Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 17 november 2000.

Uttalande av talmannen
Talmannen
Många kolleger har framfört en önskan om att vi skall hedra Gaetano Martino, med anledning av hundraårsjubileet av hans födelse.
Det är för mig en ära att i dag hedra minnet av denne store europé, vars namn är oupplösligen förknippat med Messinakonferensen 1955, där Europeiska gemenskapens grunder stakades ut.
Gaetano var en lysande läkare och politiker. Han hedrade denna kammare med tio års deltagande, där han valdes till talman två gånger under 1960-talet.
Hans ordförandeskap fullbordade en lång politisk karriär, under vilken han hade mycket höga befattningar; först i deputeradekammaren och sedan i den italienska regeringen, där han var utbildningsminister och därefter utrikesminister.
Som minister och ledamot av Europaparlamentet utkämpade han framför allt en mycket tapper strid för det europeiska universitetet i Florens.
Hans uppfattning var att Europas gemensamma grunder är kulturella och andliga.
Redan från början visade sig det europeiska bygget vara svårt och överhopat med hinder. Men Gaetano Martino övervann dem med framgång, med stöd av sin djupt rotade humanistiska bildning och sin orubbliga tro på Europa. Beviset för det är att han den 1 juni 1955 - dvs. mindre än ett år efter misslyckandet med den europeiska försvarsgemenskapen; ett ambitiöst projekt - åter började arbeta på ett enande genom att föreslå en konferens i Messina, som alla vet skulle utgöra grunden till Romfördragen från 1957. Den europeiska motorn - som då stod still - startade således plötsligt på nytt, och den gemensamma marknaden blev verklighet.
Vi har bestämt oss för att samla Gaetano Martinos tal i en publikation, eftersom de är uppbyggliga för ungdomarna, som inte har upplevt den hårda efterkrigsperioden. Från talarstolen i Strasbourg 1958 hävdade han: " för första gången i den här kontinentens historia, mer präglad av krig än av fred, bevittnar vi ett allmänt enande av ekonomin. Därmed tryggas framtiden, och ett perspektiv framträder om en stor gemenskap som omfattar människor med olika språk, seder och trosriktningar, och där vårt parlament är ett av de institutionella organen" .
Kära kolleger! Så här några dagar före Europeiska rådets toppmöte i Nice kan jag bara uttrycka en önskan om att arvet från Gaetano Martino och Messina-andan fortsätter att vara en inspirationskälla för oss alla, och särskilt för dem som har ansvaret för vår kontinents framtida öde.
(Applåder)   

Talmannen
Kära kolleger! I likhet med er alla hade jag självklart önskat att vi kunde öppna denna sammanträdesperiod utan att behöva erinra om de nya offren för ETA:s terrorism.
Tyvärr har ett nytt våldsbudskap riktats mot våra demokratier, med det särskilt förhatliga mordet på Ernest Lluch.
Den 22 november - dvs. samma dag som 25-årsdagen för kung Juan Carlos kröning, en händelse som öppnade vägen för demokratin i Spanien - fick en av denna demokratis främsta personer i sin tur betala med sitt liv för sin tro på frihet, tolerans och respekt för den andre.
Vid er sida, herr Enrique Barón Crespo, var han ert lands hälsovårdsminister. Tillsammans - herr Joan Colom - slogs ni under 1960-talet för demokratin i Spanien. Han var känd för att ha varit en aktör i den spanska övergången och för sin medverkan till Kataloniens självständiga status; han var älskad för sin hjärtlighet och respekterad för sina kvaliteter som politiker och framstående akademiker, men Ernst Lluch valdes ut av sina mördare av det enda skälet att han månade om rättsstatens principer.
Till hans familj, hans närmaste, hans vänner och alla dem i Spanien som tror på demokratins styrka, framför jag mitt djupaste medlidande.
Nästan en miljon spanjorer, oavsett politisk tillhörighet, har rest sig för att protestera mot detta föraktliga mord. Det är Europaparlamentets skyldighet att tala om för dem att det står på deras sida, och jag föreslår - än en gång - att vi håller en tyst minut för att visa vår solidaritet och våra starka känslor.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från sammanträdet onsdagen den 17 november har delats ut.
Finns det några synpunkter?
Så är inte fallet.
(Protokollet justerades.)   

Talmannen
Alla inlägg i ordningsfrågor får göras efter debatten om toppmötet i Nice, i enlighet med de önskemål ni har framfört. Ni vet att vi har en fullspäckad föredragningslista, och med stöd av de befogenheter som arbetsordningen ger mig för att se till att kammarens arbete fungerar väl, har jag således fattat detta beslut. Behåll därför alla era frågor till senare.

Dell'Alba
Fru talman! Jag protesterar mot detta beslut, eftersom man kan ha ordningsfrågor av mycket viktiga, mycket allvarliga skäl. Det är inte något man bara gör. Förra gången sade ni: efter det att föredragningslistan har fastställts. Det var redan då att ta i, uppriktigt sagt, ja det var detsamma som att lägga dem efter röstförklaringarna. Ni har enligt artikel 18 rätt att göra det, men man kan inte anse att ordningsfrågor inte har något att göra med precisa, enstaka frågor som ledamöterna önskar ställa i början av sammanträdet. Och det är viktigt att parlamentet lyssnar till dem. Jag lägger in en protest mot detta beslut.

Talmannen
Jag noterar det, herr Dell'Alba.

Föredragningslista
Wurtz
Fru talman! Jag stöder förslaget fullt ut, eftersom jag var en av dem som begärde att denna punkt skulle tas upp. Parlamentet har många gånger uttalat sig för en orubblig ståndpunkt i fråga om åtagandena från Kyoto. Den europeiska delegationen till Haagkonferensen gjorde därför rätt i att anta denna orubbliga ståndpunkt, men vi bör nu arbeta på ett nytt förslag till uttalande, och det är brådskande. Därför anser jag att vi bör fortskrida på det sätt som ni föreslog, även om det blir en resolution följd av en omröstning först under december månads sammanträdesperiod i Strasbourg.
(Parlamentet gav sitt samtycke till förslaget.)

Välkomsthälsning
Talmannen
Det är med mycket stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från den ryska duman och ryska federationsrådet, vilken har tagit plats på åhörarläktaren, ledd av dumans vice talmän, Vladimir Lukin och Irina Khakamada, samt federationsrådets vice talman, Vladimir Varnavskyi.
(Applåder) Denna delegation har kommit till Bryssel för att träffa sina kolleger i Europaparlamentet i samband med det tredje mötet i delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén för samarbetet Europeiska unionen-Ryssland.
Jag hoppas att debatterna och diskussionerna kommer att ge resultat och önskar er en mycket angenäm vistelse i Belgien och välkomnar er till Europaparlamentet.

Haagkonferensen om klimatförändringar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om Haagkonferensen och jag ger omedelbart ordet till Wallström, för kommissionen.

Wallström
. (EN) Fru talman, mina damer och herrar! Tack för att ni bjudit in mig för att dela mina intryck med er om parternas sjätte konferens, den s.k. COP6, om Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar, som ägde rum under de gångna två veckorna i Haag. Efter intensiva förhandlingar, både på teknisk nivå och ministernivå, på grundval av förslag till beslut med ca 500 parenteser, blev det inte möjligt att sluta ett heltäckande avtal om de viktigaste politiska sakfrågorna.
Europeiska unionen koncentrerade sig under förhandlingarna på att skydda Kyotoprotokollets okränkbarhet på områdena som rörde förändringar av markanvändning och skogsbruk, " frågan om kolsänkor" , förhållandet mellan Kyotomekanismen och inhemska åtgärder, känt som " komplementaritet" , och efterlevnad. Detta innebar att man under förhandlingarna med de andra parterna måste beakta kompromisser mellan dessa frågor.
I och med goda tekniska framsteg om bestämmelserna för Kyotomekanismerna och utvecklingen av ett system för efterlevnad, koncentrerades de slutliga förhandlingarna framför allt på kompromisser mellan " komplementaritet" och " sänkor" . Det fanns emellertid inte nog med tid för att fullt ut bedöma de förslag som lades fram i slutskedet om användningen av " kolsänkor" , när det gäller dess konsekvenser för olika länder i och utanför Europeiska unionen. Det fanns emellertid tillräckligt med bevis för att den miljömässiga okränkbarheten skulle drabbas av allvarliga kompromisser. Europeiska unionen beslutade sig därför för att inte godkänna dessa förslag.
För att inte mandatet enligt handlingsplanen från Buenos Aires, som tillämpades fram till den s.k. COP6-konferensen, skulle löpa ut utan några konkreta resultat eller uppföljningar, beslutade sig parterna för att upphäva COP6 och återuppta konferensen i maj 2001.
COP6 var inte bara en negativ händelse - långt ifrån. Vi gjorde en del goda framsteg. Det utarbetades t.ex. en grupp förslag som behandlade utvecklingsländernas behov och intressen, inklusive ny finansiering och nya institutioner, men också ett mer koncentrerat förhållningssätt till klimatförändringar inom den globala miljöbyrån (the global environment facility, den s.k. GEF). Man gjorde också framsteg på teknisk nivå rörande andra frågor, t.ex. strategier och åtgärder för att minska utsläpp, kapacitetsskapande, tekniköverföring, utsläppshandel, gemensamt genomförande och efterlevnad. Man bör anstränga sig till det yttersta för att genomföra dessa beslut vid den återupptagna sessionen i maj.
Ytterligare ett positivt resultat av COP6, är att den bidrog till att man fick en bättre förståelse för de andra parternas ståndpunkter. Denna kunskap är oerhört användbar och bör utnyttjas ytterligare under de kommande månaderna. Pronk var en mycket engagerad ordförande för COP6. Det förslag han lade fram vid slutet av andra veckan omfattar ett paket och utgör en av grunderna för ytterligare diskussioner och förhandlingar under de kommande månaderna. Det fanns emellertid inte tillräckligt med tid för att slutföra förhandlingarna på grundval av hans dokument; man förlorade alldeles för mycket dyrbar förhandlingstid p.g.a. uttalanden från ministrar och ett upprepande av välkända ståndpunkter. Till följd av detta fanns det inte nog med tid för att analysera de olika förslagens - som lades fram under slutfasen - konsekvenser i samband med sänkor. Om denna fråga råder det fortfarande en betydande osäkerhet.
Vi visste alla att Europeiska unionen måste göra eftergifter för att kunna få ett avtal med Förenta staterna och dess allierade i " paraplygruppen" . Det framgick till sist, emellertid, att eftergifterna från andra parter om " komplementaritet" , efterlevnad och Kyotomekanismerna var otillräckliga för att kompensera försvagningen av målen för utsläppsminskningen, som hade blivit resultatet om förslagen om " kolsänkor" hade godkänts.
Hur skall vi gå vidare? I första hand bör en utvärdering och en förberedelse för ytterligare diskussioner ske inom Europeiska unionen. Med hänsyn till förberedandet av denna nästa session, bör EU inte återigen ta upp en diskussion om alla sakfrågor, utan koncentrera sig på huvudprioriteringarna, särskilt mekanismerna med " kolsänkor" , " komplementaritet" och ett kraftfullt system för efterlevnad. Man måste se till att få en smidig övergång mellan det franska och svenska ordförandeskapet, och man bör också ha en nära kontakt med Pronk. EU måste granska sina ståndpunkter om huvudfrågorna och, då detta är lämpligt, lägga fram nya förslag.
Kommissionen har för avsikt att, tillsammans med det kommande ordförandeskapet, utveckla en fast, gemensam EU-linje. Förutom en ytterligare samordning inom Europeiska unionen, bör kontakterna med andra parter intensifieras. Ett absolut villkor för ett avtal om " kolsänkor" vid nästa session, är en gemensam grupp av uppgifter, i stället för att alla parter gör sin egen beräkning. EU kommer att fördjupa sina förbindelser med alla större grupper och kommer också att kontakta den nya förvaltningen i Förenta staterna så snart som möjligt.
Eftersom, till sist, bestämmelserna och förfarandena för Kyotoprotokollets funktion inte antagits, måste ratificeringen av protokollet skjutas upp tills efter nästa session och COP6:s möte. De interna förberedelserna för ratificering genom det europeiska programmet för klimatförändringar och utvecklingen av ett system för handel med utsläppsrätter inom Europeiska unionen, kommer emellertid att fortsätta.
Tack för er uppmärksamhet. Jag är beredd att svara på eventuella frågor.
(Applåder)

Jackson
. (EN) Fru talman! Det gör mig ont att kommissionären tydligen upplevde en mycket frustrerande tid i Haag, men jag gratulerar henne, därför att hon fortfarande är optimistisk. Europaparlamentets delegation vid samtalen blev lika missnöjd med resultatet, även om vi inte blev överraskade. Vi borde naturligtvis, i likhet med kommissionären, kunnat förutse de problem som uppstod i samband med " kolsänkorna" .
De som läste den franska och brittiska pressen inser att det riktats mycket uppmärksamhet mot vad som verkar vara ett sammanbrott i förbindelserna mellan Voynet, den franska ministern, och Prescott, den brittiske ministern. Det var, på sätt och vis, en väntad olycka - som Titanic och isberget. Prescott har nu fått ett hål under vattenlinjen och vi vet inte hur länge han kan hålla sig flytande.
En sak som vi anser, eller som åtminstone jag anser personligen, är att problemet är att en minister från ett miljöparti absolut inte är rätt person att förhandla om miljöfrågor. Voynet kunde helt enkelt inte ta hänsyn till amerikanernas synsätt. Man kan ju inte förvänta sig något annat av henne, eller hur?
Min fråga till kommissionären är: Anser hon att det finns möjlighet till flexibilitet i Europeiska unionens ståndpunkt om "kolsänkor"; för det andra, när tror hon att samtalen kan återupptas; och för det tredje, var Prescotts uttalande i kammaren egentligen sant? Han sade i Underhuset att det avtal som han med mycken möda agerat mellanhand för, med en Shermanstridsvagns alla färdigheter, skulle ha hindrat utvecklingsländerna från att erhålla krediter från den rena utvecklingsmekanismen avsedd för att plantera skog i utvecklingsländer, vilket låter ganska bra. Många länder ansåg, särskilt miljögrupperna, att detta var ett stort kryphål. Avtalet skulle ha angett ett tak för Förenta staternas, Japans och Kanadas användning av skogssänkor, ett tak som Europa har efterfrågat, och stärkt de vetenskapliga som tillämpas på inhemska kolsänkor.
Givet den - vilket är överraskande - glödande rapporten från Prescott om avtalet som han själv hade agerat mellanhand för, hur kommer det sig att inte bara Voynet utan, har jag förstått - och detta är min sista fråga till kommissionären - de flesta av de andra miljöministrarna i Europa förkastade detta? Att döma av Prescotts rapport till hans eget parlament, verkar det som om han gav dem ett erbjudande de inte kunde säga nej till.
Sammanfattningsvis beklagar jag att detta har hänt, men jag hoppas att vi alla till sist skall kunna dela fru Wallströms optimism och få det typ av avtal om klimatförändringar som vi behöver.
(Applåder)

Linkohr
Fru talman! Först vill jag säga till kommissionen att den har gjort ett bra arbete. Jag önskar mig att Europeiska unionen även vid kommande arrangemang talar med en röst, och jag anser att det är fullständigt överflödigt att nu uppehålla oss vid anklagelser mot enskilda ministrar. Det leder inte någonstans!
Vi vet att det inte innebär slutet på en mycket lång och komplicerad process, om denna konferens misslyckas, utan man kommer att fortsätta. Men vi måste fråga oss vad man kan göra bättre? Det första, och det vore också en fråga till kommissionen: Är denna metod, som vi har valt här, med konferenserna där 180 företrädare från olika stater måste enas om en gemensam text, inte en metod som överstiger vår förmåga, i synnerhet om man i slutet måste agera under tidspress och om skillnaderna mellan huvudparterna inte undanröjts? Är det inte på tiden att denna fråga också behandlas vid G7-toppmötena mellan stats- och regeringschefer från USA och Europa?
För det andra vill jag ändå inte göra livet så enkelt för oss. Om vi pekar på amerikanerna får vi inte glömma bort att många fingrar pekar tillbaka på oss. Det är inte så att européerna skulle ha gjort sina hemläxor. Hos oss tilltar utsläppen med koldioxid, det vet vi och det har vi tillräckligt ofta diskuterat här. Frågan vore: Behöver vi överhuvud taget en global överenskommelse, för att kunna börja minska utsläppen hos oss själva? Jag vill erinra kommissionen om dess meddelande om handeln med utsläppsrätter och om konferensen i Haag, där det talades om att kommissionen eventuellt skulle kunna lägga fram ett direktiv, där de kvoter som miljöministrarna kom överens om 1998 skulle föreskrivas och där överträdelser skulle beläggas med sanktioner. Min fråga är: Är ni beredda att göra något sådant, att lägga fram något sådant, även om vi ännu inte slutfört Kyotoprocessen? Vad är det egentligen som hindrar att vi år 2005 börjar med handel med utsläppsrätter inom Europeiska unionen, efter att hur som helst en rad stater inom sina nationella gränser redan har börjat med handeln med utsläppsrätter?
Ett sista påpekande: Jag anser att det är rätt att ni varit stränga när det gäller kolsänkorna, och detta framför allt därför att det är utomordentligt svårt att exakt mäta kolsänkorna. Vi bör ta med oss mätbara resultat hem, och med detta menar jag fysikaliskt mätbara resultat, och det var hittills inte förenligt med amerikanernas ståndpunkt.

Davies
Fru talman! Man visste hela tiden att dessa förhandlingar skulle bli hårda, men kommissionens tjänstemän trodde ändå att man skulle få till stånd ett avtal, eftersom världens politiska ledare helt enkelt hade för mycket att förlora på att återvända hem utan att ha åstadkommit något. Det är mycket nedslående att man inte fick till stånd något avtal, och jag beklagar verkligen att man under slutet av konventionen drabbades av en dispyt mellan Förenade kungarikets vice premiärminister och det franska ordförandeskapet om det kompromissförslag han lade fram.
Det faktum att amerikanerna, efter Prescotts ganska bullriga avresa från platsen, lade fram nya förslag som närmade sig EU:s ståndpunkt, visar att det franska ordförandeskapet gjorde rätt i att stå på sig. Vi närmade oss en lösning, men tyvärr räckte inte tiden till. Man fruktar nu att luften har gått ur processen och att man kommer att byta ut de amerikanska förhandlarna, och att vi börjar på nytt i maj.
Dispyten inom Europeiska unionen är än mer beklagansvärd, eftersom mitt totalintryck av konventionen var att Europeiska unionen förhandlade som en sammansvetsad grupp, utifrån en ståndpunkt som korsade partilinjerna och förenade medlemsstaterna bakom delade principer, ett delat perspektiv och en delad ilska över amerikanernas vägran att ta sitt ansvar som världens största källa till utsläpp av växthusgaser.
Utifrån all information vi har, måste vi anta att den amerikanska senaten inte kommer att ratificera Kyotoprotokollet, hur hårt vi än kompromissar. Vi måste därför i högre grad prioritera stödet från nationer över hela världen, för att få i gång handeln med utsläppsrätter och faktiska åtgärder för att minska utsläppen av globala växthusgaser i denna union. Låt oss hoppas att vi får ett avtal i maj; låt Europa under tiden gå i frontlinjen för processen.
Förenta staterna är fortfarande ett mycket viktigt land. Pengar spelar en större roll i den amerikanska politiken än vad de gör i vår union. Den amerikanska industrin och oljebolagen säger till sina politiker att de måste förkasta Kyotoprotokollet, vad än den amerikanska allmänheten säger. Min fråga till kommissionären är denna: Hur kan vi övertyga den amerikanska industrin om att det ligger i deras kommersiella intresse att stödja protokollet, så att de drar i de rätta finansiella tåtarna och får in de amerikanska politikerna på rätt spår? Hur kan vi få dem, trots deras stora motstånd, att träda in i 2000-talet med alla dess problem?

De Roo
Fru talman! Konferensen om världens klimat har misslyckats, men trots det kan man notera verkliga framgångar. Kärnkraften har ingen möjlighet att göra comeback. Utvecklingsländerna sade: Om ni uppe i norr slutar använda kärnkraft så vill inte vi heller använda oss av kärnkraft, inte ens med ekonomiskt understöd. Även på tillämpningsområdet har framsteg gjorts. Utvecklingsländerna får efter år 2005 1 miljard dollar. Om clean development-mekanismen fungerar som den skall så kommer utvecklingsländerna årligen att erhålla mellan 5 och 25 miljarder dollar extra.
När det gäller utvecklingsländerna har ordförande Pronk utfört ett gott arbete, men på miljöpunkterna var hans kompromiss otillräcklig. Skogarna var den här gången den stora stötestenen. För tre år sedan i Kyoto ville USA att Ryssland skulle göra det möjligt för amerikanerna att inte behöva vidta några åtgärder i sitt eget land. Nu ville regeringen Clinton ha den billigaste lösningen, ökad skogstillväxt. Naturligtvis är skogar koldioxidförbrukare, men när de har vuxit färdigt är den effekten borta. Dessutom brinner skogar också ned, och det händer allt oftare.
Lösningen måste komma från energieffektivitet och förnybara energikällor. Våra förhandlare för Europeiska unionens räkning ville förvisso lämna ett visst utrymme för skogar, men inte mer än 20 procent av alla åtgärder som skall vidtas. Prescott-avtalet, enligt vilket Förenta staterna skulle klara sig med 1/3 via skogar, 1/3 via hot air och 1/3 via mekanismen för ren utveckling (Clean Development Mechanism, CDM), var ett dåligt, icke godtagbart avtal. Lyckligtvis var 14 av de 15 miljöministrarna överens om detta.
Men vi måste gå vidare; likvärdighet måste byggas in i Bonn i maj 2001. Varje världsmedborgare har lika stor rätt till koldioxidutsläpp, inte amerikanen 200 gånger så mycket som afrikanen. Det är enbart om likvärdighet byggs in som utvecklingsländerna kommer att delta i kampen mot klimatförändringar även efter år 2012. För att uppnå en stabilisering av klimatet med likvärdighet måste USA uppnå en minskning på 90 procent och vi från Europeiska unionens sida en minskning på 80 procent. Sedan måste Kina stabilisera sitt utsläpp, och då får Indien fördubbla sitt utsläpp. I maj nästa år behövs ett genombrott, i värsta fall utan USA. Även utan USA måste och kan Kyotoprotokollet ratificeras. Jag hoppas att vi kommer att fatta detta kloka beslut.

Meijer
Fru talman! Industri och trafik leder till en konstgjord uppvärmning av vår atmosfär. En fortsatt uppvärmning kommer att omvandla vissa landområden i Europeiska unionens länder till hav eller öknar. För att hålla världen och Europa beboeligt på ett hållbart sätt behövs en stark förändring av vår ekonomi. Europaparlamentet har nyligen uttalat sig för ett antal steg i rätt riktning.
I den europeiska hållningen under klimatkonferensen som avslutades i Haag i lördags och som förmodligen misslyckades avtecknar sig två starkt motsatta uppfattningar. Den ena uppfattningen är att vi på allvar bör hålla fast vid avtalen från 1997 om att minska utsläppen till en nivå som är drygt 5 procent lägre än 1990 års utsläppsnivåer. Det handlar nu om att uppfylla de redan antagna Kyotoförpliktelserna. Beredvilligheten att nå fram till en kompromiss med Amerika är detsamma som att förråda den europeiska insatsen.
Den andra uppfattningen är att Kyoto aldrig har varit genomförbart, eftersom motarbetandet från Amerika, Japan och Australien är för stort för det. Det är enbart genom att minska deras förpliktelser som det nu är möjligt med ett globalt avtal. Med kreativ bokföring skulle vi då ge intryck av att de redan har uppfyllt en stor del av sina förpliktelser.
Enligt den andra uppfattningen har Europeiska unionen misslyckats eftersom Tysklands och Frankrikes " gröna" miljöministrar inte var beredda att glömma Kyoto. Under uppföljningskonferensen i Bonn i maj 2001 skulle man behöva finna ännu en sådan kompromiss. Min grupp väljer det första synsättet.
Det är viktigt att Europa håller fast vid en tidigare intagen ståndpunkt, även om det innebär att Förenta staterna inte kommer att kunna skriva under ett sådant avtal under tiden för en Bush-regering. För resultaten på längre sikt är det viktigt att vi övertygar den allmänna opinionen i Amerika om farorna i att inte göra någonting i stället för att sluta en kompromiss med de som arbetar emot.
USA:s befolkning förorenar mest per capita. Där är insikten om att öknarna kommer att växa och att antalet orkaner kommer att öka ännu inte särskilt starkt närvarande hos den allmänna opinionen. Välfärdsnivån är hög och priset på råoljeprodukter lågt. Faktiska förändringar anser man där vara ofördelaktiga för såväl industrin som konsumenterna. Därför är det inte troligt att ett globalt avtal för närvarande skulle kunna få bifall från det amerikanska parlamentet.
Till sist, tredje världen befinner sig ännu i initialskedet av den industriella utvecklingen. Deras fattigdom har gjort det nödvändigt för dem att sälja sina rättigheter till koldioxidutsläpp till rika länder som därigenom vill minska sina egna förpliktelser. Dessa länder kommer när allt kommer omkring inte att avstå från sina rättigheter till utveckling. Utsläppet av växthusgaser kommer då att börja öka kraftigt. Det är en anledning till att ta hänsyn till den verkligheten efter klimatkonferensen. En kompromiss kan inte innebära att vi glömmer det som avtalats i Kyoto.

Fitzsimons
Fru talman! Jag är oerhört besviken, i likhet med en stor majoritet i kammaren och de föregående talarna, över att FN:s internationella möte om klimatförändringar i Haag inte blev någon framgång. Det är tråkigt att deltagarna inte kunde underteckna ett avtal om hur man på bästa sätt kan minska utsläppen av växthusgaser i framtiden.
I Kyotoavtalet som ingicks för tre år sedan, angav man en tidtabell för minskningen av utsläppen av växthusgaser. Detta Kyotoprotokoll får inte under några omständigheter urvattnas. Det är faktiskt så att det är tvärtom. Den industrialiserade världen i synnerhet kanske måste fastställa ännu strängare nivåer för utsläppsminskningen av växthusgaser i framtiden, om vi skall se till att effekterna av den globala uppvärmningen skall stoppas och till sist kunna övervakas.
Den utmaning vi står inför när det gäller klimatförändringar, är uppenbarligen en av de största utmaningarna under 2000-talet, om vi alla skall kunna få en planet att bo på i framtiden. Om vi inte tar itu med denna fråga på ett strukturerat och smidigt sätt, kommer den globala uppvärmningen att öka, med allvarliga biverkningar för land-, havs- och luftmiljö, för att inte nämna mänskligheten. Det har redan nämnts att man kommer att diskutera frågan om en minskning av utsläppen av växthusgaser i Bonn, och detta sammanträde kommer att sammanfalla med offentliggörandet av ett dokument från Förenta nationernas mellanstatliga panel för klimatförändringar. Denna panel består av ca 3 000 forskare från hela världen, som kommer att redovisa sina bedömningar när det gäller vilka åtgärder som krävs för att minska utsläppen av växthusgaser.
Detta parlaments utskott för miljö har funnits i frontlinjen när det gällt att ta itu med klimatförändringsfrågan. Vi har i stort sett samma uppfattning som miljökommissionär Wallström, när det rör en rad EG-förordningar och -direktiv som kommer att bidra till att övervaka växthusgaserna i Europeiska unionen. Europeiska unionen måste ta en ledarroll när det gäller denna fråga. Utskottet för miljö och parlamentet har tidigare visat hur vi på ett bra sätt kollektivt bör ta itu med minskningen av växthusgasutsläppen i framtiden.
Vi måste kraftfullt och bestämt ta itu med denna fråga i framtiden. Framtida generationer kommer att få betala ett pris för vår passivitet när det gäller detta mycket viktiga ämne. Jag vill komplimentera kommissionär Wallström för hennes ansträngningar i Haag och önskar henne fler framgångar.

Blokland
Fru talman! Även bland oss är besvikelsen stor över att toppmötet om klimatet i Haag misslyckades. Diskussioner om skuldfrågan leder alltför lätt till ett ensidigt utpekande av Förenta staterna. Så vitt jag kan se var det när allt kommer omkring Europeiska unionens strama hållning som gjorde att man inte nådde fram till något avtal.
Diskussionen i Haag kretsade framför allt kring frågan om vad som får räknas till de minskningar som man enats om i Kyoto. I oktober kunde vi i samband med behandlingen av förslaget om handel med utsläppsrätter välja rationella och effektiva möjligheter för att minska utsläppen. Tyvärr gjorde Europaparlamentet då inget tydligt val.
När det gäller regeln om 50 procent måste jag påpeka att detta aldrig får bli ett mål i sig. Om det går att nå ett avtal med Förenta staterna om ett lägre faktiskt genomförande i eget land, så är det alltid bättre än inget avtal över huvud taget. Samma sak gäller när man talar om att delvis räkna med koldioxidkällorna, som exempelvis extra plantering av skogar.
Trots att jag inte har något gott att säga om den amerikanska hållningen, kan jag dock konstatera att Förenta staterna mot slutet av konferensen var beredda att gå med på en godtagbar kompromiss. Den strama hållning som intogs av Europeiska unionen, under ledning av den franske miljöministern Voynet, blockerade möjligheterna till ett avtal. Somliga prisar Europeiska unionens hållning, eftersom den var rakryggad. I själva verket är möjligheterna till ett avtal i framtiden mindre, vilket innebär att ett adekvat sätt att ta itu med klimatproblemet är ännu mer avlägset för oss.

Grossetête
Fru talman! Jag delar mina kollegers oändliga besvikelse angående resultaten av Haagkonferensen, som faktiskt var ett flagrant misslyckande. Men jag vill inte falla in i ett gräl mellan personer, och jag vill undvika den här typen av totalt negativa diskussioner. Jag vill gratulera kommissionen, och därigenom kommissionär Wallström, som inte på något sätt har svikit det engagemang hon alltid har haft för att minska utsläppen, bl.a. utsläppen av växthusgaser.
Utan tvekan var det bättre att inte få något avtal alls än att få ett dåligt avtal, och i det här fallet var det amerikanska förslaget ett reducerat förslag, totalt oacceptabelt för Europa.
Under alla omständigheter kommer ett avtal inte att godtas och är inte möjligt att godta om det inte blir en balans mellan Nord och Syd; mellan utvecklingsländerna och de industrialiserade länderna. Jag är redan djupt oroad över hur rätten att förorena utnyttjas, enligt min mening är det något som endast hindrar den ekonomiska utvecklingen i länder som redan släpar långt efter de andra.
Förenta staternas ståndpunkt, som utgår från idén att skogarna utgör ett aldrig sinande flöde av kol, är inte möjlig att godta, eftersom man i det fallet inte gör några ansträngningar. Vi måste säga nej till de amerikanska diktaten. Här ser vi tydligt begränsningarna med Europa, som med sitt roterande ordförandeskap inte har en stark politisk image i förhållande till Förenta staterna och som inte talar med en enda röst. Återigen ser vi tydligt behovet av att de europeiska institutionerna och deras funktionssätt till varje pris måste reformeras. När kommer vi att få en stark president för Europeiska unionen som å Europas vägnar kan tala med en enda röst gentemot våra partner?
Låt oss trots allt avsluta med en hoppfull notering. Haagkonferensen kommer att fortsätta till våren i Bonn, vilket ni, fru kommissionär, aviserade. Fru kommissionär! Vi kommer att stå på er sida för att stå emot Förenta staterna och anta denna utmaning.

Corbey
Fru talman, fru kommissionär, bästa kolleger! Låt oss slå fast en sak, klimatkonferensen i Haag misslyckades, och det är en besvikelse eftersom allt mer tyder på att klimatet förändras mycket snabbare än väntat. Världen behöver därför en kraftig politisk signal. Kyoto får inte bli något tomt löfte. Den misslyckade klimatkonferensen ger allmänheten en felaktig signal. Många kommer att tro att det inte är så farligt med klimatproblemen om den internationella politiken ändå inte gör någonting. Det underminerar även det allmänna stödet för förnybar energi och energieffektivitet.
Klimatförändringar har avsevärda konsekvenser för utvecklingsländerna. Länder som Indien, Bangladesh, Indonesien och Thailand konfronteras med översvämningar som drabbar miljontals människor. Vi sätter principen " förorenaren betalar" högt, men hittills har det varit länderna i tredje världen själva som stått för kostnaderna och för anpassningen till klimatförändringarna. För mig är detta inte godtagbart.
Fru kommissionär! Förklaringarna till varför klimatkonferensen misslyckades var inte särskilt trovärdiga. Förhandlarna förklarade efteråt att avtalet var inom räckhåll. Politisk vilja lär inte ha saknats. Partier skall ha kommit varandra närmare, och de visade allt större förståelse för varandras kultur. Men tyvärr rådde tidsbrist. Det låter i mina öron inte särskilt troligt. Bakom alla vackra ord döljer sig en politisk oförmåga. Europeiska unionen kommer att tvingas utvärdera sin egen roll noggrant. Det räcker inte med att lägga skulden på Förenta staterna eller att klaga över bristande flexibilitet hos andra. Vi har själva alltid sagt att inget avtal är bättre än ett dåligt avtal, men det betyder inte att vi kan göra vår egen politiska önskelista till en måttstock för ett bra avtal. Klimatkonferensen fortsätter till våren. Nu måste vi alltså se framåt.
Fru kommissionär! Jag vill tacka er för ett angenämt samarbete. Jag skulle slutligen vilja ställa er tre frågor: för det första, hur bedömer ni själv Europeiska unionens agerande, och vilka konkreta lärdomar drar ni av misslyckandet i Haag? För det andra, på vilket sätt kommer ni att utnyttja de kommande månaderna? Kommer ni att föra en diskussion med Förenta staterna om skogsproblemet och om de vetenskapliga fakta och otydligheter som fortfarande spelar en roll där? För det tredje, på vilka punkter måste Europeiska unionen enligt er göra fler eftergifter? Jag anser själv att vi i någon mån kan minska våra krav i fråga om den kompletterande funktionen. Jag skulle uppskatta att få ta del av era synpunkter på dessa områden och ber att få tacka för er uppmärksamhet.

Wijkman
Fru talman! Tack, kommissionär Wallström, för ert inlägg. Jag tycker att EU höll ihop bra, möjligen bortsett från de sista kritiska timmarna. Det är dock klart att det är många förlorare efter ett sådant möte. Jag tycker att vi som politiker är förlorare, därför att vi har sänt en mycket dålig signal till väldigt många engagerade människor; vi har misslyckats med att nå ett avtal.
För det andra tycker jag att den del av företagsamheten och av näringslivet som ser seriöst på detta problem, och som skulle vilja ha spelregler, också är förlorare. Därför är det naturligtvis oerhört viktigt att snabbt komma igen. Jag tycker att EU gjorde rätt som inte gav efter vad gäller kolsänkor. Det handlar inte bara om att det är svårt att verifiera och mäta, utan allt fler forskare påstår - jag vet inte om de har rätt - att det är sannolikt att det som i dag kan vara kolsänkor i morgon kan vara kolkällor. Jag vill upprepa det på engelska: Forest turns from being carbon sinks to carbon sources. Om det är rätt, då är det självfallet väldigt äventyrligt att redan nu, när definitionerna är så svåra att göra, blanda in detta. Jag skulle snarare då, Wallström, vilja säga att i den fortsatta dialogen med amerikanerna är det bättre att vara mer generös när det gäller emissions trading i allmänhet än att blanda in någonting som är högst svårt att underbygga rent forskningsmässigt.
Jag tillhörde parlamentsdelegationen. Vi hade ett möte med ett antal amerikanska kongressledamöter. Det gjorde mig ganska skrämd att amerikanerna visade både arrogans och okunnighet. Jag fick en känsla av att de under inga omständigheter vill ratificera Kyotoprotokollet. En slutsats som jag drog är att vi behöver mer av dialog över Atlanten i dessa frågor, inte bara mellan regeringar och kommission, utan inte minst mellan kongressledamöter. Det kanske vi från Europaparlamentet kan hjälpa till med.
Slutligen en fråga: Även om ett möte i maj inte skulle lyckas, är kommissionären beredd att gå vidare, gå före, ta ledningen och rekommendera ratificering från EU:s sida?

Moreira da Silva
Fru talman, ärade ledamöter! Jag vill som ordförande för Europaparlamentets delegation för COP6, börja med att gratulera till det utmärkta förhållande som kommissionen och parlamentet har haft under denna vecka. Om det finns något område där det inte har funnits någon oenighet är det i förhållandet mellan Europaparlamentets delegation och kommissionen. Men jag måste beklaga att viljan hos vissa av de femton ministrarna har varit mer inriktad på att springa på presskonferenser än att skapa en verklig enighet för att kunna skapa en global politik för klimatförändringarna.
Fru talman! Vi visste att denna COP6 var av en alldeles särskild betydelse: den innebar att vi skulle lämna den del av debatten där vi har befunnit oss sedan 1992 och gå till handling. Om vi inte uppnådde ett avtal skulle det innebära ett misslyckande med att gå till handling. Om vi talar i klartext och sätt och om vi gör en utvärdering, kan vi säga att av de tre parterna var det bara en som försökte nå en överenskommelse och strävade efter en global politik för klimatförändringarna: Europeiska unionen. Från USA:s sida - eller om vi säger också detta i klartext, från hela paraplygruppen - fanns en mängd förevändningar för att inte uppnå någon typ av avtal i COP6 i Haag. Fram till i maj, till konferensen i Bonn, måste Europeiska unionen arbeta på två områden: det första är det diplomatiska området, med tanke på att en ratificering från USA:s sida är det minst troliga scenariot, varför vi måste bedriva ett diplomatiskt arbete mot de andra medlemmarna av paraplygruppen. För det andra måste vi arbeta internt för att skapa trovärdighet. Bara denna trovärdighet kommer att ge Europeiska unionen en ledande roll i diskussioner och i handling på COP6 " B" i Bonn.

Wallström
. (EN) Fru talman! Tack för ert stöd och ett särskilt tack till Europaparlamentets delegation som var på plats i Haag. Jag kommer ihåg att jag träffade Corbey, som var där hela tiden, när jag var på väg till ett sammanträde kl. 5.30 en morgon. Ni var alla ett mycket bra stöd under sammanträdet, och jag tackar er för det.
I bland diskuterar vi klimatförändringen som om dess effekter bara kommer att märkas på lång sikt av våra barn och barnbarn. Nu är det emellertid så att klimatförändringen redan har skett, den har alltså redan fått effekt. Iskalotterna håller på att smälta - det har man konstaterat genom mätningar. Små östater i Stilla havet håller sakta på att försvinna, p.g.a. höjningen av havsnivån. Vi kan se effekterna i vår vardag. Även om experterna är mycket noga med att inte säga att en viss storm eller ett visst extremt väderförhållande beror på klimatförändringar, kommer vi att få se ett mer extremt väder då klimatförändringarna fortsätter. Det gäller även för oss. Visst är det en fråga för kommande generationer, men det är också en realitet, i synnerhet för folk som bor i de fattiga länderna, som redan nämnts.
Vad kan vi göra nu? Det är inte läge att fördela skuld eller att peka finger. Nu är det läge att bestämma oss för att vi inte skall kunna misslyckas en gång till. Att inte åstadkomma ett avtal vid nästa COP6-möte är inte ett alternativ. Jag är mycket optimistisk, eftersom jag kände att vi kom så nära och att alla närvarande ministrar förstod att en minskning med fem procent, som anges i Kyotoprotokollet, bara är en liten del av det åtagande vi måste göra framöver. Detta är bara början. Vi kanske inte borde vara alltför oroliga över att det tar litet längre tid, ytterligare några månader, att besluta om de bestämmelser och den ram, den rättsliga ram, som måste tillämpas för att man skall kunna hålla igång den enorma ekonomiska marknad som kommer att skapas. Vi behöver naturligtvis en del tydliga driftsbestämmelser för att kunna reglera en marknad med utsläppsrätter som är värd tolv miljarder US-dollar. Vi hade för många frågor som var olösta för att kunna inleda dessa förhandlingar, och vi måste försöka att reda ut detta. Vi måste göra vår egen bedömning av vad som hände och utarbeta de dokument som behövs vid kontakter med olika parter, och naturligtvis med " paraplygruppen" . Det är i hög grad en fråga för den amerikanska förvaltningen att berätta för oss vem vi skall tala med. Vi måste också upprätthålla våra kontakter med utvecklingsländerna. På så sätt kan vi utveckla denna fråga på ett konstruktivt sätt.
Låt mig nu bara svara på frågorna som handlade om vår eventuella flexibilitet. I bland är dessa förhandlingar väldigt kaotiska, och jag tror att man alltid kan åka hem, titta tillbaka och säga att man gjorde det ena eller det andra misstaget. För de närvarande miljöministrarna i Haag, och ni vet att vi också angett tonen här, var det emellertid viktigast att försvara Kyotoprotokollets trovärdighet och okränkbarhet. Vi skulle alltså inte tillåta någon kreativ bokföring för, t.ex., vissa frågor. Amerikanerna lade fram ett förslag till oss som skulle ha minskat deras åtagande med mellan 70 och 90 procent. Vi kunde helt enkelt inte acceptera det. Borde vi sänka våra ambitioner när vi vet att vi behöver göra mer? Samtidigt gjorde vi eftergifter. Vi inledde diskussioner om vad vi tidigare hade bedömt vara stora kryphål, eller möjliga stora kryphål.
Vi var väldigt konstruktiva och vi förhandlade så länge som det bara var möjligt under dessa samtal i Haag. Vi kommer även framöver att vara beredda att göra eftergifter, men jag tycker att vi var flexibla, samtidigt som vi försvarade våra viktigaste mål, och vi bör fortsätta att göra det. Vi vet nu vilken typ av frågor som kommer att behandlas under denna sista del. Jag är förhoppningsfull - jag tror verkligen att det finns en medvetenhet. Alla ministrar vet att de inte kan komma undan denna enormt viktiga uppgift när det gäller att bekämpa klimatförändringar; detta märktes också tydligt vid mötet i Haag. Vi kommer att göra allt för att kunna förvandla detta till ett avtal och verkligen kunna underteckna det. Uppföljningen av nästa COP6-möte eller fortsättningen på COP6, kommer naturligtvis att bestå av en ratificering av ett avtal inom unionen. Vi kan påbörja handeln med utsläppsrätter tidigare. Vi kan vidta många åtgärder som kommissionen kommer att lägga fram förslag om. Så snart som vi får möjlighet, så snart som den rättsliga ramen kan börja tillämpas, kommer vi att agera.
Jag tackar er återigen för denna diskussion. Jag har noterat allt som sagts, och vi kommer naturligtvis att göra uppföljningar och vara beredda att återkomma närhelst parlamentet så önskar.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar varmt kommissionären. Jag tackar kollegerna.
Jag förklarar debatten avslutad.

Förberedelser av Europeiska rådets möte i Nice samt handelspolitik
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelsen av Europeiska rådets toppmöte i Nice den 7-9 december 2000, inklusive handelspolitiken.
Vi har nöjet att välkomna minister Hubert Védrine.
Ordet är ert, herr rådsordförande.

Vedrine
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar ordföranden, mina damer och herrar ledamöter! Jag har kommit för att informera plenarkammaren om ordförandeskapets sätt att förbereda Europeiska rådets toppmöte i Nice. De frågor som står på dagordningen är mycket viktiga, även om de långt ifrån avspeglar allt det arbete som har gjorts och de resultat som redan har uppnåtts under det här halvåret.
Europeiska rådet kommer, vilket hör till ordningen, att fatta beslut i de frågor som endast kan fattas på denna nivå - i första hand reformen av institutionerna - samt ge allmänna riktlinjer och politiska impulser. Republikens president kommer själv att presentera ordförandeskapets sammanfattning den 12 december. Den stora fråga som kommer att uppta deltagarna vid Europeiska rådets möte i Nice kommer givetvis att vara reformen av institutionerna, samt färdigställandet av det som skall bli - vilket vi alla hoppas på - Nicefördraget.
Före Europeiska rådets toppmöte kommer Pierre Moscovici och jag själv att hålla ett slutet ministermöte på söndag, dit jag har bjudit in Brok och Tsatos, samt ett sammanträde inom ramen för regeringskonferensen på måndag, i samband med mötet i rådet (allmänna frågor). Då kommer vi att se närmare på hur förhandlingen ter sig i slutfasen, strax före Nice. Vi kommer även att få tillfälle att med parlamentets talman föra en diskussion, vilken jag hoppas blir innehållsrik.
I dag kommer jag därför endast att göra en delredovisning av de viktigaste frågor som diskuteras.
Vid Europeiska rådets informella möte i Biarritz konstaterades och möjliggjordes påtagliga framsteg när det gäller omröstningar med kvalificerad majoritet och det närmare samarbetet. Det utgjorde också ett tillfälle för ett nyttigt klargörande av frågorna om kommissionen och röstviktningen, något som gjorde att varje medlemsstat bättre kunde förstå de andras mål och svårigheter. Pierre Moscovici redovisade detta för er den 24 oktober. Utifrån den utgångspunkten har vi arbetat de senaste veckorna, för att finna en kompromisslösning med hänsyn till alla synpunkter, samtidigt som vi inte har glömt bort målet om ett ambitiöst avtal i Nice. I dag finns det ingen anledning att hävda, vilket man hör sägas ibland, att ordförandeskapet skulle lida brist på ambitioner. Det framgår tydligt av de dokument som har överlämnats till regeringskonferensen, trots att frågorna är svåra, och från de 15 medlemsländernas sida känner jag verkligen en sann vilja att nå ända fram.
När det gäller frågan om kvalificerad majoritet har arbetet framskridit. Med vissa medlemmars ansträngningar, om dessa bekräftas, skulle ett trettiotal bestämmelser kunna omfattas av omröstningar med kvalificerad majoritet. När det gäller samordningen av socialförsäkringssystemen, skatter, asyl-, viserings- och invandringsfrågor, handelsförhandlingarna på området för tjänster - ett mycket viktigt område - har vissa länder fortfarande allvarliga problem. Men vi kommer att bege oss till Nice i en positiv anda, med en vilja att göra framsteg i ett maximalt antal aspekter av dessa känsliga frågor.
Europaparlamentets roll är självklart en av debattens viktiga frågor. På många av de områden där kvalificerad majoritet kommer att införas, har en majoritet redan godkänt en övergång till medbeslutandeförfarandet, vilket i hög grad uppfyller en del av era förväntningar.
De 15 är nu nära ett avtal om flexibiliteten i det närmare samarbetet. Det debatterade ni redan den 24 oktober, och på flera punkter har regeringskonferensen nått fram till lösningar som ligger nära dem som parlamentet har förordat. Det minimala antalet deltagande medlemsstater bör fastställas till åtta, samtidigt som klausulen om en vädjan till Europeiska rådet - som för närvarande utgör en verklig vetorätt - ersätts av en prövningsrätt. Parlamentet har lagt fram förslag om sin roll inom ramen för ett närmare samarbete som inleds på gemenskapens område. Dessa förslag kommer att diskuteras.
När det gäller GUSP har flera medlemsstater framhållit det specifika med det här området, som enligt dem förtjänar särskilda mekanismer, och det har de sagt med stort eftertryck, framför allt de senaste dagarna. Vi kommer att diskutera detta vid det slutna mötet på söndag.
Vad gäller kommissionen förelåg två alternativ i Biarritz: antingen ett tak för antalet kommissionärer, eller en kommission som är sammansatt av en företrädare för varje medlemsstat. Men förhandlingarna har lett fram till en annan lösning, som kan göra det möjligt att ta hänsyn till det som bekymrar den ena eller den andra. Den skulle bestå i att vi fastställer ett tak för antalet kommissionärer som uppnås när gemenskapen har utvidgats till ett visst antal medlemsstater. Detta tak skulle medföra en rättvis rotering. Det är, åtminstone för toppmötet i Nice, ett seriöst alternativ som det återstår att fördjupa och förtydliga. En stor majoritet av delegationerna är under alla omständigheter beredd att arbeta för detta. Arbetet har även framskridit när det gäller ökade befogenheter för kommissionens ordförande och en möjlig utökning av antalet vice ordförande.
När det slutligen gäller röstviktningen i rådet, ligger det också två huvudsakliga alternativ på bordet sedan det klargörande arbetet i Biarritz: antingen dubbel majoritet eller enkel viktning. En strömning är möjlig att uppfatta - jag säger det med försiktighet eftersom flera medlemsstater kanske ännu inte kommit fram till en slutlig ståndpunkt i frågan - men det går att uppfatta en strömning till förmån för enkel viktning, även om det naturligtvis återstår att slå fast omfattning och exakta villkor. Flera möjligheter har studerats och varit föremål för arbete. Det är Europeiska rådets sak att fatta beslut.
Jag vill tillägga att fördelningen av mandat i Europaparlamentet ännu inte är föremål för en överenskommelse. Ert eget förslag har givetvis behandlats av ordförandeskapet; det utgör ett av de två alternativ som ligger på bordet. Också här måste en lösning hittas i Nice.
För att avsluta denna korta presentation av förhandlingarna har vi även gjort bra framsteg när det gäller förstärkningen av artikel 7 i fördraget, som i framtiden skall inbegripa ett varningssystem i händelse av hot mot unionens grundläggande principer. Däremot var det flera medlemsstater som med bestämdhet förkastade idén om att artikel 6 skall innehålla en hänvisning till stadgan om de grundläggande rättigheterna, en idé som försvarades av Europaparlamentet i dess rekommendation av den 14 november, och som vi, ordförandeskapet, också har lagt på regeringskonferensens bord. Vissa hävdade t.o.m. att en sådan hänvisning skulle ifrågasätta ett tillkännagivande av stadgan. Man kan beklaga detta, men jag tvingas konstatera det.
Till sist ett par ord om EG-domstolen. Arbetet är nästan slutfört. Samtliga delegationer går med på att ge Europaparlamentet möjlighet att inhämta yttranden från EG-domstolen om förslag till internationella avtal. Men trots att ordförandeskapet dessutom har föreslagit att parlamentet skall omfattas av rätten att vända sig till EG-domstolen, enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 230, är det något som flera delegationer motsätter sig i det här skedet. Jag vill att bilden av situationen före detta så viktiga toppmöte skall vara så objektiv så möjligt. Ni vet att vårt mål är att nå fram till en bra överenskommelse i Nice, vilket naturligtvis förutsätter kompromisser, men det skall vara konstruktiva kompromisser, inte nedskruvade sådana. Stats- och regeringscheferna och ministrarna kommer i Nice att ägna all den tid som krävs för den här diskussionen. De har t.o.m. planerat att toppmötet skall kunna pågå även under söndagen om detta visar sig vara nödvändigt.
Att nå fram till en överenskommelse som gör det möjligt för unionen att fungera efter det att nya länder anslutit sig, alla de som just nu förbereder sig aktivt, är avgörande för unionens och den utvidgade unionens framtid.
Vid Europeiska rådets toppmöte i Nice kommer även andra viktiga frågor att behandlas, som det franska ordförandeskapet har arbetat på med största möjliga energi.
Först och främst stadgan om de grundläggande rättigheterna. Jag gläder mig åt att Europaparlamentet med bred majoritet har godkänt det förslag som har utarbetats av konventet, och som även stats- och regeringscheferna godtog i Biarritz. Villkoren är nu uppfyllda för att stadgan skall kunna tillkännages av de tre institutionerna i Nice. Vi skulle således ha fullgjort det mandat som utfärdades av Europeiska rådet i Köln, och unionen kommer att få en mycket kraftfull referens, som på ett tydligt sätt markerar de rättigheter och värderingar som unionen ansluter sig till. Diskussionerna om stadgans möjliga juridiska status kommer att fortsätta efter Nice, och skulle kunna gå inom ramen för en bredare och mer långsiktig debatt om unionens framtid.
Vid Europeiska rådets möte kommer även läget i anslutningsförhandlingarna att diskuteras. Detta debatterade ni själva den 3 oktober. Som ni vet begärde det franska ordförandeskapet redan i juli månad att kommissionen skulle intensifiera anslutningsförhandlingarna; att få dem att gå in på de största svårigheterna, att gå in på pudelns kärna, där det finns problem, och att förbereda en exakt beskrivning av hur långt varje kandidat har kommit, hur långt varje förhandling har kommit, och vilka svårigheter som återstår att lösa, av varje land och för varje land. Vårt mål har varit att ta ett helhetsgrepp på processen och fatta beslut om en metod för den kommande perioden.
Vid mötet i rådet (allmänna frågor) den 20 november hade vi en mycket bra debatt utifrån de utmärkta handlingar som kommissionen hade överlämnat till rådet. Jag tror att det var något som främjade den intensifiering av förhandlingarna som har ägt rum, och att vi vid nästa möte i rådet (allmänna frågor), och senare vid Europeiska rådets toppmöte, kan slå fast en tydlig och ambitiös inriktning för det fortsatta arbetet, på grundval av de principer som fastställdes i Helsingfors. Detta bör göra det möjligt för oss att uppnå de resultat vi hoppas på.
Europeiska rådets toppmöte i Nice kommer att föregås av ett toppmöte i Europakonferensen. Denna konferens höll nyligen ett möte på ministernivå, i Sochaux. Mötet i Nice blir ett tillfälle till att diskutera unionens institutionella reform med alla kandidatländer, och mer generellt Europas framtidsutsikter. Er talman är självklart inbjuden att närvara där.
Genom att unionens alla nuvarande medlemsstater och de länder som en dag kommer att ingå i unionen samlas kring ett och samma bord, tror jag att Europakonferensen spelar en unik och värdefull roll. Jag hoppas att vi kommer att kunna dra ännu större fördel av denna konferens i framtiden, framför allt genom att öppna den för andra europeiska länder.
Jag skall helt kort ta upp försvarets Europa. På det här området kommer det att fattas viktiga beslut vid Europeiska rådets toppmöte, men jag återkommer till det senare, i debatten om betänkandet av Lalumière.
Slutligen kommer Europeiska rådets toppmöte i Nice att illustrera det franska ordförandeskapets prioritering av ekonomiska och sociala frågor och alla de frågor där unionen kan ge konkreta svar på européernas intressen. Många av de uttalanden som ordförandeskapet har gjort här i kammaren är ett tydligt uttryck för denna prioritering. Redan under det portugisiska ordförandeskapet fattade man beslut om flera viktiga tidsfrister, i Lissabon och i Feira. Ur ekonomisk synvinkel borde de kunna hållas i förlängningen av de insatser som görs för att inrikta unionens åtgärder på att främja tillväxt och sysselsättning. Vid Europeiska rådets möte i Lissabon godkändes riktlinjer som syftar till en innovativ och konkurrenskraftig europeisk ekonomi.
Det handlade särskilt om att berika innehållet i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och att säkerställa en bättre koppling med riktlinjerna för sysselsättningen. En rapport kommer att överlämnas till Europeiska rådet, som skall utvärdera definitionen av resultatangivelser på områden som sysselsättning, innovationer, ekonomiska reformer och social sammanhållning. Riktlinjer för sysselsättningen kommer också att överlämnas till Europeiska rådet, samt ett " sysselsättningspaket för hösten 2000 " .
Som ni känner till lyckades Ekofinrådet i måndags komma fram till en avgörande överenskommelse för en harmonisering på skatteområdet. Dessa frågor har diskuterats i flera månader, ja t.o.m. i många år, och har orsakat kraftfulla reservationer från vissa medlemsstaters sida. Det handlar således om ett mycket viktigt framsteg från alla 15 länders sida, och det kommer att beaktas vid Europeiska rådets möte.
Utvecklingen av det europeiska byggets sociala dimension är ett nödvändigt komplement till de betydande framstegen på det ekonomiska området. I den andan - i Lissabons efterföljd - har det franska ordförandeskapet bl.a. prioriterat ett antagande av den sociala dagordningen. Ordförandeskapet har bjudit in alla berörda institutioner - dvs. parlamentet, men även Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén, arbetsmarknadens partner på europeisk nivå samt icke-statliga organisationer - för att medverka i utvecklingen av denna dagordning. Denna sociala dagordning, som för övrigt i hög grad är inspirerad av ett meddelande från kommissionen, har godkänts av rådet (arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor). Det här är en bra vecka för det europeiska arbetslivet. Här sammanfattas mål och initiativ som skall tas inom fem till tio år, framför allt i fråga om arbetsrättsliga bestämmelser, social trygghet, social rörlighet, livslångt lärande, motverkan av diskriminering och utslagning. Den kommer att överlämnas till, och, vilket vi självklart hoppas på, stadfästas i Nice.
Skyddet av arbetstagares rättigheter i företagen och förbättringen av deras arbetsvillkor har också ett stort utrymme i det franska ordförandeskapets program. Europeiska rådet kommer därmed att få behandla förhandlingsläget, direktivet om information till och samråd med arbetstagare samt förslaget om ett europeiskt bolag, om dessa frågor inte har lösts tidigare, för tyvärr möter de ett ihållande motstånd.
I Lissabons efterföljd ställde det franska ordförandeskapet också upp målet att stärka kunskapens Europa. Mot bakgrund av detta har rådet godkänt en handlingsplan som syftar till att avlägsna hindren mot studenters, lärares och forskares rörlighet. Även denna handlingsplan kommer att överlämnas till Europeiska rådet i Nice, och som ni ser är det absolut inte för mycket sagt att det verkar bli ett viktigt möte, men också ett fullspäckat möte.
På grundval av slutsatserna från Feira - som uppmanar till genomförandet av en handlingsplan kallad e-Europa för ett informationssamhälle tillgängligt för alla - har rådet arbetat på framstegsindikatorer. En sammanfattning av de åtgärder som vidtagits av ordförandeskapet på det här området kommer att presenteras vid Europeiska toppmötet i Nice. Konsumentskydd är en fråga som européerna blir alltmer angelägna om, av uppenbara skäl som jag inte behöver utveckla. Det franska ordförandeskapet har ställt upp målet om en bättre definition på försiktighetsprincipen. Redan vid ordförandeskapets början inrättades en grupp för att arbeta på detta. Detta arbete har resulterat i en resolution som skall behandlas i morgon av rådet (inre marknaden), återigen med sikte på Europeiska rådet i Nice.
Den aktuella händelseutvecklingen gör att frågan om livsmedelssäkerhet, särskilt inrättandet av en europeisk oberoende livsmedelsmyndighet, kommer att diskuteras ingående av stats- och regeringscheferna i Nice.
Ett annat skäl till européernas växande oro har att göra med sjöfartens utveckling och, på grund av de nackdelar som denna ibland medför, säkerheten vid transporter till havs. Ett första åtgärdspaket godkändes av rådet (transport) i oktober. Vid Europeiska rådets möte i Biarritz beaktades kommissionens rapport om nödvändiga kompletteringsåtgärder. Jag vet att Europaparlamentet arbetar på det första paketet. Ni vet hur angelägna medlemsstaterna är om att dessa texter snabbt godkänns. Utan att kränka parlamentets prerogativ har ordförandeskapet uppmanat till ett snabbare genomförande av dessa åtgärder, där det är möjligt. Vid toppmötet i Nice bör hela denna fråga få en politisk skjuts framåt inför nästa möte i rådet (transport) den 20 och 21 december, för det franska ordförandeskapet avslutas faktiskt inte i och med Nice.
Det franska ordförandeskapets önskan var att uppdateringen av kommissionens meddelande från 1996 - om tjänster av ett allmänt ekonomiskt intresse - skulle åtföljas av diskussioner om den offentliga sektorns plats, och, för att använda den numera utbredda termen, vilken plats tjänster i allmänhetens intresse har i Europa. Ordförandeskapets önskan var en bekräftelse av de grundläggande principer som vägleder gemenskapens tillvägagångssätt på det här området, i första hand principen om medlemsstaternas frihet att definiera och organisera sina offentliga sektorer med respekt för fördragets bestämmelser. Dessa principer kommer att tas upp i en förklaring som ordförandeskapet önskar se som en bilaga till slutsatserna från Nice.
Inför Europeiska rådets toppmöte förbereds slutligen en förklaring om idrottens ekonomiska, sociala och kulturella särdrag samt sociala funktioner i Europa.
Ni kan således se att diskussionerna i Nice kommer att bli mycket intensiva. Er talman kommer givetvis att få tillfälle att presentera er institutions synpunkter om alla dessa frågor samt att diskutera dem med stats- och regeringscheferna.

Prodi
. (IT) Fru talman, herr minister, ärade ledamöter! Nästa vecka kommer Europeiska rådet att samlas i Nice. Detta toppmöte kommer att ge stats- och regeringscheferna ett historiskt tillfälle som de inte får låta sig gå ur händerna. En hel rad frågor kommer nämligen att behandlas: man kommer att koncentrera sig på tidtabellen för utvidgningen samt befästa Lissabonprocessen och den socialpolitiska dagordningen och högtidligen anta stadgan med grundläggande rättigheter. Alla dessa är viktiga frågor, men i dag skall jag, som ni har föreslagit, koncentrera mig på de viktiga beslut som skall fattas i Nice.
Den pågående debatten handlar om olika frågor och jag skall kort ta upp tre saker: först och främst behovet att avsluta regeringskonferensen genom att anta ett fördrag som verkligen ger ett mervärde, för det andra vår säkerhetspolitik och krishanteringen och slutligen behovet av att planera hur vi skall gå vidare efter Nice.
För det första ett nytt fördrag: Det grundläggande syftet med ett nytt fördrag är att unionen skall kunna fortsätta att fungera efter utvidgningen. Inom kort kommer nämligen våra institutioner, som ursprungligen utformades för sex medlemsstater, att tvingas hantera ett antal som är nästan fem gånger så stort. Vi måste förbereda oss för denna aldrig tidigare skådade utvidgning. Alla problem som inte blir lösta i Nice kommer att hindra oss från att gå vidare och därför måste även vi uppfylla våra åtaganden, på samma sätt som vi begär att kandidatländerna skall uppfylla alla kriterier innan de blir medlemmar. Detta innebär att se till att unionen kan fatta beslut som motsvarar de europeiska medborgarnas förväntningar på ett effektivt och demokratiskt sätt.
Under hela förra vintern lade kommissionen ned stor möda på att förklara varför och på vilka specifika punkter man måste utvidga den ursprungliga dagordningen för regeringskonferensen. I vårt skriftliga yttrande i slutet av januari angav vi särskilt en minsta ambitionsnivå för att konferensen skulle kunna få en positiv utgång.
Nu konstaterar jag med glädje att förhandlarna är nära att komma fram till en överenskommelse om de bestämmelser som gäller till exempel det förstärkta samarbetet, domstolen och de demokratiska värdena i artikel 7. Jag konstaterar också att de europeiska politiska partierna är mer delaktiga i det demokratiska livet i våra medlemsstater och inom våra institutioner. Jag har även intrycket att vi håller på att närma oss en rimlig kompromiss om kommissionens sammansättning och viktningen av röster i rådet. Under förutsättning att man respekterar ett antal grundläggande principer tror jag att konferensen kan fortsätta och finna en samsyn i detta avseende, en samsyn som motsvarar stora och små länders förväntningar och behov.
Oavsett hur många kommissionärer vi får är det viktigt att ge ordföranden i kommissionen alla de befogenheter som erfordras för att leda kommissionen på ett effektivt sätt. På samma sätt måste man, oavsett vilken förändring av röstviktningen i rådet som görs, säkerställa att man inte kan fatta beslut som strider mot vad majoriteten av medlemsstaterna önskar. Och det bästa sättet, vilket även är det enklaste, att göra det är med dubbla majoritetsbeslut även om vi är medvetna om de stora svårigheter som detta medför.
(Applåder) Sakta men säkert är vi alltså på väg i rätt riktning. Det finns emellertid en fråga där jag tycker att bristen på framsteg är mycket oroande, en fråga som enligt båda våra institutioner är den viktigaste fråga som vi måste lösa för att förbereda oss för utvidgningen: frågan om beslutsfattande med kvalificerad majoritet. Om unionen skall bli effektiv måste konferensen göra betydande framsteg på detta område och detta innebär också att utöka medbeslutandeförfarandet.
(Applåder)Naturligtvis anser medlemsstaterna att det är politiskt svårt att avstå från vetorätten på känsliga områden som socialpolitik, asyl- och invandringspolitik, gemensam handelspolitik, sammanhållning och skatter även när man bara talar om de tekniska förändringar som erfordras för att få den inre marknaden att fungera. Om alla står fast vid sina uppfattningar tror jag emellertid att resultatet blir sämre för alla. Matematikens lagar, liksom femtio års erfarenheter, visar utan skuggan av ett tvivel att även en blygsam utvidgning räcker för att göra det mycket svårare att uppnå enhällighet. I en union med 27 eller fler medlemsstater kommer kravet på enhällighet helt enkelt att förhindra alla slags framsteg på alla de områden där det bibehålls.
Notera noga vad jag säger: om man bibehåller medlemsstaternas vetorätt när det gäller de rättsliga frågorna och inrikespolitiken kommer genomförandet av det program vi kom överens om i Tammerfors att bli kraftigt försenat eller rent av inte alls kunna ske. Och jag kommer att säga rent ut till stats- och regeringscheferna i Nice att de inte skall göra sig några illusioner om det.
De särskilt känsliga områden som jag nämnde omfattar bland annat handelspolitiken. Jag skulle vilja uppehålla mig vid denna fråga ett ögonblick, eftersom kammaren insisterade på att den skulle tas upp särskilt på dagordningen i dag.
Som ni vet grundar sig modern ekonomisk verksamhet i huvudsak på tjänster. På basis av gällande bestämmelser tillämpas kravet på enhällighet på vissa delar av förhandlingarna om tjänster, just eftersom våra fördrag uppstod som handelsfördrag avseende varor och inte tjänster. Det problem som för närvarande plågar vår handelspolitik är det faktum att enhällighetsprincipen nästan oundvikligen leder till att alla framsteg bromsas, inte bara i fråga om tjänster utan också vad gäller varor, eftersom förhandlingarna gäller ett brett spektrum av sektorer, däribland tjänster.
Våra handelspartners, eller vi kanske hellre skall kalla dem rivaler i vissa fall, gläder sig åt detta eftersom de kan räkna med femton möjliga veton som snart kommer att bli många fler till följd av utvidgningen. Sedan är situationen ännu värre när en av medlemsstaterna sätter upp villkor, ibland ekonomiska villkor, för sitt stöd. Den enkla och naturliga lösningen - vilket för övrigt motsvarar majoritetens uppfattning under konferensen - skulle vara att ändra nuvarande bestämmelser så att man skulle tillämpa beslutsfattande med kvalificerad majoritet på alla aspekter av dessa förhandlingar, inklusive om tjänsterna. Tyvärr är konferensens nuvarande text mycket komplicerad, mycket tvetydig och mycket lång, med två protokoll: men trots denna längd och denna komplexitet är den också mycket svag och ger inte det enkla svar som vi behöver på det enkla problem som plågar oss sedan så länge.
Det återstår alltså mycket att göra innan vi hittar en lämplig lösning. Enligt vår mening kommer utgången av Nice att till stor del bero på de slutsatser man kommer fram till gällande beslutsfattande med kvalificerad majoritet. Jag kommer att göra allt som krävs för att uppnå en överenskommelse som tillför ett mervärde.
Det man kommer att fråga oss dagen efter Nice kommer oundvikligen att vara: " Är ni nöjda med resultaten?" Kommissionen kommer att svara uppriktigt och utan omskrivningar på denna fråga. Under nästa sammanträdesperiod i Strasbourg kommer jag att stå här inför er och berätta om jag anser att den utvidgade union som vi alla vill åstadkomma kommer att kunna fungera på ett effektivt sätt eller inte. Det är när allt kommer omkring på grundval av detta kriterium vi bör bedöma Nice.
(Applåder)
I Nice kommer man dessutom att fatta viktiga beslut i syfte att göra det möjligt för Europeiska unionen att ta sitt ansvar på global nivå. Konfliktförebyggande åtgärder och krishantering har traditionellt varit områden där gemenskapen har ingripit. Det är vår uppgift att stå fast vid våra åtaganden mot bakgrund av de nya ambitiösa mål som unionen har uppställt. Detta innebär att unionen måste utveckla en självständig förmåga att fatta beslut och då inte också Nato är inblandat ta initiativ till och bedriva militära operationer under eget banér som svar på internationella kriser. Vad detta anbelangar kommer ett fruktbart samarbete mellan Europeiska unionen, Förenta nationerna, OSSE och Europarådet väl till pass. Jag upprepar att detta inte förändrar det faktum att Nato för de berörda medlemsstaterna förblir grunden för det kollektiva försvaret av dess medlemmar och kommer att fortsätta att spela en viktig roll inom krishanteringen.
Som vi såg i Kosovo innebär krishantering inte bara att påbjuda eld upphör, utan även att hålla de stridande parterna åtskilda. Det innebär att rädda och evakuera medborgarna i Europeiska unionen, bistå ett stort antal flyktingar, tillhandahålla mat och mediciner, påbjuda och bibehålla lag och ordning och slutligen att återställa lugn efter kaos.
I allmänhet bryter dock inte kriserna ut från en dag till en annan, utan är snarare kulmen på en upptrappning av spänningen i ett land eller i en region. Ett av de viktigaste målen för vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik måste alltså vara att minska spänningen och förhindra att denna utmynnar i väpnad konflikt. Gemenskapen har redan nu, och sedan länge, många instrument för att göra detta: till exempel är nästan alla våra program för externt bistånd inriktade på att stödja demokrati och stabilitet. Det vi måste göra är att samordna dem bättre och göra dem effektivare och kommissionen håller därför på att vidta de interna åtgärder som krävs för detta.
Kommissionen är övertygad om att endast en integrerad syn på kriserna kan garantera den konsekvens och den effektivitet som fordras för att unionen skall kunna spela sin roll på den internationella scenen fullt ut. Krishanteringen fordrar att gemenskapen uppvisar en större reaktionsförmåga, men denna måste omsättas i handling som till fullo ryms inom den institutionella ram som fastställs i fördragen. Självfallet måste vi samarbeta med de andra institutionerna och med den höge representanten för GUSP. Likväl måste vi nu fatta beslut om denna ram, för det finns inget sämre tillfälle än en kris när det gäller att fastställa åligganden och ansvar.
Den diskussion som har förevarit inom ramen för regeringskonferensen har visat att det finns frågor som är mogna att debattera efter Nice: införlivandet av stadgan med grundläggande rättigheter i gemenskapens rättssystem, som minister Védrine sade, omorganiserandet av fördragen på grundval av befintliga texter för att tydligare visa unionens mål och arbetsmetoder för allmänheten, en klar åtskillnad mellan unionens och medlemsstaternas befogenheter och slutligen - och det är en långt ifrån oviktig fråga - om jag inte misstolkar tonen i debatten och Europas framtidsutsikter, frågan om vilken balans som skall finnas mellan Europeiska unionens institutioner i samma anda som besjälar den gemenskapsmodell som redan framgångsrikt har bestått provet under åren.
Utan tvivel kommer vi att ha mycket att göra efter Nice, men det är någonting vi får ta itu med längre fram. Låt oss än så länge tänka på den närmaste framtiden under det franska ordförandeskapet och koncentrera oss på den prioriterade frågan att i Nice komma fram till en lösning och öppna dörren för utvidgningen.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Ni står som ordförandeskap inför en oerhörd uppgift, men också som fransk republik. Det har flera gånger betonats - och jag kan understryka allt som ordförande Prodi har sagt - att ni står inför en väldig utmaning i fråga om majoritetsbeslutet. Om rapporterna stämmer så är det Frankrike som fortfarande tvekar inför att gå över till majoritetsbeslut beträffande tjänsterna inom ramen för handelspolitiken.
Herr rådsordförande, hur kan ni förvänta er att Tyskland skall ta något steg i fråga om asyl- och invandringspolitiken? Hur kan ni förvänta er att Spanien skall ta något steg i fråga om sammanhållningspolitiken? Hur kan ni förvänta er att Österrike skall ta något steg i fråga om transportpolitiken? Hur kan ni förvänta er att Förenade kungariket skall ta något steg i fråga om skattepolitiken, när ordförandeskapet, Republiken Frankrike inte föregår med gott exempel? Jag uppmanar er att gå i spetsen, så att ni kan vägleda de andra att ta motsvarande steg!
(Applåder)
Vi kommer inte att tveka, om man i dessa frågor inte kommer fram till något godtagbart resultat, att efter Nice också nämna de ansvariga! Vi anser också att ni beträffande frågor, där vi ännu inte uppnått något majoritetsbeslut, i fördraget redan kan skriva in att man genom ett enhälligt beslut, med iakttagande av vissa tidsfrister, kan övergå till majoritetsbeslut, ty om man skriver det så i fördragen, behöver man inte varje gång göra en revidering av fördragen med ett utdraget ratificeringsförfarande.
Ni talade om Europaparlamentets medbeslutande. Det välkomnar jag i alla frågor, som beslutas med majoritet. Men det måste då också gälla för grundfrågorna i den europeiska jordbrukspolitiken, där vi i dag redan har majoritetsbeslut. Beträffande den nya viktningen av rösterna i ministerrådet: Jag håller uttryckligen med om det som kommissionens ordförande Prodi sade, nämligen att en dubbel majoritet skulle vara ett system som är demokratiskt, och det borde egentligen också vara möjligt för Frankrike att kunna godta det i förhållande till ett annat medlemsland i ett visst omröstningsförfarande. Vi behöver alltså en ny viktning av rösterna med målet att inte en majoritet av stater, där inte majoriteten av befolkningen bor, slutligen kan bestämma, utan här måste nog den klara demokratiska principen råda.
Nu till kommissionen: Vi har med förvåning sett, och begreppet kommer inte från mig i vår grupp, utan har oftare använts av medborgare i mindre stater, att de stora länderna under de senaste månaderna har praktiserat en arrogansens politik. De stora har ansett att de kan utöva tryck på de mindre länderna, för att dessa skall samtycka till att inte längre ha någon företrädare i kommissionen. Herr rådsordförande, det kan man ju diskutera, men man kan inte diskutera att de små länderna skall avstå från en ledamot i kommissionen, om inte först kommissionens ordförande stärks i sitt ämbete, om han inte har rätt att t.ex. skilja en ledamot i kommissionen från sitt ämbete, utan vi behöver nu först stärka kommissionen som ett gemenskapsorgan, och om ni åstadkommer det och kan bevisa att vi inte återgår till ett rent regeringssamarbete, om ni stärker kommissionen, då kan vi också en dag tänka på att föra in ett nytt förfarande! Men jag varnar oss alla: Vi skall respektera de små länderna, ty alltid när de stora bestämmer i Europa och när de stora har stridit i Europa, så var det i vår kontinents historia de små som blev lidande, och därför ber jag om att man också bemöter de små länderna i Europa med respekt!
(Applåder)
När det gäller frågan om ett stärkt samarbete: Jag håller med om det som ni sagt om detta. Vi är glada över att sekretariaten inte längre står på dagordningen, och även våra brittiska vänner, som ju annars, såsom varande majoriteten i vår grupp, har helt annorlunda ståndpunkter i fråga om institutionell utveckling och ändå förblir goda vänner, delar helt vår uppfattning att det inte får finnas några sådana sekretariat, utan allt måste genomföras inom gemenskapens förfarande. Kommissionen måste vara delaktig, parlamentet måste ha inflytande, och ingen får uteslutas.
Slutligen när det gäller frågan om stadgan: Majoriteten i vår grupp anser att stadgan inte bara bör tillkännages högtidligt, utan bli europeisk rätt. Jag vet att det beklagligtvis inte kommer att uppnås i Nice, men det är ett första steg, om vi får det högtidliga tillkännagivandet. Men ytterligare steg måste vidtas. Vi kommer i Nice att nå ett resultat, herr rådsordförande, men jag säger uttryckligen att om vi bara når ett minimalt resultat, då stämmer det som ordförande Jacques Chirac har sagt, nämligen att vi då inte kommer fram till ett fördrag. Om resultatet blir ett dåligt fördrag, inte något verkligt ambitiöst fördrag, om vi bara når ett minimalt resultat, som egentligen inte gör det möjligt att utvidga Europeiska unionen, då bör man erkänna misslyckandet i Nice och lämna stafettpinnen vidare till svenskarna och senare till belgarna, så att vi sedan kommer fram till ett resultat, som förhoppningsvis blir en bra grundval för utvidgningen.
Likväl vill vi ha ett resultat i Nice, men det måste vara ett ambitiöst resultat, och jag hoppas att vi kommer att uppnå det, och att vi också ger ett framtidsperspektiv som sträcker sig utöver Nice, t.ex. om Europas grundläggande ordning, om en avgränsning av behörigheterna, om vad Europeiska unionen gör och vad medlemsländerna gör. Även detta behöver vi i framtiden.
Ett sista påpekande, och jag säger det inte alls polemiskt: I januari 1995 upplevde jag i Strasbourg François Mitterand, som ju hör till er politiska partifamilj, och när jag i dag följer somliga partikongresser i ert land, önskar jag ofta att François Mitterands europeiska entusiasm också skulle finnas hos hans efterföljare! Denna entusiasm önskar jag er, så att vi får ett bra resultat i Nice, och så att det blir ett bra resultat för oss alla och för Europa!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, rådets ordförande, kommissionens ordförande, ledamöter! Vi har hört delrapporten från rådets ordförande, nu är vi inne på slutsträckan. Jag skulle vilja framföra en vädjan till rådets ordförande eftersom vi i Europaparlamentet inte är åskådare till vad som sker, vi är huvudrollsinnehavare, och vi vill att mötet i Nice skall bli en framgång, men efter att ha hört er information är sanningen den att vi måste uttrycka vår djupa oro över regeringskonferensens framsteg. Särskilt om vi sätter det i förbindelse med syftet att möjliggöra en icke uppskjutbar förpliktelse, dvs. utvidgningen och dessutom det att våra institutioner skall fungera på ett demokratiskt och effektivt sätt.
Jag hoppas att rådets ordförande låter mig påminna om en gång då det franska ordförandeskapet, under president Mitterand, gjorde sitt allra bästa vid rådets möte i Strasbourg i slutet av 1989. Jag hoppas att det franska ordförandeskapet nu under president Chirac, som tillhör Poetterings grupp, nu också gör detsamma.
(Applåder) Jag skall tala om de positiva framstegen. Det är positivt med de framsteg som görs i artikel 7 och i artikel 191, om de europeiska politiska partierna på europeisk nivå, och röstningen med kvalificerad majoritet i vissa artiklar. Dock - och jag utgår från det som ordföranden har sagt - är vi till att börja med mycket oroliga eftersom det i en regeringskonferens där parlamentet inte begär mycket så tar man i stället saker ifrån oss. Man ersätter, och i den frågan vill jag ha preciseringar från rådet, samarbetsförfarandet med samrådsförfarandet när det gäller den ekonomiska politiken (artikel 99.5). Man bibehåller enhällighet i artikel 13 (antidiskriminering). För ett stärkt samarbete anser vi att det i den första pelaren måste finnas ett samtycke med parlamentet och i handelspolitiken upprepar jag vår oro och vår begäran om en förstärkning, inte en försvagning, av gemenskapens förmåga.
För det andra anser vi att man inte bör gå framåt bara när det gäller kvalificerade majoriteter, utan att det alltid måste vara medbeslutande i lagstiftningsärenden.
I förhållande till sammansättning och funktion för de tre institutionerna är min grupp för förslaget om en gemensam resolution. Vi anser att parlamentet, kommissionen och rådet måste ha en gemensam och global lösning grundad i dubbel legitimitet, som kan garantera balans. Man kan inte nå en balanserad lösning i en institution om man lämnar en annan åt sidan. Jag skulle vilja säga Poettering, som har iklätt sig rollen som advokat för de s.k. små länderna, att här är vi alla små. Herr Poettering, det finns inga stora. Om det fanns ett stort skulle det försöka dominera de andra. Jag skulle vilja att er grupp hade försvarat det som ni begärt av rådet då vi diskuterade mandatfördelningen i parlamentet.
(Applåder)Jag skall särskilt hålla mig till en fråga som parlamentet oroar sig mycket över. Jag blev förvånad att kommissionens ordförande inte nämnde den och denna fråga är stadgan om de grundläggande rättigheterna. Den är en verklig nyckelfråga. Vi talar varje dag om att vi måste närma oss medborgarna. Det dokument som närmar oss medborgarna och som ger dem garantier, inte bara dem som redan finns här utan också dem som kan komma in vid utvidgningen, är stadgan om de grundläggande rättigheterna. Vi känner oss stolta över denna stadga och vi kan inte förstå vad för slags förhandling detta är i vilken man kan tillåta påståenden som de rådets ordförande talat om, dvs. att om vi insisterar på att stadgan skall vara knuten till fördragen så kommer man att dra tillbaka kungörandet. Jag anser att detta skulle vara att bryta även mot det som överenskoms i Biarritz. Jag anser att det är totalt oacceptabelt och naturligtvis talar detta för att vi skall upphöra med de lyckta dörrarnas metod vid regeringskonferenserna, vilket tillhör det förflutna, så att vi öppet skall kunna diskutera och få veta vem som är kapabel att säga så skandalösa saker.
(Applåder)
Jag hoppas att rådets ordförande också tillåter mig att insistera på att vi anser att det är viktigt att kunna försvara stadgan med värdighet, oberoende av vad vi gör efter Nice. Då kan vi dessutom diskutera den europeiska författningen, som president Chirac föreslog i Bundestag - inte här. Vi är beredda att göra det och vi tror att det kan vara ett viktigt steg, men naturligtvis skall vi ta steg framåt, inte bakåt.
Fru talman! Avslutningsvis något som handlar om utrikespolitiken. Jag har uppmärksamt lyssnat till vad rådets ordförande sagt. Jag anser att det är mycket viktigt att man upprätthåller en hållbar insats i den dramatiska situationen i Mellanöstern och jag vill dessutom tala om att jag ser positivt på de framsteg som gjorts inom utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken. Fru talman, jag vill inte överdriva det dramatiska, men sammanfattningsvis tror jag att vi måste framföra en vädjan för att mötet i Nice skall bli något som är godtagbart för alla parter. Jag måste säga att jag naturligtvis tror att det skulle vara mycket svårare för oss att godkänna överenskommelser i Nice i vilka stadgan om de grundläggande rättigheterna hamnat i papperskorgen.
(Applåder)

Cox
Jag håller fullständigt med ordförande Prodi om att detta är en historisk möjlighet som inte bör gå förlorad. Europeiska rådet har genom sitt möte i Nice ett ansvar för Europa, och bör delvis uppfylla det kontrakt som vi ingick i Helsingfors i december förra året och som vi bör förverkliga.
Man sade två saker i Helsingfors till kandidatländerna i Europa. Man placerade två lås på dörren till utvidgningen. Ett var att dessa kandidatländer själva måste anta och genomföra gemenskapens regelverk; detta är deras uppgift som de delar med oss. Det andra låset är att vi, de femton nuvarande medlemsstaterna, måste erkänna det grundläggande behov som finns när det gäller att reformera det sätt på vilket vi sköter våra affärer, så att detta sker på ett effektivt sätt och att vi t.o.m. blir effektivare än vad vi är för tillfället. Detta är ett oundvikligt och minsta krav från toppmötet i Nice, och det är ett viktigt mål. Vid slutet av denna process kommer vi i parlamentet att tvingas att säga vår mening.
Det är ett stort ansvar. Jag talar för en grupp som stöder den enklast möjliga vägen till en utvidgning av Europeiska unionen. Jag säger också att vi mycket noga kommer att lyssna på vad Prodi och kommissionen har att säga när det gäller analysen av Nicefördraget och den öppenhet han utlovar. Vi kommer själva att göra en mycket öppen analys. Min vädjan till er, herr rådsordförande, är att ni lägger fram ett dokument för oss i detta parlament som är tillräckligt bra för att godkännas av oss, och som också är ett dokument som lever upp till den stora historiska utmaning vi står inför i Europa.
Denna utmaning är liktydig med återföreningen av vår gamla kontinent; denna utmaning är en utvidgning vars omfattning aldrig tidigare skådats, och det är detta som man måste förbereda oss för genom toppmötet i Nice. Att åstadkomma något mindre är detsamma som att svika Europa och denna kammare, när den sedan granskar Nicefördraget, kan inte tillåta ett misslyckande i detta sammanhang. Låt mig säga, med hänsyn till de specifika punkterna, att min grupp anser att - vid det stadium som Europeiska unionen nu befinner sig utvecklingsmässigt - att det fortfarande är förnuftigt att varje medlemsstat har en ledamot i kommissionen, vilket också stärker unionens legitimitet.
Det bör inte bli en fråga som för in unionen i en ogrundad kamp mellan de stora och de mindre ländernas intressen, när det gemensamma europeiska intresset i stället borde vara det viktigaste målet. Vid detta stadium skulle min grupp föredra en omviktning av rösterna, den dubbla majoriteten, men ni har förklarat att andra sakfrågor håller på att granskas. Vi stöder ett närmare samarbete, men anser att det måste vara förutsättningslöst, öppet för alla och inte bara gälla en exklusiv grupp, och att det måste grundas och förankras på ett sätt som tar hänsyn till gemenskapens regelverk. Vi stöder starkt stadgan om de grundläggande rättigheterna och vi vill inte bara helt enkelt framhålla stadgan. Om vi håller fram den som något meningsfullt, måste den förankras, och vi rekommenderar fortfarande att ni skall förankra den i artikel 6. Vi rekommenderar er att ge antagandet ett innehåll, även om stadgan i detta avseende ännu inte helt och fullt kan bli föremål för rättslig prövning. Vi stöder revideringen av artikel 7, eftersom vi har dragit lärdom av den österrikiska läxan.
Toppmötet i Nice är ett test för att se om vår gamla kontinent är redo för en ny, omfattande utvidgning. Jag anser att vi kan lyckas men, herr rådsordförande, vårt ordförandeskap måste mobilisera Europeiska rådet genom att liva upp dess möte i Nice och se till att man åstadkommer något som blir verkligt historiskt. Det skall inte bara bli en konstruktiv kompromiss, det var vi som formulerade dessa ord, utan det måste ske betydande resultat. Vi kommer att sätta ribban högt och jag hoppas att vi tillsammans - rådet, kommissionen och parlamentet - klarar höjden. Jag säger att om vi kompromissar och sätter ribban för lågt, kommer vi att vägra ta detta på allvar, och det gör vi för Europas bästa och med gott samvete.

Hautala
Fru talman! Den viktigaste målsättningen med toppmötet i Nice är att utvidga Europeiska unionen och förbereda unionen inför denna utvidgning. Jag kan även för min grupps del säga att vi helt och fullt förbundit oss vid att utvidgningen skall ske så snabbt som möjligt. Det är trots allt viktigt att redan i detta skede diskutera vad som kommer att hända efter Nice. Här behövs visioner och dylika visioner har även lagts fram under de senaste månaderna. Vår grupp understöder starkt att man går in för att grundlagstifta Europeiska unionens grundavtal, vilket även innebär att reviderandet av grundavtalen sker öppet och att även medborgarsamhället kan delta i denna process. Vi anser att stadgan om grundläggande rättigheter är en framgång. Visserligen hade texten kunnat vara bättre och den kan också slipas och preciseras efter Nice. Den kommer utan tvivel att i sinom tid bli en del av Europeiska unionens grundlag. Men vi önskar även att det åtminstone i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen hänvisades till denna, eftersom medborgarna redan borde ha nytta av stadgan om grundläggande rättigheter.
Beträffande besluten som för tillfället ligger närmare i tiden kan vi inte nog betona betydelsen av majoritetsbeslut. Toppmötet i Nice kan inte nå framgång om inte en ökning av majoritetsbesluten genomförs. Det är ytterst viktigt att Europaparlamentet intar en central roll i medbeslutandeförfarandet, eftersom lagstiftningsbesluten annars blir ännu svårare att gestalta; Europaparlamentet medför öppenhet till beslutsfattandet. Ta till exempel miljöskatterna: då vi diskuterar klimatpolitiken kritiserar vi ofta USA för att inte vilja ge upp sin suveränitet och gå med på att upprätta internationella klimatskyddskonventioner, men det finns även medlemsstater som håller fast vid sin inbillade suveränitet och inte vill övergå till majoritetsbeslut till exempel när det gäller miljöskatter. Detta måste vi komma ifrån.
Ordförande Prodi tog upp handelspolitiken. Vi vill säkert alla att Europeiska unionen skall ha en stark roll i den globaliserade världen, men ärade ordförande Prodi: vår grupp förutsätter att man inom handelspolitiken övergår till öppenhet och insyn som ett villkor för att kommissionen skall få ökade befogenheter och för tillfället är detta verkligen inte fallet.
Till slut vill jag även påpeka att det för tillfället är viktigt att se till att Europeiska unionen inte utvecklas till en gemenskap för enbart de stora medlemsländerna. En sak som vållat problem i parlamentet är att vi borde ha insett att parlamentets framtida storlek inte kategoriskt kan begränsas till sjuhundra, eftersom detta även begränsar variationen i parlamentet. Det leder till att vi går mot ett tvåpartisystem och det kan inte anses vara demokratiskt. Jag vädjar till Barón Crespo att han förstår detta, för jag har en känsla av att de andra talmännen stöder målsättningen att i viss mån lämna Europaparlamentets storlek öppen. Detta skulle vara ett ytterst betydelsefullt ställningstagande av parlamentet, vilken vi kan rösta om i morgon.

Kaufmann
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag anser att regeringarna i de 15 länderna hittills inte har höljt sig i ära. Euron svänger lite grand fram och tillbaka, BSE-risken skjuts fram och tillbaka i behörighetskampen, unionen står inför den största utmaningen i sin historia, men i stället för att energiskt ta itu med de brådskande problemen har regeringarna hittills bakom stängda dörrar invecklat sig i ett småaktigt slitande i de så kallade left overs från Amsterdam.
I Nice slår sanningens timme. Toppmötet kommer bara att bli en framgång om man där beslutar om en verklig omfattande reform av institutionerna och om man därifrån ger en klar signal till att denna union är kapabel till en utvidgning. Hit hör en effektiv och stärkt kommission, som kan utöva sin uppgift som motor för integrationen. Hit hör ett röstförhållande i rådet med balans mellan små och stora stater, och hit hör att majoritetsbeslut måste bli till regel i rådet, inklusive i fråga om centrala politiska områden som skatte- och socialpolitik eller rättsliga och inrikes frågor. Stärkandet av demokratin kräver att man i samband med detta naturligtvis ger Europaparlamentet medbeslutanderätt.
Men en framgång i Nice betyder också att det inte bara får göras en förklaring om stadgan om de grundläggande rättigheterna. Jag anser att det är odiskutabelt att flera regeringar helt enkelt har sopat undan frågan om att ta upp en hänvisning till stadgan i artikel 6 i fördraget. Jag säger det mycket tydligt, på samma sätt som mina kolleger redan har gjort: En hänvisning till stadgan i fördraget anser jag är absolut nödvändig, liksom en bred offentlig debatt med medborgarna!
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Unionen behöver ingen militär insatsstyrka eller moderniseringsprogram för rustning som kostar miljarder. Framgång eller misslyckande i Nice kan snarare bedömas efter huruvida regeringen äntligen tar människornas oro och bekymmer på allvar. Det är bra att tiotusentals människor i Nice går ut på gatorna och aktivt kommer att kräva ett socialt Europa. Europeiska unionen måste ge kampen mot massarbetslöshet, fattigdom och social utslagning högsta politiska prioritet. Jag noterar att det franska ordförandeskapet i rådet vill arbeta för detta, men, herr minister, var snäll och förmedla till era kolleger att det är handlingar som kommer att räknas, och inte ord!

Berthu
Fru talman, herr rådsordförande! En vecka före toppmötet i Nice tvingas man konstatera att vi ännu inte har någon särskilt tydlig uppfattning om vilka institutionella bestämmelser som kommer att fastställas. Troligt är att man kommer att fatta beslut om åtgärder under den sista natten, beslut som våra nationella parlament inte uttryckligen har diskuterat, och som man sedan kommer att be dem ratificera i den obligatoriska kompromissens namn. Detta är ingen bra metod.
Särskilt vag är frågan - i mina ögon oerhört viktig - om en eventuell utvidgning av omröstningarna med kvalificerad majoritet i rådet, framför allt på två livsviktiga områden. Först och främst artikel 67 om personers rörlighet och invandringspolitik. Medlemsstaterna har redan gjort åtagandet - när Amsterdamfördraget antogs - om att denna fråga inte skulle behandlas på nytt förrän efter fem år. Men som vanligt har man inte hållit sig till sina åtaganden. I lika hög grad som vi anser att ett internationellt samarbete är nödvändigt, i lika hög grad är det oacceptabelt att majoritetsomröstningar används för att få en eller flera medlemsstater att vika sig i frågor som rör suveräniteten. Vi måste utforska ett annat alternativ, som är mer flexibelt och som medför en större respekt för var och ens beslut, nämligen det differentierade samarbetet.
Ett annat osäkert område: att gemenskapsförfarandena i artikel 133 utvidgas till att omfatta internationella överenskommelser om tjänster, immaterialrätt och investeringar. Förhandlingarna om varor har redan överförts till gemenskapens behörighetsområde, men även om kommissionen verkligen talar med en enda röst, är denna röst inte tillräckligt kontrollerad av staterna. I samband med Uruguayrundan kunde vi notera de katastrofala konsekvenserna av detta. Låt oss inte börja om på nytt med ett nytt multilateralt investeringsavtal eller nya jordbruksförhandlingar efter Seattle.
Det som är brådskande i dag rör handelspolitiken, inte att utvidga majoritetsomröstningarna; det är att återupprätta rådets ledning över kommissionen och att ge de nationella parlamenten en verklig kontroll. Kort sagt, herr rådsordförande, håll er till den linjen. Låt oss först demokratisera och återupprätta staternas kontroll, så får vi sedan se hur det blir med överföringen av befogenheter.

Dell'Alba
Fru talman! Jag skall tala för de radikala ledamöterna i gruppen.
Herr rådsordförande, herr ordförande i kommissionen! Det verkar som om alla talarna, även den senaste, utifrån de mest skilda utgångspunkter som jag inte delar ändå gör samma analys, det vill säga att vi några få dagar före toppmötet i Nice inte är nära att nå målet. Tvärtom har frågorna blivit mer komplicerade i stället för att närma sig en lösning, man har inte kunnat reda ut dem med denna föråldrade metod som regeringskonferensen är - vilken som redan har betonats måste förändras - och de lösningar som anas är rent ut sagt oacceptabla: jag tänker på stadgan med rättigheter, en stadga som vi avstod från att rösta om just eftersom vi visste att ni var på väg att stoppa undan den efter toppmötet i Nice, efter att ha gett våra folk illusionen att det fanns ett bindande dokument som försvarade och värnade om rättigheterna. Ni vill inte heller föra in den i fördraget och detta visar just att det var meningen att denna text, denna övning skulle stoppas undan.
Sedan är vi oroliga för vad som kommer att hända med kommissionen, motorn i den europeiska integrationen som med tjugo, tjugofem, trettio medlemmar uppenbarligen kommer att bli ett administrativt kontor, ett tekniskt sekretariat för rådet, ett organ som saknar möjlighet att spela den minsta roll i den institutionella jämvikt som dess grundare föreställde sig.
När det gäller majoritetsbesluten och röstviktningen kommer det högst sannolikt att läggas in veton från flera håll som kommer att lamslå parlamentets och strävan enligt den allmänna opinionen mot en demokratisering av vårt system och mot att majoritetsbeslut är det som skall gälla generellt. Jag vänder mig då till ordförande Prodi som med rätta sade att han i Strasbourg kommer att berätta för oss om kommissionen kommer att kunna arbeta på ett effektivt sätt eller inte, om unionen kommer att kunna arbeta effektivt eller inte efter toppmötet i Nice.
Ordförande Prodi, ni kommer att delta vid toppmötet i Nice och på sätt och vis ge uttryck för parlamentets vilja, en vilja som om än blygsamt uttalad kommer att komma fram i morgon vid omröstningen om det dokument som kompromissen mellan grupperna resulterade i och som vi inte har skrivit under. Ordförande, framför era invändningar i Nice, ta ert ansvar - inte genom att berätta för oss om utvecklingen efter Nice utan just i Nice - genom att spela ut kortet med försvar för framför allt de europeiska institutionerna, kommissionen och parlamentet fullt ut.

Bonde
Herr talman! Utkastet till Nicefördraget liknar mer en författning för en förbundsstat än ett avtal för ett statsförbund. Som huvudregel skall unionens lagar antas med kvalificerad majoritet, så att alla demokratier i de enskilda länderna kan röstas ned. Det finns fortfarande 65 bestämmelser kvar med enhällighet i Amsterdamfördraget. Det finns nu förslag om att det skall fattas beslut med kvalificerad majoritet på 49 områden. Vi börjar alltså närma oss vägens slut, om det inte skall bli en enhetsstat. Den behörighet som Nicefördraget ger EU är mer långtgående än den behörighet som överförts till förbundsstatsnivån i många förbundsstater.
Och man går nu in i nationalstatens inre kärna i och med majoritetsbeslut om delar av socialpolitiken, arbetsmarknadspolitiken, skatterna, industripolitiken, kulturen, övernationella partier och t.o.m. vår egen avlöning, så att vi blir EU:s högt betalda företrädare i medlemsstaterna i stället för väljarnas hemligt beskattade företrädare i Europaparlamentet. Inrikes- och rättspolitiken blir föremål för majoritetsbeslut från och med år 2004. Handelspolitiken får EU-länderna att likna en stat. Vi skall tala med en obehaglig röst i WTO. Utrikes- och säkerhetspolitiken skall också antas genom majoritetsbeslut. Det är bara när det rör försvaret som det även framöver skall vara enhällighet. I övrigt är det tunnsått med vetorätt i det nya fördraget, och länder utan vetorätt är mer att likna vid delstater än självständiga nationer. Majoritetsbeslut inåt, gemensam representation utåt - det är ju beskrivningen av en stat. Det som sålunda finns kvar till författningskonferensen år 2004, är inte innehållet utan strukturen till en text som också kan liknas vid en riktig författning. Det vill säga en text som börjar med stadgan om de grundläggande mänskliga rättigheterna, sedan spelreglerna och till sist en bilaga med de enskilda politikområdena, som kan ändras utan några besvärliga ratificeringar.
Det enda man lider brist på är demokrati. Demokratin glömdes bort under processens gång. Sådan är ju andan i både Maastricht-, Amsterdam- och Nicefördraget. Fler majoritetsbeslut då tjänstemän och ministrar kan rösta ned väljare och folkvalda. I demokratier är det tvärtom. Majoritetsbeslut krossar vetorätten för de parlamentariska demokratierna i medlemsstaterna, men EU blir inte självt en parlamentarisk demokrati. I och med ett närmare samarbete krossar man också vetorätten vid fördragsändringar, inte formellt, men i praktiken, eftersom en kvalificerad majoritet i framtiden kan bortse från motstånd från t.ex. Danmark, Sverige och Förenade kungariket, eller från andra håll där man kan få den odemokratiska idén att fråga väljarna vad de anser. Federalisterna kan få igenom sina avsikter med mer integration, och regeringarna i Sverige, Förenade kungariket och Danmark kan slussa in länderna när besluten är fattade och redan bindande i praktiken. Genom Nicefördraget tas så mycket makt över från väljarna, att det bör behandlas som en faktisk författningsändring och bara träda i kraft när den godkänts genom folkomröstningar i de länder där det är möjligt.

Hager
Herr talman! Redan titeln på denna punkt på föredragningslistan visar på betydelsen av artikel 133 i debatten om utvidgningen av den kvalificerade majoriteten. En utvidgning också till tjänster är visserligen en förståelig begäran, men har bara lite att göra med den centrala frågan i den institutionella reformen, som bör prioriteras, och ännu mindre med kravet i punkt 7 i den gemensamma resolutionen, att också ta med investeringar i handelskompetens. Jag tror att det med tanke på de snarast dystra framgångsutsikterna inte vore något intelligent schackdrag att belasta regeringskonferensen med ytterligare en komplex och kontroversiell fråga. Huruvida nämligen utvidgningen av regeringskonferensen också till söndagen utöver det traditionella stoppandet av klockorna skulle räcka för att också reglera denna fråga på ett förnuftigt sätt, måste betvivlas med tanke på nuvarande läge i förhandlingarna.

Van Velzen
Herr talman, herr rådsordförande, herr Prodi! Den viktigaste punkten för PPE-DE-gruppen är att regeringskonferensen avslutas på ett framgångsrikt sätt. Vi anser det vara av avgörande betydelse som ett mycket viktigt steg mot en snabb utvidgning av Europeiska unionen. Ni kan föreställa er hur man i länderna i Central- och Östeuropa ser på vad som händer i Nice. Nyligen har det varit val i Rumänien, vilket gjorde oss bestörta över resultatet och framgångarna för ett mycket extremt parti. I början av nästa år hålls val i Polen och Bulgarien, och hur skall man kunna motivera befolkningen i de länderna om Europeiska unionen inte lyckas nå fram till en bra konvention i Nice?
Europeiska unionen, herr talman, är i behov av goda nyheter. Ett dåligt avtal är ett bevis på att våra regeringschefer inte prioriterar utvidgningen av Europeiska unionen. Hur skall vi kunna investera för att skapa ett bredare stöd för fortsatt utvidgning bland befolkningen i Europeiska unionen, om våra egna regeringschefer inte lyckas utarbeta en bra konvention? Men det är också en fråga där man enligt våra regeringschefer tydligt visar att det inte finns något adekvat svar på de stora frågorna som vi konfronteras med i Europeiska unionen. BSE, säkerheten, utrikespolitiken och försvaret, Europas konkurrenskraft gentemot Förenta staterna, frågor av den typen kan inte längre lösas på nationell nivå. Det är emellertid inget svar på den inställsamhet i beslutsprocessen som fortfarande råder här inom Europeiska unionen.
Herr talman! Europa är i behov av ledarskap, i behov av tydlighet, i behov av val, i behov av handlingskraft. Det är det som befolkningen i själva verket vill se. Om man ser till det förtroende som har underminerats i fråga om euron, så har befolkningen behov av att se att vi går framåt. Jag tror således att en stor uppgift för det franska ordförandeskapet är att äntligen börja brinna för Nice.
Det är utomordentligt tråkigt att en situation har uppstått där stora och små länder har kommit att stå gentemot varandra. Jag anser det vara ett grundläggande psykologiskt fel att så mycket misstroende har skapats. Jag uppmanar eftertryckligen det franska ordförandeskapet att anstränga sig till det yttersta för att arbeta bort den här klyftan, för den är utomordentligt destruktiv.
Kommissionens roll är väsentlig för oss. Kommissionen är och förblir motorn, och om kommissionen inte lämnar Nice med en förstärkt ställning så innebär det en svart dag för Europa. Jag tror alltså att det gäller för oss att börja arbeta mindre mellanstatligt och mer med kommissionen. Vi kommer att bedöma resultaten i Nice utifrån frågan om det leder till mer effektivitet, ökad handlingsiver, ökad demokratinivå och större insyn, och det står på dagordningen.

Berès
Herr talman, herr rådsordförande, herr ordförande i kommissionen! Det är parlamentets plikt att uttala sig om det väsentliga. Och för parlamentet är frågan om röstviktningen i rådet och frågan om antalet kommissionärer väsentliga frågor. Men, herr rådsordförande, även på dessa punkter litar vi på er när det gäller att nå fram till det bästa avtalet. Vi förstår att alla element ännu inte ligger på bordet, men jag föreställer mig att det en natt i Nice är klokheten som kommer att segra.
För oss, för Europaparlamentet, är det väsentliga först och främst att göra vår röst hörd där det är värdefullt. Den är värdefull och nödvändig på två punkter. För det första när det gäller stadgan. Alla, eller nästan alla, har sagt det före mig: vi vill att stadgan skall omnämnas i artikel 6.2. Underskatta inte parlamentets beslutsamhet att uppnå detta. Principen att använda det högtidliga tillkännagivandet av stadgan som en utpressning är inte godtagbar i våra ögon, med hänsyn till slutsatserna från Europeiska rådets möte i Biarritz, om än ett informellt möte. Vi har ännu några dagar på oss för att övertyga alla medborgare i unionen, inbegripet dem som bor i länder där man ibland har intrycket att Bryssel smider de sämsta planerna, för vilka utvecklingen av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och ett område med frihet, säkerhet och rättvisa bör regleras korrekt genom en ram av referensvärderingar. Vi har ännu några dagar på oss för att övertyga dem om att den bästa garantin mot Brysselmonstret kanske just är att integrera stadgan i fördragen. Det vore dessutom en politisk paradox om fördragen inte skulle erkänna ett gott tecken för unionen. Det vore en juridisk paradox att se unionen förse sig med referensvärderingar och acceptera att fortsätta att leva med ett fördrag som hänvisar till värderingarna i en annan organisation.
Den andra punkt jag vill insistera på är självklart området för kvalificerad majoritet. Poettering har utpekat var och ens ansvar. Men apropå ansvar vill jag påminna honom om följande: man kan inte betona en enda fråga. Alla måste ta ett steg på vägen om vi verkligen vill att omröstningar med kvalificerad majoritet skall tillåtas, så att unionen kan välkomna nya länder.
För det ändamålet ligger flera förslag på bordet. I fråga om handelspolitik har kommissionen utarbetat ett förslag som bör studeras noggrant. Vi är positiva till en utveckling av det demokratiska ansvaret på det här området. Men även om vi tycker att förslaget bör studeras noggrant, bör det också tillåta var och en att bevara element av Europas identitet, och framför allt, utan tvekan, Europas kulturella identitet.
Herr rådsordförande! Ni vet att vi också ser på frågan om kvalificerad majoritet mot bakgrund av en utvidgning av medbeslutandeförfarandet. Tillåt mig att i det avseendet uppmärksamma er på en särskild punkt, nämligen att medbeslutandeförfarandet bör utvidgas till den gemensamma jordbrukspolitiken. Har vi förtroende för demokratin är det inte normalt att 45 procent av unionens budget inte omfattas av medbeslutandeförfarandet. Det handlar om jordbrukets egna intressen, eftersom hälsa och miljö är områden som omfattas av detta förfarande. Europaparlamentets senaste förslag visar att det har känsla för ansvar och medborgarnas intressen. Dess röst skulle bli starkare, och de ministrar som försvarar jordbruket, det jordbruk som gynnar en hållbar utveckling, skulle också få en starkare röst i rådet om de kunde stödja sig på beslut som fattats här i enlighet med medbeslutandeförfarandet.
(Applåder från vänster) Herr rådsordförande! Utifrån dessa komponenter kommer vi att utvärdera resultaten från Nice, samtidigt som vi vill tala om hur angelägna vi är om det ni nämnde angående tjänster av ett allmänt ekonomiskt intresse.
Ja, vi anser att slutsatserna från Nice bör innehålla en förklaring som uppmanar kommissionen att utveckla ett ramdirektiv på det här området.

Duff
Det verkar som om man under regeringskonferensen fortfarande stöter på problem när det rör utökningen av kvalificerade majoritetsbeslut i rådet. Vi kanske borde skifta fokus till frågan om utvidgningen av medbeslutandeförfarandet med parlamentet. Parlamentet har visat sig vara en mogen partner till rådet under medbeslutandeförfarandet, vilket fortfarande är fallet. Parlamentet har också visat sig vara en seriös partner i samband med utarbetandet av stadgan, och det skulle vara särskilt uppiggande om den brittiske premiärministern Blair erkände detta faktum.
För närvarande är ett utökat medbeslutandeförfarande varken logiskt eller i överensstämmelse med fastställda kriterier. Även om man genom det förra fördraget gjorde vissa framsteg i samband med utökningen av metoden, infördes också den tokiga metoden med medbeslutande plus enhällighet för medborgarskap, social trygghet, egenföretagares rättigheter och även kulturpolitik. Genom Nicefördraget bör man stoppa denna praxis och utvidga medbeslutandeförfarandet till ytterligare ca 30 politikområden, omfattande konkurrenspolitik, jordbruk och fiske, strukturfonder, statligt stöd, transeuropeiska nät, forskning och utveckling och även medborgarskap. Vid en tidpunkt då råa maktbalansfrågor visar sig vara tämligen problematiska för regeringskonferensen, måste det vara förnuftigt att koncentrera sig på att bygga upp samarbete och förtroende tillsammans med parlamentet och utveckla den " post-nationella" europeiska demokratin så snart som möjligt.

Frassoni
Herr talman! Ja, då står vi alltså inför ett nytt europeiskt toppmöte under vilket många av oss kommer att befinna oss på gatorna i Nice tillsammans med tusentals medborgare, och ha lika litet inflytande på resultatet av förhandlingarna som dem. Ordförande, jag är verkligen orolig för vad som kan komma ut av den sista förhandlingsnatten, under vilken vanligen den som lyckas stå emot tröttheten och ledan bäst vinner, den natt som alla ser som den sista möjligheten att lösa de frågor som fortfarande är obesvarade.
Detta är det mest negativa och antidemokratiska inslaget i regeringskonferensmetoden: det mänskliga godtycket, köpslåendet i sista minuten och tvånget att komma fram till ett resultat till varje pris. Jag är mycket rädd för att vi kommer att få något bisarrt beslut: en senat med ledamöter från medlemsländerna, en Mr Euro eller en Mr WTO, en ytterligare minskning av parlamentets makt eller en marginalisering av parlamentet eller något annat protokoll i stil med det som har föreslagits om WTO och som om det antas skulle innebära att kommissionen skulle få gå i mångas ledband och slitas mellan olika viljor.
Jag tycker att de som kommer att befinna sig på gatorna i Nice och på de tiotals forum och möten som är inplanerade åtminstone bör trycka på för att uppnå ett resultat: att detta blir den sista regeringskonferensen och att den dunkla bild av Europas framtid som ordförande Védrine talade om i Nice övergår i att man fastställer tidsplaner och metoder för att upprätta och anta en demokratisk konstitution för Europa.
Kolleger, några avslutande ord om detta parlament och de djärva ord vi hörde nyss. Se upp så att ni inte upprepar den pinsamma scenen före den förra utvidgningen, då Europaparlamentet efter månader av hot vek sig för regeringarnas vilja. Jag hoppas att detta inte kommer att upprepas den här gången.

Frahm
Herr talman! Jag deltog aktivt i den danska folkrörelsen mot Maastrichtfördraget 1992. Jag kommer att ta ställning till Nicefördraget när jag ser resultatet, men det är en något schizofren upplevelse att höra debatterna här. I ena stunden talar vi om att närma unionen till medborgarna, i nästa stund är vi i full gång med att bygga en europeisk stat som inte följer det spår som medborgarna vill. Det viktigaste på toppmötet i Nice är, enligt min mening, att man fastställer en plan för när och hur EU blir redo för utvidgningen. Vi koncentrerar oss för mycket på när ansökarländerna kan tänkas vara redo, och vi ignorerar allt för ofta att t.ex. EU:s jordbrukssystem och strukturfonder är enorma hinder för utvidgningen. Ett beslut i Nice t.ex. om att ansökarländerna skall ha möjlighet att delta i nästa val till Europaparlamentet, kunde bidra till att sätta den nödvändiga pressen på själva EU, så att utvidgningen kan bli en realitet.

Queiró
Herr talman, kära kolleger! I sitt uttalande den 9 maj 1950 sade Robert Schuman: " Ett enat Europa kan inte bli verklighet på en enda gång och inte heller genom en helhetslösning. Det kommer att bygga på konkreta resultat, varigenom man först skapar en verklig solidaritet." Dagen innan toppmötet i Nice tycker jag att det är lämpligt att ställa frågan om hur det står till i dag med denna anda av " verklig solidaritet" utan vilken det europeiska bygget varken är genuint eller autentiskt. När det gäller slutsatsen från regeringskonferensen handlar det i Nice om att uppnå ett avtal som korrigerar bristerna i de europeiska institutionernas verksamhet, utan att påverka balansen mellan medlemsstaterna eller mellan dessa och unionen. Det enkla faktum att frågan över huvud taget ställs är redan i sig en tydlig uppvisning av den misslyckade politiken för att stärka banden av ömsesidigt förtroende mellan unionens länder. Det är inte bara vi som säger detta, det gör också det franska ordförandeskapet, genom minister Pierre Moscovici, då han i en nyligen publicerad intervju erkänner att de ståndpunkter som har intagits i år, framför allt av president Jacques Chirac och minister Joschka Fischer, angående den framtida organisationen av unionen, har haft den direkta effekten att de har ökat misstroendet mellan små och stora länder vilket oundvikligen kommer att återspeglas i resultaten från Europeiska rådet i Nice. Jag talar om tanken på skapandet av ett avantgarde av länder som är centrerade kring axeln Paris-Berlin, vilket skulle kulminera i ombildandet av Europa eller i en farlig förväxling mellan ett enhetligt och sunt Europa och ett Europa i flera hastigheter, vilket är farligt.
För övrigt återspeglar i viss mån texten i förslaget till kompromissresolution, som vi skall rösta om, denna obekväma situation eftersom dess allmänna karaktär är uppenbar. Men det är också en text där författarna, även om de vet att de riskerar ett politiskt nederlag på förhand, avslöjar en syn som framför allt är centrerad kring Europaparlamentets makt och befogenheter, där man kräver alltmer parlamentariska interventionsmedel utan att ägna ett enda ord åt de nationella parlamentens viktiga roll. Verkligheten är trots allt helt annorlunda. Vi vet alla att toppmötet i Nice ägnas åt att avsluta arbetena på en konferens mellan regeringar som inte svarar inför Europaparlamentet, utan inför respektive nationella parlament, och som kategoriskt hävdar den suveräna karaktären i fördragsrevideringen.
För att avsluta, herr talman, vill vi uttrycka vår önskan om att toppmötet i Nice skall bli en framgång när det gäller den syn vi har formulerat om att dess slutsatser skall ge ett gemensamt uttryck för de olika nationella viljor som träffas och att de skall lyckas i sitt ständiga sökande efter sammanhållning och utveckling, samt i grunden ta ytterligare några steg på vägen mot en " verklig solidaritet" som Robert Schuman talade om.

Brok
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Den lettiska presidenten har i dag vid ett samtal i kammaren förebrående sagt - med adress till oss: Vi gör våra hemläxor! Häri döljer sig frågan om även stats- och regeringscheferna i Europeiska unionen gör dessa hemläxor? Här har vi för närvarande ett stort frågetecken. Det hände redan en gång i Amsterdam att stats- och regeringscheferna inte blev uppflyttade, och denna klass råkade nu än en gång ut för kvarsittning i Nice. Om man en andra gång inte blir uppflyttad, då betraktas det som en stor kris i varje skolgång, och jag befarar att det är fullt möjligt att det sker en andra gång.
Låt mig välja en annan bild. Det europeiska enandet är ett maratonlopp, där vi under de senaste årtiondena framgångsrikt har tillryggalagt långa sträckor. När det gäller det europeiska enandet är vi nu på väg in på upploppssträckan. Har vi på denna upploppssträcka nu kraften och kampviljan, eller tappar vi bort orienteringen? Det är den frågeställning vi står inför i Nice, och jag hoppas att vi är tillräckligt starka för att åstadkomma en utvidgning med en stark union och att vi inte får någon utvidgning som leder till en försvagning av unionen. Av den anledningen måste ur Europaparlamentets synpunkt två villkor uppfyllas. För det första skall beträffande Europeiska unionens handlingsförmåga det kvalificerade majoritetsbeslutet byggas ut, och detta inte på de områden där det är relativt ointressant! Man kan nämna 40 områden, där vi genomför utvidgningen av majoritetsbeslutet, exempelvis när det gäller utnämningen av ledamöterna i Regionkommittén. Jag kan avstå från dessa 40 områden, om vi på fem områden, där det medför en viss substans, får ett majoritetsbeslut, t.ex. inom handels- och socialpolitiken, rättsliga och inrikes frågor, struktur- eller skattepolitiken, för att nämna de väsentliga. Här uppmanar vi stats- och regeringscheferna: Var och en skall avstå från sin leksak, så att den andre kan avstå från sin leksak, och så att inte den ene väntar på den andre, och alls ingenting sker! Det är ju i den situationen som denna regeringskonferens har suttit fast i månader, eftersom ingen vill ge upp sin egen leksak. Jag hoppas att någon i början av konferensen har styrkan att avstå från sin leksak, för att utöva press på de andra så att de gör något.
För det andra: Det demokratiska underskottet får inte öka igen. I Amsterdam överenskoms att där kvalificerat majoritetsbeslut tillämpas, så skall medbeslutandet gälla. Om man avviker från denna regel kommer det att i motsats till Amsterdam innebära ett tilltagande demokratiskt underskott. Jag hoppas att det inte kommer att ske. Det finns också ett par gamla bördor som måste övervinnas inom konkurrenspolitiken, inom den monetära unionen och inom jordbrukspolitiken, så att man också här får ett medbeslutande.
Vi måste i denna regeringskonferens också åstadkomma en balans mellan stora och små. Jag vill påpeka att befolkningen ser sig företrädd av Europaparlamentet, och det måste komma till uttryck i Europaparlamentet! Om skillnaden mellan stora och små blir för stor i rådet, kan vi befara en stor legitimitetskris inom Europeiska unionen om några år, eftersom de små inte längre känner sig hemma här, och eftersom de är rädda för att inte längre kunna försvara sin identitet.
Jag tror att om dessa båda villkor inte uppnås, att åstadkomma handlingsförmåga och minska demokratiunderskottet, skulle denna Europeiska union för första gången ställas inför den situationen att detta Europaparlament säger nej till ett fördrag!
(Applåder från höger och från mitten)

Napolitano
Herr talman! Parlamentets utskott för konstitutionella frågor har sedan i februari månad för månad följt regeringskonferensens utveckling med uppmärksamhet, engagemang och förtroende, särskilt med förtroende för det franska ordförandeskapet. Nu har vi kommit fram till upplösningen. De framsteg som har gjorts och de delresultat som har uppnåtts har inte undgått oss, men vi måste vara uppriktiga: under nästan tio månader av regeringskonferens om viktiga frågor har de olika ståndpunkterna inte närmat sig varandra, minister Védrine, och inga överenskommelser har utmönstrats, för att inte tala om att vissa av de frågor som parlamentet tog upp i sin resolution den 13 april inte ens har diskuterats, från den om ekonomistyrning till den om vad det gemensamma försvaret innebär för institutionerna. Detta innebär att det finns allvarliga skäl att tänka över hur krånglig och ofruktbar den använda metoden är. En lång och tjatig jämförelse huvudsakligen på teknisk nivå i avvaktan på mer krävande klargöranden och förhandlingsförsök på politisk nivå, vilka kom mycket sent: inte förrän i oktober och bara en gång, vid rådets möte i Biarritz. Erfarenheterna från det här året får oss att säga att hur processen att ge unionen en konstitution - efter Nice med sikte på Europas framtid - utvecklas inte får överlåtas till den nu uttjänta metoden med förhandlingar enbart mellan företrädarna för regeringarna. I Nice bör man inte tillkännage att en ny regeringskonferens skall sammankallas eftersom en sådan kungörelse oavsett avsikterna bakom den skulle leda till missförstånd och oro snarare än till samförstånd och hopp.
Utskottet för konstitutionella frågor gav sitt bidrag i och med den resolution som antogs den 21 november i vilken vissa punkter som verkligen är avgörande för konferensens resultat betonas. Jag skall inte upprepa dem nu. Jag skulle bara vilja säga att det handlar om oeftergivliga krav för dem som tror på behovet att föra integrationen i en större union framåt, inte vattna ur den eller lamslå den. Vi börjar tvivla på att man är fullt medveten om vad som står på spel, också på hög nivå. Herr talman, på den senaste tiden har vi faktiskt sett att en motsägelse som det verkar som om bara några få regeringar vill undgå håller på att växa sig stark, på ett allt mer uppenbart och bekymmersamt sätt: motsägelsen mellan modet i de beslut som redan har fattats - om den gemensamma valutan, om det gemensamma försvaret, om den historiska stora utvidgningen av unionen - och motståndet mot att ta de institutionella konsekvenserna av dem. Om denna motsägelse kommer att prägla slutsatserna från konferensen på ett negativt sätt kommer den att innebära en kris för det europeiska bygget. Och då vore det bättre, sundare med en tydlig kris som uppstår ur bristen på en överenskommelse i Nice än en tvetydig kris som uppstår ur en trompe l'il som syftar till att dölja att konferensen har misslyckats på punkter som är avgörande för utvidgningen av unionen.
(Applåder)

Van den Bos
Herr talman! Till och med i Paris råder delade uppfattningar om Nice. Frankrikes president och premiärminister tycks vara mer upptagna av sin egen politiska framtid än av Europas. I den mån det franska ordförandeskapet kan kallas konsekvent är det framför allt i brist på neutralitet och gynnande av de stora medlemsstaterna, och det samtidigt som unionen mer än någonsin behöver en ordförande som söker skapa samförstånd. För att skapa utrymme åt nykomlingarna måste alla medlemsstater ge efter lite, men det gör de endast om det verkligen inte finns några andra utvägar. Det verkar som om vissa regeringar redan nu förlikar sig med tanken på en ny regeringskonferens om utvidgningen. Regeringarna ser inte längre hur angelägna reformerna är, eftersom de stirrar sig blinda på den egna maktpositionen under de nya förhållandena.
Många länder betonar till exempel att omröstning med kvalificerad majoritet måste införas och anför samtidigt så många undantag att det inte blir mycket över i slutändan. Om det inte blir majoritetsbeslut kommer beslutsprocessen oundvikligen att låsa sig, som Prodi med rätta konstaterade alldeles nyss. Om denna inte kombineras med medbeslutande urholkas demokratin ytterligare. Röstfördelningen i rådet måste återspegla medlemsstaternas befolkningsstorlek, och det innebär också att det mycket väl får förekomma en viss skillnad mellan större och mindre länder sinsemellan. Under denna utvidgningsfas måste alla medlemsstater behålla en egen kommissionär. Först därefter kan vi fatta ett beslut om ett nytt system på grundval av de erfarenheter som då har gjorts. Europa kommer hur som helst att förändras på ett genomgripande sätt, så låt oss därför inte föregripa en situation som vi ännu inte kan överblicka.
Det är mycket önskvärt att införa en hierarki i kommissionen, vice ordföranden, kommissionärer och bitr. kommissionärer. Detta ger dessutom vårt parlament bättre möjligheter att tala med politiskt ansvariga medlemmar av kommissionen i stället för med tjänstemän som läser upp texter som de lika gärna hade kunnat skicka i skriftlig form. Stadgan förtjänar inte att bli hängande i tomma luften utan tydlig status. Genom att inte ta upp texten i fördraget utan bara skriva under den politiskt, kommer stora rättsliga tolkningsproblem att kunna uppstå. Därför måste stadgan så snabbt som möjligt tas upp i en fördragstext. Regeringschefer! Att göra eftergifter under det kommande toppmötet är inget politiskt nederlag utan en seger, det nya Europas seger över det gamla. Låt ingen skugga falla över Nice och låt Paris återigen vara ljusets stad.

MacCormick
Herr talman! Jag vill påminna rådet och kommissionen, för att inte tala om kammaren, om en resolution som vi antog den 26 oktober i samband med bättre lagstiftning. Vi sade i detta sammanhang att " i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen och Europeiska unionens politiska och nationella mångfald, bör ändringarna av fördragen specifikt omfatta ett erkännande av, och respekt för, medlemsstaternas inhemska politiska enheters politiska och lagstiftningsmässiga befogenheter vid deras verkställande, lagstiftningsmässiga och rättsliga förbindelser med Europeiska unionens institutioner." Denna aspekt av subsidiariteten har inte diskuterats under vår debatt i dag, men den är mycket viktig.
Det har också i allra högsta grad att göra med frågan om detta parlaments storlek. De nationer och regioner som Europeiska fria alliansen företräder är djupt oroade över att om vi tillämpar maximiantalet på 700 och idén med degressiv proportionalitet tillsammans, så kommer de som vi nu har möjlighet att företräda här i själva verket inte längre att företrädas i denna kammare. Det kommer att vara en enorm förlust för den europeiska demokratin, och det kommer att föra institutionerna längre bort från folket, inte närmare det.

Turchi
Herr talman, ärade ledamöter! En ung man som jag ser verkligen Nice som ett stort hopp om att vi skall få ett nytt Europa, både i institutionella och politiska termer. Även det beslut som just i går med stor majoritet fattades i Italiens parlament visar på den enighet som råder om avsikter och agerande vid detta rådsmöte. För oss är det hur som helst grundläggande att vi har en visshet om att listan med frågor som kan avgöras med kvalificerad majoritet inte förlängs och att man när det gäller kommissionens utformning helgar principen om en kommissionär per medlemsstat.
Dessutom är det viktigt att de nationella parlamenten förblir oersättliga i fördragen, just därför att vi på detta sätt underlättar byggandet av det nya Europa. Sedan behöver man inte tänka så långt för att inse att antalet 700 parlamentsledamöter inte längre kan gälla för ett Europa med tjugosju eller tjugoåtta nationer, utan att de mindre länderna får uppleva en minskning som jag anser vara orättvis.
Å andra sidan understryker jag hur viktigt det är att förse vårt Europa med starka institutioner för att motverka ett institutionellt tomrum när det gäller den acceleration vi har haft på ekonomisk nivå i och med euron. Denna åtnjuter i praktiken NAFTA, Mexico, Kanada och Förenta staterna med dollarn.
När detta är sagt anser jag att Nice bör bli ett historiskt rådsmöte: för oss själva, för våra länder och för Europas framtid.

Méndez de Vigo
Herr talman! I detta parlament, som är ett mångfaldens parlament, har vi i dag i de inlägg som föregått mitt uppnått en ovanlig enhällighet. Jag tror att alla vi som haft inlägg är mycket oroade över resultaten vid rådets möte i Nice. Det handlar inte om, tvärtemot vad min gode vän Elmar Brok sagt, om två examina vi måste ta oss igenom: Amsterdam och Nice. Nej, frågan uppstod långt tidigare. Jag minns utvidgningen 1995 då man redan tog upp de institutionella frågorna, och jag minns ett brev av förbundskansler Kohl i vilket han sade att vi skulle godkänna utvidgningen och att det andra skulle lösas omedelbart. Och det var vad vi gjorde. Utvidgningen genomfördes 1995, reflektionsgruppen tillkom, som på ett föredömligt sätt leddes av Carlos Wensterdorp, Amsterdam passerade och nu blir det Nice och vi stampar på ungefär samma fläck herr talman och vrider och vänder på de institutionella frågorna utan att finna lösningar som gör det möjligt att sätta igång den ambitiösa uppgift en utvidgning till 27 länder innebär.
Det är vad vi oroar oss för och som oroat alla talare denna eftermiddag. Det är det budskap vi vill sända med till Europeiska rådet genom er herr ordförande. Ni skall veta att vi inte kommer att döma det franska ordförandeskapet för dess tankar om de ekonomiska tjänsterna av allmänt intresse, som är en mycket viktig fråga. Vi kommer inte att döma det för mandatet i Nicemötet, som är det som gavs i Finland förutom de stärkta samarbetena.
I denna fråga finns två aspekter som är fundamentala för parlamentet. Vilken utökning av kvalificerade majoriteter? Och kommer parlamentet i den utökningen då besluten är lagstiftande alltid att ha medbeslutande? Det handlar om en första utvärdering.
Den andra herr talman är stadgan om de grundläggande rättigheterna. De institutionella frågorna intresserar inte många eftersom de är komplicerade. Stadgan om de grundläggande rättigheterna, som jag har haft möjlighet att tala på många ställen om, intresserar människor eftersom människor förstår och känner de grundläggande rättigheterna. Jag anser att vi gjorde ett bra arbete i konventionen. Jag anser att vi har en bra stadga och rådet kommer att förspilla en stor politisk möjlighet eftersom kungörandet i det förslag som ni ger, herr ordförande, är ett hemligt kungörande - det som min vän och talman kallar " freierliche Proklamation" -. Ni säger att vi kungör den och sen adjöss, lycka till. Det verkar som om ni gör det på ett sätt där ni nogsamt aktar er för att någon skall bli besvärad.
Herr rådsordförande, detta är det vinnande politiska sticket detta europeiska råd har. Om ni inte använder er av det är jag rädd att ni återkommer hit efter rådets möte i Nice, och andra ordförandeskap återkommer och det här parlamentet kommer att få lust att göra det Oscar Wilde sa, att sättet att undvika frestelsen är att falla i den och således inte godkänna Nice-fördraget då så är dags.
(Applåder)

Tsatsos
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Omedelbart efter mötet i Nice närmar sig den tidpunkt då Europaparlamentet uppmanas svara på två historiska frågor, den ena gäller Europeiska unionens framtid och den andra parlamentets egen politiska trovärdighet. Angivet syfte med denna revision är att utforma effektivare institutioner som kan passa ett utvidgat Europa och samtidigt att minska de säkerligen befintliga demokratiska bristerna.
Tyvärr tillgodoser inte fördragstexten som den hittills har utarbetats av ministerrådet vare sig det ena eller det andra av revisionens syften och som en följd därav inte något av de två utvärderingskriterier som Europaparlamentet ställt upp.
För att institutionerna skulle fungera bättre begärde vi en övergång från enhällighet till kvalificerad majoritet vid rådets beslutsfattande. Naturligtvis undantog vi alla frågor av författningsmässig betydelse. Detta gav här ett torftigt resultat och det analyserade Elmar Brok och Méndez de Vigo för en stund sedan. Men också när det gäller den stora frågan om demokratisering av Europeiska unionen finns det i parlamentet en sviken förhoppning. Det borde ur demokratisk synvinkel vara självklart att då kvalificerad majoritet är fastställd för rådet bör en koppling absolut ske till Europaparlamentets medbeslutande i de fall det handlar om en rättsakt grundad på lagstiftningsmakten. Detta inträffar inte överallt. I det fördjupade samarbetet har det hittills inte godtagits att Europaparlamentets samtycke skall föreskrivas då det gäller början av förfarandet.
Slutligen har stadgan om de grundläggande rättigheterna hittills inte införlivats i fördragstexten och inte ens dess omnämnande i artikel 6 har godtagits. Jag skall naturligtvis inte förtiga förekomsten av även några positiva inslag, t.ex. de europeiska politiska partiernas frågeställningar eller artikel 7 som har analyserats. Nicefördraget kommer emellertid inte att antas på grundval av dessa positiva inslag. Det kommer naturligtvis att förekomma, kära kolleger i Europaparlamentet, påtryckningar för att vi ändå skall anta Nicefördraget med en vädjan gällande risken för en institutionell kris om ett fördrag inte finns. Jag är emellertid rädd för, kära kolleger, att krisen kommer att bli djupare om Europaparlamentet ger efter och bedömer ett uppenbarligen bristfälligt fördrag som godtagbart.
De nationella parlamenten väntar på vår åsikt. Vi har ett historiskt ansvar. Låt oss inte i tillägg till den besvikelse som Nicemötet kommer att framkalla, om det verkligen visar sig bli resultatlöst, få även folkens stora besvikelse gällande vårt parlament. Ett misslyckat Nicemöte kan ju repareras, vårt parlaments trovärdighet kommer dock att vara bestående i åratal. En europeisk union som är utan ett trovärdigt parlament om än tillfälligt är i alla händelser en dålig situation.

Lucas
Herr talman! Debatten om artikel 133 och handelspolitiken måste bli del av ett mycket bredare initiativ om att föra in öppenhet och demokrati i EU:s beslutsfattande i handelsfrågor. För närvarande är denna sektor en av de mest centraliserade och slutna. Detta var skälet till en stor del av demonstranternas kritik i Seattle, och det kommer att fortsätta att vara det i Nice.
Många av oss anser att varje form av överföring av behörighet från medlemsstaterna till kommissionen bara kan komma i fråga efter en fullständig omstrukturering av EU:s handelspolitik och handelsförfaranden i sin helhet, att man ingjuter mycket mer demokrati och öppenhet i dem, och att man ser till att de grundas på en faktisk social och miljömässig hållbarhet. Detta innebär att det inte bara är en fråga om att parlamentet skall ha en mycket större roll vid beslutsfattandet i handelsfrågor. Detta är naturligtvis viktigt och jag är överraskad att ingen annan har nämnt det, eftersom det tagit upp så mycket av vår tid i utskottet. Men det innebär också en omstrukturering av själva utskott 133 - att göra det långt mer ansvarigt; se till att dess dagordning och slutsatser finns tillgängliga och att dess sammansättning är bred och representativ. Först då, ordförande Prodi, kommer en del av oss gladeligen att ge kommissionen förtroende att hantera de ytterst viktiga områdena för tjänster, investeringar och immaterialrätt.

Hyland
Herr talman! Toppmötet i Nice kommer förhoppningsvis att bli ytterligare ett positivt steg på vägen mot den europeiska integrationen. Den senaste rapporten från kommissionen om de framsteg som ansökarländerna i Central- och Östeuropa har gjort är verkligen uppmuntrande. Samtidigt som man inte på något sätt avviker från de ambitioner, för att inte säga rätten, som vissa av dessa länder har att gå med i gemenskapen senast år 2002, skulle det inte, anser jag, ligga i deras intresse, för att inte säga i medlemsstaternas intresse, att uppfylla denna tidsfrist utan att först säkerställa en ordnad övergång med minsta möjliga störning av de befintliga medlemsstaternas ekonomier.
Vi får inte glömma bort att vårt slutliga mål är att skapa en sådan ekonomisk och social miljö som gör det möjligt för EU att bli en ledande aktör inom världshandeln och att länderna i Central- och Östeuropa spelar sin roll fullt ut och att alla tjänar på en lugn och stabil europeisk ekonomi. Vi har tidigare visat att detta mål är uppnåeligt, och i egenskap av en person som kommer från en medlemsstat som tjänat på en planerad övergång till medlemskap, ser jag med glädje fram emot ett utvidgat och fredligt Europa.
Utvidgningen av Europeiska unionen får emellertid inte urvattna eller upplösa inflytandet för mindre medlemsstater med viktiga nationella intressen som måste skyddas. Ur ett irländskt perspektiv är det klart att vi vill behålla vår rätt att få utse en ledamot av Europeiska kommissionen, en institution som övervakar förvaltningen av den gemensamma jordbrukspolitiken, fiskepolitiken, transportpolitiken och andra viktiga politikområden inom EU. Jag anser också att det är viktigt att vi behåller kontrollen över besluten som rör vår beskattning och sociala trygghet.

Elles
Herr talman! Jag vänder mig till kommissionens ordförande och rådsordföranden på franska, för att jag skall bli så bra förstådd som möjligt.
I mitt anförande vill jag ta upp en idé som har lagts fram av min arbetsgrupp inom PPE-DE-gruppen, och inte behandla problemen i min " konservativa" delegation, som är välkända. Vi har stora betänkligheter i många frågor, framför allt i fråga om stadgan om de grundläggande rättigheterna, och det av flera skäl. Jag skall inte tala om dessa. En annan talare kommer att behandla den frågan. Idén är följande: att koncentrera sig på vad som händer efter Nice.
Efter president Chiracs tal här i juli månad vet vi att åtminstone tre stora frågor kommer att klargöras, nämligen en förenkling av fördragen; befogenheterna på europeisk, nationell och regional nivå, något jag skulle kalla staternas rättigheter enligt ett amerikanskt uttryck - artikel 10 i den amerikanska konstitutionen - och för det tredje jämvikten mellan institutionerna. Men i den frågan är det kanske de nationella parlamentens roll som bör övervägas i första hand, dvs. hur vår institution skall förvaltas i framtiden. När det gäller frågan om ledningsformer väntar vi på en rapport från kommissionen.
Vore det inte bra - innan vi går längre - att samråda med befolkningarna och låta dem delta i vad vi gör, i stället för att invänta ett resultat som sedan kommer att underställas en folkomröstning, när de inte vet vad som har hänt? Jag ställer således min tredje fråga: hur kommer den här frågan att förvaltas, hur ser tidsplanen ut, vilket förfarande följs och vilket deltagande gäller i det här systemet?
Herr talman! Skall vi vänta till nästa regeringskonferens, till 2003-2004, för att få en debatt om dessa grundläggande frågor? Enligt min mening bör vi börja genast efter resultaten från Nice.
En andra fråga är förfarandet: Ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor har rätt. Vi måste glömma regeringskonferenser, vise män och lyckta dörrar. Vi måste inleda en stor debatt bland de europeiska medborgarna, genom att låta dem vara delaktiga i våra debatter. Och för det tredje deltagandet: självklart kandidatländerna, men kanske inte de länder som vi ännu inte har inlett förhandlingar med, t.ex. Turkiet, eftersom det verkar något överdrivet.
För att avsluta ber jag er, herr rådsordförande, herr ordförande i kommissionen, att fundera över vilka mekanismer som är nödvändiga att integrera i Nicefördraget, så att vi kan få denna stora debatt; så att vi undviker kremlska sättet att gå tillväga, dvs. att göra allt bakom lykta dörrar; så att vi kan inleda debatten med sikte på en ny europeisk ram, konstitutionell eller ej; så att vi kan få en direktkontakt med våra väljare och konstatera en stor framgång för Europeiska unionen i framtiden.

Corbett
Herr talman! Jag vänder mig inte bara till rådets ordförande, utan till alla medlemsstaternas regeringar, när jag säger att om man inte når samförstånd om dessa svåra frågor i Nice, kommer dessa frågor inte att försvinna. Det kommer inte att bli lättare att lösa dem efter Nicemötet, utan i stället svårare. En sista större ansträngning är alltså nödvändig under de kommande två veckorna. Detta gäller i högsta grad frågan om kvalificerad majoritet vid omröstningar. Alla regeringar säger att vi behöver använda oss mer av kvalificerade majoritetsbeslut, men de har alla sina listor över undantag. Problemet är att om man jämför dessa listor över undantag, kommer man att se att det finns väldigt få viktiga områden där man är överens om att börja använda kvalificerade majoritetsbeslut. Alla måste offra en del av sina omhuldade undantag om vi skall kunna nå resultat i Nice.
Naturligtvis kommer vissa regeringar att angripas av oppositionspartierna i sina hemländer, av euroskeptiker som säger " ni ger upp den nationella vetorätten" . Men man måste förstå att om man har vetorätt så har alla andra det också. I en union bestående av 27 medlemsstater måste alltså 26 vetorätter ges upp för varje enskild vetorätt som skall få effekt. Som ett resultat av detta kommer saker och ting man vill driva igenom inte längre att stoppas av andra med hjälp vetorätten. Alla kan tjäna på ett system med kvalificerade majoritetsbeslut.
Om vi skall ha fler omröstningar om lagstiftningen med kvalificerad majoritet, måste detta gå hand i hand med medbeslutandeförfarandet, inte bara för de nya områdena som tillkommer för kvalificerad majoritetsomröstning, utan också för de befintliga områden som redan hamnat under kvalificerad majoritetsomröstning. Detta är nödvändigt för demokratin på unionsnivå. För att kunna anta gemenskapslagstiftning måste man klara av två tester: Den måste godkännas av de folkvalda ministrar som sammanträder i rådet, och av de direktvalda ledamöterna i Europaparlamentet. Dessa är två garanter för gemenskapslagstiftningens kvalitet och godtagbarhet. Det är inget att vara rädd för. Medbeslutandeförfarandets funktionssätt under det senaste året har visat att det fungerar. I över 75 procent av fallen behöver vi inte ens förlikningskommittén; de två behandlingarna, i rådet respektive parlamentet, är tillräckliga för att uppnå samförstånd. Om det fungerar här, låt oss då få det att fungera över hela lagstiftningsskalan.
Vi har, slutligen, frågan om antalet platser i Europaparlamentet. Vi vet att det måste fattats beslut om en slutlig lösning för det parlament som skall väljas under år 2009 och som trots allt kommer att sitta till år 2014. Vid denna tidpunkt är jag säker på att vi kommer att ha utvidgats till minst 27 medlemsstater. Men en första övergång måste också göras för det parlament som skall väljas år 2004, eftersom åtminstone vissa kandidatländer kommer att bli nya medlemmar före eller under mandatperioden för det parlament som skall väljas år 2004 och som sitter till år 2009. Vi måste nu skapa utrymme för utvidgning i detta parlament. Om det tillkommer många stater kanske vi tillfälligt överskrider gränsen på 700 ledamöter, men en första anpassning måste ske nu. Det är i detta avseende lättare att ta två mindre steg än ett stort, så jag uppmanar talmannen att hålla ut, och jag uppmanar alla regeringar att göra de nödvändiga kompromisserna i Nice.

Dimitrakopoulos
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr utskottsordförande, mina damer och herrar kolleger! För en kort stund sedan talade min kära vän Elmar Brok i denna kammare om examinationer och tog upp vad elever gör för att klara sina prov. Säkert är att en av de saker som elever gör för att klara sina examensprov är att repetera innan det är dags för prov. Jag skall säga er vilka de punkter är som jag tror ni måste repetera för att klara provet med högsta betyg.
För det första kommer det att vara mycket viktigt i Nice, herr minister, och det säger jag till er och genom er till alla era kolleger, att en överenskommelse träffas genom vilken både styrkeförhållandet mellan stora och små och balansen mellan olika institutioner bevaras.
För det andra, när det gäller frågan om kommissionen, det vet ni också, det vet vi alla, är kommissionens problem inte antalet ledamöter. Kommissionens problem är kvaliteten, vi vill alltså ha en ny kommission med 27 kommissionärer, vilken dock skall få en återvunnen politisk roll, och vars ordförande skall ha maktbefogenheter så att kommissionen kan fullgöra sitt arbete.
När det gäller frågan om röster i rådet tror jag att systemet med dubbel majoritet är det bästa eftersom det är mer representativt och mer objektivt. När det gäller det utökade bruket av kvalificerad majoritet instämmer vi i att om vi inte tar vissa steg i riktning mot utökning kommer vi att få väldigt många problem. Utifrån detta skulle jag vilja säga att det redan borde vara givet att området för handelspolitik som ett första steg borde omfattas av den utökade kvalificerade majoriteten.
Angående utrikespolitiken säger jag, eftersom vi i dag lever i Solanas vackra värld, att om den gemensamma utrikespolitiken förblir endast inom ramen för ett mellanstatligt samarbete kommer vi att ha gjort ett misstag. Den gemensamma utrikespolitiken bör i sin helhet införlivas i gemenskapsförfarandet eftersom de nödvändiga säkerhetsventilerna bara kommer att finnas på så sätt.
Slutligen, herr rådsordförande, kan jag inte låta bli att ta upp frågan om stadgan, en fråga som miljontals europeiska medborgare känner sig känslomässigt berörda av. Jag är av den åsikten att i Nice bör åtminstone den kompromiss bli antagen som vi i Europaparlamentet begär, det vill säga att stadgan kombineras med artikel 6.2.

Seguro
Herr talman! Jag skulle vilja koncentrera mitt inlägg på tre viktiga punkter. Rådets ordförande tog upp frågan om det närmare samarbetet och sade att man är på väg mot enhällighet i denna fråga. Jag skulle vilja fråga såväl ordförande Hubert Vedrine som ordförande Romano Prodi om vilken roll som är planerad eller förespråkas för kommissionen när det gäller det närmare samarbetet inom den andra och tredje pelaren?
Den andra frågan handlar om det allmänna avtal som min kamrat och ordförande för den socialistiska gruppen Enrique Barón Crespo redan har analyserat här, och vilket lyckligtvis utgör en del av den resolution som Europaparlamentet med all säkerhet kommer att anta i morgon. Vi har inte i dag, varken i rådet eller parlamentet, någon anpassning av den proportionella makten enligt ländernas storlek eller antal medborgare, utan en jämvikt utifrån principen om dubbel legitimitet mellan ländernas union och medborgarnas union.
Men enligt de olika tolkningarna förbereds nu en förändring av denna jämvikt och en förstärkning av de stora ländernas representation, såväl i rådet som i parlamentet. Detta är varken rättvist eller godtagbart. Därför vill jag än en gång betona att den metod som antas i rådet för beslut, skall vara med dubbel majoritet (den är inte bara lättare att förstå utan också rättvisare), och att den nuvarande metoden behålls i Europaparlamentet och att den linjära minskningen tillämpas när de nya ledamöterna kommer. Jag anser att denna slutbild är mer balanserad och rättvis, och att den tar hänsyn till en historisk realitet som Europas konstruktörer måste vara medvetna om: att länderna existerar och att det finns en relation mellan länderna och medborgarna i vart och ett av dessa länder så länge förhållandet mellan alla dessa medborgare och själva Europa inte är starkare.
Avslutningsvis stadgan om grundläggande rättigheter: rådets ordförande var uppriktig och jag uppskattar denna uppriktighet. Han sade att det finns länder, att det finns regeringar som till och med medger att de inte tänker tillkännage stadgan om den förs in i fördragen. Det är oacceptabelt att detta kan sägas på detta sätt. Vad tycker en europeisk medborgare som hör att regeringarna är beredda att skriva vissa saker, men att de inte går med på att dessa saker får rättsligt värde och kraft? Vilka signaler ger vi kandidatländerna när vi säger att de, för att ansluta sig till den inre marknaden, måste följa våra krav men att vi inte längre kräver att de ratificerar stadgan om grundläggande rättigheter? Vi ger dem alltså en signal om att Europa behandlar unionens konsumenter bättre än dess medborgare. Därför uppmanar vi än en gång ordförandeskapet att uppbringa alla krafter för att det i Nice åtminstone skall komma med en hänvisning till fördragen, för det är det bästa sättet att hedra det arbete som utförts av europeiska ledamöter, kommissionen och de regeringsföreträdare som deltog i konventet för att utarbeta stadgan.

Beazley
Herr talman! Lettlands president besökte i dag Europaparlamentet. Det som hänt Vike Freiberga är belysande för hur Central- och Östeuropas folk bär sina svårigheter med jämnmod. Som sjuåring tvingades hon att fly från sitt hemland innan Röda armén gjorde sitt intåg i landet; en flykting som gömde sig i diken för att undvika att beskjutas av de sovjetiska flygplanen. Vi kanske också bör komma ihåg Solidaritets hjältemod i Polen, Tjeckiens president Vaclav Havel och de generationer av folk i Ungern sedan 1956, som försökt återvinna sin frihet och självständighet.
Minister Vedrine! Å ena sidan ser vi mod och t.o.m. hjältemod, å andra sidan ser vi ministerrådet och regeringskonferensen som skall sammankallas i Nice: Ser vi då mod, fasthet och beslutsamhet när det gäller att lyckas? För närvarande, som ni tagit upp i ert tal, ser vi upplösning, käbbel och ett möjligt misslyckande. Kan ni i Nice stödja Europaparlamentets resolution genom vilken vi uppmanar till att förberedelserna skall vara klara, så att folken i Central- och Östeuropa kan rösta i nästa val till Europaparlamentet år 2004? Kan ni, ordförande Prodi och er kollega, kommissionär Verheugen, instruera kommissionen att öppna dessa kapitel för de ansökarländer som uppfyllt allt vi krävt hittills, så att vi i Nice kan se de central- och östeuropeiska folken i ögonen och säga: Ja, vi har lyckats genomföra de nödvändiga reformerna och inom fem år skall ni också få era platser i Bryssel och Strasbourg.
Jag anser inte att ett misslyckande är ett alternativ. Vi har talat om resterna från Amsterdam. Allmänheten i EU och i kandidatländerna kommer inte att acceptera att det blir några rester från Nice eller från en andra regeringskonferens år 2004.
Jag hoppas att vi skall kunna gratulera det franska ordförandeskapet till dess framgångar; men om ni misslyckas kommer vi att döma er hårt.

Van den Berg
Herr talman! Vid första anblicken handlar Nice om nödvändiga anpassningar och rester i ljuset av utvidgningen. Men det är mycket mer som står på spel. Nice handlar inte bara om frågan om medlemsstaterna vill avstå från sin kommissionär, det handlar framför allt om medlemsstaternas vilja att utforma ett europeiskt politiskt samarbete som åsidosätter nationella intressen till förmån för de europeiska medborgarnas intressen.
Under den senaste tiden har vi vid upprepade tillfällen kunnat konstatera att detta politiska samarbete fullständigt har lyst med sin frånvaro. Ett slående exempel är naturligtvis de nationellt motiverade åtgärderna, reaktionen på oron över de höga diesel- och bensinpriserna, att ett gemensamt agerande i medborgarnas ögon i hög grad hade kunnat öka trovärdigheten för det politiska samarbetet i Europa.
Med fördjupningen av unionen framför oss måste regeringscheferna i Nice också ändra åsikt och kraftigt utvidga omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet. Om vi menar allvar med att fördjupa det europeiska samarbetet är det också en absolut nödvändighet att vi ser till att det finns en väl fungerande demokratisk kontroll av den europeiska beslutsprocessen. Därför måste omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet alltid vara förbundet med parlamentets medbeslutanderätt. 80 procent av Europaparlamentets ändringsförslag under den gångna perioden har övertagits av rådet. Således finns det uppenbarligen ett mycket stort kvalitativt bidrag från vår sida.
Som kollega Berès sade är det naturligtvis en ohållbar åtskillnad att vi å ena sidan har medbeslutanderätt i konsumentfrågor och samtidigt endast yttranderätt i jordbruksfrågor. Vi behöver bara tänka tillbaka på BSE-krisen nyligen. Vad skall vi nu säga till våra medborgare om den saken?
Kollega Méndez de Vigo pekade nyss med rätta på stadgan. Den saken ligger naturligtvis Europaparlamentet mycket varmt om hjärtat. Den ger handlingskraft år medborgarnas Europa, en stadga för medborgarnas grundläggande rättigheter. Men nu när stadgan skall tas upp i fördragen i Nice har vissa regeringar uppenbarligen visat sitt motstånd. Detta är oacceptabelt för oss, för genom att ta upp detta dokument i Europeiska unionens fördrag bäddas rättsstatens och den sociala välfärdsstatens grundläggande normer och värderingar in i den europeiska strukturen.
Jag vill varna för att våra regeringschefer intar en alltför minimal hållning i Nice. Som kommissionsordförande Prodi sade är omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet tillsammans med medbeslutande, artikel 6.2 som förenar stadgan med fördragen, ett eldprov för våra regeringschefer. I Nederländerna har vi ett talesätt som lyder: om man lägger ribban för lågt, så snubblar man över den. Vårt europeiska projekt får inte snubbla över den. Skulle vi snubbla, så kommer Europaparlamentet att förkasta det. Vi räknar alltså med framgång, men det är upp till er att ombesörja den.

Pronk
Herr talman! Under dagar som dessa måste man väl ändå uttrycka stor beundran för Förenta staterna. De befinner sig i den största konstitutionella kris som har inträffat på hundra år, och ändå säger de bara: det visar hur bra vårt system fungerar att vi kan hantera en sådan kris.
Om vi bara hade något av den mentaliteten, att vi lade något mindre tonvikt på saker som går snett i vår världsdel och något större tonvikt på saker som går bra, då skulle vi vara bra mycket lyckligare än vi är för tillfället.
Jag instämmer med alla som har sagt att rådet har en examen att avlägga. Jag hyser också mina tvivel. Jag hoppas att de verkligen gör vad Elmar Brok har rekommenderat dem att göra. Om de gör det, då gör de det framgångsrikt. Om så inte är fallet, då uteblir framgången. Vad mig beträffar gäller det i synnerhet även för socialpolitiken och även för stadgan, att dessa på ett eller annat sätt kommer att erkännas i fördraget.
Men varför är det nu ändå så att vi alltid tror att det går sämre för oss än för andra, trots att det inte finns några objektiva anledningar till det? Jag tror att det delvis beror på en viss osäkerhet hos vårt parlament, även hos rådet och även hos kommissionen vid framförandet av budskapet, men å andra sidan är det i viss mån också en följd av de anfall och de lömska anfall som kommer från de så kallade " skeptikernas" sida. De har inget att erbjuda. Det de erbjuder är ett " Balkan" . Det är något som är det allra värsta. Balkan är skeptikernas ideal. När vi lyssnar på Bonde, så är Balkan hans slutliga ideal. Mer kan vi inte förvänta oss av honom. Om man då ser att dessa människor över huvud taget inte har några alternativ, att de endast skulle försämra vår situation och försvaga ställningen för vår industri, då lyssnar man alltför mycket på dem. Jag tror att det även åligger rådet att inte enbart agera i nationellt intresse, utan också i gemensamt europeiskt intresse, för united we stand, divided we fall, och det där sista får vi absolut inte glömma.

Schwaiger
Herr talman, kära kolleger! En starkare handlingsförmåga i Europeiska unionen när det gäller handels- och utrikespolitik är ett av Europaparlamentets och även kommissionens grundkrav. Ni, ordförande Prodi, har tidigare uttryckligen understrukit detta. När vi nu, herr tjänstgörande rådsordförande, ser att det franska ordförandeskapet här spelar en avgörande roll, då måste vi också konstatera att vi i dag, några dagar före regeringskonferensen, fortfarande befinner oss i nolläge. Ni har ansvaret för att detta projekt lyckas, och ni, herr tjänstgörande rådsordförande, har också den nödvändiga friheten att utforma det. Vi bör inte bara ta med den fria rörligheten för varor utan också den hithörande rörligheten för tjänster, investeringarna, immaterialrätten och konkurrensen i ministerrådets majoritetsbeslut och vi bör ändra artikel 133.1 i fördraget i enlighet med detta. Det är vårt grundläggande krav.
Vi, dvs. Europeiska unionen, står för 40 procent av handeln och tjänsterna i världen, medan USA bara står för 20 procent. Vi är därför över hela världen ansvariga för det fortsatta öppnandet av marknaderna och chanserna för att föra in våra system för teknik och tjänster i många länder i världen. Det stora flertalet företrädare för regeringarna - det har jag personligen kunnat konstatera i vårt utskott för konstitutionella frågor - är positiva till att man skall stärka Europeiska unionens roll, och kräver också detta. Men uppenbarligen är det den franska regeringen som här, utan brådska, tycks vara defensiv. Låt oss inte glömma bort att Frankrike som en stor ekonomisk nation i Europeiska unionen direkt drar nytta av om Europeiska unionen kan hävda sig gentemot de stora handelsregionerna i världen, Förenta staterna, Kanada och de asiatiska staterna.
Vi utgår från att Frankrike med all rätt energiskt företräder väsentliga intressen när det gäller dess egen kulturella identitet, som också sammanhänger med Europas kulturella identitet i sin helhet. Vi vädjar om en kompromisslösning, som föreskriver enhällighet där dessa intressen är berörda, och då tror jag att det fortfarande finns en väg att sätta igång saker och ting.

Rack
Herr talman! Före varje regeringskonferens har tecknen hittills varit ogynnsamma. De obesvarade frågorna har övervägt, och den gemensamma grunden har varit smal. Nu, några få dagar före denna regeringskonferens, är tecknen återigen ogynnsamma. Denna gång är det visserligen, paradoxalt nog, det samförstånd som kan skönjas som ger många av oss politisk huvudvärk. Enandet, som dag för dag blir alltmer sannolikt, är visserligen inte den minsta gemensamma nämnaren, men tyvärr snarast bara en liten, en mycket liten gemensam nämnare. Många av oss befarar därför att det som man i Nice kommer att åstadkomma i fråga om institutionella reformer inte verkligen kommer att göra unionen i stånd att genomföra den stora utvidgningen med 12 och fler medlemsstater, i varje fall inte utan ytterligare långtgående reformer. Huruvida det i den nya större familjen blir lättare att uppnå enhällighet än nu, vågar jag betvivla. Men man kan alltid hoppas.
Vid sidan av det totala läget för den kommande regeringskonferensen är jag bekymrad över en liten, men tyvärr inte oviktig detalj. I Niceresolutionen, som vi här diskuterar, finns det i punkt 6 en sista bisats. Dess innebörd lyder som följer: I förfarandet enligt artikel 7 i EU-fördraget, äventyrande av demokrati, mänskliga rättigheter etc., skall också parlamentet få initiativrätt. Det skulle rent allmänt tangera kommissionens centrala roll. Kommissionens initiativmonopol är ändå betydelsefullt i vår union. Men en initiativrätt för Europaparlamentet skulle i denna mycket känsliga fråga också ge fritt spelrum för partipolitiskt godtycke. Vill de europeiska socialdemokraterna, som har lämnat in detta förslag, vid varje val, där en vänstermajoritet går förlorad, göra detta till anledning att inleda en europeisk ostracism? Jag vill varna för detta och ber er att i morgon rösta emot denna bisats.

Tajani
Herr talman, ärade ledamöter! Det franska ordförandeskapet för unionen, med aktivt engagemang från Jacques Chiracs sida, har fäst Europas uppmärksamhet på en rad frågor som är mycket viktiga för vår framtid. Det är därför som deltagarna i toppmötet i Nice måste ta itu med ett svårt arbete på hög nivå och som därmed står i proportion till de ambitiösa planerna.
Ordförande Prodi, det kommer inte att bli lätt för er, eller för de stats- och regeringschefer tillsammans med vilka ni skall finna lösningar på de många frågor som diskuteras: från den oundgängliga utvidgningen till reformeringen av institutionerna och förändringen av de numera överspelade mekanismerna till tillkännagivandet av stadgan med rättigheter, det första steget mot den europeiska konstitution som vi tror på.
Vad det gäller frihet, individens rättigheter och den vetenskapliga forskningen måste folken och deras företrädare i detta parlament och i de nationella parlamenten ha sista ordet. Det är därför, herr talman, som vi i denna kammare kommer med en vädjan om att Bryssel och Strasbourg inte skall övergå till att bli resonanslådor för frågor som har med nationella val att göra: vi är här för att bygga framtidens Europa som på ett djupgående sätt reformerar föråldrade mekanismer för att genomföra en social marknadsekonomi som kan skapa sysselsättning och utveckling. Vi kan inte göra någonting av allt detta om inte folken är involverade och stöder oss med övertygelse. De måste se den europeiska institutionen som den som värnar om deras rättigheter och är en garant för deras framtid, inte som ett byråkratins näste där små bypolitiska fejder utkämpas.
Låt oss alla se till att Nice inte blir en slutpunkt utan ett avstamp för ett stort projekt. Sammanfattningsvis måste vi alla sikta mot stjärnorna och för att kunna göra det måste vi verkligen tro på detta.
Herr talman! Vi från Forza Italia och PPE tror på detta och kommer att stå vid er sida under byggandet av medborgarnas Europa.

Vedrine
. (FR) Herr talman! Jag skulle först vilja tacka parlamentsledamöterna: debatten har varit av mycket hög kvalitet. Vi står inför ett toppmöte i Europeiska rådet som är verkligt viktigt och verkligt svårt, och vi har erfarenhet av att det uppstår ett slags allmän spänning i sådana fall, som man ibland t.o.m. kan uppfatta genom att leta noga i vissa tidningsartiklar - ibland - och det är inte något som förvånar erfarna européer. Jag anser att debatten har varit av hög kvalitet, mycket välfylld och mycket värdefull. Anledningen till att jag kom var för övrigt i huvudsak att lyssna till den. Jag kommer att ta största möjliga hänsyn till denna debatt. Jag har för avsikt att informera republikens president, som kommer att leda Europeiska rådets toppmöte i Nice, premiärministern och mina kolleger i rådet (allmänna frågor) nästa måndag. I det avseendet var debatten mycket värdefull.
Trots att denna övning är mycket värdefull, då den väcker många relevanta frågor och förslag, vill jag framföra synpunkten att tonläget sammantaget är alltför negativt. Jag anser inte att inläggens allmänna tonläge - även om de i övrigt är många och ytterst mångskiftande - att detta känsloläge exakt uttrycker verkligheten i Europa av i dag, som går framåt, som gör betydande framsteg. Det finns således ett slags brist på proportioner mellan de farhågor som uttrycks - som jag självfallet lyssnar till och respekterar - och framstegen, som är avsevärda. Jag skall som exempel återigen nämna den överenskommelse som uppnåddes om skatteharmonisering, för övrigt enhälligt. Det är en överenskommelse som har sökt uppnå i flera år. Jag tror t.o.m. att det var 1989 som vi talade om det för första gången. Det krävs därför också, som en av er sade genom att anspela på den amerikanska optimismen och det sätt på vilket amerikanerna talar om sig själva; man måste också ha förmåga att värdera det som fungerar och det som går framåt.
När det gäller metod kan jag ärligt talat inte se hur man skulle kunna göra på något annat sätt när man har i uppdrag att svara för ordförandeskapet. Detta uppdrag ger oss inte någon extra makt eller möjlighet att ersätta andra; det ger oss ett ansvar som vi åtar oss på bästa möjliga sätt. Jag förstår inte vilken annan metod som skulle kunna väljas för att behandla så komplicerade frågor som institutionella frågor, än den som består i att ta itu med problemen i tur och ordning, att se vilka ståndpunkter var och en har, att försöka klargöra handlingsmarginaler, att fråga var och en vilka möjligheter till flexibilitet de har och att lägga fram förslag som tar hänsyn till detta.
Vi kan göra allt detta, men ordförandeskapet kan inte, när det känner sig blockerat med hänsyn till tillvägagångssätt och ambitioner, avstå från att ta hänsyn till medlemsstaternas ståndpunkter. Det vore inte demokratiskt. Ni vet mycket väl att det franska ordförandeskapet har varit initiativrikt när det t.ex. gäller stadgan. Men vi tvingades konstatera att flera medlemsstater t.o.m. motsatte sig en stadga över huvud taget, om den skulle bli rättsligt bindande. Vissa medlemsstater motsatte sig även att sociala frågor eller nya rättigheter skulle få ingå. Vi var således tvungna att göra framsteg, vi var tvungna att hitta en kompromiss, och samtidigt verkligen komma ihåg att det i Europas historia finns politiska texter som har haft en avsevärd inverkan på idéer, mentaliteter och politiska framsteg, även om de i vissa fall inte hade varit eller då var rättsligt bindande. Det är föredömet för en konstruktiv kompromiss.
När vi väl nådde ett samförstånd om den här texten, som för övrigt är en bra text, mycket väl förberedd av konventet, en text som är lätt att läsa, som har stil, då säger vissa länder: den måste integreras i artikel 6. Vad gör ordförandeskapet, eftersom vi som land delar den uppfattningen? Vi lade fram förslaget under diskussionerna och flera länder sade: " Nej, om ni insisterar på artikel 6 kommer vi att ta tillbaka vårt godkännande av själva principen om en stadga" . Det handlar således inte alls om att den inte skall tillkännages, det är inget problem som har att göra med öppenhet. Allt som händer är helt öppet för insyn. Ingenting försummas. Allt debatteras i stor omfattning. Ni vet allt om allt, men vissa länder har gett sitt godkännande till stadgan på villkoret att texten förblir strikt politisk.
Vad kan ordförandeskapet göra? Det kan inte hindra de länder som gör detta till ett oeftergivligt villkor från att delta i diskussionen. Ordförandeskapet måste vara demokratiskt. Det talar ni om hela tiden, men demokratin finns inte bara hos er, utan också inom rådet (allmänna frågor), Europeiska rådet, på alla möten, i alla debatter. Det måste vi ta hänsyn till. Att vi ser ett starkt motstånd uppkomma beror inte på en brist på ambitioner, det beror faktiskt just på att vi har varit mycket ambitiösa i hela den här frågan - och det är en ansenlig ambition att ge sig på en institutionell reform. Det skulle inte finnas något starkt motstånd om det inte fanns starka ambitioner. Allt detta hänger samman.
Vi gör vårt bästa, om jag får säga så. Följaktligen tror jag inte att det finns någon annan metod än att framskrida, att klargöra och komma till Europeiska rådets toppmöte med en så ärlig presentation som möjligt av var och ens ståndpunkt i varje fråga, men självklart efter att ha försökt få dem att ändra sig.
Jag skulle även vilja säga att jag inte tror att det finns ett problem mellan stora och små länder. Det är ett uttryck jag använder av bekvämlighet, men vanligtvis använder jag det aldrig. Jag anser faktiskt inte att ett land som tillhör Europeiska unionen, oavsett dess storlek, är ett litet land, eftersom detta faktum ger detta land - även detta land - ett inflytande i alla viktiga frågor, vilket gör att denna klassiska distinktion inte längre är lämplig i dag. Det är lätt att förstå i vilken bemärkelse pressen använder uttrycket.
När det gäller regeringskonferensen fanns det endast en fråga där man sade att de stora och de små var oeniga, och det gällde kommissionen. Det är dessutom inte korrekt, eftersom de framlagda förslagen inte var förslag från de stora länderna med syftet att straffa de små. Det var en vädjan om att alla skall göra uppoffringar, inbegripet de små, medelstora och stora länderna. Det var på dessa grunder som man kunde notera en spridning av tesen att det pågick en konfrontation mellan stora och små. Men detta har ingen grund, det stämmer inte. Det stämmer inte för någon av de tre viktiga frågor som behandlas av regeringskonferensen. Det stämmer inte för någon av de frågor som skall behandlas vid Europeiska toppmötet i Nice. Det är således en felaktig beskrivning, och jag tror att det vore ärligt att lämna det bakom oss.
När det gäller det som har sagts om kvalificerad majoritet, anser jag att ni, herr Poettering, i någon mån ger efter för enkelheten - tillåt mig påpeka detta - som består i att utpeka ett enskilt land och att antyda att det skulle räcka med att landet i fråga tog ett steg i förhållande till sina egna problem för att orsaka en omfattande utveckling hos de andra. Det är just vad vi har gjort i fråga om kommissionen. När vi utvecklade idén att vi i framtiden kommer att ha ett intresse av att kommissionen inte blir alltför stor, för att den skall kunna förbli effektiv och behålla all sin kapacitet, framför allt sin initiativmakt, visade vi att också vi var beredda att göra den uppoffringen. Det rättvisa roterande systemet berör nämligen även de stora länderna, som vid en given tidpunkt inte kommer att ha någon kommissionär, precis som de andra. Detta är ingen diskriminering.
Denna utveckling har inte spridit sig. Det har inte framkallat ett slags uppgivande från de övrigas sida. Detsamma gäller frågorna om kvalificerad majoritet. I dag är det 12 av 15 länder som anser att det finns områden där de inte kan övergå till kvalificerad majoritet, inte för stunden. De godtar det principiellt, de godtar framtidsutsikten, men de har legitima demokratiska intressen att försvara, och de anser att villkoren ännu inte är uppfyllda. Så konstaterar jag att situationen ser ut, i egenskap av företrädare för ordförandeskapet. Det finns inget samband mellan de olika ländernas ståndpunkter. Att ett internt problem i ett land försvinner beror inte på att ett annat land har ett internt problem. Den svårigheten har vi konstaterat, oavsett våra ambitioner, och som ordförandeland har vi återkommit till det flera gången, vid flera möten - och vi återkommer till det än en gång vid det slutna mötet på söndag - men hit kommer jag för att beskriva situationen för er. Jag kan inte endast beskriva den på det sätt ni förväntar er. Jag beskriver den sådan den är.
Vi har arbetet mycket, men stöter ännu på detta gamla problem, och jag tror inte att utvecklingen kan utlösas genom att ett enda land tar ett steg, eftersom vi än en gång konfronteras med mycket starka nationella, politiska och demokratiska realiteter i 12 av 15 länder. Självklart måste man försöka att gå framåt, eftersom denna situation inte är tillfredsställande. Detta är inte tillräckligt och vi kommer, under den tid som ännu återstår fram till Nice, att försöka frigöra ett handlingsutrymme, men jag ville ändå komma med detta klargörande.
Jag skall inte bli alltför långrandig. Den mycket intressanta debatten har varit lång. Det finns en annan debatt, också den intressant, som väntar oss. Jag skulle bara vilja rikta en vädjan till er: jag tror inte att det är motiverat att förhastat utse det aktuella ordförandeskapet till syndabock, eftersom toppmötet ännu inte har ägt rum; till ett föremål för besvikelse, också det förhastat, eftersom det är alltför tidigt att sammanfatta. Jag förstår allt som har att göra med förväntningar, otålighet, förhoppningar, ambitioner. Jag förstår allt det, jag hör det, jag tar hänsyn till det och skall försöka se till att vi tänker på det och att det finns med i de politiska beslut, de svåra avgöranden som vi skall ta itu med i Nice.
I Nice är det inte det franska ordförandeskapet som kommer att lyckas eller misslyckas. Det är inte en text vi har röstat om; det står inte i fördragen att det tjänstgörande ordförandeskapet skall frånhända alla de andra sina prerogativ och sitt ansvar: varken de övriga medlemsstaterna, kommissionen, parlamentet eller någon enskild person. I Nice är det de 15 som skall ta sitt ansvar, de 15 som kommer att besluta att inleda anslutningsförhandlingar med tolv länder som vill gå framåt, som vill ha ett effektivare och starkare Europa på alla plan. Det är de 15 som alla tillsammans kommer att hitta, eller inte hitta, svaret på de problem som i dag presenteras på ett tydligt, öppet och demokratiskt sätt. Min övertygelse är att de 15 kommer att finna en lösning på de problem som ni en efter en har tagit upp, de problem som ni har uppmärksammat ordförandeskapet på.
Jag tackar er än en gång - tillsammans kommer vi att hitta den lösningen. Jag tror att parlamentet kommer att kunna konstatera att Europeiska unionen har försett sig med förbättrade institutionella mekanismer, som gör att den i framtiden kan möta fortsättningen på denna utveckling av Europeiska unionen, som enar oss alla.

Prodi
. (IT) Herr talman! Bara några ögonblick för att uttrycka min tacksamhet mot talmannen för hur hon har lett debatten, mot minister Védrine för hans inlägg och mot ledamöterna för kvaliteten på debatten.
Nu skulle jag bara vilja specificera några särskilda punkter för de kommande dagarna och understryka att kommissionen är besluten att toppmötet skall ha en hög nivå och äntligen göra det möjligt för våra institutioner att fungera också efter den stora utvidgningsprocess som vi håller på att genomföra. Det är ett av de få stora politiska beslut som världen väntar sig under den närmaste framtiden, det skulle jag vilja påminna om ännu en gång.
Jag skulle dessutom vilja betona att kommissionen är besluten att inte bara inrikta sig på de frågor som tidigare har tagits upp utan också på vilken uppmärksamhet stadgan om de grundläggande rättigheterna kommer att få. Jag vet mycket väl att den inte kommer att bli en konstitution i dag, men jag vet också mycket väl att den från och med Nice kommer att bli vår ständiga referenspunkt i fråga om principerna för de europeiska institutionernas framtida arbete och principerna för hur de europeiska folken sluter sig samman för att samarbeta i framtiden.
Det är därför som det är så viktigt att vi i Nice stärker gemenskapsmetoden och värdet i de europeiska institutionerna - rådet, parlamentet och kommissionen - och deras sätt att samverka. Här i dag har vi kanske i litet för stor utsträckning glömt att vi är förenade i en gemensam process, vi är inte en lösryckt del av ett system utan en enande kraft för framtidens Europa.
Slutligen, ordförande Védrine, beskrev ni ett kanske för spänt läge här och talade även om en viss pessimism. Då skulle jag vilja svara på er vädjan med en egen vädjan. Jag vet mycket väl att det kommer att vara femton länder som fattar beslut i Nice och att ordförandeskapets roll inte är ensamspelarens, men jag vet också mycket väl av erfarenhet vilken roll ordförandeskapet har och vilket ansvar det franska ordförandeskapet har. Under de tidigare ordförandeperioderna har vi med stort förtroende och en stor ansvarskänsla koncentrerat en samling stora beslut till det franska ordförandeskapet eftersom vi vet vilken roll Frankrike alltid har spelat när det gäller att föra de europeiska institutionerna framåt. Även om vi inte kan ge Frankrike hela ansvaret, som ni mycket riktigt sade, vet vi dock att Frankrike måste vara ett föredöme och visa upp sin stora förmåga till ledarskap och till att få andra med sig.
(Applåder)
Det finns två saker som jag tar på mig ansvaret att insistera mycket tydligt på, för de har framkommit med stor kraft och betydelse i kväll. När det gäller röstviktningen är det Frankrikes ansvar att föreslå vad en grundläggande balans mellan stora och små länder är, vad en balans mellan befolkningen och den individuella kraften i de enskilda länderna är: det är Frankrike som måste hitta en syntes för att skapa ett Europa som är folkens och nationernas Europa, och det är det vi väntar oss. Men vi väntar oss också en annan gest av Frankrike. Vi vet mycket väl att det inte bara är Frankrike som sitter fast i denna väv av oförenlighet och beslutsvånda: där sitter Frankrike, Spanien och Tyskland. Förutom Belgien och Italien har alla länder någon punkt där de inte tycker om att gå från enhällighet till kvalificerad majoritet.
Jag anser emellertid att ordförandeskapets roll även i detta fall är av avgörande betydelse, eftersom jag mycket väl vet att inget av de andra länderna kommer att kunna stå emot och inta en konservativ hållning om Frankrike lyckas göra sig till tolk för allmänintresset när det gäller beslut om artikel 133. Vi väntar alla på detta framsteg, för det är inte Frankrikes framsteg utan hela Europas.
(Applåder)
Detta, herr minister, är vad vi väntar oss, just på grund av att vi har så stort förtroende för ert land och för den förmåga till ledarskap som vi vet att Frankrike kan ta vara på under svåra moment i Europas utveckling.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionsordförande.
Som avslutning av dessa uttalanden har jag mottagit nio resolutionsförslag från åtta grupper i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
  

Talmannen
Som talmannen, Fontaine, meddelade vid sammanträdets början går vi nu över till att behandla ordningsfrågorna.

Van Orden
Jag vill hänvisa till den skandalösa demonstration som ägde rum i detta parlaments utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik i går förmiddag när den turkiske utrikesministern deltog i diskussioner med oss.
Ett antal medlemmar från en marxist-leninistisk grupp försökte att störa sammanträdet och hotade ordföranden. Detta var ett brott mot parlamentets verksamhet, en djupt vanhedrande handling riktad mot en högt uppsatt gäst och en händelse som kunde fått mycket allvarliga konsekvenser. Herr talman! Kan ni vara vänlig och be kvestorerna att identifiera missdådarna, att ta reda på hur de fick tillträde till parlamentet och se till att de inte får tillträde i framtiden. Kan ni också vidta allmänna åtgärder för att på lämpliga sätt stärka säkerheten, så att detta inte upprepas.
Ibland är det svårt att få in genuint intresserade besökare och grupper i denna byggnad, men de med onda avsikter verkar inte ha några problem med att ta sig in. Vi började detta sammanträde med att uttrycka våra kondoleanser för de senaste offren för terrorismen i Spanien. Det verkar som om de som var ansvariga för demonstrationen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, kan ha kontakter med en turkisk terroristgrupp. Jag är säker på att alla i denna kammare håller med mig och fördömer all terrorism, vilken dess påstådda drivkraft än är.
När det gäller Turkiet ställer vi många krav på den turkiska regeringen och det turkiska folket, när de nu ger sig ut på den långa vägen mot medlemskap i Europeiska unionen. Samtidigt förväntar vi oss att oppositionsgrupper i Turkiet bara använder sig av fredliga medel. Jag skall lägga fram en förklaring för kammaren, i vilken jag behandlar denna fråga och hoppas att alla ledamöter kommer att stödja den. Herr talman! Jag skulle vara tacksam om ni rapporterade till kammaren om de frågor som jag har tagit upp.

Brok
Herr talman! Jag vill ansluta mig till kollegan van Ordens förklaring. I går trängde två personer in på ett sammanträde med utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, uppträdde störande och hotade vår gäst, den turkiske utrikesministern, både verbalt och fysiskt. Det var en farlig situation. Jag tror mig veta att de båda störande personerna hade kommit in i byggnaden via en passersedel från en parlamentskollega. Jag kommer att ge talmannen namnet på personen och ber er att undersöka detta och vidta lämpliga åtgärder för att förhindra att vi får in sådana störande och hotande personer i byggnaden, och detta rent av med hjälp av ledamöter i denna kammare! Jag finner det helt skandalöst, om ledamöter i denna kammare tillämpar sådana metoder!
Jag vill uppmärksamma presidiet på en andra punkt: I vår nuvarande situation kommer vi i framtiden att ha problem som gäller våra gästers säkerhet. Jag tror att vi måste vidta åtgärder, som vi hittills inte på långt när har gjort, så att detta parlaments gäster kan känna sig som gäster i denna byggnad och inte behöva vara rädda för hot. Därför måste vi skapa nödvändiga organisatoriska och säkerhetstekniska förutsättningar, och det betyder också att gästerna skall skyddas direkt genom personer som är utbildade för detta, ty vi kan ju inte engagera utländska säkerhetskrafter för att skydda våra gäster. Jag tror att vi här står inför en ny utmaning, som jag ber presidiet ta sig an.

Swoboda
Herr talman! Jag vill för min grupps räkning helt stödja ordföranden i utskottet. Det handlar inte om att inskränka demonstrationsrätten - absolut inte - och det handlar inte heller om att vi här skall bli en säkerhetsanstalt, men det handlar om en minimal säkerhet. Vi kommer annars inte att få några utländska gäster i våra utskott, om inte ett minimum av skydd kan garanteras. Vi hade i utskottet besök av både en kvinnlig president för ett land och den turkiske utrikesministern, när detta hände. Jag ber om att man tar detta på stort allvar, så att vi även i framtiden kan ta emot gäster och också kan behandla dem som gäster.

Wurtz
Herr talman! Jag kände inte till den incidenten. Jag vänder mig helt klart mot att någon hotar en inbjuden minister, om han så är turk. Men eftersom vi talar om Turkiet, skulle jag vilja meddela att en ledamot av min grupp, Uca, fram till i går företrädde min grupp vid ett kurdiskt partis kongress i Turkiet, HADEP. Hon hade oturen att uttala en kort fras på kurdiska innan hon började tala på sitt modersmål, tyska. De turkiska polisstyrkorna hindrade henne genast från att tala, inte endast på kurdiska, vilket hon hade upphört att göra, men även på tyska. Och det krävdes förhandlingar för att hon skulle få sända ett hälsningsbudskap från min grupp på tyska.
Nästan samma dag vägrades en framstående person från det cypriotiska parlamentet turkiskt visum - en person som för övrigt redan har besökt Europaparlamentet, Christou - när han var på väg, tänk er det, till ett trepartsmöte i Istanbul med turkar, greker och cyprioter, dvs. en mycket fredlig formalitet. Jag föreslår därför, herr talman, att parlamentets talman ombeds sända en skrivelse till de turkiska myndigheterna för att be om ursäkt för den låga handling som en av deras företrädare utsattes för, men samtidigt även för att påminna dem om att man inte behandlar ledamöter av Europaparlamentet på det här sättet, eller parlamentariker från kandidatländer som kommer till deras land. Gästfrihet här, gästfrihet och respekt där.

Duff
Jag vill uttrycka min grupps stöd till detta klagomål om denna mycket allvarliga och i sanning skrämmande händelse. Jag skulle vilja säga till herr Wurtz att skälet till varför vi nu visar Turkiet den parlamentariska demokratins makt och okränkbarhet, är att det är en del av processen som går ut på att försöka öppna möjligheten till europeisk integration för landet. Om vi omhuldar den på denna plats, borde vi sannerligen vara beredda att välkomna och trygga våra gästers säkerhet på ett mycket trovärdigare sätt än vad vi visade oss dugliga till i går. Om vi inte är stolta över vårt parlament, kan vi inte förvänta oss att turkarna skall ta efter oss.

Alyssandrakis
Herr talman! Jag skulle vilja be både er och kollegerna uppmärksamma det faktum som kollegan Wurtz tog upp, det vill säga att den turkiska regeringen vägrade den cypriotiske parlamentsledamoten och partiet AKEL:s talesman i parlamentet, Andreas Christou, inresa i landet då denne skulle delta i ett möte mellan turkiska, grekiska och cypriotiska partier i Istanbul. Jag betonar att Andreas Christou är vice ordförande i det cypriotiska parlamentets delegation i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Cypern.
Jag framför en anklagelse angående detta och jag fördömer å Greklands kommunistiska partis vägnar denna nya provokativa handling av Turkiet, ett land som anmärkningsvärt nog är kandidatland för anslutning till EU, och jag skulle också vilja begära en protest i Europaparlamentets namn.

Talmannen
Jag kan meddela er att Fontaine, enligt vad jag erfarit och vilket jag instämmer i för presidiets räkning, beklagar den här allvarliga incidenten mycket djupt. Det talar för sig självt att vi här, i den europeiska demokratins hus, måste kunna garantera säkerheten för alla våra gäster och alla som befinner sig under vårt tak. Naturligtvis måste även yttrandefriheten respekteras. Under tiden har vår talman, Fontaine, vänt sig till generalsekreteraren med en begäran om en rapport. Den rapporten kommer naturligtvis att läggas fram så snart som möjligt. Med anledning av den rapporten kommer talmannen inte att tveka att vidta nödvändiga åtgärder och koppla in de av parlamentets organ som måste kopplas in, som exempelvis kvestorerna eller presidiet.

Tajani
Herr talman! Häromkvällen i Bari, som är huvudort i regionen Apulien, en av de största italienska regionerna, överfölls och misshandlades regionstyrelsens ordförande, Raffaele Fitto, som var vår kollega här i Europaparlamentet fram till i juni i år. Det visar hur det verbala våldet leder till fysiskt våld. Jag anser att parlamentet förutom att visa sin solidaritet med en ledande, framstående italiensk politiker som också har varit ledamot av denna församling skall fördöma dylika händelser kraftfullt och uttrycka sin solidaritet till honom.

Talmannen
Jag tackar er för ert inlägg, herr Tajani. Vi kommer att uppmärksamma saken på lämpligt sätt.

Angelilli
Herr talman! Jag begärde ordet bara för att säga att det här i parlamentet i dag finns en delegation med anställda vid Telecom Italia. Telecom Italia är ett ledande företag inom telekommunikationssektorn. Dessa anställda har kommit hit till parlamentet för att framlägga ett upprop som har fått mer än 10 000 namnunderskrifter och som går ut på att just kräva stöd från de europeiska institutionerna. Varför? Därför att de har friställts tillfälligt av sitt företag trots att detta är ekonomiskt solitt och sedan flera år statt i positiv tillväxt. Telecom Italia är alltså ett företag som höjer taxorna och minskar antalet arbetstillfällen.
I dessa dagar diskuterar vi stadgan om grundläggande rättigheter och även de anställdas rättigheter. Därför vore det bra om parlamentet försökte undvika att de vackra principuttalanden man gör krockar med den krassa verkligheten. Vi kräver alltså ett större engagemang från parlamentets och kommissionens sida för att värna om de anställda och bekämpa arbetslösheten.

Poli Bortone
Herr talman! I går inträffade någonting enormt allvarligt i Italien. Med motiveringen att en joint inte skadar och med utropet " Låt oss bota tumörer med marijuana" underminerade hälsoministern individens värdighet genom att kräva en legalisering av narkotika. Allt detta händer medan vi förbereder oss för mötet i Nice med en stadga om rättigheter där det i förordet heter att Europeiska unionen bygger på odelbara och allomfattande värden som människans värdighet. Det händer också medan det finns ett gällande åtgärdsprogram med förebyggande åtgärder mot narkotikamissbruk inom gemenskapen som just för att det är förebyggande betraktar narkotika som någonting man verkligen skall undvika och enligt min mening inte främja.
Också Pino Arlacchi, vice generalsekreterare i Förenta nationerna och verkställande direktör för FN:s kontor för drogkontroll och brottsförebyggande kritiserade den italienske hälsoministerns agerande som visar att denne inte känner till de positiva resultat av förebyggande åtgärder som rapporteras från Förenta staterna, Spanien och till och med från Bolivia och Peru, och bad Italiens regering...
(Talmannen avbröt talaren.)

Gorostiaga Atxalandabaso
Vid inledningen av dagens sammanträde hyllade talmannen Ernest Lluch minne. 1966 blev Ernest Lluch, hans bror och jag själv, tillsammans med över 60 andra lärare, utestängda från Barcelonas universitet av Francos regim.
Från denna stund, trots våra skilda politiska åsikter, har jag erkänt Ernest Lluchs uppriktiga engagemang i kampen för dialog och förståelse, t.o.m. när han ställdes inför den nuvarande regeringens auktoritära ståndpunkt.
Den bästa hyllningen till Ernest Lluch och hans minne skulle vara att respektera hans budskap - dìaleg på katalanska - kan vi alla ge detta en chans i Baskien?

Talmannen
Tack så mycket, herr Gorostiaga. Jag ber er att sätta er ned och ta bort skylten.

Maes
Herr talman! Jag skulle vilja fästa ordförandeskapets uppmärksamhet vid ett brev som vi har skickat i samband med stadgan för parlamentsledamöterna. Hautala har i det brevet nämnt vårt stöd och vår sympati för talmannens, Fontaines, ansträngningar för att få förhandlingar till stånd om vår egen stadga som parlamentsledamot. Vi anser det således vara ytterst beklagligt att det möte som hade planerats till den 30 november blev inställt. Vi insisterar eftertryckligen på att ett extra sammanträde sammankallas innan det franska ordförandeskapet avslutas, så att diskussionen om stadgan kan avslutas på ett framgångsrikt sätt.

Talmannen
Tack så mycket, fru Maes. Jag skall vidarebefordra detta till Fontaine som utifrån det kommer att vidta åtgärder.

Cornillet
Herr talman! Förra året tog rådet ett utmärkt initiativ, nämligen att skapa Europeiska unionens första forum om mänskliga rättigheter. Detta utmärkta initiativ förnyades i år, och det andra forumet kommer att hållas den 12 och 13 december i Paris, dvs. under Europaparlamentets sammanträdesdagar i Strasbourg.
Det är minst sagt ett dåligt sätt, för att inte säga en skymf för parlamentet att det inte kommer att kunna närvara vid detta Europeiska unionens forum, när många ledamöter faktiskt var närvarande vid förra årets forum för att samtala med icke-statliga organisationer och institutioner - om man nu inte anser att ledamöterna i Europaparlamentet inte har något att säga om de mänskliga rättigheterna samtidigt som de med en mycket bred majoritet just har röstat igenom stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Jag kräver således att vår officiella företrädare inte skall sändas till forumet, för att markera denna kupp, och att man nästa år kommer överens om ett datum som gör att parlamentsledamöterna kan närvara, genom att man undviker att detta viktiga möte sammanfaller med sammanträdesperioden i Strasbourg.

Talmannen
Ni har rätt, herr Cornille. I framtiden måste det om möjligt ske på annat sätt.

Díez González
Herr talman! När Gorostiaga använder ordet dialog för att kräva den mördade Ernest Lluch åter är det en förolämpning mot hans minne och en förolämpning av de idéer ETA mördat honom för. Herr Gorostiaga, jag känner djupt förakt för ETA:s terrorister, men samma förakt är de människor värda som fegt använder sig av denna demokratiska kammare för att rättfärdiga dessas mord. Herr Gorostiaga, ni är en skam för detta parlament.
(Applåder)

Talmannen
Kolleger! Här skall vi inte debattera några som helst frågor. Naturligtvis kan å andra sidan var och en säga sin mening.

Galeote Quecedo
Herr talman! Jag vill inte inleda mig i polemik, men jag kan inte låta bli att nämna att den dag då vi håller en tyst minut för ett nytt mord begånget av ETA så finns det någon i detta parlament som försöker kräva dialog, just med dem som har mördat Lluch. Jag anser att det utan tvivel är oanständigt, som Díez sagt, att man använder sig av Ernest Lluchs minne.
Jag tror att denna kammare i denna stund är väl medveten om vad man kan förvänta sig av Gorostiaga, av den grupp han företräder och hans terroristvänner. Men jag frågar Gorostiaga om han har någon smula personlig värdighet kvar i egenskap av människa, så att man åtminstone kan begära respekt för mänskligt liv av honom.
(Applåder)

Gorostiaga Atxalandabaso
Jag vill bemöta de båda kollegernas fruktansvärda åtgärder, vilka visade upp idéer som går stick i stäv med Ernest Lluchs. Han kämpade alltid för dialog, han ville ha en dialog. Jag vill bara säga att alla handlingar från ETA:s sida manar...

Talmannen
Herr Gorostiaga! Jag fråntar er ordet. Nu har vi talat nog om detta.

Gemensam utrikes- och försvarspolitik - Afghanistan
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om två betänkanden och två muntliga frågor:
(A5-0340/2000) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om de framsteg som har gjorts för att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,
(A5-0339/2000) av Lalumière för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om utveckling av Europeiska unionens gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitik efter Köln och Helsingfors
(2000/2005(INI));
(B5-0549/2000) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till rådet om den politiska situationen och den humanitära hjälpen i Afghanistan,
(B5-0550/2000) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till kommissionen om den politiska situationen och den humanitära hjälpen i Afghanistan.

Brok
Herr talman, herr rådsordförande - herr ordförande i rådet (försvar), som jag gärna skulle vilja kalla er -, herr kommissionär! Jag tror att utvecklingen av utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken under loppet av detta år totalt sett kan bedömas vara utomordentligt positiv. Jag vill, efter att vi alltid varit mycket kritiska gentemot kommissionen och rådet, genast i början säga att jag vill gratulera, ty det sätt på vilket Köln och Helsingfors stegvis genomfördes genom besluten under den senaste veckan, är resultatet av ett utmärkt arbete, till vilket jag vill gratulera alla deltagande.
Efter de dåliga erfarenheter som vi har gjort i f.d. Jugoslavien, och efter de erfarenheter som visat att krigsförebyggande åtgärder och civil krishantering inte kan göra sig gällande, om man inte samtidigt kan ge uttryck för att man kan framtvinga dessa saker även med militära medel, så har de insikter som vi vunnit ändå lett till att regeringarna i de femton medlemsstaterna, rådet och kommissionen gjort avsevärda framsteg. Jag hoppas att genomförandet av dessa beslut inte stannar kvar på papperet, utan att man nu även kan uppnå ett genomförande via de nationella budgetarna, vilket krävs här.
Hundratusen soldater gör ingen nytta, om de samtidigt är lama och blinda! De är lama så länge som det inte finns nödvändig transportkapacitet i Europeiska unionen och dess medlemsstater. De är blinda så länge som det inte finns nödvändiga intelligence-anordningar, exempelvis satellitsystem, för att på ett meningsfullt och förnuftigt vis sätta in dessa trupper, där så krävs. Här instämmer vi också i att rangordningen är riktig. Den militära insatsen är en last resort. Det är vår huvudsakliga uppgift att genom en förnuftig förebyggande politik och en förnuftig civil krishantering se till att det överhuvud taget inte behövs någon insats av militära medel.
Jag anser att vi i den bemärkelsen också måste åstadkomma ett nära samarbete mellan Europeiska unionens institutioner och medlemsstaterna. För den civila krishanteringen och de förebyggande åtgärderna, och alla de instrument som har med detta att göra, är i dag huvudsakligen gemenskapen ansvarig. Europeiska unionen har i sin budget fyra gånger mer medel till förfogande för foreign aid än som finns i Förenta staternas budget. Handelspolitiken ligger till stor del inom kommissionens ansvarsområde. Jag tror att om detta samspel mellan civilt och militärt skall fungera, måste vi också se till att det inte finns någon institutionell dualism mellan dessa nivåer, utan att detta sammanförs.
Redan före Amsterdam var Europaparlamentets och även kommissionens uppfattning att vi helst skulle vilja ha en vice ordförande i kommissionen som var ansvarig för utrikespolitiken, och som samtidigt skulle ta på sig rollen som den höge representanten med en särskilt förpliktelse och förbindelse till rådet. Detta var inte politiskt genomförbart, och därför har vi i dag två personer, som båda på sitt sätt gör ett utmärkt arbete. Problemen uppstår inte på grund av dessa personer, utan i den institutionella väven, och vi måste försöka se till att de blir så små som möjligt.
För övrigt är det också Europaparlamentets uppfattning. Europaparlamentet vill helt och hållet delta i denna politik, som det står i fördragen, som det kanske kommer att förbättras i Nicefördraget och som det står i det interinstitutionella avtalet mellan rådet, kommissionen och parlamentet beträffande Europaparlamentets budgetansvar när det gäller utrikes- och säkerhetspolitik. Det betyder att den civila krishanteringen också ligger inom Europaparlamentets budgetansvar, naturligtvis också inom rådets, medan försvarspolitiken stannar kvar inom det nationella parlamentets budgetansvar, ty arméerna är i dag ännu inga europeiska arméer, utan faller under de nationella regeringarnas och de nationella parlamentens behörighet. Ordergivning om att sätta in styrkor är också ett nationellt ansvar, eftersom varje land suveränt avgör om det deltar i en aktion eller inte.
Efter att denna uppgiftsfördelning är helt klar måste vi se till att vi skapar en samtalsnivå mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten, så att vi som parlamentariker genom utbyte av information på skilda nivåer är i stånd att kontrollera respektive verkställande myndighet på ett förnuftigt sätt. Beslut inom utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken är den verkställande myndighetens uppgift. Vi beslutar om pengarna och kontrollerar om man hanterar dem förnuftigt och också att en förnuftig politik bedrivs. Jag tror att det utvecklar sig ett förnuftigt koncept ur detta. Här finns det redan samtal mellan Europaparlamentet och medlemsländernas parlament, för att man av detta skall åstadkomma en förnuftig utveckling.
När jag talar om organisation, då menar jag också att Europeiska unionen, som gör så stora ansträngningar, också borde få ansvaret för detta. Jag ser att sakerna i exempelvis Kosovo inte fungerar tillräckligt bra och att vi snart behöver en samordnare för samordnarna, eftersom så många institutioner är delaktiga - inte de europeiska, utan många andra - och det måste vi få ordning på. Jag har tagit upp detta i mitt betänkande bara som en delaspekt; det sammanfaller med kollegan Lalumières betänkande, som framställer denna punkt på ett mycket mer specifikt sätt.
Men vi vet att i många delar av världen, exempelvis i Mellanöstern eller med tanke på den stora krigsrisk som råder i t.ex. Sydasien i samband med Kashmirkonflikten, att man alltså i världen väntar på att Europeiska unionen skall bli i stånd att ta på sig rollen som förmedlare, så att ansvaret på så sätt kan fördelas på fler skuldror. Av den anledningen har vi ett stort mått av ansvar för att säkra freden både hos oss i Europa och i hela världen. Jag hoppas att vi med dessa instrument stegvis kan klara av det allt bättre.
I detta sammanhang, herr rådsordförande, anser jag också att vi särskilt i Afghanistan, som det här handlar om, skall lämna vårt bidrag, så att detta mördande, som har ägt rum där i årtionden och som nu fortsätts av en människoföraktande regim gentemot den egna befolkningen, äntligen får ett slut och att människorna i Afghanistan kan leva i en förnuftig, fredlig och socialt rättvis värld. Vi bör försöka att även där lämna vårt bidrag till detta.
(Applåder)

Lalumière
. (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr försvarsminister, herr kommissionär! När vi denna eftermiddag behandlar den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken befinner vi oss, vilket ordförande Brok just påpekade, på ett område som gör oss optimistiska i fråga om det europeiska bygget. Sedan Europeiska rådets toppmöte i Köln, sedan i Helsingfors, i Feira och nu - hoppas jag - i Nice, kan vi med nöje konstatera framstegen på detta nya politikområde. Det är inte så vanligt att det förhåller sig på det sättet. Herr försvarsminister! Vi gläder oss åt detta.
Precis som det gjorde före toppmötet i Feira genom att rösta igenom en resolution den 15 juni, kommer Europaparlamentet i morgon att rösta om en text som sammanfattar dess ståndpunkt inför toppmötet i Nice. Jag hoppas självklart att en tydlig majoritet kommer att rösta för den framlagda resolutionen. Men redan nu vet jag att denna text inte kommer att röstas igenom enhälligt, och det är normalt, eftersom det är ett besvärligt område där det uttrycks olika politiska synsätt om unionens roll i förhållande till medlemsstaternas roll, om det militäras plats i förhållande till det civilas, om unionens plats i förhållande till Nato och Förenta staterna, om unionens roll i världen och det val unionen måste göra mellan pacifism och icke-intervention å ena sidan, och å andra sidan viljan att bemästra kriser.
Dessa val skapar ibland motsättningar ibland oss, men i dag avtecknar sig gradvis en majoritet. Denna majoritet kommer att, om inget oförutsett skulle inträffa, stödja den linje som i ett och ett halvt år har följts av ministerrådet, den höge representanten, Solana, och av kommissionen, framför allt inom kommissionär Pattens behörighetsområde: civila resurser och krishantering. Men detta stöd, som jag önskar skall vara tydligt och klarsynt, är förenat med en rad frågetecken, ibland varningssignaler. Jag skall uppehålla mig vid några av dem.
I första hand gäller det en kortfattad anmärkning om ett väsentligt problem, dvs. det nya europeiska politikområdets förbindelser med Nato. Det har vi talat mycket om inom utskottet för utrikesfrågor. Den föreslagna texten bekräftar Europeiska rådets val. Det handlar inte om att konkurrera med Nato, och inte om att ta ifrån Nato dess ansvar för att försvara vårt territorium, utan att göra Europa till en trovärdig partner till Förenta staterna, genom att skapa en ny jämvikt inom alliansen och ge Europeiska unionen ett självständigt handlingsutrymme i händelse av kris.
För det andra finner ni i resolutionen parlamentets mycket tydliga vilja att låta säkerhets- och försvarspolitiken vila på två balanserade pelare: civil krishantering och, i händelse av ett misslyckande, militär förvaltning - två pelare som skall komplettera varandra. Denna omsorg om balans gör att parlamentet är extra uppmärksamt på en rättrådig fördelning av finansiella resurser, även om vi är väl medvetna om att den förstnämnda hör till gemenskapsbudgeten, och den andra fortfarande sorterar under de nationella budgetarna.
I tredje hand gläder vi oss åt att se den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken inledas med ett konkret förverkligande: snabbinsatsstyrkan. Och vi gläder oss åt de arbeten som redan har fullgjorts. Detta gäller framför allt vid den senaste konferensen om kapacitetsåtaganden. Allt detta har den förtjänsten att det gör vår politik trovärdig. Detta är också ett tillfälle att göra en beskrivning av tillståndet i våra arméer och att befästa reformviljan, det konstaterade jag nyligen i Berlin apropå Bundeswehr.
När det gäller de institutionella reformer som ni har tagit itu med, vill jag insistera på vår önskan att unionen förses med en samstämmig, tydlig och effektiv orderkedja. Det räcker inte att skapa organ såsom kommittén för politik och säkerhetspolitik, militärkommittén och den militära staben, det krävs också att det vertikala och horisontella sambandet mellan de olika enheterna fungerar väl och i realtid. På den punkten har vi inte tillräckliga garantier och vi önskar bl.a. att man klargör kommissionens, rådets och den höge representantens befogenheter i krissituationer.
Herr talman! Jag skall helt kort ta upp ett stort problem som rör trovärdigheten för detta politikområde, nämligen de finansiella medlen. Visst kan man göra besparingar, men om vi vill täcka de konstaterade bristerna kan vi inte utesluta behovet av nya resurser, framför allt i fråga om högteknologi.
Herr talman! Som ordförande Brok gjorde hade jag velat insistera på Europaparlamentets och de parlamentariska institutionernas roll. Det finns även många andra saker att ta upp. Genom att vända mig till rådets företrädare skulle jag vilja tala om för dem att Europaparlamentets vilja är att vi skall förvärva denna säkerhets- och försvarskultur, som vi inte har någon vana vid, och vi önskar att toppmötet i Nice blir en odelad framgång.

Stockton
. (EN) Under diskussionen av Lalumières omfattande och intressanta betänkande om den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken i utskottet för konstitutionella frågor, koncentrerade vi oss på institutionerna och förfarandena för beslutsfattande, i synnerhet på behovet av parlamentarisk granskning och demokratisk ansvarighet.
Utvecklingen av den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är ett viktigt nytt initiativ för det europeiska projektet, och därför måste man klargöra de befintliga institutionella ramarna. Huruvida det finns rättsliga argument att de befintliga befogenheterna är tillräckliga, är egentligen inte vad det handlar om. Det bör göras klart att den parlamentariska dimensionen bör införas. Ingen ledamot av ett nationellt parlament skulle för ett ögonblick överväga att få en begränsad och inte tillräckligt öppen demokratisk granskning av säkerhets- och försvarspolitiken. Inom den operativa säkerhetens gränser har t.o.m. Förenta staternas senat och representanthus en långtgående insyn när det rör Försvarsdepartementets verksamhet.
På grund av den speciella karaktären av den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitikens möjliga utveckling, anser vi också att det kommer att behövas fördragsändringar så att en sådan utveckling kan ske öppet och demokratiskt. På liknande sätt måste den höge representantens status klargöras i förhållande till den befintliga triangeln och den kommissionär som är ansvarig för utrikesfrågor. Herr talman! Ni kanske förstår att mitt parti i Förenade kungariket hyser starka betänkligheter om inriktningen hos denna politik, men jag vill ta tillfället i akt och tacka mina kolleger i utskottet för konstitutionella frågor för att de hjälpt mig med utarbetandet av ett yttrande som jag hoppas kommer att betraktas som godtagbart av denna förnämliga kammare.

Vedrine
. (FR) Herr talman! Med hänsyn till att det har dragit ut på tiden och mina förpliktelser nu efteråt, skall jag försöka förkorta det anförande jag hade förberett. Det var ett ansenligt anförande, men jag skall försöka att inte glömma det väsentliga.
Mina damer och herrar ledamöter! Betänkandena av Lalumière och Brok ger mig ett tillfälle att inför er göra en första sammanfattning av de senaste månadernas viktiga utveckling på de här områdena. Jag skall i första hand sammanfatta läget när det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken, de viktigaste institutionella förändringarna och mer särskilt de frågor som rör försvarets Europa. Min kollega Alain Richard, med ansvar för försvar, kommer att utveckla allt som har att göra med kapaciteten. Jag kommer sedan att behandla de viktigaste resultaten inom GUSP under det senaste halvåret. Jag kommer också - jag skall försöka - att svara på den muntliga frågan från Brok angående Afghanistan.
Först och främst förstärkningen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken: Brok erinrade för en stund sedan om att Europeiska unionen under det gångna året har hävdat sig, och detta har förstärkts av en utveckling som kommer att visa sig vara mycket viktig för framtiden. Beviset för detta ser jag främst i det mycket snabba förverkligandet av ett Försvarseuropa. Efter det tyska, det finländska och det portugisiska ordförandeskapet har det franska ordförandeskapet ägnat sig åt att fullgöra det mandat som vi anförtroddes i Feira. Jag tror att Nice kommer att markera en mycket viktig etapp och ett mycket viktigt fullbordande på det planet. Framför allt genom att det inrättas permanenta strukturer för ett Försvarseuropa, vilket ger Europeiska unionen möjlighet att under 2001 att förklara sig operativt när det gäller att hantera en kris. Kapacitetsfrågan kommer att behandlas av Richard om en stund.
De institutionella aspekterna är också mycket viktiga, eftersom de gör att unionen kan förutse, besluta och agera, dvs. säkerställa den politiska kontrollen och den strategiska ledningen i en krishanteringsoperation. I Nice kommer Europeiska rådet att fatta flera beslut, som jag nu skall nämna. Först och främst inrättandet av permanenta politiska och militära strukturer, en kommitté för politik och säkerhetspolitik, en militärkommitté och en militär stab för Europeiska unionen. Detta system kommer att kompletteras med förfaranden för krishantering och ett incidentrapporteringscentrum vid generalsekretariatet. Enligt planerna från Feira skall dessa nya strukturer inrättas så snabbt som möjligt efter toppmötet i Nice.
För det andra permanenta arrangemang med tredje land och med Nato. Ni vet hur viktiga dessa arrangemang är. Det gäller att upprätta förbindelser grundade på förtroende och arbete tillsammans med Nato, kandidatländerna och de allierade länderna, med full respekt för Europeiska unionens autonomi. Dessa förbindelser kommer bl.a. att anta formen av möten mellan Nordatlantiska rådet och den interimistiska kommittén för politik och säkerhetspolitik, möten mellan Europeiska unionen och de 15 europeiska kandidatländerna eller associerade länder. Vi har också arbetat på en förstärkning av den civila krishanteringskapaciteten, framför allt för att Europeiska unionen skall kunna uppnå det fastställda målet om en polisstyrka.
Jag skulle även vilja nämna - som ett svar på Lalumières synpunkter i hennes betänkande angående nödvändigheten av att fördjupa våra diskussioner om konfliktförebyggande - att den höge representanten och kommissionen har utarbetat rekommendationer om mer samstämmiga och effektivare åtgärder på det här området, och jag vet att det svenska ordförandeskapet kommer att fortsätta att arbeta i den riktningen.
I det betänkande som lagts fram av Brok noterade jag också ett antal frågetecken och synpunkter om en effektivisering av Europeiska unionens externa åtgärder. Det är en fråga som jag verkligen har ansträngt mig för personligen. Min önskan var att frågan skulle framskrida, för det var uppenbart att situationen inte var tillfredsställande. Det är också anledningen till att jag tog upp frågan på dagordningen för utrikesministrarnas informella möte i Evian i början av september, och vi ägnade den ett helt sammanträde, utifrån förslag och utkast från kommissionär Patten.
Därefter har vi gjort stora framsteg. Den 9 oktober antog rådet (allmänna frågor) slutsatser om en stärkt samordning, en förbättrad förvaltning och de instrument som krävs för att fatta beslut. Rådet beslutade att varje år anordna en debatt om de här frågorna. Den första debatten kommer att hållas i samband med sammanträdesperioden i januari eller februari, och där kommer vi att diskutera hur dessa nya åtgärder har börjat tillämpas. Jag vill betona att allt detta har gjorts i fullt samarbete och perfekt samförstånd mellan rådet i sin helhet, den höge representanten och kommissionen, framför allt kommissionär Patten.
Som Brok önskar i sitt betänkande, kommer rådet att förfoga över register som sammanfattar alla förbindelser mellan unionen och vart och ett av partnerländerna, för att kunna dra större nytta av unionens sammantagna utgifter, öka deras effektivitet och bättre förbereda sina debatter i fråga om externa åtgärder. För den första debatten i början av året skall kommissionen utarbeta en sammanställning, land för land, för det gångna budgetåret, vilken kommer att vissa kapacitetsläget, utbetalningar och återstående belopp som skall regleras för de huvudsakliga program som är finansierade av gemenskapens budget och Europeiska utvecklingsfonden (EUF). I det här arbetet har vi således varit mycket medvetna om nödvändigheten för kommissionen och medlemsstaterna att komma fram till en bättre komplementaritet mellan deras respektive stödåtgärder till förmån för tredje land, samtidigt som kommissionens särskilda befogenheter naturligtvis bevaras. Detta gäller givetvis för medlemsstaternas klassiska förvaltningar såväl som för specialiserade organ.
Några ord nu om de nya instrument som har inrättats genom Amsterdamfördraget och om de interinstitutionella förbindelserna. Jag noterade att detta är frågor som ni uttrycker en viss oro för i betänkandena. Tre gemensamma strategier har antagits sedan maj månad 1999, om Ryssland, Ukraina och Medelhavsområdet. Ordförandeskapet har nu bett generalsekreteraren och den höge representanten att förbereda en första utvärderingsrapport om hur dessa gemensamma strategier fungerar, och om hur dessa strategier kan användas på ett optimalt sätt. Denna rapport skall presenteras vid den första debatten i början av året, som jag talade om.
Ett par ord om de interinstitutionella förbindelserna: Jag känner till den diskussion som Brok anspelade på för en stund sedan, enligt vilken den höge representantens funktioner borde ha anförtrotts en vice ordförande i kommissionen. Men ni anmärker själv herr Brok, att alltsedan Solana trädde i tjänst - under de olika ordförandeskapens inriktningar - har han arbetat med full respekt för de bestämmelser och förfaranden som är fastställda i fördraget; samordningen har säkerställts och ingen anmärkningsvärd svårighet har uppkommit. För att uttrycka det enkelt: det fungerar bra. Vi har sett att när det gäller flera stora problem som vi har konfronterats med under den här perioden, har vi uppnått ett nära och konstruktivt samarbete mellan alla institutioner. Ta t.ex. det som har hänt på Balkan, där man kan säga att var och en har spelat sin roll till fullo. I den här regionen, i sydöstra Europa, kan vi utan tvekan se en verklig politik som börjar ge resultat.
Jag kommer nu fram till en första kortfattad, och självklart ännu provisorisk, sammanfattning av de åtgärder som har vidtagits under det franska ordförandeskapet för att bättre hävda Europeiska unionen på den internationella scenen. Jag kommer således att ge en snabb översikt över några regioner och ett antal händelser. Jag fortsätter med Balkan, eftersom jag talade om det området för en stund sedan. Situationen har förändrats radikalt i och med maktskiftet i Belgrad, även om det naturligtvis återstår mycket att göra. Vi har haft en verkligt europeisk strategi som har gått ut på att vid ett lämpligt tillfälle, dvs. före valen, sända det serbiska folket ett budskap som utarbetades i Evian, nämligen att den europeiska politiken skulle förändras radikalt i händelse av en seger för demokratin.
Demokratin segrade, efter de incidenter vi känner till. Vi höll därför vårt löfte, och det nuvarande Jugoslaviens ledare säger att den europeiska gesten har haft en verklig betydelse i den här utvecklingen och under den här perioden. Vi befinner oss därmed i en logisk utveckling. Vi har börjat upprätta förbindelser på alla plan med Jugoslavien. Detta betyder inte att vi anser alla problem lösta. Vi vet mycket väl att många saker återstår att göra, såväl när det gäller Kosovo som Montenegro, förbindelserna med grannländerna och Jugoslaviens förpliktelser gentemot tribunalen, men det innebär att Europeiska unionen bedömde det avgörande att ge sitt fulla stöd till denna demokratiska process, fram till dess att målen är helt förverkligade, att denna process har bekräftats och att Jugoslavien då i grunden kan inleda en ny politik, framför allt i förhållande till sina grannar.
I det här sammanhanget var det toppmöte som nyligen hölls i Zagreb mycket viktigt. Mötet hade planerats i ett annat sammanhang, med syftet att sända ett politiskt budskap till det serbiska folket över huvudet på deras dåvarande ledare. Den förändring som inträffade gjorde att toppmötet i Zagreb kunde bli ett verkligt demokratiskt möte - för första gången - mellan hela Europeiska unionen och alla företrädare för länderna på västra Balkan.
Vi har även arbetat på frågan om regionalt samarbete, ett begrepp som väckte ett visst motstånd från vissa länder i denna region, som inte ännu en gång vill stängas in i ett förflutet de nyss har lämnat bakom sig. Jag tror mig kunna säga att de tack vare detta toppmöte har förstått att det inte finns någon motsägelse mellan ett regionalt samarbete och deras utveckling framåt, deras närmande till Europeiska unionen, framför allt genom den stabiliserings- och associeringsprocess som bekräftades och klargjordes vid det här tillfället.
Detta toppmöte, som var det franska ordförandeskapets initiativ, gjorde det också möjligt att bekräfta vårt åtagande gentemot denna region, eftersom vi en kort tid före hade fattat nödvändiga viktiga beslut om de omfattande programmen " Medelhavsområdet" respektive " Balkan" , och eftersom det nya Balkan-programmet, som man på franska kallar " Carts" , hade försetts med 4,15 miljarder euro för perioden 2000-2006. Det återstår således mycket att göra, såväl när det gäller demokratins befästande som regionalt samarbete, men vi har en ram och vi har en inriktning, och jag tror att Europeiska unionen vet vart den går på det här området.
Parallellt och under samma period har Europeiska unionen fortsatt att utveckla sina förbindelser med sina betydande strategiska partner, med. Ryssland: toppmötet Europeiska unionen-Ryssland den 30 oktober inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet. Vår politik är tydlig: genom att stödja oss på demokratins, de mänskliga rättigheternas, rättsstatens och marknadsekonomins principer vill vi både uppmuntra och ge det mest värdefulla stödet till den mycket omfattande omvälvning som har inletts av Ryssland för att landet till sist skall bli - vilket kommer att ta den tid som krävs - ett framstående land i utveckling som moderniseras på alla plan, ett land som är fredligt: det slags land vi vill ha som granne. Alla instrument för samarbete med Ryssland, såväl gemenskapens som nationernas, måste förändras i den riktningen.
Det har också varit ett toppmöte den 15 september mellan Europeiska unionen och Ukraina, och den framgångsrika politiska dialogen omfattar nu frågor om export av konventionella vapen, säkerhet och nedrustning, en fråga som OSSE framhåller är ett problem i det här landet. Det är därför önskvärt att detta problem ingår i dialogen. Till Brok skulle jag vilja säga, om han var orolig för detta, att frågan om ett mera konkret samarbete med Ukraina, t.ex. inom ramen för GUSP, kommer att beaktas i den rapport som skall läggas fram i Nice angående arrangemang som tillåter våra partner att medverka i militär krishantering under Europeiska unionens ledning. Dessutom gör Ukraina en särskild insats i det sammanhanget, eftersom landet den 1 juli anslöt sig till de 15 uttalanden som ordförandeskapet har gjort i Europeiska unionens namn.
Vi har också fortsatt den transatlantiska dialogen om Balkan, där hela den politik som förs av Europeiska unionen har varit föremål för en fortgående ömsesidig information mellan Förenta staterna och Europa, men den har också handlat om Ryssland och fredsprocessen i Mellanöstern, trots att mina synpunkter är mer tillämpliga på perioden före den tragiska händelseutvecklingen sedan september, än på den nuvarande perioden.
Under den här perioden har vi också hållit Förenta staterna välunderrättade om den pågående utvecklingen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, vilket är en nödvändig förutsättning för att den skall kunna utvecklas harmoniskt, vilket är fallet just nu. Denna dialog avslutas inte med det här ordförandeskapet, eftersom toppmötet är planerat till den 18 december i Washington, och i Ottawa dagen efter.
Vi stötte på ett problem med Europa-Medelhavskonferensen i Marseille, eftersom många av våra arabiska partner fann det svårt att delta i mötet mot bakgrund av den nuvarande situationen. Trots detta höll vi mötet. Till slut anlände de, så när som på två undantag. Arbetets gång och intensiteten i debatterna om denna mycket känsliga fråga tror jag var något som berättigade det faktum att mötet hölls, och bakom detta ligger helt enkelt den omständighet att Barcelonaprocessen bör fortskrida, en process som i dag är hårt åtgången av situationen i Mellanöstern, men som är mycket viktig och fortfarande en mycket framstående framtidsidé, en långsiktig strategisk idé som vi inte får låta ifrågasättas av aktuella tragedier, hur smärtsamma de än är. Mötet ägde således rum. Här aviserade vi totalanslaget för Meda II för perioden 2000-2006, dvs. 5,35 miljarder euro, till vilket skall tilläggas de lån som EIB har planerat att ge, vilket totalt sett ger 13 miljarder euro. Det visar att Europeiska unionens åtagande gentemot det här området verkligen har substans.
När det gäller Mellanöstern står ordförandeskapet ännu i ständig kontakt med alla huvudpersoner, även i de allra svåraste ögonblicken. Vi lyckades utverka att Javier Solana fick delta vid toppmötet i Sharm el-Sheikh den 17 oktober, vilket var första gången. Vi uttalade oss å de 15 medlemsstaternas vägnar i Marseille, men det var inte det viktigaste syftet med mötet i Marseille; det var att rädda ramen för samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet. Europeiska unionen uttalade sig återigen den 20 november angående situationen i Mellanöstern, denna gång i hårdare ordalag, vilket den försämrade situationen krävde. Vi förblir fullt engagerade, och ett antal saker är möjliga under kommande dagar och veckor. Det som brådskar är det ni har i tankarna, dvs. framför allt att våldet upphör och att parterna kan återuppta sina diskussioner om sakfrågorna, utan föregående villkor.
För övrigt kommer Javier Solana att delta i den kommitté som ansvarar för att klargöra fakta, vilken sammanträder på söndag i New York, och vi önskar att kommittén snabbt sätter sig i arbete. Jag planerar slutligen att i ordförandeskapets namn bege mig på plats, efter Nice, i samband med det arbete som kommer att utföras av kommittén som ansvarar för att klargöra fakta.
Ordförandeskapet har ägnat sig åt att utveckla unionens förbindelser med andra stora regionala enheter och många asiatiska möten: det tredje ASEM-toppmötet, toppmötet med Japan och med Kina. Dessförinnan var det ett toppmöte med Indien, under det portugisiska ordförandeskapet, och ett ministermöte kommer att äga rum med Asean.
Vi har stött på ett litet problem apropå frågan om Nordkorea, men här skulle jag vilja säga att man måste särskilja frågan om att upprätta diplomatiska förbindelser - som vid ett visst tillfälle har kunnat framstå som kakafonisk, men som inte är den verkligt grundläggande frågan, eftersom vissa länder har upprätthållit sådana förbindelser sedan länge, medan andra inte har det. Vi har beslutat att arbeta på innehållet i vår politik gentemot Nordkorea. Den 20 november antog vi handlingslinjer för det här landet, och den europeiska trojkan kunde bege sig dit på grundval av dessa riktlinjer.
Vår dialog med Afrika har varit mycket innehållsrik på alla plan, även på ministernivå, framför allt med CDAO, men även med SADEC. Så ser det för övrigt ut just nu. Dialogen med Latinamerika har fortsatt, både i New York i samband med generalförsamlingen, och i mer särskilda frågor, såsom Europeiska unionens stöd till fredsprocessen och Colombias president Pastranas sociala, ekonomiska och institutionella program.
Jag skulle inte vilja avsluta denna sammanfattning utan att erinra om unionens åtgärder för det som man i dag kallar de stora globala eller övergripande frågorna, framför allt i fråga om de mänskliga rättigheterna, där vi måste arbeta ytterligare på den europeiska politikens samstämmighet i internationella församlingar, och på att det civila samhället skall bli mer delaktigt. Vi har fullföljt de insatser som påbörjades tidigare. Den andra utgåvan av Europeiska unionens årsrapport om de mänskliga rättigheterna har lagts fram för Europaparlamentet. Ett forum om de mänskliga rättigheterna kommer att organiseras i Paris den 13 december.
Dessutom har det franska ordförandeskapet fullföljt politiken för att främja och stärka nedrustnings- och icke-spridningsavtalen, och har deltagit aktivt vid konferensen om illegal handel med lätta och finkalibriga vapen för år 2001. Ordförandeskapet har också förberett den andra rapporten om tillämpningen av den europeiska uppförandekoden om vapenexport, som visar på verkliga framsteg och som skall godkännas av rådet (allmänna frågor) den 4 december.
Än en gång: jag har starkt förenklat detta anförande, men ni ser att Europeiska unionens aktiviteter utvecklas avsevärt på dessa områden, och alla våra samtalspartner i världen fäster en ansenlig vikt vid det.
Jag skall med några ord avsluta för att säga att rådet delar de farhågor Brok framför angående Afghanistan. Jag vill erinra om att unionen tillämpar åtgärder på grundval av en gemensam ståndpunkt från januari 2000: ett totalt embargo på vapenleveranser, påtryckningar på parterna, stöd till världssamfundets medlingsinsatser, stöd till afghanska personers medlingsinsatser, bekämpning av droger, hjälp till den civila befolkningen. Därom skulle kommissionen säkerligen ha saker att berätta, om vi hade tid, men för att uttrycka det enkelt: alla våra aktiva insatser som vi nu sätter in, eftersom detta verkligen är ett plågat land, kommer aldrig att bli effektiva om inte grannländerna - eller de länder som på ett eller annat sätt är delaktiga och som har inflytande på detta land - en gång för alla beslutar att upphöra med sina interventioner, sin inblandning.
Eftersom det inte förhåller sig på det sättet har talibanernas regim förblivit okänslig för yttre argument och påtryckningar. Jag skulle vilja kunna säga att våra påtryckningar och åtgärder påverkar den nuvarande situationen. Tyvärr finns det en sorts motstånd och autonomi i den afghanska situationen inför alla dessa insatser. Men det finns ingen anledning för oss att misströsta. Vi måste fullfölja insatserna och jag vet att många parlamentsledamöter här i församlingen tycker att det är mycket viktigt. Vi kommer således att gå vidare på det här området. Detta var en särskild punkt, men, herr talman, det var en specialfråga som jag ville ge ett svar.
(Applåder)

Richard
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! När jag nu vänder mig till er är jag medveten om att jag deltar i en för Europas liv betydelsefull händelse, eftersom jag tror att det är första gången en försvarsminister talar här i parlamentet. Den 24 oktober sammanfattade jag framstegen för Försvarseuropa i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Jag gläder mig åt att fullfölja denna linje genom att i dag presentera resultaten av vår konferens om kapacitetsåtaganden den 20 november.
Till att börja med skulle jag vilja ansluta mig till formuleringen i er resolution av den 21 november om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Denna politik, säger ni, innebär inte en ambition att konkurrera med den atlantiska alliansen, som än i dag utgör grunden för dess medlemmars kollektiva försvar, eller att inrätta en permanent europeiskarmé. Ordförandeskapet, och, tror jag, samtliga regeringar, delar denna bedömning.
Vårt mål är att till 2003 förvärva en kapacitet att få våra arméer att agera tillsammans för att uppfylla Petersberguppdragen, när Europeiska rådet beslutar att starta en militär operation under unionens ansvar. På det viktiga området för militär kapacitet ställde våra stater upp ett övergripande mål i Helsingfors: från och med år 2003 skall vi vara i stånd att ställa upp en styrka som kan mobiliseras på 60 dagar och verka i ett år, så att vi kan uppnå nivån för en armékår, dvs. 60 000 soldater. Dessa styrkor skall vara militärt självförsörjande och försedda med nödvändig kapacitet för order, kontroll, upplysningar och andra stödenheter, samt luftburet och marint stöd. För ett år sedan beslutade våra medlemsstater även, också det i Helsingfors, att snabbt kunna fatta beslut om kollektiva kapacitetsmål ur strategisk synvinkel.
De 15 har fullgjort det svåra arbetet att överföra dessa mål i militära och tekniska termer. Jag vill betona kvaliteten på det helt nya arbete som våra staters militära experter har gjort, under ledning av den interimistiska militära kommittén, vilken inrättades så sent som i mars. Jag vill också understryka realiteten och effektiviteten i samarbetet med den atlantiska alliansen, som har möjliggjort fruktbara diskussioner om utvecklingen av denna nya kapacitet. Nu har vi således grundliga handlingar om militär planering, vilka nyligen antogs av rådet (allmänna frågor).
Dels en kapacitetskatalog, dvs. ett dokument på 300 sidor som noggrant identifierar den militära kapacitet som unionen anser nödvändig för att fullgöra samtliga Petersberguppdrag. Jag vill erinra er om hur mångskiftande dessa uppdrag är: humanitär hjälp, evakuering av invånare, konfliktförebyggande, men också att med våld särskilja krigförande parter. Nu har vi en kapacitetskatalog. Den har godkänts av hela unionen. Vi har nu även en katalog över styrkor, vilken beaktar alla medlemsstaters erbjudanden om frivilliga bidrag. Dessa bidrag, som bekräftades av de 15 vid konferensen den 20 november, utgör en reserv på fler än 100 000 man, ungefär 400 stridsflygplan och 100 fartyg. Dessa bidrag gör det möjligt att på ett kvantitativt plan till fullo uppfylla det övergripande mål som slagits fast av rådet.
Jag skulle vilja göra två klargöranden angående dessa siffror, som givetvis skulle kunna följas av många andra siffror, men jag skulle vilja uttrycka mig koncist. Dessa siffror rör ett arrangemang som skall kunna upprätthållas för en operation som Europeiska unionen bedriver i minst ett år, vilket innebär att varje nation skall förfoga över - i förhållande till sitt aviserade bidrag - en reserv som medger nödvändiga uttag. Men även om jag nämnde siffran 100 000 militärer, betyder inte det att vi har ambitionen att överskrida det mål som fastställdes i Helsingfors, utan att vi skall ha en reserv med olika kvalifikationer och specialiteter, som kan garantera att rådets mål på 60 000 man kan uppnås, oavsett operativt ändamål.
Jag skulle med ett par ord vilja kommentera dessa siffror för att betona det faktum att om Europeiska unionen har fattat beslut om att förse sig med en kapacitet, kan den inte göra det på ett fiktivt plan. Dessa styrkor måste vara solida och trovärdiga, eftersom alla här kan föreställa sig, det kan jag intyga av personlig erfarenhet, att när en demokratisk politisk makt står inför en våldssituation som den inte kan bortse från utan att reagera; när en demokratisk politisk makt beslutar att sätta in styrkor kan den inte unna sig lyxen att sätta så pass viktiga saker på spel. Den måste vara säker på sina styrkors trovärdighet.
Resultatet av denna åtagandekonferens går längre än den katalog jag nyss nämnde. Vi har i själva verket ingått en överenskommelse för att fullfölja arbetet med att kvalitativt förbättra dessa styrkor. Medlemsstaterna har förbundit sig att göra insatser på medellång och lång sikt för att stärka sin kapacitet, såväl den operativa som den strategiska kapaciteten. Vi har särskilt åtagit oss - inom ramen för de pågående reformerna av våra väpnade arméer, vilka Lalumière nämnde för en stund sedan - att fullfölja förstärkningen av vår egen kapacitet och att samordna befintliga projekt genom att verkställa nationella eller multinationella lösningar för att stärka våra styrkors prestationer. Det handlar framför allt om att kunna ställa upp styrkorna snabbare och att förbättra varaktigheten och samordningen, vilket vi kallar de europeiska styrkornas samverkansförmåga. Det handlar om att förstärka vår strategiska kapacitet, i synnerhet den strategiska rörligheten, för att snabbt kunna transportera nödvändiga styrkor till ett interventionsområde, upprätta militära staber för order till och kontroll av styrkorna samt medel för att hålla dem underrättade.
Till sist vill vi stärka en viss kapacitet för de europeiska styrkornas operativa insatser. Man har särskilt identifierat spaning och undsättning i strid, försvarsinstrument mot markrobotar, precisionsvapen, logistiskt stöd. Här återfinner ni en stor del av de förslag som ni framförde i er resolution av den 21 november.
Jag skulle vilja göra en annan kommentar om det övergripande projektet att förbättra den europeiska kapaciteten. Somliga kommenterar den som en illustration av européernas brister och svagheter. Men jag kan konstatera att dessa brister och svagheter har funnits länge och att ingen har ägnat sig åt dem politiskt, åtminstone inte på europeisk nivå. Den utveckling vi har satt igång gör det möjligt för européerna att ta sitt ansvar, att blicka mot framtiden då deras styrkor skall kunna användas för politiska, demokratiska mål, samt att anta resolutioner om frågor som under många år har legat i skymundan.
Det är således en ny dynamik som har satts igång, på grundval av en politisk viljehandling från medlemsstaternas sida. Om den är långsiktig blir den trovärdig. Därför har vi antagit en uppföljnings- och utvärderingsmekanism, som skall godkännas av rådet i Nice. Denna mekanism gör att vi kan mäta våra framsteg. Den grundas självklart på Europeiska unionens självständiga beslut och erkännandet av den frivilliga och politiska karaktären på ingångna förpliktelser. På så sätt kan medlemsstaternas åtaganden jämföras med deras kommande beslut, och jag tror att det kommer att uppmuntra eller mana regeringarna att fatta lämpliga beslut.
Som ni kan konstatera har européerna beslutat att fullfölja en varaktig insats för att ge försvarets Europa en trovärdighet. Detta förutsätter att fattade beslut genomförs snabbt. Jag vill erinra om att våra 15 nationer har ställt upp målet att göra styrkan operativ redan 2003. Vår önskan är att de ständiga organen inrättas så snart som möjligt efter toppmötet i Nice. Under 2001 måste systemet göras operativt, och det blir en uppgift för våra vänner i det svenska ordförandeskapet, särskilt Europeiska unionens militära stab. Den måste snabbt få förfoga över egen utrustning och giltiga förfaranden. Från och med 2003, då de inrättade organen kommer att vara i stånd att fylla sina funktioner, kommer Europeiska unionen gradvis att få förmågan att uppfylla vissa av Petersberguppdragen. Med dessa synpunkter, som med nödvändighet var koncisa och därmed ofullständiga, för att följa kammarens bestämmelser, kan man i dag sammanfatta de konkreta resultaten på kapacitetsområdet, vilka antingen redan har godkänts eller kommer att godkännas av Europeiska rådet i Nice.
Tillåt mig, herr talman, mina damer och herrar ledamöter, att med ett par ord ta upp den djupa politiska innebörden - som godkänts av en stor del av allmänheten - i denna nya uppgift, med vilken Europa förvärvar ett redskap för politiskt inflytande som det hittills har saknat. Detta förverkligande stöds på en klarsynt vilja hos regeringarna, vilken utgör en kontrast till de många besvikelserna på det här området alltsedan det europeiska bygget inleddes. För detta skulle jag vilja tacka mina kolleger, utrikes- och försvarsministrarna, som har möjliggjort detta ansenliga framsteg, och jag tackar självklart Europaparlamentet för dess intresse för detta nya och stora projekt.

Hume
Herr talman! När vi nu diskuterar försvars- och säkerhetspolitik får vi aldrig glömma bort det absolut grundläggande skälet till varför Europeiska unionen finns: Den är världshistoriens bästa exempel på konfliktlösning.
När man granskar det gångna århundradet, under första hälften hade vi två världskrig - de värsta i världshistorien - miljontals dog. Ändå skapade samma folk i samma länder Europeiska unionen under samma århundrade, och de principer som utgör kärnan i Europeiska unionen, när de tillämpas var som helst i världen, kommer att skapa fred. När vi talar om konfliktlösning, varför - i stället för att skicka soldater - skickar man inte ut denna filosofi, och varför överväger man inte att inom Europeiska kommissionen inrätta en avdelning för freds- och försoningsfrågor och en kommissionär som tar hand om freds- och försoningsfrågor, med tanke på den kraftfulla och grundläggande erfarenhet som Europeiska unionen och konfliktlösning har gett?
(Applåder från vänster)

Patten
. (EN) Jag kanske kan börja med att kommentera vad min hedervärde vän Hume just har sagt. Han har gjort mer än de flesta som en personifierad version av konfliktlösning i en del av världen som jag känner till väl, och som fått en passande uppmärksamhet för sina initiativ världen runt.
Han har naturligtvis rätt i det han säger om Europeiska unionens bidrag till konfliktlösning. En japansk-amerikansk forskare skrev 1989 en bok med den olyckliga titeln " The End of History" . Som vi alla känner till har vi bevittnat ganska mycket historia sedan 1989, men när det gäller en sak hade han helt rätt, och det var att vi 1989 såg slutet på en särskilt tråkig, och alldeles för långvarig, period i den europeiska historien. Vi känner alla till att skälet för Europeiska unionens tillblivelse, grundarnas viktigaste mål, var att förhindra att Europas skulle slita sig självt i stycken genom ytterligare ett inbördeskrig. Detta är inte det sämsta man åstadkommit under de senaste åren, eftersom vi har stärkt den liberala demokratin över hela vår kontinent, vilket är den storslagna uppgift som det franska ordförandeskapet kommer att se till att vi genomför i Nice. Vi står nu inför problemet att se till att, när vi talar om konsolidering av liberaldemokratin i Europa, vi avser hela den europeiska kontinenten, eftersom detta är vad utvidgningen och utvidgningsprocessen går ut på. Detta är skälet till varför utvidgningsprocessen inte bara är en strategisk fråga - inte bara en ekonomisk fråga för oss, utan också en moralisk fråga - en fråga som ligger mycket nära det som den hedervärde ledamoten talade om när han hänvisade till konfliktlösning.
Det föll sig så att jag inte diskuterade detta och jag bör svara min hedervärde vän, Brok, och hedervärda fru Lalumière, och tacka dem för deras utmärkta betänkanden. Dessa och de resolutionsförslag som bygger på dem, ger oss en del oerhört ambitiösa riktlinjer för vårt framtida arbete. Jag är tacksam över att de på det hela taget är mycket positivt inställda till Europeiska unionens åtgärder i förhållande till tredje land, eftersom dessa utvecklats av rådet, kommissionen och, sedan hans tillträde för drygt ett år sedan, min kollega, Javier Solana. Jag stöder verkligen till största delen innehållet i dessa resolutioner och betänkanden.
Dt skulle inte vara förnuftigt att i kväll försöka diskutera alla de punkter som tagits upp i dessa betänkanden och resolutioner, och det är inte heller rätt tidpunkt att försöka segla runt hela världen i en diskussion om vår utrikespolitik. Jag vill i stället göra en del kommentarer till vissa viktiga delar av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som betonas i de två betänkandena.
Precis som ministrarna påpekat i sina utmärkta tal, har vi under de senaste veckorna bevittnat en viktig utveckling när det gäller att stärka Europas bidrag till sin egen säkerhet. Jag vill inte ta upp de frågor som de har diskuterat och inte heller är, som jag mycket ofta har klargjort, de militära aspekterna en fråga för Europeiska kommissionen. Den enda sakkunskap som jag möjligen skulle kunna tillföra debatten, är den jag skaffat som högsta befälhavare för garnisonen i Hong Kong. Detta är, helt riktigt, en fråga för medlemsstaterna. Det är också en fråga som ministrarna skall fatta beslut om. Det är ingen fråga för kommissionärerna.
Jag tycker att en del uppmärksamhet som skapandet av denna styrka har fått i mitt hemland är mycket upprörande. Man säger att det undergräver Nato, men Nato har, naturligtvis, gjort det fullständigt klart att man stöder de europeiska ministrarnas avsikter. Man har sagt till oss att Förenta staterna motsätter sig utvecklingen. En brittisk tidning skrev i en rubrik i söndags, " Förenta staterna drar sig ur Nato om EU-styrka blir verklighet" , men Förenta staternas förvaltning stöder starkt initiativet. Det har man sagt vid upprepade tillfällen. Varje gång en medlem av den amerikanska förvaltningen påpekar hur mycket de stöder Europas avsikter, dyker någon upp från media i mitt hemland och säger att de egentligen inte förstår sitt eget bästa. Varje gång detta sker träder någon annan fram, vanligtvis från en tidigare förvaltning eller från en sedan länge passerad period i våra transatlantiska förbindelser, för att säga att saker och ting har förändrats och att detta verkligen skulle vara skadligt för förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna.
Något som är fullständigt klart är detta: Det som framför allt skulle skada förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är om vi inte skulle gå vidare med våra förslag - om vi inte skulle lyckas att uppnå vad vi föresatt oss. För det andra är det en annan sak som vi måste förtydliga. Det är ingen som antyder att Förenta staterna har för avsikt att eller vill minska sitt strategiska engagemang i Europa. Vad man i allt högre grad inser är att det kommer att bli, och det är förståeligt, en växande motvilja från den amerikanska allmänhetens sida när det gäller att sätta amerikaners liv på spel i samband med interventioner i blodiga, små europeiska tragedier.
Jag var i Förenta staterna under debatterna på " Larry King Live" , och på många andra platser under upptakten till bombningarna av Jugoslavien under Kosovokrisen. Det var just denna andemening som vid denna tidpunkt genomsyrade alla dessa diskussioner och debatter. Det finns många bevis för, som jag har nämnt, att om vi inte gör mer för oss själva så kommer detta att få mycket skadliga konsekvenser för våra förbindelser med Förenta staterna. Nu senast i Bosnien bevittnade vi en situation då vissa av våra soldater mycket ofta hamnade i oacceptabla lägen, inte bara ur en militär synvinkel, utan även ur en moralisk. Det som hänt i Kosovo understryker betydelsen av att Europa gör mer för sig självt. Vi försöker nu att göra det, och det är uppriktigt sagt både enfaldigt och illvilligt att antyda att detta är ett skapande av en europeisk armé eller ett försök att sparka ut amerikanerna ur Europa.
Jag instämmer fullständigt i det som min hedervärde vän Brok sade i sina övergripande slutsatser om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi har kommit långt sedan beslutet i Maastricht 1991 om att ta steget från politiskt samarbete till en gemensam utrikespolitik. Det återstår mycket att göra i samband med utvecklingen av en stark gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det finns behov av ytterligare förstärkningar av sammanhållningen och effektiviteten när det rör Europeiska unionens förbindelser med tredje land som omfattar alla pelare.
Erfarenheterna under de senaste åren har klargjort att Europeiska unionens utrikespolitiska åtgärder är mer än bara en sammanställning av fastställd politik och tekniskt samarbete. Vi måste integrera tre delar till en sammanhållen helhet, gemenskapspolitiken, den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, inklusive den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, och nationella åtgärder som vidtas av medlemsstaterna. Det måste formas ett förnuftigt och lyhört partnerskap i samband med utrikesfrågor mellan unionens institutioner, inklusive parlamentet, och en mycket nära samordning med medlemsstaterna. Vår utmaning är att se till att världens största handelsgrupp och givare av utvecklingsbistånd också gör sig gällande politiskt. Vi kan ge ett verkligt bidrag och vi får inte vara rädda att göra det.
För gemenskapen innebär detta att vi skall reformera vårt bistånd till tredje land, förbättra våra interna förfaranden och skapa en ram inom vilken vi kan mobilisera hela skalan av gemenskapsinstrument som stöd till våra avtalade utrikespolitiska mål. Vi försöker inte att få nya behörighetsområden. Vi behöver inte det, men vi vill utöva de maktbefogenheter vi redan har enligt fördraget på ett effektivare sätt, och jag har all förståelse för Europaparlamentets önskan att göra samma sak.
Minister Vedrine pekade i sina kommentarer på den betydelse vi har tillmätt reformeringen av våra utrikespolitiska åtgärder och att genomförandet av våra program sker på ett mycket effektivare och klokare sätt. Jag har ett flertal gånger uttalat mig i frågan inför parlamentet och jag har inte för avsikt att i dag fördjupa mig i frågan. Vi har emellertid gjort framsteg, och det har först och främst att göra med det ledarskap som det franska ordförandeskapet har visat upp. Vi har arbetat oerhört effektivt tillsammans för att försöka se till att Europas skattebetalare får den typ av program som de har all rätt att få, och att biståndsmottagarna i länderna runt om i världen får den hjälp de behöver så snabbt som möjligt, genom att stödja de projekt som ger mest utdelning.
Jag noterar att den hedervärde ledamoten i sitt betänkande efterlyser gemensamma strategier för Afrika, Latinamerika och västra Balkanområdet. Om vi för ett ögonblick dröjer kvar vid frågan om västra Balkanområdet, så anser jag att det är svårt att acceptera att vi behöver en gemensam strategi för detta område - vi har faktiskt en ganska bra strategi för västra Balkanområdet. Det återspeglades i den rapport som Javier Solana och jag gjorde för rådets räkning tidigare i år. Utmaningen för oss nu är att hålla fast vid denna strategi, se till att vi kan få denna strategi att fungera och se till att, genom att hålla dörren öppen för närmare förbindelser med den europeiska familjen, vi kan hjälpa dessa länder att genomföra de ekonomiska och politiska förändringar och reformer som krävs för att säkra deras stabilitet och långsiktiga välstånd.
Jag vill tacka den hedervärda ledamoten, Lalumière, för att hon belyst rapporten om konfliktförebyggande åtgärder, som kommissionen håller på att utarbeta tillsammans med den höge representanten till Europeiska rådets möte i Nice. Kommissionen har för avsikt att i vår följa upp denna gemensamma rapport med ett meddelande om den övergripande integrationen av konfliktförebyggande åtgärder i planeringen av våra program för bistånd till tredje land. När det rör krishantering antog kommissionen den 27 september ett förslag till beslut om upprättande av en gemenskapsmekanism för samordning av räddningstjänstinterventioner i nödsituationer. Detta förslag till beslut ligger nu på rådets bord och jag hoppas att det godkänns inom kort.
Genom förslaget till förordning om upprättande av en mekanism för akuta ingripanden, som bör antas vid årets slut, kommer det att bli möjligt för kommissionen att under en budgetpost och en rättslig grund genomföra en rad åtgärder samtidigt, för att på så sätt snabbt kunna ingripa i en krissituation med en mängd olika instrument. Jag vill bara upprepa en sak om denna - det handlar om en mekanism för akuta ingripanden. Detta är vad kommissionen vill ha. Kommissionen deltar inte i skapandet av en snabbinsatsstyrka. Jag hänvisar återigen till media i mitt hemland, som i bland inte är helt balanserad och objektiv, och som verkar ha problem med att förstå denna skillnad. Vi vill ha en administrativ åtgärd, en administrativ åtgärd som gör det möjligt för den ibland långsamma kommissionen att agera snabbare vid en krissituation. Inte ens med våra tungrodda förfaranden i kommissionen, behöver vi en styrka på 60 000 man för att vi skall kunna uppfylla våra mål. Vi behöver emellertid parlamentets stöd för att hjälpa oss att få igenom dessa förslag till förordningar så snabbt som möjligt.
Precis som ministern vill jag bara säga ett par ord som svar till den hedervärde ledamoten, Brok, om Afghanistan. Vi är, just som ministern sade att han var, oroade över den senaste tidens uppblossande strider i nordöstra Afghanistan, och oroade över den därmed förvärrade humanitära situationen för befolkningen, av vilka flera tusen varit tvungna att fly från sina hem för att undvika konflikten. Genom sin gemensamma ståndpunkt om Afghanistan av den 14 januari i år, har Europeiska unionen bl.a. åtagit sig att få till stånd en hållbar fred i Afghanistan. I detta sammanhang stöder Europeiska unionen Förenta nationernas centrala roll genom sitt särskilda sändebud, Vendrell, i försöken att föra samman de stridande parterna och därigenom upprätta en bred regering i landet. Europeiska unionen har också uppmuntrat andra fredsinitiativ, inklusive de från 6 + 2-gruppen, från den f.d. kungen och från Islamiska konferensen, i sina försök att medla för att uppnå fred i Afghanistan. Samtidigt fortsätter Europeiska unionen att uppmana berörda länder att stoppa användningen av sin militära, halvmilitära och underrättelsepersonal i Afghanistan och stoppa tillhandahållandet av allt övrigt militärt stöd till parterna i den afghanska konflikten.
När det gäller tillhandahållandet av bistånd, har kommissionen främst genom sitt kontor för humanitärt bistånd, ECHO, gjort en rad specifika interventioner i år som syftar till att lindra båda effekterna av den katastrofala torkan i landet genom att stödja - genom tillhandahållande av medel för livsmedelssäkerhet och utrustning inför vintern - de befolkningsgrupper som fördrivits p.g.a. striderna i den nordöstra delen av landet. Hittills i år har dessa åtaganden och de som håller på att förberedas uppgått till mer än 14 miljoner euro. Medlemsstaterna har dessutom gett enskilda bidrag som skall läggas till denna summa.
Låt mig till sist understryka vad andra redan har nämnt. Vi har nått väldigt långt på en anmärkningsvärt kort tid. De som i bland anklagar Europeiska unionen för stelhet, för att inte kunna ta initiativ, för att inte ha några visioner, för att inte utvecklas och reagera på den moderna världens problem, bör kanske ta en titt på de framsteg som gjorts under de senaste månaderna under en mycket kort period, i samband med skapandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som har sin egen okränkbarhet och mycket långtgående potentiella värde. Det är ett anmärkningsvärt bidrag. Jag hoppas att vi i kommissionen skall kunna ge ett bidrag till en förnuftig diskussion om konfliktförebyggande åtgärder. Vårt andra viktiga bidrag är att visa att vi kan hantera de uppgifter som vi redan fått på ett mycket mer kompetent sätt framöver, i jämförelse med hur vi hanterat dem tidigare.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Christopher Patten.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.10 och återupptogs kl. 21.00)

Morillon
Herr talman! Brok nämnde, och han gjorde det mycket bra, allt vad vår grupp anser om de uppnådda framstegen på försvarsområdet och om den väg som återstår att tillryggalägga i den här frågan. Jag skall här nöja mig med att säga, till Lalumière, att samma grupp i morgon kommer att godkänna hennes utmärkta betänkande, och i stället koncentrera mitt anförande om situationen i Afghanistan. Jag var där i juni och kunde konstatera både flyktingarnas misär och fanatismen bland de talibanska soldaterna, som jag fick tillfälle att fråga ut.
Sedan Talokans fall i september - som gav anledning till den första resolutionen från parlamentet och som ger anledning till dagens debatt - har situationen ständigt försämrats, särskilt på det humanitära planet. Offensiven mot Talokan har skurit av den enda försörjningsvägen i riktning mot Panchir-dalen och Chamali-slätten, där kommendant Massouds styrkor är koncentrerade, men även en stor del av de som har tvingats bort och flytt.
Uppenbarligen saknas det en militär lösning i det här området, det har vi redan påpekat, och jag noterar därför uttalandena från rådets ordförandeskap för en stund sedan, som innebär att rådet åtar sig att utöva alla erforderliga påtryckningar på grannländerna, särskilt Pakistan, så att de upphör med sin inblandning i det här området och så att man kan söka efter en politisk lösning. Men det är, jag upprepar det, den humanitära situationen som vi bör uppmärksamma, för den blir alltmer bekymmersam. I dag finns det fler än 30 000 familjer som har berövats allt - varav hälften saknar tak över huvudet - på Chamali-slätterna, i Panchir-dalen och i den norra regionen, där kommunikationerna med Tadjikistan fortfarande är mycket besvärliga.
50 procent, det betyder 15 000 familjer. I regionen är det just nu mellan 3 och 6 grader kallt, och de sammantagna förnödenheter som familjerna i fråga har fått under de senaste månaderna är en säck med vete. Därför måste vi snarast införa en humanitär hjälp. Jag tror att detta är en begäran som har framförts. Ett förråd bör förläggas i Duchambe. Jag anser att man bör planera för en luftbro - det har vi kunnat göra andra gånger och på andra platser. Det handlar om dessa människors överlevnad.

Wiersma
Herr talman! Jag skall i mitt inlägg koncentrera mig på Lalumières betänkande. Som talesman för hela PSE-gruppen vill jag uttala min uppskattning för det förträffliga betänkande som har lagts fram av Catherine Lalumière, vår högt ärade kollega. Min grupp stöder hennes uppläggning, och vi är tacksamma för den balanserade texten där betoningen har lagts på de rätta ställena. Vi får ju ett nytt tillvägagångssätt för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, där den civila komponenten är minst lika betydande som den militära. Snabbinsatsstyrkan tycks komma till stånd med handlingskraft, vilket vi vill komplimentera. Medlemsstaterna har givit löften som gör rättvisa åt tidigare uttalade ambitioner. Nu gäller det också att med detta som utgångspunkt forma en effektiv, rationell europeisk enhet som skall stå under entydig ledning. Enligt min uppfattning kommer det att bli det verkliga testet för Europeiska unionen. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken utökas med en ny dimension. Det gör behovet av en välfungerande parlamentarisk kontroll akut. Delar rådet och kommissionen förslagen i Lalumière-betänkandet med avseende på detta?
Vi har ytterligare två anmärkningar. Den utveckling som beskrivs är en ny stimulans för den europeiska vapenindustrin som den kan behöva. Men vi vill förebygga exporttryck och vill därför förbättra bestämmelserna för vapenexport, och vi kommer också att stödja ett ändringsförslag i den riktningen. Min grupp medger att diskussioner kommer att uppstå om de olika aspekterna, men söker i första hand nya medel via omstrukturering. Vi utesluter inte en eventuell höjning av försvarsutgifterna, men det måste granskas för sig och även i linje med andra prioriteringar på exempelvis socialt och ekonomiskt område.
Något som naturligtvis tilltalar oss mycket i betänkandet är tonvikten på den civila komponenten i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Ibland får man intryck av att GUSP:s framtid står och faller med upprättandet av en autonom militär kapacitet. Ligger det till på det sättet? Det gör det inte, åtminstone inte enligt pressen. Snabbinsatsstyrkan är avsedd att utföra Petersberguppdragen. Vi får emellertid inte överdriva dess betydelse. Jag håller förvisso inte med cynikerna som säger att Europa i och med detta har fått en oanvändbar leksak. Det är emellertid sant att vi i många situationer inte kommer att kunna sätta in snabbinsatsstyrkan omedelbart. Vi betraktar den som ett instrument som kan sättas in vid sidan om andra, eller rättare sagt, om möjligt sättas in efter andra instrument.
Konfliktförebyggande åtgärder är att föredra framför militär krishantering. EU är bättre rustat än exempelvis Nato för sådana konfliktförebyggande uppgifter i fredstid. Vi vill förstärka den här kapaciteten. Ibland förhåller vi oss skeptiska till Europeiska unionens ansträngningar i den här frågan. Det har uppstått en sorts fixering vid det militära instrumentet. På den punkten är det till synes lättare att uppnå resultat. Den andra delen av Helsingforsbesluten stöds enligt vår uppfattning framför allt i ord men inte i handling. Sådan kritik besvaras ofta med en hänvisning till de grundläggande målen för insättning av polis eller den snabbinsatsstyrka som nu organiseras av kommissionen. Vi stöder dessa steg, men mer måste ske för att förstärka de civila aspekterna av den europeiska säkerhetspolitiken. Vi vill ha program och en sammanhängande planering. När behöver vi vilket instrument? Europeiska unionens hemlighet är dess civila fundament; det vill vi klart och tydligt se komma till uttryck i unionens utrikespolitik.

Malmström
Herr talman, herr rådsordförande! Ofta tar det mycket lång tid innan synliga resultat kan skönjas när frågor behandlas på europeisk nivå. Otåliga medborgare klagar över att den europeiska byråkratins kvarnhjul mal oändligt långsamt. Inom den europeiska säkerhetspolitiken har det emellertid gått förvånansvärt fort sedan beslutet om att upprätta en gemensam europeisk styrka fattades i december 1999 i Helsingfors. Det är bra att detta sker. Vi behöver visa oss själva och omvärlden att Europa har kraft och vilja att förhindra liknande tragedier som den på Balkan i framtiden. Självfallet måste EU ta ett ökat ansvar i unionens eget närområde när det gäller konfliktförebyggande åtgärder, krishantering, fredsbevarande operationer osv.
Från ELDR-gruppens sida står vi helt bakom Broks betänkande. Vi stöder i huvudsak även Lalumières betänkande. Vi menar dock att man inte nog kan understryka vikten av att inte bygga upp överlappande strukturer med Nato. Det förefaller därför litet onödigt att i alltför stor detalj reglera hur t.ex. europeiska rymdstyrkor skall organiseras. Det är viktigt att värna om den transatlantiska länken och USA:s fortsatta engagemang i Europa. EU bör inte utveckla ett eget försvar med fasta trupper.
Utvecklingen går fort, som sagt. I land efter land har det i veckan rapporterats in hur många soldater, flygplan, ubåtar m.m. som länderna kan bidra med för att göra styrkan operativ. Om man följer debatten i några medlemsländer, står det klart att händelseutvecklingen för många medborgare uppfattas som litet omtumlande. Kommissionär Patten vittnade från Storbritannien om debatten där. I ett annat land, som står mig nära, har diskussionens vågor gått ganska höga. Det förs i Sverige en något yrvaken debatt om neutraliteten, ett begrepp som de flesta av oss inser är en förlegad rest från det kalla krigets dagar och inte tillämpbar i dag. Icke desto mindre har vi i Europaparlamentet, som representerar medborgarna, ett extra ansvar för att föra denna debatt, kritiskt granska och diskutera den framväxande försvars- och säkerhetspolitiken. Det innebär att det måste finnas strukturer för oss parlamentariker för att vi skall kunna få information om besluten, kunna debattera, delta och utkräva ansvar. Även medborgarna måste dock få tillgång till information och dokument i så hög utsträckning som möjligt. Det är helt nödvändigt för att politiken skall vinna förtroende.
Det så kallade Solana-beslutet från i somras kritiserades högljutt i denna kammare. Det innebar att alla utrikes- och säkerhetspolitiska handlingar automatiskt skulle undantas från insyn. Det är förstås oacceptabelt. Det är också därför som vi har bett domstolen granska detta beslut. Samma tankar om största möjliga öppenhet uttrycktes i Cashmans betänkande som vi med bred majoritet antog för två veckor sedan i Strasbourg. Jag hoppas därför på ett brett stöd för de liberala ändringsförslagen som berör just frågan om öppenhet och insyn för medborgarna.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min grupps stora oro för den allt värre situationen i Afghanistan och uppmana kommissionen och rådet att göra allt de kan och öka ansträngningarna för att nå en fredlig lösning och bistå civilbefolkningen, inte minst nu inför vintern.

Lagendijk
Herr talman, herr Richard, herr kommissionär! Jag vill i mitt inlägg begränsa mig till två viktiga delar i Lalumières betänkande.
Den första delen är den del som behandlar konfliktförebyggande åtgärder och krishantering. Jag gläder mig åt att den delen utgör en så viktig del av hennes betänkande, eftersom den är baserad på den analys som, ärligt talat, De gröna har gjort vid ett flertal tillfällen tidigare, nämligen att Europeiska unionens styrka ligger i att förebygga konflikter och att man endast i sista hand, tyvärr, måste kunna falla tillbaka på militära medel. Något som jag anser vara ett bra exempel på det är stabilitetspakten för Balkan. Den är enligt min uppfattning ett exempel på hur det bör gå till i Europeiska unionen, hur man med många medel, exempelvis på området för demokrati, exempelvis i stödet till fria medier, exempelvis på undervisningsområdet, visar att en konfliktförebyggande politik hjälper och leder framåt.
Jag hoppas emellertid, och i det avseendet instämmer jag med Wiersma, att det som står i betänkandet om konfliktförebyggande åtgärder inte endast är tomma ord, utan att det i praktiken verkligen omsätts i konkreta målsättningar i vilka pengar och politisk vilja investeras, annars gör vi oss själva en otjänst, nämligen att vi lovar runt och håller tunt.
Den andra delen som jag vill återkomma till är den militära delen. Där finns två punkter som min grupp har haft kritik mot, vilka till vår belåtenhet har tagits upp i Lalumières betänkande. Den första är Europaparlamentets roll, vilket ett flertal kolleger också har nämnt. I de nuvarande förslagen förblir det fullkomligt oklart vilken den rollen skall vara. För min del bör Europaparlamentets roll i framtiden vara att bli direkt involverat i utformningen av det absolut nödvändiga strategiska konceptet och även i framtiden, om det går så långt, i beslutet om att sätta in den europeiska fredsbevarande styrkan. På den punkten har jag en mycket konkret fråga till Richard. I den nederländska pressen dyker det ständigt upp uppgifter om att det i Saint Malo-avtalet, som hans land slöt med England i början av det här året, finns ett hemligt protokoll i vilket båda länderna, Frankrike och England, säger och lovar varandra att Europaparlamentet aldrig kommer att få beslutanderätt över någon som helst del av säkerhetspolitiken. Jag skulle gärna vilja be Richard om en reaktion på detta och fråga honom vilken roll han anser att Europaparlamentet skall ha om det där hemliga protokollet inte finns.
En andra punkt för kritik, även den har tagits upp i Lalumières betänkande, är den totala avsaknaden av ett strategiskt koncept. För att uttrycka det mycket enkelt: var, när och hur skall den europeiska insatsstyrkan uppträda i framtiden? För mig är det fullkomligt oklart. Jag blev således en aning förbluffad, ärligt talat, förra veckan när Solana på frågan om det verkligen finns ett strategiskt koncept helhjärtat svarade ja, ja, vi har ett strategiskt koncept, vi behöver bara trupperna. Jag vill fråga Richard om han instämmer med Solana på den punkten. Finns det ett strategiskt koncept? Och om det finns, kan han då visa mig var det står, för då skulle jag gärna vilja läsa det.
Till sist, en punkt för kritik som tyvärr inte har tagits upp i Lalumières betänkande är den finansiella aspekten. Jag anser att Europaparlamentets budskap måste vara klart och tydligt: vi stöder denna utveckling, men till det hör att besparingar görs på de nuvarande stående arméerna så att det blir möjligt att investera i nya medel som vi också anser vara nödvändiga.

Wurtz
Herr talman, herr rådsordförande, herr vice ordförande i kommissionen! En annan ledamot i min grupp, Modrow, kommer att tala om försvarsfrågorna. För min del skall jag hålla mig till det som i Brok-betänkandet kallas GUSP:s hörnsten, dvs. upprätthållandet av fred och frihet samt förebyggande av konflikter. Jag skall begränsa mig till ett enda exempel - som är högst aktuell och verkligen betecknande för vad som bör förändras i vår politik - nämligen Mellanöstern. Angående Mellanöstern beklagade Brok med rätta, jag citerar " unionens ihållande oförmåga att spela en konstruktiv roll" , men på den punkten är inte det franska ordförandeskapet ifrågasatt.
Jag är nyss hemkommen från Israel och Palestina, där jag förra veckan ledde en delegation från min grupp. Jag kan tala om att palestiniernas förväntningar på Europa är överväldigande. Med en europeisk flagga på bilen kommer man fram överallt, ända in i de fattigaste flyktingläger. Vi får inte svika de här förväntningarna. Vad hoppas de på från oss? I huvudsak är det tre saker som ligger inom vårt räckhåll, såvida vi har - vi och våra regeringar - en gnutta politiskt mod.
Den första av dessa förväntningar är att vi kräver att internationella observatörer skall sändas ut för att skydda befolkningarna. Låt oss helt enkelt säga vad Mary Robinson redan har sagt till FN:s kommissarie för mänskliga rättigheter: inte mer, men inte mindre. Det vi t.ex. såg på Gaza-sjukhuset påminde om en mardröm. Detta måste upphöra. Om ni tvivlar rekommenderar jag att ni läser en intervju som publicerades i den stora israeliska dagstidningen Haretz den 20 november. Den avslöjar helt otänkbara order till israeliska elitskyttar när det gäller palestinier som är äldre än 12 år. Den gör att man kan förstå det fruktansvärda slutresultatet av intifadans två senaste månader: 270 döda, de flesta palestinier, och nära 10 000 skadade, ofta handikappade för livet.
För det andra borde vi våga be den israeliska regeringen att upphöra med sin militära upptrappning, som endast avlägsnar alla hopp om fred. Att säga detta är inte att visa sig fientlig, utan att demonstrera en anda av ansvar, i såväl Israels som alla Medelhavsländers intresse. Naturligtvis måste vi bestämt fördöma alla angrepp på civila israeler, såsom det fruktansvärda attentatet mot en skolbuss. Det gjorde vi omedelbart, på plats. Men det är inte genom att bomba Gaza - efter att ha försatt det i hopplöshet för att imponera på folket - och inte genom att 15 gånger bomba byarna i Betlehem-regionen, vilka vi också besökte, som man kan hoppas på att bryta våldsspiralen.
För det tredje slutligen bör vi uppmana till nya fredsförhandlingar utifrån samma principer som vi försvarar i alla andra regioner i världen, nämligen ett krav på att internationell lag och Genèvekonventionerna respekteras samt kravet på att Förenta nationernas resolutioner respekteras. I det här fallet betyder det ett slut på ockupationen, inbegripet östra Jerusalem, en avveckling av bosättningarna och ett erkännande av flyktingproblemet.
Det är de ihållande kränkningarna av dessa grundläggande rättigheter, trots sju års förhandlingar, och den hopplöshet som detta resulterar i, som utgör kärnan i den folkliga revolten. Det är således dessa problem som måste bemötas för att freden skall återvända och hålla i sig. Många israeler sluter för övrigt upp kring detta, opinionsundersökningar om röstavsikter visar att en absolut majoritet av dem accepterar idén om ett övergripande fredsavtal med palestinierna, inbegripet en avveckling av bosättningarna. Som en organisation med soldatmödrar hävdar: vi har inte hämtat hem våra barn från Libanon för att de skall dö för bosättningarna.
Därför, herr talman, bör Europa enligt min mening besluta sig för att agera nu. Om Europa agerar i den riktning jag just talade om kommer det inte bara att bemöta det palestinska folkets förväntningar, utan också förstärka den gynnsamma strömning som finns i Israel för en rättvis fred, och detta kommer att ge världen en värdig och respektabel bild av Europa. Då, men endast då, har Europa en chans att övervinna sin oförmåga i Mellanöstern och Medelhavsregionen.

Belder
Herr talman! Jag skulle vilja koncentrera mig på ändringsförslag 1 till Brok-betänkandet, inrättandet av en internationell tribunal för Saddam Husseins skräckregim. Tillförlitlig information om den nuvarande irakiska regimens natur saknas inte. Den strömmen av lektyr växer för var dag. Ändå är det många västerländska politiker, även här i Europaparlamentet, som underskattar " rädslans republik" , vilket Saddams skräckregim i träffande ordalag beskrevs som redan för flera år sedan.
Denna felaktiga bedömning kan emellertid få katastrofala följder, eftersom Gulfkriget för Saddam Husseins del, enligt egen utsago, är långt ifrån avslutat. På grund av detta följer dennes oupphörliga strävan att anlägga en arsenal av ytterst skrämmande massförstörelsevapen. Vem skulle för övrigt kunna hindra honom från det i dag? Han motarbetar sedan länge FN:s inspektörer. I förbigående propagerar den grymma irakiska envåldshärskaren för ett massivt arabiskt anfall mot staten Israel, ja ännu värre, en regelrätt djihad, ett heligt krig.
Vad kan rimligtvis vara mer självklart än en bestämd avgränsning av den potentiella fara som Saddam utgör? Hur ser egentligen rådet och Europeiska kommissionen på detta för tillfället? Rädslan för att det inte är tal om någon gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik i fråga om denna kritiska fara för världsfreden tycks vara berättigad! Konsekvenserna av en misslyckad sanktionspolitik mot Bagdad är i vilket fall som helst oöverskådliga.
Med en malplacerad hänvisning till det irakiska folkets nöd - vad saknar Saddam i ekonomiska medel för att lindra den?! - får tyrannen vid Tigris sakta men säkert friare händer internationellt sett. Varför? För att sprida död och fördärv i sitt eget land och utanför dess gränser.
Kort sagt, det är hög tid för FN att inrätta en internationell tribunal för att noggrant undersöka och vidta rättsliga åtgärder för alla de brott som har begåtts i Saddams " rädslans republik" . Ett initiativ till det skulle utan tvekan göra Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik trovärdigare. Det är anledningen till vårt innerliga stöd för ändringsförslag 1 till Broks betänkande.

Sichrovsky
Herr talman! Dessa säkerligen mycket utförliga och informativa betänkanden om framstegen inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken visar tyvärr också skoningslöst på unionens svagheter på detta område. Till det agerande, som vi säkerligen inte kan vara stolta över, räknas de snarast pinsamma och illa samordnade försöken att uppträda som medlare i Mellanösternkonflikten. Jag tror att vi européer har ett särskilt ansvar för freden i Mellanöstern, som vi tyvärr inte motsvarar och uppenbarligen inte heller är vuxna. De ensidiga anklagelserna, som vi också här just har tvingats lyssna till, fördömandet av den ena eller andra sidan i denna konflikt och EU-ländernas olika röstningsbeteenden i FN den 21 oktober 2000 - det har för övrigt med all rätt kritiserats av en av föredragandena - har ytterligare minskat EU:s chanser att här ta på sig en produktiv och ansvarsfull roll.
Det handlar här inte om de olika tolkningar av orsakerna till konflikten som gjorts av enskilda medlemsstater i EU och av olika politiker - kanske kommer de ansvariga äntligen att inse det - utan det handlar här enbart om stöd till en fredsprocess och de deltagandes förtroende i konflikten. Både en livskraftig palestinsk stat och Israels legitima trygghetsbehov måste erkännas av alla medlemmar i unionen, annars kommer det aldrig att finnas någon gemensam hållning i fråga om fredsansträngningarna, och Europa kommer att gentemot USA förlora varje trovärdighet som medlare.
Konflikten i Mellanöstern skulle därför kunna bli en sorts bekräftelse på effektiviteten i den europeiska Mellanösternpolitiken. Om vi som européer inte klarar av att ta på oss en ansvarsfull roll när det gäller att lösa denna konflikt, oberoende av Förenta staterna, måste vi räkna med att man inte heller i fråga om andra konflikthärdar får något förtroende för oss som medlare.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Man måste erkänna att under de senaste månaderna har man uppnått betydande framsteg inom området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och att många av dem kan vi tacka den höga representanten för.
Som den franske försvarsministern påvisade har det också gjorts framsteg inom försvarspolitiken. Upprättandet på rekordtid av de interimistiska grupperna i rådet, medlemsstaternas möjlighet att förbinda sig att bidra till att skapa en styrka för snabba insatser och Richards egen närvaro vid parlamentets arbeten, i utskottet utrikesfrågor och i plenum, anser jag är positiva händelser och värda att beaktas.
Jag skulle särskilt vilja framhäva de framsteg som det franska ordförandeskapet har bidragit med inom området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken samt inom försvarspolitiken. Jag vill särskilt säga det, eftersom vissa förbehåll uttryckts under den tidigare debatten om rådets möte i Nice. Förbehållen handlade om de allmänna framsteg som gjorts under detta ordförandeskap. Dock tror jag herr rådsordförande att det inte är bra om vi drar oss själva vid näsan eftersom det franska ordförandeskapet inte huvudsakligen kommer att bedömas för de framsteg som uppnåtts inom områdena för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken eller försvarspolitiken utan för de resultat som uppnås vid Europeiska rådets möte i Nice, som verkligen är av stor betydelse för att driva vårt projekt framåt.
Jag kommer inte, som Patten sade under eftermiddagen, göra en genomgång av Europeiska unionens hela utrikesverksamhet utan jag skulle vilja koncentrera mig på tre frågor som jag anser vara värda att uppmärksammas särskilt. Den första är den debatt som uppstått med anledning av den tyska utrikesministerns inlägg på Humboldt-universitetet, president Chiracs inlägg i Berlin, den brittiske premiärministerns tal i Prag och de artiklar som den italienska premiärministern och den svenska utrikesministern nyligen publicerat i pressen. Alla fokuserar när det gäller GUSP mer på det mellanstatliga än på gemenskapens område. Giddens, ideolog till det som kallats den tredje vägen, har sagt att det håller på att uppstå en politisk tillbakagång i kommissionen och att gravitationspunkten måste förflyttas till andra instanser, dvs. till rådet. Herr rådsordförande, för oss är kommissionens roll och den interinstitutionella balansen fundamentala.
Den andra frågan är, i motsats till vad tidigare talare sagt, att jag inte vet om det skulle vara möjligt eller önskvärt att Europeiska unionen skulle göra mer än vad den gör inför konflikten och det upptrappade våldet i Mellanöstern, särskilt nu i den övergångsperiod som Förenta staterna befinner sig i. Jag antar att Förenta staternas fyrtiotredje president snart utses, men jag tror att detta skulle vara ett bra tillfälle för Europeiska unionen att dubblera sina ansträngningar och bekräfta sin närvaro i en konflikt som ligger oss så nära.
Den sista punkten i mitt inlägg avser Latinamerika. Jag frågar mig - jag kommer att ställa frågan till Patten vid tillfälle - om de förhandlingsdirektiv som Europeiska unionen och kommissionen för närvarande diskuterar med Chile och Mercosur, som antogs efter toppmötet i Seattle, inte borde revideras med tanke på det misslyckande som skedde vid det mötet och om det inte är diskriminerande att villkora slutandet av dessa avtal med genomförandet av en ny WTO-runda. Jag anser att det faktiskt är ett diskriminerande villkor som nu bör anpassas i ljuset av nya omständigheter.
Herr talman! Avslutningsvis skulle jag vilja säga att den interinstitutionella balansen är mycket viktig för oss, och att kommissionen ges den roll som bör motsvara den samt att den interna dimensionen, som håller på att konsolideras i Europeiska unionen, skall ha en motsvarighet i den externa verksamheten.

Swoboda
Herr talman, herr minister, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi skall i dag behandla två mycket viktiga betänkanden, och en viktig fråga, som gäller en fruktansvärd situation i Afghanistan, som inte kan tolereras. Ändå vill jag koncentrera mig på Lalumières betänkande, eftersom detta betänkande dokumenterar de framsteg som otvivelaktigt har gjorts i fråga om den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken, och också ger den en balanserad och demokratisk ram. Balanserad därför att betänkandet tydligt klargör följande: Vi behöver för det första en analys av de olika riskfaktorerna i Europa och i Europas omgivning, för det andra förebyggande åtgärder och för det tredje civil krishantering. Först när allt detta inte fungerar, behöver vi en militär krishantering. Det kommer inte alltid att kunna ske i denna ordningsföljd, men vi behöver allt detta tillsammans, och bara alla dessa faktorer gemensamt utgör en sammanhållen, balanserad försvars- och säkerhetspolitik i Europa.
Men betänkandet tar också upp en demokratisk ram, och jag vill här särskilt betona detta. Herr minister, jag vill särskilt tacka för att ni var i utskottet och att ni är här i dag. Men ert personliga engagemang ersätter inte legitimeringen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Försvarspolitiken och frågan om försvarsutgifterna är en nationell angelägenhet och måste följas och beslutas på nationell nivå genom nationella parlament.
Men det finns också den europeiska nivån på säkerhetspolitiken, och vi har också Europaparlamentet som budgetmyndighet i fråga om den europeiska nivån och den europeiska säkerhetspolitiken. Vi behöver ett samarbete mellan den nationella och den europeiska nivån, och vi behöver därför också ett demokratiskt ledsagande. Jag vet, herr minister, att ni är skeptisk, ni har nu återigen sagt " nej" - ni sade redan tidigare vid ett annat tillfälle " nej" en gång i Paris - men detta parlament, bortom all politisk tillhörighet, håller fast vid detta och kommer att försöka genomdriva det. Till sist vill jag säga: Ge den europeiska försvarspolitiken även en parlamentarisk-demokratisk dimension!

Väyrynen
Herr talman! I mitt inlägg kommer jag att koncentrera mig på att behandla fru Lalumières betänkande, vilket jag anser är väluppgjort och klart och tydligt. Beslutet från toppmötet i Helsingfors angående grundandet av EU:s snabbinsatsstyrkor har tolkats på olika sätt i de olika medlemsstaterna. I Finland och Sverige talar man om krishantering, varmed man i dessa länder främst menar traditionell fredsbevarande verksamhet. Fru Lalumières betänkande återspeglar flera Natoländers tänkande enligt vilket snabbinsatsstyrkorna tämligen snabbt utvecklas till en fullskalig krigsduglig armé. Bland annat skall tunga transportfordon, hangarfartyg, kryssningsmissiler och tankningsplan för långa bombflygningar finnas till hands. Något sådant har man inte informerat finländarna om. Jag anser att Europas militära identitet borde ha utformats inom ramarna för Nato, varvid EU enbart hade hållit sig till krishanteringsuppgifter. Jag kan inte godkänna att EU utvecklas till en militärallians och en militär stormakt. Nu när utvecklingen av EU:s militära dimensionen har inletts är det klokt att sträva efter att unionen även inom detta område differentieras internt. Natoländerna kunde bilda en försvarsgemenskap inom ramarna för unionen, vilken skulle fungera som Natos starka europeiska pelare. Då kunde de övriga EU-länderna hålla sig till traditionell fredsbevarande verksamhet.
Jag kan inte godta vissa detaljer i fru Lalumières betänkande. I den slutliga omröstningen stöder jag ett förkastande av betänkandet.

Schroedter
Herr talman, kära kolleger! Hittills har Europeiska unionen inte i tillräcklig utsträckning gjort rättvisa åt sitt anspråk att iaktta sitt ansvar för freden och framför allt för en hållbar stabilitet i världen. EU skulle vara utan konkurrens om det skulle förbättra och på ett sammanhållet sätt använda sig av de instrument som finns och framför allt den befintliga potentialen för civilt förebyggande av konflikter. Men efter traumat i Kosovo tog hektiska aktiviteter i helt fel riktning vid. Koncentrationen på rent reaktiv krishantering förde den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken in i ett helt snett läge. Men inget land skulle ta på sig ansvaret att skicka in sina soldater i en region utan politiskt koncept och med osäker utgång.
Men det finns inget politiskt koncept, och det finns reellt sett fortfarande ingen gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Nationella intressen överväger fortfarande, framför allt i fråga om utrikespolitiskt agerande. Vi såg just exemplen i Haag. Vi har exemplet i konflikten i Mellanöstern. Det är absurt att skilja den europeiska utrikespolitiken från institutionerna, på vilka man överfört ansvaret för de flesta instrument som är erforderliga för att förverkliga denna politik. Detta är inte sagt av mig, utan av kommissionär Patten, och han har rätt i det. Det är lika absurt att huvudsakligen koncentrera de ekonomiska resurserna på den militära utrustningen. Om den europeiska utrikespolitiken betraktas enbart som ett stödinstrument för europeiska försvarsmaterielkoncerner, har den förfelat sin uppgift! Den kan bara återvinna sin trovärdighet om den har en civil inriktning som första princip, om den bedriver en effektiv förebyggande politik med de instrument som står till förfogande, och även utrustar dessa ekonomiskt på ett trovärdigt sett. Ett försummande av detta breda instrumentarium för civilt konfliktförebyggande kommer på lång sikt att visa sig vara felaktigt, och då räcker inte rådets förklaringar för mig, och påpekandet att vi redan har fattat beslut, men det tar vägen någonstans. Det är inte klart, eftersom det samtidigt blir tydligt att dessa beslut också bara har en reaktiv inriktning.
Civilt förebyggande av konflikter, och jag betonar ordet förebyggande, kan inte bara vara ett bihang till militär intervention. Det blir framför allt effektivt om vi befriar oss från traumat från Kosovo och Srebrenica, om vi går tillbaka till en aktiv förebyggande politik och utnyttjar de resurser som finns, och gör detta redan långt i förväg, om vi ser till att reducera kriser och risker för att de kan trappas upp. Det betyder att åtgärder för att minska vapenexporten till instabila regioner måste vara det första målet för rådet, att det måste finnas en rättvis handelspolitik, att det måste finnas en hjälp till en hållbar utveckling och framför allt ett stöd till demokratiska krafter i det civila samhället. Också stödet till regionalt samarbete är ett förnuftigt medel. EU har bara ett problem, nämligen att det hittills inte har fått allmänheten intresserad för sådana åtgärder, trots att de är väsentligt effektivare och hållbarare.

Korakas
Herr talman! En konservativ tysk, herr Brok, och en socialistisk fransyska har enats i en ohelig, skulle jag vilja säga, allians för att lägga fram för oss två varandra kompletterande betänkanden och resolutionsförslag som tävlar om att förespråka militära ingripanden. Dessa resolutionsförslag kombinerade med inlägg av ordförande och vice ordförande i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik samt av herr Patten, visar att inget tvivel råder om Europeiska unionens fördjupade militarisering och aggression. Båda förslagen stöder med inlevelse skapandet av en fruktansvärd militärapparat med en spjutspets bestående av en snabbinsatsstyrka på 50 000 till 60 000 man, Richard säger 100 000 man, med stöd av luftvärnet och flottan samt mobilisering till och med av hangarfartyg.
Målet som med hårresande cynism uttalats är, det tillstår jag, militärt ingripande av Europeiska unionen på tredje lands territorium för att förebygga och hantera kriser som hotar de europeiska värdena och intressena, utan ens ett beslut av FN:s säkerhetsråd men med en enkel uppmaning av FN:s generalsekreterare. För säkerhets skull förordas i de två resolutionsförslagen, vilka klargör de kriminella målen för den ökända GUSP, yrkesarméer i Europeiska unionens samtliga länder, det vill säga arméer med legosoldater som kommer att verkställa blint och utan tvekan vad de beordras. Vi har således fått veta att sådana operationer som de kriminella bombningarna av Jugoslavien och den ännu pågående ockupationen av Kosovo kommer att genomföras med ännu större framgång, på initiativ av Europeiska unionen i harmoni med och i ett komplementärt förhållande till Nato.
Jag kan inte låta bli att betona att målet för GUSP enligt herr Brok är att bemöta ett massivt anfall från sovjetblocket. Tydligen har han inte informerats om att olyckligt nog för mänskligheten så existerar detta block inte längre. Sanningen är en: både för våra föredragande och för de styrande i Europeiska unionen, före 1990 liksom i dag, är fienden de folk som inte böjer sig för den nya imperialistiska ordningen, som kämpar emot den, som är den folkliga rörelse vilken naturligtvis kommer att utvecklas emot Europeiska unionens barbariska utrikespolitik, ekonomiska politik och socialpolitik, vilken framkallar hat, krig, arbetslöshet och misär bland folken. Mot den fienden riktar sig er GUSP.
Som ni förstår röstade vi emot de båda betänkandena och vi förbinder oss att bruka alla våra krafter mot den politik som de ger uttryck för...
(Talmannen avbröt talaren.)

Oostlander
Herr talman! Jag vill framför allt tala om Lalumières betänkande som jag har största möjliga respekt för, eftersom jag anser det vara ett betänkande som på ett mycket praktiskt sätt tar upp saker som rör vår säkerhet och även säkerheten för andra i vår omgivning. Men först skulle jag vilja säga något om några uttalanden som mina kolleger gjorde för en stund sedan. De talar mycket omsorgsfullt och sympatiskt om turordningen för insatserna, nämligen först förebyggande åtgärder, så många fredliga medel som möjligt och först därefter militära medel. När man hör det så säger man, ja det är naturligtvis sant, men den uppmaningen antyder i själva verket att Europeiska unionen och de europeiska medlemsstaterna i ett annat sammanhang i det förgångna har gripit till vapen alltför snabbt. Historien lär oss att det ofta tyvärr var alldeles för sent och att hundratusentals människoliv hade kunnat sparas om det hade skett lite tidigare. Jag tror således, för att uttrycka det så, att det egentligen inte är rätt. Likväl stöder jag till fullo ansträngningar för sådana förebyggande åtgärder som syftar till att förhindra krig och andra typer av våld. Men vi får naturligtvis inte vända på saken.
Jag anser, herr talman, att det ligger till på det sättet att den allmänna opinionen, om man frågar den, tror att vi här i Europaparlamentet ägnar oss åt utrikespolitik och säkerhet och att det också är där tyngdpunkten i vår beslutsmakt ligger, vilket inte är fallet. Bekymret är att rådet, som består av femton ministrar, beslutar om det och att det hela förlöper tämligen långsamt och att Europaparlamentet får skulden för det. Jag är därför utomordentligt glad att vi ändå kan göra framsteg. Sedan har vi också den franska försvarsministerns uppträdande mitt ibland oss, vilket ändå var en historisk händelse. Innehållet i hans tal var något som vi alla har kunnat glädja oss åt. Vi har kunnat se att det finns en naturlig utveckling. Även de ansträngningar som har gjorts av Patten, som i likhet med Solana är oerhört populär även hos oss, välkomnar vi varmt eftersom det äntligen händer något.
Jag tycker att det är en utomordentligt praktisk anmärkning i Lalumières betänkande där hon säger, fint, samordning mellan medlemsstaterna genom Solana, mer initiativ från kommissionen genom kommissionär Patten. Allra bäst vore det att slå ihop dessa två till en person. Minst enäggstvillingar har jag sagt tidigare, men sammanslagningen är långt mycket bättre inom ramen för Europeiska kommissionen. Jag anser att Lalumière skisserar ett utomordentligt bra perspektiv. På så sätt kan vi kanske komma dithän att alla våra medel också kommer till användning på ett effektivare sätt, såväl medlen för förebyggande åtgärder som för militära åtgärder, om så behövs inom ramen för Petersberg, samt även för åtgärder efter militära åtgärder, vilket nu exempelvis också behövs i Kosovo. Där behöver vi poliser, men också personer som kan sköta den löpande administrationen, som exempelvis kan ta över befattningen som borgmästare någonstans. Det är exempel på sådana tjänstemän som jag tror kan komma utomordentligt väl till pass i Pattens portfölj och hans rapid reaction facility (snabbinsatsstyrka). Det är ett utomordentligt viktigt element eftersom Europeiska kommissionen där har stor beslutanderätt och vi som parlament således stor kontroll. Alltså är jag benägen att lägga en mycket stor tonvikt vid det.
Herr talman! Sedan har vi naturligtvis också budgeten och hur den bör fördelas. Betänkandet innehåller bra påpekanden, och jag tror att vi tillsammans med Lalumière företrädesvis måste välja att finansiera detta via gemenskapsbudgeten, då får vi omedelbart en rättvis fördelning också och dessutom kontroll över detta. När det gäller kontrollen måste Europaparlamentet naturligtvis överta allt fler uppgifter från Västeuropeiska unionen och dess församling. Jag tror att det är bra. Jag tror också att det tills vidare är en försiktig, realistisk bedömning att de nationella parlamenten i fråga om det praktiska insättandet av trupper kommer att behålla stora befogenheter mycket länge och kanske för alltid, och att det därför behövs ett forum i vilket vi av den anledningen kan möta de nationella parlamenten. Inte ett kontrollorgan utan ett forum, och det har mitt fulla stöd.

Modrow
Herr talman! Föreliggande betänkande är ett fribrev för EU:s militära interventionsförmåga. Det anser jag vara oacceptabelt. När det kunde förutses att Warszawafördraget skulle upplösas, godkände den av mig ledda regeringen i DDR i början av 1990 en ny militärdoktrin, som syftade till frihet från kärnvapen, partnerskap för säkerhet mellan staterna och en stegvis avrustning. Inget våld var vår princip. När blockkonfrontationen upphörde hade också Nato blivit överflödigt. Men i stället för att upplösas, muterar det från att vara en försvarsmakt till en angreppsmakt och ett motsvarande förbund och utvidgar sin aktionsradie allt längre åt öster. Motiveringen för att ställa upp en interventionskrigsmakt inom EU liknar i dag återigen argumenten för Natos fortsatta existens.
Här handlar det inte i första hand om att släcka konflikthärdar, utan om att på militär väg säkra tillgången till marknader, råämnen och intresseområden. Jag förespråkar att EU utrikes- och säkerhetspolitiskt skall fortsätta att profilera sig för bevarande av freden, och avnavla sig från USA. Men hit hör andra premisser. För det första: Kriget mot Jugoslavien som fördes mot folkrätten och resultaten av det - se de nya spänningarna i södra Serbien - visar att militärt våld inte återigen får bli ett politiskt medel. För det andra: Nato bör stegvis upplösas och inte utvidgas österut. För det tredje: En kärnvapenfri korridor, som en gång Olof Palme gav impuls till, bör inrättas från Östersjön till Svarta havet. För det fjärde: OSSE bör stärkas och förses med adekvata medel för skydd mot och lösning av konflikter på grundval av dess säkerhetspolitiska grundprinciper, och inga angreppstrupper bör skapas. För det femte: Förenta nationerna bör uppmanas att inkalla ett världsfredstoppmöte, där man drar lärdom av krigen under 1900-talet, för att ge folken på denna jord chansen till ett fredligt 2000-tal. Europa skulle kunna bli ett föredöme - att skapa en angreppstrupp är säkerligen fel signal till detta!

Van Orden
Jag måste säga att det finns mycket i Broks betänkande som vi kan stödja, i synnerhet den betydelse som tillmäts utvidgningen av Europeiska unionen.
Vi hyser emellertid vissa farhågor om, i synnerhet, den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitikens karaktär. Jag säger detta trots den mängd uppenbara framgångar som skett under de senaste dagarna på ett mirakulöst sätt i detta sammanhang. Om det vore så att de föreslagna europeiska utvecklingsmöjligheterna hade utformats för att stärka Nato eller alliansens alternativ, skulle vi ha få svårigheter. Men så är inte fallet.
Unionen har föresatt sig att upprätta självständiga utvecklingsmöjligheter i syfte att driva igenom en politisk integration i Europa. Richard säger att han inte vill konkurrera med Nato, men att han vill konkurrera med Förenta staterna på det säkerhetspolitiska området. I sina strävanden föreslår Brok bl.a. att Europeiska unionen bör inrikta sina militära operationer på ett instabilt område i Asien, från Afghanistan till Kinesiska havet. Han nämnde Kashmir - jag anser att detta är oroväckande.
Lalumière skriver i sitt betänkande att hon vill att EU:s militära operationer skall finansieras genom gemenskapsbudgeten, och även de som inte deltar förväntas också betala. Det finns ett förslag om att vända sig till Ryssland när det rör långa lufttransporter, och i går föreslog ryssarna ett gemensamt system för insamling av underrättelseinformation tillsammans med Europeiska unionen. Det finns vissa här som skulle föredra Ryssland framför Förenta staterna som strategisk partner. Lalumière och Brok vill att EU:s försvarspolitik skall lyda under kommissionens vice ordförande, som därmed skulle ta över det ansvar för GUSP som rådets generalsekreterare nu har. I ett sådant scenario skulle kommissionen sköta försvarspolitiken.
Detta är helt vrickat. Kommissionen skall koncentrera sig på sina civila program för bistånd till tredje land; de militära frågorna skall skötas av nationerna på mellanstatlig grund.
Låt Nato först besluta om hur man skulle ta itu med en kris, och sedan, om det krävs, kan européerna som utvecklat större möjligheter ta ansvar för en specifik uppgift, vilket man kom överens om i Nato för fyra år sedan. Låt oss inte låtsas som om man har detta i åtanke genom de föreliggande förslagen.

Titley
Jag kan inte uttrycka hur glad jag är att upptäcka att Brok hela tiden har varit en farlig revolutionär!
Låt mig gratulera Lalumière till hennes betänkande. Det är tydligt att vi gjort enorma framsteg när det rör det europeiska försvarssamarbetet under det senaste året, men det finns vissa saker vi måste komma ihåg.
För det första måste en viktig faktor vara att upprätthålla följdriktigheten i Europeiska unionens utrikespolitik. Om inte pelarna 1, 2 och 3 verkar i samma gemensamma riktning, kommer alla andra mekanismer vi upprättar att misslyckas. Vi måste alltså alltid komma ihåg detta.
För det andra, då uppmärksamheten under de senaste veckorna oundvikligen riktats mot den militära dimensionen, får vi inte glömma bort behovet av civilt konfliktförebyggande, och det ena kan inte ske på bekostnad av det andra om man faktiskt inte försöker utveckla dessa åt olika håll.
För det tredje måste vi, samtidigt som jag välkomnar snabbinsatsstyrkan, tydligt förklara det europeiska perspektivet, eftersom vi bara får en chans att göra det på rätt sätt. Det är inte en fråga om att vara till hälften för eller emot, det måste finnas ett tydligt engagemang hos alla berörda medlemsstater att få detta att fungera. Vi bör därför inte tvinga detta att göra något det inte är avsett för. Nato är naturligtvis Europas och Västs kollektiva försvarsgren. Snabbinsatsstyrkans uppgifter handlar om fredsbevarande och fredsskapande och det man avtalade i Petersberg. För att kunna göra detta måste vi ha utvecklingsmöjligheterna.
För närvarande lider vi väldig brist på dessa utvecklingsmöjligheter, och medlemsstaterna måste till sist diskutera sina planer rörande försvarsutgifterna, vilka skiljer sig drastiskt mellan länderna.
Jag skulle vilja att vi till sist rör oss mot en större konvergens av försvarsutgifterna. Vi behöver också en lämplig samordning. Vi skall inte upprepa arbetsuppgifterna - detta gäller inte bara med Nato, utan också inom EU:s medlemsstater. Vi bör samarbeta och samordna arbetsuppgifterna. Vi bör röra oss i riktning mot en bredare europeisk upphandlingspolitik, så att vi får en effektivare försvarsindustri som ger bättre valuta för pengarna.

Schmid, Herman
Herr talman! Jag vill påpeka tre saker: För det första att Lalumières betänkande innehåller ett helt program för hur EU skall bli en militär stormakt inom en ganska snar framtid. Det kan ju verka obegripligt om man tänker på att Europa inte har några fiender och inte hotas av någon militär makt.
För det andra: Betänkandet handlar i huvudsak om offensiva militära insatser utanför EU:s eget territorium. Stormakten EU skall kunna ingripa var som helst i världen där EU:s intressen eller värderingar hotas. EU blir på så vis en motsvarighet till USA även på detta område. Jag är övertygad om att denna politik skulle mötas av misstro från Europas befolkningar om de bara kände till den.
För det tredje: I det mycket utförliga betänkandet sägs inte ett ord om de alliansfria staterna eller om alliansfrihet som sådan. Det närmaste man kommer i den riktningen är en hånfull skrivning i motiveringsdelens punkt 5 om " länder som säger sig vara ' neutrala' " . De alliansfria länderna måste protestera högt och tydligt mot sådana formuleringar och mot betänkandet i dess helhet.

Carlsson
Herr talman! Jag vill gratulera Brok till hans alleuropeiska angreppssätt i både tal och betänkande. Jag instämmer i hans utvidgningsresonemang. Han konstaterar att anslutningsförhandlingarna med tolv nya medlemsstater har visat sig vara det mest effektiva instrumentet för att stabilisera Medelhavsområdet samt Central- och Östeuropa. Det vi nu ägnar oss åt är att på alla sätt stärka förutsättningarna för frihet och fred i Europa.
I Broks betänkande tas också upp posten som hög representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. I längden tror jag att det nuvarande förhållandet är en ohållbar situation.
Det är en spännande debatt i kväll. Jag vill välkomna enstämmigheten och frimodigheten i hur vi i parlamentet nu diskuterar Lalumière-betänkandet om säkerhets- och försvarspolitik i unionen.
För att trovärdighet skall nås, tror jag att det är viktigt att rådets medlemmar säger samma sak i Bryssel och EU som de gör i sina egna hemländer. I mitt hemland, Sverige, finns det en utrikesminister som förutsätter FN-mandat för EU-insatser. Debatten där handlar väldigt mycket om huruvida Sverige som EU-medlem fortfarande är ett neutralt land. Man baxnar, men så är fallet.
Jag tror vidare att det är väldigt viktigt att de ambitioner som EU nu ger uttryck för följs upp av konkreta resurser, annars riskerar detta att bara bli tomt prat.
Slutligen vill jag påpeka att det är viktigt att de politiska ledarna i unionen tydliggör den starka ambition som nu finns, för att de skall få med medborgarna på dessa viktiga och långtgående planer.

Souladakis
Herr talman! I dag diskuterar vi två betänkanden av viktig politisk karaktär eftersom båda i huvudsak gäller GUSP. Under sin utformandeprocess kommer GUSP att genomgå många växlingar, emellertid kommer den att verkligen bidra till en önskvärd politik i Europa. Även de som bekymrar sig för över vilken nytta som kan komma ur beslutet om t.ex. skapandet av en så kallad Europaarmé bör se den betydande politiska delen av detta beslut och dess inverkan på Europeiska unionens samstämmighet.
I alla händelser måste vi ha en fredlig lösning som princip oavsett vilka meningsskiljaktigheterna är. För att GUSP skall fortsätta att tilldra sig intresse bör den fastställas med en grund i Europeiska unionens medlemsländer, inte med isoleringspolitikens och blockadens logik utan som ett starkt incitament för Europeiska unionens samstämmighetspolitik. Rivalitet och kompromisser kommer de facto att förekomma. Europaparlamentet bör emellertid både agera inom gränserna för kompromisser och balanser mellan regeringar och inom den realistiska utopin om det europeiska förenandet.
Det finns frågor som rör teknik, forskning o.s.v. inom försvarsindustri, IT samt rymdteknik och rymdforskning som bör få en konvergerande strategi. Europa bör samtidigt med att de demokratiska institutionerna förstärks även öka sin ekonomiska och sociala styrka och sammanhållning, sin militära förmåga att fungera som en kraft för fred samt i ännu större utsträckning gå i spetsen för den tekniska utvecklingen. Den dagen bör äntligen få komma då Europa utrustas med sitt eget Cape Canaveral, sitt eget NASA och sitt eget Silicon Valley.

Doyle
Jag välkomnar denna möjlighet att få säga några ord om den militära och civila mekanismen, i synnerhet med tanke på det kommande toppmötet i Nice. Jag vill också uttrycka min uppskattning av att den förste försvarsministern har talat i Europaparlamentet. Det är sannerligen en historisk händelse.
En av de viktigaste frågorna som betonats här denna kväll sades av kommissionär Patten tidigare i kväll, när han betonade att vi talar om en militär mekanism och inte en EU-armé. Jag tror inte att vi kan understryka detta i tillräckligt hög grad. Till och med i en del av vår litteratur som delats ut tillsammans med betänkandena som diskuteras här i kväll, talas det t.ex. om snabbinsatsstyrkor i stället för en mekanism för akuta ingripanden. Jag tror att om vi kunde förstå detta klart och tydligt, skulle kanske mycket av oron försvinna. Vad tråkigt, säger jag till min kollega van Orden och andra, därför att mina kolleger på andra sidan pölen, dvs. Irländska sjön, har så mycket att erbjuda på detta område: traditionen, erfarenheten och tillämpningen. När valet är över kanske vi kan få en mer balanserad diskussion. De har så mycket att erbjuda. Jag är bara besviken över den linje de följer. Jag säger inte mer om detta.
Jag är emellertid mycket stolt över det irländska avtalet och det irländska bidraget. Som en liten nation som traditionellt sett varit " neutral" , gläder jag mig över att vi deltar och gör vad vi kan, givet det irländska folkets mandat. Det finns ingen nation i Europa som är neutral, filosofiskt sett. Vi har mycket bestämda åsikter om grymheterna och bristen på mänskliga rättigheter i vissa delar av världen, och vi är inte sena att uttrycka dessa. Vi har mycket bestämda åsikter om vad vi kan bidra med när det handlar om fredsbevarande och fredsskapande åtgärder, och jag hoppas att vi alltid skall kunna bidra till detta. Vi kommer aldrig att vara neutrala, filosofiskt sett, och inte heller bör detta någonsin förväxlas med militär neutralitet

Talmannen
Tack så mycket fru Doyle. Det är ett så historiskt ögonblick med ett första besök av en försvarsminister i vår kammare att vi förbehållit honom kvällssammanträdet så att inte intrycket skall bli alltför starkt för våra ledamöter.

Carrilho
Herr talman! Låt mig först gratulera de två författarna till de betänkanden vi nu diskuterar, och särskilt min kamrat Catherine Lalumière. Liksom i dag i parlamentet, har massmedia de senaste veckorna fokuserat på frågor som hör samman med den europeiska utrikes- och försvarspolitiken: jag tänker på inrättandet av en snabbinsatsstyrka och överföringen av VEU:s funktioner till Europeiska unionen. Man kan säga att den offentliga debatten om dessa frågor har fördjupats. Förutom olika åsikter tycker jag att det som dominerar är medvetandet om att Europa befinner sig i en historisk tidpunkt som kräver att vi klargör vår roll på det internationella planet. De europeiska medborgarnas åsikt om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens betydelse visas för övrigt i de färska Eurobarometer-resultaten.
Även om vi alla är överens när det gäller prioriteringen av konfliktförebyggande och förebyggande av andra förödande katastrofer, kan Europeiska unionen bara tas på allvar om vi också ger resurser till militärt stöd för humanitära insatser. De framsteg som vi håller på att uppnå här måste dock vara oerhört rigorösa. Det krävs större klarhet och definition av alla etapper i skapandet av gemensamma militära försvarsinstrument, från formerna för deltagande till dess ledning, liksom de olika ländernas ansvarsroll. Det är nödvändigt att garantera en demokratisk kontroll av hela denna process. Europaparlamentet i samarbete med de nationella parlamenten, är enligt vår mening den instans som är mest lämpad för denna kontroll. Jag skulle vilja att ministern om möjligt tog upp denna sista punkt.

Gawronski
Herr talman! I denna debatt där det talas om all världens problem och alla väljer sitt eget ämne skall jag tala om Afghanistan. Först och främst vill jag uttrycka min tillfredsställelse med att mitt ändringsförslag antogs i utskottet för utrikesfrågor. Det ingår nu i den text som vi skall rösta om i morgon och som belyser det totala misslyckandet för Förenta nationernas program för drogkontroll i det landet. Talibanerna har utlovats och fått miljontals dollar mot att de skulle upphöra med, utplåna opiumodlingarna: de har lagt beslag på pengarna och mer än fördubblat narkotikaproduktionen. Felet ligger ju hos den som i sin oskuld har avsatt pengarna - och därför beklagar jag att en italienare leder detta program, detta kontor - men felet ligger också hos talibanernas oansvarighet och det är därför det är rätt att fördöma dem, som man gör i resolutionen. Men jag frågar mig ändå om det inte hade varit möjligt att skärpa kritiken, göra den hårdare och kanske också hota med sanktioner mot det land som mer än något annat stöder denna regim och utan vars stöd talibanerna skulle störtas, det vill säga Pakistan. Varför ger Pakistan talibanerna detta stöd? Av olika skäl, inte minst för att när de väl har erövrat hela Afghanistan kunna släppa dem lösa i Kashmir och där skapa en spänning riktad mot Indien. Nå, jag tror att det är mycket viktigt att bryta denna onda cirkel och vi kan bara hoppas att denna resolution kommer att bidra till detta.

Paasilinna
Herr talman, ärade kolleger! Jag tackar fru Lalumière för ett bildat betänkande. Jag reagerar på två saker: unionens civila krishantering är inte utvecklad, konflikterna är av social, ekonomisk, kunskapsmässig, ekologisk och etnisk karaktär. För alla dessa är förebyggande civil krishantering en bättre metod än militärisk sådan. Jag är rädd för att man allt oftare och fortare tar till snabba vapenstyrkor i stället för civil krishantering. Europas flagga avancerar inte med pansarvagnar, utan genom social jämlikhet och detta utgör den primära skillnaden. Jag föreslår att vi organiserar ett så effektivt och snabbt civilkrishanteringscenter som man nu har planerat. Då handlar vi i rätt ordning och genomför vår egen filosofi på rätt sätt.
Min andra farhåga gäller de länder som blir indragna i Nato mot sin vilja. Här kunde även en lösning underlätta: att ta med Ryssland i krishanteringen. Man kan skönja att Ryssland ofta antingen är delaktig i eller på annat sätt kopplad till de kriser vi har framför oss. Vi vet också att president Putin inte förhåller sig absolut negativt till dessa krishanteringstrupper, vilket jag anser betyder att det finns möjligheter till samarbete och då vi vet vilken typ av kris det är fråga om, tycker jag att detta skulle vara en annan balanserande del av hela processen. Det skulle underlätta förståelsen hos Europas folk i hela denna fråga.

Cushnahan
Jag välkomnar varmt förra veckans beslut av EU:s försvars- och utrikesministrar att upprätta en snabbinsatsstyrka på 60 000 man. Det gläder mig särskilt att 850 medlemmar av våra försvarsstyrkor kommer att delta.
Precis som min Fine Gael-kollega, Doyle, inser jag att detta inte är detsamma som skapandet av en europeisk armé, och innan det blir ett alltför högljutt klagande i mitt hemland, vilket det kommer att bli, mot Irlands deltagande, vill jag påpeka att deltagandet är frivilligt och att det bedöms från fall till fall. Låt mig säga detta och låt mig svara på kommentarerna från min andra kollega, van Orden. Jag anser att detta senaste initiativ är ett mycket viktigt första steg för att komma till rätta med de brister som finns när det rör EU:s försvarsmöjligheter, som vi så grymt visade upp i Bosnien och Hercegovina och även i Kosovo. Jag tror att den lärdom vi kan ta till oss genom denna senaste utveckling, kommer att vara nyttig för oss i framtiden när vi har förstått det behov som finns när det gäller att upprätta en europeisk försvarspolitik och -förmåga, vilket jag anser vara en lika viktig del av den europeiska integrationen som den gemensamma valutan. Denna erfarenhet kommer att ge oss möjligheter att utveckla vår egen politik på ett sådant sätt, trots van Ordens farhågor, att vi inte nödvändigtvis retar upp våra amerikanska allierade eller skapar spänningar inom Nato självt.
EU-politiken måste alltid grundas på partnerskapsystemet, genom vilket man försöker att dela på Natos resurser, särskilt planering och underrättelseinformation, såväl som vapen, i stället för att kopiera Natos strukturer, särskilt när vi har gemensamma mål. Jag anser att denna erfarenhet kommer att vara nyttig för EU när vi börjar utveckla vår egen försvarspolitik, och jag hoppas uppriktigt att detta kommer att ske så snart som möjligt.

Sacrédeus
Herr talman! I Brok-betänkandet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken lyfts följande budskap fram i punkt 31: " Europaparlamentet anser, i och med att Ryssland är förenat med Vitryssland i en politisk union, att det är angeläget för Rysslands demokratiska legitimitet att landets president och regering tydligt och uthålligt markerar det omfattande behovet av demokratiska reformer i Vitryssland, inte minst i ljuset av den rapport som den parlamentariska trojkan från Europeiska unionen, Europarådet och OSSE lade fram i Minsk den 16 oktober 2000" .
Jag är författare till detta ändringsförslag, vilket en bred majoritet i Europaparlamentets utrikesutskott ställt sig bakom. Vill Ryssland, långsiktigt, vara i politisk union med en icke-demokratisk regim?
Jag vill också nämna fyra personer vid namn som spårlöst har försvunnit i Vitryssland under åren 1998-2000 samt en politiker som dött under oklara omständigheter. Dessa personer är Jurij Zaharenko, före detta inrikesminister och vice talman i Vitrysslands 13:e Högsta Sovjet; Victor Gonchar, vice talman i Vitrysslands 13:e Högsta Sovjet samt ordförande i en brottsutredning mot president Lukatjenko; herr Krasovskij, vän till vice talmannen Gonchar och försvunnen tillsammans med honom; Dmitrij Zavadskij, filmare för rysk TV som försvann under mystiska förhållanden från flygplatsen i Minsk den 7 juli i år samt slutligen Jurij Karpenko, ledare för Civil Party, och före detta borgmästare i Molodechno, som avled hastigt och under oklara omständigheter i augusti 1999.
Till Patten, Solana och det tillträdande svenska ordförandeskapet vill jag säga: Agera kraftfullt och gemensamt mot Vitrysslands antidemokratiska regim!

Richard
. (FR) Herr talman! Jag vill först och främst tacka för er omtänksamhet vad gäller sammanträdets längd, men ni vet, jag har 21 års parlamentariskt arbete bakom mig och är därför tålig för den sortens osäkra faktorer.
Jag vill bara tillägga ett par ord om synpunkterna angående Afghanistan, för att tala om att rådet har föresatt sig att sända humanitär hjälp så snart de operativa villkoren medger detta.
Jag skall sedan framföra några synpunkter om ett fåtal inslag, av naturliga skäl, i den mycket innehållsrika debatt som just har ägt rum kring betänkandena av ordförande Brok och fru Lalumière. Betänkandenas allmänna innebörd tror jag får ett godkännande av en stor majoritet, vilket självklart uppmuntrar regeringarna i deras arbete och stöder rådet i Nice.
Först skulle jag vilja ta upp frågan om försvarsmedlens plats bland Europeiska unionens alla redskap och metoder. Många talare har påpekat det: militära medel skall användas som en sista utväg, inom ramen för Europeiska unionens möjligheter. Jag kan givetvis inte annat än insistera på den principen, som också regeringarna stöder. Men låt oss ställa frågan vad " en sista utväg" betyder. Som en sista utväg betyder att allt annat har misslyckats, och sådant händer. Det upplevde vi i Europa för två år sedan, och för ett och ett halvt år sedan i Kosovo. Alla politiska och diplomatiska ansträngningar och ekonomiska påtryckningar kunde inte förhindra ett våldsutbrott i Europas hjärta och en oacceptabel utmaning av alla europeiska värderingar. Militär styrka är således bara en sista utväg. Men om man vill att den skall kunna förhindra det oacceptabla, då måste den vara tillförlitlig och trovärdig.
Jag anser också att kombinationen av dessa olika medel är Europeiska unionens specifika tillhörighet och möjlighet och att det arbete som vi har framför oss, om denna politik framskrider och befästs, är att utveckla en verklig europeisk kultur för att förebygga och hantera konflikter. Erfarenheter vi gjort, och som vi gör än i dag, framför allt på Balkan, visar att vi européer med vår konfliktfyllda historiska erfarenhet, förståelse för spetsfundigheter, stundtals hårdheter samt konfrontationer mellan samhällen, kan utveckla ett kunnande och aktningsvärda, respektabla, metoder i fråga om konflikthantering.
Frågan om fördubbling: jag skulle vilja betona att resurserna, dvs. de militära medel som nationerna frivilligt har gått med på att föreslå till denna förenade styrka, är samma kapacitet som de flesta av dessa nationer ställer till den atlantiska alliansens förfogande. Styrkorna fördubblas inte. Det är samma styrkor, med samma nivå av förberedelse och tillgänglighet som de flesta av våra nationer har - självklart med undantag för de nationer som inte är medlemmar av alliansen. Men för de nationer som är medlemmar av den atlantiska alliansen sker ingen fördubbling av försvarsinsatserna, mellan de insatser som utgör ett stöd till den atlantiska alliansens aktioner och de som skulle kunna ställas till Europeiska unionens förfogande.
Begreppsfrågan: begreppet godkändes 1992. Det är Petersberguppdragen. Dessa uppdrag är föremål för ett gediget avtal mellan de europeiska regeringarna, och erbjuder handlingslinjer som jag tror är väl beprövade och i stor utsträckning godkända av den europeiska allmänheten. Om det vidtas åtgärder skall dessa självklart beslutas av regeringarna i samförstånd, och, som flera talare har påpekat: skälet till att vi i våra uttalanden framhåller att det inte existerar någon europeisk armé är givetvis att det inte finns någon myndighet som står ovan nationerna och som skulle kunna tvinga dem att sätta in styrkor i vilken operation det än må vara.
Europa kommer således inte att bli en ny allians genom en utveckling som bygger på ofullständig information, vilket jag tror någon påpekade. Den kommer att fungera på grundval av nationella beslut som fattas inom ramen för ett mellanstatligtsamarbete under de nationella parlamentens kontroll och med respekt för Petersberguppdragen, och i enlighet med principerna i Förenta nationernas stadga. En av de utvecklingslinjer som den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken kommer att följa tror jag är att utgöra en extra kapacitet, ett konkret stöd till Förenta nationernas funktion, vilken är att lösa konflikter, även då man måste skilja krigförande parter åt.
Jag svarar på det här sättet på den synpunkt som en talare framförde, enligt vilken ett avtal skulle ha slutits i Saint-Malo mellan Förenade kungariket och Frankrike i syfte att begränsa Europaparlamentets rättigheter. Det är inte vad det handlar om. Det avtal som ingicks i Saint-Malo, och som framför allt var ett avtal mellan 15 nationer, innebär att om man vill att det skall finnas en verklig och effektiv handlingskapacitet i Europa ur försvarssynpunkt, då måste denna kapacitet ha en mellanstatlig grund.
Vi får inte glömma att vi i 50 år har tvekat och misslyckats med att ge Europeiska unionen ett minimum av kapacitet för att inte vara ett maktlöst vittne till kriser där våld bryter ut. Den enda möjlighet som existerar i dag är en mellanstatlig insats. Den passar alla våra demokratiska nationer, eftersom den förbehåller dem den yttersta rätten att fatta beslut om att använda våld. Det stämmer således att den parlamentariska kontrollen väsentligen utövas inom nationerna, på grund av detta val om mellanstatlighet.
Jag kan för övrigt konstatera att det i rådets alla ståndpunkter inte finns och inte kommer att finnas ett budgetärt åtagande för Europeiska unionen att finansiera någon som helst militär verksamhet. Betyder detta att en dialog om försvars- och säkerhetsfrågor mellan rådet - regeringarnas företrädare - och Europaparlamentet är omöjlig? Det förefaller som om den här diskussionen, som gläder alla, ger ett första bevis på motsatsen. Jag tror att en positiv dialog kommer att utvecklas.
Varför? Jo, för om vi förhåller oss konsekventa till de beslut som fattats, kommer Europeiska unionens ansvar, trovärdighet och inflytande i kriser gradvis att öka. Vi kommer inte längre att vara vilken kommentator som helst. Följaktligen kommer fördjupade politiska diskussioner att utvecklas hos allmänheten, i våra parlament och även här, om vad det är som står på spel i en konfliktlösning mot bakgrund av en fullständig uppsättning medel, där militärt våld endast är en beståndsdel. Värdet av de principer och reflektioner som betänkandet av ordförande Brok och det av Lalumière bidrar med visar redan, förebådar, hur innehållsrika dessa debatter skulle kunna bli.
Det återstår fortfarande att utarbeta former av närmande till de nationella parlamenten, men det som under alla omständigheter ligger inom räckhåll för oss, och som utgör en vändpunkt som jag tror att vi alla kan glädja oss åt, är att de 15 nationer som är medlemmar av denna union, som redan har skapat en politisk realitet med en positiv inverkan på de globala inflytandeförhållandena; dessa 15 nationer har valt att förse sig med medel för att agera tillsammans i den händelse våldet skulle utmana våra värderingar. De gör detta på grundval av våra gemensamma värderingar. Jag tror att det är en bra nyhet.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket herr minister.
Jag har mottagit ett förslag till resolution i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen för att avsluta denna debatt.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Reform av kommissionen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0327/2000 av Guy-Quint, för budgetutskottet, om kommissionens vitbok om reformen av kommissionen (aspekter som berör budgetutskottet)
(KOM(2000) 200 - C5-0447/2000 - 2000/2217(COS))
A5-0329/2000 av Pomés Ruiz, för budgetkontrollutskottet, om kommissionens vitbok om reformen av kommissionen (aspekter som berör budgetkontrollutskottet) (KOM(2000) 200 - C5-0445/2000 - 2000/2215(COS))
A5-0326/2000 av Harbour, för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, om kommissionens vitbok om reformen av kommissionen (aspekter som berör utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden) (KOM(2000) 200 - C5-0446/2000 - 2000/2216(COS))
A5-0328/2000 av Lamassoure, för utskottet för konstitutionella frågor, om kommissionens vitbok om reformen av kommissionen (aspekter som berör utskottet för konstitutionella frågor) (KOM(2000) 200 - C5-0448/2000 - 2000/2218(COS)).

Guy-Quint
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar, kära kolleger! Kommissionens avgång i mars 1999 avslöjade nödvändigheten av att reformera dess strukturer och arbetsmetoder. Kommissionens nuvarande reformiver bör framför allt syfta till att återvinna allmänhetens förtroende. Behovet av en reform är obestridlig och en sådan reform bör göra kommissionen till en framstående förvaltning i det politiska projektets tjänst. Det är ett avgörande villkor för att skapa trovärdighet för Europeiska unionens bygge.
Efter rapporterna från de oberoende experterna föreslog kommissionen, på initiativ av Kinnock, en vitbok med en reform av dess funktionssätt. Officiellt rådfrågades parlamentet för att ge ett enkelt yttrande, men kommissionär Kinnock försäkrade hur viktig vår ståndpunkt var för kommissionens följande arbete, eftersom vi därefter skulle bli delaktiga i arbetet. Med hänsyn till uppgiftens omfattning berördes fyra utskott och ett helt nytt förfarande inrättades, med fyra parallella betänkanden. Jag vill här välkomna det arbete som gjorts tillsammans med mina kolleger i PPE-gruppen, Pomés Ruiz, Harbour och Lamassoure.
Vi beslutade således om en metod för att behandla hela frågan utan överlappning. Denna metod har mött respekt och har krävt en betydande samordning från vår sida. Den har gjort det möjligt för oss att anta en gemensam strategi med respekt för varje utskotts befogenhetsområden och med en strävan efter en grundläggande samstämmighet mellan våra betänkanden. Jag vill emellertid betona att för PSE-gruppen är det ytterst viktigt att denna reform genomförs på ett mycket pragmatiskt sätt med respekt för fördragen.
Sammanhållningen mellan reformens alla delar skall garantera de europeiska medborgarna en god överskådlighet, en verklig insyn i den politiska förvaltningen av det europeiska projektet. Det är uppenbart att moderniseringen av en så pass invecklad struktur som kommissionen kräver smidighet, tålamod och förtroende från de olika aktörernas sida, särskilt av personalen. Därför är vi måna om att den inte skall behöva lida, men det är mycket viktigt för oss att all personal verkligen är delaktig i hela denna moderniseringsprocess.
Även om reformen kan utarbetas ovanifrån måste den vara tydlig och förklaras för fackföreningarna och all personal, och alla anställda måste faktiskt delta i hela processen. Vår vilja att ge ny kraft åt det europeiska offentliga ämbetet är mycket stark, och därför måste vi respektera vissa principer: att det europeiska offentliga ämbetet skall behålla en enhetlig interinstitutionell status, vilket skall garantera att varje tjänsteman i grunden behandlas lika och möjliggöra en verklig rörlighet och vidareutbildning. Utvecklingen av rekryteringen måste alltid garantera lika möjligheter för alla medborgare i gemenskapen.
Budgetutskottets yttrande om reformen är koncentrerat till de större aspekterna, inom ramen för våra befogenheter. När det gäller grundstrukturen påpekas genomgående att parallellt med alla lagstiftningsförfaranden skall samtliga budgetbeslut fattas inom ramen för årliga förfaranden och med det interinstitutionella avtalet som referens.
Parlamentet har ett särskilt ansvar inför sina medborgare. Och i egenskap av en av budgetmyndighetens grenar skall det se till att allmänna medel används på ett bra sätt. Dessutom kommer vi, framför alla andra hänsynstaganden, att i framtiden vara ännu mer uppmärksamma på att den genomröstade budgeten verkligen används av kommissionen och inte ges en ny inriktning i förhållande till funktionella brister, på ett sådant sätt att kammarens demokratiskt valda politiska prioriteringar förverkligas.
Alla de åtgärder som föreslås i vitboken bör bidra till att modernisera och effektivisera hela kommissionens sätt att fungera. Vi kommer att ge den vårt stöd, genom att se till att dessa förfaranden så snabbt som möjligt tillåter att en förvaltningskultur inrättas som är inriktad på resultat samt resultatkriterier som innebär att hänsyn tas till kostnad i förhållande till vinst, men även våra politiska val, och att hänsyn tas till att en decentralisering och delegering av makt är väsentligt, dock under förutsättning att besluts- och kontrollmakten säkerställs.
Europeiska kommissionens meddelande bör ge ett gemensamt budskap till de olika institutionerna. Konkret sett är det av högsta vikt att man ser över förfarandena för att respektera budgetomröstningarna. Icke-genomförandet av budgeten och den orimliga eftersläpningen mellan budgetering och åtaganden, och i ett senare skede betalningsbemyndiganden, är karikatyrartat. Vi måste snarast utarbeta ad hoc-förfaranden för att återskapa förtroendet för kommissionens förvaltning. För det ändamålet måste man se över förfarandena, genom att ställa upp realistiska mål som gör att man på kort tid kan verkställa utestående betalningar och minska klyftan mellan åtaganden och betalningar, vilken undergräver förtroendet för en stor del av budgeten, samt avbryta kontrakt i den händelse budgetära medel och politiska åtaganden inte längre stämmer överens, och genom att snarast betala ut subventioner och åtaganden. Kommissionens trovärdighet, och därmed Europeiska unionens, är beroende av att dess finansiella förvaltningssystem reformeras mycket snabbt. På medellång sikt är det väsentligt att slipa på de budgetära förfarandena genom en bättre samordning mellan budgetmyndigheten och kommissionen i början av varje budgetår, för att undvika att hamna i de stora svårigheter som vi gick igenom i november och december och i omständigheter som inte gör det möjligt att på ett korrekt sätt omsätta parlamentets politiska förväntningar i praktiken och som inte möjliggör en hänsyn till en verklig modernisering av kommissionens sätt att fungera.
En årlig utvärdering av organisationens utveckling och merkostnaderna för reformen kräver en samordning i början av varje budgetår. Ett sådant arrangemang kräver tid, men det är oundvikligt och centralt för reformen.
Inrättandet av en övergripande förvaltning för varje projekt bör åtföljas av en ny nomenklatur som möjliggör en förvaltning präglad av öppenhet och insyn. Det är vi mycket positiva till. Vi kommer att se till att alla dessa tekniska bestämmelser skall kunna tillämpas samtidigt som alla de rättigheter parlamentet har i egenskap av budgetmyndighet bevaras.
Vårt utskott läste med stor tillfredsställelse slutsatserna i betänkandet av Bourlanges om externalisering, vilka återges i ändringsskrivelsen. Men när det däremot gäller kommittéväsendet, uttrycker medlemsstaterna alltför ofta nationella intressen som står i konflikt med gemenskapen, och samrådet med dem bromsar beslutsprocessen genom att kostnaderna ökar. Det vore därför bra om reformen blir ett tillfälle att begränsa staternas ingripande till de områden som inte medför några kostnader.
Jag skall inte uppehålla mig länge vid personalresurserna, eftersom de kommer att behandlas av Harbour. Att kommissionens personalresurser och dess nya uppgifter, plus de som kommer senare, inte stämmer överens är uppenbart. Och den omfördelning som föreslås i ändringsskrivelsen - som endast avser 4 procent - kommer inte att lösa problemet med de mänskliga resurserna.
Genom att rådet i samband med budgetsamordningen i torsdags godtog det väsentliga i ändringsskrivelsen, visade det att budgetmyndighetens andra gren emellertid ville stödja reformen av kommissionen.
När det gäller revisionen, förvaltningen och den finansiella kontrollen finns det väsentliga i betänkandet av Pomés Ruiz. Sedan den 22 november är kommissionens ståndpunkt om omstöpningen av de finansiella bestämmelserna känd. Vi har redan yttrat oss om fast track-reformen i samband med omröstningen om betänkandet av van Hulten. Vi vill dock påminna om det absoluta kravet på en oberoende finansiell kontroll. Dessutom är det helt ologiskt att endast rådet skall kunna ändra på de finansiella bestämmelserna, och vi upprepar vår begäran om förlikning på den punkten.
Reformen av kommissionen är en viktig handling för våra institutioners framtid. Den arbetsmetod som valdes av talmanskonferensen, som föreföll något riskfylld för somliga, har krävt tid. Men genom att beakta alla dessa fyra betänkanden har denna tid av samordning möjliggjort en både mer omfattande och mer bearbetad ståndpunkt, vilken har berikat parlamentets yttrande. Detta betänkande motsvarar de allra första stegen i en reform av kommissionen, en oerhört viktig handling för en verkligt modern förvaltning av unionen. Det kommer att följas av många andra betänkanden, och jag som berikats av några veckors samordnat arbete skulle för egen del önska att den här metoden bevaras för framtiden.
Jag vill särskilt tacka de tre andra föredragandena, för jag har verkligen uppskattat vårt arbete och tydligheten i deras ståndpunkter. De bedömningsskillnader som uppkom var inte endast av politisk art, utan återspeglar i än högre grad kulturella skillnader mellan de 15. De avslöjar djupt olika synsätt på hur den offentliga sektorn skall förvaltas, synsätt som finns varje dag inom Europeiska unionens olika institutioner, även inom våra politiska grupper. Genomförandet av reformen avspeglar väl de svårigheter vi konfronteras med, men vi vet att det är en nödvändig uppgift, hur svår den än är.
Tillsammans har vi bidragit till denna första avgörande etapp för unionens politiska framtid, moderniserat dess förvaltning så att den skall bli öppnare och därmed finnas närmare till hands för unionsmedborgarna, så att de blir övertygade om att deras framtid endast kan ligga i en starkare europeisk union.

Pomés Ruiz
Herr talman, herr Kinnock, fru Schreyer, kära kolleger! Denna debatt utgör kulmen av den genomgång detta parlament gjort av vitboken om reformen av kommissionen. En granskning som huvudsakligen försöker ge ny luft, ett nytt stöd, till kommissionen efter den genomgångna krisen som vi alla beklagar.
Jag skulle med handen på hjärtat vilja tacka Guy-Quint, Harbour och Lamassoure för det arbete som lagts ned. Vi fyra föredragande har arbetat i mycket god samarbetsanda och det kommer att göra det möjligt att detta förfarande, som i sig är komplicerat, i morgon kan visa upp fyra samordnade betänkanden, utan överlappningar sinsemellan och som ger den energi som vi alla vill ge det arbete och det ansvar ordförande Prodi åtog sig.
Även om varje betänkande handlar om aspekter som berör varje utskott finns det en gemensam nämnare för alla fyra. Alla har de en allmänt positiv uppfattning till de reformförslag som föreslås av kommissionen i vitboken, även om de gör det med en vaksam attityd avseende dessas genomförande och utveckling.
För budgetkontrollutskottets del är jag glad att kunna tala om att mitt betänkande gått igenom enhälligt, förutom en som avstått från att rösta, och att vi varit enhälliga i att åter understryka behovet av en stark, oberoende, öppen och effektiv kommission, dvs. en verklig pelare i det europeiska bygget. Och vi har också varit enhälliga i att konstatera att en stor del av de brister och oegentligheter som man klagade på under godkännandet av förvaltningen år 1996 berodde på det faktum att tidigare kommissioner varken lyckades modernisera sina förvaltnings- och kontrollsystem eller i sin helhet tillämpa gällande regler.
Under den tid som jag har utarbetat mitt betänkande har jag haft möjlighet att studera inte bara vitboken utan också den andra rapporten från den oberoende expertkommittén och den resolution som antogs här i parlamentet den 19 januari i år om nämnda kommittés arbete, på förslag av Michiel van Hulten. Budgetkontrollutskottet och jag själv är glada över att veta att kommissionen då den utarbetade vitboken till stor del låtit sig inspireras av förslagen från de oberoende experterna och beaktat ett stort antal påpekanden från detta parlament från den 19 januari.
I egenskap av ansvarigt utskott för budgetkontroll understryker jag i betänkandet som antagits i utskottet de reformaspekter som följer av befogenheten i denna fråga. Och på så sätt har vi fullständigt stött inrättandet av en verklig ansvarskänsla hos tjänstemännen. Detta är grunden i kommissionens nya förvaltningsfilosofi. Varje administrativ enhet skall ansvara för regelbundenhet och legalitet i alla sina handlingar. Generaldirektörerna skall ansvara för den interna kontrollen på sitt generaldirektorat utan att vi för den skull på något sätt befriar respektive kommissionärer från deras eget ansvar för att tjänsterna fungerar och i vissa fall kommissionens ordförande.
Den nya interna revisionen, under ert direkta ansvar, herr Kinnock, som är vice ordförande och ansvarar för reformen, kommer att som huvudsaklig uppgift ha att analysera de funktioner och de interna kontrollsystem som finns på kommissionen. Denna funktion är, som revisionsrätten visar i sin rapport 4/97, mycket bredare och allmän än den nuvarande funktionen som den allmänna kontrollen ex ante utgör.
Jag skulle därför vilja påminna om att vårt parlament den 5 oktober gav grönt ljus åt en ändring av artikel 24.5 i gällande budgetförordning. Parlamentet har på så sätt fått ett slut på det revisionsrätten hade påtalat sedan 1981 och som upprepades i rapport 4/97, dvs. en existerande latent konflikt mellan makten att bevilja ett godkännande, och således en kostnad, och förpliktelsen att utvärdera det strax efteråt enligt kriterier för god ekonomisk förvaltning. Denna ändring har berättigande under en övergångsperiod fram till antagandet av den nya budgetförordningen som i enlighet med rekommendationerna av expertkommittén skall upprätta ett kontrollsystem med grund inte i en centraliserad kontroll ex ante utan i en revision ex post, a posteriori.
Kära kolleger, min bedömning är att det nya systemet kommer att visa sig vara effektivare än det nuvarande. Revisionsrätten upprepar i sin rapport 4/97 sin uppfattning om ekonomikontrollens verkan, som är olika. Inför den stora effektivitet som denna visar i de anslag som förvaltas direkt av kommissionen passerar inte dess svaghet obemärkt i de operativa decentraliserade kostnaderna. Ett bevis på denna svaghet är det oerhört begränsade antalet avslag på godkännanden, på tillstånd, av kommissionen. Revisionsrätten visar i sin rapport att man inte motsätter sig avskaffandet av förhandsgodkännanden om detta avskaffande ersätts med andra förfaranden som ger åtminstone likvärdiga garantier och som på så sätt kan innefatta andra aktörer än den ekonomiska revisorn.
Denna andra faktor är just den interna granskningstjänsten som kommer att åtnjuta ett totalt oberoende. Revisionsrätten säger också att på uttryckligt villkor att den beviljande partens roll...
(Talmannen talade om för talaren att talartiden var slut.)
Jag avslutar med att säga att det inte är tid, herr talman, till lyckönskningar. Det är inte precis läge att fira segrar. Det stöd detta parlament ger reformen av kommissionen måste leda till att den ansvarar för sin risk, tar sitt ansvar, som Kinnock lovade, och också att träffa rätt. Ni är skyldiga att träffa rätt och ta ansvar för risker, inte att undvika dem.

Harbour
. (EN) Herr talman! Det är en särskild glädje för mig att till sist, och jag betonar orden " till sist" , kunna stå här i kväll och presentera detta betänkande. Jag drar mig till minnes att träffade vice ordförande Kinnock för första gången i december förra året, när parlamentet meddelade att jag skulle tillfrågas om jag kunde ta på mig denna uppgift. Det har alltså tagit elva månader för oss att komma någon vart. Det har varit en mycket trevlig erfarenhet. Jag kan verkligen upprepa vad mina kolleger har sagt om att gruppen av föredragande har samarbetat mycket bra. Det har varit trevligt att samarbeta och jag tror att den process det innebär att ta itu med en nödvändig reform av kommissionen som är viktig för Europeiska unionens framtid, har tillfogat djup och kraft, eftersom vi fyra har deltagit i den.
I mitt betänkande koncentrerar jag mig på strategin för reformering av mänskliga resurser. Jag betonar strategi, eftersom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kanske har minst två års arbete framför sig - även om vi hoppas att det inte blir riktigt så länge - för att granska all den reformering av tjänsteföreskrifterna som kommer att ske genom reformeringen av mänskliga resurser. Vi var alltså måna om att se till att den strategiska ramen trätt i kraft och att det var den rätta. Vi är rent allmänt nöjda med den, men vi tänker inte nöja oss med detta och jag vill bara belysa vad jag tycker är några av de viktigaste frågorna som kommissionen står inför och hur vi kan hjälpa dem att genomföra denna absolut nödvändiga reform. En sak som vi var måna om att göra i utskottet, var att inte se på detta som en isolerad företeelse, utan att titta på vad som hände på andra håll. Vi höll en mycket lyckad offentlig utfrågning om reformerna, där vi hade bjudit in folk från den privata och offentliga industrin för att upplysa oss om de miljömässiga, organisatoriska och personalmässiga förändringar som pågår omkring oss, och som kommissionen måste ta hänsyn till när den nu går vidare med reformerna. Kommissionen måste verkligen se till att rekrytera de mest begåvade personerna på en mycket konkurrensutsatt marknad.
Det jag tyckte var mycket intressant, var att diskussionerna visade hur sysselsättnings- och organisationspraxisen inom den privata och offentliga sektorn faktiskt börjar bli allt mer lika. Överallt börjar nu stora organisationer bli allt mer öppna - mer genomsynliga; de använder informationstekniken på ett nytt sätt; de börjar överge traditionella hierarkiska organisationsformer och delar information inom hela organisationen och mellan varandra. Detta är en nödvändig lärdom som kommissionen måste ta till sig när den utarbetar denna reform mer i detalj.
Under den korta tid jag har till förfogande i kväll, hinner jag inte att gå igenom alla våra specifika rekommendationer i detalj, så jag vill koncentrera mig på vad jag tycker är den viktigaste delen när det gäller att utveckla dessa reformer. Vi måste utveckla en organisation inom kommissionen som skall ta itu med att ge varje tjänsteman tydliga mål, och ge dem lämpliga resurser för att kunna uppnå dessa mål. Detta omfattar de fullkomligt avgörande ekonomiska resurserna, som både Guy-Quint och Pomés Ruiz har betonat, och man måste bemyndiga dem att använda dessa resurser på ett lämpligt sätt. De måste få målsättningar att leva upp till, men de skall också belönas i form av högre lön och befordran, beroende på hur bra de uppfyller dessa målsättningar.
Detta är själva kärnpunkten av vad vi försöker att åstadkomma här. De personer som gör karriär inom organisationen, kommer att göra detta på ett strukturerat sätt med bättre karriärplanering. Man kanske vill att de skall flytta över till andra EU-institutioner, eller arbeta tillfälligt vid de nationella regeringskanslierna eller inom den privata sektorn. Detta bör bli normerande, en del av en standardkarriär inom Europeiska kommissionen. De skall också under karriären vara beredda på att träffa folk som är verksamma utanför kommissionen: genom kortsiktiga anställningskontrakt; en sakkunnig, en yngre person som betraktar 3-5 års arbete inom kommissionen som en del av en karriärplan. Vi bör uppmuntra dessa personer vid sidan av den permanenta tjänsten inom kommissionen.
Vi förväntar oss allt detta av en modern organisation i framtiden. Det är rätt strategi, men innehållet måste också vara rätt om man verkligen skall lyckas. Vid förvaltningen av en organisation, är det väldigt bra om alla bestämmelser är kända, men det finns så många andra viktiga beståndsdelar: Personalens inställning, dess engagemang och stöd för planerna och dess vilja till förändring. Allt detta kommer att bli nödvändigt och ett engagemang från allas sida, antingen det sker i fackföreningar eller inte, kommer också att bli absolut nödvändigt.
Ledarskap från toppen kommer att bli nödvändigt. Vice ordförande Kinnock uppvisar en oerhörd entusiasm för allt han företar sig. Han har lett denna process på ett mycket entusiastiskt sätt, men den måste ledas från den absoluta toppen. Det gladde mig att vi alla fyra nyligen fick möjlighet att träffa ordförande Prodi. Han försäkrade oss om att han också stödde dessa reformer helt och fullt. Alla dessa reformer måste spridas ned från toppen så snabbt som möjligt, för att kunna ge Europeiska unionen den kraftfulla kommission som den faktiskt behöver för att kunna uppnå sina mål under de kommande 20 åren.
(Applåder)

Lamassoure
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Trots räckvidden berör vitboken, framlagd av kommissionär Kinnock, inte direkt den institutionella frågan. Men den framstår ändå som den första etappen i ett mer omfattande reflektionsarbete, vilket inleddes av ordförande Prodi själv, om vad man kallar unionens ledningsformer. Ett annat dokument om denna fråga förbereds för närvarande av kommissionen.
Det är i den andan, för att omedelbart inleda debatten, som utskottet för konstitutionella frågor, efter de tre andra berörda utskotten, har funderat över kommissionens politiska effektivitet. Är kommissionen i dag i stånd att fullgöra sina uppdrag, och dessutom den politiska funktion som enligt fördragen tillkommer kommissionen?
I ett Europa som i morgon kommer att ha 30 medlemmar, med ett överfyllt råd och ett parlament med 700 ledamöter som talar 20 språk, kommer Europeiska kommissionens roll att definiera och försvara det gemensamma europeiska intresset att vara viktigare än någonsin. Utskottet för konstitutionella frågor erinrar om sitt intresse av en stark, oberoende, effektiv, öppen och politiskt ansvarig kommission.
Och för att garantera dessa egenskaper insisterar vi på fem punkter. Första punkten: goda ledningsprinciper får inte begränsas till kommissionens förvaltningsuppgifter. Dessa principer bör också vägleda kommissionen när den skall lägga fram lagstiftningsförslag, t.ex. genom att det inrättas ett internt förfarande så att man kan kontrollera att subsidiaritetsprincipen efterlevs, och genom att hänsyn tas till hur lång tid varje förfarande får ta, så att förberedelsen av förslagen inte drar ut på tiden. En annan viktig punkt: kommissionen är det enda organ som kan säkerställa en samordning mellan alla arbeten med att förbereda och genomföra europeiska beslut. Om kommissionen inte gör det märks det på resultaten, det kan man tydligt se, framför allt inom den andra och den tredje pelarens områden. Vi uppmanar också medlemsstaterna att anförtro kommissionen en huvudroll i förberedelsen och uppföljningen av Europeiska rådets toppmöten och ministerrådets alla möten, vilket kan göras utan att institutionerna förändras formellt.
Däremot är det inte kommissionens sak att själv förvalta genomförandet av de europeiska politikområdena, eller motsvarande bemyndiganden. I vitboken anges att ungefär hälften av kommissionens tjänstemän för närvarande har förvaltningsuppgifter. Det är alltför få om man anser att kommissionen skall förvalta sin egen organisation. Det är alltför många om man anser att den skall avhända sig det väsentliga av denna förvaltning, vilket är vår uppfattning. Decentralisering bör vara regel, till förmån för nationella förvaltningar eller extern förvaltning.
När det gäller de externa förvaltningarna bör diskussionerna om ledningsformer utgöra ett tillfälle för de tre institutionerna att fastställa en gemensam doktrin om det man kallar utläggning. Inrättandet av oberoende förvaltningsorgan är motiverat varje gång det krävs vetenskaplig eller teknisk expertis, eller när en decentraliserad förvaltning är att föredra. Så förhöll det sig t.ex. i fallet med Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk. Och så kommer det att bli angående livsmedelssäkerhet eller luftfartssäkerhet, dock under den förutsättningen att man undviker en uppdelning av kommissionens politiska ansvar och att man ser till att denna har rättsliga medel för att kunna redovisa inför parlamentet och rådet hur dessa organ fullgör sina uppgifter.
Det är till sist också dags att intressera sig för unionens externa representation. Det talade vi för övrigt om i eftermiddags, i samband med debatten om den gemensamma utrikespolitiken. Också här befinner vi oss på gränsen mellan vad som hör till goda förvaltningsprinciper och vad som kan rättfärdiga institutionella reformer, vilket kommissionär Pattens reflektionsarbete har visat. Utskottet för konstitutionella frågor föreslår en övergripande utvärdering av unionens externa representation, såväl gentemot tredje land i internationella förhandlingar som i internationella organ, och att man överväger att inrätta en gemensam diplomatisk tjänst. Debatten om unionens ledningsformer har således inletts. Vi kommer att fortsätta den under våren med utgångspunkt i slutsatserna från Nice och nya förslag från kommissionen.

Garriga Polledo
Herr talman, kommissionärer, ledamöter! Vi vill börja med att särskilt tacka Guy-Quint för att hon strävat efter samstämmighet under hela utarbetandet av betänkandet.
I egenskap av budgetutskott anser vi att upprättandet av budgeten för verksamheter ger oss problem på grund av den knappa insynen i kostnader och vår önskan att stärka Europaparlamentets makt som budgetmyndighet. Vi har just kommit från en budgetöverenskommelse med rådet, som Guy-Quint mycket väl vet om, där det svåraste varit att på ett klarare och tydligare sätt fastställa var gränserna för makten över budgeten går mellan den ena och den andra parten.
Budgetutskottet anser att parlamentet inte bör förlora sin kontroll över tilldelningen av administrativa anslag. Det faktum att utgiftsområde 5 försvinner ur budgetplanen när fastställandet av verksamhetsbudgeten är avklarad lugnar oss inte särskilt. Vi uttalar oss inte emot dessa konsekvenser. Däremot uttalar vi oss för en garanti för parlamentets budgetbefogenheter. Därför skulle en inriktning av reformarbetet i kommissionen som i smyg försöker ta ifrån parlamentet denna kontroll över de administrativa kostnaderna leda till interinstitutionella problem på kort sikt. En utgångspunkt som däremot säkrar parlamentets makt att kontrollera och besluta om kostnaderna i nuvarande område 5 skulle garantera handläggningen av reformen av kommissionen utan större överraskningar.
När det gäller kontoren för tekniskt bistånd (BAT) och övergångsperioden för avvecklingen av dessa insisterar min politiska grupp på att kommissionen skall göra sitt yttersta för att begränsa denna övergångsperiod. Därför frågar vi kommissionären: kan kommissionen garantera en övergångsperiod som i tiden verkligen är begränsad?
Slutligen måste vi ta upp den känsliga frågan om den föreslagna förtidspensioneringen. Vi väntar på en dialog på tre fronter för att bland annat definiera denna fråga innan det slutliga godkännandet av budget år 2001. Min grupp avvisar inte tanken på den obligatoriska karaktären i detta förslag om förtidspension. Vi tror att otydligheten i det nuvarande förslaget skulle kunna ge upphov till fler problem än fördelar och vi har alla redan fått signaler om oro bland tjänstemännen. Vi kommer dock att rösta för att låta kommissionen ansvara för att så långt möjligt precisera hur långtgående förslaget blir.
Under den följande dialogen med de tre parterna hoppas vi få goda nyheter inom många områden, inklusive detta, tillsammans med avskaffandet av förbehållet i kategorin för nya anställningar. Detta kommer naturligtvis att visa detta parlaments goda vilja att driva denna reform av kommissionen framåt.

van Hulten
Herr talman! I dag är det en viktig dag för reformen av kommissionen. Jag hade i varje fall tänkt inleda på detta sätt, men när jag nu ser mig runt i rummet börjar jag tvivla på mina egna ord. Det är typiskt för parlamentets sätt att arbeta, att vi fortfarande inte är vana vid att placera de punkter där vi verkligen har ett stort inflytande överst på föredragningslistan, utan istället debattera de frågor om vilka parlamentet inte har något formellt inflytande.
(Applåder från Kinnock) Sex månader efter det att kommissionen anger sina planer i en vitbok, är parlamentet redo att avge sitt yttrande. Jag vill också gratulera föredragandena. De har gjort ett enastående arbete under svåra förhållanden. Jag måste erkänna att vi själva skapade dessa svåra förhållanden, men de var i vilket fall svåra. När det gäller frågor som är så viktiga som denna, är det viktigt att parlamentet uppvisar enhällighet. Jag tror att morgondagens omröstning kommer att visa att vi gör det. Jag vill särskilt tacka Pomés Ruiz, som utarbetade betänkandet för budgetkontrollutskottet. Han uppvisade stor beredvillighet att ta till sig åsikterna från sina kolleger i utskottet. Resultatet av detta är en kraftfull grupp av betänkanden, som i morgon kommer att få ett nästan enhälligt stöd i kammaren. Jag tycker alltså att det är bäst att kommissionen tar dem på allvar.
Det är också en viktig dag när det rör reformen av kommissionen, eftersom kommissionen i dag antog en rad förslag som jag tror kommer att bli avgörande när det gäller att återställa européernas förtroende för våra institutioner. För det första har kommissionen accepterat behovet av bestämmelser för att skydda uppgiftslämnare. Krisen som resulterade i kommissionens avgång förra året visade vilken brist det finns på lämpliga bestämmelser för att hantera verkligt ärliga klagomål som läggs fram av hårt arbetande tjänstemän. Samtidigt som vi fortsätter att ha skilda åsikter om den roll som van Buitenen spelade, är det tydligt att han aldrig borde ha straffats för att han följde sitt samvete.
För det andra föreslår kommissionen att man skall göra en översyn av det disciplinära förfarandet. Detta borde ha skett för länge sedan. Kommissionen har nu beslutat sig för att acceptera rekommendationerna från den oberoende expertkommittén om att disciplinnämnden bör ledas av en oberoende ordförande. Detta kommer i hög grad att stärka rättvisan och tillförlitligheten i samband med det disciplinära förfarandet.
För det tredje har kommissionen antagit ett förslag om en rådgivande grupp för normer i offentlig förvaltning, som skall fastställas genom det interinstitutionella avtalet. Detta är också i linje med de förslag som lagts fram av de oberoende experterna, och ett som stöddes kraftfullt av parlamentet i dess resolution av den 19 januari 2000. Pomés Ruiz anger i sitt betänkande parlamentets ståndpunkt i denna fråga på ett mer ingående sätt. Det gläder mig att det verkar som om kommissionens förslag verkar vara förenligt med den ståndpunkt som vi skall anta i morgon.
Men vi har fortfarande viktiga utmaningar framför oss. Översynen av systemet för ekonomisk förvaltning och övervakning har bara just inletts, och då jag inte delar den pessimistiska syn som nyss uttrycktes av min kollega från PPE-gruppen, tror jag inte att det är mycket arbete som återstår. Decentraliseringen av den ekonomiska övervakningen till generaldirektoraten är ett viktigt steg, men det kommer bara att fungera om personalen har fått en lämplig fortbildning, om det finns tillräckliga resurser och om linjechefernas ansvar genomförs på ett korrekt sätt. I detta sammanhang är det två aspekter av förfarandet som är särskilt viktiga för oss. För det första har kommissionen ännu inte diskuterat vårt förslag om inrättande av en extern avdelning för ekonomisk disciplin. Kommissionen kan ha mycket goda skäl till att inte göra det, men vi skulle vilja få veta vilka de är. För det andra är inrättandet av en hjälpcentral eller panel för ekonomiska oegentligheter bara godtagbart för min grupp om man kan visa att en sådan hjälpcentral inte på något sätt kommer att undergräva OLAF:s möjligheter att utföra sitt arbete.
Efter ett och ett halvt år av diskussioner och förberedelser, rättar nu kommissionen munnen efter magsäcken. Reformprocessen har inletts och håller på att genomföras, som kommissionens lägesrapporter har visat. Den enda faran just nu, enligt min mening, är att vi nöjer oss med detta och ger efter för de gamla förhärskande krafterna. Dessa finns överallt: i parlamentet, i rådet och i kommissionen. Jag uppmanar därför kommissionen att fördubbla sina ansträngningar och se till att vi inom två år har de första resultaten som kommer att visa européerna att kommissionen fungerar igen.

Virrankoski
Herr talman! Först och främst vill jag tacka de fyra föredragande av respektive betänkande för ett bra arbete. Förbättrandet av EU:s administration är en av de viktigaste reformerna under denna valperiod. Huvudmålsättningen med förnyandet av kommissionen bör vara att minska byråkratin, öka effektiviteten och avlägsna ekonomiska oklarheter. Detta kräver att man förenklar arbetsmetoderna, för över befogenheter till lägre nivå och preciserar beslutanderätten. Nyckeln till reformen ligger i ökandet och betonandet av personligt ansvar. Cheferna för organen måste bära såväl juridiskt som ekonomiskt ansvar för besluten. Betonandet av det personliga ansvaret förutsätter bland annat en snar reformering av personalens instruktioner.
Förnyelsen förutsätter funktionsbaserad budgetering. Cheferna för enheterna och organen bör ha en viss rörelsefrihet beträffande administrationen. Huvuduppmärksamheten måste fästas vid uppnådda resultat och inte vid arbetsmetoderna. Endast på detta sätt kan man mera effektivt allokera tillbuds stående resurser. Organet och dess chef bör ha en klar chans till bästa möjliga administration. Ansvarighet förutsätter att man avstår från förhandskontrollen av finansieringen. Om beslutsfattarna är flera än en finns det ingen som bär ett tydligt ansvar.
Reformeringen av administrationen är nödvändig särskilt för att förbättra penningtransaktionerna inom Europeiska unionen. När det gäller betalningen av EU:s fakturor måste man uppnå samma praxis som i den övriga världen. Den nuvarande betalningstiden på tre månader är för lång för att inte tala om att många betalningar dröjer över ett år. Det är skamlöst med tanke på att EU själv är förkämpe för moderniseringen av näringslivet. Min grupp stöder starkt administrationsreformen.

Rühle
Herr talman! Även min grupp, De gröna/Europeiska fria alliansen, stöder kommissionens reformer så som de nedtecknats i vitboken, och vi insisterar på att de genomförs snarast möjligt. Vi har i dag i diskussionen om Nice hela tiden fått höra: EU står inför stora utmaningar, utvidgningen med slutligen 27 plus x stater kommer att bli ett hårdhetsprov för de europeiska institutionerna. Men samtidigt befinner sig de europeiska institutionernas anseende bland befolkningen i bottenläge - å ena sidan bristande förtroende, å andra sidan ökande ansamling av problem. Som exempel kan nämnas några av de mest aktuella problemen: Oljekris, klimatförändringar, BSE-kris.
Vi behöver snarast en reform av institutionerna, som bygger upp förtroendet igen och stärker vår handlingsförmåga. Vi behöver legitimitet genom stärkt effektivitet, åtgärdsrelaterad förvaltning, skapande av en kultur med ansvar, mer öppenhet, medborgarnära förvaltning och decentralisering. Dessa mål, som kommissionen har satt upp, kan vi bara stödja. Men vi befarar att det i detaljerna fortfarande inte finns tillräckligt mycket mod. Jag tar exemplet med öppenheten. Här gav kommissionen stora löften när den tillträdde. Verkligheten ser tyvärr annorlunda ut. Det visar ramavtalet med parlamentet och reglerna om tillgång till information. Här ser vi fortfarande att det finns en del att ta igen, och vi hoppas på att kommissionen vågar vara öppnare.
Disciplinärt förfarande - även här finns det samtycke, men hittills fortfarande inga klara regler, ingen klar utsago om hur dessa regler skall verkställas, och inte heller frågan om de externa har ännu klarats upp slutgiltigt. Här hoppas vi att vi snart får ett tydligt uttalande. Whistle-blowers - här vill jag ansluta till det som van Hulten redan sagt. Också här skulle vi egentligen ha kunnat förvänta oss mer mod till öppenhet från kommissionens sida, mer mod till öppen hantering av detta problem, eftersom the whistle-blowers ju också delvis har bidragit till att man äntligen tog itu med reformerna.
Genomförande av budgeten - även här måste kommissionen, men även parlamentet, i framtiden överväga hur vi skall hantera problemet med backlogs, hur vi skall se till att vi också när vi genomför nya program skall se till att sköta våra commitments, så att vi inte alltid får denna stora skillnad mellan löften och genomförande. Beträffande personalen skulle vi också ha kunnat tänka oss - just De grönas grupp - att parlamentet kommer kommissionen mer till mötes. Vi anser att utökningen av personalen faktiskt sker mycket långsamt, ty med tanke på de aktuella uppgifterna med östutvidgningen kan det här förväntas en ännu större personalökning.
Men, som sagt, här saknades det tyvärr stöd från parlamentets sida. Här måste parlamentet också utöva lite självkritik. Totalt sett bedömer vi att ansatserna är bra, och vi hoppas att kommissionen vid genomförandet visar uthållighet och ännu mer mod.

Turco
Herr talman! Trots föredragandenas ansträngningar för att stödja kommissionens arbete återstår det faktum att de fortfarande inte ger något övergripande och konsekvent svar på den oberoende expertkommitténs rekommendationer, ett svar som syftar till en politik för att styra institutionen, inte bara administrera den bättre. Vi noterar att kommissionen har åtagit sig att successivt införa en ny kontoplan, men vi skulle vilja veta när denna process kommer att slutföras. Jag skulle bara vilja påminna om att dagens kontoplan enligt experterna medför att stora delar av subventionerna faktiskt blir kamouflerade kontrakt som kommissionen vägrar att hantera som sådana, eftersom insynen är ännu mindre när det gäller subventioner än när det gäller kontrakt.
Jag skall inte uppehålla mig vid anställningsförfarandena, men faktum kvarstår att dessa än i dag är omgivna av ett obegripligt hemlighetsmakeri. För vårt vidkommande är den enda möjliga reformen den som socialistgruppen utlinjerade när den framlade tre ändringsförslag till Böschs betänkande, som vi diskuterade under den förra sammanträdesperioden.
Jag skulle vilja sluta med några ord om kommittéförfarandena. Expertkommittén skrev att kommittéerna med företrädare för medlemsstaterna i praktiken tenderar att bli en mekanism för att företräda de nationella intressena när gemenskapspolitiken skall genomföras, ibland i så hög grad att de blir den plats där man delar upp bytet från gemenskapens anslag. Vi anser att kommissionen på denna punkt inte ser, inte hör och om den någon gång talar så viskar den. Enligt vår mening är det uppenbart att det finns en obalans mellan förkunnade ambitioner och praktisk handling när det gäller reformeringen av kommissionen.

Van Dam
Herr talman! I sitt brev till romarna uppmanar aposteln Paulus sina läsare att omdana sig genom att förnya sitt tänkande. Denna omdaning är nödvändig för att uppriktigt tjäna Gud och går inte att framtvinga med hjälp av bestämmelser. Även om reformen av kommissionen inte går att jämföra med den Paulus avsåg, så innefattar den här bibliska principen en viktig läxa för kommissionen: med bestämmelser kan man inte framtvinga uppriktig lydnad.
Kommissionär Kinnock försöker förstärka ansvarskänslan hos tjänstemännen i kommissionen genom att förändra och förbättra bestämmelserna. Hur goda avsikterna med bestämmelserna än är, så handlar det till syvende och sist om genomförandet av dessa bestämmelser. Därför måste man pröva om de nya bestämmelserna är genomförbara. Reformen handlar i grund och botten om en ändrad hållning och ett ändrat beteende hos kommissionen och dess tjänstemän.
Den ändrade attityden borde komma att yttra sig i en offentlighet i förvaltningen. På det området saknas det ännu mycket i reformplanerna. Det föreslagna rådgivningstjänsten för ekonomiska oegentligheter underminerar inte bara öppenheten utan också OLAF:s arbete.
Med en begränsad budget måste kommissionen välja bland sina uppgifter. Vi måste välja mellan att fördjupa eller utvidga unionen. De kommande åren kommer att gå i utvidgningens tecken. Därför är det förvånansvärt att föredragandena Guy-Quint och Pomés Ruiz fullständigt förbigår detta och endast ser reformen som ett medel för europeiskt politiskt enande. Jag anser att reformen av kommissionen bör stå i ljuset av utvidgningen och inriktas på det.

Zappalà
Herr talman, ärade ledamöter! Färden mot de nya europeiska institutionerna fortsätter i och med förslaget till en reformering av kommissionen: jag säger " nya" eftersom de kommer att förändras jämfört med tidigare till följd av de problem som uppstod under den förra ledningen och på grundval av den långa, mångfacetterade och ofta komplicerade rapporten från de oberoende experterna. Liksom alla nyheter som förändrar konsoliderade situationer måste dessa vara avpassade och riktiga. Den som har lagstiftningsansvar kan och får inte låta sig drivas av emotionella faktorer och får inte acceptera förslag in toto, även om de kommer från framstående personer, om de inte svarar mot den representativa demokratins logik. Experterna är definitionsmässigt tekniker, men lagstiftaren får inte vara varken den som verkställer deras förslag i praktiken eller en expert i sin tur: han måste känna sig för, samråda, överväga och sedan på eget initiativ producera något, annars är det bättre att han avstår från politiken och lämnar lagstiftandet åt experterna.
Vi skall komma ihåg att en delreform, som antogs i september förra året på ett föga skarpsinnigt sätt även om den överensstämde med experternas förslag, fick underkänt av EG-domstolen. Kommissionen, den grundläggande institutionen i unionens nuvarande skepnad, genomför Europeiska unionens politik som har utformats av parlamentet och rådet med hela sin struktur. Parlamentet måste lyckas att villkorslöst genomföra en reform av kommissionen, i de delar det är lämpligt och nödvändigt, för att just skapa effektivitet och insyn men även göra det möjligt för de inblandade att bli medvetna om sig själva, om vad de är, vad de gör och för vem de arbetar.
Enligt min åsikt finns det ingen mer upplyft och betydelsefull struktur än denna: femton nationer, i morgon tjugo eller fler, en hel kontinent. Den del av världen som är mest industrialiserad pulserar i unionen och därmed i kommissionen via dess strukturer. I kommissionen och i parlamentet måste det finnas ytterst duglig personal som är medveten om att den är det, avlönas därefter och som är operativ men har alla de garantier och förmåner som deras poster för med sig, som är ansvarig men utan att riskera att utsättas för förödmjukelser. Om vi ger all tillbörlig erkänsla till dem som måste vara duktiga och idogt arbetande för att vara här kommer vi att få utmärkta institutioner. Om vi gör på något annat sätt kommer vi att orsaka en tillbakagång och kanske att samma problem som tidigare uppstår igen, de problem som har gjort att vi just är på väg emot en reform.

Miller
Herr talman! Låt mig börja med att gratulera Harbour till hans betänkande och det arbete han har lagt ned på det. Precis som van Hulten vill jag också berömma honom för det sätt på vilket han samarbetat med andra personer och att han var beredd att ta till sig idéer och uppfattningar från andra politiska grupper. På samma gång tackar jag kommissionen och dess personal för deras stöd och hjälp. Harbours betänkande kan egentligen bara betraktas som en bred ram, en grundläggande struktur. Det finns fortfarande mycket att göra, och jag anser att parlamentet inte kan vila på sina lagrar. Vi har redan hört att kommissionären tidigare i dag gav klartecken till en rad arbeten om enskilda aspekter av betänkandet. Jag har förstått att parlamentet officiellt inte kommer att granska dessa. Detta är ett misstag. För vad som händer med personalreformerna i kommissionen, kommer till sist att få återverkningar för parlamentet, och vi bör inte glömma bort det.
Jag skulle vilja ta upp de ca 26 ändringsförslag som lagts fram i samband med Harbours betänkande. Som ni kanske förväntade er, stöder vi ändringsförslag 1- 6, som ingetts av PSE-gruppen. Vi drar emellertid tillbaka ändringsförslag 6 och ber om delad omröstning om sista delen av ändringsförslag 15, eftersom vi inte tror att det nuvarande systemet inom ECB inbjuder till denna situation. Vi vill att ändringsförslag 20 och 23 betraktas som tillägg, eftersom det t.ex. i punkt 10 skulle vara helt galet att ta bort deltagandet vid utarbetandet av arbetsmålen och utvärderingssystemets personalutvecklande roll. Ändringsförslag 23 ser ut som det vore en tanke som man kommer på efteråt, och då vi inte är emot det bör det inte ersätta den befintliga punkt 22. Vi stöder ändringsförslag 13, 14, 16 och 9 som ingetts av PPE-gruppen. Vi stöder inte resten av ändringsförslagen, eftersom de antingen inte tillför något till betänkandet eller i själva verket tar oss ut på en fantasiutflykt i det blå.
Jag vill kort säga något om förändringar. Förändringar är aldrig lätta att genomföra. Många människor är inte mottagliga för förändringar, p.g.a. att de måste ta ett steg ut i det okända. Låt mig säga att, som någon som varit anställd i en organisation som skar ned utan att först samråda med de anställda, jag avundas de anställda vid kommissionen. Låt mig också säga som någon som varit anställd i en annan organisation och som blev överflödig efter nedskärningar, att jag är mer än avundsjuk på de anställda vid kommissionen och på det sätt de arbetar och kommissionären som arbetar med dem. Det är inte lätt att bli överflödig. Jag önskar att jag hade fått ett erbjudande om att fortbilda mig för ett annat arbete inom denna organisation.

Beazley
Jag vill först och främst tacka herr Harbour. Jag kommer ihåg vad han sade om detta arbetes långa utvecklingsperiod, och jag vill uppmuntra kommissionen att inte känna det som om tidtabellen är obestämbar. Det har varit ett tomrum och jag vill uppmuntra kommissionen att känna att dess återställda självförtroende är viktigt för oss här i parlamentet och framför allt för Europas folk.
Låt mig nu rikta uppmärksamheten mot det som Lamassoure sade i sitt förklarande uttalande om kommissionens institutionella roll och särskilt om det politiska initiativet. Det är inte ofta jag håller med min kollega van Dam, som också är ledamot i delegationen för förbindelserna med Estland - men han sade två saker som jag håller med om: För det första att det är nödvändigt med en förändring av personalens inställning och för det andra, att utvidgningen är en avgörande faktor för kommissionens framtida framsteg. När det rör utvidgningen, säger Lamassoure att kommissionen, när det gäller anslutningsprocessen, förväntas lägga fram en heltäckande strategi som återspeglar unionens intresse av dess politiska tidtabell - inte bara en bedömning med hänsyn till varje enskilt ansökarlands lämplighet.
När jag tidigare satt i detta parlament var Jacques Delors ordförande i kommissionen, och han arbetade tillsammans med kommissionär Brittan och före honom med kommissionär Cockfield. De satt inte och väntade på att ministerrådet skulle leverera idéer till dem. Det var de själva som tänkte ut programmet för den gemensamma marknaden. Under hela processen arbetade de hand i hand med parlamentet. De var med om att starta programmet och de genomförde det. Det fanns ett starkt självförtroende och en harmoni mellan institutionerna. Jag vill helt enkelt säga till kommissionär Kinnock, och jag är säker på att han inte behöver någon uppmuntran i detta sammanhang, att det inte bara är en fråga om förvaltning eller tekniska detaljer, utan också en fråga om personal och en tro på det man håller på med, och en tro på att parlamentet kommer att samarbeta med kommissionen. Vi måste ha ett mål. Detta mål är utvidgning, och det är oerhört svårt att åstadkomma om vi inte betraktar kommissionen som den drivande kraften och om vi inte vill samarbeta med den.

Medina Ortega
Herr talman! All förvaltning behöver granskas periodvis, justeras och anpassas i tiden. Därför får kommissionens förslag, vitboken, som utarbetats av kommissionär Kinnock, vår politiska grupps stöd. Harbours betänkande är positivt till dessa förslag och vi stöder också Harbours betänkande, som antagits av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Den socialdemokratiska gruppen bedömer dock att gemenskapens nuvarande offentliga förvaltning fungerar relativt effektivt. Man måste påminna sig om att kommissionens kris inte uppstod på grund av något fel i gemenskapens förvaltning utan på grund av politiska problem som inte hade särskilt mycket att göra med hur förvaltningen fungerar Att försöka vinkla kommissionens kris till en dåligt fungerande förvaltning skulle vara godtyckligt.
Man måste tänka på att gemenskapens förvaltning bygger på vissa i praktiken väl etablerade principer i den kontinentala förvaltningen, som karriärprincipen och principen om anställningstrygghet. Dessa principer fastställdes efter en tidigare etapp i vilken de offentliga uppgifterna tilldelades med hjälp av inflytelserika kontakter, i ett system där man roffade åt sig vad man kunde. I förhållande till det utgjorde den stabila offentliga förvaltningen en garanti för att de politiska förändringarna inte skulle påverka förvaltningens funktion. I vissa länder, som i Spanien där vi gått igenom oroliga perioder i vårt politiska liv, har åtminstone förvaltningen varit en garanti för stabilitet. Med tanke på att en modernisering av förvaltningen behövs är vårt bekymmer att garantera dessa grundläggande principer i gemenskapens förvaltning, som nu utförs av tjänstemän med en hög kompetensnivå, och som många gånger under stora personliga uppoffringar är tvungna att byta bostad för att flytta till Bryssel och som får en adekvat ersättning för den ansträngning detta innebär.
Vi antar att kommissionen kommer att fortsätta att lägga fram konkreta förslag. Vi tror att vi kommer att få tillfälle att uttala oss om dessa och att vi under denna tid kommer att få möjlighet att hjälpa kommissionen i utvecklingen av den offentliga verksamheten. Men vi anser att man måste respektera två grundläggande principer. Den ena är att erkänna de situationer som är erkända rättigheter, de s.k. rättigheter som tjänstemännen uppnått. Den andra är principen om stabilitet, garanti och dessutom rätten till inskrivning i fackförening, rätten till försvar, för tjänstemännen, dessas ställning, positioner, karriär och dessutom yrkesmässiga prestige. Med beaktande av detta uppmuntrar vi kommissionen och Kinnock att fullfölja sitt reformarbete.

Costa Neves
Herr talman, ärade kommissionärer, kära kolleger! Det är med motiverade förväntningar vi följer denna reform. Jag beklagar att bara kommissionens avgång i mars 1999, genom oegentligheter och dålig förvaltning, satte i gång den. Genom att medborgarnas förtroende för de europeiska institutionerna rubbades, är det svårt att vinna tillbaka det nu. Kommissionens svårigheter i genomförandet av olika program är uppenbara. Förseningarna av betalningsbemyndiganden ackumuleras och hindren är välkända. De nya uppgifterna har ökat, liksom de komplexa och långsamma förfarandena. Strukturerna, metoderna och de formella villkoren har inte förändrats. Resultatet är det vi känner till, och det har drabbat hängivenheten och kompetensen hos de många personer som utgör kommissionen och dess förvaltning.
Det är nödvändigt att kommissionen optimerar användandet av befintlig personal och främjar nya antagningar. Men det räcker inte för att förbättra genomförandet av tillgängliga åtgärder och anslag. Vi hoppas på en långtgående omorganisering av arbetsstrukturer och metoder, det är nödvändigt att klargöra fördelningen av uppgifter mellan parlamentet, rådet och kommissionen. De två första institutionerna skall fastställa politikområden och prioriteringar, och anslå finansiella medel. Kommissionen skall förena alla villkor för att förvalta gemenskapsprogrammens ekonomi.
När det gäller den sista punkten är det nödvändigt att stärka kommissionens verkställande roll, framför allt genom reformen av kommittéförfarandet. Låt oss inse att: om kommissionen, enligt fördragets artikel 74, på eget ansvar verkställer budgeten, kommer vissa av medlemsstaternas interventioner genom förvaltningskommittéer och föreskrivande kommittéer för att uttrycka nationella intressen, att hindra kommissionens effektiva förvaltning. Därför måste vi också ändra det så kallade kommittéförfarandet. Jag räknar med framgång för denna reform och gratulerar de fyra föredragandena, framför allt Catherine Guy-Quint, vars arbete jag har följt på nära håll.

Van den Berg
Herr talman! Kommissionens avgång våren 1999 utgjorde i själva verket finalen för ett långt mer djupgående problem hos Europeiska kommissionen: otydligt definierade arbetsstrukturer som resulterade i en brist på politiskt ansvar, splittrade politiska prioriteringar och otillräckliga resultat.
Kommissionär Kinnocks vitbok utgör ett svar på dessa problem, men går samtidigt mycket längre eftersom reformförslagen baseras på grundläggande principer för en modern europeisk offentlig förvaltning. Inom en sådan institution skall våra medborgare stå i centrum och medborgarna å sin sida förväntar sig helt enkelt resultat och ett adekvat agerande när deras intressen står på spel. Sådana företeelser som BSE-krisen, oljepriser och växthuseffekten har en uttalat europeisk komponent. Här har kommissionen således en viktig uppgift att fylla. Det enda sättet att uppnå resultat för medborgarna är att kommissionen är i stånd att agera snabbt, agera öppet och stå till svars inför bland annat denna offentliga förvaltning. Detta måste således vara målet för reformerna inom kommissionen.
Vi har alla kunnat konstatera att en sfär av rädsla i stor utsträckning, i full utsträckning får jag nog säga, har förlamat beslutsfattandet inom kommissionen, och då talar jag också om avdelningarna och tjänstemännen. Området för externa förbindelser är ett gott exempel på de stora problem som kommissionen tyvärr fortfarande kämpar med. Tusentals projektansökningar har redan väntat i mer än ett år på en bedömning. Brev och förfrågningar om information rörande sakförhållanden behandlas otillfredsställande eller inte alls.
Dessa förhållanden har tärt hårt på berörda medborgares och organisationers förtroende. I detta sammanhang förtjänar kommissionär Kinnocks föreslagna förändring i riktning mot effektivitet, styrd förvaltning och budget allt stöd. Därigenom kan kommissionen rikta in sig på sina huvuduppgifter och öka effektiviteten kraftigt. Samtidigt kan reformförslagspaketet bryta igenom sfären av rädsla, så att förvaltningsorganisationen återfår förtroendet för sitt eget kunnande, för där finns många bra människor.
Europaparlamentet kan sedan granska vilka resultat kommissionen har uppnått, varvid de politiska prioriteringar som parlamentet och rådet har fastställt utgör den viktigaste ramen för prövningen, men som samtidigt också verkligen fokuserar på servicen till medborgarna.
Det är av stor vikt att återvinna trovärdigheten för den europeiska offentliga förvaltningen i allmänhetens ögon. Detta kan inte uppnås med en för stor fokusering på ordet " intern" i reformerna. Allmänheten måste också få känslan av att kommissionen verkligen är tillgänglig och öppen för insyn.
Den vitbok om EU:s ledningsformer som nyligen presenterades innehåller många bra ansatser till detta, men på andra områden återstår mycket att vinna. Jag tänker på möjligheten för medborgare att ta del av dokument, vilken vi ännu inte är speciellt nöjda med. Nu måste vi definitivt avsluta kapitlet om bedrägeri, byråkrati och kommissionens fall. Låt oss öppna en ny bok om en modern europeisk offentlig förvaltning som på erforderligt sätt uppfyller sin konstitutionella roll, som är redo för den kommande utvidgningen och som slutligen välkomnar servicen till den europeiska allmänheten som sitt nya mission statement.
Kommissionär Kinnock och ordförande Prodi får fullt stöd från den socialistiska gruppen. Det innebär också att vi till fullo fortsätter att uppmärksamma de resultat och de kriterier som står så vackert beskrivna i vitboken.

Naranjo Escobar
Herr talman, kommissionärer, ledamöter! Jag skall hålla mig mycket kort men först vill jag gratulera alla föredragandena. Det grundläggande samförstånd de arbetat i är ett mycket positivt och hoppingivande element.
Debatten handlar som vi märkt inte så mycket om principer, syften eller möjligheter med reformen som förfaranden, rytm, kalendarium, möjliga problem eller oönskade konsekvenser vid dess tillämpning. En nödvändig reform vid sidan av det den i sin inledning var, dvs. inte en normal självkritik som görs under tidens gång i en förvaltning som funnits i några decennier, utan en verklig politisk kris.
Dock är det som vi står inför inte en politisk reform med administrativa konsekvenser utan en administrativ reform med politiska konsekvenser. Vi står inför en av dessa utmaningar som de ansvariga politikerna sällan får stå inför, vilka bör finna det bästa sättet att garantera ledningen av sina institutioner samtidigt som det bästa sättet att ge medborgarna en bra förvaltning.
Reformens framgång är allas framgång och för alla står mycket på spel i denna spelöppning. Eftersom det är så det är anser jag att det inte bara är lämpligt utan nödvändigt att utforska alla möjligheter som den interinstitutionella dialogen erbjuder. En dialog som bör öppna för förfarande med medbeslutande när det gäller de grundläggande reglerna för gemenskapens finanser. En dialog som bör möjliggöra upprättandet av gemensamma mekanismer i personalpolitiken. En dialog som bör utmynna i mångåriga budgetavtal, inom ramen för budgetplanen, och en dialog som gör det möjligt för oss att arbeta gemensamt i uppföljning och kontroll av reformen.
Ledamöter, jag tror att medborgarna inte intresserar sig lika mycket för ritningar, dvs. reformens materiella uppbyggnad, som för planerna, dvs. dessas syften och konsekvenser. Medborgarna kommer att döma oss utifrån graden av öppenhet, närhet och ansvarstagande vid beslutsfattande, sammanhållning i fördelningen av ansvarsområden, och den effektivitet man uppnår i slutändan.

Kinnock
. (EN) Jag har tänkt på den mycket förnuftiga åsikt, bland andra, som van Hulten uttryckte tidigare i dag, när jag försökt att förklara det faktum att kammaren, inklusive jag själv, vid ett tidigare tillfälle hade glädjen att lyssna på en utdragen debatt om utrikespolitiska frågor.
Skillnaden mellan den tid som avsatts till denna debatt och den tid som avsatts till den här debatten och tillfället då de ägde rum, vill jag påpeka för van Hulten, är mycket lätt att förstå. Utrikesfrågor är viktiga och intressanta för Europaparlamentet, och eftersom jag själv haft ett livslångt intresse för sådana frågor, tror jag att detta är en korrekt förklaring. För Europaparlamentet utgör reformerna en viktig fråga som man i egenskap av budgetmyndighet och lagstiftare har inflytande över. Detta förklarar rent politiskt varför de utrikespolitiska frågorna får två timmar och kommer först, och reformerna får en timme och kommer tvåa. Ju mer makt man har över en fråga, desto senare behandlas den under kvällen.
Herr talman! Jag är mycket tacksam över att genom denna debatt få möjlighet att kommentera det utmärkta arbete som utförts av parlamentets fyra föredragande, de fyra musketörerna, om kommissionens vitbok om reformen. Det är också på sin plats om jag ger en uppdaterad bild av den senaste utvecklingen i samband med genomförandet av vår strategi för tillämpning av moderniserande förändringar och för utarbetande av ytterligare förbättringar, som vi redovisade genom vår strategi för åtta månader sedan. Det gläder mig mycket att min kollega, Michaele Schreyer, har haft möjlighet att närvara här i dag och naturligtvis kommer hon att kommentera de delar av betänkandena som särskilt har anknytning till hennes budgetportfölj.
Låt mig börja med att rapportera till kammaren att kommissionen vid sitt förmiddagssammanträde i dag, som van Hulten sade tidigare, antog ett förslag till ett interinstitutionellt avtal, genom vilket man inrättade en rådgivande grupp för normer i offentlig förvaltning, som skisserades i åtgärd 1 i åtgärdsprogrammet i samband med vitboken. Man antog en preliminär strategi för decentralisering och förenkling av förfarandena i samband med beslutsfattande - någonting som till sist kommer att resultera i en betydande förbättring av kommissionens produktivitet och minskning av de byråkratiska skikt som alla med rätta talar om.
Kommissionen antog i dag också viktiga förslag som har att göra med reformeringen av strategin för mänskliga resurser. Strategidokumenten i detta sammanhang behandlar disciplinfrågor, uppgiftslämnande och lika möjligheter. De kommer att utgöra den formella grunden för de rättsligt sett obligatoriska samråden mellan kommissionen, dess personal och företrädare för personalen, som naturligtvis kommer att äga rum under de kommande månaderna.
Genom vårt förhållningssätt till disciplinära förfaranden, föreslår vi åtskilliga nödvändiga förändringar, som även omfattar förbättringar och omstrukturering av de disciplinära förfarandenas utredningsfas, som kommer att handhas av en särskild tjänst. Dessa omfattar: Att göra disciplinnämnden till ett permanent och yrkesmässigt organ, med en extern kvalificerad sakkunnig som ordförande; förbättring av de bestämmelser som styr berättigade avstängningar av tjänstemän, inklusive de som är svarande i brottmål vid nationell domstol; stärkande av den viktiga samordningen mellan kommissionen och OLAF, samtidigt som man inte äventyrar OLAF:s nödvändiga oberoende; justering av förteckningen över möjliga åtgärder, för att anpassa dem bättre till varje bevisad överträdelse av tjänsteföreskrifterna. Alla dessa förslag syftar till att göra det möjligt för kommissionen och de övriga EU-institutionerna, inklusive parlamentet, att förbättra yrkesskickligheten, samstämmigheten och snabbheten i samband med de disciplinära förfarandena, och att detta sker utan att den anklagade drabbas av orättvisa eller förlust av rättigheter.
Genom dokumentet om uppgiftslämnande föreslås ett system som står sig väl i jämförelse med de bästa befintliga metoderna i medlemsstaterna. Man föreslår en integrering av den befintliga OLAF-förordningen, rörande obligatorisk uppgiftslämning, i tjänsteföreskrifterna. Man fastställer rätten till en skyddad karriär för uppgiftslämnare som lämnar uppgifter av verklig betydelse på ett ansvarsfullt sätt. Man fastställer skyddande bestämmelser mot bagatellartade eller illvilliga uppgifter. Man betonar ansvaret för dem som tar emot uppgifter om möjliga oegentligheter att agera snabbt, seriöst och effektivt. Man definierar många tydliga förfaranden genom åtskilliga kanaler för rapportering av påstådda oegentligheter inom eller utanför en institution där tjänstemannen är anställd.
Förutom rätten att lämna uppgifter till OLAF och till personer inom hans eller hennes institution, kommer tjänstemannen också att ha rätt att rapportera misstankar och bevis till ordförandena i rådet, detta parlament, kommissionen eller revisionsrätten, eller till Europeiska ombudsmannen.
Tillhandahållandet av externa kanaler kommer att bli en stor förändring som sker efterhand, och som jag är säker på kommer att bli till nytta för institutionerna och deras personal, Europeiska unionen och, naturligtvis, allmänheten.
Till sist, genom dokumentet om lika möjligheter lägger vi fram särskilda strategiförslag för att säkerställa rättvisa förhållanden vid anställning, så att uppenbara orättvisor som drabbat kvinnor, personer från etniska minoriteter och funktionshindrade, kan hanteras effektivt utan att äventyra de formella meriterna. I samband med dessa dokument har vårt syfte återigen varit att följa de bästa metoderna i medlemsstaterna.
För att spara tid och se till att portföljrelevansen följs, hoppas jag att kammaren accepterar att det vid denna tidpunkt är bäst att överlämna de starkt framträdande frågor som tagits upp i Guy-Quints mycket grundliga och mycket konstruktiva betänkande från budgetutskottet och även de frågor om ekonomisk förvaltning som belyses i Pomés Ruiz lika produktiva betänkande, till min kollega kommissionär Schreyer.
Om jag hade haft mer tid till mitt förfogande hade jag, naturligtvis, gladeligen kommenterat de aktuella frågorna, men jag är säker på att det kommer fler tillfällen. För tillfället kommer jag emellertid bara att koncentrera mig på en av Pomés Ruizs punkter, som tagits upp av andra ledamöter under denna debatt, dvs. hans fråga om varför kommissionen inte gått vidare med förslaget som lagts fram i en rad betänkanden från budgetkontrollutskottet om att det bör finnas en separat kammare för disciplinära utfrågningar när det rör oegentligheter som har samband med budgeten, antingen vid revisionsrätten eller vid domstolen. Jag tror att van Hulten tog upp frågan igen under debatten.
Det är en välgrundad fråga och det finns i själva verket två skäl till att inte ta upp förslag om att kommissionen bör anlita denna typ av externa institutioner. För det första kom den oberoende expertkommittén fram till - med rätta, anser jag - att sådana organ bör finnas inom organisationen, inte minst därför att fördragen ger mycket specifika roller till de andra två institutionerna när det gäller övervakningen av de finansiella konsekvenserna och legaliteten hos kommissionens disciplinära beslut. Det skulle skapa ohållbara intressekonflikter, för att inte säga vissa konstitutionella övningar, om någon av dessa rättsliga instanser skulle delta direkt i kommissionens interna förfaranden. Dessutom skulle sådana förändringar uppenbarligen bara bli möjliga om man ändrade fördragen. För det andra, att rent praktiskt dela upp ett disciplinärt mål i dess finansiella aspekter och övriga beteendeaspekter, i och med att dessa behandlas i olika institutioner, skulle få den mycket oönskade effekten att åstadkomma ett avsevärt förlängt disciplinärt förfarande.
Jag hoppas att kammaren håller med om att dessa skäl är sunda, som dokumentet om disciplinfrågor visar. I de flesta medlemsstater och i alla internationella organisationer, är det institutionen själv som har ansvaret för att besluta om disciplinära åtgärder mot sin personal. Vi har en stark tro att detta även bör vara fallet i alla Europeiska unionens institutioner.
När jag nu tar upp frågorna om de nationella regeringarnas resurser och frågorna om de mänskliga resurserna i Lamassoures och Harbours betänkanden, beklagar jag verkligen att jag inte har tillräckligt med tid för att nu hinna göra tillräckligt djupgående kommentarer - vilket dessa betänkanden hade varit värda. Vare det nog sagt vid detta tillfälle att jag verkligen välkomnar båda dessa betänkanden.
Jag tackar herr Harbour för det mycket positiva och tankeväckande förhållningssätt som han och hans utskott haft till de komplexa frågor som har att göra med moderniseringen av strategin för de mänskliga resurserna, både inom kommissionen och EU:s övriga institutioner. Betänkandet har gett oss ytterligare och oerhört användbara grunder för diskussioner på många av de relevanta områdena och den möjlighet som gavs genom utfrågningen om strategin för de mänskliga resurserna, som organiserades av Harbour, erbjöd metoder och idéer från den offentliga och privata sektorn som alla var oerhört upplysande.
Jag vill tacka Lamassoure för hans konstruktiva insikter och hans konstruktiva kommentarer om den konstitutionella ram inom vilken den nuvarande reformen nu håller på att genomföras. Han riktar med rätta uppmärksamheten mot de breda frågorna och anser att det skulle ha varit bra om den kommande vitboken om god förvaltning hade föregått förslagen till reformering av förvaltningen.
Jag vill uttrycka min tacksamhet till alla ledamöter för det hårda och tankeväckande arbete om reformen som de utfört under de senaste månaderna. Jag vill också tacka dem för kvaliteten hos de ytterligare bidrag som gjorts under debattens gång i kväll, och jag är naturligtvis glad, med rätta, att det hopp jag uttryckte förra året om att kommissionen och detta parlament skulle upprätthålla en allians för reformer, visat sig vara fullständigt realistiskt. Jag vill även tacka parlamentet för detta och för ert tålamod i kväll.

Talmannen
Tack så mycket herr vice ordförande. Jag är övertygad om att kammaren kommer att ge er möjlighet att utbreda er mer vid ett annat tillfälle, med tanke på att denna reform inte kommer att vara avslutad i och med den första omröstningen i morgon. Därför är jag övertygad om att vi kommer att ha nöjet att höra er vid fler tillfällen.
Jag ger fru Schreyer ordet för att komplettera kommissionens rapport.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Reformen av kommissionen är en grundläggande reform. Det framgår av vitboken, och jag tror att det mycket tydligt syns i parlamentets betänkanden. Tyngdpunkten i reformen är att förbättra hanteringen av finanserna. Det handlar inte om några punktvisa ändringar, nej ändringarna är också just på detta område omfattande och substantiella. Den bästa nyheten är att viktiga byggstenar i reformen redan har genomförts. De står inte bara på papperet, utan är redan en realitet. Andra byggstenar håller på att förberedas, beträffande andra återigen måste besluten om dem stödjas och genomföras av parlamentet och rådet.
Jag vill i det följande gå in på viktiga punkter i Guy-Quints och Pomés Ruiz betänkanden, som direkt gäller budgetprocessen, uppställandet och verkställandet av budgeten. Båda frågorna behandlas i den nya versionen av budgetförordningen. Den nya versionen av budgetförordningen är en kärnpunkt i reformen. Det huvudsakliga syftet med den nya versionen är en förenkling, en ökning av öppenheten, ett stärkande av budgetprinciperna; konkret betyder detta färre undantagsbestämmelser, färre obegripliga särbestämmelser, och det betyder ett effektivare budgetförfarande.
Som nyheter i budgetförordningen tas exempelvis bestämmelser upp om uppdragsfördelning och ekonomiskt stöd. Bestämmelserna om de vanligaste budgetförfarandena blir klarare och mer lätthanterliga, och detta kommer, hoppas vi, och det är vårt syfte, också i framtiden att minska antalet fel.
Fru Guy-Quint, ni har i ert betänkande berört flera punkter i den nya versionen av budgetförordningen, men också uttryckt er oro för att parlamentet skulle kunna gå miste om information på grund av activity based budgeting. Jag tror att jag kan skingra denna oro. Grundtanken bakom activity based budgeting är ju att i budgetplanen klargöra hur mycket pengar som står till förfogande för respektive politiskt område, både operativt och för den nödvändiga administrationen. Vi vill redovisa kostnaderna för respektive politiskt område, och ni har rätt i att man därmed ännu inte har åstadkommit en kostnadsberäkning, men dock en sammanfattande översikt över de medel som står till förfogande för ett politikområde, och det är en nyhet för Europeiska unionens budget.
Att vi avskaffat den delning av budgeten som vi hittills haft - en del för kostnaderna för förvaltning och en del för de politiska åtgärderna - är en logisk konsekvens, men det innebär inte att kostnaderna för personal och administration inte längre kan urskiljas, inte längre kommer att visas separat, utan de kommer naturligtvis även i fortsättningen att redovisas i specifika budgetposter, men de kommer att vara underordnade respektive politikområde och inte längre försvinna anonymt i en allmän förvaltningsbudget för kommissionen.
Detta åtgärdsrelaterade förfarande syftar till att få resurserna att stämma bättre överens med de politiska prioriteringarna. Det är ett instrument för att kunna bedöma kostnaderna mer exakt, göra dem mer lättförståeliga, och det är ju ett instrument för förvaltning, för att bättre kunna styra förvaltningen i enlighet med prioriteringarna. Det var ju också en huvudfråga för parlamentet att de politiska prioriteringarna skulle göras lättare identifierbara. Alltså, än en gång, målet är öppenhet, och jag tror att vi kommer att uppnå detta mål.
Låt mig helt kort säga, herr Garriga Polledo, att kategorierna i budgetplanen förblir orörda. Det är ett finansplaneringsinstrument, och detta finansplaneringsinstrument kommer att bestå även i fortsättningen. Det gläder mig för övrigt i hög grad, fru Guy-Quint, att i er se en expert som garanterat kommer att diskutera budgetförordningen i parlamentet inte bara kompetent, utan förmodligen också passionerat.
Jag vill gå in på en punkt, som Pomés Ruiz i sitt betänkande särskilt har betonat, nämligen frågan om betalningsfristerna, och ni gör rätt i att betona denna fråga så starkt. Förra året kunde bara cirka två tredjedelar av betalningarna göras inom 60-dagarsfristen, och jag delar er kritik när ni säger att det inte är godtagbart. Visserligen har vi den situationen att antalet ekonomiska transaktioner under de senaste åren har stigit mycket snabbt, men det är ingen ursäkt. Det måste även för kommissionen bli en självklarhet, att betalningar skall göras på utsatt tid, och detta mål har kommissionen satt upp för sig. Hur skall vi uppnå det? Jag vill av många steg bara nämna några få. Bland annat kommer i avtalen bestämmelserna om avräkning att förenklas, och kommissionen kommer i högre grad att gå över till instrumentet med schablonersättning. Det är helt enkelt också mycket oekonomiskt för kommissionen, om avtalen förlöper på det viset att 20 procent av kostnaderna X ersätts, 30 procent av kostnaderna Y, och sedan ofta verifikationerna för de minsta beloppen samlas och granskas. Här är instrumentet med schablonersättning också till stor ekonomisk nytta.
Sedan är det viktigt att man entydigt fastslår det datum när kommissionen tar emot fakturan. Därför kommer vi att inrätta ett centralregister, där de inkommande fakturorna registreras, och kravet på betalning av dröjsmålsränta vid försenad betalning skall förankras i budgetförordningen och i avtalen, och det finansiella instrumentet är naturligtvis alltid ett mycket intensivt och hårt instrument.
I fråga om utläggningen vill jag kort påpeka att kommissionen här kommer att lägga fram en rättslig grund. För övrigt har kommissionen i sin tilläggsskrivelse till budgeten också utförligen tagit ställning till kontoren för tekniskt bistånd, och det gläder mig mycket att kommissionens och parlamentets idéer, om hur man i framtiden skall hantera denna fråga, går i samma riktning.
Reformen av förvaltningen skall förbättra kommissionens arbete. Till denna förbättring behöver vi bra människor, bra personal, och vi behöver tillräckligt med personal. Därför har kommissionen för nästa år begärt extra tjänster hos budgetmyndigheten, och jag är mycket glad över de beslut som fattats inom ramen för förlikningsförfarandet den senaste veckan.
Genom reformen förbereder kommissionen sig för att bättre bearbeta de nuvarande, men också de kommande uppgifterna, och det är naturligtvis en reform som kommissionen också förbereder inför de nya uppgifterna i samband med utvidgningen. Naturligtvis kommer vi alla att anstränga oss för att genomföra reformen så snabbt som möjligt, även om det många gånger kritiseras att det ena eller andra ännu inte har slutförts. Då glömmer man ofta bort att vi också lever i ett demokratiskt system där vi har regler om medbeslutande, och det är bra. Reformen måste också bäras av kommissionens personal, och det krävs därför acceptans. Den behöver naturligtvis också acceptans från de andra institutionerna, och i synnerhet stöd från de valda folkrepresentanterna, och för detta stöd - både det kritiska och det euforiska stödet - vill jag tacka parlamentet så hjärtligt! Jag ser att vi uppenbarligen har påbörjat reformen i tid, ty klockan är ännu inte riktigt fem minuter i tolv!

Talmannen
Tack så mycket fru kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Förbindelser mellan EU och utvecklingsländerna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0337/2000) av Sauquillo Pérez del Arco för utskottet för utveckling och samarbete, om effektiviteten när det gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna samt konsekvenser av kommissionens reform (2000/2051(INI)).

Sauquillo Pérez del Arco
. Herr talman! Även om klockan snart är 24.00 hoppas vi att detta sista betänkande om utvecklingspolitiken, som vi också försöker få med i reformen, inte därför skall vara mindre viktigt, även om det rent faktiskt är det sista.
Jag vill för det första tacka kommissionär Nielsons närvaro vid detta sammanträde, som har satt detta åtagande gentemot parlamentet före andra viktiga möten.
Betänkandet från utskottet för utveckling som jag är föredragande för handlar om konsekvenserna av kommissionens reform när det gäller effektiviteten i förhållandet mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna. Det handlar om ett initiativbetänkande, eftersom kommissionen inte kommit sig för att fråga oss på annat mer officiellt sätt, trots att den gjort så när det gäller reformens andra delar. Åtminstone lika viktiga som de vi nyligen diskuterat är aspekten av reformen av generaldirektoratet för yttre förbindelser som kommer att vara den som ger världen en uppfattning om vidden av kommissionens ändringar.
Med utgångspunkt i samma diagnostik som kommissionen om utvecklingspolitikens ineffektivitet drar detta betänkande annorlunda slutsatser om hur man skall åtgärda detta. Enligt den socialdemokratiska gruppens uppfattning och enligt utskottets för utveckling uppfattning är utvecklingspolitiken oumbärlig inom ramen för de utrikes verksamheterna, som bör ge ett svar på den nuvarande världens problem varav den största och mest dramatiska är underutvecklingen.
En nödvändig politik vars tillämpningsform måste ändras för att uppnå syftet att utplåna fattigdomen. Detta är de underliggande principerna som vi delar med kommissionen. Dock anser vi att den inte träffat rätt i sin presentation av reformen. Kommissionen bibehåller, även om det är sant att det sker på ett nyanserat sätt, en uppdelning mellan det politiska ansvaret och den verkställande befogenheten, som vi av tidigare erfarenhet förutser att den inte kommer att vara särskilt operativ. Vi anser att en kosmetisk reform inte har någon betydelse i dessa ögonblick av djupgående förändringar.
Herr kommissionär, förmodligen ställer ni och era tjänsteenheter er samma frågor som jag ställer mig. Varför inte ena samarbetscykeln? Varför inte ge den kommissionär som ansvarar för frågan om bistånd till utvecklingsländer befogenheter i denna fråga? Det låter absurt, men det som kommissionen föreslår är absurt, att ni skall ta hand om verkställandet av åtgärder som utarbetats av andra i förhållande till vissa länder som anses vara i utveckling och utformningen och verkställandet av politikområden i relation till AVS-länderna.
Rationalitet och erfarenhet visar oss en annan väg. Kanske det som vi föreslår i detta betänkande, som inte ifrågasätter uppdelningen av befogenheter mellan kommissionärerna, helt enkelt tillämpar det. Ge den kommissionär som ansvarar för bistånd befogenheter att utveckla, ge den som ansvarar för utrikes förbindelser de politiska förbindelserna, och så vidare.
Vi befarar att ursprunget till detta absurda ligger i en intern diskussion i kommissionen avseende vem som gör vad. Det tråkiga är att konsekvenserna av densamma kommer effektiviteten i utvecklingspolitiken att betala och det som är ännu värre, de som borde vara densammas förmånstagare. Vi kommer att se det nästa år när den utvärdering vi bett om avseende resultaten av reformen läggs fram för oss. Utvärderingskriterierna kommer att vara de framsteg som gjorts för att utplåna fattigdomen, komplementariteten med medlemsstaternas politikområden, nivån på sammanhållning mellan gemenskapens politikområden, smidigheten i förvaltning av projekt, beslutsfattande och förenkling av förfaranden.
Dessa sista aspekter påverkar på ett mycket speciellt sätt de icke-statliga organisationerna. Herr kommissionär, de icke-statliga organisationerna utgör en av grundpelarna i gemenskapens samarbete, ett mervärde i den europeiska utvecklingspolitiken och de måste därför noga tas i beaktande. Vikten av de stora multilaterala organisationerna tar inte bort de små icke-statliga organisationernas betydelse, över vars roll i utvecklingen på lokal nivå jag inte skall uppehålla mig eftersom alla, särskilt de stödberättigande befolkningarna, känner till den.
Vi anser att det är grundläggande att man konsoliderar den dialog som hittills varit skör mellan kommissionen och samordningskommittén för de icke-statliga biståndsorganisationerna. Vi önskar kommissionär Nielson den största framgång. Vi ber kommissionär Patten om största generositet för att uppnå effektivitet i utvecklingspolitiken som vi alla är inblandade i och vars konsekvenser är mycket stora i politiska och mänskliga termer, såväl på gott som på ont. Vi kräver av kommissionär Kinnock, som just gått, största öppenhet i hanteringen av reformen och de ansträngningar som behövs när det gäller personalresurser. Och av alla kommer vi att begära räkenskaper.
Vi påminner medlemsstaterna om att det inte finns plats i det europeiska bygget för åternationaliserande frestelser, tvärtom är det dags att försvara den europeiska dimensionen i denna politik genom att bidra till dess rationalisering. Komplementaritet är en av nyckelfrågorna för framgång i gemenskapens utvecklingspolitik och borde inte vara en teologisk debatt, som den som fastnat i subsidiariteten.
(Talmannen uppfordrade talaren att avsluta sitt inlägg.) Herr talman, jag skall avsluta med att säga att vi kommer att godkänna två ändringsförslag och avslå tre, som vi redan diskuterat i kommissionen.

Novelli
Herr talman, mina kära kolleger! Jag skulle framför allt vilja framhålla kvaliteten på initiativbetänkandet av Sauquillo om kommissionens reform och dess konsekvenser för effektiviteten när det gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och utvecklingsländerna.
En av betänkandets stora förtjänster är att det framhåller det absoluta kravet för Europeiska unionen och de stater som är medlemmar av unionen att föra en framstående utvecklingspolitik; den enda politik som har möjlighet att vara i fas med vår kontinents kultur och prestige.
Jag skulle först och främst vilja göra en kort siffersammanställning, för att undvika jag vet inte vilka komplex för den nuvarande politiken. Det måste sägas och upprepas: tillsammans med sina medlemsstater står Europeiska unionen för mer än hälften av det statliga utvecklingsstödet, och i motsats till en utbredd uppfattning engagerar sig gemenskapen alltmer, vad gäller det strikt europeiska stödet. Gemenskapens andel av det världsomfattande stödet var 7 procent för 30 år sedan, i dag är den 17 procent.
1990 uppgick Europeiska unionens totala externa stöd till 3 miljarder euro, i dag, tio år senare, ligger det på 9 miljarder. Det är självklart inte tillräckligt, men det bör åtminstone skydda oss mot karikatyrer om vårt svaga utvecklingsstöd.
Vi måste likväl ta hänsyn till en ofrånkomlig verklighet. Den består i att ett antal medlemsstater bedriver en utvecklingspolitik vid sidan av den europeiska politiken.
Den övergripande förbättringen ligger således i, ur min synvinkel, en pragmatisk strategi som består i att på bästa sätt samordna medlemsstaternas insatser med gemenskapens. Det tror jag är priset vi får betala för att uppnå en komplementaritet.
Det är för övrigt innebörden i uttalandet av den 10 november om regionalpolitik, om den betydelsefulla politiken, från rådet och kommissionen. Där introduceras en arbetsdelning mellan kommissionen och medlemsstaterna, i förhållande till deras komparativa fördelar.
Enligt min mening måste vi akta oss för två lika farliga blindskär: å ena sidan en gradvis åternationalisering av utvecklingsstödet, eller en utopisk strategi med syftet att göra Europeiska kommissionen till den enda aktören i fråga om utvecklingsstöd. Europeiska kommissionens reform går likväl i rätt riktning, eftersom den föreslår en effektivare politik såväl som ett större ansvarstagande för dem som gynnas av utvecklingsprojekt. Detta skapar givetvis - vilket flera talare har påpekat - problem med mänskliga resurser, som hittills har varit otillräckliga. Jag skall inte insistera mer på den punkten.
Jag skulle vilja avsluta, herr talman, genom att framhålla de tre ändringsförslag som jag har lämnat in i PPE-gruppens namn: ändringsförslagen 1, 2 och 4. Filosofin i dessa ändringsförslag är att göra Europeiska unionen till en aktiv, icke-passiv partner när det gäller utvecklingsstöd, men en partner som också är mån om att de tilldelade medlen används på ett bättre sätt. PPE-gruppen kommer att rösta för betänkandet av Sauquillo med en önskan om att de ändringar som föreslagits av vår grupp beaktas.

Van den Berg
Herr talman! En människa av fem i världen har inte tillgång till sociala grundförmåner. Europa är en ekonomisk stormakt, och därför är det verkligen på sin plats att vi nu för en diskussion i anslutning till debatten om vitboken. Det är ett mycket bra initiativ av Sauquillo att också ta med delen om utländska förbindelser i samband med den interna reformen och därmed också föra upp detta på föredragningslistan.
Vi har stora problem. Även kommissionären har konstaterat det i sina aktstycken: stor eftersläpning, brist på målsättningar, en sfär av rädsla hos avdelningarna för anslag och samtidigt en alltför låg nivå i fråga om projektförslag, mycket förlorad tid och föga effektiv användning av anslagen. Vi strävar efter mer ansvarstagande. Vi strävar efter kontroller efter ingripandena. Vi strävar efter mer ansvarstagande för den offentliga förvaltningen. Vi strävar efter delegering. Vi vill ha en europeisk utvecklingsfond som är integrerad i parlamentet. Vi vill ha klarare målsättningar.
Parlamentet har föreskrivit allt detta när det gäller dess roll i budgetförslaget för år 2001. Vi återkommer till det, för det är i sig självt en bra ram. Vi känner stor tvekan inför hela den tekniska form som reformerna nu stöps i. För oss är det viktigare att vi har en tydlig politisk fördelning: ett parlament med klara målsättningar, en kommission som tydligt vet vad den vill, en kommissionär, och här stöder jag Sauquillo till fullo, som har fullt ansvar för hela världen när det gäller utvecklingspolitik och därvid också får det fulla ansvaret inom kommissionen och som då även får human resources, för utan dessa human resources är det naturligtvis fullkomligt omöjligt att genomföra den här politiken.
Då skulle jag helt kort vilja göra en sammanfattning. Låt oss sätta stopp för denna sfär av rädsla, även hos tjänstemännen. Låt oss bygga upp ett förtroende mellan vårt parlament, avdelningarna och kommissionären så att Europa kan presentera något i en värld av fattigdom där vi kommer med ett annat budskap. Feyenoord var känd som fotbollsklubben med parollen " inga ord, utan handlingar" . Låt även kommissionären göra det till sitt motto.

Andria
Herr talman, ärade ledamöter! Jag instämmer till fullo i Sauquillos betänkande på grund av de bemödanden och bidrag till en omvandling som utskottet för utveckling och samarbete har kommit med. Om reformen som det sägs i motiveringen syftar till att Europaparlamentet skall bli mer delaktigt måste man lägga fast en politik som inte bara handlar om de finansieringsströmmar och de budgetposter som operativt tar sig konkreta uttryck i form av stöd till utvecklingsländerna. Att hjälpa får inte betyda att bara strö pengar omkring sig utan att man skall låna sin kraft till andra under svåra tider eller för uppgifter som de inte skulle kunna utföra ensamma och själva.
Fattigdomen och nöden beror inte bara på ekonomisk underutveckling och utvecklingssvårigheter utan är ofta resultat av att de starka angriper och utnyttjar de svaga, av de dugligas egoism gentemot de utslagnas svaghet. Innan man börjar tala om bistånd till projekt måste man försöka att avlägsna alla befintliga orsaker till utnyttjande och spåra upp och få tag på dem som har dragit fördel av och utnyttjat behövande människogrupper. Den reformerade kommissionen måste upprätta en plan innan den delar ut bistånd, en plan i vilken man undersöker vad som har orsakat eller bidragit till att orsaka besvärligheterna för den fattiga befolkningen.
Vi talar ofta om avskrivning av de underutvecklade ländernas skulder. När man hör detta låter det som en altruistisk och mycket generös handling, men om man tänker efter ordentligt är det kanske bara en rättvis handling. Kommissionen måste också kontrollera att detta görs på internationell nivå. På så sätt skapas bättre livskvalitet och klyftan mellan de fattiga som blir allt fattigare och de mycket rika som utnyttjar denna situation och blir allt rikare kan minskas.

Howitt
Herr talman! Jag har i dag kommit tillbaka från Moçambique, där Europeiska unionen haft ansvar för ett utmärkt genomfört humanitärt bistånd till följd av översvämningskatastrofen, men återigen har återuppbyggnadsprojekt - där vi redan fördelat pengarna - försenats, samtidigt som man väntar på klartecken från Bryssel. Reformering av biståndet till tredje land, " ja" , tillräckligt med personal för att förvalta projekten, " ja" , decentralisering till delegationerna, " ja" , ökad betoning på programplanering, tillämpning av finansiell utvärdering i efterhand, moderniserade arrangemang för kommittéförfarandet, " ja" , " ja" , " ja" .
Sent på kvällen, när vi måste vara tydliga, t.o.m. rakt på sak och när min högt värderade kollega, Sauquillo Pérez del Arco, måste använda sitt betänkande - som hon utarbetat på eget initiativ - som instrument för att säkerställa parlamentarisk ansvarighet, bör kommissionen höra på när Europaparlamentet säger " nej" .
För det första kommer försvagningen av GD Bistånd att deformera, inte reformera biståndet till tredje land. Vi vill ha ett enda generaldirektorat för biståndsfrågor, som handhar strategierna och genomförandet inom området, vilket skall omfatta handel och bistånd, Asien, Afrika och Latinamerika, när kommissionen fortfarande vill skala bort dessa övriga politikområden, fortfarande vill ha en hybrid där programplaneringen sker separat.
För det andra kräver vi att man skall sluta med att leda bort biståndet, som tidigare gått till utvecklingsländerna, mot EU:s egna gränser, vilket har skett under de senaste åren. I reformmeddelandet av den 16 maj nämns inte ordet " fattigdom" en enda gång, vilket heller inte görs i rådets (allmänna frågor) resolution av den 9 oktober. Vi måste se till att EU lever upp till de löften som gavs vid FN:s toppmöten, om att utveckling är prioriteras högt, och att göra detta genom att garantera att en bestämd procentsats av biståndet till tredje land skall gå till världens minst utvecklade länder.
Vi bör slutligen förstå att kommissionär Pattens förslag om att en styrelse bestående av ledamöter från kommissionen, med kommissionär Nielson som verkställande direktör skall vara ansvarig för biståndet, är ett ogenomförbart påfund som lånats ur managementlitteraturen och i grunden är oförenligt med kommissionens kollegiala struktur. Det är just därför att kommissionär Nielson är lojal mot detta kollegiala ansvar, som han utan tvekan kommer att försvara detta förslag i kväll. Jag hoppas alltså att andra i kommissionen lyssnar på oss när vi säger att vi har en mycket effektiv biståndskommissionär. Låt oss ge honom det politiska ansvaret att ta hand om uppgiften.

Ferrer
Herr talman! Den sista årsrapporten från Världsbanken visade några siffror som på grund av sin grymhet är en skandal och samtidigt en utmaning för den utvecklade delen av världen. Rapporten talar om hur fattigdom och underutveckling i praktiken fortsätter att vinna mark och hur många de människor är som fortfarande inte kan utöva sin omistliga rätt att leva ett värdigt liv. Det existerar dessutom en rädsla att den ekonomiska globaliseringsprocessen ännu mer ökar de fattiga ländernas svårigheter och vidgar klyftan som separerar dem från de rika länderna.
Inför dessa realiteter visar sig behovet av en större inblandning och en större effektivitet i kampen mot fattigdom och underutveckling oundviklig. Men för att Europeiska unionen skall kunna föra en verklig solidaritetspolitik och uppnå att fattigdom och orsakerna till denna rycks upp med roten måste man ompröva unionens insatser och den inriktning man bör ge stödet till utvecklingspolitiken, i syfte att förbättra effektiviteten i dessa arbeten.
I det sammanhanget har vi Sauquillos utmärkta betänkande som även jag vill lyckönska henne för, och de förslag som detsamma innehåller, eftersom det visar den väg Europeiska unionen borde följa för att ge svar på de utmaningar som det tjugoförsta seklet ger oss när det gäller utvecklingssamarbete; förslag som utarbetats med utgångspunkt i en utvärdering av den aktuella situationen och i vilka man beaktar de hinder som försvårar framgångar på detta område, som särskilt handlar om reformen av kommissionens tjänsteenheter. Större befogenheter till delegationer och förstärkning av den personal som ägnar sig åt utvecklingspolitiken, tilldelning av ekonomiska resurser som överensstämmer med syftena i gemenskapens utvecklingspolitik, förenkling av de administrativa förfarandena och - varför inte - komplementaritet och sammanhållning i unionens utvecklingspolitik.
Vi hoppas att kommissionen och rådet skall vara mottagliga för dessa förslag och att vi tillsammans skall kunna gå framåt med snabbare steg mot en definitiv utplåning av fattigdomen och på så sätt bidra till upprättandet av en rättvisare värld.

Martínez Martínez
Herr talman! När Europeiska kommissionen förberedde förslaget till reform tillfrågades inte de personer som arbetar med samarbete och utveckling i parlamentet. På eget initiativ så beslutade sig alltså parlamentets utskott för utveckling och samarbete för att lägga fram det betänkande vi nu debatterar. I det försvarar vi att samarbetspolitiken för en rättvisare, mer balanserad och mer stabil värld inte är något som ligger utanför utan att den bör utgöra en verklig prioritering i Europeiska unionens politik och att dessutom de ansträngningar vi lägger ner för att nå detta syfte bör uppfattas som en betydande del i vårt eget projekt.
Men dessutom vill vi i Sauquillos betänkande fästa uppmärksamheten på några åtgärder som vi anser är felaktiga i de reformer som kommissionen föreslår. Man föreslår t.ex. en organisationsplan i vilken den enhet som ansvarar för att formulera samarbetspolitiken inte är densamma som skall sätta denna politik i verket. Vårt utskott delade föredragandens uppfattning att det är kommissionären ansvarig för bistånd som både skall formulera och verkställa politiken inom detta område, även om den skall samordnas med övriga politikområden som handlar om utrikes verksamhet.
Ännu värre anser vi att den territoriella separation som bibehålls är i kommissionens förslag. Det verkar faktiskt inte förnuftigt att den kommissionär som är ansvarig för bistånd så gott som uteslutande ägnar sig åt AVS-länderna medan förhållandet till Asien, Latinamerika och Medelhavsområdet, som naturligtvis också är mycket stora frågor för utveckling och samarbete, hamnar i händerna på dem som ägnar sig åt utrikespolitik.

Nielson
. (EN) Herr talman! Denna debatt är läglig, eftersom kommissionen faktiskt vidtagit viktiga åtgärder, nya åtgärder i samband med reformeringen av förbindelserna med tredje land. Kommissionen bestämde sig i dag för att inrätta ett nytt kontor för europeiskt samarbete och att man skulle identifiera verksamheten fram till dess den genomförs. Processen i samband med genomförandet av kommissionens beslut, som fattades i maj, om reformeringen av förbindelserna med tredje land, går bra.
Reformen består av tre huvuddelar: Förstärkningen av programplaneringsprocessen; återföreningen av förvaltningen av projektcykeln; och överlåtandet av maktbefogenheter till våra delegationer. Det sker betydande framsteg när det gäller dessa aspekter.
I fråga om de nationella programmen, så har kommissionen antagit en standardiserad ram för de nationella strategidokumenten. Detta diskuterades under det senaste sammanträdet i rådet (biståndsfrågor), och välkomnades av alla medlemsstater. Vi har nu ett harmoniserat system för utarbetande av nationella strategidokument och vägledande samarbetsprogram i alla utvecklingsländer. Detta kommer att placera det berörda landet i centrum av processen, och det kommer också att tillhandahålla en grund för ett närmare samarbete med medlemsstaterna och andra biståndsgivare med intressen i detta land. Det är detta instrument som vi har saknat under många år i diskussionen om hur vi kan skapa en bättre samordning. Den tydliga fokuseringen i våra åtgärder för kampen mot fattigdom som en del av vår översyn av strategiramen och koncentrationen på ett begränsat antal områden, kommer att vara de viktigaste elementen i samband med förbättringen av resultatet av vårt samarbete.
Inom kommissionen har den gemensamma kvalitetsstödsgruppen börjat arbeta under GD Bistånds ordförandeskap. Detta kommer att se till att strategidokumenten följer den avtalade ramen och metodologin, och jag är övertygad om att denna grupp kommer att tillföra högre kvalitet och samstämmighet till våra nationella strategier. Detta omfattar hela världen och det tillför också stora förbättringar när det gäller samstämmigheten med den strategi som vi stöder.
Sist men inte minst, så skall jag tillsammans med mina kolleger, kommissionärerna med ansvar för förbindelserna med tredje land, mycket snart för kommissionen lägga fram lagförslag för ändring av de bestämmelser som berör den rättsliga grunden för alla utrikespolitiska instrument och budgetposter. Detta kommer att göra det möjligt för förvaltningskommittéerna att koncentrera sig på strategierna och inte på enskilda projekt.
När det gäller återföreningen av projektcykeln, så har kommissionen i dag formellt fattat beslut om inrättandet av det nya kontoret. Kontoret blir ansvarigt för förvaltningen av alla steg i projektcykeln. Från och med nästa år kommer 250 tjänstemän att överföras från DG Bistånd och DG Yttre förbindelser till kontoret, och kontrakterade personer kommer också att bli medarbetare vid kontoret, samtidigt som de tekniska biståndskontoren avvecklas. Även här har det gått ganska snabbt, med hjälp och förståelse från budgetmyndigheten.
Till sist har ett program för överlämnande av maktbefogenheter till delegationscheferna upprättats. Under tre år kommer ca 120 delegationer eller tjänstemän att få uppleva stora förbättringar av sina arbetsmetoder. Tillsammans med utökade ekonomiska befogenheter, kommer de att få tillgång till moderna dator- och telekommunikationssystem. Här har återigen budgetmyndighetens förståelse spelat en avgörande roll för finansieringen av denna omfattande omorganisation av EU:s tjänst för yttre förbindelser. Under 2001 kommer t.ex. det ekonomiska ansvaret att fördelas på 22 delegationer, ytterligare 15 delegationer kommer att få modernare datorutrustningar och ytterligare 40 tjänster kommer att tilldelas tjänsten för yttre förbindelser. Upprättandet av programmet för sund och effektiv förvaltning 1998, var ett första steg mot förbättring av hastigheten i samband med genomförandet av åtta program. Även om denna reform uppenbarligen var otillräcklig, och det är alla överens om i dag, lade den faktiskt grunden till en rad av de förändringar som vi nu håller på att genomföra. Om vi skall kunna påskynda genomförandet, är det nödvändigt att vi förenklar förfarandena. Det är också nödvändigt att se till att programmen i framtiden blir lätta att förvalta för våra delegationer och mer lättåtkomliga för våra partner.
Hur kommer det sig att vi talar om ökad öppenhet när vi hade 46 olika upphandlingsförfaranden? Hur kan vi förvänta oss att tjänstemännen vid delegationerna skall flytta från Marocko till Mauretanien eller från Botswana till Sydafrika, när man måste lära sig varje enskilt programs förfaranden och tillämpliga ekonomistyrningssystem från grunden? Förenklingar är alltså nödvändiga.
Man har helt rätt när man genom resolutionen identifierar de problem vi har haft med otydligt och delat ansvar inom den övergripande samarbetscykeln. Upprättandet av programmet för sund och effektiv förvaltning gav dessutom ingen lösning på den fortgående felmatchningen mellan åtta omfattande förvaltningsresurser. Resolutionen stöder en reform som i ett avseende är mer långtgående än vad som i dag har beslutats av kommissionen. Den gynnar inte bara återföreningen av projektcykeln, utan av hela samarbetscykeln, inklusive programplaneringen som nu sköts av GD Bistånd och GD Yttre förbindelser. Vid denna tidpunkt kan jag bara säga att reformen är en dynamisk process. Kvalitetsstödsgruppen kommer att möjliggöra ett mer noggrant övervägt och bättre styrt överlämnande från den programplanerande parten av hela verksamheten till kontoret. Vi ger denna del ganska mycket uppmärksamhet, för att kunna se till att det sker på ett smidigt sätt.
Jag vill också påminna parlamentet om att beslutet innehåller en översynsklausul. Framöver måste vi bedöma hur detta nya system fungerar och vi kommer - om det anses nödvändigt - att vidta åtgärder för mer långtgående genomförande av reformerna. Kommissionen är mycket medveten om betydelsen av parlamentets stöd för reformeringen av dess strategier och arbetsmetoder. Jag är mycket tacksam för de stödjande rekommendationerna i Sauquillos betänkande och för de mycket positiva bidragen under kvällens debatt. Jag kan försäkra er att jag skall göra mitt bästa för att hålla parlamentet informerad om strategiförslag och jag välkomnar uppmaningen till kommissionen om att den regelbundet skall rapportera till detta parlament om reformeringen av tjänsten för yttre förbindelser.

Talmannen
Tack så väldigt mycket herr kommissionär för ert bidrag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 00.30.)

