Svinīgā sēde - Ungārija
Priekšsēdētājs
Prezidenta Schmitt kungs, augsti godātie viesi, dāmas un kungi, mēs jūs sveicam, Schmitt kungs kā kādu, kurš vēl nesen bija mūsu kolēģis Parlamentā. Šodien jūs esat ar mums pilnīgi citā lomā kā līdz šim. Jūs bieži sēdējāt šajā krēslā, prezidenta kungs, un vadījāt mūsu Parlamenta sēdes. Tas mums ir liels gandarījums, ka šodien jūs vadāt Ungārijas prezidentūru, kā arī strādājat pie tā, lai Eiropas Parlamentam Eiropā būtu draudzīga gaisotne, jo jūs zināt, cik nozīmīgs ir Parlaments, cik svarīgs tas ir cilvēkiem, kuri dzīvo mūsu valstīs, un lēmumiem, kuri tiek pieņemti Eiropas Savienībā.
Šodien mēs balsosim par ziņojumu, kuru ir sagatavojusi Járóka kundze. Mums visiem šis ir svarīgs jautājums, jo romu mazākumtautība šobrīd ir visvajātākā, kā arī vislielākā mazākumtautība Eiropā. Mums ir gan vēlme, gan arī līdzekļi, lai mēs varētu šo problēmu pakāpeniski atrisināt. Lielu ieguldījumu tajā dos L. Járóka ziņojums. Mēs par to esam droši.
Svarīgi ir arī tas, ka mēs kļūstam atvērtāki Balkānu valstīm. Mēs visi ļoti labi atceramies, prezidenta kungs, kā sešu gadu laikā, kad jūs strādājāt kopā ar mums, jūs lielu nozīmi piešķīrāt Eiropas Savienības paplašināšanai, lai tajā iekļautu Rietumbalkānu valstis. Tur patiešām ir daudz risināmu problēmu. Attiecīgajām valstīm ir sākumā jāsagatavojas, bet vēlāk viņu dalība Eiropas Savienībā palīdzēs arī mums atrisināt daudz problēmu. Mēs arī vēlētos jums pateikties par jūsu darbu šajā jautājumā.
Iespējams, mani kolēģi deputāti atceras dienas, daudzus gadus atpakaļ, kad jūs ieguvāt olimpiskās zelta medaļas. Vēlāk jūs ar visu sirdi atdevāties olimpiskajai kustībai, un šobrīd kā valstsvīrs jūs pārstāvat savu valsti, kā arī Eiropas Savienību gan ārpus Eiropas Savienības, gan Eiropā. Mēs vēlētos jums par to pateikties. Mēs ar ļoti lielu interesei gaidām, ko jūs šodien mums teiksiet.
Pál Schmitt
Ungārijas Republikas prezidents. - (HU) Es atļaušos izteikties savā dzimtajā ungāru valodā. Priekšsēdētāja kungs, augsti godātie deputāti, dāmas un kungi, es šeit stāvu jūsu priekšā ar lielu prieku un lepnumu. Es biju priecīgs atgriezties šajās svarīgajās manas dzīves un profesionālās izaugsmes vietā, pie saviem draugiem un partneriem Eiropas Parlamentā, kura deputāts es biju sešus gadus. Paldies jums par uzaicinājumu.
Priekšsēdētāja kungs, ko gan es pagājušajā gadā nebūtu atdevis par divdesmit minūšu garu uzstāšanās laiku! Šī ir ietekmīga vieta, kurā katrs politiķis, katrs valsts darbinieks var daudz iemācīties. Es domāju, ka tā nav nekāda sagadīšanās, ka daudzi prezidenti un ministri pirms tam ir sēdējuši šajos krēslos. Tie ir labi jaunumi Eiropai, jo tā iegūst tādus vadošos politiķus, kuri ir absolvējuši ne vienmēr vienkāršo Eiropas dialoga skolu, kuri uz savām valsts lietām skatās Kopienas dimensijā un kuri ne tikai ir spējīgi pārstāvēt savas intereses, bet ir arī iemācījušies tās saskaņot. Tas ir Eiropas civilizācijas mantojums un arī mūsdienu misija.
Eiropas Parlaments ir lielisks piemērs tam, cik nozīmīga loma Eiropas domāšanā ir parlamentārismam un publisko debašu kultūrai. Parlaments, kurš kopš Lisabonas līguma ir apveltīts ar lielākām pilnvarām, ir demokrātisku lēmumu pieņemšanas garants. Pie tā tradīcijām pieder skaidra prāta saglabāšana un atvērta uzmanība vienam pret otru. Tādēļ Ungārija, Eiropas Savienības Padomes prezidējošā valsts, cieši sadarbojas ar Eiropas Parlamentu, jo šis nav tikai likumdošanas "kausējamais katls”, bet gan, ja drīkst tā izteikties, daudz kas vairāk - Eiropas dvēsele.
Dāmas un kungi, Eiropai patiešām ir ne tikai tirgus, valūta, politika un likumi, bet arī dvēsele un gars. Es ļoti labi zinu, ka ikdienas darbs šeit ir saistīts pārsvarā ar praktiskām lietām. Tomēr nesenā krīze mums parādīja, kas notiek, ja cilvēku likteņi tiek uztverti tikai no to finansiālā un tehnokrātiskā skatupunkta un tiek aizmirsti principi, kas katru lietu notur tās vietā.
Žans Monē, kuru mēs cienām kā vienu no pēckara sadarbības tēviem un kurš, lai gan būdams ekonomists, nesapņoja tikai par ekonomisko Eiropas vienotību, tajā laikā teica: "Mums ir nepieciešami patiesi eiropeiski centieni. Mēs apvienojam cilvēkus, nevis valstis.” Šādas Žana Monē idejas ir būtiskas arī mūsdienās, lai gan tās tika formulētas sešdesmit gadus atpakaļ: "Mēs esam šeit, lai uzņemtos kopīgu uzdevumu, lai meklētu visu valstu kopīgo labumu, nevis risinātu sarunas savas valsts labā. Mēs nonāksim pie risinājuma tikai tad, ja mēs no savām debatēm spēsim izskaust ikkatru individuālistisku noslieci. Tik lielā mērā, kādā mēs, šeit sanākušie, varēsim izmainīt savu pieeju, pakāpeniski varēs mainīties arī visu eiropiešu attieksme.”
Kopš tā laika ir pagājušas vairāk kā sešas desmitgades. Tomēr - vai mēs vēl joprojām nopietni uztveram šīs domas, kas mums agrāk norādīja virzienu? Jau no paša sākuma šī savienība bija vairāk kā ogļu un tērauda kopiena. Tās dibinātāji to izveidoja kā miera ķīlu, kā misiju veidot stiprāku Eiropu. Es atzīstu, ka mūsdienu paplašinātajā Eiropā, Eiropas Savienībā ar 27 dalībvalstīm un pusmiljardu iedzīvotāju, nav viegli atrast kopsaucēju. Gribu sacīt, ka man šķiet īpaši pagodinoši tas, ka Ungārija varēja pārņemt šo rotējošās prezidentūras mantiju šajos smagu dilemmu, sīvu cīņu un nozīmīgu problēmu laikos, jo tieši šādā brīdī ir vislielākā nepieciešamība pēc tām īpašībām, kas piemīt manai valstij.
Ir tiesa, ka mūsu senču gars nekad nevarēs mūsu vietā izcīnīt mūsdienu cīņas. Tomēr mēs, ungāri, varam pamatoti lepoties ar to, ka, citējot ungāru komponistu Ferencu Listu, kas ir dzimis pirms 200 gadiem, "mēs esam dzimušas brīvas tautas dēli”. Mēs dzīvojam valstī, kura, pateicoties karalim Svētajam Ištvānam, tika veidota kā iecietīga, viesmīlīga un etniski daudzveidīga kristīgā sabiedrība, kurai valstisks statuss ir jau vairāk kā tūkstoš gadu un kas ar revolūcijām ir pierādījusi savu dziļo brīvības izjūtu. Tā kā tuvojas Ungārijas valsts brīvdiena 15. martā, mums vajadzētu atcerēties ļoti daudzās ungāru cīņas: piemēram, 1848. gada neatkarības karš un revolūcija un, lai būtu droši, arī 1956. gada revolūcija un cīņa par brīvību, kuru varētu atcerēties daži vecākie no jums un ar kuras palīdzību mēs sev ieguvām sava veida tiesības un cieņu šeit, Eiropā. Turklāt tas nekad nav ļāvis mums aizmirst brālību un solidaritāti. Mēs, ungāri, esam pārāk daudz cīnījušies, lai būtu vienaldzīgi pret citu cīņām un klusēdami ietu garām citu problēmām.
Šī iemesla dēļ mēs ar īpašu iejūtību vērojam notikumus, kuri risinās uz dienvidiem no mūsu valsts esošajā arābu pasaulē. Mēs paužam sapratni par cilvēku vēlmi pēc brīvības, šīs tieksmes, kas bez šaubām dzīvo katra cilvēka un katras tautas sirdī. Tas, kas ir noticis, nav nekāds negaidīts brīnums. Nevienas tautas vēlme pēc brīvības nevar tikt apspiesta mūžīgi. Agrāk vai vēlāk, tā saraus savas važas. Eiropas Savienības kopējais uzdevums ir aizsargāt savu pilsoņu intereses un palikt uzticīgai savam cilvēcīgajam pienākumam. Ar saviem pašas spēkiem tai attiecīgajās valstīs ir jāveicina miermīlīga pāreja un šo cilvēku dzimtās valsts labklājības attīstība.
Dāmas un kungi, kolēģi un draugi, ja es drīkstu tā jūs uzrunāt, kamēr mēs runājam par solidaritāti, atļaujiet man uzskaitīt dažas no Šūmaņa plāna koncepcijām, piemēram, "de facto solidaritāte”, "radoši centieni”, "interešu apvienošana”, "dziļāka kopiena”. Es patiesi ticu, ka šie jēdzieni, kurus mēs sastopam katrā ES dokumentā un katrā runā, nav zaudējuši savu jēgu. Es esmu pārliecināts, ka tās ir dziļas emocijas, uz kurām kādreiz tika balstīta Eiropas vienotība un pēckara rekonstrukcija un kuras vēlāk uz šo kopienu atveda arī diktatūru apspiestās Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis.
Katrs Ungārijas prezidentūras programmas punkts šīs pamatvērtības izvirza kā mērķi. Viss, ko mēs plānojam un kā dēļ strādājam, var tikt izteikts divos vārdos, divos vārdos, kas tiek bieži lietoti, bet kuri nav zaudējuši neko no sava spēka: atbildība un solidaritāte. Lūdzu, ļaujiet man šo domu mazliet attīstīt. Ko mēs domājam ar solidaritāti un atbildību? Solidaritāte ir nepieciešama finansiālos darījumos. Mēs zinām, ka pirmais no mūsu kopīgajiem uzdevumiem ir euro aizsargāšana. Šī ir visu dalībvalstu, es atkārtoju, visu dalībvalstu problēma, jo Eiropa Savienības konkurētspēja ir svarīga gan euro zonas valstīm, gan arī valstīm, kas ir ārpus tās, un tā ir atkarīga no mums visiem kopīgi.
Jau šobrīd Ungārija rāda labu piemēru ar savu jauno konstitūciju, kas šobrīd tiek izstrādāta, nosakot stingru tiesisko ierobežojumu valsts parādsaistībām. Ungārija ir pieņēmusi lēmumu veikt nopietnus pasākumus, lai samazinātu izdevumus, kas atvieglotu tās šībrīža parādus un samazinātu tās budžeta deficītu zem vidējā līmeņa Eiropā.
Taču mēs godbijīgi sagaidām, ka valstis, kurās ir ieviests euro, atgūs uzticību kopīgajai valūtai. Eiropas pusgada ieviešana kalpo kopējai konkurētspējai: tā ļaus dalībvalstīm informēt vienai otru par saviem budžeta plāniem pirms valsts apstiprinājuma, tādā veidā mums ļaujot izveidot specifiskus mērķus katrai valstij. Es personīgi būtu gandarīts, ja tas tiktu ieviests Ungārijas prezidentūras laikā un varētu pat tikt saukts par Budapeštas pusgadu.
Es vēlētos atkārtoti izteikties Žana Monē vārdiem, kurš domāja, ka tas ir svarīgs tikums un kopienas saistību mērķis, ka valstis, citējot viņu, "konfrontācijas vietā ļauj savstarpēji ietekmēt, lai vēlāk dabiski pārietu uz dialogu un uz kopīgu rīcību”. Es zinu, ka kopīgai rīcībai ir savi strīdīgie punkti, bet es patiesi ceru, ka tie veiksmīgi tiks noskaidroti pirms drīzumā notiekošajām ekonomiskajām un finansiālajām diskusijām.
Burvju vārds ir novēršana. Tas var palīdzēt nodrošināt to, ka atsevišķu valstu finansiālās krīzes nepārsteidz Eiropas Savienību nesagatavotu un nodrošina tām atbilstošu reakciju, jo ir vieglāk izvairīties no krīzes, nevis atkopties pēc tās.
Mums vajadzētu kopīgi uzņemties atbildību par attīstības plaisas novēršanu. Pat šāda izmēra kopienai solidaritāte var nozīmēt to, ka, no vienas puses, tiek veltīta uzmanība individuāla cilvēka liktenim, bet, no otras puses, arī mazāku un lielāku kopienu, veselu reģionu liktenim. Eiropas Savienības pilsoņiem pienākas vienādas iespējas. To var nodrošināt ar labu kohēzijas politiku, par kuras galvenajiem stūrakmeņiem jau ir notikusi veiksmīga vienošanās. Ir svarīgi arī tas, ka Eiropa netiek sadalīta arī konkurētspējas ziņā.
Pievēršoties solidaritātei un vienotībai enerģētikas tirgū, cieši ar kohēziju saistīti ir arī centieni izveidot vienotu enerģijas tirgu. Tie vērsti uz enerģētiskās atkarības un ietekmējamības samazināšanu un nodrošina neierobežotu gāzes un elektrības plūsmu visā Eiropas Savienībā. Notikumi Ziemeļāfrikā arī ir atgādinājums tam, cik svarīgi ir samazināt atkarību no vienas valsts un pievienot nesaistītus enerģētiskos tīklus. Ir nepieciešams pabeigt vienotā enerģētikas tirgu attīstīšanu, šai attīstībai ir vajadzīgi līdzekļi, un līdzekļu atrašanai ir nepieciešama vispārēja vienošanās.
Arī makroreģionālā līmenī ir nepieciešams uzņemties atbildību. Tieši tāpat kā Barselonas process Eiropas dienvidu daļā un Baltijas jūras reģiona stratēģija ziemeļu daļā nodrošina pamatu reģionālās attīstības saskaņošanā, šobrīd arī Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis meklē iespējas veidot efektīvāku sadarbību. Donavas reģiona stratēģija iegūst savus apmērus, pateicoties 14 valstu dalībai apmēram 40 programmās, kas ir lielisks pierādījums tam, ka kaimiņu attiecībās, kas tiek bieži minētas kā ģeogrāfisks ierobežojums, var tikt uztvertas arī kā ģeopolitiska vērtība. Tā kā Donava ir viena no mūsu dabīgajām robežām, ar kuru mūs vieno mūžīga savstarpēja atkarība, mēs ļoti ceram uz to, ka tā mums palīdzēs attīstīties, pateicoties stratēģijai, kuru plānots pieņemt jūnijā; Donava mums palīdz arī kā zaļa josla, kā ekonomiskais potenciāls, kā dzinulis kopuzņēmumu veidošanai, kā transporta ceļš, kas attīstās, un, protams, kā dažādu kultūru sasaistes virzītājspēks. Ungārija ir šīs stratēģijas izstrādes iniciators un attiecībā uz praktiskajiem uzdevumiem organizē darbu pie kopīgās ūdens pārvaldīšanas un vides aizsardzības.
Mums ir jāuzņemas atbildība savas valsts robežās. Eiropai ir jābūt spējīgai reaģēt uz straujajām pārmaiņām pasaulē. Taču neviena notiekošā pārmaiņa neattaisno mūsu darbošanos pret mūsu pašu interesēm, skriešanu no klāja vienā kuģa pusē uz otru, tādā veidā vēl vairāk pastiprinot jau tā ne pārāk vieglo viļņu efektu.
Es apzinos, ka daudzi cilvēki uzsver to, ka jautājums par dienvidu un austrumu reģioniem ir vai nu/vai gadījums, sakot, ka pašreizējā situācija paredz, ka mums ir jāvelta visa uzmanība Eiropas Savienības dienvidu robežām. Tomēr mēs varam pareizi reaģēt uz situācijas pārmaiņām - mums ir jāatzīst, ka pārmaiņas būs vienmēr, - tikai tad, ja mēs ikdienā stingri stāvam visos kompasa punktos. Ja Eiropas Savienība to aizmirst, tā rīkojas pret sevi un sevi novājina. Negaidītas situācijas vienmēr vienkāršāk rodas vietās, par kurām mēs neesam informēti un otrādi - jebkura tikko radusies problēma var tikt risināta vieglāk tur, kur ir labi funkcionējošas attiecības.
Austrumu partnerība nav ne ungāru, ne poļu prioritāte. Lai gan tā varētu šķist kā mūsu pieeja konkrētajai situācijai, tā ir veidojusies no krietni ciešākas kopīgās plānošanas lielā mērogā. Nekas to skaidrāk nepierāda kā fakts, ka mēs kopīgi ar mūsu poļu draugiem rīkosim Austrumu partnerības augstākā līmeņa sanāksmi viņu prezidentūras laikā.
Mums būtu arī jārunā par solidaritāti, kas mums ir jāizrāda tiem, kuri gaida ES paplašināšanos. Eiropas Savienības dibinātājvalstu grupa vienmēr ir turējusi savas durvis vaļā, sakot, ka jebkura demokrātiska valsts, kura no brīvas gribas vēlas iestāties un pieņem ES pamatprincipus, var kļūt par kopienas biedru. No vienas puses, tas nozīmē, ka ir skaidri kritēriji, lai šajā savienībā iestātos. No otras puses, tas nozīmē, ka mēs esam arī atbildīgi par valstīm ārpus Eiropas Savienības, par visām tām valstīm, kuras apsver dalību kā savu mērķi un pieliek nopietnas pūles, lai to sasniegtu. Mērķtiecība iestāties pieprasa skaidras atbildes, skaidras prasības, skaidru grafiku un perspektīvu Rietumbalkānu valstīm, kā arī Turcijai un Īslandei.
Attiecībā uz atbildību pret mazākumtautībām, ļaujiet man citēt Lisabonas līguma 3. pantu: "Eiropas Savienība ir balstīta uz tādām vērtībām kā cilvēka cieņa, brīvība, demokrātija, vienlīdzība, kā arī cilvēktiesību, tostarp minoritāšu tiesību ievērošana.” Kulturālā daudzveidība patiesi ir Eiropas būtība, tās spēka avots. Kā šā jautājuma valstisks paziņojums - Ungārijas nākamajā valsts asamblejā, kura, starp citu, no 2014. gada būs divkārt mazāka deputātu skaita ziņā, visām valstī dzīvojošajām minoritātēm būs sava pārstāvība parlamentā.
Pēc tāda paša principa Ungārija pārstāv ārzemēs dzīvojošo Ungāru likteņus. Mēs esam netipiskā situācijā. Mūsu konstitucionālais pienākums ir aizstāvēt mazākumtautību tiesības ungāru izcelsmes kopienām, kas atrodas citās valstīs, viņu tiesības lietot savu valodu un pašnoteikšanās tiesības. Vai mēs sevi varētu saukt par labiem eiropiešiem, ja mēs to nedarītu? Eiropas Savienība ir tā, kas mums nodrošina juridisko un intelektuālo pamatu, kur šī problēma faktiski vairs nav problēma. Šobrīd mums beidzot ir visas iespējas pārvarēt vēsturisko rūgtumu, nesērojot par mūsu ģeogrāfisko nošķirtību, un svinēt mūsu garīgo un intelektuālo draudzību bez jebkādiem teritoriāliem iebildumiem. Mēs to pat esam iestrādājuši tiesību aktā. Valsts kļūs tikai stiprāka un ne vājāka, ja tā piešķirs tiesības savām mazākumtautībām. Tā rīkojoties, tā iegūs lojālus, apmierinātus, sevis cienošus pilsoņus, kuri ar savu kultūru un tradīcijām ievērojami palielina un rada krāšņāku daudzveidību.
Visbeidzot, es gribētu minēt romu stratēģiju, kā to jau Buzek kungs minēja iepriekš. Ungārijas prezidentūra uzskata, ka viens no tās vissvarīgākajiem uzdevumiem ir efektīvas un dzīvotspējīgas romu stratēģijas iesniegšana Eiropas Savienībai. Lívia Járóka to jau ir izdarījusi. Es esmu pārliecināts, ka mums šis kopējās darbības plāns ir nepieciešams. Tomēr nabadzības izskaušanai, papildus sociāliem pasākumiem, ir nepieciešama arī stingra aizspriedumu noraidīšana un atbalsts kultūras un izglītības vides attīstībai. Pirmkārt un galvenokārt, tas ir mūsu cilvēcības un atjautības, nevis vienošanās un naudas jautājums.
Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, mēs visi labi apzināmies, ka rotējošā prezidentūra virza uz priekšu galvenokārt aktuālos jautājumus. Tam ir nepieciešamas divas šķietami pretējas īpašības: pazemība un izturība. Pazemība kopīgām rūpēm un izturība to pārstāvēšanā ir tās īpašības, kas var radīt panākumus. Mūsu termiņa beigās mēraukla būs šāda: vai mēs esam noklīduši no izraudzītā ceļa, vai mums ir izdevies dialogu aizvirzīt atpakaļ uz būtiskām, nozīmīgām un konstruktīvām lietām.
Tādēļ mūsu prezidentūras misija ir būt procesa dzinulim. Būt komandas spēlētājam - tas ir arī tas koncepts, kuru reprezentē prezidentūru trio. Ir iespējams parādīt labu individuālu sniegumu, bet tikai tad, ja kalpošana kopienas - vai drīzāk komandas - interesēm joprojām ir svarīgākā. Vairākas lietas būtu vēlreiz jāapspriež tāpēc, ka ir kļuvis skaidrs, ka mēs savu jauno Eiropas dzīvi neesam uzbūvējuši uz pietiekami stipriem pamatiem. Šķiet, ka arī Eiropā ir beidzies laikmets, kas tika veltīts nākotnes ceļu meklēšanai. Es sliecos domāt, ka mums šajā jautājumā zvaigžņu stāvokli ir labvēlīgs. Tagad Eiropas Savienības prezidējošā valsts ir tā valsts, kura šobrīd veic tieši tās lielās strukturālās pārmaiņas, kas sagaida arī ES. Ir jāveic reorganizācija un jāpārdomā plašās, slikti funkcionējošās sistēmas, kuras šķita neizmaināmas, un ir nepieciešams radīt tādus apstākļus, kuri ļauj stāties pretī krīzes situācijām un kuri atbalsta attīstību un aizsargā konkurētspēju.
Ungārijā šobrīd visi svarīgie jautājumi ir par pārmaiņu un atjaunošanas nepieciešamību, kas tikai uzlabo mūsu spēju veidot Eiropas kopējo nākotni. Tādēļ, pamatojoties uz pieredzi, mums ir skaidrs, ka ir nepieciešams atgriezties pie efektīvas kopienas interešu pārstāvības. Ungāru tauta gaida no saviem vadītājiem un politiķiem, kuriem pagājušajā gadā tika piešķirta Eiropā nepieredzēti liela vara, jaunas dzīves pamata nodrošināšanu un mūsu nākotnes pamatprincipu izteikšanu spēcīgos tiesību aktos un vērtīgā konstitūcijā, turklāt tauta tos sauks pie atbildības par to. Mūsu pamatprincips visos laikos ir pieņemt tiesību aktus, kuri nosaka mūsu nākotni saskaņā ar ES standartiem, Eiropas tradīciju un pilsonisko brīvību.
Spēkā esošā Ungārijas konstitūcija, es vēlētos sacīt, ir veidota, sākot no 1949. gada. Tas bija gads, kad Eiropas veiksmīgākajā daļā jau bija radusies ideja par kopīgu tirgu un tās realizācija bija pavisam tuvu. Tajā pašā gadā Ungārijā komunistu režīms ar tiesas palīdzību pats sevi izraidīja no Eiropas. Valsts zaudēja savu neatkarību, gadu desmitiem esot iekļauta padomju ietekmes sfērā. Mēs tikām atdalīti no īstās Eiropas, no sabiedrības, pie kuras mēs vienmēr esam piederējuši mūsu tradīciju dēļ. Pat saule tika padzīta no mūsu redzesloka.
Ko melos balstīta valsts varētu pazaudēt, ungāri kā tauta saglabāja. Tādēļ man šķiet, ka tas, ko Ungārijas konstitūcija izturēs šajā gadā no šī brīža, ir svarīgi un izsaka ļoti daudz. Tā izturēs 2011. gadu, kad, kā jauka dāvana no vēstures, kā sava veida kompensācija, mums tiek pirmo reizi piešķirta iespēja vadīt Eiropas prezidentūru. Pirmo reizi mēs varam ar lielu darbu miermīlīgos, konstruktīvos apstākļos patiešām parādīt mūsu demokrātisko apņemšanos un varam izmantot savu ungāru apņēmību kopienas labā.
Es ticu, ka tautas dzīvē īstais laiks konstitūcijas izstrādāšanai vienmēr ir tad, kad tā ir pietiekami spēcīga, lai atzītu pagātnes kļūdas un lai aizstāvētu patiesību, kas paliks spēkā vairākus gadu desmitus, kā arī ir pietiekami nelokāma, lai iesākto izdarītu līdz galam. Gandrīz tik pat nozīmīgi ir tas, ka mēs to būvējam uz Eiropas pamatiem. Es jums garantēju un apliecinu, ka mēs Eiropas Savienības Pamattiesību hartu ņemsim kā paraugu cilvēktiesību nodaļai jaunajā Ungārijas konstitūcijā.
Dāmas un kungi, es esmu paukotājs un šajā disciplīnā piedalījos olimpiskajās spēlēs, tādēļ zobenu sadursmju metāliskā skaņa man nav nekas svešs. Tomēr es nedomāju, ka uz Eiropas politiskās skatuves šodien mums vajadzētu sacensties, lai redzētu, kurš ar spēku izspiedīs pretinieku un gūs uzvaru. Vēsture mums ir piešķīrusi šo mandātu, nevis lai mēs tikai iesaistītos politiskajās šaha partijās un taktiskās prestiža kaujās, bet gan lai mēs kalpotu kādam mērķim, lai stiprinātu vienotību un meklētu vienprātību.
Eiropiešiem ir nepieciešama veiksmīga, triumfējoša un spēcīga Eiropa, Eiropa, kas ir vienlīdzīgi balstīta uz kopienas interesēm un vērtībām, kurā arī katra atsevišķa valsts ir spēcīga. Mērķtiecīgā programma, kuru mēs saucam par Eiropa 2020, tieši to arī atspoguļo.
Dāmas un kungi, vēlos noslēgt savu runu ar kādu pelnīti populāra ungāru rakstnieka Šāndora Mārai domu, kas ir saistīta ar Eiropu. Es citēju: "Mums ir nepieciešams tālāk attīstīt šādu dzīves veidu. Mums tas ir jāpiepilda ar visu mūsdienīgo un tajā jāsaglabā viss mūžīgais. Mums ir viss, kas mums nepieciešams, vienīgais, kas tiešām ir vajadzīgs, ir ticība un spītīga griba: ticība mūsu nozīmei un griba cīnīties pret stulbuma un dusmu tirāniju. No kurienes lai eiropietis sāk darboties? No kurienes to var darīt ungārs? Man šķiet, viņš to jau ir sācis.” Citāta beigas. Vienīgais, ko es varu piebilst, ir - lai tā notiek.
Paldies par uzmanību.
Priekšsēdētājs
Prezidenta Schmitt kungs, tie bija svarīgi vārdi, un jūsu definīcija ir ļoti svarīga. Eiropas Parlaments tik tiešām nav tikai vienkārša likumdošanas vara, bet tā ir visas Eiropas dvēsele. Žana Monē citāti par integrācijas garu, dialogu un kopīgu darbību un rīcību mums ir ļoti svarīgi. Tas ir ļoti būtiski mums atgādināt par Šūmaņa plānu: balstīts uz solidaritāti, pirmkārt, jau Eiropas Savienības aizsākumos un vēlāk, pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados, Centrāleiropā un Austrumeiropā, šodien finansiālajos tirgos un, pavisam drīzā nākotnē, Vidusjūras reģionā. Paldies par visiem jūsu komentāriem par pašreizējām darbībām un problēmām, kā arī draudiem, kuriem Eiropas Savienībai ir jāstājas pretī. Liels jums paldies par jūsu runu. Mēs paturēsim prātā jūsu vārdus un jūsu piezīmes.
(Aplausi)
