och kritik av att FN inte har rådfrågats före det konkreta beslutet. Jag har tillräcklig juridisk utbildning för att inse att man kan göra olika, välgrundade juridiska tolkningar av huruvida det borde ha krävts ett nytt beslut från FN eller från Säkerhetsrådet. Det finns också mycket goda skäl att säga att ett nytt beslut inte var nödvändigt, eftersom det ju redan har fattats ett principiellt beslut - även med tanke på sanktionerna. Ändå anser jag att det hade varit klokare och förnuftigare om USA och även Storbritannien i någon form, åtminstone inom ramen för ett samrådsförfarande, hade integrerat FN i beslutet och i utförandet av sin aktion. Ty vi löper åtminstone risken att det som vi vill undvika, när vi på olika sätt bekämpar Saddam Hussein, nämligen att försvaga FN: s auktoritet, i själva verket inträffar om det bara råder minsta tvivel om huruvida det inte skulle ha varit förnuftigare att ta med FN här i beslutsprocessen. I varje fall är det många som anser det, och i min grupp skulle jag också se det på det viset.
Nu gäller det att hitta en lösning på den svåra situation vi befinner oss i, som får mig att befara att vi, om vi inte principiellt tar itu med dessa saker, alltid måste stå upp i parlamentet och kritisera och vidta enstaka åtgärder, genomföra bombningar, medan ingenting i grund och botten ändras i Irak. Om vi i kammaren utövar kritik av USA: s kanske något ensidiga agerande, så finns det, tror jag, bara ett klart svar: Europa måste finna vägen till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik! Så länge som Europa bedriver utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik på ett så svagt, försiktigt och så urholkat sätt, är det omöjligt att binda USA starkare till vissa principer och regler, som vi företräder.
För det andra: Vi måste absolut få USA att bedriva sin politik i denna region med mer regional avstämning. Vi vet hur ömtålig regionen är. Vi vet hur varje liten störning i fredsprocessen medför svårigheter för hela regionen och för Europas totala förhållande till den arabiska världen. En lösning av Irak-frågan, en kamp mot denna fruktansvärda regim, är bara möjlig tillsammans med övriga arabiska stater. Att tro att man utifrån, vare sig det nu sker från Europas eller från USA: s sida, kan bedriva denna politik tvärt emot den uppfattning som råder i de arabiska länderna, är meningslöst. Om vi inte kan vinna den arabiska befolkningens själ och hjärta inom och utanför Irak, kommer det inte att bli möjligt.
Den tredje punkten rör den humanitära hjälpen. Vi har i kammaren hela tiden entydigt uttalat oss för att folket inte skall lida för Saddam Husseins synder, och denna princip måste leda oss även i framtiden, och här måste vi helt entydigt också ge finansiell hjälp där det så krävs under de närmaste månaderna, för att hjälpa dem som nu återigen verkligen kommer till skada.
En sista punkt: Man hör ofta kritik av världspolisen USA. Det finns en risk, vare sig den nu orsakas av USA: s vilja att göra något, eller av att ingen annan tar på sig denna roll. Jag kommer än en gång tillbaka till den punkt, som jag nämnde först. Det finns bara ett recept mot världspolisen USA, och det är att stärka den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken. Frankrikes och Englands beslut har lagt en första grund till det, men låt oss bekämpa USA: s tendens och strävan efter att ta på sig rollen som världspolis, och låt oss verkligen bedriva en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Europa, för att här skapa en motvikt!

Spencer
Herr ordförande! Jag håller i stort sett med de två föregående talarna.
Den första fråga som vi måste ställa till oss själva är: Var denna massiva användning av våld nödvändig? Mitt svar är det samma som deras: ja, det var det tyvärr. Efter år av diplomati, kom vi allt närmare avgrunden, och Saddam Hussein blev allt mer undanglidande och oärlig, så det fanns inget alternativ.
Saddam Hussein har skrattat år Förenta nationerna, en organisation vars moraliska normer han ignorerar och vars mandat han inte accepterar. Rapporten från UNSCOM var fördömande. Det råder inget tvivel om att Saddam Hussein inte bara har kontroll över massförstörelsevapen, utan han har också flyttat omkring dem. Han har avsiktligt undvikit försök att fånga in dessa vapen genom användning av UNSCOM-mekanismerna.
Vi måste fråga oss varför han vill ha kvar möjligheten att utöva kemisk och biologisk krigföring. Vi vet att han har använt sig av den mot sitt eget folk. Vi har all anledning att tro att han kommer att använda den mot andra folk.
Låt mig beskriva omfattningen av denna vapenarsenal. Den brittiska premiärministern sade i sitt uttalande i går kväll: " Sedan 1991 har inspektörerna förstört eller oskadliggjort 48 Scud-missiler, 40 000 ton kemiskt material, 690 ton agenser för kemiska vapen, 3 000 ton halvfärdigt kemiskt material och en fabrik för framställning av biologiska vapen, men över 30 000 kemiska stridsspetsar och 4 000 ton halvfärdigt kemiskt material är fortfarande oredovisade."
Den andra fråga som vi måste ställa till oss själva är: var detta rätt tidpunkt? Jag köper helt enkelt inte den amatörmässiga teorin att president Clinton skulle ge sig in i detta för att rikta blickarna bort från de inhemska affärerna och få några dagars respit. Detta är en fråga om liv och död; liv och död för irakierna både för regimvänliga och regimkritiska irakier; liv och död för Iraks grannländer, i synnerhet för Israel, och möjligen för oss alla. Det är tydligt om man lyssnar - något som jag är säker på att många av oss gjorde i går kväll - på TV-utsändningarna från Washington, att alla hans rådgivare, både civila och militära, tyckte att det var rätt att agera vid denna tidpunkt.
Om jag för ett ögonblick skall uttala mig som britt, så tror jag inte att en brittisk premiärminister skulle riskera brittiska liv för denna sak, vid denna tidpunkt, om han inte trodde att det var oundvikligt, nödvändigt och rätt att agera vid denna tidpunkt.
Får jag rikta era tankar inte bara på handlingen, utan också på dess konsekvenser? Parlamentet är inget verkställande organ när det gäller den här typen av utrikespolitik, men vi har en plikt att både analysera och kritisera vad som har hänt, och även att tänka framåt och samråda med regeringarna i vår union. Swoboda sade att detta var en olycklig återspegling av vårt misslyckande att skapa en robust gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Samtidigt vet vi att de kommande sex månaderna kommer att bli avgörande för denna politik. Händelserna under de senaste 24 timmarna visar hur desperat vi behöver en analys- och planeringsenhet som länkar samman alla utrikesdepartement i Europeiska unionen, en högste ansvarige för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och kanske framför allt, ett råd som behandlar allmänna frågor och som verkligen är berett att ge sig in i debatter om svåra frågor i känsliga delar av världen. Men det har ännu mer brådskande uppgifter att ta itu med.
Under de senaste månaderna har det funnits en verklig glöd bakom försöken att skapa en försvarspolitik för denna union. St. Malo-förklaringen, även om den formulerats med tanke på Balkan, skulle kunna ge oss en grund för bredare institutioner för användning över hela världen, i Europas intresse.
De närmaste veckorna kommer inte bara att innebära en verklig utmaning för Europa, utan också en särskild utmaning för de brittiska och franska regeringarna. De har ett val. Antingen kan de återgå till sitt historiska gläfsande åt varandra över kanalen, eller så kan de betrakta denna kris som en möjlighet att stärka de åtgärder som de redan har vidtagit tillsammans, och som de rekommenderar för oss andra. De kan överlämna frågan till the Foreign Office eller till Quai d'Orsay , eller så kan de ignorera dessa historiska tankemönster och för Europas skull försöka att utveckla någon form av järnnäve som passar den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens silkeshandske; en politik som till dags dato bestått av 95 procent retorik.
Jag menar att en gemensam försvarspolitik för vår union är en lockande belöning som inte bör gå om intet i Bagdads rökdimmor. Vi har alla ett ansvar att försöka förvandla denna kris till en möjlighet. Detta ansvar vilar tyngst på det tyska ordförandeskapet, som kommer att ärva konsekvenserna av de händelser som vi sett under det senaste dygnet.
Det finns stora möjligheter för detta att tillhandahålla fröet till en genomgripande kursändring rörande Europeiska unionens sätt att uttrycka sig, inte bara vad gäller Persiska viken, utan även hela Mellanöstern. Personligen hyser jag inget tvivel om att valet av tidpunkten för detta angrepp inte bara påverkades av vad som hände i själva Bagdad, utan även av utvecklingen i fredsprocessen och i Palestina.
Det finns en verklig möjlighet till ett välvilligt europeiskt initiativ i Palestina under månaderna före den 4 maj. Israel håller på att snärjas i en komplicerad och stridslysten valkampanj. Yassir Arafats auktoritet hänger på en skör tråd före den 4 maj. Vad vi än hoppas och tror, så kommer Amerikas president att distraheras av de inhemska affärerna.
Europeiska unionen måste tänka snabbt; den måste tänka kreativt; den måste använda sig av sitt inflytande och Moratinos intelligens. Men jag tror att vi, om vi verkligen ser oss själva som inflytelserika aktörer på världsscenen med en faktisk roll att spela i de regioner som omger oss, måste utnyttja de kommande månaderna för att tänka kreativt och effektivt.
Låt mig till sist återvända till frågans själva kärna. Den brittiska premiärministern sade i går kväll: " det finns inget realistiskt alternativ till militärt våld. Det är med verklig beklagan vi tar till militärt våld, men också med verklig beslutsamhet. Vi har kommit fram till att det inte finns någon annan väg att gå. Vi agerar därför att vi måste." Jag skulle vilja säga, inte som en brittisk medborgare, utan som ordförande för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och, menar jag, som en god europé, att när dammet har lagt sig och den nya situationen visar sig, så måste vi kunna säga att Europeiska unionen måste handla som en enhet, och vi måste handla därför att vi inte har något val.
Detta är ett svårt ögonblick, men svårigheter ger också upphov till verklig kreativitet och verkliga framsteg i vår union.
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! Om vi vill fastställa vem som bär skulden för vad som har hänt under de senaste 24 timmarna - om det är Washington, London eller Bagdad - så måste vi hitta källan till hela denna process. Om vi gör detta, är det tydligt att den vi utan tvekan har att skylla för den nuvarande krisen är Saddam Hussein och hans regim i Irak. Irak har provocerat fram den ena krisen efter den andra under många år sedan Gulfkriget 1991; i synnerhet i januari i år när regimen utvisade all FN-personal från UNSCOM-gruppen ur landet. I augusti i år förvägrades hela UNSCOM-gruppen av inspektörer att besöka nya platser, och i oktober avslutades allt samarbete med UNSCOM.
Dessa provokationer leder fram till ett mönster av icke-samarbete och hemlighållande som har hållit på i hela åtta år, då inspektionerna upprepade gånger helt eller delvis förhindrats av de irakiska myndigheterna.
Alla försök att hitta diplomatiska lösningar på krisen har misslyckats. Varför? På grund av Saddam Husseins bristande vilja att samarbeta. Han har hela tiden förhindrat och lagt sig i UNSCOM: s inspektioner, som är ett klart brott mot FN-resolutionerna. Han har visat ett fullständigt förakt för den gemensamma avsiktsförklaringen som undertecknades av Irak och FN: s generalsekreterare i februari i år, efter en personlig intervention av Kofi Annan.
Denna vecka rapporterade chefen för vapeninspektörerna, Richard Butler, att Irak fortsätter att vägra följa villkoren i resolution 687. Man anser att det fortfarande finns biologiska stridsmedel i landet, samt förbjudna ballistiska missiler och kemiska stridsmedel. Den militära intervention som skett under de senaste 24 timmarna är beklaglig, men är en nödvändig konsekvens av den irakiska regimens omedgörlighet.
Min grupp har all medkänsla med det irakiska folket som lider under sanktionerna. Men källan till dessa sanktioner är deras egen diktator. Vi stöder kraftfullt Förenta staterna och Förenade kungariket i deras försök att eliminera detta hot mot den regionala freden och världsfreden, och jag hopas att medlemsstaterna kommer att göra likadant i rådet.

Van Bladel
Herr ordförande! För en tid sedan var vi lättade och även stolta när Kofi Annan kom tillbaka från Bagdad och han hade kunnat nå en kompromiss, men vi hade allesammans i bakhuvudet att denna kompromiss kanske inte skulle bli långlivad. Detta visade sig också snart. För UNSCOM-folket skickades in och ut ur landet. Jag behöver här inte gå in på detta i detalj vilket Swoboda och Spencer redan utförligt har gjort. Den fråga som hela tiden sysselsätter mig är varför Saddam Hussein konstrar så mycket om han inte har något att dölja. Kanske är detta alltför enkelt. Kort sagt, herr ordförande, de aktioner som nu har genomförts var egentligen oundvikliga. Tidpunkten för genomförandet väcker skepsis hos många människor. Jag kan föreställa mig det, men jag tror ändå inte att röstningsförhållandena i kongressen ändras på grund av detta, då sakförhållandena på plats i Mellanöstern fortfarande är svåra.
Herr ordförande! Gör detta att vi kommer närmare lösningen? Jag antar att svaret är nej. UNSCOM kommer aldrig att återvända. Man kommer inte att röra Saddam Hussein. Vad kan vi då ytterligare göra för att något underlätta lösningen av problemet i regionen? Stödja en opposition? Vi vet sedan tidigare att denna är mycket splittrad. Dock skulle vi där kunna riskera ett försök utifrån EU. Det behövs också tas initiativ till humanitär hjälp, för det är naturligtvis verkligen sorgligt att irakiska medborgare ligger på sjukhus precis före jul, då det måhända inte finns tillräckligt med mediciner. I likhet med Spencer, vilken har givit oss en utmärkt analys av situationen, ser även jag en stor roll för det tyska ordförandeskapet. Detta ordförandeskap får det tungt, för Agenda 2000 ligger framför oss, och vi träter redan om detta. Jag tror att det är viktigt för EU att nu äntligen vid sidan av den amerikanska ståndpunkten göra något seriöst och hållbart beträffande Mellanöstern, och dit hör Irak utan tvekan. Vi måste göra något substantiellt för det irakiska folket, så att de känner att de inte lämnas ensamma med denna diktator. Detta ser jag för närvarande uteslutande i den humanitära hjälpen.

González Álvarez
Herr ordförande! Eftersom jag tänker ändra tonen för detta möte skall jag först säga att vi anser att Saddam Hussein är en tyrann och att hans styre är oacceptabelt, men i dag har vi diskuterat en attack på det irakiska folket utan tidigare skådat slag. För det är inte Saddam Hussein som kommer att skadas av denna attack, det är det irakiska folket, vilket sedan flera år är drabbat av omänskliga sanktioner vilka har orsakat 500 000 barns död, och det är dessa barn och deras mödrar och fäder som drabbas av USA: s attack.
Detta är verkligheten. Det handlar inte om att försvara Saddam Hussein. Saddam Hussein är en tyrann. Men FN: s vapeninspektörer medger själva att man har gjort 428 inspektioner under en månad, av dessa är mer än 290 på vanligt sätt och 128 nya, och dessa inspektörer medger också att de inte har något större förtroende för deras chef Butlers opartiskhet. Detta är, herr ordförande, hur det ser ut.
Här finns det flera saker att beklaga. För det första att detta parlament inte klart uttalar sig emot det som är en barbarisk handling - vad det än må kallas -, att det inte finns en resolution som säger detta och även att Europeiska unionen, ännu en gång, inte har någon gemensam ståndpunkt, att Europeiska unionen inte är en referenspunkt i världen för vad som borde vara ett försvar för freden, mot det barbari som USA har uppvisat genom en attack som inte ens FN kände till och som Kofi Annan själv har kritiserat.
Alltså, Europeiska unionen borde ställa sig på samma sida som Kofi Annan, eller i vilket fall som helst, inte på USA: s. Europeiska unionen måste vara en referenspunkt för de mänskliga rättigheterna, för livet och för freden. Vi förlorar återigen ett tillfälle, då vi måste beklaga, herr ordförande, att Blair redan reservationslöst har stött denna attack och även att Aznar har stött den.
Det är beklagligt att det inte höjs flera röster - och jag beklagar, kära kolleger, att det inte höjs flera röster - för att uttala sig emot detta barbari.
Jag skall avsluta mitt inlägg, herr ordförande. Men jag fortsätter att beklaga att det inte höjs en stark röst emot detta barbari, och att USA kan tillåtas fortsätta att bedriva en politik som ställer världen inför fullbordat faktum - utan att Europeiska unionen fattar ett beslut emot detta fullbordade faktum -, och att man fortsätter att slå, inte mot Saddam Hussein, som är en tyrann - och jag upprepar det -, utan mot det irakiska folket som redan har lidit tillräckligt.
(Applåder)

Gahrton
Herr ordförande! Gruppen De gröna fördömer USA: s och Storbritanniens unilaterala agerande. Vi fördömer emellertid också Saddam Husseins kriminella regim och kriminella politik. Saddam Hussein är en brottsling och skall behandlas som en brottsling. Han skall åtalas, han skall ställas inför rätta, han skall dömas, och om han befinns vara skyldig, så skall han arresteras och få ett straff med rättsstatliga metoder . Vi kan dock inte acceptera denna " cowboyrättvisa" och lynchjustis! Det hör inte hemma i en internationell rättsordning!
Vi har på senare år sett det långsamma uppbyggandet av en internationell rättsordning. Vi lynchar inte mördarna från Rwanda - vi dömer dem! Vi lynchar inte mördarna från Bosnien - vi dömer dem! Vi lynchar inte Pinochet - vi dömer honom! Om vi inte skall hamna i kaos med konkurrerande " privatpoliser" , så måste vi hålla på den internationella rättsordningen.
Swoboda beklagar att USA är en " världspolis" och vill att EU skall bli en konkurrerande världspolis - som om det vore en lösning! Men om ryssarna också sätter upp sin världspolis, och kineserna sätter upp sin, då kommer vi in i 2000-talet med fyra, fem stycken " supermaktsvärldspoliser" som konkurrerar med varandra om att etablera sin egen världsordning i sina egna intressen - och då beklagar jag våra barnbarn.
Herr ordförande! Europeiska unionen står och faller med legalitet och rättsstatlighet . Vi försöker - särskilt i dag har vi försökt extra mycket - att sprida mänskliga rättigheter och rättsstatlighet via en mängd betänkanden till hela världen. Hur kan företrädare för Europeiska unionen acceptera " cowboyjustisen" som ett alternativ till rättsstatligheten? Herr ordförande! Jag är beklämd över detta! Vi måste hålla på rättssamhället också när det är svårt!

Taubira-Delannon
Herr ordförande, kära kolleger! Vi står inför en i vår smak mycket besvärlig situation: rena ting, skada å ena sidan och förnuft å den andra.
Såvitt vi vet stöder sig Buttlers betänkande, som upphöjt förödmjukelse till diplomatisk metod, på tre händelser som har inträffat inom ramen för kontrollen av 130 platser, vilket utgör omkring en blockad- eller friktionssats på 2, 5 procent. Men detta betänkande för sådant väsen att det hindrar oss från att höra internationella atomenergikommissionens generaldirektörs slutsatser som har visat att Irak har bidragit med nödvändigt samarbete för genomförandet av uppdraget att kontrollera kärnkraften.
Vilken brådska har då hindrat att man tar sig tid att värdera innehållet i dessa två betänkanden. Med vilken rättslig grund som stöd kan ett land konfiskera en internationell behörighet? Har det faktum att den följs och stöds av andra länder på sätt och vis minskat allvaret i denna konfiskering.
Det är dock förargligt, till och med suspekt, att detta skenheliga krig som skall sätta en region i flammor och ge upphov till förluster i mänskliga liv, uppstår vid ett så lämpligt tillfälle för Förenta staternas inrikespolitik. Om den amerikanska presidenten har trott sig kunna använda den irakiska presidenten som åskledare, riskerar det särskilt att tjäna honom som sexgömställe. För ingen människa kan få den barocka tanken att glömma Saddam Husseins utpressning och cynism. Men genom att göra honom till offer tvingar Förenta staternas president oss tyvärr att visa prov på tillmötesgående gentemot vissa och att vara oförsonliga mot andra.
Vad det handlar om det är vår beslutsamhet att motstå militära frestelser, att kämpa mot maktdemonstrationer och att stå emot straffexpeditioner. Det är vår beslutsamhet att säga att vi har en nivå på politiska, moraliska och diplomatiska krav i våra internationella relationer. Det vill säga. att stå för våra ideal.
(Applåder)

Martinez
Herr ordförande! Det är nio dagar kvar till jul. Irak är det enda land i arabvärlden där det finns kristna, kyrkor, julgranar och som julklapp till de små araberna ger man dem bomber, embargo, tusentals barn som dör, folkmord, ett koncentrationsläger vaktat av väst för arton miljoner araber.
Vilket brott har Irak begått? Irak vill ha rätt till värdighet, rätt till territoriell integritet, rätt till suveränitet över sina naturresurser, rätten till icke-inblandning i sina inre angelägenheter.
Vad begär president Saddam? Att leva upprätt och ej på knä. Vem är en orientalisk despot? Saddam Hussein? Eller Bill Clinton som släpar sig kring på hotell, i korridorer med tofflor på fötterna och torkar sitt sekret på klänningar?
Man åberopar rätten. Men var är säkerhetsrådet? Var är säkerhetsrådets resolution? Var är operation Peace keeping ? Har man vänt sig till den österrikiska ordföranden i rådet? Vem har tillfrågats? Man talar om gendarmer, men vem är tjuven? Aramco, Exxon, den brittiska kolonialmakten i Kuwait? Man talar om regim! Men vilken är modellen? Emir Jaber i Kuwait, familjen Wahhabite i Saudiarabien?
Europa sätter sin trovärdighet på spel. Den arabiska nationen betraktar Europa. Araberna är inte desamma som dem i förorterna! De är från Ninive, Babylon, Mesopotamien. Till mina irakiska studenter, till dekanen i Bagdad, i Babylon som lämnat min sal, säger jag så här: " En dag blir Frankrike åter Frankrike, vi kommer att sträcka ut handen till det irakiska folket, vi kommer att åtgärda de brott som Europa har begått, det Europa som står för mänskliga rättigheter" . Leve Irak.

Parigi
Herr ordförande! Folken hoppades att krigens dramatiska era skulle vara slut efter 1945. Fakta visar dock att 1945 tog inte kriget slut utan freden bröt ut, eftersom det aldrig har förekommit så många krig, så många folkmord, så många orättvisor, så många folkförflyttningar, så mycket oskyldigt lidande som under de senaste femtio åren.
Vad beträffar den dramatiska fråga vi ställs inför fördömer vi hårt inte det irakiska folket, vars antika civilisation vi erkänner - kanske hela mänsklighetens äldsta civilisation - utan Saddam Hussein, som har placerat sitt folk på altaret för de grymmaste offren för att på så sätt kunna förverkliga sina egna drömmar om ära och allsmäktighet.
Vi fördömer också det faktum att de internationella organisationerna - inklusive Europeiska unionen - är helt maktlösa, offer för en miserabel maktlöshet inför denna tragedi och inför de föregående. Denna maktlöshet föder inom Förenta Staterna övertygelsen att kunna vara hämndens ängel. Herr ordförande, vi hoppas att denna grymma period snart kan vara över även tack vare unionen....
(Ordföranden avbryter talaren)

Ordföranden
Herr Parigi, jag fråntar er ordet. Ni har överskridit den tid ni hade till ert förfogande.
Jag förklarar debatten avslutad.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande fem resolutionsförslag:
B4-1087/98 av Erika Mann för PSE-gruppen, - B4-1100/98 av La Malfa för ELDR-gruppen, - B4-1138/98 av von Habsburg m.fl. för PPE-gruppen, - B4-1144/98 av Schroedter och Aelvoet för V-gruppen, - B4-1151/98 av Alavanos för GUE/NGL-gruppenom en politisk lösning av Dnjestr-problemet.

Erika Mann
Fru ordförande, kära kolleger! Min grupp har lämnat in denna resolution, eftersom vi anser att det är på tiden att Europeiska unionen tar på sig en mer aktiv roll när det gäller att lösa Transnistrien-konflikten. För många av oss är hela situationen i Transnistrien relativt okänd, och vi anser att det är nödvändigt att den europeiska allmänheten får bättre vetskap om denna konflikt. Vi är knutna till Moldavien genom ett partner- och samarbetsavtal. Rumänien kommer en dag att bli medlem i Europeiska unionen, och Moldavien blir då en direkt granne till oss. Konflikten i Transnistrien har nu pågått i åtta år, och har i stor utsträckning förblivit ouppmärksammad av allmänheten.
Konflikten rör frågan om med vilken status regionen Transnistrien i framtiden skall kunna existera inom staten Moldavien. Det är ett maktspel, där några av deltagarna räknar med att stabilisera status quo. Dispyterna rör i stor utsträckning den politiska och ekonomiska makten. Det är en kamp som förs av eliten och inte av befolkningen, och tvisterna om vilket språk som skall talas i Transnistrien, ryska eller rumänska, är bara ett sidospår. Vi inom Europeiska unionen har uppmanats hjälpa till att utveckla en strategi för att lösa konflikten, och bistå Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) i de svåra kontroverserna.
Vi kan inte titta bort, och vi bör också försöka att under den närmaste tiden finna en lösning på befintliga problem inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet och inom ramen för de samtal som rådet för. I huvudsak gäller det frågan om hur man kan utforma samarbetet med OSSE på ett klokt sätt, hur man kan organisera tillbakadragandet av de ryska trupperna, vilken lösning som finns för att upplösa vapendepåerna, vilken rättvis behandling de politiska fångarna kan ges - i synnerhet Ilic-Ilascu-truppen - vilket fredligt samarbete som kan åstadkommas i synnerhet på det ekonomiska och sociala området mellan Moldavien och regionen Transnistrien, och vilket finansiellt stöd vi kan ge.
Av ännu mer avgörande betydelse är det dock att vi lär oss av fallet Irland och andra fall att det krävs att Europeiska unionen bidrar till att sätta en tidsfrist, inom vilken denna konflikt bör lösas. Vi vet av erfarenhet att en politisk konflikt endast faktiskt kan lösas om det sätts en tidsfrist.
(Applåder)

Bertens
Herr ordförande! Sedan 1992 väntar vi på en varaktig och rättfärdig reglering av situationen i Dnestr-moldaviska republiken. Sedan sex år tillbaka sjuder där en konflikt som kan bryta ut och förorsaka en upptrappning i politisk mening. Moldaviens befolkning måste minnas kriget 1992 och göra allt de kan för att förhindra en ny blodutgjutning. Varför verkställs egentligen inte de vackra orden och memorandumet från Moskva?
Min grupp gläder sig åt att vi här också tack vare initiativet även från Mann kan skicka en signal till Moldavien och om att vi stöder freden. Ansträngningarna för fred förtjänar allt stöd, liksom de internationella insatserna från OSSE, Ryska federationen och Ukraina. Jag hoppas att de kommer att gå vidare för att ge freden en chans.
Jag uppmanar rådet och kommissionen att ge sitt bidrag till fredsprocessen och möjligen kan man här på ett bra vis sätta in Tacis-pengar. Vidare måste man tydligt prioritera förstörelsen av de stora vapenreserverna som ryssarna där har lämnat efter sig. Såsom bekant kan själva närvaron av stora vapenpartier i sig utgöra en upptrappning av våldet.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Moldavien är ju tråkigt nog ett ganska bortglömt land hos oss. Därför vill jag här tacka kollegan Mann särskilt hjärtligt för att hon har lagt ned så mycket energi för att ändra allmänhetens uppfattning på ett effektivt och radikalt sätt.
Vi glömmer bort detta land, fastän det taktiskt sett spelar en otroligt viktig roll för oss. Man borde någon gång lyssna till hur regeringarna i kandidatländerna reagerar, när man för Moldavien på tal. Den tidigare utrikesministern i Rumänien, Gabriel, påpekade en gång i ett mycket intressant tal att det finns två absolut kritiska punkter för i Europa. Den ena är Transnistrien, och den andra är Königsberg. Det är två platser som helt enkelt utgör ett verkligt hot mot säkerheten för hela Europa på grund av sitt läge och den mängd vapen som är stationerade där, och som egentligen är oförklarliga, varvid Ryssland i dag inte kan och inte heller vill förklara utåt varför det finns en sådan mängd vapen där. Det handlar inte bara om en liten avlägsen plats, utan vi måste i dag helt enkelt tänka i större ramar och inte se på världen med skygglappar.
Jag tror att det är mycket viktigt att vi även från Europaparlamentets sida försäkrar ifrågavarande företrädare, framför allt OSSE, om vårt stöd, så att de vet att de har ett stöd hos Europas politiska företrädare, och att dessa också är villiga att hjälpa och stödja dem, om så krävs. Det är möjligt att lösa konflikten där, om det finns en tillräcklig kraft bakom. Det är en konflikt som kommer att avteckna sig mot Ryssland å ena sidan och, egentligen, Europeiska unionen å andra sidan. Om enbart Ryssland visar sin kraft, så gör man inte Europa någon tjänst med det. Det är nödvändigt att vi visar vår närvaro där, att vi verkligen stöder detta land, denna unga demokrati, och att vi gör det vi kan för Moldavien. Då, tror jag, har vi också gjort det som är bäst för oss själva.

Schroedter
Fru ordförande, kära kolleger! Europaparlamentet stöder kravet från OSSE: s ministerråd, att det äntligen måste tas avgörande steg från parternas sida för att komma fram till en lösning i Transnistrien-konflikten. Vi känner till OSSE: s ansträngningar, där man med föga pengar och stort engagemang, och ofta med inskränkningar i mandatet, anstränger sig för att skapa fred i regionen. Vi vet att det bara går att lösa inom ramen för de internationellt erkända gränserna för Moldavien. Härtill kommer svårigheten med att Moskvas redan beslutade bortdragande av de ryska trupperna fördröjs, och svårigheten med att det där, som redan har sagts, finns enorma vapenlager.
Moldavien - det glöms också alltid bort - har rönt samma öde som det tidigare DDR. Under 40 år befann det sig under sovjetiskt styre. Moldavien har begärt att få bli medlem i Europeiska unionen. Det ignoreras alltid här. Vi bör erbjuda just denna grannstat en lösning, exempelvis den som har föreslagits av det österrikiska ordförandeskapet, inom ramen för Europakonferensen och i samband med den utvidgade unionen, och jag ber kommissionären att föreslå vilken strategi som kommissionen skall tillämpa för Moldavien utöver partnerskaps- och samarbetsavtalet.

Pinheiro
Fru ordförande! Kommissionen delar självklart Europaparlamentets oro över situationen i Transnistrien. Även om inga våldsutbrott har ägt rum sedan 1992 finns det inga fredsgarantier så länge det inte existerar något avtal mellan de två parternas ledning och grannländerna, främst Ryssland.
För att underlätta dialogen och stödja medlarna, främst OSSE, kommer kommissionen att föreslå finansieringen av ett återuppbyggnadsprojekt, inom ramen för Tacis-programmet, för en av broarna över Dnestr, i Gura och Kolui. Detta förslag var ett samarbetsmål för OSSE: s uppdrag i Chisinau, och vi anser att det följer inriktningen för denna resolution. Vi fortsätter att följa situationen i regionen, vi delar informationen med rådet och medlemsstaterna och vi är beredda att vidta andra eventuella åtgärder som kan vara användbara för att stödja en lösning av konflikten.
Men, slutligen, skulle jag, för kommissionens räkning, vilja säga att vi bör berömma och betona de ansträngningar Moldavias myndigheter har gjort för att konsolidera demokratin och utveckla marknadsekonomin, trots de extremt svåra förutsättningarna, som alla erkänner.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Pinheiro!
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen äger rum klockan 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande sju resolutionsförslag:
B4-1086/98 av Pasty m.fl. för UPE-gruppen, - B4-1088/98 från Happart och Beres från PSE-gruppen, - B4-1102/98 från Monfils för ELDR-gruppen, - B4-1119/98 från Maes m.fl. för ARE-gruppen, - B4-1139/98 från Pack m.fl. för PPE-gruppen, - B4-1152/98 från Ainardi m.fl. för GUE/NGL-gruppen, - B4-1159/98 från Kerr för V-gruppenom erforderliga omedelbara åtgärder mot dopning inom idrotten.

Happart
Fru ordförande, herr kommissionär! Sedan i början av augusti har jag försökt få till stånd en resolution i Europaparlamentet, inom ramen för brådskande ärenden, när det gäller dopingen inom sporten.
Jag tackar kollegerna som efterhand sällat sig till mitt försök eftersom de förbättrat den text som jag föreslagit som grundtext. Det är naturligtvis så att tio huvuden har fler idéer än ett. Detta förslag till gemensam resolution är ännu ett bevis på det. Jag är ingen moralist av min natur men när det gäller dopningproblematiken finns det åtminstone två bra skäl att reagera med fasthet. Först har vi det omoraliska i förfarandet. Det är omoraliskt att ge de unga som exempel att man riskerar hälsan, för att förbättra prestationsförmågan inom idrotten, men särskilt för att nå trumfer och finansiella värden.
Fuskprincipen är en princip som vi absolut inte kan acceptera. När man dopar sig är det med förakt för moralen, det är för att leda samhället på fel väg, och dopningen får mig naturligtvis att tänka på hormonbehandlingen av livsmedel. Dopingen får mig också att tänka på alla bedrägerier, inklusive i det finansiella systemet.
Om Europaparlamentet inte skulle reagera inför en sådan attityd, inför en sådan logik, som verkar infinna sig inom idrotten så uppfyller vi egentligen inte vår grundläggande skyldighet att organisera ett bättre och rättvisare samhälle. Vi bör kräva att idrotten, i sina principer och sina ideal, framför allt förblir ett exempel på god moral för ungdomen.

Bertens
Fru ordförande! Dopning underminerar kropp, själ och sportslighet. Såsom Happart med rätta säger är dopning något falskt, och jag är också glad över hans initiativ I denna fråga. Internationella åtgärder måste vidtas, och överenskommelser måste träffas. IOK, Internationella olympiska kommittén har tills vidare underlåtit att göra detta. Världskonferensen i Lausanne måste därför förberedas ordentligt och förberedas ärligt. Man måste inrätta en internationell byrå, och man måste tills vidare uppdatera en riktig och tydlig internationell lista över förbjudna produkter. Men detta kan inte IOK ensamt göra. Internationella organisationer såsom i synnerhet EU har en viktig roll att spela. Toppmötet i Wien nyligen erbjuder möjligheter för att göra detta. Det är nu upp till medlemsstaterna att samordna sina insatser, att stämma av sin politik och att använda sig gav den europeiska ramen i samband med folkhälsopolitik och idrott. EU: s idrottsministrar måste snarast samlas för att fastställa en möjlig europeisk handlingsplan.

Maes
Fru ordförande! Jag är inte alltid överens med Happart, men jag är glad att här kunna vara det. Det handlar om ett problem som bekymrar oss alla mycket därför att vi naturligtvis är av den uppfattningen att idrotten är så förgiftad av dopingen att vi knappt hyser något förtroende längre för idrottsinstitutionerna själva när det gäller att gå över till ett friskgörande. Därför sätter vi vår tillit till EU. Vi hoppas att medlemsstaterna kommer att samordna sin politik, men vi hoppas samtidigt att det kommer ett direktiv från kommissionen, så att denna samordning verkligen blir ett faktum, så att kontrollen även efteråt kan utövas effektivt. Därför hade vi föreslagit att man skulle skapa en oberoende administrativ enhet.
Fru ordförande! Det har redan gått mycket långt när det gäller dopning inom idrotten. Vi konstaterar att försvararna av dessa förbjudna produkter alltid visar prov på ny kreativitet för att utveckla nya produkter och nya illegala vägar. Det har verkligen blivit en maffia som har sina egna laboratorier och sina egna marknader. Därför är det nödvändigt att kommissionen inte bara för en god förebyggande politik, att det inte bara uppställs en lista över förbjudna produkter, utan att man också utövar en tät kontroll så att man verkligen kan utestänga dessa produkter. Med en förebyggande politik, fru ordförande, menar vi en politik som även är aktivt inriktad och ajour med den utvecklingen som sker. Det som tillåts i dag därför att ingen känner till det visar sig i morgon ändå vara en farlig produkt. Vi vill få ett slut på förgiftningen av våra idrottare. Idrott är hälsosamt på villkor att den inte underkastas den rena kommersens lagar, för vilka man offrar människors hälsa.

Perry
Fru ordförande! Jag vill bara göra ett kortfattat inlägg. Att använda droger och dopningsmedel av andra skäl än rent medicinska är fel. Droger är psykologiskt, mentalt och fysiskt skadliga för användaren. Vi har också de moraliska aspekterna, och det fusk det resulterar i.
Idrottsmän och -kvinnor är förebilder för Europas ungdomar. De är mycket mer intresserade av vad sportstjärnorna gör än vad politikerna gör. Det är därför det är så viktigt att vi sätter stopp för denna praxis. Idrottsorganisationerna behöver hjälp från politikerna för att få slut på detta, och det är här som kommissionen har ett ansvar.
För det tredje, detta är en fråga som är gränsöverskridande. Enskilda nationalstater kan inte ta itu med denna fråga på egen hand. Det kräver samarbete på internationell nivå. Kommissionen har ett ansvar. Europa har ett ansvar. Vi bör ta initiativ och inte bara luta oss tillbaka och vänta på att andra skall göra det.

Ainardi
Fru ordförande! Sedan flera månader har dopningsaffärerna avslöjat en kedja av ansvar som tyvärr inte enbart begränsas till idrottsmännen. Vår debatt däremot visar en ökande oro inför utbredningen av dopningplågan inom många sporter.
För närvarande är medlen för förebyggande och bekämpande av dopningen mycket otillräckliga i medlemsstaterna. Jag gläder mig åt att den franska regeringen, efter påtryckningar från Marie-George Buffet, har tagit initiativ till ett lagförslag som syftar till att bekämpa dopningen, att skydda idrottsutövarnas hälsa. Detta initiativ har tagits mycket väl emot vid Europeiska rådet i Wien.
I vårt förslag till resolution anser vår grupp att man inte bara skall bekämpa dopningen utan också de bakomliggande orsakerna i syfte att återge idrotten hela sin mänskliga dimension. De specifika lagstiftningarna bör anpassas eller stärkas och åtgärder skall vidtas på europeisk nivå i nära samarbete med idrottsrörelsen, särskilt när det gäller forskning, definition av analysnormer för dopningspreparat, fastställande av en lista med förbjudna preparat och kampen mot smuggling av dessa produkter.
För närvarande är det oftast så att bara idrottsmännen straffas, samtidigt som de som administrerar dopingspreparaten inte oroas. Denna situation måste ändras och alla försäljare och läkare som förskriver dessa produkter bör straffas ordentligt.
Jag hoppas att antagandet av resolutionen, som vår grupp varit med och undertecknat, kommer att uppfattas som en signal för deltagarna i Internationella olympiska kommitténs världskonferens i februari nästa år i Lausanne. Slutligen visar vår debatt nödvändigheten av en harmonisering av lagstiftningarna i stor skala samt europeiska initiativ som är anpassade till allvaret i problemet.

Kerr
Detta är en mycket viktig resolution. Jag är ansvarig för idrottsfrågor i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, och vi väntar fortfarande på att kommissionen skall utarbeta ett direktiv om idrott. Jag skulle vilja att kommissionen fick kännedom om att vi väntat på detta ett antal år. Jag har förstått att saken diskuterades under det nyligen hållna sammanträdet i Österrike mellan idrottsministrarna i rådet. Det skulle vara trevligt om parlamentet fick se det innan vi alla försvinner nästa juni. En del av oss hoppas naturligtvis att vi kan komma tillbaka och ta upp initiativet då, när vi fått behörighet enligt Amsterdamfördraget.
Det är en mycket bra resolution. Den är mycket uttömmande. Den behandlar en viktig fråga som inte handlar om dopning utan om pengar inom idrotten. Detta är nyckeln. Se på senaste Tour de France och det faktum att hälften av lagen verkar ha varit dopade. Andra större sporter är ofta inblandade i affärer om doping, och frågan om pengar ligger vid själva kärnan i sammanhanget. De enorma ekonomiska vinsterna motiverar folk till att göra onaturliga saker med sina kroppar för att vinna. Vi behöver se till så att det inte är så mycket pengar i omlopp inom idrotten, avskaffa dopingen inom idrotten och se till så att idrotten återigen handlar om idrott.
Det är ett ganska spritt problem. Ibland när jag betraktar mina före detta kolleger i den brittiska labourgruppen, får jag en känsla av att de kanske också går på Prozac, eftersom de verkar vara ganska tystlåtna när det gäller stora frågor såsom bombningarna av Bagdad. Vi kanske skulle föreslå att de tar litet Viagra också. Det kanske skulle ge dem litet ryggrad, så att de vågade opponera sig mot Blair.
Denna uttömmande resolution borde erhålla ett enhälligt stöd från parlamentet. Mitt budskap till kommissionen är att de bör ta sig samman och utarbeta ett direktiv som omfattar dopningen inom idrotten. Sedan kan vi tillämpa det över hela Europeiska unionen.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag hörde inte översättningen ordentligt. Talades det nu om foie gras eller Viagra?

Ordföranden
Fru van Bladel! Orden låter mycket lika, och jag är för övrigt inte säker på att de har någon verklig betydelseskillnad. Men jag tror inte att det är nödvändigt att vi här och nu diskuterar saken vidare.

Lindeperg
Herr ordförande! Jag kommer inte att besvara min kollega Kerrs provokationer och jag kommer att gå in på ämnets kärna direkt.
Alla är i dag medvetna om nödvändigheten att kämpa mot dopningen inom idrotten, såväl av etiska och sociala skäl som av hälsoskäl. Alla länder har drabbats av denna plåga, alla regeringar bör agera. I dag är de nationella lagstiftningarna, när de existerar, osammanhängande. I en inre marknad där alla produkter cirkulerar, där idrottstävlingar är europeiska, måste lagstiftningen nödvändigtvis harmoniseras.
De senaste slutsatserna vid toppmötet i Wien går i denna riktning. De understryker nödvändigheten att på Europeiska unionens nivå mobilisera och de uppmanar, jag citerar, " medlemsstaterna att tillsammans med kommissionen och internationella idrottsinstitutioner granska de åtgärder som skulle kunna tas för att stärka kampen mot denna plåga, särskilt med hjälp av en bättre samordning av existerande nationella åtgärder" .
Den franska regeringen har frivilligt och med fasthet tagit sig an denna handling, genom det lagförslag som är under antagande, som har framlagts av Marie-George Buffet, ungdoms- och idrottsministern, samt vår tidigare kollega Bernard Kouchners agerande, som är hälsovårdsminister. Även om slutsatserna är desamma kanske åtgärderna går längre. Med sin italienska motsvarighet Giovanna Melandri, har Marie-George Buffet nyligen vänt sig till den tyska inrikes- och idrottsministern för att be honom att samla de femtons idrottsministrar före öppnandet av den konferens som anordnas av internationella olympiska kommittén den 2 och 3 februari i Lausanne för att granska de förslag som de skulle kunna formulera eller stödja.
Dagens resolution är det minsta vi kan göra. De allvarliga avdrifter vi ser har uppkommit ur en avsaknad av harmonisering av lagstiftningarna i unionens inre marknad. Endast internationella regler kommer att göra det möjligt att med effektivitet bekämpa dopningen. De medlemsstater som redan har lagstiftning kan harmonisera denna och de som inget har kan anta dessa regler.
Därför bör kommissionen på grundval av artiklarna 100a och 129.1 i fördraget, vilka kommer att stärkas genom Amsterdamfördraget, ta initiativ avseende såväl den inre marknaden som hälsovården. Om det går att utfärda en rekommendation anser vi att unionen i morgon bör förse sig med ett rättsligt starkt instrument och anta ett direktiv. Förutom denna juridiska insats är det allas vår plikt att bidra med att återupprätta idrottsandan och de värden som den representerar och att behålla dess kapacitet att skapa drömmar.

Mendes Bota
Herr ordförande! Användandet av dopningspreparat för att öka idrottarnas resultat är mycket mer utbredd än de massmediala skriverierna om stjärnor som Ben Johnson under OS i Seoul eller Richard Virenque och hans team, i den senaste Tour de France. Dopningen finns även inom amatör- och ungdomsidrotten. Offren är först och främst idrottsmännen, sporrade att på ett artificiellt sätt spränga sina kapacitetsgränser med dopningspreparat som hela tiden ligger steget före den moderna kontrolltekniken. Dessa är verkliga attentat på människors hälsa.
Offren därefter är morgondagens idrottsmän: barnen. Tvingade att förekomma sin fysiska kroppsväxt, att brådmoget modellera sin muskelmassa från späd ålder, i en forcerad uppbyggnad av framtida övermänskliga världsmästare. Ropa ut högt: " låt barnen få njuta av leken, av spelen, låt dem inte exploateras av företag eller skrupelfria föräldrar" .
Hur kan kommissionen, mot bakgrund av denna bild, framställa ett meddelande om gemenskapens åtgärd för idrotten, och ignorera den verkligt vilda gemensamma marknaden för illegal dopning?

Amadeo
Herr ordförande! Att man intar ergogena substanser beror ibland på okunskap och att den som uppmuntrar användningen av muskeluppbyggande medel, erytropoitin, tillväxthormon eller annat inte exakt känner till för- och nackdelarna med detta bruk, men trots detta inte tvekar att föreslå att de används - för att skapa sig en vinst, om så formell eller substantiell. Mycket ofta händer det dock att även de som väl känner till de effekter preparaten har ändå rekommenderar att de används. Dessa är människor utan skrupler, som söker framgång genom bedrägeri och svek, som förstör sporten genom att trampa på alla dess etiska principer.
Förutom att underhållningssporten fått breda ut sig i övermått har även en pseudokultur av medicinering, vilken har lett till en ren och skär besatthet av läkemedelsanvändning, bidragit till den senaste spridningen av dopning. Min personliga uppfattning är att en sjuk idrottsman borde kunna ta alla de läkemedel läkaren skriver ut till honom för att hjälpa honom att tillfriskna, men att en frisk idrottsman inte borde inta något som avviker från innehållet i en balanserad kost. Tyvärr har i dessa dagar de mest olika saker omtvistats och buntats ihop så att samma effekter har tillskrivits bröd, biff, kaffe, mineralvatten, och då blir det felaktigt att utan åtskillnad prata om dopning med hänvisning till anabola steroider, erytropoitin, tillväxthormon, somatostatin och, kanske bara för assonansen även kreatin, karnitin, kosttillskott och aminosyror i allmänhet.
Det olagliga skulle då kunna vara de preparat som medför rena strukturförändringar på organismens biologiska komponenter. Det är en sak att ta anabola steroider för att öka sin egen kroppsmassa, en annan att komplettera sin kost med ämnen som är lättare att smälta och assimilera, men med samma kalori- och energitillskott. Det är en sak att bryta hormonbalansen med intag av tillväxthormon eller något annat hormonpreparat, en annan att berika kosten med vitaminpreparat.
Jag är övertygad om att dopningen inom idrotten står för en kulturell absurditet, i den mening att spridningen av ett sådant beteende skulle kunna beröva människan nöjet att röra sig genom att enbart lita till sin egen kraft. Vi får faktiskt inte glömma att fysisk och idrottslig aktivitet numera är den enda formen av motorisk aktivitet som medger att människan bibehåller de morfo-funktionella egenskaper som utmärker henne.
Minns ni de förutsägelser gårdagens vetenskap gjorde, den som siade om en människa med bara huvud, med mycket små lemmar, utan muskler, med tekniskt stöd för alla sina handlingar, den så kallade bioniska människan? Lyckligtvis blev det inte så. I dag skulle vetenskapen kunna försöka förverkliga en biokemisk människa, där allt skulle kunna lösas genom att ta ett piller eller en dryck eller en injektion, men vi tror fortfarande - jag är till och med trosvisst övertygad - om att det inte blir så. Vår uppgift som administratörer är att uppsätta odiskutabla och strikta regler, som är desamma i alla gemenskapens länder, för att förhindra att denna företeelse blir ett verkligt farligt fenomen.

Pinheiro
Herr ordförande! Kommissionen delar den tydliga åsikten i alla resolutionsförslag angående doping inom idrotten. Vi anser också att det är viktigt att snabbt angripa några av de underliggande orsakerna, såsom den överdrivna kommersialiseringen av idrotten, vilken ofta är orsaken till detta gissel. Kommissionen välkomnar på samma sätt Europeiska rådets slutsats i Wien, om dopning, och även det faktum att också parlamentet intresserar sig för frågan. Debatten i dag ger oss tillfälle att presentera de olika åtgärder som kommissionen har lagt fram, och som är i linje med de flesta förslag som ledamöterna har lagt fram.
Redan i våras ägde en korrespondens rum mellan kommissionär Oreja och den italienske idrottsministern om behovet av ett samfällt europeiskt agerande mot dopningen. Efter händelserna i somras, framför allt i Tour de France och den italienska fotbollen, tog kommissionen genast kontakt med internationella olympiska kommitténs president och med medlemsstaterna.
Den 21 september 1997 meddelade Samaranch idrottsorganisationernas önskan att regeringsåtgärderna framför allt skall ta upp handeln, harmonisering av lagstiftningen och kampanjer för att öka medvetenheten, och överlåta åt idrottsorganisationerna att bekämpa lagbrytarna. På grund av detta möte, meddelade kommissionär Oreja sitt deltagande i världskonferensen om dopning i Lausanne.
Frågan om dopning inom idrotten har behandlats tre gånger av kommissionen i dess kontakter med medlemsstaterna och idrottsvärlden. Frågan har å ena sidan behandlats inom ramen för mötet mellan medlemsstaternas idrottsledare i Wien den 7 och 8 oktober, och å andra sidan med anledning av ett möte med de österrikiska, brittiska och tyska idrottsministrarna, samt även med anledning av det europeiska idrottsforumet, där statliga och icke-statliga organisationer, liksom sportfederationer, och särskilt internationella olympiska kommitténs president och den franska idrottsministerns kabinettchef deltog.
Kommissionen betraktar dopning, vilket har understrukits av vissa ledamöter, som ett av de prioriterade orosmomenten och problemen inom idrotten. Frågan har inte behandlats på djupet, eftersom de två befintliga arbetsdokumenten endast är referensdokument, så länge vi väntar på dialogen mellan medlemsstaterna och idrottsorganisationerna om den mest lämpliga formen för en gemenskapsintervention.
Kommissionens avdelningar skall mötas för att undersöka olika handlingsmöjligheter och kunna presentera en gemensam ståndpunkt med anledning av konferensen i Lausanne. Ramprogrammet för forskning finansierar faktiskt redan två projekt, till ett belopp av två miljoner ecu: en forskningsstudie om tillväxthormoner - en huvudfråga i dagens kamp mot dopning -, och en forskningsstudie i samarbete med internationella olympiska kommitténs medicinska kommission, om normaliseringsmetoder som främjar testernas giltighet, särskilt i domstol.
Kommissionen kommer också att kontakta etiska kommittén i Europa, för att den skall avge ett utlåtande om vissa vetenskapliga och etiska problem vad gäller dopning. Andra handlingsvägar för gemenskapen som nu har inletts är följande: att framhålla dopningen som ett av de prioriterade målen och ämnena inom det nya ramprogrammet för forskning, att finansiera informationskampanjer i samarbete med idrottsorganisationerna, att tillsammans med olympiska kommittén och Europarådet medfinansiera en handledning för en ren idrott, att anta gemensamma direktiv för hälsa och hygien i idrottslokalerna, liksom för att skydda ungdomarna i idrottslokalerna; slutligen att försöka uppnå effekter vad gäller den fria rörligheten för personer.
Kommissionär Oreja har sammankallat ett möte med ministrarnas personliga representanter (den 19 januari), för att samordna en gemensam ståndpunkt för unionen inför konferensen. Kontakter har redan inletts med det framtida tyska ordförandeskapet för att finna en form för att behandla dopningsproblemet inom ramen för idrottsministrarnas möte.
Men allt detta arbete kan konkretiseras mycket mer efter Lausannekonferensen, så att den gemensamma åtgärden kan bli verkligt användbar och effektiv. Vad gäller lagstiftningsverksamheten anser kommissionen att det ännu inte är nödvändigt att komma till denna punkt (för närvarande).
Ärade ledamöter! De femton medlemsstaterna utgör den främsta idrottsstyrkan i världen. Det åligger dem därför att föregå med gott exempel. Jag anser att uttalandet i Wien stärker de åtgärder kommissionen redan har påbörjat, vilka bör avslutas efter Lausannekonferensen. De möjligheter som fördraget erbjuder är otaliga, men det är som vanligt viktigt att definiera mål och medel väl med hänsyn till subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna.
Kommissionen har den åsikten att de flesta förslagen i era resolutionsförslag är på väg att eller kommer att utföras. Ert stöd och intresse stärker kommissionens redan påbörjade arbete, vilket bör komplettera det arbete som har utvecklats i medlemsstaterna, av idrottsorganisationerna och av organ som Europarådet.
Jag anser att vi är inne på en god väg, och att denna åtgärd kommer att ge konkreta och positiva resultat, väl medveten om att kampen mot dopningen inom idrotten inte har något slut, och att idrotten alltid kommer att vinna över dem som försöker bryta mot dess regler. Jag gratulerar slutligen till att alla gemenskapsinstitutioner - parlamentet, rådet, och kommissionen - talar med en röst och föreslår identiska strategier.

Donnay
Herr ordförande, kära kolleger! Det är bråttom att reagera inför dopningsproblemens omfång. Visst är problemet inte nytt men det har uppenbarats för medborgarna i all sin allvarlighet genom de nyligen utspelade händelserna som vi har upplevt inom cyklingen och fotbollen i Frankrike och Italien.
Eftersom vi tänker på vår ungdom, eftersom vi värderar idrottens plats som medel för uppfostran och förebyggande mot utslagning och asociala beteenden, vill vi att Europeiska unionen och de internationella idrottsmiljöerna utan omsvep fördömer användningen av dopningspreparat.
Idrotten är en skola för kurage och uthållighet som ger kampanda, tävlingslusta och uppmanar till respekt för sin nästa. Vad finns kvar av dessa principer om fusket blir spelregel? Drogerna har till stor del bekämpats inom våra institutioner. Våra ledare, vår polis förenar sina ansträngningar att skydda medborgarna och i synnerhet våra ungdomar.
Min grupp önskar att dopningen inom idrotten blir föremål för lika många bekämpningsåtgärder på alla nivåer. Samarbetet mellan rättvisan, polisen och tullen för att minska flödena av förbjudna dopningspreparat och dessas användning inom idrotten måste stärkas. Det gäller idrottsmännens hälsa, oberoende av om de är proffs eller amatörer. Det gäller idrottsetiken som man måste återfinna till varje pris.
Vi har reagerat med denna resolution eftersom Europeiska unionen inte längre kan vara tyst. Dopningen inom idrotten kan inte regleras på nationell nivå, eftersom den är världsomfattande. Även om jag slutligen med glädje hälsar det arbetsdokument som kommissionen nyligen har offentliggjort om utvecklingen och framtidsutsikterna för gemenskapsinsatser inom idrotten, beklagar jag mycket att den minimerar dopingproblemet. I februari kommer det att hållas en internationell konferens anordnad av internationella internationella olympiska kommittén om detta problem. Det kommer att handla om att skapa en olympisk antidopningsbyrå. Vi stöder detta initiativ under förutsättning att denna byrå är oberoende, internationell, öppen för insyn och utan vinstintresse.
Jag tror att det ligger i allas intresse att berörda europeiska ministrar träffas före detta möte i Internationella olympiska kommittén, så att inte Europeiska unionen står vid sidan av dessa ansträngningar, som kommer att göras för att försöka skapa gemensamma regler för skydd av idrottsmännens rättigheter, för tillämpning av sanktioner vid överträdelser och för medicinsk uppföljning av idrottsmännen.
Slutligen när det gäller förebyggande och information har kommissionen sin roll att spela tillsammans med medlemsstaterna i denna insats, i skolorna, hos de unga och på idrottsklubbar för amatörer och proffs.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Innan jag ger ordet till partigruppernas företrädare, skulle jag med plenums tillstånd med särskild värme vilja välkomna en delegationen från Republiken Cyperns representanthus till det blandade parlamentariska utskottet, ledd av Tasos Papadopoulos, vilken har tagit plats på åhörarläktaren för att följa vårt sammanträde.
Det blandade parlamentariska utskottet EU-Cypern håller för närvarande sitt fjortonde sammanträde i Strasbourg, och jag skulle, å Europaparlamentets vägnar, vilja framföra förhoppningar om att mötet ger resultat, liksom att återresan till Cypern blir behaglig. Vi tillönskar delegationens medlemmar en god jul och ett gott nytt år.

Aktuell och brådskande debatt (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om följande resolutionsförslag om mänskliga rättigheter:
Dödsstraff -B4-1092/98 av d'Ancona för PSE-gruppen, - B4-1093/98 av Karamanou för PSE-gruppen, - B4-1101/98 av Cars för ELDR-gruppen, - B4-1126/98 av Aglietta, Orlando, Tamino och Cohn-Bendit för V-gruppen, - B4-1127/98 av Wolf, Aglietta och Cohn-Bendit för V-gruppen, - B4-1131/98 av Breyer, Schroedter och Hautala för V-gruppen, - B4-1140/98 av Lenz med flera för PPE-gruppen, - B4-1153/98 av Wurtz med flera för GUE/NGL-gruppen, - B4-1154/98 av Guttiérrez Díaz med flera för GUE/NGL-gruppen.
Sudan -B4-1081/98 av Bertens och Frieschenschlager för ELDR-gruppen, - B4-1091/98 av Vecchi för PSE-gruppen, - B4-1132/98 av Aelvoet och Telkämper för V-gruppen, - B4-1143/98 av Robles Piquer och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen, - B4-1150/98 av Hory och Maes för ARE-gruppen.
Pakistan -B4-1085/98 av van Dam för I-EDN-gruppen, - B4-1090/98 av Newens för PSE-gruppen, - B4-1103/98 av Bertens för ELDR-gruppen, - B4-1135/98 av Holm och McKenna för V-gruppen, - B4-1142/98 av Maij-Weggen och Thomas Mann för PPE-gruppen.
Iran -B4-1125/98 av Pradier och Maes för ARE-gruppen, - B4-1134/98 av Telkämper, Cohn-Bendit och Gahrton för V-gruppen, - B4-1145/98 av Maij-Weggen för PPE-gruppen, - B4-1156/98 av Carnero González för GUE/NGL-gruppen, 
Barnsoldater -B4-1078/98 av Bertens, Nordmann och André-Léonard för ELDR-gruppen, - B4-1109/98 av Pasty, van Bladel och Kaklamanis för UPE-gruppen, - B4-1137/98 av Schroedter och McKenna för V-gruppen, - B4-1141/98 av Lenz med flera för PPE-gruppen, - B4-1155/98 av Elmalan med flera för GUE/NGL-gruppen.
F.d. Jugoslaviska republiken/Makedonien -B4-1117/98 av van Bladel, Caccavale och Pasty för UPE-gruppen, - B4-1124/98 av Dupuis och Dell'Alba för ARE-gruppen, - B4-1148/98 av Pack med flera för PPE-gruppen.
Dödsstraff
Karamanou
Herr ordförande, kolleger! Europaparlamentet uttrycker för jag vet inte vilken gång i ordningen sin avsky för det faktum att föråldrade straffmetoder, som snarast hör hemma i medelåldern och vars effektivitet dessutom är tvivelaktig, fortsätter att tillämpas, och detta i länder som vill framstå som moderna och demokratiska, som Amerikas Förenta stater. Obestridliga händelser, som de aktuella bombningarna i Irak, visar emellertid att nyttjandet av våld utgör kärnan i den amerikanska politiken på alla områden.
Samtidigt som vi firar 50-årsjubileet av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter, avrättas i Förenta staterna den femhundrade dödsdömde sedan 1977, då dödsstraffet åter togs i bruk, och 3 000 dömda väntar på att få sitt straff verkställt. Igår avslöjades av en amerikansk delegation som befinner sig i Strasbourg, ledd av människorättskämpen Angela Davis, som jag kan se på åhörarläktaren, att i Förenta staterna avrättas även minderåriga, och straffsystemet slår klart hårdast mot de ekonomiskt och socialt svaga grupperna, och då särskilt mot personer med mörk hudfärg. I Pennsylvania var år 1998 87 procent av de dömda svarta.
Denna vecka har vi godkänt en serie betänkanden om de mänskliga rättigheterna. På grundval av våra beslut, på grundval av europeiska värderingar och i namn av respekt för de mänskliga rättigheterna uppmanar vi Amerikas Förenta stater att avskaffa dödsstraff och att tillåta en ny prövning av domarna för journalisten Abou Djamal i Pennsylvania, Martínez i Florida med flera, och att bereda dem möjlighet att försvara sig. Vi uppmanar också regeringar i andra länder, i det här fallet i Saudiarabien och i Turkmenistan, att avskaffa dödsstraff och att omedelbart återkalla uttalade dödsdomar.
Slutligen är det nödvändigt att Europeiska kommissionen och rådet arbetar för avskaffandet av dödsstraff genom att införa särskilda klausuler i ekonomiska och politiska avtal som sluts med tredje land och ge direkt stimulans till ett världsomfattande stopp för avrättningarna tills dess att dödsstraffet har avskaffats i alla jordens länder.

Bertens
Herr ordförande! Den liberala gruppen har ständigt principiellt motsatt sig dödsstraff. Därför är vi glada att en internationell kampanj som börjar denna vecka i Strasbourg, åtminstone manifesterar sig här, tilldrar sig uppmärksamheten. Detta måste vara en standardpolitik; detta europeiska motstånd till dödsstraff. Det måste även utgöra en del av vår utrikespolitik. Man har rätt att av både medlemsstater och kandidatländer vänta sig att de avskaffar dödsstraffet. Det är en civilisationsnorm som vi har rätt att räkna med inom EU.
Men Europeiska unionen måste också ifrågasätta internationella överenskommelser. Fortfarande fyller de ständiga dödsstraffen i Kina, Iran, Saudiarabien och de Förenta staterna mig och andra med avsky. Vi måste, såsom min föregångare sade, plädera för ett världsomfattande moratorium för dödsstraff och lansera en resolution med det innehållet i Förenta nationernas generalförsamling. Det utgör en del av vår insats inom ramen för firandet av jubileet av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter.

Dupuis
Herr ordförande! Jag skulle vilja uppmärksamma Karamanou på att hon inte har talat om dödsstraffet i Irak. Jag säger det eftersom vårt stora antal resolutioner om dödsstraffet riskerar att bli ett sätt att göra folk tillfreds på ett billigt sätt. Jag tror också att problemet är av den art att vi så snart som möjligt inte längre behöver lägga fram resolutioner om dödsstraffet.
Det finns en positiv aspekt. Denna gång skjuter man inte bara röda kanonkulor mot Förenta staterna, man talar också om Saudiarabien. Vilket gläder mig mest eftersom man inte talar om det så ofta. Det är ett faktum som förtjänar att understrykas eftersom situationen i Saudiarabien är välkänd. Enligt mitt sätt att se det är den grundläggande frågan den om anstånd, inte som en faktor för hopp eller som något mycket vagt, men som ett initiativ som bör tas i år av rådet inom Förenta nationerna. Det räcker inte med att närvara vid en pingpongmatch som 1998 då Italien och det österrikiska ordförandeskapet på något sätt vände kulan åter och sa: " du vill, inte jag heller, etc., etc., " på så sätt att ingen resolution lades fram till Förenta nationerna.
Jag tror att 1999 bör vara ett år för införande av ett universellt anstånd för avrättningar, och att man inte längre kan uppskjuta detta initiativ i det oändliga.

Schroedter
Herr ordförande, kära kolleger! De mänskliga rättigheterna är odelbara. Det var mottot för hela denna vecka. Mänskliga rättigheter gäller också för människor, som har förbrutit sig mot någonting och sitter i fängelse. De måste också få en chans att erkänna sin skuld och börja ett nytt liv. Därför är erkännandet av de mänskliga rättigheternas allmängiltighet direkt förbundet med ett avvisande av dödsstraffet. Tre kvinnor och två män i Turkmenistan sitter i dödscellen. Om några få dagar kan dödsstraffet mot dem verkställas. Det sista hoppet består i att den turkmeniske presidenten skall benåda dem. Det minskar inte deras skuld, men vore att iaktta de mänskliga rättigheterna.
Vi uppmanar därför den turkmeniske presidenten att fatta mod till denna akt av nåd och på så vis sätta de internationella mänskliga rättigheterna högre än den nationella rätten! Det skulle också stödja trovärdigheten i hans firande av 50-årsdagen av FN: s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter.

Lenz
Herr ordförande! Jag kan bara ansluta mig till det som föregående talare sade. Men jag vill upprepa det på ett annat sätt. I går frågade mig en besökande grupp varför vi är emot dödsstraffet. Jag tror att vår resolution verkligen mycket tydligt illustrerar varför. Alla fall är olika, det är oftast också alla måttstockar, men varje gång rättsliga invändningar och nådeansökningar avvisas resulterar det i ett straff som inte kan återkallas. Därför rekommenderar EU i Amsterdamfördraget - och det är vi mycket glada över - att alla medlemsstater äntligen skall avskaffa dödsstraffet. Vi ser med stor oro att USA och dess delstater - ty det gäller delstaternas lagar - här tyvärr placerar sig på samma nivå som vissa andra länder, som de annars inte gärna vill jämföras med. Därför går vår vädjan i synnerhet till USA, men också till alla andra stater, att avskaffa dödsstraffet. Dödsstraff är slutgiltigt, oåterkalleligt, och efter det finns det inte längre utrymme för nåd och mänsklighet.

Pailler
Herr ordförande! Jag har ett passerkort här och med mig bär jag hela sinnesrörelsen från gårdagens möte, då jag tog emot en delegation med diverse strömningar inom den amerikanska rörelsen för avskaffande av dödsstraff, ledd av Angela Davis. Angela påverkade människor i min generation, som ofta började agera för att kräva hennes frisläppande. Hon var också dödsdömd.
Då hon kommit ut ur fängelset, tack vare en internationell mobilisering och ett avbrott för dödsstraff i Förenta staterna några år, förblev hon sina ideal trogna och fortsatte att kämpa för försvaret av de förtryckta och mot dödsstraffet. De vittnesmål vi fick ta del av i går tillsammans med deltagarna i delegationen, Abu-Jamals advokat, ansvarig för Amnesty International, ger skälvningar. De är för övrigt utan tvekan här nu. I Förenta staterna är dödsstraffet dessutom rasistiskt och diskriminerande. Ju svartare och fattigare man är desto större är risken att bli dömd till döden och avrättad.
Då världssamfundet firar femtioårsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna uppnår Förenta staterna sin femhundrade avrättning sedan 1977 och fortsätter att tillämpa en barbarisk och ineffektiv metod, ett verkligt administrativt mord som Albert Camus sade på sin tid. Mer än 3 500 personer väntar för närvarande på avrättning.
Den svarta journalisten, Mumia Abu-Jamal, som dömdes till döden 1982 efter en polisiär och rättslig intrig och en parodisk rättegång har blivit en symbol för kampen mot dödsstraffet. Efter avslag på resningsansökan av Högsta domstolen i Filadelfia riskerar han att avrättas i vilket ögonblick som helst. Alla demonstrationer, alla ställningstaganden, alla resolutioner som vi även här ofta har antagit bidrar till att hindra hans avrättning. Låt Förenta staternas president och Pennsylvanias regering få veta att vi inte böjer oss för det omöjliga.
Genom att anta den resolution som vår grupp varit med om att underteckna uttrycker vi med kraft vår vilja att rädda Mumia Abu-Jamal genom att hindra avrättningen och att avskaffa dödsstraffet. Mumia bör inte dö, han bör beviljas resning. Men man måste gå längre och kräva att våra regeringar och europeiska myndigheter, tar ställning och intervenerar mer energiskt gentemot Förenta staterna inom ramen för de transatlantiska ekonomiska relationerna.
Jag kan inte avsluta, ursäkta mig herr ordförande för mitt inlägg, utan att nämna Léonard Peltiers öde, som Bobby Castillo, hans här närvarande språkrör, så briljerande försvarade i går under vårt möte. Som ledare för American Indian Movement har han dömts till två livstidsdomar. Han är för närvarande sjuk och berövad vård. Vi bör upprätthålla trycket.

Cushnahan
Herr ordförande! Jag är emot dödsstraff, eftersom jag anser att det är omoraliskt, orättfärdigt och att det motverkar sitt syfte. Man bör notera att i många, men inte i alla, fall så är de länder som använder det mest de vilkas respekt för demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen inte är den allra bästa. I dessa länder används det ofta för att trycka ned politisk opposition.
Ytterligare ett argument mot dödsstraff är den rad av fall, till och med i de mest demokratiska länder, där den avrättade varit oskyldig. Om man blir felaktigt dömd och avrättad, så är det dessvärre för sent att överklaga.
Till sist, terrorister i många länder har sett värdet av att dö martyrdöden, och har utnyttjat dödsstraffet för att flytta fram sina egna positioner. Vi bör inte ge dem möjlighet att göra detta. Jag uppmanar ledamöterna att stödja denna resolution, särskilt uppmanas Förenta nationerna att stödja ett allmänt moratorium rörande avrättningar som inledning till själva avskaffandet.

Fassa
Herr ordförande! Alltför ofta blir debatterna om dödsstraffet tillfällen att anklaga en eller annan stat där detta straff ingår i rättsordningen. Mycket ofta blir diskussionerna om dödsstraffet ett fördömande av och en klagovisa över Förenta Staternas juridiska system.
Jag tror att en av de viktigaste aspekterna av den resolution vi skall rösta om i eftermiddag, är det faktum att den med tillräcklig tydlighet understryker hur dödsstraffet tyvärr ingår i de mest skilda rättsordningar, vilka orättfärdigt omfattar det och tillämpar det.
Dödsstraffet drabbar nästan alltid svaga individer, i vissa länder tillhörande ekonomiska eller etniska minoriteter, i andra politiska minoriteter. Av detta skäl är det vår plikt att med stor kraft understryka att de mänskliga rättigheterna inte har någon färg, liksom att detta straff inte har någon politisk färg.

González Álvarez
Herr ordförande! Jag kan lägga mycket litet till vad min kollega Aline Pailler sade. I går hade många ledamöter tillfälle att lyssna till Abu-Jamals advokat, Peltiers advokat och det levande vittnesmålet från Angela Davis - vilken vi gläder oss över att ha fått lära känna personligen efter att på sin tid ha arbetat för hennes frigivning -, och de uttryckte tydligt att dödsstraffet, förutom att det är omoraliskt - som andra kolleger har sagt här -, förutom att det är oacceptabelt för Europeiska unionen, eftersom Europeiska unionen måste uttala sitt fullkomliga avståndstagande från dödsstraffet, drabbar det de fattigaste och de färgade i USA.
Vi fördömer dödsstraffet varhelst det gäller, i Kina, Irak, Iran och på alla andra platser. Men USA gör anspråk på att vara värdens mest betydelsefulla demokrati. Därför är det alarmerande att det där finns 3 000 personer som väntar på döden, och att det bland dessa 3 000 personer, också finns en spanjor, en europé, som heter Joaquín José Martínez. Det finns många tveksamheter angående hans brott - det finns en person som säger sig vara mördaren - och om man inte snabbt kommer till hans undsättning kan han dömas till döden på samma sätt som Abu-Jamal. Vi måste nästa år lägga fram en gemensam ståndpunkt - i detta fall kan vi göra det - för ett internationellt moratorium mot dödsstraffet.
Sudan

Bertens
Herr ordförande! Situationen i Sudan förblir utsiktslös. Regeringen fortsätter att i stor skala skända de mänskliga rättigheterna och miljoner människor dör av svält. IGAD: s förenade ansträngningar förblir fruktlösa. Ansträngningarna förtjänar alla lovord. De frustreras av de ständiga vapenflöden som snarast stimulerar konflikten. Dessa vapenflöden är olja på elden som kommer att driva på upptrappningen av våldet ytterligare. I stället för att det tjänas stora pengar på hela konflikten, förstörelsen och det mänskliga lidandet, måste det nu slutligen bli ett slut på denna vapenförsäljning. Därför är jag glad över EU: s gällande vapenembargo. Men det räcker inte. EU måste inbjuda de anslutna länderna att sluta upp bakom detta och dessutom se till att man pläderar för en FN-ram, ett Förenta nationerna-embargo.
Dessutom måste mekanismerna för att kontrollera efterlevnaden av dessa embargon förstärkas. EU måste föregå med gott exempel och inta en ledarställning vid stoppandet av vapenflödena. Så kan EU uppfylla ett av de första villkoren för en lösning av konflikten, och befolkningen i Sudan förtjänar detta, för de har hållit på att krångla sig ur sitt eget inbördeskrig sedan 1956.

Van Bladel
Herr ordförande! Bertens känner väl till Sudan. Själv vet jag inte mycket om landet. Sudan är mästare i brådskande förfaranden under de senaste ett och halvt åren, dock utan någon verkan på fältet. Den resolution som i dag ligger framför oss avser att ta tag i saken på ett seriösare sätt genom att förmå rådet att acceptera ett vapenembargo och att till och med föreslå säkerhetsrådet detta. Jag har alls ingenting emot detta förslag, men kontrollen av detta tycks mig mycket svår att genomföra. Jag är således mycket intresserad av att veta hur kommissionären tänker sig att detta vapenembargo och kontrollen av detta skall genomföras i praktiken. Dessutom, herr ordförande, finner jag det dock något selektivt. Sedan Mobutu försvann från Afrikas hjärta har beväpningen tilltagit i regionen söder om Sahara. Tänk på Angola där strider nu pågår. Det område vi har pumpat in miljoner i för att befria från minor håller man nu helt enkelt på att minera på nytt, och vapenköp har nyligen ägt rum i Bulgarien. Herr ordförande! Zimbabwe! Det kostar en miljon om dagen att hålla flygplanen i luften för att hålla Kabila kvar vid makten. Herr ordförande! Okej för Sudan, men då skall det även gälla andra afrikanska länder.

Telkämper
Herr ordförande! Flera av de föregående talarna har hänvisat till att den senaste veckan gick i tecknet av 50-årsdagen av förklaringen om mänskliga rättigheter, och att dessa mänskliga rättigheter är allmängiltiga och universella. Det gäller också för Sudan. I Sudan - det har föregående talare just sagt - kränks de mänskliga rättigheterna dagligen, både av regeringen och rebellerna. I 15 år har det där pågått inbördeskrig och förstörelse, och människor har drivits bort. För människorna är denna förstörelse förknippad med att de ekonomiska och sociala strukturerna förstörs, så att det knappast längre finns något hopp för dem.
Särskilt i södra Sudan undertrycks religionsfriheten. Vi får ständigt information om förföljelse av kristna, tortyr eller misshandel av präster, t.ex. Pater Sebit och Pater Boma, och vi vet att nästan hela befolkningen är drabbad av hungersnöd.
Detta är en form av kränkning av de mänskliga rättigheterna, som i synnerhet drivs fram av regeringen. Regeringen institutionaliserar kränkandet av de mänskliga rättigheterna. Men även vi som union och våra associerade stater har del i skulden till att det kommer in vapen i landet och att denna situation kan fortgå. Jag anser att detta måste ändras! Sudans regering måste underteckna den internationella överenskommelsen mot minor och mot biologiska och kemiska vapen.

Fassa
Herr ordförande! Vi har högtidligen firat årsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Detta är dock något vi med beklagande gör varje torsdag eftermiddag i denna kammare - kanske inte så fullsatt som vore passande - där vi tyvärr måste erinra oss det faktum att det fortfarande i dag finns många människor utan rättigheter. Så är fallet i Sudan, där hungersnöden slår följe med inbördeskriget och förtrycket av alla slags friheter, speciellt religionsfriheten.
Nu tror jag att den resolution vi lägger fram om Sudan för att få slut på denna situation, för att man skall kunna slå in på vägen mot en förändringsprocess, inte får inskränks till bara ord utan måste vidgas till stöd för ett strikt embargo, och för att på alla sätt bekämpa agerandet hos de som, även i Europa, genom sitt beteende - vapenhandel och annan olaglig handel - medger att människorna i ett stort område på jorden fortsätter att vara berövade varje rättighet.
Pakistan

Van Dam
Herr ordförande! För att inleda vill jag säga att jag fäster ett stort värde vid mänskliga rättigheter och vid livet som Gud ger oss. Därför känner jag mig djupt förorättad av kollega Eriksson som på förmiddagen i går hade fräckheten att beskylla abortmotståndare för att skända mänskliga rättigheter. Efter det systematiska kränkandet av mänskliga rättigheter, inklusive gruvliga abortmetoder, under kommunistiska regimer, borde hon skämmas ordentligt för en sådan gemen beskyllning.
Under denna vecka efter femtioårsdagen av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter kom de mänskliga rättigheterna upp till diskussion både i går och i dag; nu under den månatliga aktualitetsdebatten där vi för andra gången på ett halvår måste tala om Pakistan.
I detta islamitiska land kunde icke-muslimer under lång tid föra ett skapligt fritt liv. Den nuvarande premiärministern Sharif inskränker allvarligt denna frihet. Han vill göra Pakistan till en verklig islamisk stat med tillhörande rättskipning och återinförande av dödsstraff.
Under 1991 erhöll han parlamentarisk majoritet för att i grundlagen upphöja sharia (den islamitiska lagen) till grundval för all lagstiftning. Följderna av detta är drastiska. Den som förolämpar koranen får livstid. Dödsstraff väntar den som i ord, skrift eller illustration eller eljest vanhedrar Mohammed. Vad gäller bevisföringen kan rätten nöja sig med ögonvittnesmål från fyra muslimska män eller från två muslimska män och fyra muslimska kvinnor. Ett ögonvittnesmål från kvinnor eller från icke-muslimer är juridiskt värdelöst.
Sharif fortsätter. Nyligen antog nationalförsamlingen den så kallade femtonde ändringen av grundlagen; vilket inte är någon konst då endast 10 av de 210 platserna i det nationella parlamentet innehas av religiösa minoriteter. Ändringen påbjuder ett mycket strikt efterlevande av sharia inom det juridiska systemet. Detta innebär bland annat att alla som arbetar för den lagstiftande makten måste vara muslim.
Nästa månad röstar den pakistanska senaten om detta ändringsförslag. Före detta premiärminister och nuvarande oppositionsledare Benazir Bhutto har varnat för att detta kan leda till ett totalitärt islamitiskt förtryck, att jämföra med situationen i grannlandet Afghanistan.
Vi får inte se hotet i dessa lagar skilt från de sociala problemen i Pakistan. Här råder stor fattigdom med enorma skillnader mellan rik och fattig. Barnarbete är mycket utbrett. Denna fattigdom bidrar till att hädelselagarna är så " livshotande" för religiösa minoriteter. Lagarna lämpar sig i hög grad för att locka medlemmar av minoriteterna i fällan. I praktiken används dessa religionslagar för att lösa personliga tvister. Sålunda anklagades några kristna för att ha smädat Mohammed till följd av ett gräl med grannarna!
I den gemensamma resolutionen uppmanas Pakistan att ta de mänskliga rättigheterna på allvar. På något sätt måste regeringen garantera varje medborgare i Pakistan, muslim eller icke-muslim, en opartisk rättskipning. Kommissionen och rådet kan bidra till att Pakistan nu äntligen tar denna uppmaning på allvar.

Evans
Herr ordförande! Det fyller mig inte med glädje att stödja ett förslag som är så djupt kritiskt till situationen rörande de mänskliga rättigheterna i Pakistan. När jag nu har sagt detta, skulle jag vilja ta avstånd från de ganska provokativa inledande kommentarerna av van Dam, vars anmärkningar jag tyckte var irrelevanta och olämpliga när det gäller denna debatt.
Det finns ett stort antal pakistaner i Pakistan, London och världen runt, medborgare som blir djupt oroade av innehållet i vårt resolutionsförslag. De pakistanska myndigheterna bör vara medvetna om att bilden av deras land håller på att förstöras i grunden. Detta förslag är inte begränsat till de lidanden en enda minoritetsgrupp får utstå; det hänvisar till den dåliga behandlingen av kristna, Ahmadifolket, den nationella flyktingrörelsen (MQM), särskilt i Karachi, och folkets - särskilt kvinnornas - rättigheter. Dessa rättigheter kommer att hotas ytterligare av föreslagna författningstillägg 15, om senaten stöder detta, och vi vädjar till senaten och till andra att vägra godkänna detta.
Enligt lagstiftningen om blasfemi, så kan dödsstraff utdömas och konstruktionen av denna lagstiftning tillåter vedergällningsåtgärder, som ofta åberopas i rättssalarna som är packade med mullor och av den fientliga folkmassan utanför. Rapporterna om pöbelvåld och en primitiv rättslig praxis är nedslående för Pakistans vänner - och jag räknar mig själv, tillsammans med andra kolleger här, som en vän till Pakistan. Vi vill inte ifrågasätta folkets rätt att bestämma över sitt eget öde, men vi vill att man respekterar villkoren i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, vars 50-årsdag vi firar denna vecka.
Vi vädjar till Pakistans regering att fokusera mer på de mänskliga rättigheterna, samråd och dialog i folkets intresse - deras eget folk, tidigare medborgare världen runt och andra som delar deras oro.

Fassa
Herr ordförande! Vi förhandlar om samarbetsavtalet mellan den Europeiska unionen och Pakistan, och en av de punkter som ofta betonas i detta slags avtal är förmågan att få till stånd ett regionalt samarbete. Vad Pakistan beträffar har landet sedan lång tid tillbaka ett speciellt regionalt samarbete genom att det med extrem kraft stöder den talibanska regimen i Afghanistan, och i dag, liksom i allt regionalt samarbete värt namnet, får man i gengäld förslaget att tillämpa den muslimska lagen i detta land.
Jag tycker att genklangen av Alberico Gentilis ord, en av den moderna juridikens och politikens fäder, " silete teologi in munere alieno " skall ljuda starkt i denna församling, som helt visst är en av de mest rättmätiga arvtagarna till denna tradition.

Holm
Herr ordförande! Det är med stor oro som vi ser utvecklingen i Pakistan. Flera människor har mördats på grund av sin religiösa övertygelse, och dessa våldsamma övergrepp ser ut att fortsätta. Det är därför skrämmande att se att det förslag som nu läggs fram, nämligen tillägg 15 som ett tillägg till Pakistans författning, gör situationen ännu mer oroande. Man måste nämligen ha i åtanke att respekten för muslimerna i Pakistan, att de skall kunna leva i enlighet med islam, finns redan i dag. De kan utöva sin religion. Den skärpning som nu föreslås kommer tvärtom i stället att just skapa förutsättningar för en fientlig inställning till andra religiösa trosuppfattningar och mot den icke-muslimska minoritet som finns i Pakistan. Därför måste vi med all tydlighet uppmana Pakistans senat att rösta mot detta förslag, för att inte äventyra de mänskliga rättigheterna som är så viktiga för oss, för Pakistans folk och för vår världs framtid.
Man skall också komma ihåg att bland de 49 stater runtom i världen som har islam som huvudreligion, så är det bara tre stycken, Saudiarabien, Iran och Taliban - som kontrolleras av Afghanistan - som har dessa hårdhänta muslimska lagar som står över rättspraxisen. Jag hoppas verkligen att Pakistan inte skall slå in på den vägen, utan fortsätta att respektera de mänskliga rättigheterna och, tvärtom, ge ett större uttryck för att olika religiösa grupper kan leva bredvid varandra också i fortsättningen. Jag hoppas verkligen att den pakistanska regeringen inte sätter i gång nya oroligheter med detta tillägg.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Min grupp har under flera år varit allvarligt bekymrad över situationen i Pakistan därför att religiösa minoritetsgrupper ständigt drabbas av våldsamheter. Det stannar inte vid hot och våld. Den 18 november mördades nio kristna i Noshehra.
Nu nås vi också av oroande uppgifter om två parlamentsledamöter tillhörande Muttahida Quami-rörelsen som fortfarande hålls fängslade och blir illa behandlade. Jag mottog denna vecka ett brev från den pakistanska ambassaden i vilket anges att de nio mördade kristna inte var några kristna utan sektmedlemmar och att ledaren för de mördade familjerna utövade fatahmagi. Det skall ha rört sig om en familjevendetta. Detta som nyss nämndes är ett typiskt exempel på att kristna framställs i dålig dager och sedan på detta sätt går under.
Vidare meddelar man även på nytt i brevet från den pakistanska ambassaden att de två parlamentsledamöter som sitter anhållna inte alls blir illa behandlade utan att de tvärtom klara sig bra. Även den här har vi på vår sida helt andra uppgifter.
Den motsägelsefulla informationen från icke-statliga organisationer och från den pakistanska staten utgör egentligen ännu ett skäl för att stödja denna resolution och för att be kommissionen att övergå till handling och att försöka fördriva denna sorts metoder.
Jag vill slutligen också uttrycka mitt stöd för ståndpunkten att förslaget om tillägg 15 till ändring av grundlagen inte får godkännas, för detta skulle enligt min uppfattning bara förvärra situationen i Pakistan ytterligare. Vi ber kommissionen och rådet att agera.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Kort tid före 50-årsdagen av undertecknandet av FN: s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter kränktes de på nytt i Pakistan. För en månad sedan mördades en kristen familj med nio medlemmar - uppenbarligen inga separatister - av islamiska terrorister i staden Noshehra. Det är inte mycket som har ändrats sedan juni, när vi här i Europaparlamentet protesterade mot ahmadi-anhängarnas, muslimernas och swanternas diskriminering, och mot den lag mot hädelse, som utnyttjats för att sedan 1986 förfölja religiösa och misshagliga minoriteter. Våldet i Karachi har tilltagit. På nytt har parlamentsledamöter från Muttahida Quami-rörelsen häktats och deras anhängare har ställts inför militärdomstol.
Efter godkännandet i nationalförsamlingen har man nu för senaten lagt fram en tilläggsartikel till författningen. Den har till syfte att förklara koranen och sunna som högsta gällande lag i landet. Den verkställande makten skall få rätt att egenmäktigt besluta om vad som är rätt och orätt. Dessutom skall artikel 15 gälla, oavsett vad som står i författningen, någon lag eller något domslut. Det är ju ett fribrev för alla fanatiker och kommer med största sannolikhet att utlösa en ny terrorvåg mot minoriteterna. Vilken möjlighet har kommissionen att förhindra en utbrott av våldshandlingar? Kan det göras med hjälp av klausuler i avtal? Kan det göras med hjälp av internationella juridiska konferenser, där vägar och irrvägar behandlas? Kan det göras genom att fastslå gemensamma beslut tillsammans med Pakistan, så att det äntligen läggs stor vikt vid demokrati och mänskliga rättigheter även i detta land, som ju hur som helst är medlem av Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete (SAARC), som vi i Europaparlamentet är medansvariga för?
Iran

Pradier
Herr ordförande! Ni har säkerligen aldrig hört talas om Darioush Forouharet, hans hustru Pirouz Davani, chefredaktör för en iransk tidning, Majid Charif, Mohamad Mokhtari eller Jafar Pouyandeh. Men var lugna! Ni kommer inte heller att höra talas om dem för antingen har de slagits ned, mördats eller mött döden, eller så har de försvunnit. Det är vad som sker med de intellektuella och med den politiska oppositionen i dag i Iran.
I dag tar sig också denna offensiv mot de intellektuella och denna opposition en särskilt alarmerande inriktning. Det är därför jag tror att vi bör stödja president Khatamis ansträngningar, hans uttalanden och de initiativ som han har tagit för åsiktsfrihet och medias frihet. Det är också därför vi måste begära att icke-statliga organisationer skall kunna komma in på detta territorium för att hjälpa dem som i Iran försöker leda detta land på vägen mot demokrati.

Gahrton
Herr ordförande! Jag håller helt och hållet med Pradier. Till den lista som vi har i den gemensamma resolutionen kan jag lägga till åtminstone ett namn, nämligen Reza Hadjzadeh, som jag just har fått från iranska intellektuella oppositionella som lider under denna fruktansvärda terror. Det är nog så bra att den iranske presidenten formellt har uttalat sig för kulturell frihet och yttrandefrihet, vilket vi också säger i den gemensamma resolutionen, men frågan är om man inte måste gå längre.
Vi har ju exempelvis i fallet Algeriet haft en undersökningsdelegation från Europaparlamentet på plats. Även om det fortfarande händer fruktansvärda saker i Algeriet, så tror jag att det kan ha en viss inverkan. Från de iranska intellektuella och hela det iranska civila, demokratiska samhället är man mycket angelägen om att vi skall komma dit och vara på plats. Jag vill gärna väcka den tanken, att vi försöker att få till stånd någon form av undersökningskommission som, om möjligt, tar sig in i Iran och studerar förhållandena på plats och visar sin solidaritet genom att vara där.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Åter står Iran på vår dagordning beträffande kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Medan det förra gången främst var medlemmar av religiösa minoritetsgrupper och kvinnor som hotades och fängslades, ibland till och med dödades, handlar det denna gång om intellektuella, om medlemmar av oppositionen och på nytt om kvinnor som vi måste försvara. I augusti försvann Pirouz Davani, huvudredaktör för dagstidningen Pirouz. Efter det att Majid Charif, grundare av den månatliga tidskriften Iran Farda, hade bortförts fann man honom död den 25 november. Nyligen blev Mohamad Mokhtari och Mohamed Jafar Pouyandeh, båda författare och journalister likaså bortförda och avrättade. Ett annat exempel är mordet den 22 november på Darioush Forouhat och dennes fru Parvaneh, båda medlemmar av oppositionen. Sedan tillkommer dessutom det permanenta förtrycket av kvinnor då det sedan en tid tillbaka är förbjudet för kvinnor att låta sig behandlas av manliga läkare och specialister trots att endast sju procent av läkarna i Iran är kvinnor.
Herr ordförande! Vi måste helt enkelt konstatera att våren som verkade vara på väg att spira under den nye presidenten Khatami har vänt i en hård vinter och att Iran åter är på väg att bli ett otryggt land med en hårdhänt och våldsam regering; detta trots presidentens måttfulla inställning. Vi ber kommissionen och rådet att snarast placera Iran på rådets dagordning, att kräva av Iran att dess medborgare skyddas samt att undersöka om de femton medlemsstaterna kan enas om en linje när det gäller flyktingar från Iran. Vår slutsats är att Iran i nuläget är ett farligt land för kritiska intellektuella, för kvinnor och även för journalister.

Pailler
Herr ordförande! Sedan några veckor har en våg av terror sköljt över de iranska författarna. Majid Charif, Mohamad Makhtari och Jafar Pouyandeh har mördats efter att ha förts bort. Är det en slump? Naturligtvis inte? Var de inte en del av den kommitté som ansvarade för att förbereda årsmötet för de iranska författarnas förening, som vilket jag vill påminna om, har förbjudits av statsmakten?
Dessa mord som infaller i ett klimat av konfrontation mellan diverse partier som kämpar om makten syftar till att tysta de intellektuella. Genom att anta denna resolution, som vår grupp varit med och undertecknat, uttrycker vi vår solidaritet och vi kräver av de iranska myndigheterna att de vidtar nödvändiga åtgärder, såväl för att söka efter och straffa dem som är ansvariga för brotten som för att säkra medborgarnas skydd och säkerhet.
Vi kan också uttrycka denna solidaritet genom att stödja det förslag de iranska exilförfattarna har lagt fram omt att skicka en internationell kommitté till Iran, bestående av intellektuella och parlamentariker från hela världen för att undersöka dessa massakrer och rädda livet på dem som är hotade.

von Habsburg
Herr ordförande! Händelserna under de senaste timmarna visar på Irans betydelse för oss. För den som betraktar situationen där objektivt, råder det inget tvivel om att man i Iran under president Khatamis ledning gjort väldiga framsteg. Att det har inträffat olyckor är fullkomligt klart, och de har huvudsakligen dirigerats från utlandet. Det får man inte glömma. Det är alltid dessa speciella frihetskämpar från Iran, som för in terrorismen i landet. Vi bör därför göra allt för att uppmuntra den iranska regeringen, och särskilt presidenten, att fortsätta sin väg mot liberalisering och demokratisering. Men en punkt måste vi lägga större vikt vid. Det är den outhärdliga förföljelsen av Bahai, ty Bahai är en av de mest civiliserade grupperna, och vi måste stödja deras frihet!

Bertens
Herr ordförande! Dunkla konservativa krafter har strypgrepp på Iran. Journalister mördas, dissidenter och intellektuella tystas och kvinnor pressas tillbaka till deras konservativa roll. Habsburg har rätt då han säger att vi måste bry oss om också bahai's öde. Demokratiska och förnyande krafter har ännu inte fått någon riktig chans i Iran. Valet av president Khatami var en positiv utveckling, men en svala gör ingen sommar.
Unionen, herr ordförande, måste göra allt för att stödja de demokratiska krafterna i landet och tydligt uttrycka sitt ogillande. Slutligen hoppas jag att de nationella regeringarna, alltså även till exempel Nederländernas regering, mycket väl inser värdet av de offentliga uttalandena. I meddelanden som skickas från ambassaderna, även från andra EU-länder, till Europa sägs det att Iran under den senaste tiden - jag citerar - har blivit ett säkert land så att asylsökande kan återsändas dit och inga nya asylsökande därifrån kan tas emot. Herr ordförande! Jag blir bestört när jag läser den sortens information i nederländsk och utländsk press.

Swoboda
Herr ordförande! Man blir aldrig fullärd! Jag är egentligen förvånad över hur positivt kollegan von Habsburg betraktar Iran. Jag är mycket solidarisk med bahai-gruppen, och instämmer i att de inte får förföljas. Men att man negligerar allt som sagts om kvinnor, om intellektuella och kritiska människor, det bringar mig faktiskt ur fattningen! Det är riktigt, och det var egentligen så jag hade tänkt inleda, att Iran har en ny president, som jag att döma av hans yttranden och inställning verkligen kan uppskatta, även om jag inte är ense med honom i detalj. Men kanske just därför att folket här har valt en relativt liberal president, mot ayatollornas åsikt, eller åtminstone mot de fundamentalistiska ayatollornas åsikt, så finns det i Iran en tydlig rörelse som skulle vilja göra slut på detta " liberala otyg" , och som massivt kämpar mot att landet öppnas och liberaliseras. Allt detta är relativa begrepp, men man kan absolut se den möjlighet som ligger i att fortsätta dialogen med Iran.
Nåja, i fråga om varje dialog, vare sig man kallar den kritisk eller öppen, så måste det dock stå klart att detta parlament inte kan avstå från att sätta de mänskliga rättigheterna i Iran, liksom i många andra länder, i centrum för sina överväganden, och att det måste föra denna kamp. Helt säkert måste parlamentet också uppmana kommissionen och rådet att skänka utvecklingen av de mänskliga rättigheterna sin fulla uppmärksamhet. Ja, vi förespråkar en dialog med Irans president. Vi hoppas att han också allt mer talar för hela Iran. Men det kan han bara göra om han är stark nog för att på ett framgångsrikt sätt verkligen föra kampen mot de fundamentalistiska och med terror förknippade grupperna. Jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att inse det på samma sätt som parlamentet gör.

Van Dam
Herr ordförande! Efter en tids tystnad lyckas Iran plötsligt på nytt fånga den internationella uppmärksamheten. Ofta är orsakerna till detta inte positiva; inte heller denna gång. Under de senaste veckorna har ett antal kritiska, intellektuella författare försvunnit under misstänkta omständigheter och senare återfunnits döda. På grund av denna alarmerande situation är det bra att man har lagt till Iran i denna aktualitetsdebatt.
Det är bra att även ayatollah Khamenei nu har fördömt denna serie av mord. Av förståeliga skäl har ett antal andra personer som möjligen också utgör mål gått under jorden. Möjligheten att gå under jorden är naturligtvis ingen lösning på den aktuella problematiken. Skräcken som attackerna medför för de hotade och deras familjer är stor.
Tyvärr visar dessa attacker att den " måttfulle" iranske presidenten Khatami inte är helt i stånd att skydda sina anhängare. Irans rättsväsen, säkerhetstjänst och väpnade styrkor står alla under ledning av den högste andlige ledaren Ali Khamenei. Efter sin stora valseger förra året lovade Khatami att vidareutveckla samhället. Morden begås under en kraftig politisk strid som har brutit lös i Iran mellan president Khatami och den mäktiga konservativa regeringen. Hittills har inga misstänkta för morden hittats.
I denna resolution insisteras på att det iranska rättsväsendet måste undersöka misstankarna om mord på allvar samt skydda potentiella nya offer. Det är av stor vikt att Iran tar uppmaningen på allvar. Ett demokratiskt land underlåter att kränka även kritiska minoriteter. Det låter dem leva i frihet och utföra sitt arbete. Verkligheten i Iran står i skarp kontrast med detta. Det är upp till den iranska regeringen att få till stånd en förbättring.
Barnsoldater

Bertens
Herr ordförande! Den internationella kampanjen för att stoppa användandet av barnsoldater förtjänar denna kammares stöd. För närvarande utkämpar 300 000 barn från 33 länder sina föräldrars krig. I dessa länder får barnen naturligtvis ingen chans till en normal utveckling. Vi känner alla till exemplen från Kongo, Somalia, Sudan, Sierra Leone, Afghanistan och så vidare. Även inom EU är det egentligen inte så bra reglerat, för i elva av de femton medlemsstaterna rekryterar man soldater under 18. Detta står i strid med de allmänna reglerna i FN-konventionen om barnets rättigheter, vilken uppställer 18 år som minimigräns för vuxenhet. Hur kan vi moraliskt motivera att barn i delar av Europa inte får rösta förrän de fyllt 18, men däremot skickas ut i krig redan då de är 15, 16 eller 17? Det är obegripligt att denna konvention 1989 skapade detta undantag.
FN-förhandlingarna om ett tilläggsprotokoll som uppställer 18 år som en minimigräns sitter sedan åratal tillbaka fast i en återvändsgränd. Därför är EU: s insats och ledarskap nödvändiga för att på nytt få i gång förhandlingarna. Kommissionen måste budgetmässigt prioritera demobiliseringen och återintegreringen av barnsoldater. Det är det enda sättet att bryta upptrappningen av våldet.
Även parlamentet måste axla sin roll, precis som det spelade en ledande roll i kampanjen mot personminor. Till en början frågade man förvånat vad vi hade med detta att göra. Och nu har vi Ottawakonventionen. Det vet ni. Vi måste få en grupp like-minded countries , som det heter, att agera för att skissera en moralisk kod och flytta den blockerade diskussionen i FN angående barnsoldater till en annan nivå. Vi har alltså lärt oss en läxa av Ottawa. I och med 10-årsdagen av Konventionen om barnets rättigheter är det dags att vi får ett slut på sjanghajandet och användningen av barn för att föra krig.

Schroedter
Herr ordförande! Kollegan Bertens har redan nämnt de förskräckliga siffrorna: 300 000 barn strider överallt i världen. Många är bara åtta år gamla. Under de senaste tio åren dog 2 miljoner i strid, och 6 miljoner fick bestående skador. Psykiska trauman efter våldsupplevelserna är oräkneliga. Det finns också många stater i Europeiska unionen som inte har undertecknat protokollet om barnkonventionen, vilken förbjuder rekrytering av barn under 18 år. I Tyskland, Frankrike, Storbritannien, Grekland, Italien, Luxemburg, Nederländerna och Spanien är det möjligt att rekrytera personer under 18 år. Det är politiskt nödvändigt att verkställa detta protokoll, om Europeiska unionen vill behålla sin trovärdighet och om världen skall kunna sätta tilltro till det som rådets nuvarande ordförande sagt om att de mänskliga rättigheterna har blivit en väsentlig del av politiken i Europeiska unionen.
Det är följaktligen logiskt att Europeiska unionen engagerar sig i en gemensam åtgärd för att verkställa protokollet till skydd för barnen. Denna förebild efterfrågas framför allt i de egna länderna, särskilt som det vid toppmötet i Cardiff beslutades om en riktlinje inom uppförandekoden för vapenexport, där det blev tydligt att det önskas att nyckelrollen för...
(Ordföranden avbröt talaren.) ... internationellt iakttagande av protokollet för lätta vapen skall utökas, i synnerhet i de länder där barnsoldater utnyttjas. Dessa ord...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)
Lenz
Herr ordförande! I stället för barnaglädje inför den kommande helgen behandlar vår resolution i dag ett av de sorgligaste kapitlen i fråga om utnyttjande av människor, för att inte rent av säga förbrytelser mot människor. Jag upplevde som barn vad det innebar när ett sista uppbåd av 14-15-åringar skickades ut i krig, och jag kommer aldrig att glömma det. Jag tänker med förskräckelse på ödet för de barnsoldater som i kriget mellan Irak och Iran, liksom i andra länder, skickats ut i fanatismens namn.
Jag tror att vi därför i Europeiska unionen verkligen borde stödja alla ansträngningar från FN: s sida att besluta om ett tilläggsprotokoll till FN: s barnkonvention. EU måste agera i enlighet därmed. Det är naturligtvis inte vanligt hos oss, att ungdomar under 18 år skickas ut i krig - det måste man också veta - men trots detta är även jag för en 18-årsgräns.
Vi har i EU vågat avskaffa kriget, som till och med är tillräckligt förskräckligt för vuxna - det kan vi ju ännu se vid våra gränser - men vi borde också se till att man inte heller i andra länder, när det förs krig, någonsin belastar några barn med det, för vilka det förblir ett trauma för hela livet. Låt oss därför här i Europaparlamentet arbeta för barnaglädje, mot hunger och för utbildning av barn, men mot barnsoldater!

González Álvarez
Herr ordförande! Jag tror att alla talare är överens om att, om brotten mot de mänskliga rättigheterna i allmänhet är fruktansvärda, så är brotten mot barnens rättigheter ännu mer skandalösa. Vi har fått siffror: 300 000 barn befinner sig i krig - för inte så länge sedan såg vi ett dokumentärprogram i den spanska televisionen med barn som inte mätte en tvärhand, som gick omkring med vapen och som från barnsben var mer vana vid att se död och mord än att se liv, skolan eller freden. Alltså måste Europeiska unionen göra de största ansträngningar inte bara för att garantera att inget barn under 18 år går ut i krig, utnyttjas i kriget, utan att också våra medlemsstater och andra stater i världen skriver under protokollet om den internationella brottmålsdomstolen som i en artikel tar upp det som en krigsförbrytelse att det finns krigsbarn, och beväpnade barn.
Jag anser, herr ordförande, att en värld som har 250 miljoner barn som utför tunga arbeten, som har 300 000 barn i krig och som tillåter att så många miljoner barn om året dör, är inte en värld med mycket framtid. Därför anser jag att vi, i Europeiska unionen, måste vidta åtgärder för att detta inte skall kunna fortsätta. Naturligtvis utifrån våra möjligheter.

Günther
Herr ordförande! Vi vänder oss här i Europeiska unionen mot att barn får krigsleksaker i present till jul eller vid andra tillfällen. Här har vi att göra med en utveckling, som i mina ögon innebär ett uppenbart utnyttjande av barn. Jag tackar också alla föregående talare för att vi här säkert kan komma fram till en gemensam åsikt. Vi måste gemensamt anstränga oss för att göra något åt detta utnyttjande av barnen. Visserligen anser jag att det som vi kräver i denna resolution egentligen inte går tillräckligt långt. Jag tror att frågan är för allvarlig för att behandlas enbart i bilagan till en konvention - även om den är betydelsefull. Jag anser att vi måste arbeta för att skapa en egen konvention, ett eget moratorium i denna fråga, så att vi här kan uppnå en liknande framgång som i kampen mot personminor.
(Applåder)

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Denna vecka som vi ägnar de mänskliga rättigheterna får vi inte glömma de yngsta och den situation som är deras i många länder: dålig behandling, tvångsarbete men också indelning i brigader vid för tidig ålder i arméer som ofta är lycksökare. Barn, som alltför ofta är de första civila offren i krig, bör inte strida i partier eller nationer i konflikt. Ändå uppskattar man att det finns över 300 000 barnsoldater som används i krigshandlingar, utan att tala om dem som i stället för att gå i skola, värvas, ibland mot deras vilja, till de väpnade styrkorna. Det är således bråttom att kämpa mot denna upprörande situation. Ett viktigt steg skulle vara antagandet av ett tilläggsprotokoll till FN: s barnkonvention som begränsar militär rekrytering till 18 år. För det andra skulle det behövas en ökad medvetenhet hos staterna, så att de uppmuntras att ratificera denna konvention och att vidta de åtgärder som blir nödvändiga. Vi bör alltså be FN att påskynda och stärka sina insatser.
F.d. Jugoslaviska republiken Makedonien

Dupuis
Herr ordförande! Ta inte illa upp, vi kommer att tala om Makedonien. Ni vet, och jag tror att man måste understryka detta med kraft, att vi har en ny situation i Makedonien. En ny regering har bildats och vi har äntligen en växling i Makedonien och jag passar på att tacka en av de första bland oss som har förstått det, von Habsburg, som dessutom har verkat för detta.
Denna nya majoritet är inte en moderat majoritet men vi vet vad de moderata gjort i Makedonien. De har inte gjort någonting under fem eller sex år för att lösa landets problem. I dag finns det en så att säga extremistisk majoritet, men en majoritet som förbereder sig för att äntligen ta itu med Makedoniens grundläggande problem, bland annat dem som handlar om samlevnad mellan den makedonska majoriteten och den albanska minoriteten. Den tillsatta regeringen består av tre parter, bl.a. den albanska minoriteten.
Fyra personer har dömts under något tvivelaktiga omständigheter, åtminstone rättsligt sett, eftersom frågan är uppe till behandling i Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna. Vi vet att den nya majoriteten önskar lösa denna fråga som de har ärvt från den föregående regeringen och jag tror att vårt parlament kan, genom inriktningen på denna resolution, ge de makedonska myndigheterna en orsak, i ordets bästa betydelse, att reglera denna fråga och frige de fyra albanska ledare som fortfarande i dag befinner sig i fängelse, dömda till två eller sju års fängsligt förvar.
Jag uppmanar således alla kolleger att rösta för denna resolution. I januari skall utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor ta emot Georgievski, rådets nya ordförande, och jag uppmanar er att närvara vid mötet. Jag anser att det är en person som är värd att lyssna på. Jag tror att tack vare honom, tack vare denna nya majoritet i Europa kan Europeiska unionen åta sig nya uppdrag i Makedonien.

Posselt
Herr ordförande! Makedonien är en ung demokrati, som under sin nya lovande regering är på väg mot Europeiska unionen. Vår resolution är ett bidrag till denna väg, och regeringen borde också uppfatta det som hjälp och stöd, ty frisläppandet av de häktade kommunalpolitikerna av albansk nationalitet i Makedonien skulle inte bara vara en humanitär handling, och dessutom en nödvändig humanitär handling som borde företagits för länge sedan, utan det skulle också vara en akt av klokhet och, skulle jag vilja säga, av styrka, ty jag tror att det är nödvändigt med ett visst självförtroende och en viss styrka för att man skall kunna bedriva en riktig nationell politik.
Här ser jag mycket uppmuntrande signaler i den nya makedoniska regeringen. Våra stater lider framför allt av centralisering och förvägran av rättigheter för minoriteter och folkgrupper. Det är detta och inte federalismen eller rätten för folkgrupper som leder till förstörelse av olika strukturer. Det gäller att integrera federalism och rätt för folkgrupper, ty om man känner sig erkänd i sin värdighet och egenart, då vill man stanna kvar i det större samhället, ty det för med sig fördelar. Om man känner sig nedtryckt i sin värdighet och egenart, då leder det till separatism.
Därför tror jag att det är nödvändigt med en klok, framsynt och integrerad politik, för att införliva albanerna i Makedonien. Båda sidor kommer att närma sig varandra, det är jag övertygad om, och det skulle kunna vara ett första viktigt steg, om den nya regeringen som en kompromiss skulle kunna ansluta universitetet i Tetovo - som så att säga varit ett tvistefrö de senaste åren under den gamla regeringen - som en autonom filial för den albanska folkgruppen till universitetet i Skopje. Detta skulle vara av särskild vikt, eftersom universitetet i Pristina i grannlandet Kosovo ju nu undertrycks brutalt. Därför, tror jag, vore detta ett steg mot integration, och jag ber den nya makedonska regeringen att ta detta steg.

Swoboda
Herr ordförande! Denna nya makedonska regering leds av ett parti som i många år, delvis i årtionden, har anslagit en mycket nationalistisk ton, och fört en mycket nationalistisk politik. Det skulle glädja mig om det som har märkts de senaste veckorna och månaderna, nämligen en mer måttfull hållning, också verkligen skulle känneteckna denna nya regering. Man bör också ge denna regering chansen.
Jag är helt införstådd med temat för resolutionen, att vi nämligen bör ge dessa albaner, som bestraffats orimligt hårt, friheten tillbaka. Några av oss har redan flera gånger diskuterat det i delegationen tillsammans med makedonierna. Jag har gemensamt med kollegan Pack själv träffat en av de häktade just innan han påbörjade sin häktningsperiod i huvudstaden Skopje. Jag anser att det verkligen vore framsynt och ett tecken på styrka om man nu gav dessa albaner deras frihet.

Robles Piquer
Herr ordförande! Inom ramen för vårt resolutionsförslag om Sudan vill jag uppmärksamma kammaren på den tragiska situationen för två katolska präster, fader Hillary Boma och fader Lino Sebit, anklagade för något så oförenligt med deras heliga sysslor som deras påstådda delaktighet i ett bombattentat i Khartoum i juni. De sitter fängslade sedan den 1 augusti, för fem månader sedan, och de har torterats och därigenom tvingats erkänna sådant de inte har begått. De kommer att dömas - vi vet inte när - av en militärdomstol, inte en civil domstol.
Jag anser att vi måste ansluta oss till det brev som hans eminens kardinal Danneels, president för Pax Christi Internacional, i november sände till Sudans president.
Vi måste kräva att de ställs inför en rättvis och snabb domstol, inför en civil domstol med juridisk hjälp och med utländska observatörer. Vi måste - förvisso, herr ordförande - komma ihåg att Sudans regering inte har ratificerat, och därmed inte uppfyller, konventionerna mot tortyr och omänskliga och förnedrande straff, vilket tyvärr AVS-EU: s gemensamma församling var tvungna att påminna om under sitt senaste möte.
(Applåder)

Pinheiro
Herr ordförande! Kommissionen delar inte endast den allmänna oron över de fall av brott mot de mänskliga rättigheterna som har tagits upp i denna debatt, den delar också, i stort anser jag, texterna i alla resolutioner.
Som ni vet trycker alltid kommissionen, under dessa debatter, på att garantierna i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter skall respekteras i varje enskilt fall. Jag vill lägga till också andra internationella instrument, särskilt Wienkonventionen, som reglerar det konsulära skyddet. Det är inte konstigt att rättigheterna, även i USA, inte är helt och hållet kända för vissa fångar, och bestämmelserna i Wienkonventionen tillämpas inte, vilket är allvarligt och kan vara motiv för att upphäva domen.
Kommissionens befogenheter i denna fråga är som ni känner till begränsade, eftersom den normalt behandlas av rådet och andra institutioner som Europarådet och Förenta nationerna. Jag skulle dock vilja lägga till två eller tre punkter: först vill jag säga att Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt angående dödsstraffet upprepades tydligt i juni, i ett direktiv som antogs av rådet, vilket innebär att Europeiska unionen i sin helhet skall kämpa för att uppnå målet om ett internationellt avskaffande av dödsstraffet. Jag vill också tillägga att det i dag, som ni vet, i alla avtal med tredje land finns en klausul om respekt för de mänskliga rättigheterna, vilket vi ser som en viktig klausul för vårt samarbete med dessa länder. Det innebär att det faktum att ett frihandelsavtal förhandlas med länderna i Gulfens samarbetsråd eller med Pakistan kan få ett mycket tydligare genomslag för Europeiska unionens allmänna opinion i frågor som rör övergrepp på eller bristande respekt för de mänskliga rättigheterna.
Jag vill också nämna att det, i fråga om Sudan, lyckligtvis har getts en möjlighet till vapenvila, varför den så kallade Operation Life Line Sudan kunde äga rum, en operation till vilken Europeiska unionen bara i år har bidragit med 73 miljoner ecu. Men situationen i Sudan är allvarlig, liksom i andra länder, och jag skulle vilja understryka att vi är uppmärksamma och aktiva i försöken att också lösa problemet med de katolska prästerna, vilket Robles Piquer tog upp.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vad gäller Iran har vi känslan, även om det finns vissa förhoppningar genom valet av president Khatami, att hans vanmakt i kampen mot vissa extremistiska krafter i allt högre grad motiverar att det internationella samfundet ger honom sitt beslutsamma stöd.
Vad gäller barnsoldater skulle jag vilja säga att vi kraftfullt har stött FN: s generalsekreterares speciella sändebuds åtgärder för barnen i de väpnade konflikterna, och vi håller på att tillsammans med honom förbereda ett gemensamt program, som kommer att medfinansieras av kommissionen, för att förverkliga några av de rekommendationer han snart kommer att lägga fram i generalförsamlingen.
Till sist, herr ordförande, vad gäller den f.d. Jugoslaviska republiken Makedonien vill jag säga att vi även där har vissa förhoppningar om att dialogen mellan olika etniska grupper, vilken åtminstone denna regering tycks satsa på, kan hjälpa till att lösa några av de problem som drabbar den albanska minoriteten, och särskilt de före detta borgmästarna Osmani och Demiri.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Omröstning
Posselt
Herr ordförande! Innan vi kommer till Pradier, måste jag än en gång hänvisa till följande: Dagens omröstning och de brådskande frågorna stred delvis mot arbetsordningen, ty vi hade än en gång enbart fått översättningar av de gemensamma texterna och inte av ursprungstexterna. Vi har teoretiskt rätt - och vi har ofta gjort det - att avvisa gemensamma texter och sedan rösta om ursprungstexterna. Denna rätt tar man emellertid ifrån oss, om ursprungstexterna inte - som annars är vanligt vid alla omröstningar - föreligger på originalspråken. Jag vet att det i presidiet väl beslutades något i denna fråga, jag protesterar bara mot det - det är absolut mot arbetsordningen - och jag ber er att ge detta i uppdrag till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet!

Ordföranden
Jag noterar er protest, men tack ändå för ert samarbete i detta fall.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja föreslå att man i den franska versionen ersätter centres d'hébergement pour les refugiées med centres de rétention . Vi i gruppen är nämligen av den uppfattningen att oppvangcentra och onthaalcentra absolut inte har något att göra med fängelsepolitik. Däremot är så fallet med gesloten centra . Vi föreslår att det här skall stå centres de rétention i stället för centres d'hébergement . Jag hoppas att tolkarna i alla kabiner kan finna en bra översättning av detta i alla språkversioner.

Ordföranden
Detta verkar vara ett översättningsproblem, snarare än ett muntligt ändringsförslag.

Van Lancker
Nej, herr ordförande. Jag tror att det har blivit fel i alla språkversioner och att det överallt står någonting som liknar onthaalcentra . När flyktingar ansöker om flyktingstatus placeras de ofta i onthaalcentra . När processen väl är över hamnar de i gesloten centra . Avsikten är att i denna text åsyfta dessa gesloten centra .

Pradier
Herr ordförande! Jag håller fullkomligt med om det som min kollega van Lancker precis har sagt. Naturligtvis är det så att platser för kvarhållande, som oftast fungerar under icke-rättsliga ordningar, kvalificerar sig för ledamöternas och alla medborgares uppmärksamhet.

Ordföranden
OK. Tack så mycket.
Finns det några invändningar?

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag tycker inte det verkar vara någon bra idé att vi här tar och inför en belgisk språkvariant i nederländskan. På korrekt nederländska heter det inte " onthaalcentrum " utan " opvangcentrum " .

Ordföranden
Låt oss inte debattera detta. Ändringsförslaget är klart och tydligt.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Om vi då ändå skall göra ett förtydligande av ordet så skulle jag på nederländska vilja ha med " mottagningstält" inom citationstecken; det är nämligen det som är den nuvarande politiken.
(Parlamentet godkände det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Smith
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga. När det gäller nästa års sammanträdeskalender, skulle ordföranden kunna vara vänlig och upplysa om sina förehavanden under den vecka som börjar den 8 februari? Hyser han några reseplaner, eller skall han underhålla några distingerade besökare?

Ordföranden
Som man säger i det brittiska underhuset: Jag kommer att skriva till parlamentsledamoten om denna fråga.

Malone
Herr ordförande! Jag vill ta upp förhållandena i de irländska fängelserna där systemet är fullständigt kaotiskt, och inte alls i linje med Europarådets bestämmelser om fängelser som har godkänts av den irländska regeringen.
Systemet befinner sig i kris. Fängelserna överutnyttjas för personer som begått stölder utan att använda våld och för mindre förseelser. Många har fruktansvärda missbruksproblem. De ledamöter som lyssnar kanske är intresserade av att få veta att trots att Irland är den keltiska tigern, så är självmordsfrekvensen i de irländska fängelserna bland de högsta i Europa.
I Pradiers betänkande läggs det fram en rad mycket välkomna förslag, som att man till exempel skall ta hänsyn till kvinnliga fångars särskilda behov, bevarandet av social miljö och familjekontakter, tillhandahållande av lämplig sjukvård, inklusive särskilda åtgärder för missbrukare, och konstruktiva, humana lagar om straffpåföljder för yngre brottslingar, av vilka jag välkomnar alla.
Det sker vissa reformer i Irlands fängelser. Jag välkomnar beslutet som fattades i förra veckan av den irländska regeringen att anta förslaget om inrättande av en fängelsemyndighet. Det återstår emellertid fortfarande mycket att göra. I detta betänkande skisseras ett antal möjliga reformer. Jag motsätter mig emellertid förslaget om att olagliga droger skall avkriminaliseras i fängelserna. En avkriminalisering är inte rätt väg framåt, utan det skulle bara förvärra drogproblemen.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för ett initiativbetänkande om fängelseförhållandena i unionen. Det finns stor anledning att fokusera på fängelseförhållandena i medlemsstaterna. Fängelserna är i allmänhet överfyllda, och det kan vara nyttigt att utväxla erfarenheter om förebyggande av brottslighet, alternativ till fängelsestraff, häktningar, osv. Det är också aktuellt att fokusera på internernas grundläggande fri- och rättigheter, när det nu är 50-årsjubileum för FN: s förklaring om de mänskliga rättigheterna.
I betänkandet betonas att man kan komma till rätta med överbeläggningen av fängelserna genom att avkriminalisera användningen av olagliga droger som inte skadar andra individer än missbrukaren själv. Nu är det emellertid så att de straffrättsliga bestämmelserna på narkotikaområdet inte är en EU-angelägenhet, och det bör därför vara upp till den enskilda medlemsstaten att avgöra hur man skall förfara vid t.ex. en avkriminalisering av hasch.

Lindqvist
Många av de sociala förslagen i betänkandet är bra, t.ex. en ökad " mänsklighet" i vården av fängslade personer.
Man kan emellertid fråga sig om det är EU: s uppgift att föreslå riktlinjer för medlemsländernas kriminalvårdspolitik. Civil- och straffrätt är nationella angelägenheter. Att tala om för medlemsländerna att de kan minska överbeläggningen på sina fängelser genom att avskaffa fängelsestraff för bruk av narkotika är en direkt inblandning i medlemsstaternas interna politik.

McKenna
På gruppen De grönas vägnar välkomnar jag detta egeninitiativbetänkande om fängelseförhållandena i Europeiska unionen och de föreslagna förbättringarna och alternativa straffen.
Det har funnits en växande oro i Europeiska unionen rörande de otillfredsställande förhållandena i många av fängelserna i Europeiska unionen, där brottslingar avtjänar domar för brott som bedöms på olika sätt i olika länder.
Jag välkomnar det faktum att medlemsstaterna har uppmanats att fullt ut genomföra Europarådets bestämmelser i samband med fängelser. Ett berövande av rörelsefriheten bör inte innebära ett berövande av alla grundläggande friheter - åsikts- och yttrandefriheten, religionsfriheten och den politiska friheten, såväl som de medborgerliga rättigheterna måste respekteras.
Jag välkomnar också den serie åtgärder som utformats för att förbättra fängelseförhållandena och underlätta en förnyad integration i samhället. Den särskilda hänsyn som tas till de kvinnliga internernas behov är mycket viktigt. Det är även rekommendationerna för att skydda den sociala miljön och familjekontakterna, sjukvårdstjänsterna, inklusive särskilda tjänster för missbrukare, och en mer human lagstiftning om straff för yngre lagöverträdare.
Att undersöka amnestikonceptet, alternativa straff och betona betydelsen av fortbildning för fängelsepersonal och socialarbetare, är den väg som vi bör slå oss in på när det gäller den framtida politiken.
Det är också mycket viktigt att vi tittar på problemet med kriminalisering av drogmissbrukare. Detta kommer inte att lösa problemet, utan detta innebär att man blundar för missbrukarnas problem, som bara skadar sig själva, och bidrar till att fängelserna blir överfulla. Att tillämpa en politik för rehabilitering av missbrukare och hjälpa dem tillbaka till samhället skulle vara ett mer logiskt förhållningssätt.
Vad gäller irländska fängelser så har the Irish Penal Reform Trust lagt fram många användbara och konstruktiva förslag till den irländska regeringen, och belyst vissa av de allvarligaste problemen med det irländska fängelsesystemet.
Trusten har tagit upp vissa punkter rörande behandlingen av irländska fångar. Till exempel:
40 procent av fångarna har ingen möjlighet att sköta sin personliga hygien i sina celler. De måste använda ett kärl, ibland i en gemensam cell, och " slabba av sig" varje morgon.-Vissa fängelser är kraftigt överfulla. Den 15 juli 1998 tvingades fängelset i Cork att utnyttja 177 procent av den tänkta kapaciteten (266 fångar i ett fängelse avsett för 150).-Vid slutna institutioner är rekreationsmöjligheterna extremt begränsade.-Sjukvården för fångar har starkt kritiserats av enskilda interner, besökande kommittéer och Europeiska kommittén för förhindrande av tortyr.-Psykiatriska och psykologiska tjänster är begränsade och ojämnt spridda bland fängelserna. Detta leder till en överdriven användning av madrasserade celler (användes 500 gånger i Mountjoyfängelset under 1997).-Det finns föga oberoende kontroll av fängelseförhållandena. Inga fängelseinspektörer och besökande kommittéer är okritiska och i avsaknad av trovärdighet.-Det är svårt för fångarna att upprätthålla sina familjeband. Kontaktbesök tillåts sällan och korrespondensen censureras.-Fängelsepersonalens grundutbildning är låg och ger inte tillräcklig kunskap om de mänskliga rättigheterna.-Fängelsedirektörerna har ingen kontroll över sina budgetar eller personalens tjänstgöringslistor. De tillåts inte att styra fängelserna.Om man kombinerar de ovanstående punkterna, kan detta skapa en miljö där man inte beaktar de mänskliga rättigheterna i tillräckligt hög grad. Detta innebär att man inte tar itu med en dålig behandling, och att denna till och med accepteras. På så sätt blir den låga standarden normgivande.
En potentiellt dålig behandling kommer sällan fram i ljuset på grund av den kultur av hemlighållande som karakteriserar justitiedepartementet.
Det finns en uppfattning i Irland att de fattiga behandlas annorlunda av domstolarna. Undersökningar av fängelsepopulationen visar en tydlig överrepresentation av outbildade, arbetslösa och drogmissbrukande unga män. Det finns tydliga bevis som visar att det är mer troligt att de fattigaste svarandena hamnar i fängelse än åläggs böter, och även om de åläggs böter kan de hamna i fängelse på grund av försummad inställelse inför rätta. Vissa domstolar tillåter också ett bidrag till " fattigbössan" , som ett alternativt straff. Detta är till fördel för dem som har pengar.
Den domstolspraxis som utövas i Irland är oklar. Om rättvisa skall skipas måste denna praxis analyseras, och områden där diskriminering sker måste elimineras. Det finns ingen straffrättslig forskningstradition i Irland, vilket innebär att politiken ofta grundas på intuition och opportunism, och inte på fakta och principer.
Ett annat problem är att häktade personer inte hålls åtskilda från dem som redan har fått sina domar. Eftersom de måste finnas tillgängliga för domstolarna, hålls de kvar på anstalter där förhållandena är ohygieniska och trångboddheten är ett faktum. Dessa personer får kontakt med de värsta elementen i de irländska fängelserna, och detta är oacceptabelt med hänsyn till deras rättsliga status som oskyldiga medborgare.
Under 1999 kommer ett nytt specialbyggt häktningsfängelse i Cloverhill att tas i bruk. Detta kan vara en möjlighet att skapa en miljö för häktade personer som tar hänsyn till deras särskilda behov. Kvaliteten vad gäller utformningen av denna institution lämnar mycket i övrigt att önska. Trots det faktum att internationella riktlinjer föreslår individuella celler som standard, kommer överbeläggning att bli ett faktum så snart institutionen tas i bruk. Det kommer att vara tre interner i varje cell. Dessa är små och trånga, bara 10, 7 m2 .
Den irländska situationen är inte unik, det är uppenbart att det finns liknande problem i många andra medlemsstater.

Sjöstedt
Betänkandet innehåller en rad humanistiska värderingar som jag starkt sympatiserar med. Jag anser dock inte att de frågor som behandlas, straffrätt och förhållandena i medlemsländernas fängelser, tillhör EU: s eller Europaparlamentets kompetensområde. Jag har därför inte röstat för betänkandet i slutomröstningen. Jag vänder mig också mot att betänkandet blandar sig i medlemsstaternas narkotikapolitik.

Ordföranden
Omröstningen är avslutad.

Rasism och främlingsfientlighet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om två muntliga frågor från Elliott för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor: B4-0714/98 till rådet och B4-0715/98 till kommissionen, om den årliga debatten om rasism,
och
betänkande (A4-0478/98) av Oostlander för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om meddelandet från kommissionen: " En handlingsplan mot rasism" (KOM(98)0183 - C4-0253/98).

Ford
Herr ordförande! Låt mig inleda med att säga att jag känner mig litet bedrövad av att tala på Elliotts vägnar, som på grund av de förseningar som uppstod i och med debatten om situationen i Irak, inte kan vara här för att presentera sin egen resolution. Jag beklagar att denna ändring av föredragningslistan innebär att jag måste ersätta honom.
Jag måste också erkänna att jag är ledsen att jag missade presskonferensen som hölls av Mégret, Blot och Le Gallou tidigare i dag, där de förklarade den aktuella situationen i Front National . Normalt sett är jag emot krig - inbördeskrig eller någon annan typ av krig - men jag gör ett undantag i detta specifika fall.
Vad gäller resolutionen, vill jag att ledamöterna uppmärksammar ett antal punkter. För det första, i punkt 1 fastställs behovet av en snabb ratificering av Amsterdamfördraget. Ledamöterna informeras om att vi har en ny artikel 13 som för första gången tillåter kommissionen att vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och anti-semitism. Detta kan emellertid bara göras när Amsterdamfördraget väl är ratficerat. Jag hoppas att fransmännen, som är de sista som skall ratificera detta fördrag, kan göra detta så snart som möjligt. Jag uppmanar dem att ta chansen att införa lagstiftningen före den 10 juni, så att kommissionens förslag kan utgöra en del av debatten kring Europavalen.
Som fastställs i punkt 3, hoppas jag att lagstiftningen kommer att införliva många av de idéer som lagts fram av Starting Line -gruppen, som arbetat med den föreslagna lagstiftningen ett antal år. Vad vi behöver när det gäller kampen mot rasism är detaljerad och slagkraftig lagstiftning. Jag vill inte se att kommissionen avskräcks av den åsikt som en del uttrycker, att vissa medlemsstater inte kommer att godta en sådan lagstiftning och sådana lagförslag. Vi bör inte glömma bort att det var ganska nyligen som de 15 medlemsstaterna undertecknade Amsterdamfördraget, och jag är övertygad om att - i och med undertecknandet av artikel 13 - att de godkänner lagstiftning på området.
Jag måste också göra ledamöterna uppmärksamma på punkt 10, i vilken det argumenteras för att vi vid nästa revision av fördraget bör sträva efter att införa omröstning med kvalificerad majoritet på detta specifika område.
I punkt 4 nämns idén med en uppförandekod för politiska partier; en uppförandekod som gör att de politiska partierna, först och främst, inte uttrycker rasistiska åsikter, inte använder ett rasistiskt språk och inte använder rasistiska budskap som en del i deras politiska kampanjer; och, för det andra, men lika viktigt, att inte ha förbindelser med partier som bryter mot uppförandekoden. Det skulle vara mycket lämpligt, mot bakgrund av parlamentets kampanj för lagstiftning på EU-nivå, som fortgått i nästan femton år, att en sådan uppförandekod först används av de politiska partier som ställer upp i Europavalen 1999.
I punkt 6 nämns det nya europeiska observatoriet - övervakningscentrumet som inrättats i Wien. Beata Winckler som är chef för detta centrum finns faktiskt på åhörarläktaren just nu. Jag vill tacka henne för det arbete som hon redan har utfört i egenskap av ny chef, och observatoriets styrelse, särskilt Jean Kahn, som håller på att återhämta sig från ett slaganfall, för det arbete som de har utfört vid centrumet. Jag måste emellertid säga att vi har höga förväntningar på observatoriet. Vi förväntar oss inte en torr och tråkig statistisk rapport varje år: det vi vill ha är rapporter om vilka åtgärder som bör vidtas på lokal, regional, nationell och europeisk nivå, för att bekämpa rasismen när den uppkommer, och för att förhindra att den uppkommer. Vi vill använda observatoriet som en idébank för att försöka se till att vi lägger fram lämpliga förslag.
I punkt 7 nämns ett europeiskt nätverk för att övervaka rasism och främlingsfientlighet. Det är mycket viktigt att observatoriet använder detta. Vi vill inte att de skall återuppfinna hjulet; vi vill att de skall dra nytta av de sakkunniga som redan finns tillgängliga i grupper som inrättas av gemenskapen och andra organisationer i Europeiska unionens 15 medlemsstater.
Förutom att presentera Elliotts resolution, vill jag också nämna att jag personligen hyser vissa tvivel rörande punkt 12, i vilken kommissionen uppmanas att stödja små, lokala grupper. Det är viktigt att dessa grupper får stöd, men om man iakttar subsidiaritetsprincipen bör kanske detta stöd komma från regionala och nationella organisationer. De byråkratiska problem som uppstår när kommissionen skall försöka kommunicera med dessa mindre, lokala grupper är svåra att övervinna.
I punkt 15 nämns vårt rättmätiga krav att ansökarländerna skall garantera minoritetsgruppernas rättigheter. Jag måste säga till ansökarländerna att kanske är det så att vissa av de rättsliga och inrikes frågorna kan vara ett större hinder för medlemskap än vissa diskussioner som sker om jordbruket och strukturfonderna. Jag tror att parlamentet mycket kraftfullt kommer att motsätta sig ett godkännande av ansökarländer som inte respekterar minoriteternas rättigheter - antingen det rör sig om etniska, språkliga eller religiösa rättigheter - eller, i detta sammanhang, personer som har en annorlunda sexuell läggning.
Till sist vädjar jag om övergripande europeiska åtgärder på det strategiskapande planet. Detta är viktigt. Jag skulle vilja ge ett exempel: för närvarande växer den rasistiska musiken runt om i Europa. Det finns ett band - om det nu kan kallas det - som bär namnet " No Remorse" , vilket är en förkortning för " No remorse for the Holocaust" , vars senaste CD bär titeln " Barbecue in Rostock" , på vilken man hyllar de personer som kastade bensinbomber på flyktingbostäder i Tyskland. Jag skäms att säga det, men det är en brittisk grupp. CD-skivorna är producerade i Danmark och Sverige, och säljs på gatorna i Tyskland och Spanien. Om vi skall kunna ta itu med dessa problem är det mycket viktigt att tar itu med dem på europeisk nivå, eftersom det uppenbarligen är ett gränsöverskridande problem.
Jag rekommenderar kammaren att godkänna Elliotts resolution. Jag hoppas att den får stöd när vi röstar i morgon, eftersom det är viktigt att denna kammare upprätthåller den ständiga vaksamhet som är nödvändig för att säkerställa att de tragiska händelserna för 50 år sedan inte upprepas i framtiden.

Oostlander
Herr ordförande! Det är bra att kommissionen arbetar vidare med temat " rasism och främlingsfientlighet" , särskilt nu när detta inte är ett så populärt ämne längre. Politiker måste ju ständigt påverka samhällsutvecklingen i positiv riktning, även om det ibland valmässigt är fördelaktigare att värva röster genom att väcka rädsla för och motvärn mot vissa grupper. Vitsen med att behandla ett sådant här ämne är samtidigt att vi tittar på oss själva ordentligt och inte heller skyr självkritik. Bara på så sätt blir detta ämne verkligen intressant.
Kommissionens handlingsplan är litet grann en besvikelse därför att det ännu inte är en operativ, strategisk plan. Emellertid måste vi räkna våra välsignelser, och det får mig att göra följande påpekanden.
Europeiska kommissionen ser med rätta på kampen mot rasism som en fråga för samhället självt. Insatser uppifrån, från politiskt håll, måste införlivas med en massa samhälleliga initiativ. Europeiska kommissionen nämner i detta sammanhang en mängd organisationer som kan vara av stor betydelse inom detta område, och jag ansluter mig också gärna till detta. Men tyvärr glömmer man i texten några av de viktigaste, nämligen kyrkan och trossamfunden. Just nu när tillhörandet av en annan religiös, eventuellt utländsk, grupp utgör en extra utmaning för integrationen, måste vi till exempel prata om moskéer och dess styrelse och de muslimska samfunden. Dessa har också som sin uppgift att samarbeta med oss för att bekämpa diskrimineringen i vårt samhälle.
Även de diskriminerades eget agerande är av vikt. Alla vuxna människor kan och måste engagera sig i sin egen sak och borde också kunna bekämpa de eventuella problemen i den egna kretsen, särskilt vad gäller integrationsproblem som yttrar sig i form av dåliga kunskaper i det språk som talas i det land där man bor och om den lokala kulturen, och som ibland i vissa fall också kan yttra sig i en ökad kriminalitet till följd av rotlöshet i det andra samhället.
Vi måste dessutom hoppas att också andra, också de grupper det rör sig om själva, bidrar till Europeiska unionens kultur, och det är ett viktigt underlag. De innefattas av en lång tradition; för Europa har alltid haft en öppen kultur och så måste det förbli.
Framhållandet av samhället yttrar sig också genom stöd till nätverk av antirasistiska organisationer. Det är mödan värt att bidra till finansieringen av dessa. Det står tyvärr dessutom något i texten som kan antyda en hundraprocentig finansiering, men det kan också vara en fara för denna sortens nätverk eftersom man då ensidigt inriktar sig på förvaltningsmyndigheterna som finansieringen måste komma ifrån. Samtidigt kan det ha en förlamande inverkan på införlivandet av dessa nätverk och deras organisationer i själva samhället. Man måste alltid prioritera stödet hos allmänheten, och därför är också det också av stor vikt med en redovisningsplikt just för detta. En hundraprocentig finansiering från staten kan utgöra ett allvarligt hinder för detta.
Det handlar alltså om att dessa nätverk dessutom riktar sig till samhället. Detta är verkligen det svåra jobbet. Det synes mig inte vara någon bra idé att ge bidrag till lobbyverksamhet visavi lagstiftaren eftersom det är vi själva som arbetar visavi lagstiftaren, och det är vi själva som måste vara bäst på att utföra den uppgiften, och det kan vi också göra mer demokratiskt. Jag har därför också gjort ett försök att genom en ändring avlägsna ett korporativt insmygande från resolutionen, och jag tror också att man kommer att kunna finna ett starkt stöd för detta.
Handlingsplanen kräver med rätta att Europeiska unionen för en konsekvent politik inom alla sektorer. Det gäller till exempel också den egna personalpolitiken där vår antirasistiska hållning måste framgå, men också utrikespolitiken som syftar till att undvika eller i tid stoppa rashat, politisk manipulation, etniska ojämlikheter och folkmord. Enligt min mening är det inte vår uppgift att förekomma att man skyr kritik av vår egen utrikespolitik. Detta är en annan politisk sektor precis som den social-ekonomiska och kulturpolitiken, och även där är vi alltså skyldiga att uttrycka vår kritik.
Vad gäller utrikespolitiken måste vi påpeka att det naturligtvis är ett otroligt stort antal människor som har omkommit till följd av att man har brustit i påpasslighet vid motverkandet av etnisk rensning. Detta är ett av de allvarligaste fenomenen som Europeiska unionen har att kämpa med.
Vid utvidgningen av Europeiska unionen måste man också uppmärksamma denna aspekt av antirasism samt kampen mot främlingsfientlighet; i synnerhet bör man här nämna antisemitismen därför att det har visat sig att denna i vissa länder underligt nog ännu växer och frodas.
Så länge denna slags diskriminerande handlingar existerar i länder som vill ansluta sig till EU kan vi tala om en måttstock som mäter i vilken grad rättsstaten är återupprättad. Diskriminering, rashat, främlingsfientlighet; detta är måttstockar för att mäta rättsstatens kvalitet. Dessa frågor måste vi mycket starkt uppmärksamma både när det gäller kandidatländerna och de nuvarande medlemsstaterna.
Samtidigt måste vi erkänna att det integreringen av vissa minoritetsgrupper i vissa länder inte är helt enkel. Naturligtvis är det så att zigenare utgör en svår fråga i diverse länder, även vad beträffar deras beredvillighet till integrering. Det skulle vara bra att här också behandla frågan om zigenarna som en europeisk fråga. Jag påminner er snabbt om att vi också har förespråkat en möjlighet för Europeiska unionen att bedriva studier i detta ämne, just i Rumänien där väldigt många minoritetsgrupper förekommer och där man ändå har utvecklat många verksamheter för att se hur man där kan nå en bredare integration. Detta förtjänar vår djupa respekt, i synnerhet då vi lever i länder där dessa problem inte är så livskraftiga.
Naturligtvis kan man nämna diverse förebyggande åtgärder inom det social-ekonomiska området, inom bostadsområdet samt i fråga om utbildning och kulturpolitik. Under Europaåret mot rasism har många initiativ kommit fram. Ett av de viktigaste initiativen som har givits en konkret form är observatoriet mot rasism och främlingsfientlighet i Wien, där direktör Beate Winckler följer våra överläggningar från den allmänna läktaren. Vi värdesätter detta särskilt mycket därför att kontakten med Europaparlamentet naturligtvis är av stor vikt både för henne och för oss.
Herr ordförande! Vi får hoppas att detta ämne inte kommer att drunkna i beaktanden av politisk korrekthet och skapandet av en image. Här handlar det om svåra saker med mycket praktiska följder för de människor som är offer för dessa, samt för Europeiska unionen vilken är grundad på antirasism och gränsöverskridande solidaritet.
Efter ratificeringen av Amsterdamfördraget måste vi övergå till lagstiftning och helst till särskild lagstiftning för att inte hamna i förvirrande situationer; särskild lagstiftning för varje typ av diskriminerad grupp och för varje politiskt område. Jag förvärvade den nödvändiga erfarenheten i dessa frågor under utformningen av antidiskrimineringslagstiftningen i Nederländerna.
Vi måste erkänna att det här föreligger ett fullkomligt europeiskt problem, men att vårt arbete endast kan vara kompletterande därför att tyngdpunkten ligger hos medlemsstaterna och deras samhällen.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag skulle utifrån utskottet för sysselsättning och socialfrågor vilja fokusera på fyra konkreta frågor som är av särskild vikt för att också kunna ge denna handlingsplan ett något mer konkret innehåll. Det är för det första de etniska minoriteternas chanser på arbetsmarknaden. Trots den skriande bristen på statistik över deras ställning på arbetsmarknaden är det övertydligt att etniska minoriteter konfronteras med en synnerligt hög grad av diskriminering. Deras höga arbetslöshet, deras ringa befordringsmöjligheter och deras prekära arbetssituation kan inte bara förklaras av deras låga utbildningsnivå. Europeiska unionen har nu sedan en kort tid tillbaka instrument för att ingripa konkret via riktlinjer för sysselsättning. Det gläder oss mycket att jumborådet i början av december följde upp rekommendationen från parlamentet och rådet om att i de nationella handlingsplanerna ägna särskild uppmärksamhet åt diskriminering av etniska minoriteter. Vi hoppas att ordalagen kan skärpas ytterligare och att man kan tillägga benchmarks samt konkreta, skarpa utfästelser.
För det andra kan EU ytterligare stärka strategin för lika möjligheter genom strukturfonderna och EG-initiativ. Vi själva i parlamentet har inom ramen för Europeiska socialfonden alltid med stor tydlighet bett om uppmärksammande av de etniska minoriteterna. Vi hoppas att rådet kommer att följa oss i detta och förresten också att kommissionen inom ramen för de framtida EG-initiativ ytterligare kommer att öka uppmärksamheten kring diskriminering.
Den tredje frågan gäller antidiskrimineringslagstiftning med stöd av artikel 13. Vi hoppas att kommissionen nu mycket snabbt lägger fram ett förslag till ett direktiv så att vi verkligen kan agera, bland annat via rättskipning i EG-domstolen. Jag vet visserligen att det krävs enhällighet i rådet för detta, men det skulle vara skandalöst och obegripligt om medlemsstaterna skulle motsätta sig en sådan sorts lagstiftning. Vi väntar oss att kommissionen kommer att basera sitt initiativ väldigt mycket på den erfarenhet vi redan nu har av lagstiftning för lika möjligheter för män och kvinnor, inklusive allt som finns av positiv diskriminering, indirekt diskriminering och omvänd bevisbörda. Bara då kan ett direktiv vara ett bra direktiv.
Slutligen, herr ordförande, kommer jag till arbetsmarknadsparternas roll. De sociala överläggningarna på Europanivå skulle kunna återvinna sin trovärdighet rejält om parterna äntligen skulle enas om en uppförandekod beträffande icke-diskriminering på arbetsplatsen. Jag hoppas att Europeiska kommissionen mycket snabbt kan konkretisera sin handlingsplan i denna riktning. Jag är nyfiken på kommissionens förslag.

Heinisch
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Vid sidan av upptagandet av klausulen om icke-diskriminering i Amsterdamfördraget är upprättandet av ett europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet ett framsteg i bekämpningen av rasismen. Det är till stor hjälp för oss, eftersom vi med hjälp av dataundersökningar får en bättre bild av rasismens och främlingsfientlighetens art och omfattning. Man kan också göra jämförelser mellan medlemsstaterna. Bättre information bidrar till en mer effektiv bekämpning av rasismen.
Kommissionens handlingsplan innehåller bra åtgärder, t.ex. stödet till samarbete och partnerskap på alla nivåer och utvecklingen av ett mainstreaming -koncept. Stödet till pilotprojekt och nätverk anser jag vara särskilt viktigt för att stimulera till ett aktivt erfarenhetsutbyte. Det krävs innovativa projekt för att bekämpa rasismen. Jag är dock ense med min kollega Oostlander om att det fortfarande saknas konkreta och detaljerade förslag i handlingsplanen. Utvecklingen av negativa föreställningar måste motverkas på ett tidigt stadium i uppfostran. Här ställs det krav på föräldrar och lärare, som i sin egenskap av uppfostrare har ett stort ansvar. Mitt fleråriga engagemang i föräldraarbetet var alltid inriktat på att i lekskolor och skolor främja en bättre ömsesidig förståelse av kulturerna. Interkulturell undervisning, genomförande av projekt i skolorna och en aktiv integrering av föräldrarna bidrar till att det växer fram ett interkulturellt, tolerant samhälle. Jag kommer också i fortsättningen att arbeta aktivt för detta.
Vid den europeiska konferensen om artikel 13 i Amsterdamfördraget i Wien i början av december, där jag deltog, varnade man uttryckligen för att bortse från att Europa hotas av rasism och främlingsfientlighet. Båda fenomenen har ökat, men detta genomgripande hot har inte fått den betydelse som tillkommer det. Den fortsatta existensen av och den gränsöverskridande naturen hos rasism, främlingsfientlighet och antisemitism i Europa är alarmerande, och gör det allt tydligare hur brådskande det är att agera på europeisk nivå. En snabb ratificering av Amsterdamfördraget är följaktligen nödvändig, så det kan läggas fram rättsliga bestämmelser om bekämpning av rasdiskriminering efter det att fördraget har trätt i kraft.
Avslutningsvis återstår det att hoppas att vi under det kommande århundradet lyckas skapa ett klimat, där rasismen inte längre finner fotfäste. Detta är en avgörande framtidsfråga för Europa.

Thors
Herr ordförande! Föredraganden säger, vilket är befogat, att kommissionen inte är tillräckligt konkret i sin handlingsplan. Jag undrar dock om inte vi själva också har anledning att se oss i spegeln. När vi debatterar rasism, är vi väldigt snabba att fördöma det. Jag skulle emellertid vilja hänvisa till några andra frågor där vi inte har handlat på samma sätt. Ta till exempel Schaffnerbetänkandet som vi röstade om i dag. Då var det nog ganska många i detta parlament som just med risk för xenofobi inte ville ge lokal rösträtt åt invandrare. Vidare har vi i flera sammanhang låtit bli att anta aktstycken som skulle ge medborgare från tredje land som lagligen befinner sig här möjlighet till fri rörlighet. Det har vi inte heller lyckats med. Dessutom har vi inte lyckats ge ett yttrande om Simone Veil-gruppens förslag - även i detta fall med hänvisning till medborgare från tredje land. Detta är allvarliga misslyckanden från parlamentets sida.
När det gäller det som föredraganden hänvisar till i punkt 8 i Oostlanderbetänkandet, de europeiska partiernas stadga om ett samhälle fritt från rasism, är inte heller utvecklingen på Europanivå eller i medlemsländerna vad den borde vara. På Europanivå är det bara Europaparlamentet som genom sin ordförande och ELDR-partiet har undertecknat denna stadga. Den har varit klar för undertecknande sedan februari 1998. Varför dröjer alla andra partier på europeisk nivå?
Jag är glad över att Oostlander fäster så mycket uppmärksamhet vid zigenarnas situation, inte bara i våra medlemsländer, utan också i Öst- och Centraleuropa. Detta är något som vi måste se mycket allvarligt på, både i umgänget med kandidatländerna och när vi ser på vår egen asyl- och invandringspolitik. Det finns ett starkt behov för dem att få skydd i många situationer.Till slut kan jag med glädje konstatera att parlamentet i dag med övervägande majoritet godkände en vädjan om att alla länder skall underteckna Europarådets stadga för regionala språk och minoritetsspråk. Jag tror att det är första gången som vi har gjort detta, och det är en allvarlig uppfordran till oss alla.

Mohamed Alí
Fru ordförande! Jag behöver inte använda hela den tid jag förfogar över, eftersom några av de saker jag hade tänkt ta upp redan har sagts och dessutom på ett bra sätt.
Vi behandlar i dag ett meddelande från kommissionen om handlingsplanen mot rasismen. Tyvärr måste vi medge att åtgärder som dessa är oumbärliga, eftersom rasism och främlingsfientlighet finns ibland oss i vardagslivet, i det offentliga och det privata. Därför anser jag att kampen mot detta fenomen måste pågå hela tiden och tas upp i sitt ursprung, där det föds, växer och utvecklas.
Som jag har sagt vid tidigare tillfällen måste vi bekämpa rasismen redan i de sociala relationerna, och från den offentliga makten ständigt främja det mellankulturella, förbindelserna mellan kulturerna och de objektiva kunskaperna om andra minoritetskulturer, vilket inte kan innebära något annat än ett socialt och kulturellt berikande och inte på något sätt utgöra någon fara för statens väsen. Det handlar alltså om att gå mot en verklig samlevnad och inte bara mot en samexistens.
Vi måste också fortsätta att kritisera att Europeiska unionens och medlemsstaternas utrikespolitik - när det finns en sådan - i många fall styrs av etniska fördomar, som i fallet med Bosnien, Albanien etc. och inte av en verklig samarbets- och utvecklingsanda oberoende av strikt ekonomiska aspekter.
Tillsammans med dessa allmänna åtgärder, som borde inspirera all politik i Europeiska unionen, får vi inte glömma konkreta åtgärder för att avskaffa rasistisk diskriminering. Vi måste verka för en politik med positiv diskriminering i integrationen av etniska och kulturella minoriteter. Erfarenheterna från positiv diskriminering för kvinnor bör tillämpas på andra strukturellt diskriminerade grupper.
En annan sak jag inte vill låta bli att på ett kraftfullt sätt kritisera här, är det ständiga försvagandet av respekten för de mänskliga rättigheterna på poliskontoren vid bestämningen av de faktorer som hör till brotten, såsom brottslingens religiösa eller kulturella tillhörighet. Det är inte ovanligt att i pressmeddelanden eller polisrapporter få se färgade och klart rasistiska och diskriminerande formuleringar som " arabiskt utseende" , " muslimskt utseende" , " maghrebskt utseende" , etc.
Detta är ett klart angrepp på människors värdighet och går emot respekten för deras grundläggande rättigheter, och vi måste därför bekämpa detta med alla tillgängliga medel. Av dessa skäl är det absolut nödvändigt att underlätta för alla medborgare att använda sig av en rättsstats befintliga rättsliga resurser mot rasistiska och främlingsfientliga handlingar, och från de offentliga, nationella och europeiska institutionerna främja informationen om de mekanismer som finns för att inleda rättsliga förfaranden mot handlingar av detta slag, och även att främja och garantera nödvändigt ekonomiskt stöd för detta.

Ceyhun
Fru ordförande! Som ny ledamot har jag låtit sammanställa debatterna i kammaren om främlingsfientlighet och rasism åt mig. Sedan Nationella fronten från Frankrike kom med har kammaren upprepade gånger måst diskutera denna fråga. Betänkandet från den första undersökningskommittén i denna fråga härstammar från år 1985. En andra undersökningskommitté inkallades 1989 med anledning av att de tyska republikanerna kom in i Europaparlamentet.
Vi måste återigen ägna oss åt detta problem, även om frågeställningen behandlats mycket seriöst vid två tillfällen. I dag kan herrarna Le Pens, Haiders och Freys partier notera avsevärda valframgångar i Frankrike, Österrike och Tyskland. Tyvärr har främlingsfientliga och rasistiska brott skördat flera offer under de gångna åren. Inte förrän i Amsterdam reagerade medlemsstaterna på kammarens upprepade krav och betänkanden. Olyckligtvis har vi förlorat värdefull tid alltsedan Maastricht. Vi bör dra de nödvändiga slutsatserna av detta och ge den nya rättsliga grunden ett innehåll som motarbetar varje form av diskriminering och rasism i unionen.
Endast med hjälp av en politik som grundas på lika rättigheter kommer vi att övervinna främlingsfientligheten och rasismen. Därför får det inte stanna vid handlingsplaner mot rasism. En tillnärmning av de olika lagarna inom unionen mot främlingsfientliga och rasistiska brott och ett främjande av lika rättigheter för alla invånare i Europeiska unionen bör vara våra närmaste mål. Endast på så sätt kan vi lyckas förverkliga en fredlig och jämställd samexistens för alla européer.

Hudghton
Fru ordförande! Precis som föregående talare är jag en ny ledamot i denna kammare, men jag har haft privilegiet att företräda Regionkommittén och har talat vid anti-rasistiska seminarier i Bryssel tidigare i år. Jag välkomnar Oostlander-betänkandet och denna senaste debatt och demonstration av stöd från Europaparlamentet för kampen mot rasism. I egenskap av ledamöter av Europaparlamentet, så har vi ett ansvar att främja respekten för kulturell mångfald och mänsklig värdighet, men främlingsfientligheten och rasismen finns dessvärre i varierande grader i alla våra medlemsstater.
I juni 1997 godkände Regionkommittén ett yttrande i detta ämne, i vars slutsats står att läsa att " Det enda sättet på vilket man kan göra verkliga framsteg när det gäller att ta itu med problemen med rasism, främlingsfientlighet och anti-semitism, är att acceptera att de existerar" . Vi och våra politikerkolleger på alla nivåer, får därför inte vara rädda att erkänna att problemen finns i vår närhet om vi skall kunna tänka ut och genomföra meningsfulla åtgärder för att bekämpa rasismen.
I artikel 7 i det reviderade Fördraget om Europeiska unionen har man infört möjligheten att förvägra en medlemsstat att rösta om denna åsidosatt principerna om de mänskliga rättigheterna. Detta är en tydlig signal om att Europeiska unionen inte längre är villig att acceptera brott mor de mänskliga rättigheterna som kan resultera i diskriminering och rasism. Alla politiskt ansvariga på nationell, regional och lokal nivå, har ett ansvar för att främja och utveckla strategier för att åstadkomma social integration i dess vidaste bemärkelse, genom lokala initiativ och partnerskap.
Mina erfarenheter från den skotska kommunalpolitiken har lärt mig hur viktigt detta arbete är på alla nivåer. Ett positivt exempel på politiska initiativ på lokal nivå kan hämtas från min egen valkrets, där det skett genom deltagande i the Tayside Racial Equality Council . Sådana organisationer kan verka vid sidan av och komplettera frivillig- och lagfästa organisationer, och jag menar att det är nödvändigt att vi främjar det oberoende arbete som utförs i frivilligorganisationer och uppmuntrar till samarbete mellan nationella och lokala förvaltningar, tillsammans med det arbete som utförs av det civila samhället.
Under denna eftermiddag har debatten varit positiv och de tal som har hållits före mitt har visat att denna kammare visar att tydligt engagemang när det gäller att ta itu med problemet med rasism. Men ett erkännande fordrar åtgärder, och vi behöver handla i stället för att diskutera. En aspekt som allt för ofta förbises, är behovet av att angripa många av de sociala och kulturella problem som är de grundläggande orsakerna till rasismen i våra samhällen. Dessa utgör stora hinder, och det kommer att krävas betydande åtgärder om man skall kunna ta itu med dessa underliggande problem på ett framgångsrikt sätt.
Ett av de viktigaste sätten som vi kan arbeta för eliminering av rasism är genom utbildning, som måste ses som ett av de bästa sätten att arbeta på lång sikt. Denna måste genomföras på alla nivåer, men i synnerhet på gräsrotsnivå. Det är dessutom av yttersta vikt att det sker ett lämpligt informationsflöde om utbildningen på ett effektivt sätt skall ta upp kampen mot diskriminering och rasism. Som en del i detta bör Wien-observatoriet få större befogenheter, och vi som valda politiker bör få regelbunden information om utvecklingen och om undersökningar, så att vi skall kunna vidta lämpliga åtgärder runt om i Europa.
Mitt parti är emot de trångsynta förhållningssätt som uppvisades av vissa medlemsstater under Europeiska rådets sammanträde i förra veckan. Samarbete och ömsesidig förståelse mellan alla stater är en förutsättning om vi skall kunna hoppas på att bekämpa rasismen på ett effektivt sätt. Detta kommer inte att ske om vi ignorerar dessa mål för att i stället främja egoistiska syften. Europa behöver ett genomgripande, utåtblickande förhållningssätt om vi skall kunna bekämpa rasismen. Jag välkomnar kraften i handlingsplanen och föreliggande betänkande, samt förslaget till resolution. Jag hoppas verkligen att vi på alla nivåer kan skapa genomförbara förslag som resulterar i en framgång för denna kamp.

Blokland
Fru ordförande! Jag är bekymrad över de uppblomstrande tecknen på nationalism och är mån om att uttrycka min avsky för detta. Jag är övertygad om att nationalismen måste bekämpas å det bestämdaste. En handlingsplan mot rasism kan här komma till nytta. Dock kan man enligt min mening bäst bekämpa rasism på lokal och nationell nivå. De olika situationerna i varje kommun, landskap och medlemsstat kräver åtgärder som är kraftigt anpassade till situationen. Naturligtvis förnekar jag inte att fenomenen rasism, främlingsfientlighet och antisemitism inte begränsar sig till landgränser. Europas olika stater skulle således behöva samarbeta när det gäller att öka medvetenheten hos sina medborgare genom att utbyta information och erfarenhet. Europarådet kan i detta sammanhang fylla en viktig funktion som överordnat organ, vilket förresten redan har visat sig under de gångna åren.
Under 1995 hade föredraganden Oostlander helt andra tankar om på vilken nivå man borde bekämpa rasismen. Han sade då under en rundabordskonferens kring detta tema att kampen mot rasism kan skilja sig från land till land. I samband med detta hänvisade han till subsidiaritetsprincipen. Vid denna tid såg han snarare framför sig att en handbok i rasismbekämpande upprättades på nationell nivå än på Europanivå. I denna resolution finns det inte mycket kvar av den visionen. Det jag framför allt har svårt för i denna resolution är förslagen som leder till ny europeisk lagstiftning. Med åberopande av artikel 13 i EG-fördraget enligt ändringarna i Amsterdamfördraget ber föredraganden kommissionen att lägga fram ett direktiv mot rasdiskriminering. I den artikeln talar man dock om lämpliga åtgärder. Lämpliga åtgärder innebär inte automatiskt ett direktiv. För övrigt betraktas artikel 13 enligt min åsikt som en sorts grundlagsartikel på Europanivå därför att denna artikel gång efter annan används som språngbräda.
Med hänsyn till artikelns lydelse är detta enligt min åsikt inte möjligt. Enligt min mening behövs inte en grundlag på Europanivå. Alla medlemsstater har redan undertecknat den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och har sin egen grundlag.
Fru ordförande! Det är ytterst nödvändigt att bekämpa rasismen. Således stöder jag av hela mitt hjärta alla försök som på nationell och internationell nivå företas i detta syfte. För mig är det dock att gå för långt att för detta ändamål utfärda lagstiftning på Europanivå. När de punkter i resolutionen som rör lagstiftningen antas, kommer jag tyvärr att tvingas lägga ned min röst.

Formentini
Ordförande, ledamöter! Även jag måste understryka att de förslag kommissionen lägger fram i sin handlingsplan är riktiga förslag, men otillräckliga. I grund och botten handskas man med denna företeelse genom att framför allt slå mot de orsaker som frambringar den.
I dag är troligen rasismen inte så stark, men främlingsfientligheten är det sannerligen. Detta beror även på det faktum att befolkningen har svårt att acceptera de flyktingvågor som också har förödande konsekvenser på levnadsvillkoren. Det krävs därför att den Europeiska gemenskapen har ett mycket mer aktivt förhållningssätt till detta ämne. Enligt min åsikt måste till exempel gemenskapen ta initiativ avsedda att bland annat organisera inresan på dess territorium för dem som förtjänar det och har anledning till det, medan de som inte svarar mot dessa krav borde stoppas. Samtidigt borde staterna vara mycket uppmärksamma på hur immigrationen går till. Jag säger detta eftersom man annars skapar en slags ofördragsamhet hos den allmänna opinionen, vilken kan utmynna även i episoder med intolerans mot enskilda människor. Det krävs alltså ett extremt positivt förhållningssätt, att inte längre bara låta sig dras med av händelserna utan att försöka bestämma över dessa händelser.
I dag är det mycket troligt att folksamvetet är vaccinerat mot de gamla företeelserna. Det är vaccinerat, men detta räcker förmodligen inte. Det krävs även handlingar, och ur denna synpunkt är det helt visst förtjänstfullt att den Europeiska gemenskapen utför dessa handlingar.

Mann, Thomas
Fru ordförande! Vad beror den vardagliga rasismen på, den ibland fördolda och ibland öppet visade främlingsfientligheten? På arbetsmarknadens konkurrens och utstötning, på kriminella härdar, på farlig boendemiljö? Varför blundar så många människor när det handlar om övergrepp? Varför tolereras så många rasistiska våldsaktioner som utförs av gäng? Min talartid räcker inte för att ge några precisa svar, men jag anser att det lönar sig att analysera symptomen både i medlemsstaterna och i Europa.
Enligt artikel 29 i Maastrichtfördraget ingår förebyggande och bekämpande av rasism och främlingsfientlighet i det europeiska ansvarsområdet. I kommissionens handlingsplan, som EPP röstar för - Arie Oostlanders utmärkta betänkande har gjort det klart - skall diskrimineringar på grund av ras, etniskt ursprung och religion bemötas på ett mer effektivt sätt med hjälp av effektiva åtgärder. Pilotprojekt skall stödjas, nya nätverk skall skapas och befintliga nätverk skall knytas an på ett bättre sätt, varvid berörda grupper obetingat måste medverka. Kommissionen bör utarbeta ett förslag till direktiv mot rasdiskriminering. En speciell artikel bör handla om det sociala och sysselsättningspolitiska området, ty verkningar av rasistiskt tänkande visar sig även inom företagen, som Sue Waddingtons förklarar i sitt engagerade yttrande, vilket PPE: s ledamöter i utskottet för sysselsättning och sociala frågor kunde rösta för.
Det pågår en integrationen av etniska minoriteter på arbetsmarknaden med varierande resultat. Några medlemsstater föreslår stödåtgärder i de nationella handlingsplanerna, i andra länder är den fria rörligheten begränsad. Tre områden är viktiga för mig. För det första: Ungdomar bör i skolor och företag motiveras att ta på sig ett medansvar för kampen mot främlingsfientlighet. För det andra: Gemensamt med arbetsmarknadens parter skall en uppförandekod utvecklas mot diskriminering på arbetsplatsen. Vi kan inkludera en mängd egna erfarenheter från medlemsstaterna. För det tredje: Vi bör göra allt för att åtgärderna genom Europeiska socialfonden - däribland Adapt och Now, Youth, Start och Urban - liksom delar av våra EU-program Leonardo, Jugend och Sokrates, sammanfogas på så vis att de kan bidra effektivt till den nödvändiga kampen mot rasismen.

Nordmann
Fru ordförande! Jag skulle vilja ansluta mig till Fords förslag, i synnerhet för att hylla den insats olika utskott i vårt parlament och den rådgivande kommittén, ledd av Jean Kahn, gjort. Det är på grund av sådana arbeten som vi sedan ett tiotal år har nått framgång i kampen mot rasism och främlingsfientlighet i den Europeiska unionens dagliga uppgifter samt en inskrivning av denna kamp i unionens grundprinciper. I detta avseende är Amsterdamfördraget en framgång, som måste anses vara av stor vikt.
Denna kamp mot rasismen grundar sig på jämlikhet för individuella rättigheter, uppdelning mellan offentligt och privat, på det faktum att inget hinder, med upphov i detta, skall hindra individers befordran. Den lekmannakaraktär som råder i vissa medlemsstater är säkert den filosofiska grund som är mest lämplig för att säkra denna jämlikhet och denna kamp mot diskriminering.
Detta bör få oss att vara mycket försiktiga i hanteringen av det som man kallar positiv särbehandling eftersom risken med gemenskapisering och instängning av individer i sina ursprungsgrupper väntar i horisonten på den positiva särbehandlingen och kan leda till absurditeter. Som t.ex. punkt 13 i Ostlanders betänkande i vilken begärs att kommissionen skall " göra en sammanställning om den politik man för i syfte att bland den egna personalen se till att minoritetsgrupper i fråga om ras och etniskt ursprung finns representerade i rimlig utsträckning" .
Fru ordförande! Tänk er vilka svårigheter som uppstår den dag då, vid ett rekryteringsproblem, någon som är kompetent blir motarbetad på grund av det faktum att det redan finns för många judar, för många svarta eller inte tillräckligt många svarta bland personalen i kommissionen och att hans kandidatur av denna anledning avslås. Positiv särbehandling är absurt. Man måste erkänna de individuella rättigheterna och inte leda till en inspärrning av individer i deras ursprungsgetton under täckmantel av kampen mot rasism och främlingsfientlighet.

Novo
Fru ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Jag avstår från att analysera frågor som det råder enighet om och som andra redan har tagit upp, både vad gäller det allmänna i handlingsplanen eller dess begränsade förnyelse, och behovet av att lansera projekt med verkligt och skiftande partnerskap eller det brådskande med en integrerad vision om kampen mot rasismen, vad gäller behovet av utbildning i skolan, eller det brådskande behovet av kampanjer för att öka medvetenheten och information, eller behovet att utvärdera lagstiftningsframstegen på medlemsstatsnivå och att garantera ett verkligt juridiskt stöd till offren.
Jag skulle dessutom vilja understryka att de noggranna åtgärder som rekommenderas för sysselsättningen, ett bättre utnyttjande av den europeiska socialfonden och en annorlunda bostadspolitik som förhindrar getton, är alla givetvis mycket viktiga men kan ha begränsad effektivitet, då färska studier bekräftar en oroande och mycket betydande främlingsfientlig inställning hos den europeiska befolkningen.
Sitautionen kan förvärras om vi inte inser att i grunden för denna inställning ligger den nyliberala ekonomiska politiken som skapar instabilitet, arbetslöshet, marginalisering och fattigdom. Några av skälen till att rasismen och främlingsfientligheten ökar. Jag anser att vi inte tar upp denna fråga i betänkandet och i och med det utgör det ett förlorat tillfälle för att de facto lära känna problemets verkliga dimension och ta itu med och försvara förändringar av den politik som är djupa orsaker till främlingsfientligheten och rasismen.

Wolf
Fru ordförande! Thomas Mann har, anser jag, ställt den rätta frågan här. Vad beror rasismen på? Hit skulle jag genast vilja koppla den andra frågan, som också just har dykt upp: Det har påståtts att vi har gjort stora framsteg när det gäller att bekämpa rasismen. Jag tror att man måste uttrycka sig mycket försiktigare, ty rasismen har också utvecklats. Den är absolut mycket farlig även i fortsättningen. Det kommer även i fortsättningen att finnas rasistiskt våld på våra gator. Att rasismen på något sätt skulle ha avtagit - kanske har det statistiskt sett lugnat ned sig i något enskilt land, men det beror också på hur mörkertalen uppskattas. Det betyder att vi verkligen måste ställa oss frågan varför vårt Europa nu är så massivt utsatt för detta problem.
Jag tror att det i själva verket har att göra med två frågor. Finns det ett samband med massarbetslösheten, med avsolidariseringspolitiken och med den skärpning av konkurrensen, som vi har drivit fram under de senaste 15-20 åren? Finns det ett samband med den europeiska historien? Den europeiska historien i sin egenskap av koloniernas historia, Europas imperialistiska anspråks historia och detta århundrades historia. De tyska krigens historia, den tyska rasismens historia i Europa. Jag tror att om vi inte minns och bearbetar denna historia, då kommer vi alltid att förfalla till att besluta om många små åtgärder, som inte ändrar problemet i sig. Det får vi inte göra! Det är vår plikt att minnas, och det är vår plikt att verkligen agera i anslutning till problemen.

Paisley
Fru ordförande! Er föregångare i ordförandestolen önskade ledamöterna en God Jul. Under julen bör alla ungdomar och barn få leva i en fridfull värld. Denna kammare svävar i den villfarelsen att det råder fred i Nordirland. Vi har inte fred i Nordirland.
Det finns en organisation i Nordirland som sponsras och finansieras av staten. Den kallas FAIT (Families Against Intimidation and Terror). De lade nyligen fram en rapport som är häpnadsväckande. Från den dag Belfastavtalet undertecknades fram till i dag - jag har tyvärr inte tid att läsa upp denna rapport, men det står att bara under förra månaden hotades 95 barn i åldern mellan 3 månader och 18 år. De berättar att det finns familjer som drivits bort från sina hem och från regionen. Det har skett allvarliga fall av misshandel - personer som angripits med yxor och hammare; allt som allt rapporterar de 150 sådana incidenter under november månad. Det förekommer med säkerhet fler fall. De regeringstrogna halvmilitära grupperna, UVF, UDA och de republikanska halvmilitära grupperna, IRA - alla håller de på med detta. Varför? Därför att vi under kort tid släppt ut många fängelseinterner; och FAIT har kommit fram till att det är just dessa före detta interner - frisläppta enligt avtalet som skulle ge oss fred - som leder den misshandel som sker på Belfasts gator.
Tidpunkten är inne när Förenade kungariket och denna kammare måste se sanningen i vitögat. Jag önskar att jag kunde säga att flickorna och pojkarna i mitt hemland kommer att få en glad jul; men jag vet att vissa av dem kommer att bli hotade av de tidigare nämnda terroristerna.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Mycket har redan sagts om betänkandet, i synnerhet om Oostlanders betänkande. Han har också beklagat att utvecklingen i fråga om bekämpning av rasism och främlingsfientlighet förmodligen går för långsamt. Men vi bör inte glömma bort att man egentligen inom alla Europaparlamentets verksamhetsområden kan besluta om åtgärder som motverkar dessa förskräckliga tendenser. Jag tror att i synnerhet ett kapitel som förekommer i Oostlanders betänkande har en mycket stor betydelse, nämligen det där han befattar sig med de utrikespolitiska åtgärderna. Det finns ju i vår omedelbara närhet ett land som vi på senare tid har diskuterat väldigt mycket, dit vi har utlovat mycket hjälp, ett land, där rasismen nu visar ett ansikte som man knappast kan föreställa sig, och det är Ryssland. Tråkigt nog rapporterar vi här alltför litet om det. Och ändå finns det oändligt många enstaka fall som man kunde tala om.
Under den senaste sammanträdesveckan i detta parlament behandlade vi ett brådskande ärende, där vi befattade oss med general Makashov, som är medlem av kommunistiska partiets centralkommitté, och som delvis genomförde sin valkamp med parollen " Döda alla judar" ; han är ledamot av duman och har aldrig i det sammanhanget klandrats för sina yttranden i duman - som det borde ha gjorts. Jag anser att det är oerhört betänkligt när man föreställer sig att det i detta land finns minoriteter, som många av oss förmodligen ännu inte alls har hört talas om. Tillåt mig dock att jag här nämner en eller två särskilt, eftersom jag helt enkelt anser att det är viktigt att tala om det.
Ett av exemplen är den judiska minoriteten - och det säger jag speciellt på grund av general Makashovs yttranden - som i dag fortfarande bor i det s.k. judiska autonoma området. Den tvångsförflyttades delvis 1927 och sedan i början av 30-talet. Nu bor dessa människor i det område som i dag heter Birobidzjan, eller det judiska autonoma området, vid norra stranden av Amurfloden. Dåtida skribenter sade att detta område var så dåligt och ogästvänligt med tanke på sitt klimat att det där, innan tusentals judar placerades på detta 36 000 km2 stora område, bara fanns 1 192 invånare, koreaner, kazaker och några tunguser, som dock blev allt färre eftersom klimatet inte gav dem någon chans att överleva. Också i dag bor där fortfarande människor som deporterades dit därför att de var judar, och den största tidskriften där utkommer fortfarande på jiddisch. Jag tror att just vid en tidpunkt, då någon som general Makashov kommer med dylika yttranden, får man inte glömma människor som bor så avsides och verkligen är hotade till sin existens.
En andra kort punkt vill jag också tillfoga: Just detta Ryssland, som tillåter sådant, har inte minst under loppet av de gångna 150 åren redan ryckt upp ett folk komplett med rötterna, nämligen tjetjenerna. De har blivit fullständigt bortdrivna från sitt land, men de har alltid kommit tillbaka, och vad som blev effekten av det, kan vi se. Vi kan alltså verkligen göra något i vår utrikespolitik för att motverka denna ständiga rasism.

Ryynänen
Fru ordförande! Trots att man i Europeiska unionen och speciellt här i parlamentet upprepade gånger har formulerat resolutioner och godkänt betänkanden för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet har man tyvärr endast gjort små verkliga framsteg, om alls några, såsom man här i tidigare inlägg konstaterat. Det är alltså hög tid att börja agera på ett mera beslutsamt och effektivt sätt både på nationell och EU-nivå för att förhindra all diskriminering och öka toleransen. Därför är Oostlanders betänkande och kommissionens handlingsplan mycket välkomna liksom lagstiftningsplanerna efter godkännandet av Amsterdamfördraget.
Bekämpning av rasismen måste inkluderas som ett permanent inslag i unionens övriga politik ända till utrikesfrågor och ansökarländernas förberedelser för medlemskap. Jag delar föredragandens åsikt om att en kommissionär dock alltid måste ha ansvaret för samordning och initiativ. Likaså vill jag på samma sätt som föredraganden betona informations- och kommunikationsverksamhetens primära strategiska betydelse i kampen mot rasismen. Informationsverksamheten måste skräddarsys åt olika håll. I en andan av ett mycket omfattande partnerskap måste alla aktörer fås med i verksamheten mot rasism. Många medborgarorganisationer med sina nätverk är dynamiska, skapande aktörer som verkligen är värda att stödjas i sina ansträngningar för ökad tolerans.
Något som rönt alldeles för litet uppmärksamhet är enligt min mening den stora betydelse som Europeiska unionens utbildnings-och ungdomsprogram som bäst har i att öka ömsesidig bekantskap och samförstånd, och därigenom för bekämpandet av främlingsfientligheten. När man nu håller på att reformera dessa program är det viktigt att betona växelverkans och toleransens aspekt vid programmens genomförande. Enligt min mening bör rådet stödja parlamentet i dess ansträngningar att trygga möjligheter för allt fler ungdomar att delta i dessa program, ty personliga erfarenheter till exempel via utbytesprogrammen avskaffar effektivast fördomar och uppfostrar till att bemöta olikhet som en berikande faktor.

Papayannakis
Fru ordförande! Även jag välkomnar kommissionens föresats att upprätta ett lagstiftningsverk mot rasismen, och jag sympatiserar i stort med vad jag hört kollegerna Ford och Oostlander uttala. Tillåt mig bara, fru ordförande, att betona två saker: den första hör samman med utvidgningen. Jag tror att såväl kommissionen som vi själva under tiden fram till en utvidgning måste göra särskilda ansträngningar för att försöka få till stånd en minskning av de problem som hänger samman med rasism, främlingsfientlighet och andra liknande företeelser i kandidatländerna, så att vi inte senare till unionen " importerar" problem vi redan har fått känna av, antingen genom kontakt med flyktingar som kommer från dessa länder eller genom att problemen finns i våra egna länder. I Grekland har vi till exempel ett zigenarproblem, och vi behöver inte införa ytterligare zigenarrelaterade problem från Tjeckien eller något annat kandidatland. Detta är något jag särskilt skulle vilja betona.
Ett andra problem, fru ordförande, är frågan om en kommissionär: jag vill också betona det faktum att fördelningen av befogenheter mellan kommissionärer hittills har skett på grundval av ekonomiska aspekter. Unionen får en allt mer politisk, en allt mer social inriktning. Jag tror att det, om vi vill föra en seriös politik mot rasismen, måste finnas vad våra vänner engelsmännen kallar " follow up" , det vill säga en kontinuerlig uppföljning. Det behövs en kommissionär, som fungerar som " övervakningsministerium" och ser till att lagstiftningen mot rasism tillämpas. Jag tror att detta, tillsammans med allt det andra våra kolleger tagit upp, skulle vara utomordentligt effektivt.

Amadeo
Ordförande! Dagens debatt förs dagen efter debatten om de mänskliga rättigheterna och mitt under firandet av femtioårsminnet av den högtidliga allmänna förklaringen om dessa rättigheter, vilka föddes med den franska revolutionen och växte fram med vår civilisations utveckling, och av vilken de enligt min mening är en logisk följd.
Under de epokskiften dagens samhälle går igenom vilar ett hot över Europa och riskerar att producera skadliga effekter om det inte hanteras på rätt sätt: globaliseringen. Denna realitet som attraherar och skrämmer vårt Europa, fastän det är rikt på olikheter i traditioner, rörelser och språk, kan komma att ge upphov till - och har ofta redan gjort det - rädsla för det andra, det annorlunda, och därmed öka rasism och främlingsfientlighet. För att en gång för alla övervinna dem behövs å ena sidan en kampanj för att medvetandegöra den allmänna opinionen, en kampanj som lyckas uppehålla och öka informationen till invånarna, och å andra sidan en veritabel kulturell förstärkning som inpräntar den europeiska identiteten som ett värde.
Bortsett från de praktiska uttrycken för handlingsplanen mot rasism, som vi här skall tillkännage, en plan som innehåller få konkreta förslag just om de mål den föresätter sig och om den finansiering den tänker förse sig med, vore det därför nödvändigt att medlemsstaterna stödde den numera etablerade kampen mot rasdiskriminering och konkretiserade accepterandet av minoritetsgrupper med en räcka politiska och pedagogiska initiativ inom områdena sysselsättning, utbildning, hälsovård, social trygghet, rätt till bostad och allmänna och privata tjänster.
När det europeiska samhället öppnar sig för nya krav och behov kan rasdiskrimineringen, rasismen och rädslan för det annorlunda bekämpas och övervinnas om vi har lärt våra barn att det inte är tillräckligt att vara européer i kraft av det medborgarskap man innehar i det ena eller andra europeiska landet, utan att man blir europé genom att lära sig respektera olikheterna, det värde som länder vår gamla kontinent mest till heder.

Cushnahan
Fru ordförande! Jag vill börja med att kommentera Paisleys anmärkningar. I egenskap av före detta politiker i Nordirland, så måste jag säga att jag i grunden motsätter mig hans slutsatser om fredsprocessen. Det är Nordirlands bästa möjlighet att lösa sina stora meningsskiljaktigheter och upprätta en permanent fred. Även om jag inte kan stödja hans grundläggande förhållningssätt, så stöder jag hans anmärkningar rörande uttalandena av FAIT - en samhällsövergripande organisation i vilken min egen bror är medlem - som rapporterar om den fruktansvärda verksamhet som de halvmilitära organisationerna fortfarande håller på med. Det är tråkigt att man inte hör ett knyst från officiellt håll i Nordirland om de halvmilitära gruppernas verksamhet, särskilt när det gäller hotelser, misshandelsfall, osv. Vi bör inte ignorera detta.
Låt mig nu kommentera betänkandet. Det är viktigt att vi nu, i och med Amsterdamfördragets undertecknande, stärker vår kamp mot rasism och främlingsfientlighet. Jag välkomnar därför båda dessa betänkanden och stöder i synnerhet Oostlanders slutsatser att kommissionens plan innehåller mycket retorik, men alltför få konkreta förslag. Jag stöder hans förslag till politiska och utbildningsmässiga initiativ för att hjälpa till med accepterandet av de minoritetsgrupper som finns i medlemsstaterna. Alla medlemsstater behöver dessa, inklusive min egen, och jag beklagar den växande rasismen och främlingsfientligheten, främst den som riktar sig mot flyktingar.

Pinheiro
Jag vill först och främst betona det arbete som har utförts av Europaparlamentet under 1998 och många tidigare år i kampen mot rasism, främlingsfientlighet och anti-semitism i och utanför Europeiska unionen. Vi har gjort stora framsteg under 1998 vad gäller vår gemensamma ansträngning att fortsätta att profilera Europeiska unionens kamp mot rasism. Låt mig nämna vissa av årets höjdpunkter.
I mars lade kommissionen fram sin handlingsplan mot rasism, och i oktober skapades det europeiska nätverket mot rasism. Under 1998 inledde också Europeiska övervakningscentrumet mot rasism och främlingsfientlighet sitt arbete. Kommissionen har också arbetat intensivt under året för att förbereda ikraftträdandet av artikel 13 i det nya fördraget. För bara två veckor sedan hölls en viktig konferens i Wien. Vid denna konferens bekräftade kommissionsledamot Flynn sin avsikt att omedelbart efter ratificeringen av Amsterdamfördraget lägga fram ett paket med förslag mot diskriminering, inklusive ett ramdirektiv som i allmänna termer behandlar alla former av diskriminering på arbetsmarknaden, ett direktiv som särskilt behandlar diskriminering på grundval av rastillhörighet och en handlingsplan mot diskriminering, som syftar till att stärka samarbetet med medlemsstaterna och det civila samhället med särskild betoning på att skapa partnerskap och nätverk, och att fördjupa kunskaperna och sprida de bästa metoderna till alla delar av Europeiska unionen.
Till sist, vad gäller jämställdhet mellan män och kvinnor, som förespråkas av kommissionen i dess handlingsplan, betonar jag att 1999 års riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik, som lades fram i oktober och godkändes förra veckoslutet vid toppmötet i Wien, uppmanar till att man skall skapa en arbetsmarknad som är öppen för alla, och innehåller en uttrycklig hänvisning till behovet av att ta itu med de särskilda svårigheter som de etniska minoriterna möter på arbetsmarknaden.
Våra förslag till ett nytt gemenskapsinitiativ som kommer att läggas fram nästa år, som en del av reformen av strukturfonderna, kommer att vara kopplade till detta. Vad som planeras är ett nytt initiativ för mänskliga resurser, som fokuserar på transnationellt samarbete och kampen mot diskriminering och orättvisor på arbetsmarknaden.
1998 har varit ett viktigt år när det gäller arbete och samråd i kampen mot rasism. Genom att bygga på detta arbete ser kommissionen med glädje fram emot att få lägga fram lagförslag som skall bidra till kampen mot rasism under 1999. Vi hoppas att få åtnjuta ert stöd också i fortsättningen.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Pinheiro!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 9.00.

Transporter av farligt gods på inre vattenvägar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om betänkande (A4-0435/98) av McMahon för utskottet för transport och turism om rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på inre vattenvägar (KOM(97)0367 - C4-0449/97-97/0193/SYN)).

McMahon
Fru ordförande! Detta betänkande rör transporter av farligt gods på Rhen och Donau. Just nu deltar kommissionen i diskussioner med Rhenkommissionen och de övriga medlemsstaterna i Genève, som är en del av ett internationellt avtal. Syftet med den lagstiftning som ligger framför oss i dag, är att knyta samman de nationella och internationella bestämmelserna om transporter av farligt gods på inre vattenvägar med liknande lagstiftning för väg- och järnvägstransporter.
I mitt betänkande tar jag på ett ganska detaljerat sätt upp användningen av de inre vattenvägarna och deras funktion, men jag skulle vilja fokusera på ett antal av de huvudaspekter som rör de system som styr funktionen hos detta transportsätt. För tillfället är det bara på floden Rhen som man tillämpar internationella bestämmelser för inre vattenvägar. Det är passande att vi har denna debatt i Strasbourg, eftersom Rhen, en av Europas huvudartärer, rinner genom staden Strasbourg. Centrala kommissionen för sjöfarten på Rhen grundades redan år 1818 - den var faktiskt det första transnationella organet i Europeiska unionen - och den utgör modell för mellanstatligt samarbete.
Jag har besökt Rhenkommissionen i dess palatsliknande byggnad; kejsar Wilhelm huserade där strax efter Tysklands förening år 1871. Det var en glad överraskning att få veta mer om de regler och bestämmelser som styr Rhenkommissionen. Under förra sammanträdesperioden tog jag chansen att följa med på en resa med en pråm som transporterade bensin och naturgas. Utskottet för transport och turism höll en mycket framgångsrik utfrågning i detta ämne, som inte bara Rhenkommissionen deltog i utan också dess motpart på floden Donau. Rhenkommissionens framgångar när det gäller detta transportsätt var ett återkommande tema under utfrågningen i Bryssel. Den slutsats som kan dras är att Rhenkommissionen har ett tydligt regelverk. Vi bör därför bygga vidare på Rhenkommissionens bestämmelser i framtiden, och även på vad den kallar ADNR, dvs. bestämmelser för transport av farliga ämnen på Rhen.
För närvarande håller kommissionen på att förhandla om en översyn av de bestämmelser som rör transporter på inre vattenvägar. Jag menar att rekommendationerna från Genève är otillräckliga, och att de bör vara strukturerade som de bestämmelser som styr Rhenkommissionen. Kommissionens förslag till slutligt avtal håller fortfarande på att förhandlas, och det är visserligen så att det kommer att ta litet tid. Kommissionen menar att detta skall vara tillämpligt på alla inre vattenvägar, inte bara på Rhen och Donau utan även på andra i Östeuropa. Detta är praktiskt och givande, men eftersom Rhenkommissionen är världsledande på detta område, menar jag att det bör vara dess regelverk som skall avgå med segern. Jag menar att det är först när det nya ADN-avtalet slutligen är undertecknat och anpassat till de föreliggande Rhenförslagen, som det kommer att bli möjligt att tillhandahålla ett sammanhållet, praktiskt och funktionellt regelverk. Vi måste upprätthålla Rhenkommissionens framgångar under våra försök att harmonisera standarder i och utanför gemenskapen.
Åtskilliga ändringsförslag som lades fram till betänkandet stärker denna idé. Det gladde mig att jag kunde stödja de idéer som Langenhagen lade fram. Jag har förstått att kommissionen inte är helt nöjd med hänvisningen till en övergångsperiod. Det är viktigt att vi att vi har en övergångsperiod fram tills dess den nya lagstiftningen är godkänd. Jag välkomnar alla kommentarer från kommissionens sida rörande mitt betänkande. Jag tror inte att det finns oöverstigliga svårigheter i detta yttrande. Utskottet för transport och turism stödde det faktiskt enhälligt. Jag tror inte att det har lagts fram några ändringsförslag av någon parlamentsledamot. I utskottet hölls ett antal intressanta diskussioner, och jag har försökt att införliva alla dessa åsikter vid formuleringen av betänkandet.
Detta är vad jag i huvudsak ville ta upp. Jag skall lyssna med intresse på debatten, och välkomna kommentarerna från det fåtal ledamöter som känner entusiasm när det gäller transport av gods på inre vattenvägar. Det är en växande marknad. Det är faktiskt så att det har skett en avsevärd expansion av staden Strasbourg, i synnerhet av dess hamn. Transport på inre vattenvägar är en bra metod för att transportera gods billigt och på ett miljömässigt säkert sätt, särskilt när det gäller laster med farliga ämnen.

Langenhagen
Fru ordförande! Med föreliggande förslag från kommissionen skall, som vi har hört, enhetliga gemenskapsföreskrifter skapas för transport av farligt gods på inre vattenvägar med hjälp av ett ramdirektiv, och jag vill uttryckligen understryka McMahons utläggning. Det är nödvändigt att skapa nya, enhetliga gemenskapsbestämmelser, och därför kan det välkomnas om det äntligen sker en reglering. Hittills gäller, med begränsad rättslig verkan, å ena sidan rekommendationen om internationell transport av farligt gods på inre vattenvägar (ADN). Denna gavs ut av FN: s Ekonomiska kommission för Europa och syftar enbart till transport av farligt gods mellan medlemsstaterna, men inte till transport inom ett land. Nu förhandlas det - som vi hört - i Genève om att omvandla denna internationella rekommendation till ett formellt avtal.
För det andra gäller för den viktigaste vattenvägen i Europa framför Strasbourgs dörr, Rhen, den av Centrala Rhenkommissionen utgivna förordningen om transport av farligt gods på Rhen (ADNR). För att man skall kunna göra framsteg och uppnå mer enhetlighet finns det tre möjligheter, varav vi måste välja en. Den första möjligheten skulle vara att anta hittillsvarande kommissionsförslag med alla de svaga punkter det innehåller. Denna möjlighet är otillräcklig.
Den andra möjligheten vore att bordlägga kommissionens förslag fram till dess förhandlingarna om ett internationellt avtal slutits, som ersättning för hittillsvarande rekommendation, Den tredje möjligheten - som jag dragit upp - är att det skapas en övergångslösning. Den föreskriver följande: För tiden fram till dess det internationella avtalet träder i kraft måste EU göra framsteg i fråga om tillnärmningen av nationella föreskrifter, ty man kan inte räkna med att det nya internationella avtalet träder i kraft förrän om tre år - och det är ett mycket optimistiskt perspektiv.
Den grundval som skall användas för ett ramdirektiv från gemenskapen om tillnärmningen är bilagan till ADNR med dess höga tekniska nivå. I flera av EU: s medlemsstater används den redan i dag som referens för den gällande nationella rätten. När det nya internationella avtalet trätt i kraft skall kommissionen lägga fram ett nytt förslag till direktiv för oss. Såtillvida har övergångslösningen en rad positiva effekter, ty därigenom undviker man att det finns två parallella regelverk på Europas viktigaste inre vattenvägar, nämligen ADN och ADNR, och man förhindrar därigenom också att en skeppare inom insjöfarten måste föra med sig två certifikat, ett ADNR-certifikat och ett gemenskapscertifikat.
Övergångslösningen erbjuder en fullständig harmonisering av de två hittillsvarande regelverken, och därför ber jag om stöd för betänkandet och ändringsförslaget, som enhälligt har antagits av utskottet för transport och turism.

Stenmarck
Fru ordförande! Låt mig först få rikta ett tack till föredraganden, McMahon, för hans viktiga arbete med detta betänkande.
EU har under de senaste åren gjort stora satsningar för att göra transporterna av farligt gods säkrare. Allt detta är utomordentligt viktigt, dels för att det i många fall handlar om gods som kräver en mycket varsam hantering, dels för att det också är viktigt att skapa en fungerande inre marknad. En sådan marknad förutsätter att vi på en rad olika områden har samma regler i de olika länderna, och att därmed gränspassagerna fungerar på ett smidigt sätt. I annat fall kommer vi att ha betydande gränsproblem i många, många år framöver.
Detta skall nu på de inre vattenvägarna ske genom att vi kortsiktigt använder oss av Rhenkonventionen, eller det som heter ADNR-avtalet som infördes 1972 och reviderades 1985, som i dag gäller för trafiken på Rhen, men som på detta sätt skulle kunna tillämpas även i ett större sammanhang. Därefter skulle det så småningom framförhandlade ADN-avtalet kunna ta över.
Vi har vid ett antal debatter, både här i kammaren och i transportutskottet, ställt frågan om samma regler som vi nu inför för EU: s medlemsstater kan komma att gälla även för nytillkommande medlemsländer, dvs. för länder som ännu inte är medlemmar, men som förhoppningsvis skall kunna bli EU-medlemmar så småningom. Vi har också krävt att dessa regler skall vara användbara när det gäller trafiken mot tredje land. Detta har jag fått försäkringar om; bland annat har kommissionär Neil Kinnock besvarat denna fråga.
På samma sätt som det tidigare har handlat om vägar, järnvägar och sjöfart ställs nu dessa krav också när det gäller de inre vattenvägarna. I de medlemskapsförhandlingar som förs ställs krav på att de nya länderna skall anpassa sig till samma nivå som nu kommer att gälla för medlemsländerna. Detta anser jag vara mycket positivt. Det kommer därmed att göra transporterna i mycket större delar av Europa betydligt säkrare än de hittills har varit.

Cushnahan
Fru ordförande! Jag stöder avsikten bakom direktivet. Det är viktigt att harmonisera nationella och internationella bestämmelser rörande transporter av gods på inre vattenvägar på samma sätt som vi har gjort när det gäller transporterna via landsväg och järnväg. Det är viktigt att göra detta både när det gäller att garantera säkerheten och säkerställa rättvis konkurrens.
Jag stöder alltså starkt föredraganden. McMahon gör alldeles rätt i att uttrycka sin oro över den mångfald certifikat som kommer att krävas. Detta kommer att leda till en onödig tredubbling snarare än en dubblering, en ökning av byråkratin och, ännu mer oroande, förvirring. Jag stöder därför hans ändringsförslag som syftar till att förena de skilda förhållningssätten.

Pinheiro
Jag vill tacka utskottet för transport och turism och i synnerhet föredraganden McMahon för hans mycket användbara bidrag till förbättringen av kommissionens förslag till transport av farligt gods på inre vattenvägar.
Kommissionen kan acceptera huvudslutsatsen i McMahons betänkande, det vill säga att gemenskapslagstiftningen skall grundas på det framtida ADN-avtalet. Det sätt på vilket vi skall nå dit, är vi emellertid inte överens om. I sitt betänkande anser McMahon att det är nödvändigt med en lösning som innehåller en övergångsperiod som grundas på Rhenavtalet, medan kommissionen anser att detta är opraktiskt och till ingen nytta. ADN-avtalet skulle kunna vara klart under år 2000, vilket med all sannolikhet skulle vara långt före någon tillämpning av den övergångsperiod av medlemsstaterna, som föreslagits.
Kommissionen kan naturligtvis garantera att det framtida ADN-avtalet kommer att uppnå samma säkerhetsnivå som Rhenavtalet, eftersom bilaga 1 i det framtida ADN-avtalet kommer att vara förenlig med kraven i Rhenavtalet. För att i framtiden garantera att anpassningen av bilaga 1 i ADN-avtalet - och även av direktivet - till den tekniska utvecklingen ligger i linje med kraven i Rhenavtalet, kan kommissionen acceptera en uttrycklig hänvisning i artikel 8.
Som ett resultat av detta bör ändringsförslag 2, 3, 7 och 8 förkastas, eftersom det enligt dessa skall införas en övergångsperiod och krävas ett nytt direktiv för genomförande av det framtida ADN-avtalet. Jag är emellertid glad för att kommissionen kan godkänna de övriga ändringsförslagen, det vill säga 1 och 6, och i princip ändringsförslag 4 och 5, eftersom dessa syftar till att ADN-avtalet skall tillämpas i hela gemenskapen.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Pinheiro!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 9.00.

 Bättre lagstiftning 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0498/98 av Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till interinstitutionellt avtal om redaktionell kvalitet på rättsliga texter, och
A4-0460/98 av Cot för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens rapport till Europeiska rådet - Bättre lagstiftning 1997 (KOM(97)0626 - C4-0656/97).
Estevan Bolea
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag talar i stället för min delegations- och gruppkollega Ana Palacio, som är föredragande för betänkandet om ett interinstitutionellt avtal om gemenskapslagstiftningens redaktionella kvalitet. Förutom att lägga fram hennes betänkande uttrycker jag Europeiska folkpartiets grupps ståndpunkt angående det andra betänkandet av Cot, " Bättre lagstiftning 1997" vilket behandlas i denna debatt.
Jag anser att dessa båda betänkanden är mycket lämpliga eftersom det ständigt upprepas, herr kommissionär, ärade ledamöter, att Europeiska unionen, Europeiska kommissionen borde lagstifta mindre och lagstifta bättre. Framför allt att lagstifta bättre.
Det första vi måste framhålla är att bakom ett i hög grad tekniskt sken har dagens debatt en mycket stor politisk aktualitet och är av prioriterat intresse för medborgarna. I allmänna ordalag återspeglas den komplexitet som kännetecknar våra avancerade samhällen i lagen, som ett medel för att organisera samhället. De moderna samhällena är inte homogena, de är konfliktfyllda och påverkas ständigt av ekonomiska, tekniska och miljömässiga förändringar. Dessa samhällen söker alltid efter en ny jämvikt för hur det fungerar demokratiskt. Samtidigt löses de traditionella formerna för samhällsorganisation upp och i brist på spontana konfliktlösningar blir rättsbestämmelserna det dominerande sättet att styra samhället på, oändligt många och mångformiga: således kan lagen fastställa normer, men den kan också besluta om inrättandet av en offentlig institution, en statlig utgift etc.
Förutom dessa generella problem, skiljer sig gemenskapens rättsliga system genom sin relativt nya karaktär - den är verkligen en nyhet för hela världen - och genom dess struktur, vilken fortfarande kännetecknas av en i hög grad mellanstatlig karaktär med beslutsfattandet i rådet. Detta är också en avgörande punkt, herr kommissionär.
Gemenskapen utgör ett nytt rättssystem som kännetecknas av inlån från nationella system ( " pick and choose" ). Gemenskapsrättens normer kan vara sammansatta och därmed tyckas svårförståeliga och svårtillgängliga, till och med för specialister inom de olika nationella rättssystemen. Ibland använder gemenskapens lagstiftare avsiktligt vaga juridiska begrepp eller vaga definitioner för att göra det möjligt att införliva dem i de nationella rättssystemen. Framställandet av lagstiftningen i elva språkversioner innebär ytterligare svårigheter. Jag skulle vilja tillägga, ärade ledamöter, att jag anser att arbetet med femton länder på elva språk och skapandet av en lagstiftning för alla är ett under och ett mindre mirakel, vilket utförs dagligen i unionen, parlamentet, kommissionen och rådet, men det är fortfarande så, vilket redan har sagts, att gemenskapslagstiftningen i hög grad präglas av den mellanstatliga karaktären på förhandlingarna i rådet.
Slutligen kan anföranden och ändringsförslag under lagstiftningsförfarandet göras på elva olika språk. Även under ideala förhållanden och trots den höga kvaliteten på översättarnas och institutionernas arbete - vilka utför ett beundransvärt arbete -, kan dessa villkor leda till långa otydliga meningar, icke enhetliga och till och med inkonsekventa utformningar, och vi måste ständigt utföra corrigenda i varje lands version.
Således är den oro som inspirerat dessa två betänkanden politisk och har som slutmål en tillnärmning till medborgaren. Tillåt mig, fru ordförande och herr kommissionär, att kort påminna om de främsta politiska milstolparna som stakar ut den historiska vägen för gemenskapens medvetande om den politiska dimensionen av den rättsliga kvaliteten.
För det första fastslog Europeiska rådet i Edinburgh i december 1992 ett övergripande tillvägagångssätt för tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Det yrkade också på att den nya gemenskapslagstiftningen skulle bli klarare och enklare och att riktlinjer rörande gemenskapslagstiftningens redaktionella kvalitet skulle slås fast. Europeiska rådet yrkade också på att den befintliga lagstiftningen skulle göras mer lättillgänglig, särskilt genom en officiell kodifiering av gemenskapens rättsakter. Herr kommissionär, detta är verkligen brådskande. Kodifieringen av gemenskapens rättsakter är mycket brådskande. Det utmärkta betänkande som Cot i dag lägger fram skriver in sig i den tradition som rådet i Edinburgh inlett.
Till följd av slutsatserna från Europeiska rådet i Edinburgh godkände rådet den 8 juni 1993 en resolution om gemenskapslagstiftningens redaktionella kvalitet, där det fastställer riktlinjer för hur rådets rättsakter skall redigeras.
Dessutom ingick Europaparlamentet, rådet och kommissionen i oktober 1993 ett interinstitutionellt avtal om subsidiaritet och i december 1994 ännu ett interinstitutionellt avtal om officiell kodifiering av lagtexter.
Det bör också nämnas att kommissionen i maj 1996 startade SLIM-projektet om förenkling av lagstiftningen rörande den inre marknaden, vilket för närvarande befinner sig i sin fjärde etapp.
Slutligen har genom Amsterdamfördraget införts en hel rad instrument som syftar till att förbättra lagstiftningens kvalitet, något som går hand i hand med öppenhet i en union " där besluten skall fattas så öppet och så nära medborgarna som möjligt" (artikel A andra stycket i det ändrade Fördraget om Europeiska unionen). Där finns också protokollet om tillämpning av subsidiaritets-och proportionalitetsprinciperna, vars syfte är att svara mot kraven på kvalitet på innehållet i lagstiftningen och förenklingen av medbeslutandeförfarandet, och protokollet om de nationella parlamenten, som borde göra att dessa kan spela en större roll vid tillkomsten av en gemenskapsrättsakt. Den pågående översynen av 1987 års beslut om tillämpningsåtgärder för gemenskapsrätten (" kommittéförfarandet" ). Slutligen förklaring nr 39 till Amsterdamfördraget, genom vilken parlamentet, rådet och kommissionen uppmanas att ingå en interinstitutionell överenskommelse om gemenskapslagstiftningens redaktionella kvalitet.
Jag är säker, säger Palacio, på att de två betänkandena motsvarar den växande oron hos lagstiftarna, och att kammaren i morgon kommer att godkänna dessa två betänkanden. Det finns ett ändringsförslag som dessutom syftar till att stärka parlamentets upprepade ståndpunkt, vilken går emot de unilateralt tolkade förklaringarna, och som samtidigt ger ordföranden en bedömningsmarginal om det politiska tillfället att införliva dem. Det handlar om ett ämne som befinner sig i gränsområdet för den egentliga redaktionella kvaliteten.

Gebhardt
Fru ordförande, kära kolleger! I Tyskland har man under de senaste veckorna än en gång plockat fram idén att nya lagar i framtiden måste förses med förfallodatum. Justitieministern tillbakavisade detta krav och sade att regering och parlament inte utgör någon stormarknad, som måste märka varje äggförpackning med hur länge innehållet är ätbart. Däubler-Gmelin har rätt, ty lagarnas kvalitet undandrar sig de måttstockar som är förnuftiga för livsmedel. Detta gäller utan inskränkning också för de lagbestämmelser, som Europaparlamentet beslutar om i samarbete med rådet och kommissionen.
Föredraganden Jean-Pierre Cot, som jag i dag företräder, har klargjort det anspråk som den europeiska lagstiftningen måste tillfredsställa. Både texternas innehåll och deras formella kvalitet måste vara av god kvalitet. Vi behöver klarare och enklare rättsliga bestämmelser, som kan accepteras och tillämpas som sig bör av medborgarna. Texter som formellt och innehållsmässigt är bra är ett väsentligt bidrag till den öppenhet i den europeiska lagstiftningen, som vi alltid kräver. Vi måste som parlament själva bidra till det, så att Europas folk erkänner oss som sina valda företrädare. Det räcker inte att kräva öppenhet från andra organ inom Europeiska unionen.
Tillåt mig först att göra några påpekanden om innehållet i våra direktiv och förordningar. Ni får förlåta att jag här undviker begreppet subsidiaritet, som har behandlats så skändligt, och som somliga gömmer sina antieuropeiska aversioner bakom.
Vår lagstiftning blir bara trovärdig för medborgarna om vi ägnar oss åt saker som verkligen angår oss, vare sig vi fått dem anvisade genom fördraget, eller om medlemsstaternas solidaritet kräver det, eller om det bara är lämpligt.
Proportionalitetsprincipen ålägger gemenskapen att strikt begränsa sitt handlande till åtgärder som är nödvändiga för att nå de mål som satts upp i fördraget. Människorna i våra länder är känsliga just när det gäller proportionaliteten i den europeiska lagstiftningen. Om vi gör för mycket, förstår man oss inte längre, och medborgarna blir mottagliga för det av många medier älskade temat med Bryssels regleringsraseri. Det är egentligen banalt att hänvisa till att varje rättsakt också måste innehålla uppgifter om vad som skall regleras och uppnås med hjälp av den. Jag anser att Europaparlamentet i detta sammanhang har ett rent samvete. Vad gäller rådet däremot har jag ibland vissa tvivel. Vad gäller kommissionen kan jag bekräfta att man där förvisso också har denna vilja. Därför måste vi kräva av rådet att de i jakten på en kompromiss varken försvagar eller urvattnar de framlagda lagförslagen. Även detta hör till innehållets kvalitet.
Jag anser att det är särskilt viktigt att rådet avstår från sin praxis att lägga till rättsliga bestämmelser i form av förklaringar i en bilaga. Det motsäger alla regler om öppenhet, om en lagtext inte talar för sig själv.
När någonting måste förklaras, ligger misstanken nära till hands att det tidigare har dolts någonting. Därför vägrar EG-domstolen också envist att ta hänsyn till förklaringar vid tolkningen av rättsliga bestämmelser, om det inte redan uttryckligen har hänvisats till dem i bestämmelserna i ifrågavarande rättsakt. Slutligen får vi med tanke på innehållet inte råka i en farlig fälla. Kommissionen och rådet uppmanas snarare att se till att det inte, under förevändningen av att förenkla de rättsliga bestämmelserna, sker en sänkning av skyddsnivån vad beträffar miljön, produktkvaliteten, medborgarnas hälsa liksom arbetstagarnas ekonomiska och sociala trygghet.
Parlamentet är observant i detta hänseende, men rådet och kommissionen måste arbeta för samma mål. Frågan om den redaktionella kvaliteten på gemenskapens rättsliga bestämmelser, som Palacios betänkande behandlar, ger mig huvudvärk. Inte så att den redaktionella kvaliteten inte skulle ligga mig varmt om hjärtat, nej, den kan inte vara hög nog. Men vem skall sätta upp ribban? Skall vi mäta den redaktionella kvaliteten mot medborgarnas uppfattningsförmåga, eller är det juristernas tekniska färdigheter som gäller? Jag anser att vi bör stifta lagar för alla medborgare. Här passar helt säkert inte följande mening in som är hämtad ur utkastet till ett interinstitutionellt avtal om den redaktionella kvaliteten på gemenskapens lagstiftning: " Den roll, som organens rättstjänst spelar, inklusive deras juridiskt och språkligt sakkunniga, för förbättringen av den redaktionella kvaliteten på gemenskapens rättsakter, bör förstärkas."
Om vi låter vår politiska vilja formuleras av enheter som skall göra förarbetet åt oss, försummar vi vår plikt som parlamentsledamöter. När det handlar om språkliga finesser, är det bättre att vi frågar journalister till råds än rättstjänsten, utan att jag därmed ifrågasätter rättstjänstens förmåga. Det får inte missförstås!
Jag vill avsluta med ett par meningar. Med lagar är det på samma vis som med metandet. Masken skall vara aptitretande för fisken, och inte för fiskaren!

Cushnahan
Fru ordförande! Jag skulle vilja begränsa mina anmärkningar om betänkandet av Jean-Pierre Cot om " bättre lagstiftning" . För det första så stöder jag hans åsikt att det var ett misstag att kommissionen skulle behandla alla aspekter av lagstiftningsförenkling, både rörande materiell och formell karaktär i ett enda meddelande. Behandlingen av dessa i ett enda dokument underlättar inte en heltäckande diskussion om hur man skall åstadkomma en bättre lagstiftning. Medan jag inser betydelsen av subsidiaritetsprincipen och proportionalitet i förbindelse med detta ämne, så vill jag inte delta i en djupgående debatt om någondera.
Min poäng är ganska enkel: i egenskap av ledamot av Europaparlamentet - som till skillnad från andra institutioner ständigt möter allmänheten på ett mycket direkt sätt - får jag ofta ta emot stark kritik rörande gemenskapens lagstiftning. Många av de personer som framför kritiken säger att den är otroligt omfattande, och att det språk som används har en väldigt pompös kanslistil. Andra hävdar att vi lagstiftar för mycket, och att mycket av den lagstiftning vi antar ofta är onödig. Andra, särskilt från småföretagarhåll, kritiserar den på grundval av att den skapar stora problem för dem. De menar att en inblandning i deras sektor ofta utgör en fara för sysselsättningen. Jag erkänner att medan viss kritik inte är berättigad, så finns det vissa delar som ofta är det.
Vi i denna kammare och inom andra institutioner talar ofta om att föra Europeiska unionen närmare dess medborgare. Om vi vill göra detta, är det av yttersta vikt att vi utarbetar lagstiftning som är nödvändig, som skrivs på ett enkelt språk och som kan förstås av dem som den riktar sig till. I och med det faktum att kommissionen är den enda institution som har rätt att föreslå ny lagstiftning, så hoppas jag att den tar till sig dessa synpunkter när den tar itu med frågan om att utarbeta en bättre lagstiftning för Europeiska unionen.

Thors
Fru ordförande! Jag vill helt kort koncentrera mig på ändringsförslag 2 till Cotbetänkandet. Där uppmanas kommissionen att anslå medel till kampanjen " Fight the fog" , dvs. klarspråkskampanjen. Det är en kampanj som kommissionens engelska översättare med framgång har bedrivit. Hela kommissionen borde ställa sig bakom detta. Det är särskilt viktigt att kommissionärerna och generaldirektörerna förstår betydelsen av detta, dvs. hur mycket onödiga kostnader för medborgarna och medlemsstaterna som vi skulle kunna undvika om folk förstår vad som står i broschyrer, ansökningsblanketter etc.
Många medlemsstater har oerhört goda erfarenheter av detta, t.ex. England, belgiska Vallonien och de nordiska länderna. Vi skall tala ett språk som är typiskt för språket - inte " euroslang" . Detta kräver en samlad insats från kommissionen, att medel anslås till detta. Jag hoppas att den högsta ledningen i kommissionen förstår att detta är viktigt för klarhet och öppenhet, och att ni i kommissionen ställer er bakom dessa ansträngningar.

Pinheiro
Fru ordförande! Jag vill, för kommissionens räkning, tacka utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för den uppmärksamhet som har ägnats kommissionens arbete för en bättre lagstiftning och förslaget till interinstitutionellt avtal om gemensamma riktlinjer för gemenskapslagstiftningens redaktionella kvalitet. Jag gläds då jag ser att föredragandenas inställning, i de flesta fall, ligger mycket nära kommissionens ståndpunkt. Den fråga som vi behandlar har de facto ett grundläggande intresse för oss alla, då det utgör en central beståndsdel i relationerna mellan institutionerna och medborgarna i Europeiska unionen, vilka uttrycks i de rättsakter som beslutar om rättigheter och skyldigheter för alla boende i medlemsstaterna. De senaste åren har kvaliteten på dessa rättsakter utsatts för rättmätig kritik, och det aktuella försöket att återfå en nödvändig jämvikt är ett direkt resultat av att man, under Amsterdamkonferensen blev medvetna om att det är nödvändigt att agera på detta område.
Vad gäller Palacios betänkande skulle jag vilja påminna om att texten i förslaget till det interinstitutionellt avtalet är ett resultat av ett nära samarbete mellan de tre institutionerna och av flera debatter under mer än ett års tid. Jag framhåller således betydelsen av detta avtal för att uppnå målet om öppenhet inom lagstiftningsförfarandet.
Jag beklagar att jag inte i detta ögonblick kan ta ställning till några av ändringsförslagen, eftersom jag inte är här för detta ändamål och för att kommissionen ännu inte har tagit ställning till dem.
Efter rapporten " Bättre lagstiftning" från 1997 som vi i dag diskuterar, har kommissionen lagt fram andra rapporter, bland dem " Bättre lagstiftning" från 1998, vilken Europaparlamentet fick i förra veckan och som gör det möjligt att öka kommissionens ansträngningar att lagstifta bättre. I den ansträngning som är inriktad på detta, vilket tas upp i ledamoten Cots betänkande, har kommissionen stärkt kontrollen över lagstiftningsförslagens grund ur subsidiaritets- och proportionalitetssynpunkt och har, till och med före ratificeringen av Amsterdamfördraget, börjat tillämpa det protokoll som kommer att bifogas detta fördrag. Dessutom fortsätter kommissionen att lägga fram förslag till förenkling av kodifieringen, liksom att främja konsolideringen av information och en bättre tillgång till juridisk information.
Vi delar också inställningen att subsidiaritetsprincipen inte gäller fall av exklusiva behörigheter och inte kan påverka gemenskapsrätten. Vi anser också att subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen skall tillämpas på ett objektivt sätt, dock utan att utesluta nödvändig dynamik och flexibilitet, så som det nämns i protokollet till Amsterdamfördraget.
Jag vill passa på, fru ordförande, att precisera tre små punkter: för det första, att ta itu med en gemensam rapport om subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna för de tekniska instrument som gör det möjligt att göra gemenskapslagstiftningen enklare, klarare och mer tillgänglig var ett rent pragmatiskt val, då vi försökte ge en gemensam syn på allt det som kunde bidra till en bättre lagstiftning.
För det andra, vad gäller frågan om rådfrågning i förväg tycks det som om man är överens med mig om att kommissionen i år har tillämpat det mycket mer fokuserat.
Och till sist, vad gäller frågan om ramdirektiv skulle jag vilja säga att bara i speciella fall har kommissionen tagit till detta instrument, och har alltid varit uppmärksam på att det inte skall uppstå skillnader i de nationella lagstiftningstexterna.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Pinheiro!
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.50.)

