Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Truscott
Hr. formand, ved gennemgangen af protokollen bemærker jeg, at det i forbinelse med punkt 7 »Europas forsvarsrelaterede industri«, ændringsforslag nr. 1, fremgår, at hr. Provan, hr. Spencer og hr. Cassidy stemte for, at WEU integreres i Den Europæiske Union. Jeg vil gerne have bekræftet, at dette var rigtigt, eller er de konservatives politik i denne henseende blevet ændret?

Formanden
Jeg anmoder kollegerne om at tage ordet til protokollen og ikke indlede forhandlinger.

Caudron
Hr. formand, jeg har en kommentar til et spørgsmål, der blev rejst af hr. Provan i onsdags ved starten på mødet.
Det drejer sig om datoerne for vores næste rejse til Israel; hr. Provan lod til at være opbragt over en mindre ændring. Jeg kan forsikre Dem for, hr. Provan, at der ikke er grund til at være bekymret, for den eneste ændring består i at indlede rejsen tyve timer senere. Jeg skulle ikke mene, at en udsættelse på tyve timer begrunder et indlæg på plenarmødet.
Hjemrejsetidspunktet er det samme. Der er ikke foretaget nogen ændringer i det program, som er blevet forhandlet med den israelske modpart. Ændringen skyldes, hr. Provan, udskrivningen af parlamentsvalg i Frankrig den 1. maj, som er indtruffet, efter at vi havde fastlagt programmet. Jeg går ud fra, at De ikke selv ville have valgt at bortrejse den 1. maj og dermed ikke være til stede....
(Tilråb)
(Formanden afbrød taleren)

Morris
Hr. formand, i går modtog vi i Parlamentet nogle arbejdsløse, som gik fra Schweiz til Amsterdam. I næste uge har vi et meget anset møde i Bruxelles, hvor vi forventer, at 800-1.000 arbejdsløse vil komme til vores lokaler i Bruxelles. De vil have to tolke til rådighed i et enkelt lokale til 15 sprog. Må jeg appellere til formanden om, at navnlig da...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Morris, dette problem er allerede blevet drøftet i Formandens kabinet på grundlag af en officiel anmodning fra visse medlemmer, og Formandens kabinet har allerede givet et officielt svar.

McKenna
Hr. formand, i går formiddags ved mødets begyndelse - jeg var ikke til stede på det tidspunkt - omtalte hr. Titley mig og kritiserede mig for mit indlæg i forbindelse med Titley-betænkningen. Jeg vil blot gerne understrege, at hr. Titley selv har en masse spørgsmål at besvare. Sidste år rejste han f.eks. til flyveopvisningen i Farnborough i Det Forenede Kongerige, hvilket blev betalt af British Aerospace. British Aerospace er ansvarlig for at levere våben til indoneserne...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Fru McKenna, jeg anmoder kollegerne om at iagttage god ro og orden. Forhandlingen om betænkningen af Titley er afsluttet, og det samme gælder afstemningen.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg har det indtryk, at jeg er den første, der virkelig har noget at sige om protokollen for i går. I gårsdagens protokol står der under aktuel og uopsættelig debat om Tyrkiet: McMillan-Scott, Habsburg-Lothringen og Lenz for PPE-Gruppen havde tilbagetrukket deres underskrift af ændringsforslagene. Det er mig magtpåliggende at få frem, at jeg aldrig har sat den underskrift. Jeg har ikke haft noget at gøre med dette forslag. Jeg har ikke sat den underskrift. Jeg har underskrevet et andet forslag, og min underskrift må på en eller anden måde være smuttet ind i dette forslag. Det er mig magtpåliggende, at det noteres i protokollen.

Formanden
Jeg siger Dem hjertelig tak, idet Deres var det første indlæg til forretningsordenen.

Camisón Asensio
Hr. formand, vi har fået oplysninger om, at angrebene på de spanske lastvognschauffører i Sydfrankrig fortsætter, primært mod dem, der kører med frugt og grøntsager.
Vi må endnu en gang protestere mod disse handlinger og anmode formandskabet og Parlamentet om at sørge for, at der bliver stillet krav til de franske myndigheder om at iværksætte de fornødne foranstaltninger til at sikre den frie bevægelighed for varer...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Jeg siger Dem tak, hr. Camisón, men ej heller dette indlæg vedrører protokollen.

Provan
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Caudron for hans afklaring af situationen, da det var vanskeligt for medlemmerne af Delegationen for Forbindelserne med Israel at finde ud af, hvad der rent faktisk skete. Datoerne er nu blevet bekræftet, siden jeg rejste spørgsmålet i Parlamentet i denne uge. Det glæder mig, at situationen nu er blevet afklaret.
Det er måske uheldigt, at formanden for en delegation under visse omstændigheder er nødt til at ændre datoerne for delegationen, som det passer vedkommende selv i stedet for hele delegationen, når næstformænd og Præsidiet kunne have virket som stedfortræder i det døgn, der var nødvendigt.
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Castagnède
Hr. formand, jeg er ked af at afbryde debatten, men der er sket to fejlregistreringer under afstemningen. Mit afstemningsanlæg fungerer tydeligvis ikke. Jeg har stemt for to gange og begge gange er min stemme blevet registreret som imod.

Formanden
Hr. Castagnède, der var ikke tale om afstemning ved navneopråb, men elektronisk afstemning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Holm
Som jeg nævnte under forhandlingen i går, vil jeg gerne fremsætte et mundtligt ændringsforslag om, at man udelader de sidste ord i ændringsforslag nr. 4, dvs. ordene »Bakun, Malaysia«, således at vi ikke peger på et bestemt projekt. I stedet skal forslaget tage sigte på samtlige større vandkraftprojekter. Teksten skal altså lyde: «... fra at investere i større vandkraftprojekter«.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt ja til betænkningen af Stockmann. De danske socialdemokrater er positivt indstillede over for samarbejde om energipolitik. Vi er endvidere meget tilfredse med den miljøpolitiske linje, som Stockmann lægger i sin betænkning. Vi vil gerne slå fast, at nuklear energi ikke er en bæredygtig energikilde, og nuklear energi er ikke en del af Fællesskabets politik.
De danske socialdemokrater går ind for, at EU spiller en aktiv rolle med henblik på at mindske forurening. EU bør spille en aktiv rolle i miljø- og energipolitiske spørgsmål. EU bør imidlertid ikke beskæftige sig med skattepolitik. Dette er og bør forblive et nationalt anliggende.
Det Internationale Energiagentur, IEA, og andre internationale organisationer foretager i dag en række værdifulde undersøgelser af deres medlemslandes energipolitik. Det er vigtigt, at Europa-Kommissionen ikke tildeles eller påtager sig opgaver, som allerede varetages af andre. Det er endvidere vigtigt, at Europa-Kommissionen, i det omfang hvor den måtte få nye arbejdsområder, ikke indleder en omfattende spørgevirksomhed med et deraf følgende bureaukrati for nationale myndigheder.
Betænkning af Schlechter (A4-0106/97)
Crawley
Jeg glæder mig over anmodningen i Schlechter-betænkningen om, at der udarbejdes nye lovbestemmelser med henblik på at nedsætte de maksimale køretidsgrænser.
På trods af lovgivning for vejtransport i både kommercielt og privat øjemed har Europa stadig frygtelig mange trafikdræbte - hvilket medfører skrækkelige lidelser for ofrene og familierne til dem, der er involveret.
Det foruroligende antal alvorlige ulykker med busser og lastvogne og de deraf følgende tab af menneskeliv skyldes alt for tit menneskelige fejl, som hyppigt er følgen af ekstrem træthed og usunde arbejdsvilkår.
Data fra hele Europa har vist, at der er en klar forbindelse mellem færdselssikkerhed og overholdelse af bestemmelserne om køre- og hviletider for erhvervschauffører.
Jeg vil gerne fuldt ud støtte konklusionerne i denne betænkning, hvor Kommissionen opfordres til at arbejde hen imod at:
nedsætte de maksimale køretidsgrænser-skabe ens konkurrencemæssige standarder for førere i alle medlemsstaterneog frem for alt at gøre Europas veje mere sikre for os alle.

Informationsproceduren med hensyn til tekniske
standarder og forskrifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0147/97) af Hendrick for Udvalget om Regionalpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tredje ændring af direktiv 83/189/EØF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (KOM(96)0392 - C4-0466/95-96/0220(COD)).

Hendrick
Hr. formand, udviklingen af informationssamfundets tjenester giver mulighed for dybtgående sociale, kulturelle og økonomiske ændringer i Europa. Afstandene ophører med at være en faktor. Der etableres en ny økonomisk sektor, og der er en effektiv drivkraft bag udviklingen af informationsnetværker og -teknologier i Den Europæiske Union.
Det indre markeds område uden grænser er af afgørende betydning for disse tjenesters succes. Det er vigtigt, at dette sikres og udvikles med en mekanisme, som koordinerer medlemsstaternes fremtidige arbejde med at fastsætte regler for informationssamfundets tjenester. Samfundet er nu ved at nå det punkt, hvor forbrugerne har mulighed for at få varer og tjenester elektronisk. Disse muligheder for handel på tværs af grænserne skal erkendes for at udnytte fordelene ved en større produktivitet, vækst og konkurrenceevne, som er drivkraften bag jobskabelsen i Europa.
Samtidig må vi sikre, at der ikke fremmes nye former for social udstødelse på grund af informations- og kommunikationsteknologiernes øgede betydning. Forskriftsmiljøet er en vigtig faktor i denne henseende, og innovation og teknologisk fremskridt er vigtige områder inden for denne sektor. De må kunne udvikle inden for fleksible og relevante forskriftsrammer. Såfremt medlemsstaterne indfører indbyrdes modstridende eller forskelligartede forskrifter, vil det udgøre meget reelle problemer og betyde en fare for, at konkurrenter i Europa i givet fald ødelægger det indre marked, fordi den frie bevægelighed for varer og tjenester begrænses.

Ferri
Hr. formand, udtalelsen er positiv, fordi den udstrækkelse af reglerne for handelssamfundet til at omfatte informationssamfundet, der er foreslået i direktivet, faktisk er af stor betydning. Men man kan givetvis ikke standse her. Derfor foreslår Retsudvalget Kommissionen i fremtiden at vurdere en udstrækkelse af reglerne og følgelig tillige af informationsproceduren og samarbejdet mellem Den Europæiske Unions medlemsstater med henblik på at fjerne eventuelle hindringer for friheden på det interne marked på et så ømtåleligt område som informationsområdet og fremtiden for et samfund som f.eks. Internet-samfundet, først og fremmest med henblik på fortsat at holde mennesket i centrum.
Som følge heraf er der efter vor opfattelse nogle betragtninger, som er af særlig stor betydning. Netop fordi man skal arbejde hen imod ikke alene regler, der er fastsat af myndighederne, men også tekniske standarder, dvs. hele den standardisering, som foretages af organisationer, der vel er private, men som har stor betydning på markedet.
Et andet aspekt, som Retsudvalget har villet fremhæve, vedrører adgangen, den frie adgang, men tillige forbud mod forskelsbehandling af forbrugeren med hensyn til adgangen. Et af de karakteristiske træk ved dette forslag er, at det ikke alene vedrører elektroniske fjerntjenester, men tillige forbrugerens interaktivitet. Det er en tjeneste, hvori man for første gang tager hensyn til - og det er den store nyhed ved dette forslag - forbrugerens og følgelig adressatens og borgerens direkte deltagelse, og det er derfor meget vigtigt, at der findes en reel adgangsfrihed, men samtidig mulighed for udøvelse af kontrol.
Til slut en kort bemærkning: Et vigtigt punkt er blevet indført i form af et nyt ændringsforslag og på ny fremsat her i salen. Det vedrører EU-Domstolens praksis, som er væsentlig inden for denne sektor som vejledende for fortolkningen af visse regler om tjenesteydelser. Vi ved, at fællesskabsretten har dybe rødder i retspraksis, og jeg finder det derfor af betydning, at denne kan anerkendes.

Rübig
Hr. formand, informationsprocedurerne med hensyn til tekniske standarder og forskrifter har kolossale virkninger for europæisk erhvervslivs konkurrenceevne. Efter at vi, for så vidt angår de transeuropæiske net, nemlig energi, transport og telekommunikation, har besluttet at udarbejde fælles strategier med det formål at fremme velstanden og sikkerheden for, at arbejdspladser bevares i Europa, mener jeg, at vi med disse forskrifter vil få en klar konkurrencefordel i den internationale konkurrence.
Det er ikke kun sociale, samfundsmæssige og kulturelle virkninger, der er berørt heraf, det drejer sig umiddelbart om hele situationen på arbejdsmarkedet. Netop gennem denne teknologi kan der opstå helt nye arbejdspladser. Vi kan som eksempel tage det elektronisk styrede fjernsalg, der gør det muligt for modtageren af tjenesten af bestille individuelt. Dvs. at kunden får direkte adgang til de mest forskelligartede områder og dér kan gøre brug af tjenesterne. Derfor er det nødvendigt, at vi i de europæiske stater får en udvikling, der er så gennemsigtig som mulig, så at et land kan nyde godt af et andet lands fordele.
Det drejer sig endvidere om, at man med hensyn til hardware , software og manware nøje registrerer, inden for hvilke områder vi gør fremskridt. Det drejer sig om spørgsmål om uddannelse og tekniske justeringer. Ofte blandes disse tre områder sammen. Det er af stor betydning for Det Europæiske Fællesskab, at det lykkes os at gøre dette område gennemsigtigt.
Bred adgang for borgerne er ganske enkelt en grundlæggende frihedsrettighed og udgør tillige en gennemførelse af traktaten.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen vil udtrykke sin taknemmelighed over for ordføreren, hr. Hendrick, og hr. Ferri som ordførere for Retsudvalget samt hr. Whitehead for Kulturudvalget for det fremragende arbejde, de har udført. Den hurtige vedtagelse af dette direktivforslag er i Kommissionens øjne en af de grundlæggende forudsætninger for at sikre en velafbalanceret udvikling af tjenesteydelserne i det europæiske informationssamfund.
De nye tjenesteydelser giver den europæiske økonomi et virkeligt enestående potentiale med henblik på konkurrencedygtigheden og udbredelsen af den europæiske kultur samt udnyttelsen af dens indbyrdes forskelligheder. Disse tjenesteydelser åbner vide perspektiver for væksten inden for vor industri, fornyelsen, investeringerne, skabelsen af nye arbejdspladser i Europa samt for forbrugernes valgmuligheder. For at dette skal blive en realitet må de nye tjenesteydelser, som i kraft af selve deres natur skal tjene til at overskride de geografiske grænser, fuldt ud kunne drage nytte af vort område uden grænser. Det er følgelig nødvendigt at forebygge risikoen for, at der på ny finder en opdeling sted på nationalt niveau af den enhedsregulering, som er sket af det interne marked.
Forslaget til direktiv om et system for gennemsigtighed på tjenesteydelsesområdet inden for informationssamfundet har netop til formål at mane denne fare i jorden ved at indføre en forebyggende lovbestemt procedure for information og et system for administrativt samarbejde mellem de nationale myndigheder og Fællesskabets myndigheder. En sådan ordning vil gøre det muligt at undgå, at der på ny opstår nye hindringer for den frie bevægelighed og samtidig på europæisk plan at undersøge og aftale løsninger, der er egnede til mere effektivt at værne beskyttelsesværdige grundlæggende interesser, som f.eks. forbrugerbeskyttelsen og beskyttelsen af de mindreårige eller den europæiske kulturpolitiks mål.
Kommissionen glæder sig særlig over, at den debat, der hidtil er foregået i Europa-Parlamentet, fuldt ud har taget den store betydning af dette direktivforslag til sig og klart støttet det. Jeg ser endda med tilfredshed, at størstedelen af ændringsforslagene netop vedrører styrkelse af forslaget eller afklaring af dets indhold, og disse ændringsforslag accepteres derfor med største fornøjelse af Kommissionen. Jeg hentyder herved til ændringsforslagene 2, der dog skal omformuleres, 3, 6, 9, 10, 11, 12 og 13 i den italienske udformning samt delvis 14 og 15, 17, 19 og 20. Derimod kan Kommissionen, selvom den ikke underkender ånden i ændringsforslagene dog ikke gå ind for de ændringsforslag, som ikke virkelig indgår i sammenhængen med forslaget, eller som ville have en ændring af den øjeblikkelige funktion af direktiv 83/189 til følge.
Formålet med det foreliggende initiativ er nemlig at udstrække den procedure, som i øjeblikket gælder for varer, til at omfatte sektoren for de nye tjenesteydelser, uden dog at ændre det mindste ved denne procedure, da den fuldt ud har stået sin prøve. Af disse grunde kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 1, 4, 5, 7, 8, 16 og 18.
Endelig, hr. formand, kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 21, for så vidt som det i dette bestemmes, at gennemsigtigheden skal gælde alle tjenester, der findes på informationsvejene, uden undtagelse. Dette direktiv, der, erindrer jeg om, alene angår procedureregler, berører ikke blot ikke de særlige problematikker inden for de enkelte sektorer, særlig det kulturelle område, men det kan yderligere yde et væsentligt bidrag til eftertanke over det nødvendige virke på dette område. I alt væsentligt har vi fundet, at dette er noget, der er så nyt og i den grad i udvikling, at ingen i dag er i stand til at udtænke et fuldstændigt og endeligt regelsæt. Det er følgelig bedre at iværksætte en let, men effektiv procedure.
Jeg skal til slut sige Europa-Parlamentet hjertelig tak for den støtte, det hidtil har ydet til det hurtige fremme af dette initiativ, som er af stor betydning for udviklingen af informationssamfundet i Europa.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
Efter afstemningen om ændringsforslag 17 og 18:

Pasty
Hr. formand, De bør også spørge hvem, der stemmer imod. De har kun spurgt hvor mange, der stemmer for og ikke hvor mange, der stemmer imod. De må meget have mig undskyldt... Men jeg er ikke oversætter.

Formanden
Det er ikke et oversættelsesproblem! Når jeg ser et så stort antal oprakte hænder efter at have spurgt om, hvem der stemmer for, og der ikke er tale om en afstemning ved navneopråb, er det ikke til nogen nytte at spilde tid med at spørge om, hvem der stemmer imod.

Cars
Det er faktisk sådan, hr. formand, at vi, selvom vi engang imellem er i mindretal, alligevel ønsker at markere, at vi stemmer imod. Derfor skal man også spørge om, hvem der er imod, således at vi, der er det, kan markere vor holdning, selvom vi er få. Det har vi jo ellers ikke mulighed for.

Formanden
Hr. Cars, De har ubetinget ret. Jeg vil gøre sådan, også selvom det - gentager jeg - først viser sig klart i det øjeblik, hvor hænderne rækkes op. Der vil intet blive ført til protokols!
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Regionalpolitik i Østrig, Finland og Sverige
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0114/97) af Rack for Udvalget om Regionalpolitik om gennemførelse af EU's regionalpolitik i Østrig, Finland og Sverige (KOM(96)0316 - C4-0533/96).

Rack
Hr. formand, mine damer og herrer, betænkningen om gennemførelsen af regionalpolitikken i de tre nye medlemslande Østrig, Sverige og Finland er i høj grad en ikke-kontrovers betænkning. Den er dog ikke uden betydning. Den er ikke uden betydning for de pågældende lande, den er ikke uden betydning for Den Europæiske Union som helhed, og den er til en vis grad også af interesse og betydning for kommende ansøgerlande.
Selve betænkningen omhandler i første omgang kun det første halvandet år siden tiltrædelsesdatoen. Kommissionen har i den forbindelse i flere mundtlige indlæg i udvalget til stadighed fremlagt aktuelle data og dermed absolut ajourført denne betænkning. Betænkningen bygger på meddelelsen om gennemførelsen af programmerne med i alt godt syv en halv mia ecu, heraf 1, 6 mia til Østrig, 1, 7 mia til Finland og 1, 4 mia til Sverige. Betænkningen koncentrerer sig om mål 1, 2, 5b og 6. Den indeholder dog også i en række henvisninger - og det har vi også uddybet i udvalget i denne form - relevante udtalelser om de øvrige mål.
Kommissionen giver i sin meddelelse de tre nye medlemslande absolut gode karakterer, både hvad angår gennemførelsesgraden og graden af udnyttelse af de til rådighed stående midler. Alle tre lande er i alt væsentligt godt på vej. De bruger deres penge som fastsat og de opnår også noget med dem.
Set på den måde viser denne betænkning, at også økonomisk veludviklede stater - alle tre lande er nettoydere - kan udnytte merværdien i den europæiske regionalpolitiks ordninger. Nogle af disse merværdier skal udtrykkelig nævnes. Det drejer sig hovedsagelig i første omgang om, at alle tre lande meget hurtigt var rede til og dernæst på en fornuftig måde gennemførte først at planlægge regionalpolitikken på forhånd og dernæst på grundlag af den fremgangsmåde, der var planlagt, sætte de relevante midler ind.
Derudover kan der konstateres en læreeffekt, som først nu begynder at vise de første virkninger. Kommissionen kræver med rette en evaluering af, om og i hvilket omfang de anvendte penge fører til målet. Her skal vi alle gøre yderligere erfaringer. Det gælder også emnet gennemsigtighed. På dette punkt er nogle medlemsstater, navnlig lande som Sverige og Finland, forbilledlige takket være deres egen tradition. Her kan de øvrige lande lære noget af disse to lande.
Der er endvidere læreeffekter for medlemslandene, nye såvel som gamle, hvad angår begreberne partnerskab og bottom up -princippet. Her tages der faktisk fat på emnet regionalpolitik på en sådan måde, at borgeren også inddrages. Ud fra den synsvinkel gennemførte vi under forhandlingerne i udvalget også direkte en høring med regionale repræsentanter fra de tre nye medlemsstater. Det blev modtaget som noget absolut positivt af de involverede.
Det er endvidere vigtigt ved gennemførelsen af regionalpolitikken i de tre nye medlemslande, at der her også indholdsmæssigt blev angivet helt nye retninger. Særlig hvad angår miljøprogrammer, ligebehandlingsprogrammer og programmer om støtte til kvinder og tillige, hvad angår udnyttelsen af nye informationsteknologier, har de tre stater i overensstemmelse med deres egne prioriteringer i deres eget politiske system givet ikke kun deres egen regionalpolitik, men tillige den europæiske regionalpolitik som helhed absolut glædelige nye impulser.
Yderligere en vigtig læreeffekt, som der er blevet gjort opmærksom på i denne betænkning og tillige i parallelle betænkninger, var og er, at de tre nye medlemslande, navnlig Østrig og Finland, i deres situation som lande ved EU's ydre grænser - netop også hvad angår det interregionale og grænseoverskridende samarbejde - været i stand til i en lang række tilfælde at sætte deres positive præg derpå, og i denne sammenhæng er tilsvarende udviklinger også af interesse for Unionens fremtidige partnerstater. Der ydes her et godt stykke arbejde i form af impulser til en strategi for tiden forud for tiltrædelsen.
Endnu en sidste læreeffekt skal udtrykkelig nævnes, fordi den ligeledes er meget vigtig. Vi kan lære af fejl, ikke kun af gode eksempler. Sådanne fejl blev og bliver begået. Der findes, hvad angår gennemførelsen af regionalpolitikken som helhed både på europæisk og på nationalt plan stadig for meget bureaukrati og for lidt information. Det bør vi bestræbe os på at afhjælpe.
Jeg vil slutte med at sige tak til Kommissionen, fordi den under drøftelsen af denne betænkning særdeles kollegialt ved mange lejligheder erklærede sig rede til at give os de til enhver tid aktuelle tal, og jeg slutter med en tak til medarbejderne også i Europa-Parlamentet. Jeg håber, vi får en så bred opbakning som mulig til denne betænkning.

Bösch
Hr. formand, kære kolleger, som ordføreren allerede har nævnt, drejer det sig med denne betænkning om et dokument, vi alle kan gå ind for. Jeg vil også gerne gratulere ham med denne status over strukturpolitikken i de tre nye medlemsstater. Vor gruppe vil bestemt stemme for denne betænkning.
Denne status er bestemt vigtig netop i de tre nye medlemsstater, fordi disse stater i forbindelse med den forestående reform af strukturpolitikken for første gang vil sidde med ved bordet. Derfor er det endvidere meget vigtigt, om Unionen i vidt omfang lader netop disse nye erfaringer, disse endnu ubrugte erfaringer, om man vil, fra disse medlemsstater indgå i deres overvejelser i forbindelse med reformen af strukturpolitikkerne.
Samtidig vil disse tre nye medlemsstater - og ud fra den indenrigspolitiske debat i mit land Østrig kan jeg godt sige det - imidlertid blive nødt til også at forberede sig meget seriøst på denne drøftelse. Det må ikke blive således, at man under den strukturpolitiske debat af og til prøver på at lade to gange to være fem. Der er jo f.eks. i Østrig medlemmerne af det liberale frihedsparti, som forsøger på den ene side at presse vore medlemsbidrag nedad og på den anden side at gøre hvert enkelt forbundsland til et mål-1-område. Jeg mener derfor, at en sådan betænkning er meget vigtig til fremme af en seriøs debat om de muligheder, der ligger i en forordning om strukturpolitikken og i strukturfondene i Unionen.
Det vil endvidere være vigtigt, at man fører debatten om strukturfondenes fremtid også ud fra det synspunkt, at medlemsstaterne ikke og heller ikke de nye medlemsstater - nettoydere som anført af ordføreren - er rede til i sidste instans at indbetale mere til det europæiske budget. Det betyder, at vi i første omgang skal føre en meget indgående drøftelse også i de nye medlemsstater af, hvorledes prioriteringslisten skal stilles op. Jeg mener, at øget beskæftigelse i Den Europæiske Union igen skal stå øverst.

Ryynänen
Hr. formand, i Kommissionens meddelelse og hr. Racks gode betænkning om gennemførelse af EU's regionalpolitik i de nye medlemslande bliver de gode såvel som de kritiske punkter fremhævet på udmærket vis. I medlemslandene er der under gennemførelsen af den indledende fase opstået forsinkelser, kommunikationsproblemer og ineffektiv administration. I lighed med medlemslandenes egne erfaringer understreger betænkningen helt berettiget behovet for en forenkling af administrationen. Der er også grund til at foretage en decentralisering ud til regionerne af den opsplittede finansiering og strukturen, der er koncentreret om centraladministrationen.
De særlige problemer i Finland og til dels i Sverige i forhold til de øvrige EU-lande er de store afstande, den lave befolkningstæthed og de ekstraordinært kolde klimaforhold. De områder, som skal udvikles ved hjælp af strukturfondene, ligger i disse lande tusindvis af kilometer væk fra Europas centrale markeder og nær ved den russiske grænse. Det vigtigste erhverv i disse områder, landbruget, har også på grund af EU-medlemskabet været udsat for en meget hurtig strukturændring. De åbne markeder har skabt en situation, hvor det på grund af den korte vækstperiode er umuligt at konkurrere uden vedvarende tilskud til produktionsomkostninger. Tillad mig, kære kolleger, i denne sammenhæng at fortælle, at der i det nordlige Finland for øjeblikket er omkring 1 meter sne.
Finland er det land i Europa, der har den største udstrækning af landdistrikter, og landet har derfor et særligt behov for en alsidig iværksætterånd, der kan fremme en bæredygtig politik for landdistrikterne. Finland lider i dag under den næsthøjeste arbejdsløshed i EU. Den økonomiske udvikling i regionerne har været beskeden som følge af den rekordagtige økonomiske tilbagegang i 1990'erne. Under det nuværende begyndende økonomiske opsving er taberne de afsidesliggende områder, hvorfra foretagsomme unge mennesker flytter til de befolkningsrige centre i det sydlige Finland. Det vil sige, at trods støtteordningerne og andre bestræbelser forværres de regionale forskelle, selvom målsætningen helt korrekt er en alsidig udvikling i områderne på deres egne betingelser.
Jeg synes, at de erfaringer, som hidtil er opnået med disse mål-programmer, meget tydeligt viser, at ansvaret for programmernes gennemførelse skal overføres til medlemsstaterne og deres regioner, nemlig til selve områderne. Man bør opgive den detaljerede foranstaltningsstruktur og gøre den mere fleksibel. Programmerne har dog bestemt været nødvendige for områderne. De har klart bragt gode projekter, nye samarbejdsformer og målrettet planlægningsarbejde med sig. Derfor bør man i forbindelse med reformeringen af EU's strukturfonde også sikre, at der fortsat ydes støtte til Unionens nordlige områder.

Ojala
Hr. formand, både Kommissionens meddelelse og hr. Racks betænkning omtaler på en interessant måde de erfaringer, der er gjort med gennemførelsen af regionalpolitikken i de tre nye medlemslande. Der skal rettes en tak og lykønskninger både til hr. Rack og Kommissionen.
Dokumenterne fremdrager mange vigtige observationer. Blandt andet konstateres det, at gennemførelsen af EU's regionalpolitik har taget urimelig lang tid. Både i Finland, og for så vidt jeg ved også i Sverige, har de regionale og lokale administrative myndigheder kraftigt kritiseret, at indførelsen af administrative rutiner har taget og tager alt for lang tid. Tid, som burde være blevet brugt til selve processen og til drøftelsen af processens mål og midler.
Der gøres også helt rigtigt opmærksom på de problemer, der er opstået som følge af det administrative bureaukrati og den manglende koordinering internt mellem Kommissionens enheder. For at lette og fremme strukturforanstaltningerne er det absolut nødvendigt at forenkle de administrative procedurer og udvikle koordineringen internt mellem Kommissionens enheder. De pågældende generaldirektorater i Kommissionen skal fortolke og anvende bestemmelserne på en ensartet måde.
Under gennemførelsen af regionalpolitikken har man ønsket at øge de regionale og lokale myndigheders samt interessegruppers deltagelse i planlægningen og gennemførelsen af regionalpolitikken. De lokale aktørers rolle har imidlertid set i lyset af de opnåede erfaringer slet ikke været tilstrækkelig. Eksempelvis i Finland kanaliseres EU-midlerne via statsbudgettet. Denne fremgangsmåde har øget bureaukratiet i forbindelse med fordelingen af midlerne og vægtningen af centraladministrationens egne målsætninger i forhold til områdernes målsætninger. I Finland håber de regionale og lokale myndigheder på, at retten til at disponere over midlerne overgår til regionerne. Kommissionen bør i fremtiden sikre, at de regionale og lokale myndigheder får fulde beføjelser, når programmerne skal godkendes og gennemføres.
Til trods for problemerne er der grund til at fremhæve, at strukturfondene klart har tilført det regionale arbejde ny kraft og gejst. Dette har også bidraget til stigende internationalisering og øget bevidstheden om EU.

Lindholm
Hr. formand, som svensker hilser jeg både Kommissionens meddelelse og hr. Racks betænkning velkommen. De er i det store og hele i overensstemmelse med de konklusioner, som Udvalget om Regionalpolitik nåede frem til på sit møde den 15. januar 1997.
Jeg vil gerne understrege, at informationen til de berørte parter, i Sverige først og fremmest de små og mellemstore virksomheder, har været meget mangelfuld. Den omfattende administration såvel i EU som på nationalt plan og manglen på ensartede regler har medvirket til at vanskeliggøre gennemførelsen af regionalpolitikken. Kritikken af den centrale styring, først og fremmest i Sverige, er faktisk helt berettiget. Da alle tre lande er såkaldte nettoydere til EU, er det, ikke mindst på det psykologiske plan, væsentligt, at der, også kvantitativt, sker en tilfredsstillende tilbagestrømning til disse lande i form af regionalstøtte, og at denne kan udnyttes enkelt, hurtigt og effektivt. Det er derfor uhyre vigtigt at bibeholde og udvikle mål 6-området.
Kommissionen har i sin Report on Cohesion and Environment lagt særlig vægt på, at de ikke-statslige organisationer i højere grad inddrages i regionalpolitikken. Udvalget erklærede sig enigt heri og vedtog det ændringsforslag, som vi fremsatte. Nu konstaterer jeg imidlertid til min store skuffelse, at hr. Rack med sit ændringsforslag nr. 4 ønsker at gå imod såvel Kommissionen som udvalget ved at udelade tilføjelsen om at inddrage NGO. At de ikke-statslige organisationer, de såkaldte NGO, udgør et aktiv, turde være almindelig anerkendt. De har det kendskab til og den forankring i lokalområdet, som offentlige myndigheder desværre ofte mangler. Det er især betydningsfuldt, at de hverken drives af profit eller magtbegær. Jeg opfordrer derfor Parlamentet til at stemme imod ændringsforslag nr. 4 til fordel for den oprindelige tekst. I øvrigt stemmer vi for betænkningen.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, alle, der også i deres eget land er fortrolig med afviklingen af EU-projekter, kender givet kritikpunkterne i denne betænkning fra praksis. Denne kritik kan sammenfattes i to slagord: mindre bureaukrati og mere gennemsigtighed i forbindelse med regionale støtteordninger. Så længe disse krav ikke opfyldes, vil en del borgere i de højtudviklede medlemslande finde yderligere et motiv til deres euroskepsis.
Men som østrigsk parlamentsmedlem er det mig meget magtpåliggende, at EU-støtteordningerne for fremtiden først og fremmest anvendes til bekæmpelse af arbejdsløsheden, ja at skabelsen af arbejdspladser får højeste prioritet. Men man får ikke skabt arbejdspladser ved at støtte nogle få store multinationale koncerner, som ofte stryger sejlene ved den første økonomiske modvind og så efterlader sig massearbejdsløshed, men ved at fremme små og mellemstore virksomheder, der jo som helhed ikke kun i Østrig er de største arbejdsgivere.
Det, jeg gerne så forhindret for fremtiden, vil jeg illustrere med et eksempel. Burgenland er blevet erklæret for mål1-område og modtager fra 1995 til 1999 160 mio ecu. Med disse penge skulle der skabes 7.300 nye arbejdspladser. Ser man nu på, hvorledes denne støtte fordeles, er det påfaldende, at af 9 000 virksomheder har kun de 70 fået støtte. I den forbindelse tilfaldt den største bid firmaet Lenzing med 10 mio ecu, det er 30 % af volumenet af den støtte, der uddeles om året.
Dette firma skabte dermed kun ca. 120 arbejdspladser, som allerede nu er truede, fordi koncernens moderfirma må notere tab på trecifrede millionbeløb. Jeg mener, det gælder om at forhindre noget sådant for fremtiden.

Myller
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Rack for et grundigt og godt stykke arbejde i forbindelse med vurderingen af regionalpolitikkens gennemførelse i de tre nye medlemslande.
Det centrale princip i EU's regionalpolitik er jo at udjævne de regionale forskelle. Dette er ikke lykkedes hidtil. Også i de nye medlemslande kan det observeres, at de regionale forskelle snarere øges end mindskes.
EU's nyeste medlemslande adskiller sig på mange måder fra de såkaldte gamle medlemslande. Finland og Sverige har eksempelvis et helt nyt støtteområde, mål 6-området, og i Finland mangler vi helt et mål 1-område. I mål 6-områderne inddrages de elementer, som er typiske for de nordiske lande, og som adskiller dem fra andre lande, dvs. lav befolkningstæthed og store afstande. Under planlægningen af EU's regionalpolitik i fremtiden bør disse elementer indarbejdes enten ved at lade programmet for mål 6-områderne fortsætte, eller ved at indføje disse elementer, der især er typiske for de nordiske lande, i de andre programmer.
Problemet med det nuværende program for mål 6-støtteområder er imidlertid, at der i midlerne til regionaludvikling også indgår støtte til landbruget. Der er områder, hvor to tredjedele af bevillingerne fordeles til landbruget, og hvor der således kun er en tredjedel tilbage til områdernes strukturelle udvikling. Det vigtigste for Finland og for hele EU's regionalpolitik er ud over samhørighedsmålsætningen imidlertid, hvordan man bliver i stand til at tage fat på beskæftigelsen og afskaffe arbejdsløshedsproblemet.
Hr. Rack har også udmærket beskrevet de problemer, som er forbundet med medlemslandenes situation. Vi har en forholdsvis god administrationskultur, og EU's strukturprogrammer har bragt øget bureaukrati med sig. Problemet er særdeles godt beskrevet, og forhåbentlig vil man i forbindelse med fornyelsen af de regionalpolitiske programmer finde en løsning på dette problem. Som noget positivt kan man for Finlands vedkommende sige, som det er blevet konstateret her, at der samtidig med et energisk samarbejde er blevet skabt meget nyt.

Virrankoski
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordfører Reinhard Rack med en meget omhyggelig udarbejdet betænkning. Den giver et sandfærdigt billede af regionalpolitikkens gennemførelse i Østrig, Finland og Sverige. Effektiviseringen af regionalpolitikken har måske desværre været det mest positive, som EUmedlemskabet har givet f.eks. Finland.
Bureaukrati og ineffektivitet belaster strukturfondenes arbejde. Det har vist sig, at enorme summer ikke er blevet anvendt. Vi overførte eksempelvis under sidste plenarforsamling over halvanden milliard ecu i form af tiloversblevne midler til slutningen af programperioden. Denne ineffektivitet har også givet sig udslag i behandlingen af udviklingsprogrammerne for de nye medlemslande. Programmerne blev med nød og næppe vedtaget i løbet af det første år af medlemskabet, hvilket ikke kan betragtes som et særlig godt resultat. Betænkningens ordfører gør helt korrekt opmærksom på EU-initiativernes forsinkelse, men samtidig kunne han også have peget på den langsomme behandling af mål-programmerne. Derfor er det meget rimeligt, at der i betænkningen kræves en forenkling af strukturfondenes administration. Det vil i sig selv være et middel til en rationel udvikling af EU's regionalpolitik i fremtiden.
I betænkningen omtales helt korrekt også medlemslandenes interne administration, og der lægges vægt på både nærhedsprincippet og »bottom-up«-arbejdsmetoden. I hvert fald i Finland er der en klar kompentencestrid mellem centraladministrationen og regionerne. Forvaltningen i regionerne bygger på kommunalt selvstyre og er dermed demokratisk og repræsenterer på udmærket vis borgerne. Som fru Ojala og fru Ryynänen påpegede det, er det urimeligt, at centraladministrationen forsøger at tilkæmpe sig beføjelser. Midlerne til den regionale udvikling og de tilsvarende nationale midler er spredt på ti forskellige budgetposter i statsbudgettet. Derfor kan de enheder i administrationen, der er ansvarlige for budgetposterne, bibeholde deres indflydelse. Til forvaltningen af strukturfondene har man ved siden af den demokratiske regionale forvaltning etableret en såkaldt regional samarbejdsgruppe, som udgør en anden, unødvendig og bureaukratisk organisation.
Punkt 9 i den ellers udmærkede betænkning kan jeg ikke helt tilslutte mig, idet der her gives udtryk for, at støtten til landbruget udgør en uforholdsmæssig del af mål 6-programmet. Mål 6-områder blev konstrueret til at ligne mål 1-områderne, dvs. de indeholder også støtte til ugunstigt stillede områder. I mål 6-områderne får landbruget den samme støtte som i områderne under mål 5b og 2. Derfor ville det være katastrofalt, hvis landbruget i mål 6områderne fik mindre støtte end de bedre stillede områder, så i denne forbindelse er jeg ikke enig med fru Myller.
Reinhard Packs betænkning giver et godt billede af regionalpolitikken i de nye medlemslande, og samtidig bringer den nyttigt materiale til den videre udvikling af EU's regionalpolitik.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg mener, at den betænkning, som vi nu drøfter, i det store og hele er god og beskriver situationen korrekt. Dele af EU's regionalstøtte har fungeret udmærket i praksis. Det gælder først fremmest mål 4 og mål 3. Der er dog, hvis man skal være ærlig, også meget, som ikke fungerer særlig godt. Et stadig tilbagevendende problem, som man hører om, når man er ude og se de konkrete projekter, er det enorme bureaukrati, som den, der ansøger om støtte til, og som skal redegøre for, et projekt, støder på, og som volder store problemer.
Endvidere er der en række problemer, der særlig vedrører målområde 6 i Sverige, som drejer sig om støtte til tyndtbefolkede områder. Et af problemerne består i, at det private erhvervsliv kun deltager i meget begrænset omfang, hvilket formentlig netop hænger sammen med bureaukratiet. En andet problem er, at kun en meget lille del af støtten bliver udbetalt; i Sverige er mindre end 10 % af midlerne blevet udbetalt og virkelig kommet til nytte. Til og med har mange kommuner i dag så dårlig en økonomi, at de ikke har råd til at anvende EU-støtten; de har ganske enkelt ikke råd til at hæve den. Det, der sker i dag, er, at kommuner og regionale myndigheder afvikler ordinære, velfungerende aktiviteter til fordel for midlertidige EU-projekter, hvilket ikke er nogen særlig positiv udvikling. Mål 6-støtten må derfor ændres, således at den i fremtiden er mere effektiv og velfungerende, da det er i de tyndtbefolkede områder, de store regionalpolitiske problemer findes. Jeg vil gerne sige, at det ud fra en samlet betragtning havde været betydelig mere effektivt, hvis pengene var blevet i Sverige i stedet for at skulle vejen omkring EU, og hvis Sverige selv havde kunnet afgøre, hvordan de skulle anvendes. Det er faktisk sandheden om denne støtte.
Desuden bør man anskue regionalpolitikken som en helhed og se på, hvilken effekt EU-medlemskabet har haft. Årsagen til den regionale balance, der har hersket i Sverige, med en meget ensartet standard fra region til region, har været en stærk offentlig sektor og offentlige overførselsordninger. Nu har EU-processen imidlertid ført til, at der foretages store nedskæringer i disse, og det går særdeles hårdt ud over den regionale balance. Samtidig går størsteparten af de midler, der strømmer tilbage til Sverige, til landbruget, først og fremmest landbruget i Sydsverige, hvorfor de virker meget skævt set fra et regionalpolitisk perspektiv. Ydermere er EU på vej til at gøre alvorlige indgreb i den nationale regionalpolitik, bl.a. i den svenske transportstøtte, som er en meget effektiv regionalpolitisk foranstaltning. Derfor må jeg desværre konstatere, at EU-medlemskabet som helhed har haft en negativ betydning for den regionale balance i Sverige.

Lindqvist
Hr. formand, en af vore vigtigste opgaver som folkevalgte er at skabe lige forudsætninger for alle mennesker, uanset hvor de bor, og at sørge for, at alle har adgang til arbejde, uddannelse, omsorg og kommunikation, uanset om de bor i storbyer, småsamfund eller på landet.
Områderne i Nordsverige og det nordlige Finland er ekstremt tyndtbefolkede med ned til kun to indbyggere pr. kvadratkilometer. En aktiv regionalpolitik, som går ud på, at »hele Sverige skal leve«, er derfor en vigtig komponent i svensk indenrigspolitik; heri spiller mål 6 en helt afgørende rolle, og det skal naturligvis bevares. At »hele Europa skal leve« bør være målet for EU's regionalpolitik. Det er en god overskrift for den regionalpolitik, som bør føres i Unionen.
Sverige betaler årligt 20 mia kr. i medlemsbidrag til EU. Heraf går 5 milliarder tilbage til landbruget og 4 milliarder til regionalpolitikken. For at kunne udnytte disse 4 milliarder må Sverige selv bidrage med 4 milliarder af den svenske statskasse. Det kan synes rigtigt, men jeg vil gerne spørge, om denne rundtur, hvor pengene først sendes til Bruxelles og derpå vender tilbage, er en fornuftig model. Desuden er de penge, der kommer tilbage, forbundet med en stor mængde regler og administration. Dette store problem kan vi ikke løse nu, men det må indgå i den revision, der skal foretages af strukturfondene efter 1999. Den foreliggende betænkning kommer også ind på det bureaukrati og den træghed, der findes, først og fremmest den lange tid, der går, fra en afgørelse træffes, til pengene udbetales. Dette må gøres mere effektivt.
Hr. formand, færre mål, færre fonde og fællesskabsinitiativer, en bedre samordning af EU's og medlemslandenes regionalpolitik, øget regional og lokal indflydelse på, hvordan EU-projekterne besluttes, planlægges, gennemføres og overvåges, en samlet indsats for at løse problemet vedrørende den store arbejdsløshed i Nordsverige og det nordlige Finland samt miljøforbedringer og grænseregionalt samarbejde er nogle forslag til, hvordan regionalpolitikken yderligere kan forbedres, både set fra medlemslandenes og fra EU's synspunkt. Disse forslag kan gøre regionalpolitikken mere effektiv. Hr. Racks betænkning fortjener ros, hr. formand.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, på vegne af Kommissionen og særlig fru Wulf-Mathies, der er kommissær for en de største sektorer inden for regionalpolitikken, vil jeg sige hr. Rack tak for hans betænkning og forslaget til beslutning. Betænkningen giver en - jeg citerer - «klart positiv bedømmelse af den hidtidige gennemførelse af strukturfondsprogrammerne i de tre medlemsstater«. Dette resultat er ikke alene og ej heller hovedsagelig Kommissionens fortjeneste, men kan tilskrives den professionelle måde, hvorpå de pågældende tre medlemsstater har grebet deres opgaver an. Dette giver naturligvis fortsat grund til stor tilfredshed, som imidlertid ikke må udarte til selvtilfredshed.
I betænkningen rejses en række former for konstruktiv kritik, hvoraf mange også vil være på dagsordenen under de drøftelser om reformer af Strukturfondene, der er indledt på det nylige forum vedrørende samhørigheden. Førend jeg svarer på disse punkter, vil jeg påpege visse passager i betænkningen, hvori der udtrykkes visse principper for den regionale udviklingspolitik, som man altid bør henvise til som parametre for drøftelsen om reformen.
For det første udelukker en forholdsvis fremskreden økonomisk udvikling på nationalt plan ikke, at der kan findes særlige regionale udviklingsproblemer og uligheder, der kræver indgreb fra Strukturfondene. Jeg vil desuden erindre særlig de ærede parlamentsmedlemmer om, at bruttonationalproduktet per capita i Sverige og Finland endnu er under gennemsnittet i Fællesskabet.
For det andet har principperne for flerårig programlægning, partnerskab, subsidiaritet, komplementaritet og koncentration vist sig at være væsentlige bestanddele i Unionens regionalpolitik. Partnerskabet mellem Kommissionen og medlemsstaterne og inden for disses grænser står over for en udfordring på grund af de overmåde komplekse forhold. Dette er et princip, som vi har til hensigt at forsvare, idet vi samtidig søger at mindske bureaukratiet i overensstemmelse med en sund og effektiv forvaltning af fondene.
For det tredje skal fremme af beskæftigelsen, den teknologiske modernisering, lige muligheder og miljøet fortsat være strukturfondenes prioriterede mål. Samarbejdet over grænserne og mellem regionerne er en anden sektor, der giver Unionens interventioner værdi, og som skal fremmes. Et andet område, der tegner en lovende udvikling for fremtiden, ligger i de lokale initiativer, særlig til fremme af beskæftigelsen. Jeg henviser på dette punkt til det løbende program med territoriale overenskomster om beskæftigelsen, som Kommissionen resolut støtter, fordi den er enig i fremgangsmåden. Denne fører partnerskabsprincippet ned på det grundlæggende niveau og involverer de offentlige, private og frivilligt arbejdende sektorer i et fælles virke til fordel for beskæftigelsen. Leader II-programmet har allerede vist gode resultater på dette område.
For at gå over til kritikpunkterne finder jeg, at vore administrations- og fordelingsmekanismer kan og derfor skal forbedres. Som det med rette er understreget i betænkningen tåles et overdrevet bureaukrati særlig dårligt i de tre nye medlemsstater. Inden for Kommissionen er der en bred konsensus om mange af de foreslåede forbedringer, nemlig at nedsætte antallet af programmer iværksat på Fællesskabets initiativ og de administrative byrder, disse indebærer, at forbedre samordningen og bedre harmonisere reglerne mellem de forskellige fonde og generaldirektorater osv. Kommissionen er ved at sætte sig i bevægelse, således som det fremgår af projektet SEM 2000. Mange af forbedringerne må dog afvente den store reform af strukturfondene for den nye programperiode. Blandt reformerne skal der være en bedre benyttelse af de moderne finansieringsmekanismer, herunder kapitaler til iværksættelse og risikovillige kapitaler.
For så vidt angår det nylige arbejde med omlægning af programmerne for de finske mål 2-områder, har denne faktisk været en lang og brydsom proces. Jeg vil i øvrigt henlede opmærksomheden på de sekundære fordele, særlig muligheden for at forenkle og omlægge programmet og fremskynde midtvejsvurderingen. For så vidt angår de øvrige mål er midtvejsvurderingen endnu ikke tilendebragt, og trods vore bestræbelser sker der kun langsomt fremskridt.
I betænkningen bebrejdes det os, at vi har forsømt landområderne og mål 5b. Dette vil ikke sige, at Kommissionen har undervurderet landområdernes vanskeligheder. Som understreget i hr. Racks betænkning er en meget betydelig del af de disponible midler nemlig blevet brugt netop på aktioner i landområderne og inden for de nordiske og alpine områder.
Endelig, hr. formand, hr. ordfører, ærede parlamentsmedlemmer, vil jeg sige Dem tak på egne og Kommissionens vegne for denne betænkning samt for de kritiske og konstruktive bemærkninger, De har fremsat. Jeg finder, at dette er endnu et fremragende eksempel på samarbejdet mellem vore institutioner.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Erika Mann
Hr. formand, jeg har blot en anmærkning til protokollen. Jeg beder Dem undskylde.
I går ville jeg ved afstemningerne ved navneopråb i to tilfælde, nemlig i forbindelse med Titley-betænkningen og i forbindelse med WTO-bananerne, stemme hverken for eller imod og jeg stemte ikke for. Det oplyste jeg over for Dem til protokollen. Men det er ikke nævnt i protokollen i forbindelse med afstemningerne ved navneopråb. Jeg vil blot anmode Dem om at finde ud af, hvad det skyldes. Det er meningsløst, at vi laver rettelser, hvis de så ikke gennemføres.

Formanden
Fru Mann, jeg siger Dem tak for Deres indlæg. Vi har jo allerede haft forhandlingen om protokollen for en time siden, men vi vil under alle omstændigheder tage Deres anmodning i betragtning.

Grænseoverskridende og tværregionalt samarbejde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0161/97) af Myller for Udvalget om Regionalpolitik om grænseoverskridende og tværregionalt samarbejde.

Myller
Hr. formand, det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde er en grundlæggende opgave for EU. De europæiske landes nuværende grænser er blevet fastlagt efter langvarige krige med store menneskelige omkostninger. EU er bl.a. blevet oprettet, for at gøre det muligt at løse konflikter ved hjælp af forhandling og en fælles lovgivning.
Grænserne deler stadig befolkningerne. Efter dannelsen af det indre marked er problemerne ved de indre grænser blevet mindre, men de er desværre ikke forsvundet. Formålet med EU's grænseoverskridende samarbejde ved de indre grænser er frem for alt fuldt ud at gennemføre retten til den frie bevægelighed for mennesker, varer og tjenester. Udgangspunktet bør være at gøre borgenes dagligdag fleksibel. Grænserne må f.eks. ikke være en hindring for udbuddet eller forbruget af kommunale tjenester. Grænseregionerne kan også spare mange skatteyderes penge ved at etablere fælles tjenester og en fælles infrastruktur i grænseområderne. Enkelte steder er man nået særdeles langt med dette arbejde. Der findes gode eksempler fra grænseområderne såvel i Tyskland, Holland, Luxemburg som i Frankrig. Et samarbejde, der også bør nævnes, er samarbejdet mellem byerne Haparanda (Sverige)og Tornio (Finland) ved den finsk-svenske grænse. Det bør understreges, at det samarbejde mellem de to grænsebyer er meget tættere og mere resultatfyldt end, hvad de enkelte kommuner internt i landene har opnået.
Der er særdeles få problemer med det indre grænsesamarbejde, når man sammenligner det med samarbejdet mellem EU-landene og tredjelande. Det bør dog påpeges, at der til trods for alle vanskeligheder er solide rammer for udviklingen af samarbejdet mellem EU og tredjelandene. Ophøret af Europas todeling giver mange muligheder for hele Europas udvikling. For at sikre dette bør man dog sørge for, at der i Europa ikke opstår nye mure, der deler befolkningerne. Det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde styrker naboskabet og samhørigheden mellem de forskellige områder i Europa og skaber og fornyer dermed på bedste vis samarbejdsstrukturerne.
Den fremtrædende regionalisering er typisk for Europa. Til udvikling af det regionale samarbejde har man etableret INTERREG II C-programmet. Med dette program og andre programmer skal EU motivere områderne til at udnytte deres egne ressourcer ved at gøre brug af det bilaterale samarbejde. I EU har Middelhavssamarbejdet allerede fået en institutionel karakter. Udvikling af programmet for Middelhavsområdet og effektivisering af foranstaltningerne på dette område er vigtigt af hensyn til hele Unionen. I EU's nordlige del ved Østersøen og Barentsområdet er der imidlertid også et regionalt samarbejde under udvikling. I dette område mødes EU's to nye medlemslande og Norge, som efter folkeafstemningen ikke kom med i EU, samt Rusland med sine omfattende samfundsmæssige problemer. De vigtigste emner er især miljøspørgsmål og øget regional stabilitet, som bør fremhæves i samarbejdet mellem EU og tredjelandene både i syd, i øst og i nord.
Et andet vigtigt samarbejdsområde i det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde er skabelse af effektive og konkrete samarbejdsforbindelser mellem de associerede lande og landene i EU. Det grænseoverskridende samarbejde skal især ses som en del af de associerede landes strategi forud for tiltrædelsen, der kan bruges til at gennemføre et konkret samarbejde, som går begge veje med henblik på at forbedre levevilkårene for borgerne i grænseområderne.
Samarbejdet mellem EU og tredjelandene volder stadig mange problemer, der forhindrer udarbejdelsen af reelle grænseoverskridende projekter. Det er et særligt problem, at EU's og tredjelandenes samarbejdsprogrammer bygger på forskellige bestemmelser, som afviger fra hinanden. Programmerne for EU-landene forvaltes af generaldirektoratet for regionalpolitik, og programmerne for tredjelandene administreres af generaldirektoratet for eksterne forbindelser. Programmerne for tredjelandene er ikke langsigtede og systematiske.
Efter min mening kunne problemet med den manglende koordinering og de forskellige regelsæt løses ved, at der til det grænseoverskridende samarbejde med tredjelande bliver oprettet en fælles fond til finansiering og forvaltning af de fælles projekter. Det er efter min mening et forslag, som Kommissionen bør undersøge meget nøje, idet forslaget kan bidrage til at mindske bureaukratiet, til at øge sandsynligheden for projekternes gennemførelse og til, at man også når frem til et reelt grænseoverskridende samarbejde med tredjelandene.

Walter
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne gratulere min kollega, Riitta Myller, med denne virkelig fremragende betænkning. Den analyserer på udmærket vis den aktuelle situation, den påviser, hvor der er behov for reformer, og den fremsætter også forslag for fremtiden.
Det grænseoverskridende og interregionale samarbejde i Europa udgør for mig et af hovedpunkterne, et af kernestykkerne og en af de aktiviteter i Den Europæiske Union, vi bedst kan vise frem, fordi det konkret er fuldt af liv og af det, vi vil, nemlig at Europa skal vokse sammen, at integration ikke skal være et slagord og at økonomisk og social samhørighed virkelig tilstræbes.
Interregionalt og grænseoverskridende samarbejde betyder, at man ser ud over sin egen næsetip, udnytter synergieffekter og dér, hvor der tidligere på grund af grænser var forhindringer, hvor der var vanskeligheder med at kunne udnytte installationer i fællesskab - af infrastrukturel, social eller blot mellemmenneskelig art - nedbryder disse grænser. Det kan man allerede i dag opleve flere steder i Den Europæiske Union.
Hvis De som jeg kommer fra en region, hvor fire europæiske stater grænser op til hinanden - Belgien, Frankrig, Luxembourg og Tyskland - kan De se, at der er tale om en god udvikling. Men De kan også se, at der i dag stadig - netop på forvaltningsområdet - er problemer og vanskeligheder, hvad angår den organisatoriske gennemførelse. Man ved, at forskellige forvaltningsstrukturer støder sammen her. Det er forskellige niveauer, der skal handle sammen. Det gør det ikke nemt, men lokalbefolkningen og forvaltningerne bestræber sig på løsninger også på basis af strukturstøtten fra Den Europæiske Union. Det anser jeg for vigtigt.
Men dertil må jeg også sige, at man her i det fremtidige arbejde - interregionalt og grænseoverskridende - ikke bør gå over til at kræve ekstra forvaltningsniveauer eller etablere nogen form for ekstra forvaltningsniveauer. Det politiske ansvar for dette arbejde inden for rammerne af de grænser, vi sætter, skal overlades til de dertil demokratisk legitimerede strukturer. Det er deres opgave at gennemføre dette.
Men vi har ikke kun indenlandske grænser i Den Europæiske Union, som skal fjernes, vi har også ydre grænser. Min kollega, Riitta Myller, sagde det meget klart. Jeg kan her i et og alt henvise til hende og støtte hende. De ydre grænser udgør for os, Den Europæiske Union, for tiden regionerne med de mest massive brud. Dér kan der konstateres de største forskelle, og her skal fremover det største arbejde ydes.
Det tredje aspekt, vi tidligere har indført inden for rammerne af INTERREG og som jeg anser for meget vigtigt, er at se på Europa ud fra synsvinklen fysisk planlægning. Ikke mere kun at se nationalstater eller enkelte regioner, men hele områder og deres problemer - jeg mener østersøområdet og middelhavsområdet - og så handle derefter.
Mine damer og herrer, strukturreformen står på dagsordenen de kommende uger og måneder. Jeg mener - og her taler jeg på egne vegne - at interregionalt samarbejde og den strukturstøtte, Den Europæiske Union stiller til rådighed til formålet, er et af de væsentlige punkter, som også skal videreføres efter en reform, fordi dette er det mest europæiske af alle arbejder, vi kan præstere. Samarbejde er et vigtigt punkt!
Når vi taler om koncentration af strukturfondene og forbedring af deres effektivitet, betyder koncentration, at man først og fremmest koncentrerer sig om de ting, der er gode og vigtige, og fremmer dem. Jeg går ind for, at dette middel, INTERREG, nyder fremme i forbindelse med den forestående strukturreform.
Grænseoverskridende og interregionalt samarbejde er en af de vigtigste grundpiller ved opførelsen af det europæiske hus. Jeg gratulerer udtrykkelig min kollega, Riitta Myller, med hendes fremragende betænkning og støtter hende hermed.

Grosch
Hr. formand, også på PPE-gruppens vegne vil jeg gerne gratulere ordføreren med hendes betænkning og tillige takke for det konstruktive samarbejde i udvalget. Dér kunne vi allerede tilføje punkter, som er væsentlige for os og som nu også står i betænkningen.
I vore øjne er det grænseoverskridende og interregionale samarbejde også en søjle i den europæiske integration. Som ordføreren allerede har sagt, er der to aspekter: Det indreeuropæiske samarbejde og samarbejdet med tredjelande, hvor denne form for samarbejde kan yde et væsentligt bidrag til nutiden, men også til fremtiden. I den forbindelse skal vi ikke kun tage hensyn til den sociale og økonomiske samhørighed, men tillige til sikkerheden.
I sammenligning med andre projekter vil jeg endvidere hævde, at interregionalt og grænseoverskridende samarbejde i øget grad berører borgeren i hverdagen, fordi det jo også meget ofte sker på initiativ fra borgerne, at disse projekter kommer i stand. De fortjener større opmærksomhed, fordi hindringer og vanskeligheder i samarbejdet i øget grad træder frem i disse projekter og folk også er mere lydhøre. Interregionalt samarbejde skal i øget grad tage hensyn til aspekterne økonomisk politik, social- og miljøpolitik samt fysisk planlægning, fordi folk i grænseområder f.eks. ikke forstår, at man på denne side af grænsen endnu har en god sundhedsbeskyttelse, men ikke på den anden side af grænsen, at der på denne side af grænsen f.eks. takket være fysisk planlægning etableres industriområder, men på den anden side af grænsen, måske 1 km længere borte, grønne områder med store krav til miljøbeskyttelse. Det er problemer i den europæiske integration, og derfor fortjener disse projekter særlig opmærksomhed.
Denne betænkning skal for det første danne grundlag for de fremtidige projekter, for det næste program. For det andet skal endvidere det interregionale og grænseoverskridende samarbejde koordineres bedre med de øvrige strukturfonde og strukturstøtteordninger. For det trejde bør der foretages en forenkling af procedurerne.
Hvis vi vil formå borgere eller endog borgerinitiativer til at handle på dette område, kan vi ikke stille dem over for kostbare og irriterende forvaltningskanaler, som gør, at de skal vente i op til 1 1/2 år på at få et definitivt svar på deres ansøgninger. Desuden er disse programmer en lejlighed til at tage hensyn til de europæiske regioners specifikke aspekter.
Som beboer i en grænseregion kan jeg forsikre Dem om, at De i disse regioner finder overbeviste, men også kritiske europæere. Vi må ikke forpasse muligheden for i øget grad at tage hensyn til de impulser til europæisk integration, der kommer fra disse egne. Jeg håber i hvert fald, at denne vigtige betænkning også for Kommissionen vil være et signal dertil.

Santini
Fru formand, jeg skal straks sige, at vi fuldt ud deler den ros, der er blevet fru Myller til del, for den ånd, den indblæser i hele Europa, og vil uddybe et særligt emne.
Vi beskæftiger os med store grænser, nye grænser nemlig de ydre grænser, men programmet INTERREG 1 og INTERREG 2 har hidtil finansieret grænser, der nu betegnes som interne, men er blevet det netop på grund af virkningen af disse programmer. Jeg hentyder herved til de ca. 30 regioner i Europa, der betragtes som sådanne i traktaten, og som allerede virker, og hvori problemerne endnu ikke er løst, blot fordi vi nu beskæftiger os med andre regioner, der ligger mere udsat mod øst.
Jeg er særlig enig i visse punkter i beslutningsforslaget, som grundlæggende angår den form for opmærksomhed, som Den Europæiske Union ynder, først og fremmest de former, der tales om i punkt 2 om klare retningslinjer for samarbejdspolitikken. Inden for denne form for aktivitet hersker der en sådan ånd, en så fri fortolkning, at man til tider risikerer at komme bort fra det, der var hensigten og de spor, der også er lagt i traktaten. Følgelig udspringer der klare retningslinjer af tre fundamentale former for virke. Det første er at fremme udvekslingen af oplysninger, at lære hinanden at kende for at forstå hinanden. Det andet vedrører udnyttelsen af beslægtetheden og eventuelt udjævningen af de forskelle, der består mellem os. Det tredje er at fokusere på fælles programmer, der har denne form for intervention til hovedformål, og dette betyder at fjerne eller i det mindste mindske ulighederne mellem regionerne.
I punkt 6 i forslaget kræves der hensyntagen til den rolle, som grænseområderne ved de indre grænser spiller, og det er det, der har min største interesse, idet andre kolleger har beskæftiget sig med de nye grænser. Hovedformålet er - og dette siges også i punkt 11 i beslutningsforslaget - at fremme en økonomisk og social udvikling. Det er ikke noget tilfælde, at arbejdsmarkedets parter udtrykkeligt opfordres til at medvirke. Der er følgelig ikke tale om en bemyndigelse, som Den Europæiske Union giver de politiske organisationer eller de politiske regionale eller nationale institutioner, parterne på arbejdsmarkedet skal medvirke. Og ikke blot dette, men i punkt 23 udtrykkes det klart, at man skal fremme inddragelsen af den private sektor og dens konkrete medvirken. Det er borgerne, der skal iværksætte aktionerne og fortolke reglerne og følgelig senere klart være dem, der får fordel af aktionerne.
Jeg siger alt dette, fordi der er ved at opstå besynderlige regioner i Europa, som desværre er skabt af fællesskabsfondene. Jeg taler netop om disse, fordi de ikke blot giver anledning til et internt politisk problem, men fordi der er tale om fællesskabsfinansiering - og dette er den henstilling, jeg tillader mig at formulere her - som efter min opfattelse burde interesse også Kommissionen.
Jeg hentyder til en region her i Europa, der kaldes »Euregio tirolese«, som er ved at vinde frem til trods for de mange former for modstand, som viste sig allerede dagen efter dens opståen, både i Italien og i Østrig. De to regeringer, nemlig den italienske og den østrigske, har klart fornægtet berettigelsen af denne euroregion, der ikke falder ind under dem, der er omhandlet i traktaten. Men denne »Euregio trentino-tirolese« marcherer fortsat frem, fremlægger programmer og benytter fællesskabsmidler til et formål, der er helt forskelligt fra det, der foreslås af euroregionerne forstået på den måde, vi forstår dem, og som skal tjene til at udviske de interne grænser eller måske endog helt slette dem. Vel, denne euroregion vil godt nok slette de tidligere grænser, men med det formål at skabe en uacceptabel politisk institution, der trækker en ny grænse, en tyk rød blyantsstreg rundt om, hvad der kaldes »Tyrol-unionen«, Nordtyrol, Sydtyrol og et hypotetisk trentinsk Tyrol, som ikke kan anerkendes historisk.
Jeg beder Dem, hr. kommissær, om at sørge for, at disse vanskabninger ikke bliver til virkelighed, og særlig at de ikke finansieres af fællesskabsfondene.

Schroedter
Fru formand, denne betænkning har en ganske særlig betydning i forbindelse med udvidelsen mod øst. Den er udtryk for tiltrængte ændringer med henblik på finansiering af både det grænseoverskridende og det interregionale samarbejde i østersø- og middelhavsområdet. Den situation i Euroregionerne, at penge, der er afsat til grænseoverskridende samarbejde, i praksis kun kan anvendes til støtte til randområder i zonen, er uacceptabel. Møjsommelig opbygget tillid og positive resultater af uendelig mange fælles samtaler om udarbejdelse af projekter lider skibbrud på grund af, at disse projekter umuligt kan finansieres af én fond.
Derfor er det allervigtigste i denne betænkning, at det nu skal være muligt i fællesskab at finansiere projekter af en fælles fond ikke kun i det interregionale samarbejde, men også i det grænseoverskridende samarbejde. Vi er blevet enige om, at Gruppen De Grønne trækker sit ændringsforslag tilbage, fordi punkt 4 er nok til at forelægge dette krav for Kommissionen.
Nu gælder det om at handle hurtigt, for at håbet i regionerne ikke knuses. Det er Kommissionen, der handler og gennemfører disse ting. Den kunne allerede nu i den igangværende programperiode støtte modeller, hvor fælles finansiering og fælles evaluering afprøves. Schroedter-betænkningen fra 1994 giver den mulighed for at handle således, og jeg håber, at Kommissionen reagerer hurtigt.
Vort problem er igen og igen, at de centrale forvaltninger indirekte lægger beslag på penge. Dette krav om en fælles fond rummer også chancen for, at pengene nu virkelig kan blive forvaltet i Euroregionerne. Der gøres nu klart noget ved forsøget fra de centrale forvaltningers side på indirekte at misbruge midler til egne formål, og der sættes en stopper for det. Kommissionen skal også i de igangværende programmer kontrollere, at dette misbrug ikke fortsætter.
Det gælder virkelig om at knytte landsbyer og byer langs grænserne sammen, at overvinde det, der adskiller og genopbygge de broer, der blev ødelagt i krigene. Intetsteds er »Fæstning Europa« så mærkbar som langs de ydre grænser. Schengen-bestemmelserne er en kolossal hindring for samarbejdet i Euroregionerne. Det er mod hos de lokale forvaltninger, der alligevel muliggør projekter. Teaterøen i Guben er ikke blevet betrådt i 50 år. En betonbro gjorde det muligt for indbyggerne i Guben og Gubin at fejre en Europa-fest sammen. Det er chancer for Europa. Et åbent Europa har først og fremmest brug for politisk vilje på alle niveauer.

Macartney
Fru formand, der er nogle spændende nye udviklingstendenser i forbindelse med hele ideen om grænseoverskridende og tværregionalt samarbejde, navnlig for folk som mig, der lever i et kystsamfund i Skotland. Vi er tilbøjelige til at være af den opfattelse, at vi befinder os i et randområde, at vi ikke har grænser mod øst. Men det har vi jo, da Nordsøen udgør en fælles grænse, og historisk set havde Skotland meget tætte forbindelser til Nederlandene, til Flandern, til de baltiske lande, til Tyskland osv. Disse forbindelser genetableres nu, og jeg ser med særdeles stor tilfredshed på, at ideen udtrykkeligt udvides til at omfatte Nordsøen, og at befolkningen i kystområderne også indgår i en tværregion.
Som formand for den tværpolitiske gruppe om Nordsøen er jeg inddraget i en meget spændende udvikling, som foreslås til hele Nordsøregionen. I nogle henseender er Nordsøregionen heldig, idet den har mange fordele, f.eks. på uddannelsesområdet. Min valgkreds i det nordøstlige Skotland har ikke mindre end fire universiteter. Det samme er tilfældet i mange andre dele af Nordsøregionen. Vi har fiskepladser, som er særdeles vigtige for Europa og meget vigtige for fiskersamfundene. Vi har kolossalt vigtige historiske og kulturelle aspekter, som kan udvikles.
På den anden side lider vi under den afsides beliggenhed og navnlig under opfattelsen i London af, at vi er meget langt væk fra alt. Det glæder mig at se, at Bruxelles er noget mere velvilligt indstilles, end det undertiden er tilfældet med London. Vi har også problemer som f.eks. forurening og behovet for udvikling og bevarelse af kysterne. Dette er endnu mere markant, når man ser på andre dele af Nordsøen, f.eks. England østkyst og dele af de nederlandske og danske kyster.
Alt dette indeholder et kolossalt potentiale. I beslutningen kommer fru Myller ind på dette - og jeg komplimenterer hende fuldt ud for det hele - f.eks. er der et meget interessant punkt 5 om kulturel identitet og minoriteter, og jeg kan se, at f.eks. ikke kun skotterne, men også friserne kan drage fordel af en øget opmærksomhed omkring deres særlige sprog og historie. Der er mulighed for at udvikle informationssamfundet og beskytte samfundene ved kysterne.
Jeg vil ligesom andre gerne komplimentere ordføreren for denne betænkning og Kommissionen for at være så nyskabende og fremsynet med hensyn til INTERREG II C. Det glæder mig meget at støtte det.

Sandbæk
Fru formand, det er positivt at se forslag om et øget samarbejde mellem regioner i og uden for EU. Det er vigtigt, at EU ikke lukker sig om sig selv. Jeg støtter ligeledes tanken om overlevelsesstrategier for fjerntliggende områder. Men i forhold til ønsket om at skabe et formaliseret regionernes og kommunernes Europa har jeg ikke samme positive opfattelse. Som forslaget ligger, er det kimen til et grænseløst Europa opdelt i regioner. Nationalstaterne har stadig monopol på skatter, men ved en øget finansiering af regionalsamarbejdet bliver det i stigende grad EU, som fordeler medlemsstaternes skattekroner til regionerne. Med øget finansiering og politisering af regionalsamarbejdet styrkes EU's og regionernes position på bekostning af nationalstaternes og af det lokale selvstyre. Allerede nu bliver for mange beslutninger taget i EU og udført i kommuner og amter.
I øjeblikket er der en meget engageret debat om et af disse grænseoverskridende tiltag, nemlig samarbejdet over grænsen mellem Tyskland og Danmark, kaldet Euroregion Schleswig/Slesvig. Der er i grænseområdet opstået en skarp kritik af Euroregion Slesvig, skabt af nervøsitet for en for stor dominans i området fra både Forbundsrepublikken og EU. Da Euroregionen i europæisk sammenhæng skal optræde som en helhed, ser en stor del af befolkningen i grænseområdet Euroregionen som en EU-statsdannelse, der kommer ind ad bagvejen, og der er absolut ikke tale om nogen form for tyskerhad i denne sammenhæng, som det er blevet sagt.
Jeg deler denne skepsis. I Danmark er det Folketinget og regeringen, som beslutter at føre udenrigspolitik og ikke de enkelte amter. Sønderjyllands amt, som udgør den danske del af grænseområdet, er ikke en kommune i EU, men et af Danmarks amter. Vi har selv valgt, at det skulle være sådan. Historisk set har der været megen konflikt om den dansk/tyske grænse. I dag er grænsen accepteret på begge sider, og vi har et fortrinligt forhold mellem danskere og tyskere i grænselandet, et forhold, som har dannet forbillede mange andre steder. Vi er gode naboer med et lavt stakit med mange åbninger, men vi bestemmer selv hos os selv og respekterer den anden sides beslutninger. Og det er det, der har været demonstreret for ved grænsen, nemlig at det fortsat skal være sådan, og der har da også været tyske modstandere af grænsefjernelsen, som har deltaget i demonstrationerne mod Euroregionen.
Et samarbejde over grænser - tror vi - kan kun lykkes ved fuldstændig accept af, at samvirket forudsætter enighed mellem de to parter. Men når to skal være enige, behøver man ikke at opbygge indviklede institutioner. Så kan man nøjes med at mødes og udforme sin enighed. Jeg har ikke noget som helst imod et samarbejde, men jeg har noget imod, at samarbejdet skal reguleres igennem EU-projekter. Man kalder det decentralisering, man siger, at man vil lægge EU-samarbejdet tættere på borgerne. Men ønsker man at lægge EU-kompetence ned på det lokale niveau, må det gøres gennem reel decentralisering, det vil sige ved at lægge lovgivningskompetencen tilbage til de nationale parlamenter. Samarbejde over landegrænser er efter min opfattelse vigtigt og nødvendigt og utrolig spændende og udfordrende. Men jeg tror ikke på, at vi får et bedre og mere demokratisk styre af, at vi lader nationalstaterne udspille deres rolle. Jeg tror på et Europa i en mangfoldighed af forskellige lande, ikke som en ny europæisk stormagt. Det er vigtigt at opretholde nationalstaterne, først og fremmest fordi de er det bedste grundlag for demokrati, for fællesskab og for solidaritet. Hvis grænser skal væk, skal de ikke bare fjernes. De skal slides væk.

Blot
Fru formand, kære kolleger, der findes i dag to helt forskellige former for grænseoverskridende samarbejde, hvilket afspejles i Myller-betænkningen.
Der er dels det grænseoverskridende samarbejde mellem EU-landene, dels det grænseoverskridende samarbejde med lande uden for Den Europæiske Union.
Den første form for samarbejde, hvis hovedinstrument udgøres af INTERREG II A, fremviser særdeles positive resultater. Samarbejdet råder for perioden 1995-1999 over 2.400 mio ECU, hvad angår INTERREG A, over 500 mio ECU, hvad angår INTERREG B, og over 415 mio ECU, hvad angår INTERREG C.
Efter vores mening ville det være ønskeligt at skabe et INTERREG D-instrument til finansiering af det sproglige samarbejde i grænseområderne. Det sproglige samarbejde lider i øjeblikket under mangel på bevillinger, og der bør efter min mening gøres en ekstra indsats for at forbedre et sådant samarbejde.
Under beslutningsforslagets pkt. 5 og 20 understreges ganske vist betydningen af flersprogethed, men for øjeblikket er og bliver det i alt væsentlige ønsketænkning.
Endvidere konstaterer vi, at der i øjeblikket i for høj grad fokuseres på Den Europæiske Unions randområder. Programmet for udvikling af et økonomisk område i Middelhavet råder allerede over et budget på 4.865 mio ECU, svarende til det dobbelte at INTERREG II A's budget, og ATLANTIS-projektet råder over et budget på 8 mio ECU. Vi glæder os naturligvis over denne finansielle indsprøjtning i de pågældende regioner, men frygter samtidig, at det grænseoverskridende samarbejde i Europas centrale områder dermed bliver sorteper, og som europaparlamentsmedlem valgt i Alsace kan jeg kun være bekymret over en sådan udvikling. I øvrigt forstærkes denne tendens af målsætningen om social samhørighed, i det omfang denne går ud på udelukkende at kanalisere EUmidler til de mindst udviklede regioner.
Der er andre kriterier, der bør indgå i overvejelserne vedrørende det grænseoverskridende samarbejde. Således vil jeg her gøre opmærksom på, at det fransk-tyske samarbejde og trepartssamarbejdet mellem Schweiz, Tyskland og Frankrig omkring Basel også har behov for bevillinger og ikke bør tilsidesættes i forbindelse med de nye prioriteringer.
Det var også ønskeligt, om bevillingerne i højere grad blev øremærket, således at tosprogetheden i min region, Alsace, blev styrket, og således at alsacisk vandt større indpas i de franske medier. Det er delvis et finansielt spørgsmål. Det er indlysende, at tosprogethed giver en meget stor økonomisk fordel ud over den rent kulturelle værdi, og at den gør det muligt at nedbringe arbejdsløsheden lokalt i et ikke ubetydeligt omfang, således som vi ser det i dag i Rhinområdet.
Trods alle disse forglemmelser, som jeg med beklagelse konstaterer i den foreliggende betænkning, der lægger stor vægt på randområderne, og som til en vis grad forbigår det tværregionale samarbejde i det centrale Europa, vil jeg naturligvis stemme for betænkningen, hvis overordnede principper vi kan tilslutte os, og det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde forbliver naturligvis et ganske udmærket princip.

Karamanou
Fru formand, mine damer og herrer, Myller-betænkningen er et komplet og gennemarbejdet forslag om styrkelse af det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde.
Ud over spørgsmålets økonomiske dimension og det åbenlyse behov for at opfylde målet om økonomisk og social samhørighed og - først og fremmest - målet om højere beskæftigelse kan det grænseoverskridende samarbejde også på særdeles overbevisende og effektiv måde tjene et lige så vigtigt mål, nemlig tilnærmelsen og samarbejdet mellem befolkningerne, udviskningen af fordomme og fastgroede holdninger og opgivelsen af en tankegang, der fremmer og støtter isolation, fremmedhad, nationalisme, fjendtlighed og vold.
Og hvis den politik, der skal styrke det grænseoverskridende samarbejde, skal være effektiv, må den omfatte et bredt spektrum af foranstaltninger og betydelige midler, der har til formål både at forbedre de økonomiske og sociale forhold i Den Europæiske Unions svageste regioner og at skabe forhold og et klima, der er præget af ligeværdig, demokratisk, fredelig og kreativ sameksistens mellem mennesker uden diskrimination på grund af køn, race, nationalitet eller religion. En sådan politik bør også ledsages af en række programmer, der sikrer de svageste gruppers, indvandrernes og mindretallenes inddragelse og integration i det sociale, politiske og økonomiske liv i Den Europæiske Union på en afbalanceret og naturlig måde. Også medierne spiller fortsat en vigtig rolle, i den grad de bidrager til bekæmpelsen af fordomme og kan gøre opmærksom på skønheden i de forskellige former, farver og kulturer, der findes i vore moderne samfund.
Hvad angår Europas sydøstlige grænser, er bestræbelserne på at fremme det grænseoverskridende samarbejde ikke gået særlig hurtigt, som Myller-betænkningen også konstaterer. Dette skyldes imidlertid de sædvanlige, specielle forhold og de alvorlige problemer, der er i området, problemer, som kræver Den Europæiske Unions særlige opmærksomhed inden for regionalpolitikken, kræver gennemførelse af programmer, der er tilstrækkeligt tilpasset til områdets særegenheder, og først og fremmest kræver de, at der afsættes betydelige midler, ligesom de bureaukratiske procedurer må begrænses.
Med den løsning på kriserne, der tegner sig i horisonten, og stabiliseringen af situationen skabes forudsætningerne for et samarbejde på mange planer mellem Balkanlandene. Som De har konstateret, spiller Grækenland i dag en positiv rolle for løsningen af problemerne og en effektiv gennemførelse af politikken for regionalt og grænseoverskridende samarbejde samt en fredelig løsning på alle uoverensstemmelser i dette vanskelige område i det sydøstlige Europa, som trods alt har stor betydning for den europæiske integration.

Imaz San Miguel
Fru formand, jeg vil gerne takke ordføreren fru Myller for hendes betænkning.
Jeg repræsenterer et af de folk, Baskerlandet, der af historiske grunde blev opdelt i to stater med en grænse imellem. En grænse, som længe har vanskeliggjort kommunikationen mellem to enheder med fælles sprog og kultur i et område, som også har brug for samarbejde på andre områder, såsom det sociale og det økonomiske.
Heldigvis begynder de historiske ar, som grænserne udgør, at forsvinde, og vi finder nye veje til at genskabe de fælles bånd med den anden del af vort folk inden for en europæisk sammenhæng. Et europæisk område, som vi bør forme som en fælles horisont for sameksistens mellem forskellige folk uden indre grænser, men også i fuld respekt for de forskellige folks identitet, selvstyre og forskelligartethed.
I den forbindelse er grænseoverskridende samarbejde et grundlæggende instrument til gradvis at skabe et sådant fælles europæisk område og det er ligeledes en metode til gradvis at få fjernet de grænser - ikke alene er af fysisk karakter - som vanskeliggør gennemførelsen af det sameksistensprojekt, som Den Europæiske Union repræsenterer. Grænser, der i mange tilfælde er kunstige, og som har delt et folk midt over eller skilt det fra nabofolkene.
Schuman stammede fra Lorraine, en grænseregion, De Gasperi fra den alpinske Trentino-region, Adenauer var fra Rhinlandet. Det er ikke tilfældigt, at grundlæggerne af Det Europæiske Fællesskab var opvokset i grænseregioner.
Vi må tilnærme Den Europæiske Union til borgerne, og der, hvor borgerne bedst kan få øje på Europas eksistens, er i grænseregionerne. Den Europæiske Unions indsats på dette område vil være den bedste katalysator for at igangsætte en proces hen imod en tættere politisk sammenslutning, en sammenslutning af borgere og folk.
I dag forekommer det meningsløst, at Biarritz og San Sebastián udgør adskilte turistmål for den internationale turisme. Det forekommer ulogisk, at det østrigske Tyrol og det sydlige Tyrol, Alto Adige, ikke samarbejder om at udvikle fælles aktioner til fremme af økonomien og turismen. Det er absurd, at en arbejdstager fra Irún i det sydlige Baskerland, som arbejder i Hendaya på den anden side af grænsen, ikke råder over koordinerede tjenesteydelser på sundheds- og socialsikringsområdet, det er helt kafkiansk, at han for at ringe hjem fra sin arbejdsplads, der ligger to km borte, skal betale for et internationalt opkald.
Vi må opbygge euroregioner, hvor borgerne føler sig hjemme, i et Europa uden grænser.
Til sidst vil jeg understrege vigtigheden af den foreliggende betænkning, som ikke alene fremsætter forslag, men også anmoder om at den grænseoverskridende samarbejdsramme skal være bindende for medlemsstaterne. Parlamentet har anmodet om dette i forbindelse med regeringskonferencen. Jeg håber, at medlemsstaterne har det fornødne mod til beslutsomt at satse på et sådant samarbejde. I så fald vil de demonstrere, at de ikke er bange for et forenet Europa som et mangfoldighedens område. I modsat fald, hvis de ikke i dagligdagens genstridige virkelighed fremmer et sådant Europa, vil borgerne, befolkningerne og de naturlige samfund selv gradvis opbygge dette Europa som et sameksistensens og mangfoldighedens rum.

Leperre-Verrier
Fru formand, de geopolitiske omvæltninger, der finder sted i Europa, skaber et voldsomt ønske om yderligere integration i grænseegnene.
Myller-betænkningen er i den forbindelse yderst interessant, fordi den berører alle de problemer og spørgsmål, som Unionens tværregionale og grænseoverskridende politik rejser. Der er helt afgjort behov for en prioritering og samordning af alle de initiativer, som igangsættes, og det ofte usystematisk og uden kontrol eller ekspertise. For således at udnytte grænseregionernes potentiale burde man oprette en fælles finansierings- og udviklingsfond, sikre sig, at reglerne på det retlige og fiskale område er samordnede, fremme jobskabelsen og sikre en effektiv beskyttelse af miljøet.
I den forbindelse vil jeg nævne en region, som ordføreren ikke har omtalt, nemlig Alperegionen. Selv om forhandlingerne mellem Den Europæiske Union og Schweiz står i stampe, er det lykkedes for sammenslutningerne i Chamonix-dalen sammen med deres samtalepartnere i Piémont og Valais at etablere det nødvendige samarbejde til bekæmpelse af forureningen. For det er også med borgerne, byerne og regionerne, at man bygger Europa.

Lukas
Fru formand, jeg gratulerer hjerteligt med den udmærkede betænkning. Målet, som er et forenet, socialt og økonomisk harmoniseret og for altid fredeligt Europa, kan ikke så godt nås ved hjælp af centralistiske kraftpræstationer, men nås snarere ved hjælp af et vedvarende, dybtgående, frivilligt, grænseoverskridende og interregionalt samarbejde. I den forbindelse vil jeg gerne her fremhæve et projekt af en særlig art, som vedrører min nærmeste hjemstavn og om hvilket jeg tror, at det på grund af sin enestående, innovative og modige karakter fortjener opmærksomhed og burde støttes af Den Europæiske Union.
Det drejer sig om tre staters fælles ansøgning om De Olympiske Vinterlege: Italien, Slovenien og Østrig. Disse Olympiske Lege skulle så arrangeres i fællesskab af forbundslandet Kärnten i Østrig, Friuli i Italien og Slovenien. Der ville for første gang i De Olympiske Leges historie i nyere tid blive tale om en olympiade, som finder sted i en region, der omfatter flere stater. Denne region er tresproget, multikulturel og multinational og har på trods heraf eller netop derfor besluttet i fællesskab at kæmpe for en fælles gennemførelse af et betydeligt fælles projekt.
Dette kæmpearrangement, som ville få enorm opmærksomhed i medierne, kunne blive et pilotprojekt for et interregionalt samarbejde, der lader sig se, i en ægte europæisk ånd med stor symbolvirkning.

Hatzidakis
Fru formand, der er ingen tvivl om, at det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde er en meget vigtig side af Den Europæiske Unions politikker, ligesom det kan bidrage væsentligt til den europæiske integration og til en reel tilnærmelse mellem befolkningerne og regionerne i Europa. Det kan bidrage effektivt til fjernelsen af de politiske og økonomiske, men især også de nationale grænser, og jeg vil også tilføje de ofte misforståede kulturelle og religiøse grænser. Samarbejdet kan være med til at mindske de tilsvarende afstande og gøre befolkningerne i de regioner, der har glæde af dette, så at sige mere »europæiske«. Der er derfor brug for vor fulde moralske og reelle støtte til en bedre organisering, en mere vellykket gennemførelse og en optimering af resultaterne af politikken fremover, da der er tale om programmer med en europæisk merværdi.
Jeg synes, fr. Myllers betænkning går i den rigtige retning. For mit vedkommende vil jeg imidlertid sige, at der er visse punkter i betænkningen, som kræver forsigtighed, men som jeg også mener er af særlig stor betydning.
Det første er, at der ud over det interne tværregionale og grænseoverskridende samarbejde også bør lægges særlig vægt på det eksterne, dvs. samarbejdet med tredjelande, som med Unionens udvidelse for øje kan bidrage væsentligt til disse landes forberedelse. Her må - og det vil jeg gerne understrege - lovgivningsrammen forenkles. Især i INTERREG II A-programmet har vi i dag den absurde situation, at programmets projekter udføres på begge sider af grænserne adskilt fra hinanden, som om det var forskellige programmer. Dette vanskeliggør både projekternes koordinering og gennemførelse, og jeg tror, vi bliver nødt til at løse dette problem.
For det andet kunne det tværregionale samarbejde vise sig at være til særlig nytte for EU's kyst- og øregioner, og især for forbindelsen mellem øerne, ligesom det kunne bringe dem tættere på de nationale centre og EUcentrene.
For det tredje er det indlysende, at de lokale og regionale myndigheders og ligeledes arbejdsmarkedets parters deltagelse i et sådant initiativ, dvs. i planlægningen og i gennemførelsen af de pågældende programmer, bør være særlig omfattende.

Schiedermeier
Fru formand, kære kolleger, det grænseoverskridende interregionale samarbejde er uden tvivl af meget stor betydning for befolkningen i grænseregionerne. Det tjener til sikring af fred, frihed og tillige overholdelse af menneskerettighederne. Hovedmålene, nemlig den økonomiske udvikling og fremme af beskæftigelsen, det sociale og kulturelle samarbejde, miljøbeskyttelse samt styrkelse af demokratiet er centrale dele i dette samarbejde.
Endvidere skal der op- og udbygges strukturer til støtte af mindretallene. Jeg må desværre give ordføreren ret i hendes kritik af, at der ikke eksisterer nogen tilstrækkelig strategi for det interregionale samarbejde og at støtten opdeles i for mange små portioner. Det er givet, at subsidiaritetsprincippet også på dette område skal styrkes. De regionale og lokale organer skal have overladt et større selvstændigt ansvar for planlægning, forvaltning, gennemførelse og finansiering end hidtil. Dog skal afgørelsen vedrørende foranstaltningerne lægges i hænderne på demokratisk legitimerede organer.
En evaluering af resultaterne er nødvendig, for at skattekronerne ikke spildes og ødes bort på meningsløse projekter. Det forudsætter en god kontrol. Effektive resultater må ikke forhindres af et overvældende bureaukrati og høje administrative hurdler. Med henblik herpå er der behov for en betydelig forenkling samt rettidig rådgivning og vejledning fra Kommissionens side.
Støtten til svagt udviklede regioner, fremme af udviklingen i landdistrikterne samt forbedring af den nødvendige infrastruktur skal prioriteres højt for at hindre yderligere afvandring fra grænseområderne. Medlemslandene skal hurtigt fremme samarbejdet i grænseregionerne. De emotionelle hindringer skal fjernes. Hvor vigtigt det er, viser de kedelige episoder i Syddanmark i anledning af etableringen af en Euroregion. Her burde Kommissionen egentlig sætte ind over for fru Sandbæk og være med til at fjerne hendes emotioner.
Jeg håber og ønsker, at udviklingen i medlemslandenes og i tredjelandes grænseregioner - uanset om sidstnævnte en gang vil være medlemmer af EU eller ej - fremmes i denne ånd med et positivt resultat til bedste for befolkningen dér. Det er en vigtig forudsætning for at bevare fred, frihed og demokrati.

Monti
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg siger ordføreren, fru Myller, tak for den høje kvalitet af hendes forslag til beslutning om grænseoverskridende og tværregionalt samarbejde. De emner, der er behandlet, er bestemt til at give næring til eftertanke i de nærmeste måneder over det mål, der skal nås, om muligt i de kommende måneder og inden årets udgang for en meddelelse fra Kommissionen om regionalpolitikken og det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde, hvori der vil blive gjort status over, hvad der allerede er udført for at søge at fortolke fremtiden.
Kommissionen lægger stor vægt på disse to former for samarbejde. Jeg er følgelig helt enig i Deres forhåbninger om, at den fremtidige regionalpolitik i Den Europæiske Union vil lægge fornøden vægt på det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde. For så vidt angår det grænseoverskridende samarbejde er INTERREG-programmerne for perioden 1995-1999 et betydeligt fremskridt i forhold til dem, der blev gjort i den foregående periode, særlig hen over grænser, hvor der ikke var noget samarbejde før 1990. Der er dog endnu meget store muligheder for forbedringer.
Kommissionen er enig med Udvalget om Regionalpolitik i, at man ved at fastholde, at man under samarbejdet dels skal give de regionale og lokale myndigheder mulighed for at påtage sig det størst mulige ansvar ved udarbejdelsen og gennemførelsen af programmerne, og dels styrke de midler, der kan udvikle samarbejdet mellem de stedlige operatører. Kommissionen arbejder på at udbedre de eksisterende mangler på to måder. For det første ved inden for de enkelte programmer at kræve, at samarbejdet i forbindelse med indgåelsen af aftalerne og dernæst inden for de styrende udvalg tilrettelægges bedre, og at der i højere grad lægges vægt på foranstaltninger, der er egnede til at fremme et virkeligt partnerskab, og for det andet ved at give de regionale og lokale myndigheder mulighed for inden for et virke, der benævnes LACE TAP - link and assistance in cooperation for the European border regions - technical assistance and promotion , der forestås af sammenslutningen af de grænseoverskridende regioner, og som finansieres af Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, mulighed for at organisere udvekslinger af erfaringer og kompetence mellem grænseområderne.
De foreslår oprettelse af en enkelt europæisk fond til gennemførelse af mere komplekse former for samarbejde ved både de indre og de ydre grænser. Det er ikke i øjeblikket muligt at oprette en enkelt fond, ej heller med de associerede lande i Mellemeuropa, således som Traktatens artikel 130 C i øjeblikket er affattet, og på grund af de eksisterende forskelle inden for procedurerne for finansiering af programmerne, alt eftersom der er tale om en medlemsstat eller et tredjeland. Men der kan dog opnås betydelige fremskridt, selvom der ikke findes nogen enhedsfond.
Hvad angår de indre grænser viser de INTERREG-programmer, der er iværksat hen over visse grænser, at strukturfondene er egnede til at fremme et vidtgående samarbejde ifølge ét og kun ét program for begge parter ved grænserne, en styringsgruppe og arbejdsgrupper, der virker i et bredt partnerskab, og én og kun én fælles fond til finansiering af planerne. Desværre er situationen ikke lige så lys ved de interne grænser, fordi det fortsat er sådan at procedurerne for forvaltning af bevillingerne, også selvom fællesskabsmidlerne stammer fra en enkelt fond, er forskellige på hver side af grænsen, hvilket gør finansieringen af de fælles projekter vanskelig i de to grænseområder. Kommissionen håber i lighed med Parlamentet, at forvaltningen og finansieringen inden for INTERREG vil blive forenklet.
For så vidt angår de ydre grænser er situationen mere indviklet, idet procedurerne inden for PHARE Cross border cooperation og TACIS-Cross border cooperation , Unionens eksterne programmer, er forskellige fra procedurerne inden for strukturfondene, der er interne organer i Unionen. Men Kommissionens tjenestegrene for INTERREG og PHARE CBC har dog allerede arbejdet på i videst muligt omfang at tilnærme procedurerne inden for PHARE CBC til strukturfondenes, og vi regner med yderligere at kunne tilnærme og forenkle disse procedurer.
Hvad endelig angår det tværregionale samarbejde lægges der i de to seneste opfordringer til at indsende forslag, der er udsendt til de stedlige organisationer og andre, der virker på stedligt plan, vægt på udvikling af partnerskaber, fornyelse og indbyrdes udveksling af erfaringer og kompetence.
Fru formand, jeg er klar over, at jeg, selvom jeg har overskredet taletiden, ikke har berørt alle de emner, der er omhandlet i forslaget til beslutning, men har begrænset mig til visse af dem. Naturligvis vil Kommissionen gennemgå alle de tanker og forslag, der er fremsat og udtale sig om hvert enkelt af disse. Dette vil dog først blive muligt hen imod årets slutning, når de undersøgelser og beslutninger, jeg har omtalt i indledningen af mit indlæg, vil foreligge.
Jeg kan i mellemtiden forsikre Dem, at Kommissionen fortsat vil opretholde en fri og konstruktiv debat med Europa-Parlamentet vedrørende det grænseoverskridende og tværregionale samarbejde.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Vi går nu over til afstemningen.

Klaß
»Vi forener ikke stater, vi fører mennesker sammen«, sagde Jean Monnet, der stod bag Schuman-erklæringen fra 1950.
Politik, mine damer og herrer, udarbejdes af mennesker, og kun hvis menneskene kender og forstår hinanden og sammen gennemfører og påtager sig ansvaret for fælles projekter og aktioner, kan der opstå en god europæisk politik.
Europa er åbent, frit indre marked, fri bevægelighed for personer: Og alligevel, overalt, hvor der er statsgrænser, mærker man det også uden told og bomme.
Grænseoverskridende og interregionalt samarbejde er nødvendigt for at føre mennesker sammen og for i fællesskab at løse problemer.
Det foreliggende beslutningsforslag beskæftiger sig med det grænseoverskridende samarbejde i Unionen. Alle regioner i Europa har fortsat brug for europæiske fællesskabsinitiativer. Samarbejdet langs de indre grænser skal føre til, at borgernes anliggender i hverdagen afvikles uden problemer. Målet er et Europa uden grænser, hvor fælles tjenester kan fås det sted, der ligger nærmest.
Det drejer sig om at udvikle grænseoverskridende områder med homogene sociale og økonomiske vilkår. Dertil hører indførelsen af rets- og skatteregler for etablering og drift af industriområder på tværs af grænserne, tilpasning af støtteinstrumenter inden for regionalpolitikken og den økonomiske politik på begge sider af grænsen samt et grænseoverskridende socialt samarbejde.
Det betyder: Faciliteter skal kunne udnyttes optimalt på begge sider af grænsen for således at undgå dobbeltinvesteringer.
Hvorfor skal jeg vente på en ambulance fra mit eget land, hvis den, der er nærmest på den anden side af grænsen netop er ledig eller sygehuset på den anden side af grænsen har den læge, der er specialist i min sygdom, men jeg blev indlagt på mit amtssygehus?
Myller-betænkningen kommer ind på mange detailspørgsmål. Den påviser det positive, og den påviser områder, hvor der er problemer. I bestræbelsen på øget fællesskab i Europa skal de områder, hvor der er problemer, fjernes.

Kristoffersen
Der er mange positive elementer i betænkningen, men der er også områder, hvor man skal gå frem med forsigtighed. Ønsket om at »etablere de retlige og skattemæssige forudsætninger for etablering af grænseoverskridende erhvervsregioner« vil nemt kunne kollidere med de nationale regler på dette område. Man kan f.eks. ikke indføre grænseoverskridende skatte- og retsregler i en del af det sydlige Danmark, blot fordi der er tale om et grænseområde. Af denne grund afholder jeg mig fra at stemme. Jeg minder også om, at regioner, der udgøres af flere lande, bør etableres under omfattende hensyntagen til de lokale forhold. Forudsætningerne er forskellige - både politisk, historisk og kulturelt. Derfor kan man ikke lave ensartede modeller for det regionale samarbejde. I Danmark har vi problemet inde på livet i det dansk-tyske grænseområde, hvor selv navnet på samarbejdet har skabt problemer. Der virker det ikke naturligt eller iørefaldende at kalde det Euregio Schleswig/Slesvig. Også her må subsidiaritetsprincippet gælde. Kunsten består i at skabe et psykologisk og folkeligt klima, som befordrer samarbejdet hen over grænsen, og så give samarbejdet et navn, der passer til lokale forhold.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Integreret politik og øområder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B4-0166/97 - O-0053/97) af Arias Cañete for Udvalget om Regionalpolitik til Kommissionen om en integreret politik for øområdernes særlige situation i EU.

Hatzidakis
Hr. formand, mine damer og herrer, som stedfortræder for formanden for Udvalget om Regionalpolitik har jeg fået til opgave på mit udvalgs vegne at gøre rede for en forespørgsel, som vi tillægger stor betydning. Det drejer sig om øområderne og den plads, de har, eller burde have, inden for Den Europæiske Unions forskellige politikker. Selv er jeg født og vokset op på en ø i Middelhavet, Kreta, og jeg har derfor et indgående kendskab, et førstehåndskendskab til de problemer, der kan forårsage isolation, nemlig først og fremmest øens og dens indbyggeres afhængighed af de ofte usikre og sædvanligvis utilstrækkelige sø- og lufttransportforbindelser, som er nødvendige for øernes økonomiske udvikling, deres sociale overlevelse og for lægehjælpen. Øernes virksomheder er overvejende små og mellemstore eller helt små virksomheder, og jeg kender så udmærket de overlevelsesproblemer, de har i deres daglige bestræbelser på at overleve i konkurrencen med tilsvarende virksomheder på fastlandet.
Udgifterne til import af råmaterialer og eksport af varer og tjenesteydelser er kolossale, og procedurerne generelt langt mere langsommelige. Der er ikke den nødvendige plads til vækst, samtidig med at der også som regel er mangel på specialuddannet personale. Teknologisk udstyr og infrastruktur til kommunikation og transport er sædvanligvis mangelfuldt. Endelig kender jeg også de hverdagsproblemer, der imidlertid ikke er ubetydelige, og som beboerne må leve med på grund af mangelfuld vandforsyning og problematisk energiforsyning, utilstrækkelig infrastruktur med hensyn til sundhed, undervisning og kultur samt beskæftigelsesproblemer, der navnlig får de unge til at forlade øerne og søge andre græsgange. Problemer og vanskeligheder, der naturligt nok fører øerne ud i økonomisk og social deroute, isolation, udviklingsmæssige forsinkelser og generel tilbagegang. Det er heller ikke tilfældigt, at øerne, med ganske få undtagelser, regnes blandt de fattigste regioner i Den Europæiske Union, hvilket fremgår helt klart af en række af Kommissionens rapporter, dvs. af Deres egne rapporter, hr. kommissær.
Det er desuden bemærkelsesværdigt, at hvis man ser bort fra de enkelte øers særpræg, er de grundlæggende problemer, der rammer dem, i det store og hele fælles for alle Unionens øregioner, hvad enten det er i nord, vest eller syd, hvad enten vi taler om Kreta og øerne i Det Ægæiske Hav, om Isle of Wight eller Sicilien, om Balearerne eller De Kanariske Øer.
Endelig er der ikke tale om et ubetydeligt problem, men om et meget vigtigt spørgsmål, der vedrører en ikke uanselig del af befolkningen i Den Europæiske Union. Hvis vi går ud fra den klassiske definition af en ø, som vi anvender i Den Europæiske Union: nemlig et stykke land omgivet af vand på alle sider, dvs. uden fast forbindelse til fastlandet, og hvor hovedstaden i den pågældende stat ikke er beliggende, har vi i det nuværende EU i alt 22 øområder, som udgør 4, 5 % af hele dets territorium og er beboet af 4 % af befolkningen.
Ud fra disse kendsgerninger danner sig følgende billede: Unionens øområder udgør en betragtelig del af dens territorium og bebos af en ikke uanselig del af befolkningen. På trods af de enkelte øers særlige karakteristika har de en række meget væsentlige fælles problemer, som netop skyldes, at de er øer, og som resulterer i forringede økonomiske og sociale vilkår. Dette skaber efter mit udvalgs opfattelse - og jeg taler om Parlamentets Udvalg om Regionalpolitik - et passende grundlag for vedtagelsen af en integreret politik specielt for øerne, bl.a. inden for rammerne af EU-regionalpolitikkerne. Denne politik skal netop hjælpe øerne med at overvinde deres naturlige svagheder ved at give dem de samme udviklingsmuligheder som EU's fastlandsområder.
En sådan politik har i øvrigt i mange år været et fast krav fra alle Den Europæiske Unions øområder i alle medlemslandene, og dens nødvendighed er i tidens løb blevet anerkendt ved forskellige lejligheder af alle Unionens institutioner. Der er desuden tale om en politik, som i praksis styrker den frie konkurrence, eftersom den netop tager sigte på at hjælpe øerne med at bekæmpe de ulemper, der blev skabt for dem med dannelsen af det indre marked, som vi må indrømme ofte ikke virker til øernes fordel.
Kan Kommissionen på baggrund heraf oplyse os, hvordan den ser på ideen om at begynde at tillægge øområdernes særpræg større betydning? Vil den fremover lægge større vægt på forbedringer af øernes infrastruktur, navnlig sø- og lufttransport? Vil den bidrage til at fremme områder som landbrug, skovbrug og fiskeri samt alternative turistformer som kulturturisme og grøn turisme på øerne? Vil den træffe alle de nødvendige foranstaltninger, for at øernes virksomheder kan konkurrere med virksomhederne på fastlandet på lige vilkår? Og især: hvordan ser Kommissionen på forslaget om at indføje en bestemmelse, som anerkender øområdernes særpræg og de fælles problemer, de har, i den reviderede traktat, som regeringskonferencen skal munde ud i? En sådan bestemmelse skal fremover danne retsgrundlag for gennemførelsen af den integrerede fællesskabspolitik, som er nødvendig, hvis øerne skal hjælpes ud af deres isolation, hvis de skal overvinde deres strukturelle problemer og gøre krav på en bedre fremtid inden for det forenede Europa.
Jeg håber på et positivt svar fra Kommissionen på alle udvalgets spørgsmål, som er identiske med de europæiske øbefolkningers krav, og takker for Deres opmærksomhed.

Monti
Fru formand, Kommissionen erindrer om, at den i 1994 har offentliggjort et dokument vedrørende øerne, som på samme tid gør det muligt at opdage den rigdom, der skabes ved den indbyrdes forskelligartede karakter af øerne på Fællesskabets område og bedre lære den socio-økonomiske situation at kende. Dokumentet indeholder nemlig for hver enkelt medlemsstat en fuldstændig opregning af øerne med kort og statistikker, en beskrivelse af øområderne på NAZ 2- og NAZ 3-niveau, en kort analyse af området og den økonomiske situation på samtlige de øvrige øer.
For så vidt angår de fællesskabsmidler, der i øjeblikket udbetales til øerne i Unionen, skal det understreges, at de fleste af de store øer på Fællesskabets område kan modtage støtte fra strukturfondene og særlig inden for rammerne af mål nr. 1. Dette gælder de fjernest liggende regioner - de Kanariske Øer, Azorerne, Madeira, Guadalupe, Guyana, Martinique og La Réunion - foruden Korsika, Sardinien, Sicilien og samtlige de græske øer. Med henblik herpå kan investeringer i sø- og lufttransportinfrastrukturer medfinansieres. Samhørighedsfonden kan også medfinansiere transportinfrastrukturer på de øer i medlemsstaterne, der er berettigede hertil. Øområderne kan ligeledes modtage investeringer inden for de transeuropæiske net.
For den nye programperiode påregner Kommissionen i nærmeste fremtid at fremlægge dokumentet »Agenda 2000«, der samler de fremtidige finansieringsmuligheder (Santer-pakken), de store retningslinjer for den fremtidige reform af strukturfondene og reformen af den fælles landbrugspolitik samt udtalelserne vedrørende de lande i Central- og Østeuropa, der søger om optagelse. For så vidt angår øområderne såvel som de øvrige regioner i Unionen er der tale om at sikre en varig udvikling af de regioner, for hvis vedkommende der ikke er opnået tilstrækkelig konvergens.
For at dæmme op for affolkningen og undgå, at øområderne og alle landområderne kommer til at ligge øde hen, agter Kommissionen ikke blot at opretholde og fremme landbrug, skovbrug, fiskeri og akvakultur, men tillige på grundlag af en integreret indsats at fremme den økonomiske diversificering - særlig de små og mellemstore virksomheder og tjenesteydelsessektoren i landområderne - forvaltningen af naturressourcerne, forbedring af ydelser, der har forbindelse med miljøet samt den økonomiske udnyttelse af kulturarven, turismen og de rekreative aktiviteter.
Kommissionen er enig i, at det er nødvendigt at bekæmpe det alt for store tryk på naturresourcerne som følge af visse former for turisme i både øområderne og andre steder. Forslaget til beslutning om et første program til fremme af den europæiske turisme - PHILOXENIA - gør fremme af en bæredygtig turisme og alternative former for turisme til et af hovedpunkterne heri. Kommissionen håber, at der hurtigt kan gøres fremskridt i Rådet med hensyn til vedtagelse af den afgørelse, jeg har talt om.
Desuden er turismen også tilgodeset i det femte miljøprogram 1992-2000 som en af de fem nøglesektorer, ikke blot på normativt plan, men tillige i henseende til selvstyre for borgerne, operatørerne og de offentlige myndigheder gennem instrumenterne til fremme af en bæredygtig turisme.
Hvad endelig angår LIFE- og NATURE-projekterne omfatter disse foranstaltninger til fremme af den økologiske turisme. Kommissionen forstår øområdernes ønske om en indbyrdes sammenhængende indsats, og efter Kommissionens mening skal deres særlige karakter påpeges for lovgiver i Fællesskabet, når som helst det er fornødent. Dette er under ét den linje, Kommissionen følger i sine forslag. Hvad endelig angår den løbende regeringskonference støtter Kommissionen afgivelsen af en eventuel erklæring vedrørende øområderne, som skal vedføjes den reviderede traktat.

Karamanou
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg gerne udtrykke min tilfredshed med kommissærens erklæring om, at han forstår øområdernes særlige situation og går ind for, at den nye traktat kommer til at indeholde en erklæring, som bliver det egentlige retsgrundlag for stadfæstelsen og gennemførelsen af en særlig politik, som skal styrke øområderne og fremme deres udvikling.
Vi er overbevist om, at tiden er moden, og at alle har indset nødvendigheden af at vedtage en integreret europæisk politik og strategi for Den Europæiske Unions øområders udvikling. En politik, som på effektiv vis imødegår de strukturelle skævheder, der er mellem Unionens øområder og fastlandsområder.
Selv kommer jeg fra Grækenland, hvor 42 % af det samlede antal beboede øer i Den Europæiske Union er beliggende - 167 beboede øer ud af de i alt 400 i EU - og jeg ved derfor, hvor meget det haster med foranstaltninger, der kan bremse de negative tendenser, som skyldes, at Unionen har isoleret, men også svigtet sine øområder. Problemerne er ganske vist forskellige for de forskellige øer, og disse forskelle er i mange tilfælde store og vitale. Imidlertid er svækkelsen af det økonomiske og demografiske grundlag på mange af øerne, hovedsagelig de små og mellemstore, meget fremskreden, og det ser håbløst ud.
Nogle af de hovedbestanddelene i en integreret politik for øområderne og en strategi for bæredygtig udvikling bør være forbedring af transportinfrastrukturer, udvikling af avancerede telekommunikationsnet, foranstaltninger til styrkelse af de små og mellemstore virksomheder og forbedring af beskæftigelsen, valg, der kombinerer udviklingsmæssige foranstaltninger for at styrke den lokale produktion og lokale økonomi med interventioner til fordel for landbruget og turismen, en fornuftig forvaltning af naturressourcerne, især vandressourcer, fremme af særlige, investeringsfremmende, bestemmelser sammen med gunstige skatte- og afgiftsmæssige foranstaltninger for de fastboende, modernisering og ekstra god dækning af administrationsbehovene med uddannet personale, integrerede interventioner inden for den sociale infrastruktur, navnlig inden for uddannelse og sundhed, og oprettelsen af netværk af de små øer med aktioner til beskyttelse af miljøet. Der er også brug for et bredt program med institutionelle interventioner og særlige projekter, der skal gøre opmærksom på og beskytte vore øers naturskønhed og kulturelle rigdom, gendanne traditionelle bebyggelser, beskytte havet, forvalte vand, spildevand og affald og skabe forhold, der fremmer en demografisk fremgang og stabil udvikling.
Europa-Parlamentet opfordres i dag til at sende et signal om solidaritet via sin reelle anerkendelse af behovet for øjeblikkeligt at gennemføre en politik for vore øers overlevelse.

Viola
Fru formand, hr. kommissær, jeg er valgt på en af de to største øer i Unionen, der ikke har nogen europæisk hovedstad - Sicilien og Sardinien - og jeg må følgelig fortsat beklage den alvorlige mangel på en integreret fællesskabspolitik og særlige instrumenter for de europæiske øområder, der står over for en meget lang række problemer, der fortsat er en hindring for deres udvikling.
Det er derfor, jeg også her i dag på ny udtrykker håbet om, at Rådet allerede efter det kommende topmøde i Amsterdam, afgørende vil skifte holdning og betragte de særlige problemer på øerne i Unionen fra et nyt synspunkt, som er mere målrettet og specifikt, således som også Kommissionen synes at ville gøre det i forbindelse med reformen af strukturfondene.
Jeg benytter med glæde denne lejlighed, hvor kommissær Monti er til stede, til at fremhæve, at en ny fælles politik til fordel for øområderne bør udtænkes, også for at give disse vanskeligt stillede områder en reel mulighed for at fuldende det interne marked og integrationsprocessen, således at man begynder med fuld gennemførelse af den grundlæggende ret til fri bevægelighed for personer og varer, som endnu ikke er gennemført, så sandt som man endnu ikke til trods for, at Traktatens artikel 129 B udtrykkelig nævner nødvendigheden af at forbinde Fællesskabets centrale regioner med øområderne, må konstatere, at der ikke er iværksat konkrete midler for at mindske de ulemper i transportmæssig henseende, der følger af, at der er tale om øer.
Det Europæiske Fællesskab kan ikke foreskrive én og samme form for politik - på transportområdet, harmonisering af beskatningen, på landbrugsområdet og inden for fiskeriet - også for øer og øgrupper, der lever under yderst vanskelige vilkår for økonomisk udvikling, fordi deres landbrugs- og vandressourcer er begrænsede, og de mangler kvalificeret arbejdskraft. Fællesskabet bør snarere gennemføre ad hoc-ordninger og - foranstaltninger, der er tilpasset de typiske og fælles karaktertræk ved øområderne på det europæiske område.
Der kræves derfor en samlet fællesskabspolitik for øerne, der tager hensyn til alle de særlige træk ved disse. Formålet med en europæisk politik for øerne er dels at skabe en generel ramme for udligning af de negative virkninger, som Fællesskabets politik ofte har for øområderne, og dels det mere generelle mål at indføre en nytænkning, hvori det erkendes, at øerne og øgrupperne har ret til at bevare deres indbyrdes forskelligartethed.

Baggioni
Fru formand, hr. kommissær, ærede parlamentsmedlemmer, et af hovedmålene for fællesskabspolitikkerne og især for regionalpolitikken er den økonomiske og sociale samhørighed i Det Europæiske Fællesskab.
Det mål, som er baseret på det grundlæggende solidaritetsprincip, indebærer, at der tages hensyn til de særpræg, de europæiske regioners udviklingsniveauer og -modeller afspejler. Således frembyder visse zoner inden for fællesskabsområdet en række svagheder, som medfører en uligevægt, der indvirker på udviklingen. Det er tilfældet med øområderne.
Disse områder udgør en fuldt integreret del af Den Europæiske Union. De tæller tilsammen knap 14 mio indbyggere, dvs. mere end visse medlemsstater. Øernes Europa er ikke et abstrakt begreb. Det er en menneskelig, kulturel, økonomisk og social realitet. Man kan da rejse spørgsmålet, om begrebet fælles europæisk samarbejdsområde er relevant for øer, der som isolerede og afsondrede enheder uundgåeligt er præget af en lang række rumlige og menneskelige begrænsninger.
Det forklarer, hvorfor mange økonomiske spilleregler, som er udformet i og for de store fastlandsenheder, objektivt set ikke kan anvendes på øområder i mangel af reelle korrektiver.
Forholdene på mange af øerne i Den Europæiske Union er naturligvis indbyrdes stærkt forskellige, og dog er der et stærkt fællespræg over udviklingsproblemerne på de forskellige øer, f.eks. det forhold, at det økonomiske marked er lille, truslerne imod miljøet, de store transportomkostninger, ja endog befolkningens psyke, der er præget af afsondretheden og af det begrænsede areal.
Man kan ikke påtvinge øområderne en fysisk planlægning, som er udformet efter principper, der passer til det europæiske fastland. Der er for øområdernes vedkommende brug for anderledes og afpassede løsninger. Deres fremtid afhænger heraf, ligesom det europæiske fastland i øvrigt. I en række år har Unionens øområder forsøgt stadig mere energisk og solidarisk at opløfte deres røst. Jeg kan nævne Øudvalget under Konferencen af Perifære Kystregioner i EU (CRPM), Europa-Parlamentets Tværpolitiske Gruppe om Øer og Ydre Kystregioner, «Eurisles«projektet, Imedoc-protokollen vedrørende øerne i det vestlige Middelhav, Øerne i Østersøen og mange andre.
Alligevel er Den Europæiske Union indtil dato ikke kommet med et samlet svar på de problemer, øområderne har peget på. Man har godt nok lanceret REGIS-programmet. I den forbindelse bør det endnu en gang siges, at behandlingen af øområdernes problemer ikke kolliderer med bestræbelserne på at finde en løsning på randområdernes problemer. Tværtimod. De to aktioner supplerer hinanden perfekt. Det, der bør skabes, er en veritabel integreret politik til fordel for øområderne, idet man inddrager medlemsstaterne og de regionale myndigheder i arbejdet i overensstemmelse med partnerskabsprincippet. Dette forudsætter, at der skabes et retsgrundlag, nemlig at man i unionstraktaten indføjer en bestemmelse eller en erklæring i form af et bilag, hvori øområdernes særpræg anerkendes, og hvori man fastslår nødvendigheden af at opveje disse gennem passende politikker og bestemmelser.
Øområderne illustrerer på udmærket vis de opgaver, hele Europa står over for, nemlig at søge at skabe et stærkere, mere harmonisk og mere solidarisk Europa. Ud over de juridiske og økonomiske aspekter er der her tale om en politisk nødvendighed.
Hr. kommissær, jeg vil til sidst sige, at det var med tilfredshed, jeg for et øjeblik siden lyttede til Deres indlæg, hvori De nævnte, at Kommissionen ville støtte indføjelsen i form af et bilag til den nye traktat af en særlig erklæring om øområderne. En sådan erklæring vil danne retsgrundlag for indførelsen af en integreret politik, der netop tager højde for disse områders særpræg, som vi lægger stor vægt på. Vi vil her rette en varm tak til kommissæren.

Novo
Fru formand, mine damer og herrer, på det sidste plenarmøde i Bruxelles vedtog Europa-Parlamentet en beslutning, hvori der anmodedes om indførelse af en særlig retlig status for regionerne i Fællesskabets yderste periferi.
Regionerne i den yderste periferi har særlige kendetegn og handicap som følge af deres økarakter, problemer, som imidlertid drastisk forværres af den enorme afstand til europæiske fastland og til de øvrige øområder.
Selv om det hverken kan eller bør sammenblandes med de meget fjerntliggende øområders situation, findes der også i Den Europæiske Union og mere præcist i Middelhavsområdet en anden ørealitet, som vi i dag behandler som mindre ugunstigt stillede områder på grund af deres mindre afsondrethed og mindre afstand til de øvrige områder.
Der er tale om en anden realitet, hvis karakteristika grundlæggende skyldes, at de ikke ligger i umiddelbar forlængelse af fastlandet samt knapheden på visse ressourcer, men som naturligvis har en række fælles træk, som berettiger en integreret og differentieret behandling fra Den Europæiske Unions side.
På baggrund af det faktum, at EU må give specifikke svar på de forskellige forhold, der findes inden for dets område, er en differentieret og integreret approach til den samlede problematik for disse øområder berettiget, uden at dette er til hinder for også at tage hensyn til de væsentligt forskellige udviklingsstadier, de forskellige øer befinder sig på.
Af ovennævnte grunde og under hensyntagen til princippet om økonomisk og social samhørighed tilslutter vi os forslaget til beslutning om en integreret politik, som plenarforsamlingen ganske givet vil vedtage.

Medina Ortega
Fru formand, ligesom de foregående talere påskønner også jeg hr. Montis indlæg, hvori der blev gjort opmærksom på, at Kommissionen allerede i 1994 forelagde et dokument om øområderne, og hvori der desuden henvistes til en hel række programmer, der tager sigte på øområderne, navnlig Agenda 2000 under Filoxenia-programmet til fremme af turismen i disse områder.
Interessant er ikke mindst hr. Montis udtalelse om, at Kommissionen ønsker, at der på regeringskonferencen indføjes en generel erklæring om øområderne.
Kommissæren har jo selv hørt, hvad de foregående talere sagde, f.eks. hr. Baggioni, hr. Viola og hr. Karamanou, og jeg vil derfor blot benytte lejligheden til at gøre ham opmærksom på, at der findes to mulige indfaldsvinkler til øområdernes problemer. Det, jeg vil kalde lappeløsningen, som består i at iværksætte bestemte programmer og aktiviteter og på den anden side, som hr. Baggioni påpegede, et bydende nødvendigt politisk tiltag, der tager hensyn til øområdernes permanente geografiske karakteristika. Kommissæren vil have bemærket, at nogle af de fattigste regioner i Den Europæiske Union, som f.eks. Korsika og Azorerne, netop er øområder. Det eneste relativt rige øområde er De Baleariske Øer i Spanien, som nærmer sig fællesskabsgennemsnittet med 98 % af det gennemsnitlige BNP, men rent faktisk er der ingen øområder, der har et højt udviklingsniveau.
Dette skyldes, at hvad angår den økonomisk struktur tager hele konceptualiseringen af Den Europæiske Union udgangspunkt i en kontinental idé, for så vidt som den europæiske model er den nordamerikanske kontinentale model, en form for stort rektangel, der omfatter et ubrudt, kontinuert territorium, hvor der kan etableres en række kommunikationslinjer baseret på jernbaner, store motorveje og klart nok på afskaffelsen af forhindringer for forbindelserne. Men når man skal benytte søvejen, er der en hindring i form af told, der skal erlægges. Jeg tænker selvfølgelig ikke på de store øer som Det Forenede Kongerige eller Irland, men i almindelighed på resten af øområderne - således vil kommissær Monti give mig ret i, at Sardinien og Sicilien i hans land, Italien, er nogle af de fattigste områder, netop på grund af deres økarakter; når den omtalte kontinentale kontinuitet ikke eksisterer, er der en række strukturelle faktorer, som forhindrer en endegyldig integration i det fælles marked.
Heraf følger, at den kontinentale konceptualisering af fællesmarkedet som et kontinuert territorium, hvor der f.eks. indføres forbud mod at yde støtte til transport for at sætte alle i samme situation, resulterer i, at øområderne, hvis de ikke får støtte til transport, befinder sig i en dårligere konkurrencesituation.
Øområderne har særlige behov, og kommissæren, som er en lærd mand, vil kunne huske, at der i den græske litteratur er to store grundlæggende værker, dels »Illiaden«, som handler om krigen og Troyas erobring, og dels »Odysseen« som handler om de genvordigheder, Odysseus må kæmpe med for at komme hjem igen, og Odysseus' anstrengelser er faktisk større end de anstrengelser, der krævedes for at erobre Troya. Hvoraf man kan udlede, at øområderne har nogle særlige problemer, som ikke kan fjernes.
Jeg er enig med hr. Monti i, at den mest velegnede baggrund for indledningen af en seriøs og gennemgribende debat om øområderne, som ikke blot tager sigte på lappeløsninger i form af små støttebidrag her og der, vil være indføjelsen af en erklæring i den reviderede traktat. Efter min mening bør regeringskonferencen pålægge for Den Europæiske Union og fællesskabsinstitutionerne at iværksætte en debat om øområdernes rolle og situation.
Jeg er vidende om, at hr. Monti er stærkt optaget af et bestemt emne, som jeg nu vil tage frem som eksempel, da det efter min mening er det bedste eksempel på, hvad der kan ske: vi bevæger os hen imod Den Økonomiske og Monetære Union, de indre grænser forsvinder, og fra og med 1999 vil der ikke være nogen hindring for, at en fransk eller tysk statsborger anbringer deres opsparing i en luxembourgsk bank, hvor der ikke skal betales skat af bankindestående. Denne mulighed gælder for en person, som bor på det kontinentale territorium, og som blot kan sætte sig i en bil eller tage den på stop og sætte sine penge ind i en luxembourgsk bank, men der er nok ingen - medmindre der er tale om en mangemillionær - som vil tage et fly fra De Kanariske Øer, Guadelupe eller Martinique for at anbringe sine beskedne sparepenge i Luxembourg. Øområderne har kort sagt en lang række handicap.
Dette fører mig frem til et sidste aspekt af problematikken, hr. kommissær. Behandlingen af øområderne tager udgangspunkt i den forudsætning, at de har mange fælles træk, men det skal understreges, at de også er meget forskellige. Jeg har tidligere nævnt De Baleariske Øer, som for tiden er det rigeste område i Spanien, og som er et øområde. Såvel Balearerne som De Kanariske Øer har i århundreder været en del af den politiske enhed Spanien. Medens Balearerne har gennemgået en stærk udvikling, er De Kanariske Øer stadig temmelig tilbagestående, fordi en yderligere faktor gør sig gældende: nemlig at Den Europæiske Union har det særtræk, at den udover de nærtliggende øer, de, der udgør et integreret område, også omfatter nogle meget fjerntliggende øområder, nemlig de franske Oversøiske Departementer, de portugisiske øområder Azorerne og Madeira, De Kanariske Øer og Reunion, som ligger så langt væk fra fællesskabsområdet, at hvis de ikke får en klart differentieret juridisk behandling, har de reelt ingen mulighed for økonomisk udvikling.
Og hvad angår disse regioner i den yderste periferi, fru formand, hr. kommissær, er det ikke nok, at der på regeringskonferencen indsættes en erklæring i stil med den, der indføjedes på Maastricht-konferencen. Det er nødvendigt med en særordning, og en sådan er nu under udformning takket være dels POSEI-programmerne, protokol nr. 2, der findes som bilag til traktaten om Spaniens og Portugals tiltrædelse af Den Europæiske Union og en hel række EF-retsbestemmelser, som tager hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende i regionerne i Den Europæiske Unions yderste periferi.
Efter min mening bør Den Europæiske Union indføre en særlig retsorden for disse øområder, som har særlig mange handicap, ikke i form af afledt ret baseret på forordninger og direktiver, som dernæst kan indbringes for Domstolen, men en forfatningsmæssig særordning nedfældet i traktaten om den Europæiske Union.
Man må huske på, at Frankrig allerede ved undertegnelsen af de første traktater - Rom-traktaten fra 1957 - tog højde for en sådan forfatningsmæssig bestemmelse, idet der findes en særlig henvisning til de franske oversøiske departementer. Selv om Spanien og Portugal tiltrådte senere og således ikke kunne få indføjet en sådan bestemmelse i den oprindelige traktat, fastsatte akten om Spaniens og Portugals tiltrædelse dog en sådan særordning i et dokument, der kan betragtes som havende forfatningsmæssig status, nemlig protokol 2 og andre artikler i traktaten om Spaniens og Portugals tiltrædelse af Den Europæiske Union.
Det er mit håb, fru formand, hr. kommissær, at debatten i dag dels tjener til at understrege nødvendigheden af at se øområdernes situation i et globalt perspektiv og dels til at understrege nødvendigheden af at der i denne slutfase i arbejdet på regeringskonferencen tages initiativ til at udarbejde en særordning for regionerne i Den Europæiske Unions yderste periferi, således at de kan få en differentieret juridisk behandling, som giver mulighed for at tage særlige hensyn til disse områder. Jeg vil her specielt nævne skattespørgsmålet. Den skatte- og afgiftsharmonisering, der er så vigtig for Fællesskabet, skal ikke nødvendigvis gælde for regionerne i den yderste periferi.

Fernández Martín
Fru formand, jeg kan erklære mig helt enig i hr. Medina Ortegas udtalelser, og for at spare tid skal jeg ikke komme nærmere ind på disse overvejelser. Men i relation til kommissær Montis indlæg vil jeg gøre opmærksom på to spørgsmål:
Dels glæder det mig, at Kommissionen støtter tanken om indføjelse af en erklæring om øområderne og dels erindrer jeg om, at på trods af hans udtalelser om, at Samhørighedsfonden er et instrument til støtte for øområderne, så anvendes denne Samhørighedsfond stort set ikke i størstedelen af de 22 øområder, der findes i Den Europæiske Union. Øområderne er en del af den europæiske arv. Den europæiske historie og kultur ville ikke være den samme uden øernes bidrag. For den kontinentale europæer er »ø« lig med ferie, men bag en pæn overflade, et udstillingsvindue med turistattraktioner, kæmper øerne med en række problemer, som de alle har til fælles.
I Europa-Parlamentets tværfaglige »øgruppe«, som jeg er formand for, har medlemmer af mange forskellige nationaliteter og med mange forskellige ideologier ikke haft problemer med at diagnosticere vore fælles problemer, som har med havet at gøre. Kun poeterne opfatter havet som et forbindelsesled mellem folkene. Vi øboer ved udmærket, at havet adskiller og skaber en bunke problemer: transport, kommunikation, energi, miljø, ekstra omkostninger for virksomhederne, skrøbelige økonomier. Det er ingen tilfældighed, at næsten alle de europæiske øer er mål 1-områder. De eneste virkelig engagerede overvejelser, jeg har hørt i Kommissionen med hensyn til en særpolitik for øområderne, er budgetovervejelser, som da også er yderst vigtige. Men øerne kan ikke på lige fod med de andre få del i fordelene ved det indre marked eller deltage i størstedelen af projekter vedrørende transeuropæiske net. Det vil derfor være rimeligt, om hr. Montis udtalelser resulterede i, at Unionen anlægger et nyt syn på øområdernes problemer.

Correia
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Madeira, Porto Santo og Azorerne er øområder i Den Europæiske Union, som i særlig grad har brug for en differentieret ordning og særstøtte. Derudover er de regioner, der er beliggende i Fællesskabets yderste periferi.
Vi ønsker at opnå den bedst mulige behandling af disse øer, som kan kompensere for de ulemper, der er forbundet med deres østatus, og fremme lige muligheder for øernes beboere. Men vi vil ikke acceptere, at begrebet »region i den yderste periferi« bliver udvandet og sammenstillet med begrebet østatus, idet øområderne i den yderste periferi på grund af deres store afstand fra det europæiske kontinent har endnu flere handicap end øer i almindelighed.
Vi kan derfor ikke acceptere, at de fremskridt, der allerede er opnået med hensyn til særbehandling af regionerne i den yderste periferi, sættes over styr, ved at regeringskonferencen i den reviderede traktat og den heraf afledte beslutningsproces slår dem sammen med alle andre øer, også dem, som ligger tættere på det europæiske kontinent og endda er rigere end mange områder på fastlandet.
Derfor vil jeg for det første på det kraftigste protestere mod det forslag, det hollandske formandskab har forelagt regeringskonferencen om regionerne i den yderste periferi, da det ikke sikrer hensyntagen til disse europæiske regioners særlige situation, jeg siger udtrykkeligt europæiske for hermed klart at udelukke de franske oversøiske departementer og territorier; for det andet anmoder jeg om, at regeringskonferencen følger Europa-Parlamentets holdning vedrørende regeringskonferencen, som er baseret på Weggen-betænkningen, navnlig afsnit 12, punkt 3, hvor Europa-Parlamentet udtrykkeligt anmoder om, at der i traktaten »indføjes en bestemmelse om særbehandling af regionerne i den yderste periferi«; for det tredje anmoder jeg om anerkendelse af øområdernes særlige situation og effektiv støtte til dem, problemer, som i særlig grad er mærkbare i de autonome regioner Madeira og Azorerne, i og med de er beliggende i den yderste periferi.
I overensstemmelse med det ovenanførte ser jeg ikke anden udvej end at stemme imod det foreliggende forslag til beslutning for ikke at fremme forsøget på at udvande begrebet region i den yderste periferi og slå det i hartkorn med øområder som sådan.

Langenhagen
Fru formand, beslutningens ordlyd gør det klart: De europæiske øregioner, hvad enten de ligger i Nord- eller i Sydeuropa, står over for store økologiske og økonomiske udfordringer, og derfor skal Den Europæiske Union i øget grad bidrage til, at disse områder ikke lades alene med løsningen af deres problemer. Øregionerne skal først og fremmest med i en strategi for fysisk planlægning, således som den for tiden er under udarbejdelse i EU.
Vedtagelsen af det europæiske koncept for fysisk planlægning i Noordwijk i juni 1997 vil betyde et stort skridt. Her viser det sig så, om de ansvarlige i Kommissionen eller navnlig i de nationale regeringer er i stand til at inddrage øernes virkelighed i denne strategi for fysisk planlægning i Europa. Fremtidsmusik vil mange sige, til dels nok også med rette, for netop i strukturpolitikken skal der ske mere, end det hidtil har været tilfældet. Den Europæiske Union skal helt i subsidiaritetens ånd i øget grad gribe aktivt ind på tre hovedområder.
De maritime grænser har hidtil spillet en ringe rolle i forbindelse med støtte til det grænseoverskridende samarbejde. Kun Sardinien og Korsika eller det danske Bornholm har været omfattet af INTERREG I. Det skal derfor hilses velkomment, at Kommissionen i forbindelse med INTERREG II klart har vedtaget flere programmer, som vedrører de maritime grænser og øerne. Gå endelig videre!
For øerne er også programmer om interregionalt samarbejde som f.eks. RECITE af stor betydning. De muliggør ud over normale naboforbindelser en udveksling af erfaringer vedrørende spørgsmål, der angår øerne. Gennem opbyggelsen af netværk muliggøres drøftelsen af fælles problemer og udarbejdelsen af mulige løsninger. Det skal også fremmes i andre politikker. Jeg tænker her navnlig på informationssamfundet, som øerne ikke må udelukkes fra, for netop ved hjælp af moderne kommunikationsteknologier kan de overvinde deres perifere beliggenhed. Derfor går jeg ind for initiativbetænkningen om kyster og øregioner og for, at vi så hurtigt som muligt kan få en debat i Parlamentet om denne initiativbetænkning eller - hvis vi deler den op - de to betænkninger.

Bennasar Tous
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, også jeg kommer fra et øområde, De Baleariske Øer, der ganske vist, som hr. Medina har påpeget gentagne gange, har en høj gennemsnitsindkomst, men som kun har én indtægtskilde, turismen, hvilket er yderst farligt for deres fremtidige bæredygtighed, samt en kritisk geografisk beliggenhed i et ikke videre stabilt Middelhavsområde.
På trods af de store forskelle, der findes mellem de 22 europæiske øområder, har de alle de handicap til fælles, som skyldes, at de er afsondret fra fastlandet og rammes særlig hårdt af globaliseringen og den europæiske integrationsproces. De kræver derfor særlig opmærksomhed, for at de kan blive integreret i processen på betingelser, der ikke skal være ensartede, men afbalancerede.
Den yderligere indsats, som øbeliggenheden nødvendiggør, er en byrde for disse områder og deres virksomheder, hvis overlevelse og jobskabelsesmuligheder er truet i en stadig mere konkurrenceorienteret verden med stigende tendens til globalisering.
Områdernes begrænsede areal kræver desuden en stor indsats for at beskytte det naturlige miljø og gør disse områder sårbare på grund af afhængigheden af luft- og søtransport og leverancer af basisprodukter, ligesom de har problemer med drikkevandsforsyning, rensning af spildevand og forvaltning og recycling af affald.
Anerkendelse i den reviderede traktat af en østatus vil skabe en samarbejdsramme mellem de europæiske øer og bidrage til virkeliggørelsen af en integreret politik, pilotprojekter og særaktioner til fremme af en bæredygtig udvikling på øerne. En udbygning af informationsnettene og -systemerne på øerne vil bidrage til at fjerne uddannelsesbarriererne.
Hvad angår turismen som et økonomisk alternativ for øerne anmoder jeg Dem, hr. kommissær, i min egenskab af ordfører for Filoxenia-programmet om at gøre Rådet opmærksom på nødvendigheden af at frisætte dette program - hvilket er uomgængelig nødvendigt med henblik på en turismestrategi på mellemlang sigt.
Øområderne har også brug for at kunne udnytte informationssamfundets fremskridt med henblik på en kvalitativ vækst og udnyttelse af vedvarende energiformer for at mindske afhængigheden af de traditionelle energikilder. Den naturlige og kulturelle arv er vigtig for hele Europa, men for øerne er den det eneste aktiv for udvikling, genopretning og vedligeholdelse af landskabet. En forudsætning for at overleve.
Anerkendelse af øområdernes særpræg i traktaten vil kunne danne grundlaget for at afhjælpe strukturelt betingede handicap i disse områder, fremme en bæredygtig udvikling, opretholde og fremme lokal selvudvikling, og uden at det skader regionerne på fastlandet tilvejebringe ligevægt mellem økonomisk effektivitet, fremme af social lighed og miljøbevarelse.

Monti
Fru formand, jeg vil kun sige, at jeg har fundet denne forhandling om både de særlige træk ved øerne og om deres beliggenhed i de yderste udkanter af Fællesskabet særdeles interessant. Jeg har taget de, forekommer det mig, positive reaktioner, der har været på min erklæring, til efterretning og ligeledes højt værdsat de betragtninger, der knytter dette emne til enhedsmarkedet og Den Økonomiske og Monetære Union samt den sidste betragtning, der er fremkommet, om, at udviklingen af informationssamfundet, som vi tidligere har talt om her til formiddag, kan gøre noget for at overvinde vanskelighederne for øområderne og de mest perifert beliggende områder.
Endelig skal jeg under henvisning til det, der er sagt om, at kun en meget lille del af midlerne fra samhørighedsfonden går til øområderne, erindre om, at dette er et af de tilfælde, hvori medlemsstaternes holdning er af afgørende betydning, og at vi derfor i denne forbindelse i mange henseender er afhængige af dem.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
Fælles beslutningsforslag om en integreret politik, der er tilpasset Unionens øområders særlige situation.

Lindholm
Formålet med beslutningsforslaget er at lægge pres på regeringskonferencen, således at den indføjer en særlig bestemmelse i traktaten om, at øer skal have særbehandling i forhold til andre områder, og at der skal udvises større fleksibilitet over for dem i forbindelse med gennemførelsen af EU's politik.
Udvalget for Regionalpolitik udarbejder snart en betænkning med en indgående behandling af øernes udviklingsproblemer. Vi er enige i, at EU's politik skal gennemføres fleksibelt og tage hensyn til regionale forhold; den skal indrettes efter de behov og særlige vilkår, der gør sig gældende i bl.a. øregioner, men der findes også bjergregioner, arktiske regioner og perifere regioner i EU. Hvorfor skal øer betragtes som mere udsatte for de negative konsekvenser af EU's politik og have en retlig særstilling? Hvordan skal vi forholde os til øregionernes størrelse? Skal både Irland, Aspö og Pantelleria have en retlig særstilling?
Vi bør koncentrere os om det egentlig problem og erkende, at EU's politik ofte er en hindring for social og økonomisk udvikling. At give nogle få regioner en særlig status er en dårlig måde at prøve at holde liv i en mislykket EU-politik på.
EU's visioner om en umulig social og økonomisk udvikling kan give anledning til stigende forventninger, som der ikke er noget grundlag for, og til rivalisering med andre regioner. Derfor kan vi ikke stemme for dette beslutningsforslag, som stiller krav om en retlig særstilling udelukkende for øer.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

International registrering af varemærker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0090/97 af Medina Ortega for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker med henblik på Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af protokollen til Madrid-arrangementet om den internationale registrering af varemærker vedtaget i Madrid den 27. juni 1989 (KOM(96)0372 - C4-0651/96-96/0198(CNS)); -A4-0092/97 af Medina Ortega for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Rådets afgørelse om godkendelse af Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af protokollen til Madridarrangementet om den internationale registrering af varemærker vedtaget i Madrid den 27. juni 1989 (KOM(96)0367 - C4-0554/96-96/0190(CNS)).
Medina Ortega
Fru formand, den foreliggende betænkning(er) frembyder ingen vanskeligheder, hvad det indholdsmæssige angår. Men det er Parlamentets pligt at meddele den offentlige opinion og borgerne, hvad vi går og laver. Såvel forslaget til Rådets afgørelse som forslaget til Rådets forordning om EFvaremærker og etableringen af en forbindelse til det internationale varemærkesystem har stor juridisk interesse.
Til forskel fra andre retsinstitutioner, som går tilbage til romernes tid og til Napoleons kodeks, er den intellektuelle og industrielle ejendomsret en ordning, der udvikles i slutningen af det 19. århundrede, og efter pariserkonventionen om beskyttelse af industriel ejendomsret er der udskilt et aspekt af den industrielle ejendomsret, nemlig varemærkesystemet, som reguleres i henhold til Madrid-arrangementet fra 1991. Da Madridarrangementet blev vedtaget, havde man nok ikke taget højde for de hermed forbundne økonomiske følger. Men i masse- og informationssamfundets tidsalder har beskyttelsen af de forskellige aspekter af den intellektuelle ejendomsret - lige fra ophavsretten, kunstneriske frembringelser, udøvende kunstneres aktiviteter og beskyttelsen af den egentlige industrielle ejendomsret, dvs. patentordningen - fra et økonomisk synspunkt meget store økonomiske implikationer, og det gælder også varemærket. Man kan blot tænke på navnet Coca Cola. Uanset Coca Cola-flaskens indhold har varemærket Coca Cola en meget stor økonomisk værdi. I dag kan man således leve med et eneste varemærke, forudsat at dette mærke har en bagvedliggende betydning, fordi det har udviklet sig og udgør en referenceramme for juridiske elementer.
Varemærkeretten har udviklet sig meget langsomt, idet varemærker ikke blev anset for værdige til at blive gjort til genstand for en grundig analyse, selv om de med udviklingen af industrisamfundet nu har fået større betydning. Siden 1980'erne har vi oplevet en slags konkurrence mellem Det Europæiske Fællesskab og den almene internationale ret. Det første EF-direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker - direktiv nr. 89/104/EØF af 21. december 1988 - banede vej for udformningen af en EFvaremærkeret, hvilket blev en realitet med forordning 40/94 af 20. december 1993, som oprettede EFvaremærkesystemet. Dette er ensbetydende med Fællesskabets indtræden på et privatretligt område med anerkendelsen af et særligt bevis på intellektuel ejendomsret, som tildeles efter indførsel i et EF-register, Harmoniseringskontoret for Det Indre Marked, som har hjemsted i den spanske by Alicante, og siden den 1. april 1996 har været i fuld drift. Her har Fællesskabet således ikke slået sig til tåls med en vis generel harmonisering, men har etableret en specifik EF-ret. Samtidig skete der en udvikling i det internationale varemærkesystem med indgåelsen af Stockholm-aftalen om ændring af Madrid-arrangementet og navnlig gennem oprettelsen af Verdensorganisationen for Industriel Ejendomsret, der fik sæde i Genève og omfattede nogle registreringskontorer, som muliggjorde et vist internationalt samarbejde og en vis effektivitet i de internationale mekanismer, som ikke før havde eksisteret.
I forlængelse heraf blev der - også denne gang i Madrid - i 1995 vedtaget en protokol, som tillod mellemstatslige organisationer, der har deres eget regionale varemærkesystem med virkning på hele den pågældende organisations territorium, at deltage i det internationale registreringssystem, hvilket gav Det Europæiske Fællesskab mulighed for at tiltræde protokollen. Disse bestemmelser blev fastlagt specielt for at gøre det muligt for Det Europæiske Fællesskab at tiltræde Madrid-protokollen. Det skal bemærkes, at der er en grundlæggende forskel, nemlig at en fællesskabsborger, der får et varemærke registreret i EU gennem Harmoniseringskontoret for Det Indre Marked opnår en retlig beskyttelse, medens det internationale registreringssystem, Madridarrangementet, kun etablerer en procedure, ifølge hvilken der gennem registrering af varemærker i Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret samtidig opnås registrering i en række nationale kontorer, uden at det er nødvendigt at henvende sig flere forskellige steder.
For Fællesskabet var det under alle omstændigheder interessant at skabe forbindelse mellem de to ordninger. Hvis Madrid-arrangementet ikke var blevet ændret via Madrid-protokollen fra 1995, ville indehaveren af et EFmærke skulle henvende sig på det nationale registreringskontor og derefter henvende sig til den internationale registreringsinstans, men som følge af Madrid-protokollen kan man gennem EF-registreringskontoret opnå international varemærkeretlig beskyttelse uden at måtte indgive flere ansøgninger til de nationale eller regionale myndighed. Nu er alle EU-medlemsstaterne part i Madrid-protokollen, og også mange lande, som ønsker at tiltræde EU, eller som er medlem af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, deltager ligeledes i Madridprotokollen. Følgerne heraf er meget positive og vil være yderst gavnlige for udviklingen af EF-varemærket. Godkendelsesproceduren kan forekomme en smule kompliceret, da vi på den ene side har et forslag til rådsforordning om ændring af Rådets forordning nr. 40/94 med henblik på at skabe forbindelse mellem to systemer, EF-systemet og det internationale registreringssystem, og på den anden side forslaget til Rådets afgørelse om godkendelse af Det Europæiske Fællesskabets tiltrædelse af Madrid-protokollen, det vil sige at Rådet, Det Europæiske Fællesskab tiltræder Madrid-protokollen, og dernæst ændres den eksisterende fællesskabsret gennem en forordning med henblik på at fremme anvendelsen af Madrid-protokollen. Der er en lille vanskelighed, hvad angår sprogordningen, eftersom antallet af officielle EU-sprog, der anvendes i Harmoniseringskontoret i Alicante, er større end antallet af sprog, der anvendes i Madrid-arrangementet, idet der i sidstnævnte kun er mulighed for at anvende engelsk og fransk. Dette rejser nogle mindre problemer af teknisk karakter, som dog ikke vil vanskeliggøre harmoniseringen. Der vil formodentlig være behov for en juridisk efterbehandling, da erfaringen viser, at der i forbindelse med disse retlige anliggender, navnlig når de har så store økonomiske konsekvenser, uvægerligt vil opstå divergenser og problemer, som så må løses.
Undertegnede ordfører mener efter omhyggeligt at have gennemgået såvel forordningen som forslaget til forordning og forslaget til Rådets afgørelse, at EF-institutionerne endnu en gang viser sig at fungere godt. Tiltaget er til gavn for EU-borgerne, og som resultat af harmoniseringen vil indehaverne af et EF-varemærke nyde større international varemærkeretlig beskyttelse, end de hidtil har gjort.

Alber
Fru formand, kære kolleger, forslagene vil for fremtiden gøre det muligt for virksomhederne med en enkelt registreringsansøgning at få beskyttet deres varemærker som EF-varemærke ikke blot i Fællesskabet, men tillige i alle stater, som er medunderskrivere af Madrid-protokollen. Madrid-protokollen fastsætter, at varemærkerne registreres internationalt i Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO) i Genève.
Når altså Det Europæiske Fællesskab tiltræder Madrid-protokollen, hvilket vi hilser velkomment, kan anmeldere og indehavere af EF-varemærker med en international registreringsansøgning opnå international beskyttelse af deres varemærker inden for Madrid-protokollens rammer og indehavere af internationale registreringer opnå beskyttelse af deres varemærker som EF-varemærker på grundlag af Madrid-protokollen. Ergo supplerer disse to ordninger hinanden og medfører en forenkling efter princippet: Gør 2 til 1.
Dette princip - gør 2 til 1 - vil jeg ligeledes gerne tilslutte mig. Vi behøver ikke to taler. Jeg kan fuldtud tilslutte mig hr. Medina Ortegas tale og sparer derved Parlamentet for yderligere to minutters taletid, som jeg vil forære Parlamentet som et bidrag til livskvaliteten og navnlig som en foregriben af Helligåndens virke pinsedag.

Monti
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil sige Parlamentets Retsudvalg og særlig ordføreren, hr. Medina Ortega, hjertelig tak for den høje kvalitet af de betænkninger, vi har fået forelagt i dag. Jeg konstaterer med glæde, at de mange arbejder, der er gået forud for dette møde, gennem den omfattende tilslutning, de har fået, har vist, at de forskellige institutioner har forstået betydningen af at støtte de forslag fra Kommissionen, vi her drøfter, og som er blevet vedtaget næsten enstemmigt og uden ændringsforslag fra Retsudvalget, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og det Økonomiske og Sociale Udvalg, der også har fået omfattende støtte fra Rådets arbejdsgruppe og Fællesskabets industrivirksomheder.
I øvrigt rummer de to forslag, som Parlamentet i dag høres om, ikke konfliktstof, for så vidt som de begrænser sig til at indføre en forbindelse mellem den europæiske varemærkeordning og den internationale registrering, der er indført ved Madrid-arrangementet, to ordninger, der grundlæggende forfølger de samme mål, omend med forskellige midler, og som det er nødvendigt at forene og gøre indbyrdes overensstemmende.
Kommissionen er overbevist om, at EF-varemærket der blev vedtaget i 1993 og blev operativt - som ordføreren erindrede om - i april 1996, dersom det ikke forbindes med Madrid-arrangementet, ikke vil blive attraktivt for hverken virksomhederne i Europa eller i tredjelandene. Disse kunne i stedet foretrække både det mindre gunstige internationale system og de nationale systemer med alle de heraf følgende risici for opdeling af det indre marked. Foruden at dette ville rette et slag mod den fulde udbygning af det interne marked, ville det blive et stort problem for den europæiske industri.
Jeg siger derfor på forhånd Parlamentet tak for den støtte, det vil give disse to indbyrdes nært forbundne forslag, og jeg siger på ny hr. Medina Ortega tak for det bidrag han så kompetent endnu en gang har ydet på dette område, der er af så stor betydning for Den Europæiske Unions retssystem og dens økonomi samt i sidste instans dens borgere.

Formanden
Mange tak, hr. Monti!
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Ved successive afstemninger vedtoges forslagene til lovgivningsmæssig beslutning)

Hallam
Fru formand, dette er måske noget af en frækhed, men jeg vil gerne føre til protokols, at jeg i begyndelsen af ugen rejste spørgsmålet om en rapport fra den belgiske regering om religiøse sekter. Jeg vil gerne tilføje to ting, som ikke vedrører Parlamentet, men min valgkreds. En af de grupper, der er nævnt i rapporten, er en organisation ved navn Operation Mobilization, som har hovedsæde i Shropshire, der er en del af min valgkreds. Jeg vil gerne forsikre Parlamentet om, at i modsætning til det, der står i den belgiske regerings rapport, er det en respektabel missionsorganisation.
Jeg vil også gerne knytte en bemærkning til en gruppe ved navn Youth with af Mission. Min hustru var missionær for denne gruppe, inden jeg blev medlem her. Dette er også en respektabel organisation. Begge disse organisationer er stærkt berørte af, at rapporten fra den belgiske regering indeholder ondsindede løgne om deres virke.

Formanden
Mange tak, hr. Hallam.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.30)

