Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Cornelissen
Fru formand, kære kolleger, i går aftes skete der en alvorlig flyulykke i Eindhoven lufthavn, syv kilometer fra det sted, hvor jeg bor. Ved denne ulykke blev 32 dræbt og 9 såret. Mange hundreder familier i Belgien og i Nederlandene er i dyb sorg. På vegne af Udvalget om Transport og Turisme og de nederlandske og belgiske medlemmer af Europa-Parlamentet vil jeg bede Dem, fru formand, om at udtrykke Europa-Parlamentets medfølelse med ofrene og de såredes og de omkomnes familier. Jeg vil i dag drøfte med kommissær Kinnock, om der er mulighed for, at der fra Kommissionens side deltages i undersøgelsen af årsagen til ulykken, for det er af største betydning, at vi så vidt muligt tager ved lære af disse tragiske ulykker.

Formanden
Hr. Cornelissen, jeg er sikker på, at Parlamentet tilslutter sig Deres kondolence over for ofrenes familier.

Thomas Mann
Fru formand, jeg har et spørgsmål vedrørende arbejdsplanen i går. Denne arbejdsplan blev vedtaget med den endelige godkendelse af dagsordenen. Det spørgsmål, jeg må stille, lyder: Hvordan kan en betænkning, nemlig betænkningen om ground handling-services, rykkes en dag frem? Man kan ganske vist forvente af os, parlamentsmedlemmerne, at vi er i stand til at bruge halvanden time på at udarbejde et indlæg. Men hvad med de borgere, der ankommer her til morgen med fly for i eftermiddag at være live til stede under afstemningen, når vi behandler spørgsmålet ground handlingservices, og som i dag har reserveret en hotelovernatning for at være til stede under afstemningen.
Dermed bliver den fælles bestræbelse på at sørge for, at vi holder møde for åbne døre, og at borgerne har mulighed for at deltage deri, jo fuldstændig absurd.

Formanden
Jeg tager Deres bemærkninger til efterretning, men det er en beslutning, der blev truffet af Formandskonferencen og godkendt af Parlamentet.
Hvis ingen gør yderligere indsigelser, betragter jeg protokollen som godkendt.

Gutiérrez Díaz
Fru formand, jeg må bede om Deres overbærenhed med mine fejl, for jeg underskrev ikke tilstedeværelseslisten i går. Det er mit personlige ansvar, men jeg tænkte, at De måske kunne bevidne, at jeg var til stede og således korrigere, at jeg var fraværende. Under alle omstændigheder undskylder jeg, eftersom det er medlemmernes personlige ansvar.

Gallagher
Fru formand, vil De over for den britiske regering gøre opmærksom på, at Parlamentets medlemmer tager afstand fra den behandling, som demonstranter i sidste uge blev udsat for i Garvaghy Road, Portadown, og ligeledes, at et mindretal får den nordirske samfundsøkonomi til at gå i stå.
(Protokollen godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Santini
Fru formand, på Landbrugsudvalgets vegne anmoder jeg samtlige kolleger om at stemme for denne afgørelse om uopsættelig forhandling. Der er i det væsentlige tale om en handling, der skal råde bod på en situation, som er blevet forværret netop her på det sidste. I min betænkning om landbrugspriserne havde jeg allerede foreslået en nedsættelse med 10 % af braklægningen, syntes at være en foranstaltning, der lå meget langt fra den af Kommissionen foreslåede. Nu foreslår Kommissionen klogeligt 5 %, og det er, hvad landbrugerne nu forventer. Men vi skal stemme om hr. Gillis' betænkning i denne uge, fordi Rådet træder sammen i begyndelsen af næste uge, nemlig den 22. og 23., hvor det skal vedtage den afgørelse, vi træffer. Jeg henstiller følgelig indtrængende, at denne betænkning vedtages i denne mødeperiode.

Formanden
Er der nogen, der ønsker at tale imod? Det er ikke tilfældet.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Fri bevægelighed for personer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0095/96 af Lehne for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 68/360/EØF om afskaffelse af restriktioner for rejse inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer og direktiv 73/148/EØF om ophævelse af rejseog opholdsbegrænsningerne inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser (KOM(95)0348 - C4-0357/95-95/0202(COD)); -A4-0219/96 af Ford for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om afskaffelse af personkontrol ved de indre grænser (KOM(95)0347 - C4-0468/95-95/0201(CNS)); -A4-0218/96 af Linzer for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om tredjelandsstatsborgeres ret til at rejse inden for Fællesskabet (KOM(95)0346 - C4-0420/95-95/0199(CNS)).
Lehne
Fru formand, mine damer og herrer, lige i starten en kort bemærkning vedrørende taletiden: Vi har internt i gruppen aftalt noget andet, nemlig at fru Mosiek-Urbahns taletid deles mellem hr. Nassauer og mig, således at jeg forhåbentlig har noget mere end fem minutter til rådighed.
Historien bag disse tre forslag er egentlig en meget gammel historie. Allerede i den gamle traktat om Det Europæiske Fællesskab var der bestemmelser om oprettelse af et fælles indre marked i Europa. Parlamentet har altid været af den opfattelse, at dette naturligvis også omfatter retten til fri bevægelighed uden grænsekontrol inden for staterne i Den Europæiske Union eller på daværende tidspunkt Det Europæiske Fællesskab. I Rådet har man i lang tid ikke kunnet opnå enighed om spørgsmålet, og også Kommissionen har i lang tid tøvet med på sin side at fremkomme med aktiviteter til konkrete lovforslag, som medfører, at grænsekontrollen bortfalder i Europa. Det har i første omgang medført, at en række medlemsstater selv har taget initiativet og via Schengen-aftalen så at sige ved siden af de europæiske traktater har tilvejebragt et særligt aftalekompleks, hvormed denne målsætning som led i det indre marked, nemlig grænsekontrollens afskaffelse, i realiteten er blevet opnået i dag i det mindste i en del af Den Europæiske Union.
Som følge af Kommissionens passivitet anlagde Parlamentet for nogle år siden sag ved Domstolen mod Kommissionen for dennes passivitet i forbindelse med grænsekontrollens afskaffelse i det indre marked. Den nye Kommission, som også for første gang er blevet godkendt og skulle godkendes af Parlamentet, har så takket være hr. kommissær Monti åbenbart ændret sit standpunkt i denne sag og forelagt tre lovforslag til direktiver, hvormed det netop skal opnås, at kontrollen ved de indre grænser i Den Europæiske Union endegyldigt bortfalder. Lad mig allerførst sige helt klart, at vi glæder os over disse forslag fra Kommissionen og støtter Kommissionens aktiviteter i forbindelse med dette spørgsmål.
Nogle bemærkninger til de tre forslag: Det drejer sig i det ene tilfælde - dette vedrører min egen betænkning - om et forslag fra Kommissionen om ændring af to allerede eksisterende direktiver, som har deres baggrund i traktatens artikel 48 ff., dvs. EU-borgernes statsborgerrettigheder. Her skal der for arbejdstagere, for personer, der ønsker at gøre brug af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, som led i det eksisterende retssystem fastsættes bestemmelser om, at det i fremtiden ikke længere er tilladt at foretage grænsekontrol af disse personer, såfremt de ønsker at rejse inden for det indre marked.
De to andre forslag vedrører afskaffelsen af personkontrol og den frie bevægelighed for tredjelandsstatsborgere, som opholder sig lovligt inden for Den Europæiske Union. Det er også helt nærliggende, da en grænsebetjent naturligvis ikke uden en legitimationskontrol kan se, om det i forbindelse med den pågældende drejer sig om en tredjelandsstatsborger, som retmæssigt opholder sig i Den Europæiske Union, eller om en EU-borger.
Der kan måske knyttes følgende yderligere bemærkninger til min betænkning på baggrund af behandlingen i de involverede udvalg, navnlig i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Det drejer sig her om et direktiv, som skal vedtages ved fælles beslutningstagning, dvs. et typisk direktiv som led i det indre marked, hvor Parlamentets kompetencer har været temmelig vidtgående efter Maastricht-traktatens ikrafttræden. Herved adskiller min betænkning sig fra de to andre betænkninger, som vi i dag skal træffe afgørelse om, eller fra de to andre direktiver, som har artikel 100 som retsgrundlag, og som skal vedtages enstemmigt i Rådet, selv om Parlamentet kun skal høres.
I forbindelse med beslutningen om arbejdstageres ret til at rejse og udøvelsen af deres ret til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser har vi jo således en temmelig stærk medbestemmelsesret. Da vi i princippet glæder os over og støtter disse forslag, bør vi som Parlament også meget hurtigt gennemføre disse drøftelser og give Rådet vort votum med på vejen, for at der her hurtigt træffes en afgørelse.
Men nu er der en ny udvikling: De har siden sidste uge vidst, at det irske formandskab på eget initiativ har foreslået en draft joint action med hensyn til tredjelandsstatsborgeres fri bevægelighed inden for Den Europæiske Union på grundlag af artikel K.3. Jeg anser dette for at være en klar krænkelse af de overvejelser, som Kommissionen og Parlamentet har gjort sig her med hensyn til retsgrundlaget. Vi mener, at spørgsmålet om kontrollens afskaffelse i det indre marked absolut er et spørgsmål som led i det indre marked og derfor også hører ind under Den Europæiske Unions beslutningsstruktur og ikke kan afgøres i Rådet alene i form af en draft joint action .
Dette resulterer i en ny situation, da det naturligvis er fuldstændig forfejlet, at Rådet ved siden af den meningsdannelses- og beslutningsproces, der finder sted her i Parlamentet og tidligere i Kommissionen, så at sige på eget initiativ og åbenbart med kendskab til de andre overvejelser har truffet foranstaltninger. Vi vil skulle gøre os tanker om, hvordan vi som Parlament reagerer på det, om vi i dag i det hele taget kan stemme og træffe afgørelse om disse spørgsmål, eller om vi ikke er nødt til at henvise sagen til fornyet udvalgsbehandling for så at kunne afvente Rådets behandling af denne nye aktivitet fra det irske formandskabs side.
Endnu en sidste bemærkning til min betænkning: Der er blevet stillet en række ændringsforslag med henblik på også at optage tredjelandsstatsborgeres frie bevægelighed i min betænkning. Jeg mener ikke, at dette går an juridisk, da retsgrundlaget for Lehne- betænkningen og for Kommissionens tilsvarende forslag netop er traktatens artikel 48 ff., og de definerer statsborgerrettighederne. Af denne enkle grund vil det ikke være muligt at udvide dette område til at omfatte tredjelandsstatsborgere. Af rent juridiske grunde kan dette ikke reguleres i dette direktiv, men kun i de to andre direktiver.

Ford
Fru formand, jeg vil gerne sige, at det glæder mig på vegne af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender at deltage i denne forhandling under ét om Lehne-betænkningen, min egen betænkning om Rådets direktiv om afskaffelse af personkontrol ved de indre grænser samt om Linzer-betænkningen.
Disse betænkninger har sit direkte grundlag i Rom-traktaten, som meget tidligt anfører en forpligtelse til at arbejde for fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser, kapital og personer. Mens de tre første fungerer temmelig uproblematisk, har der i Den Europæiske Union desværre været meget mere modstand mod den frie bevægelighed for personer. Det er af absolut afgørende betydning for Unionens fremtid, at Europas borgere - om man vil, den primære gruppe, der udgør Den Europæiske Union - får mulighed for at bevæge sig frit i hele Unionen.
Kommissionen har været meget langsom til at forelægge forslag på dette område; i realiteten så langsom, at Parlamentet under den sidste parlamentsperiode på opfordring af Amédée Turner, den britiske konservative formand for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, rent faktisk anlagde sag mod Kommissionen for dens passivitet.
Det andet resultat var, at fordi Kommissionen forholdt sig passiv, så vi, at Rådet oprettede Schengen-systemet, den halvhemmelige organisation uden nogen forpligtelse til at stå til ansvar eller rapportere tilbage til Parlamentet, hvilket betyder, at den frie bevægelighed ikke har udviklet sig på den måde, vi ønskede. Men så lige umiddelbart inden Domstolen skulle til at indlede sagen mod Kommissionen, forelagde den nye Kommission og den nye kommissær, hr. Monti, disse forslag. Da jeg så dem første gang, havde jeg mine tvivl, om der var tale om et reelt forslag, da de var sammenkoblet med en lang række ledsageforanstaltninger, som risikerer at fungere som en giftpille, således at forslagene aldrig træder i kraft.
Der kræves enstemmighed på disse områder, og den siddende britiske regering har bebudet, at den ikke vil stemme for disse forslag, hvorfor de ikke kan gennemføres. Den siddende britiske regering kan selvfølgelig blive skiftet ud, og det er noget, som kan ske i fremtiden. Men, hvad der er vigtigere, med hensyn til ledsageforanstaltningerne sammenkobles direktivet om de ydre grænser med den britisk-spanske strid i forbindelse med Gibraltar. Til trods for den klare retsstilling er det også meget åbenbart, at der ikke findes nogen let løsning på dette problem. Når regeringen og oppositionen i både Spanien og Det Forenede Kongerige i den grad holder fast ved deres nuværende position, er det ikke særlig sandsynligt, at direktivet om de ydre grænser snart vil træde i kraft. Der er lignende problemer med Dublin-konventionen.
Den Socialistiske Gruppe ønsker nogle klare, ægte, rene forslag, som holder fast ved de grundlæggende principper om fri bevægelighed og ikke omfatter nogen ledsageforanstaltninger. Jo mere Kommissionens og Parlamentets forslag afviger fra disse klare principper, desto større vanskeligere vil det være for Den Socialistiske Gruppe at støtte dem.
Vi er selvfølgelig enige i, at der er andre foranstaltninger, som vil skulle træffes for at disse forslag kan fungere, men de bør følge af en aftale og ikke gå forud for en sådan. Vi ved, at medlemsstaterne meget hurtigt vil opnå enighed om sikkerhedsspørgsmål og andre spørgsmål, hvis de er nødt til det, men så længe de kan bruge dem som en mulighed for at blokere forslagene, vil vi ikke se nogen udvikling.
Jeg er også enig med hr. Lehne i forbindelse med forslaget til en draft joint action , der fremkom for et par dage siden. Dette har klart kompliceret sagerne, og vi er muligvis nødt til at henvise de tre betænkninger til fornyet udvalgsbehandling og se, hvordan det nye forslag til en draft joint action indvirker på dem. Europas borgere har ret til at forvente betydelige fremskridt på dette område. Kommissionen har ikke sørget for dette på den klarest mulige måde. Vi forventer, at Kommissionen og Rådet går videre, og Den Socialistiske Gruppe - og forhåbentlig Parlamentet - vil stemme i overensstemmelse hermed.

Linzer
Fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, jeg har i dag den ære på vegne af Europa-Parlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender at forelægge Parlamentet en betænkning, som vedrører tredjelandsstatsborgeres ret til at rejse inden for Fællesskabet.
Med denne betænkning skal tredjelandsstatsborgere, som lovligt opholder sig i en medlemsstat, samt unionsborgeres familiemedlemmer, som ikke er statsborger i en medlemsstat, omsider have mulighed for på forenklede betingelser at begive sig ind på en anden medlemsstats område i en kort periode.
Med hensyn til min betænkning kan jeg allerede nu konstatere, at Kommissionens forslag egentlig ikke vil medføre nogen væsentlige ændringer af den praktiske situation. Da der i realiteten næsten ikke gennemføres nogen grænsekontrol mere og kontrollen mellem Schengen-landene endog generelt er afskaffet, drejer det sig i dette kommissionsforslag, som er baseret på artikel 100 i EF-traktaten, snarere om at give noget, som allerede findes i praksis, en passende juridisk ramme.
Grundlaget for min betænkning er det ene af de tre forslag, Kommissionen har forelagt udvalget, og som blev udarbejdet med henblik på at opfylde forpligtelserne i henhold til artikel 7 A i EF-traktaten. I traktatens artikel 7 A tales der om oprettelse af et indre marked inden den 31.12.1992. Det skal være et indre marked, der indebærer et område uden indre grænser, og hvor den frie bevægelighed for varer, tjenesteydelser og kapital og - det er temaet for mødet i dag - den frie bevægelighed for personer skulle have været garanteret i henhold til traktatens bestemmelser. I mellemtiden skriver vi, det vil jeg blot minde om, 1996, og det er først i dag, vi i plenum behandler disse tre direktivforslag fra Kommissionen til opfyldelse af de førnævnte forpligtelser.
Der er gået mere end tre et halvt år, inden Europa-Parlamentet omsider havde mulighed for at behandle konkrete forslag fra Kommissionen; alligevel er vi i dag taknemlig for det. Men disse forslag har vi imidlertid kun liggende foran os i dag, fordi Europa-Parlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender tog initiativet i 1993 og i praksis ved hjælp af et passivitetssøgsmål sørgede for, at Kommissionen forelagde disse forslag. Således drejer det sig i min betænkning frem for alt om at skaffe klarhed og gøre dette lettere at rejse for tredjelandsstatsborgere, som er rejst ind i en medlemsstat med et visum og under opholdet i denne medlemsstat ønsker at foretage et kort besøg, samt for tredjelandsstatsborgere, som opholder sig i en medlemsstat med en opholdstilladelse og ønsker at besøge en anden medlemsstat i Fællesskabet.
Som følge af, at indrejse- og opholdsretten, selv med hensyn til korte ophold, for tredjelandsstatsborgere reguleres på grundlag af interne bestemmelser i medlemsstaterne, som hverken er koordinerede eller harmoniserede, opstår der imidlertid nye bureaukratiske forhindringer for enkelte borgere. Det er derfor af afgørende betydning for, om dette direktiv bliver effektivt, at udøvelsen af retten til at rejse adskilles fra kravet om statsborgerskab, og at der bygges på princippet om ligestilling mellem opholdstilladelse og visa, princippet om gensidig anerkendelse af visa.
Jeg vil gerne her udtrykkeligt sige, at Unionens politiske troværdighed netop måles på det indre markeds funktion og frem for alt på gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer. Et hul i hele konceptet bag det indre marked udmønter sig også i, at et stort flertal af borgerne i Europa mister tilliden. Men jeg kan undertiden ikke andet end få det indtryk, at nogle af de involverede institutioner ikke har gjort sig klart, hvilken rækkevidde hele dette ansvar har. Denne indstilling, hvormed man fra Kommissionens og Rådets side går i gang med den fulde gennemførelse af den frie bevægelighed for personer, viser, hvor vigtigt det ville være i højere grad at inddrage Europa-Parlamentet i lovgivningsprocessen. Jeg kan kun håbe, at også regeringskonferencen giver et særdeles godt resultat for Europa-Parlamentet på dette område.
Hvem, hvis ikke os, de demokratisk legitimerede repræsentanter for Europas borgere, skulle ellers varetage borgernes interesser med det nødvendige eftertryk? Når Kommissionen i henhold til talrige meldinger i de seneste uger gør den fulde gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer inden for Den Europæiske Union afhængig af, at der gennemføres ledsagende aftaler, ledsageforanstaltninger, især på området asyl- og visabestemmelser for statsborgere fra tredjelande, så viser denne adfærd for mig at se, at den stadig har lært for lidt af det, der er foregået i de seneste år. Disse ledsageforanstaltninger er åbenbart uomgængelig nødvendige for Kommissionen for at få medlemsstaternes støtte, men jeg mener, at man bør holde de to problemstillinger ude fra hinanden. Med vedtagelsen af disse direktivforslag, som skal give borgerne ret til frit at kunne bevæge sig fra én medlemsstat til en anden, skal medlemsstaterne forpligtes til mere aktivt og effektivt at gøre sig tanker om instrumenter til gennemførelse af disse foranstaltninger.

Oddy
Fru formand, jeg glæder mig over Kommissionens forslag på dette område. Artikel 48 i Rom-traktaten fastsatte en grundlæggende ret til fri bevægelighed for dens borgere. Dette blev udvidet til at omfatte fri bevægelighed for personer, og Domstolen har i sin retspraksis udvidet retten til fri bevægelighed. Jeg mener, at dette er et meget vigtigt punkt i gennemførelsen af et enhedsmarked, og jeg støtter derfor forslagene i Lehne-betænkningen, som ganske enkelt udvider de eksisterende rettigheder.
Jeg ønsker også at støtte Linzer-betænkningen, som giver tredjelandsstatsborgere ret til at rejse inden for Fællesskabet. Dette er en meget ny, men vigtig rettighed, og jeg ved af egen erfaring i min valgkreds, at dette vil styrke de forskningsmæssige og faglige bånd mellem Den Europæiske Union og andre lande. Det har noget menneskeligt over sig, idet det vil gøre det muligt at besøge familiemedlemmer i forbindelse med bryllup, begravelse og sygdom. Det styrker også de kulturelle bånd i Den Europæiske Union. Der er mange, der gerne vil besøge Europa og se vor kulturarv, og dette er efter min opfattelse en vigtig del af vor økonomi og også vore forbindelser med resten af verden. Der opstår ingen problemer for medlemsstaterne, da dette ikke berører beskæftigelsen eller de sociale ydelser. Dette fremgår meget klart af teksten, og det skulle derfor ikke give anledning til bekymring for medlemsstaterne. Det fastsættes og understreges også, at medlemsstaterne har ret til at udvise personer, som udgør en trussel mod den offentlige sikkerhed, og jeg mener, at sikkerhedsforanstaltninger er helt tilstrækkelige, og at ordene 'eller internationale forbindelser' bør udgå.

David Martin
Fru formand, ligesom andre medlemmer glæder jeg mig over Kommissionens tre forslag med henblik på at gennemføre den frie bevægelighed. Jeg ser dem som et ægte og realistisk forsøg på at opnå længe nærede og ønskede målsætninger i Det Europæiske Fællesskab.
Jeg taler specifikt om Linzer-betænkningen om tredjelandsstatsborgeres ret til at rejse. Formålet med dette forslag er at harmonisere nationale bestemmelser om tredjelandsstatsborgeres ret til at rejse og tage ophold inden for Unionens område. På nuværende tidspunkt gør forskellige nationale bestemmelser sig gældende for en sådan rejse, og i de fleste tilfælde stilles der krav til tredjelandsstatsborgere om visum, selv om de opholder sig lovligt i en anden medlemsstat. Dette er krænkende for tredjelandsstatsborgere, som opholder sig lovligt og er underkastet de almindelige vilkår i medlemsstaten, og nogle af disse statsborgere kan være tredjelandsstatsborgere af anden eller tredje generation.
I f.eks. mit land foretrækker pakistanske og indiske borgere ofte af hjemlige grunde at beholde deres pakistanske eller indiske statsborgerskab. De vil bo i Det Forenede Kongerige hele deres liv, men alligevel er de nødt til at ansøge om visum for at kunne rejse til andre medlemsstater i Den Europæiske Union. Denne situation vil Kommissionens forslag rette op på, og de vil kunne passere grænserne frit på samme vilkår som andre borgere i Den Europæiske Union. Som fr. Oddy sagde, vil dette forslag ikke medføre ret til arbejde eller andre etableringsmæssige rettigheder. Det er ganske enkelt en ret til at rejse.
Der er to ting, der giver anledning til bekymring i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Den ene er, at det bekymrer os, at Kommissionen valgte at tilføje ordene trussel mod dens 'internationale forbindelser' til det normale grundlag for udvisning fra en medlemsstat. Traktaten har en formulering - som Domstolen har behandlet og prøvet - som giver mulighed for udvisning på grundlag af en trussel mod den offentlige orden eller offentlige sikkerhed, men vi har aldrig tidligere set dette udtryk trussel mod 'internationale forbindelser'. Jeg håber, at Kommissionen vil overveje at lade dette udtryk udgå, som både Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har anmodet om. Dette vil betyde, at tredjelandsstatsborgere f.eks. kan blive udvist, blot fordi et tredjeland klagede over deres tilstedeværelse i en EU-medlemsstats område.
Rådets nylige initiativ komplicerer i nogen grad sagen. På den ene side glæder vi os over, at Rådet viser interesse for dette. På den anden side beklager vi, at det er i henhold til artikel K.3 og derfor falder ind under den tredje søjle, hvilket svækker Europa-Parlamentets og de europæiske institutioners rettigheder, men vi mener, at det er på sin plads at se seriøst på Rådets initiativ, og vi vil formentlig støtte en henvisning til fornyet udvalgsbehandling af disse tre betænkninger.

Gil-Robles Gil-Delgado
Fru formand, jeg kommer med mit indlæg som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse i anledning af betænkningerne af hr. Ford og hr. Linzer. Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse understregede navnlig, at det i betænkningernes tekst skulle være helt klart, at selv om Kommissionens forslag til afskaffelse af personkontrollen ved de indre grænser i Den Europæiske Union er gode forslag - som Socialudvalget hilser med tilfredshed, selv om de kommer lidt sent, for det gode er altid værd at vente på - bør dette ikke betyde, at bestemmelserne kan gøres afhængige af vedtagelsen eller gennemførelsen af ledsageforanstaltninger, hvad enten det drejer sig om passage af ydre grænser eller andre grænser. Socialudvalget glæder sig over, at det både i Ford-betænkningen og Linzerbetænkningen med de pågældende ændringsforslag er helt klart, at de bestemmelser, der er til debat, udgør en klar forpligtelse for Unionen, som på ingen måde er knyttet til forskellige betingelser.
Dernæst har Socialudvalget ønsket at minde om, at afskaffelse af al kontrol ved de indre grænser ikke kan være en isoleret foranstaltning, og at man, i det mindste hvad angår den frie bevægelighed for arbejdstagere, skal afskaffe andre hindringer, som stadig eksisterer: Den uafklarede situation omkring anerkendelsen af eksamensbeviser og erhvervsuddannelse, manglen på koordinering af de supplerende socialsikringsordninger og de særlige socialsikringsordninger samt beskatningen af de vandrende arbejdstagere. Socialudvalget har bedt Rådet og Kommissionen om at vedtage de nødvendige foranstaltninger til afskaffelse af disse hindringer.
Endelig har Socialudvalget insisteret på, at iværksættelsen af disse bestemmelser ledsages af en omfattende oplysningskampagne. På nuværende tidspunkt har Kommissionen indledt en oplysningskampagne om det indre marked. Borgerne skal vide, at disse hindringer forsvinder, og til det formål er det ikke nok, at det offentliggøres i et statstidende. Det er nødvendigt, at disse effektive foranstaltninger kommer til alle borgernes kendskab.

Caccavale
Fru formand, kære kolleger, jeg vil erindre om alt det, vi har lovet, og som Europa har forpligtet sig til at gøre, og den store forventning som netop Europas engagement i at skabe fri bevægelighed for personer inden den 1. januar 1993. Vi er nu i juli 1996, og den frie bevægelighed for personer er endnu ikke gennemført. Dette er klart en tilsidesættelse af artikel 7 A i Maastricht-Traktaten, som medlemsstaterne har underskrevet. Og ikke blot dette det strider mod enhver form logik og det cost/benefit-forhold, som undladelsen af at skabe fri bevægelighed for personer medfører. Det synes mig, at vore gammeldags indre grænser i dag ikke længere er i stand til at bremse noget som helst - hverken varer, smugleri eller kriminalitet - undtagen de stakkels ærlige borgere, der hver gang skal forevise deres identitetskort ved vore tåbelige og gammeldags grænsekontrolsteder.
Men nu er der sket noget mere. Nogle lande i Unionen har gennem Schengen-aftalen besluttet at overhale Maastricht-Traktaten og artikel 7 A, der allerede havde skabt hjemmel for denne frie bevægelighed for personer. Dette viser, at den frie bevægelighed i alt væsentligt eksisterer, når der hersker politisk vilje blandt medlemsstaterne, til trods for alle de betænkeligheder og alle de forskellige forbehold, man kan have.
Det står imidlertid fast, at Schengen-aftalen ikke er et fællesskabsinitiativ og ikke et europæisk initiativ, men kun et initiativ fra enkelte medlemsstaters side. Jeg tror derfor, at alle disse forbehold, eller rent ud sagt, disse alibier, som man skaber gennem spørgsmålet om ledsageforanstaltningerne, nu skal overvindes. Den pakke, der er forelagt af Kommissionen, er en pakke, som går i den rigtige retning, men jeg finder, at der endnu i forbindelse med ledsageforanstaltningerne findes alibier, alvorlige svigt fra medlemsstaternes side og mangel på politisk vilje til at overskride denne tærskel. Jeg mener, at vi med hver dag, der går, uden effektivt at gennemføre frie personbevægelser, retter et stød eller måske et uopretteligt slag mod borgernes forhåbninger om et sandt, forenet og føderalt Europa uden alle disse viseringer, tilladelser, dokumenter og bureaukratiske former, som i praksis hindrer dets udvikling.
For så vidt angår den udtalelse, jeg skal give for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om ophævelsen af rejse- og opholdsbegrænsningerne for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familier inden for Fællesskabet mener jeg, at man må: undersøge, om direktivforslaget er tilstrækkelig fuldstændigt vedrørende problemet om retten til fri bevægelighed for borgere fra tredjelande, der har lovlig bopæl i Fællesskabet, uanset om de er direkte eller indirekte berettigede, og undersøge muligheden for at udarbejde én og kun én fortegnelse over opholdstilladelser på grundlag af de fire eller fem direktiver, som allerede eksisterer, og offentliggøre denne fortegnelse i EF-Tidende som en fortegnelse over dokumenter, der giver personer fri bevægelighed, undersøge om disse berettigede ikke er borgere i en medlemsstat, der skal have de samme rettigheder som en fællesskabsborgerne, samt endelig konstatere, om der skal fremsættes et ændringsforslag med henblik herpå.
I denne henseende mener også jeg, at det Joint Action Programme , der er forelagt af det irske formandskab, på ny bør forelægges Europa-Parlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Udvalget og Retlige Anliggender. Vor gruppe vil ikke modsætte sig dette, dersom der kræves endnu en behandling og derefter henvisning til Kommissionen af dette problem. Men jeg gentager, at der ikke bliver tale om noget Europa uden frie personbevægelser.

Schulz
Fru formand, mine damer og herrer, den frie bevægelighed i Den Europæiske Union er en kompliceret proces, når det drejer sig om mennesker. Hr. Caccavale konstaterede meget rigtigt, at man kan transportere alt i denne Union, og at alt uhindret kan passere grænserne, som jo officielt slet ikke findes længere. Det er kun menneskene, der ikke kan bevæge sig så frit i Den Europæiske Union, som vi alle ønskede det. Derfor vil jeg i dag endnu en gang gerne minde om følgende: Den 1. januar 1993 begyndte det europæiske indre marked, blev fejret med fyrværkeri og ivrigt hilst velkommen overalt i Den Europæiske Union. Men hvad var det egentlig, vi ivrigt hilste velkommen? Var det den omstændighed, at enhver nu med enhver vare, med enhver tjenesteydelse, med enhver kapitalpakke under armen frit kan bevæge sig inden for De Femtens Fællesskab? Ja, også det! Men vi har ikke - i det mindste ikke min gruppe - hilst det velkommen, at man næsten 4 år efter dette tidspunkt endnu ikke har opfyldt meget væsentlige betingelser for at kunne gennemføre borgernes ret til at kunne bevæge sig frit i et nyetableret Europa.
Og hvorfor er denne ret endnu ikke gennemført? Den er ikke gennemført, fordi en række medlemsstater i Unionen - nærmere betegnet regeringerne i disse medlemsstater - er mistroiske over for den omstændighed, at borgerne i deres lande såvel som de mennesker, der ganske vist ikke har statsborgerskab i disse lande, men har permanent bopæl i disse lande, kan bevæge sig frit i denne Union. Hvilke argumenter er der ikke her i formiddag nævnt til begrænsning af en personlig grundlæggende frihedsrettighed. Der er dog én ting, der er helt klar: Det overvældende flertal af de mennesker, der bor i Unionen - den nøjagtige procent kender jeg ikke - men lad os gå ud fra, at det er langt over 90 % af menneskene - er redelige, retskafne og anstændige mennesker, som egentlig bør kunne rejse uhindret fra det ene sted til det andet i Unionen, uanset om de nu har et pas udstedt af et medlemsland, eller om de er statsborgere fra et tredjeland med permanent bopæl i Unionen. Hvorfor har regeringerne ingen tillid? Hvorfor bliver disse menneskers bevægelsesfrihed til stadighed begrænset med henvisning til de fordækte handlinger, som begås af visse mindre grupper, såsom kriminelle, heroinhandlere, våbenhandlere eller menneskesmuglere? Dette er ganske vist konkrete problemer, men de kan ikke bruges som argument for, at den frie bevægelighed til stadighed begrænses.
Vi skal omsider se at komme videre ved at indlede en tillidsoffensiv. De tidsforsinkelser, som har gjort, at Parlamentet har måttet kæmpe med Rådet og Kommissionen, har ført til, at vi i dag behandler disse betænkninger, hvorefter kommissæren, som jo er til stede, har taget initiativer, som ganske vist er gode, men ikke fyldestgørende. Og midt under denne proces hører vi nu, at den organisation, der repræsenterer medlemsstatsregeringerne, som er ansvarlige for disse forsinkelser, nemlig Rådet, endnu en gang bag kommissærens og Parlamentets ryg åbenbart indleder en proces, som skal træde i stedet for alt det, vi i dag behandler her, og som vi og åbenbart heller ikke Kommissionen er inddraget i. Derfor kan vi kun drage én konsekvens af det: Vi vil under henvisning til forretningsordenens artikel 129 anmode om udsættelse af afstemningen, så vi får lejlighed til igen - forretningsordenens artikel 60 foreskriver jo dette - at kunne undersøge i udvalgene, hvad der sker nu, da det jo simpelthen ikke kan accepteres, at navnlig Parlamentets i forvejen beskedne demokratiske ret til deltagelse saboteres yderligere, ved at vi under konsultationsproceduren i drøftelsernes nuværende fase nu også skal gøres til grin, ved at Rådet ignorerer alt det, vi siger her, og gennemfører et fait accompli bag vor ryg. Jeg mener ikke, vi kan acceptere dette.

Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer, den frie bevægelighed i Europa skulle egentlig have være gennemført inden den 1. januar 1993. Efter intentionen i traktaten, som blev undertegnet af alle femten medlemsstater, skulle vi således i dag ikke drøfte den frie bevægeligheds indførelse, men vi havde derimod måske skullet behandle en beretning om dens funktion og drage konklusioner deraf med hensyn til, hvordan man eventuelt opnår yderligere fremskridt. Alt dette er der ikke tale om.
Jeg vil ikke sige, at det er et traktatbrud, at den frie bevægelighed endnu ikke er gennemført, men det strider mod det, alle femten stater højtideligt har underskrevet. I realiteten er det ikke kun den frie bevægelighed for tjenesteydelser og kapital, der skulle være gennemført, derimod skulle også menneskene kunne - i ordets virkelige betydning - erfare Europa på dette vigtige punkt. Man skulle kunne rejse frit i Europa og også som borger kunne se, hvad man får ud af, at vi har begivet os ind i denne Europæiske Union.
Det er så ikke sket. Jeg siger heller ikke, at det er Rådet som sådant, der har forhindret dette, vi skal derimod vænne os til at anlægge en noget mere skarpsindig betragtningsmåde. Det er nogle medlemsstater, der ikke opfylder deres forpligtelser i henhold til denne traktat. Det er også kun et mindretal, der gør dette, og de gør det med utilstrækkelige argumenter. Det siges, at man ikke sådan uden videre kan gennemføre den frie bevægelighed, fordi kontrollen ved de indre grænser hidtil har spillet en stor rolle med hensyn til f.eks. kriminalitetsbekæmpelse.
Mine damer og herrer, det er et ligefrem antikveret standpunkt! Ingen ekspert kan holde fast ved det i dag. Det er ligefrem latterligt at påstå, at man ikke kan bekæmpe kriminalitet uden grænsekontrol. Hvis dette var rigtigt, skulle vi i Tyskland igen indføre en grænsekontrol mellem Bayern og Hessen, hvis den rent faktisk var nødvendig til bekæmpelse af kriminalitet. Det kan der ikke være tale om. Kriminalitet skal i dag bekæmpes med helt andre midler, f.eks. med Europol og de datasystemer, der skal installeres der. Det er moderne forbrydelsesbekæmpelse! Og pudsigt nok forhindres det af netop de samme, der heller ikke giver os den frie bevægelighed i det af traktaten ønskede omfang.
Ledsageforanstaltninger er et af stikordene. Det er rigtigt, at Rådet stadig skal have gjort sit hjemmearbejde, inden den frie bevægelighed rent faktisk gennemføres. For man kan jo ikke blot afskaffe grænsekontrollen uden at finde en erstatning for det, der her går tabt af muligheder. Sikringen af de ydre grænser skal garanteres. Det skal fremover være klart, at den, der rejser ind i en EU-medlemsstat via en ydre grænse, dermed har fri bevægelighed i hele Unionen. Og dermed overtager den stat, der tillader indrejsen ved sin ydre grænse, også ansvaret for et sådant menneskes bevægelsesfrihed inden for hele Unionen.
Det kan her nævnes, at vi ikke kun ønsker denne frie bevægelighed for unionsborgerne, men også, at tredjelandsstatsborgere, som retmæssigt opholder sig i Den Europæiske Union, skal har ret til at rejse. Man kan slet ikke tænke sig fri bevægelighed på anden måde. Der må ikke være noget toklassessystem i forbindelse med den frie bevægelighed i Europa, derimod skal alle, der retmæssigt opholder sig i Den Europæiske Union, nyde godt af den frie bevægelighed.
Under disse omstændigheder forekommer der virkelig at være mærkværdigt, når der netop på det tidspunkt, hvor Kommissionen gør det, som Parlamentet kræver af den, nemlig at forelægge egnede forslag - og vi støtter hr. kommissær Montis forslag helt uden forbehold - at der netop på det tidspunkt, hvor vi udtaler os om disse forslag, offentliggøres fuldstændig nye ideer, der også er nye i rådskredse. Jeg vil her ikke komme ind på institutionelle forviklinger, men det er jo fuldstændig klart, at vi nu allerførst gerne vil have at vide, hvad det egentlig er, Rådet ønsker. Derfor kan vor endelige dom efter min overbevisning først fældes, når Rådet har meddelt os, hvad det egentlig agter at gøre med sin nye joint action . Vi ønsker fri bevægelighed for alle borgere i Europa, og det hurtigst muligt, og de, der er ansvarlige for, at den endnu ikke er gennemført, skal nu påtage sig dette ansvar.

Schaffner
Fru formand, de tre direktivforslag, som vi har fået forelagt, er Kommissionens svar på den sag, der er anlagt af Parlamentet for Domstolen for dens manglende handling på området med hensyn til fri bevægelighed for personer inden for Unionen.
Kommissionen, der er klar over, at disse forslag vedrører vigtige spørgsmål med hensyn til immigration og indre sikkerhed, har i sine forslag indføjet nogle ledsageforanstaltninger, som, den mener, er nødvendige for bevarelse af et højt sikkerhedsniveau i området uden grænser. Men ikke alene har Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender forkastet et ændringsforslag fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, der havde til formål at udarbejde listen over disse ledsageforanstaltninger, men det har også vedtaget nogle ændringsforslag, der nævner, at den fri bevægelighed for personer ikke kan være underlagt disse. Man kan så spørge sig selv, om disse forslag ikke er fuldstændig demagogiske. Vedtagelsen af disse direktivforslag kræver enstemmighed i Rådet. Men der er visse stater, der af forskellige årsager ikke er parate til at komme uden om disse ledsageforanstaltninger, der henhører under den 3. søjle.
Kommissionen kunne ved brug af den beføjelse, den har i henhold til artikel K.3, stk. 2, hvis Parlamentet ikke på en eller anden måde havde sat den stolen for døren, have samarbejdet med medlemsstaterne for inden for en forhandlingsramme, der er accepteret af alle, at opnå fri bevægelighed for personer.
Desuden foreslår Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i forbindelse med direktivet om ophævelse af rejse- og opholdsbegrænsninger for statsborgere i Unionen med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser, at artikel 3, stk. 3 udgår med den begrundelse, at den ville være i strid med artikel 6, der omhandler forbud mod diskrimination. Men besiddelse af et identitetskort kan også være tænkt som en beskyttelse for borgeren: Det er for ham det bevis, han har til at udøve en rettighed. Besiddelse af et identitetskort, en tilladelse til frit at bevæge sig, er en af de første frihedsrettigheder, som mennesker, der er underlagt diktaturets åg, stræber efter. Besiddelse af et identitetskort er den bedste beskyttelse mod vilkårlighed for Unionens borgere.

Wiebenga
Fru formand, denne forhandling drejer sig om et kernepunkt for Den Europæiske Union: gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer. Det er allerede sagt, i slutningen af 1992 skulle der have været et åbent indre marked i fuldt omfang med fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser, kapital og personer. Det er ikke sket. Det er nok sket for varer, tjenesteydelser og kapital, men ikke for personer. Vi mærker det, fru formand, når vi rejser til England, for at nævne et eksempel. Der finder en gammeldags personkontrol sted, uanset om Den Europæiske Union eksisterer eller ej. Det drejer sig således om her under denne forhandling efter kapitalens Union at nå frem til borgernes Union.
Fru formand, det er latterligt, at vi først nu, i 1996, taler herom. Som sagt skulle de foreliggende foranstaltninger være truffet senest i 1992. Det er forkert, at den forrige Kommission undlod at udarbejde forslag. Europa-Parlamentet måtte endda indklage Kommissionen for Domstolen, og en større skændsel kan egentlig ikke finde sted inden for vort europæiske forfatningsmæssige system. Nu har den nuværende Kommission endelig fremsat de nødvendige forslag. De kommer for sent. Men nu, hvor disse forslag er der, synes Den Liberale Gruppe, at de skal vurderes efter saglige hensyn.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe går ind for forslaget om et direktiv for tredjelandsstatsborgeres ret til frit at rejse. Det drejer sig naturligvis om statsborgere fra ikke-EU-lande, som er retmæssigt bosat i Unionen. I øjeblikket skal disse mennesker - tænk f.eks. på mange tyrker og marokkanere, men også andre - stadig have visum for at rejse inden for Den Europæiske Union. Dette giver besvær. Det er derfor godt, at dette problem nu endelig løses. Forslaget om direktivet om afskaffelse af personkontrol ved de indre grænser rører ved det centrale i denne forhandling. Vi ved, at Kommissionen her har knyttet en forbindelse, som egentlig er ensbetydende med følgende: De indre grænser må fjernes i hele Den Europæiske Union, men inden vi når så langt - jeg citerer frit Kommissionens holdning - må der først træffes en række foranstaltninger for at afhjælpe de uønskede følger af fjernelsen af disse indre grænser. Uønskede følger såsom stigende kriminalitet og illegal indvandring f.eks. Det drejer sig ved de ledsageforanstaltninger, som så bør træffes, om en forbedring af bevogtningen af de ydre grænser, en opgavefordeling i forbindelse med asylpolitikken, fælles visumpolitik og udveksling af oplysninger gennem et europæisk informationssystem.
Den Liberale Gruppe synes, at det er helt forståeligt, at der nu knyttes en sådan forbindelse mellem disse forskellige foranstaltninger og de direktiver, som nu foreligger. For de samme borgere, som vil afskaffe grænsekontrollen - og det vil de - vil også have, at myndighederne sørger for, at kriminaliteten ikke stiger, og at myndighederne træffer foranstaltninger på dette område.
Som parlamentsmedlem siger jeg, at regeringerne i Den Europæiske Union udviser forsømmelighed på dette område. Dublin-Traktaten om asylpolitikken har i årevis været på vej og er stadig ikke trådt i kraft. Traktaten om de ydre grænser har, hvilket er mindst lige så slemt, allerede ligget klar i fem år, men bliver ikke gennemført på grund af en strid mellem Storbritannien og Spanien om Gibraltar. Fru formand, det er sørgeligt. Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe synes, at Europa-Parlamentet her må indtage en fornuftig holdning. I Maastricht-Traktaten er indførelse af fri bevægelighed for personer ikke knyttet til betingelser. Der kan ikke være tale om en lovbestemt forbindelse mellem fjernelsen af de indre grænser og foranstaltninger vedrørende bekæmpelse af kriminalitet og uønsket indvandring. Der er dog en politisk forbindelse. Regeringerne må hurtigst muligt træffe de ønskede foranstaltninger.
I dag må Parlamentet afveje, hvad det vil. Vil vi have principrytteri og ikke vide af ledsageforanstaltninger og vide, at der så kommer en beslutning, som ikke vil føre til noget, eller vil vi have, at den frie bevægelighed for personer alligevel indføres. Vi synes, at vi må indtage en realistisk holdning. Hvad der er nødvendigt, er en koalition mellem Kommissionen og Parlamentet med det budskab til Ministerrådet, at den frie bevægelighed for personer hurtigt må komme. Hvis Ministerrådet så udviser forsømmelighed, skal det offentligt stå til ansvar.

Sierra González
Fru formand, jeg vil gerne komme med nogle betragtninger omkring de tre direktivforslag. For det første har Parlamentets holdning altid været, at for at retten til fri bevægelighed skal være reel, kræves det, at man afskaffer alle restriktioner for rejse og ophold. I det særlige tilfælde, der vedrører arbejdstagere og deres familier, har medlemsstaterne pligt til at afskaffe kontrollen ved de indre grænser.
Kommissionens forslag består imidlertid i at indføre nye betingelser for en traktatfæstet ret under påskud af, at det er nødvendigt med ledsageforanstaltninger, for at denne kontrol kan afskaffes. Dette er uacceptabelt, fordi det i praksis betyder, at man udskyder afskaffelsen af kontrollen ved de indre grænser, dvs. at man på en ny måde opretholder netop det, som man forsøger at afskaffe.
Gennemførelsen af Schengen-aftalen har tydeligt vist, at det er muligt at afskaffe kontrollen uden at vedtage ledsageforanstaltninger. At støtte sådanne foranstaltninger betyder, at man forringer retten til fri bevægelighed. Vi er imod dette.
Man kan ikke anerkende en juridisk forbindelse mellem afskaffelsen af personkontrollen og ledsageforanstaltningerne.
Det indre marked dækker et område uden indre grænser, hvilket betyder, at den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital er sikret.
Enhver, der befinder sig legalt i dette indre marked, bør derfor have ret til at rejse uden nogen form for hindring eller diskrimination. Tænk på, at artikel 3 og 7 A ikke taler om fri bevægelighed for borgere, men for personer. Derfor forekommer det inkonsekvent at pålægge statsborgere fra tredjelande visumpligt, selv om de er i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse og et gyldigt pas. Denne behandling er diskriminerende. Det er nødvendigt, at Unionen indrømmer statsborgere i tredjelande ret til at rejse på de samme vilkår, som gælder for unionsborgerne, fra det øjeblik, de bor legalt i Unionen. I modsat fald vil der være et modsætningsforhold mellem bevægeligheden for kapital og varer og bevægeligheden for personer.
Jeg vil komme med en afsluttende betragtning: Direktivforslagene opstiller nogle betingelser for retten til fri bevægelighed, som ikke er fastlagt i traktaten, men afskaffelsen af kontrollen er en klar og betingelsesløs forpligtelse. På den anden side kan muligheden for at suspendere direktiverne ikke overlades til den enkelte stats forgodtbefindende, navnlig fordi det ikke er op til staterne at afgøre forhold vedrørende den frie bevægelighed for varer og kapital. En sådan holdning påvirker Unionens politiske troværdighed.
Bevægeligheden for personer betyder kulturel tilnærmelse og uddybning af demokratiet. Den sikkerhed, man skal kræve, skal ikke vedrøre de indre grænser, men de ydre, med anvendelse af de instrumenter, man allerede er i besiddelse af, til bekæmpelse af narkotikahandel og organiseret kriminalitet, og ikke af de personer, som lovligt opholder sig og bor i Den Europæiske Union.

Roth
Fru formand, mine damer og herrer, løftet lyder: åbne grænser, ubegrænset fri bevægelighed, afskaffelse af kontrol. Hvor ofte hed det ikke: Hele Europa er indland. Men det var og er løgn! Intet andet europæisk løfte er blevet brudt så tit som løftet om et Europa uden grænser.
Når vi nu har tre direktivforslag liggende foran os og oplever, hvad Rådet foretager sig bag kulisserne, så er det ikke ideen om det gamle Europa, men derimod den gamle løgn, der bliver til realitet. For sort på hvidt - mange kolleger har sagt det - kan man læse i den allervigtigste artikel, nemlig 7 A, at det indre marked fra den 31.12.1992 er et område uden indre grænser, uden forbehold, uden nogen form for begrænsning, uden såkaldte udligningsforanstaltninger, uden forsinkelse, altså uden direktiver, der rejser spørgsmål og relativerer.
Men helt klart kommer i dette Europa først varen, så tjenesteydelsen, så kapitalen. Så kommer der ikke noget i meget lang tid, og hvis der så i det hele taget kommer noget, så er det mange personer, men netop heller ikke alle. Kan Europa fungere på den måde? Nej, for det grænseløse marked må netop ikke kun gælde for grapefrugter og pomeranser, det skal også gælde for personer!
Siden den 1. januar 1993 er en artikel blevet tilsidesat. Den forbliver uden virkning. Artikel 7 A overtrædes, for der kontrolleres fortsat mellem London, Athen, Stockholm og München. Det gamle retsprincip pacta sunt servanda gælder for regeringerne på europæisk plan efter følgende mønster: Man kan overholde den eller lade være. Men det må ikke være vor position, og det burde egentlig heller ikke være Kommissionens position! Blot har Kommissionen i forbindelse med den frie bevægelighed ikke udført sin helt særlige opgave. Den har ikke været traktaternes vogter, men risikerer nu at degenerere til Rådets håndlanger.
Når Rådet så tilmed forsøger med forenede kræfter at indgyde Europa frygt, når frygten for indvandring er større end retten til fri bevægelighed, så bliver Europa bragt tilbage til virkeligheden, og det vil bittert hævne sig! Vi går ikke ind for en henvisning til fornyet udvalgsbehandling, da vi mener, at det er på høje tid, at Parlamentet indtager en position og også klart tilkendegiver denne over for Rådet og Kommissionen!

Pradier
Fru formand, i hele dette spørgsmål om fri bevægelighed for personer er formålet i det foreliggende tilfælde at definere, om der findes en vilje eller ikke til at skabe et virkeligt forenet Europa, dvs. at rette sig efter unionstraktaten, der definerer os som et område uden indre grænser.
Kommissionen har efter de retslige omskiftelser, som man kender, været dygtig til at omarbejde vores uendelige værk. Der er her lejlighed til at takke hr. Monti for hans dygtighed og hans mod, selv om dette initiativ ikke går så langt, som vores gruppe kunne havde ønsket. Men for at gøre det klart, er der i dag nogle stater, nogle regeringer - eller snarere visse stater og visse regeringer, der ikke er egentlig positive over for den europæiske integration - som gerne vil have os til at tilslutte os deres tvangstanke om immigrationen; den beskyldes, med urette, for at være ansvarlig for alle vores samfunds ulykker.
Sikkerheden bliver stillet i forgrunden for at forsøge at begrænse friheden. Men frihed og sikkerhed følges ad. Vi må passe på, fru formand, kære kolleger, at det ikke bliver ligesom i et land i Mellemøsten - der dog stadig er et venligt land - hvor tvangstanken om det sikkerhedsmæssige kan standse en fredsproces, vi må passe på, at sikkerheden i Unionen ikke bruges som alibi for dem, der ikke ønsker at udvikle Den Europæiske Union.
Til sidst vil jeg gerne, fru formand, tilslutte mig konklusionerne fremsat af vores kollega, Glyn Ford, der erklærer, at Parlamentet uden af den grund at banke i bordet stadig klart udtaler, at det har til hensigt at forsvare den fri bevægelighed. Uanset om man adskiller ledsageforanstaltningerne, om der ikke etableres nogen forbindelse mellem afskaffelse af kontrol og disse ledsageforanstaltninger, må de ikke spærre for udøvelsen af vores mest dyrebare gode, dvs. friheden.

Berthu
Fru formand, vi lever i dag i en surrealistisk tid. Selv om medlemsstaterne diskuterer problemerne med narkotika og ulovlig immigration, arbejder Parlamentet på flere direktivforslag, der skal afskaffe al personkontrol ved grænseovergangene i hele Unionen, uanset om de rejsende er fra Fællesskabet eller fra tredjelande.
Kommissionen erklærer køligt over for os, at uanset under hvilke omstændigheder udgør denne afskaffelse af kontrollen »en ubetinget forpligtelse i henhold til artikel 7 A«, og den skal ramme alle kontrollerne ved de indre grænser, «uanset deres form og deres begrundelse«. De hørte rigtigt: «uanset deres begrundelse«. Vi kan ikke være enige med denne ekstreme afskaffelse af kontrollerne af flere årsager.
Allerførst blev artikel 7 A, der omhandler oprettelse af et stort europæisk indre område, udtænkt, ligesom Schengen-aftalerne, på et tidspunkt, hvor presset fra den økonomiske immigration ikke var så stærkt som i dag, og hvor Europas grænse mod øst for øvrigt var jerntæppet.
For det andet er den ulovlige handel inden for selve Unionen navnlig med narkotika blevet mangedoblet. For at standse den, kan de faste kontroller ved de indre grænser dog spille en rolle, som det lige er blevet bevist ved opfangelsen af 106 kg heroin i Calais takket være en scanner, der pr. definition er fast, hos det franske toldvæsen.
For det tredje har staterne pligt til at opretholde herredømme over deres territorium for at kunne udøve de nationale rettigheder, som adskillige artikler i traktaten med rette giver dem, for eksempel artikel 36, 48 og 100 A. Endelig er artikel 7 A ikke helt entydig, men den blev ledsaget af en uddybende erklæring i modstrid med det, som fru Roth sagde lige før, og den skal i hvert tilfælde fortolkes med sund fornuft. Nej, den fri bevægelighed er ikke forhindret af nogle afpassede kontroller placeret ved de indre grænser, der tværtimod beskytter borgernes frihedsrettigheder!
De direktivforslag, som Kommissionen i dag forelægger for os, er således fuldstændigt utidige. Ikke alene må Rådet afvise dem, men regeringskonferencen må omskrive artikel 7 A. Det er også nødvendigt, at medlemsstaterne bliver enige ikke om at afskaffe kontrollen ved de indre grænser, men om at forbedre den ved at supplere begrebet fast kontrol med begrebet filtrerende territorialzone som senator Paul Masson for nylig har foreslået det i en rapport.
Men den forhandling, vi har her i dag, forekommer endnu mere surrealistisk, når man ved, at den foregår på tidspunktet for kogalskabssagen, hvor Kommissionen er anklaget for at have ofret den offentlige sundhed for sine dogmatiske mål med fri bevægelighed for enhver pris.
Vi befinder os i en situation, der er parallel med dens direktiver om afskaffelse af grænserne. Hvis de blev vedtaget, ville de forårsage et alvorligt tab af sikkerhed, og om ti år ville vi se efterfølgeren for formanden, hr. Santer, skulle forklare over for Europa-Parlamentet, at det ikke er Kommissionens skyld, fordi den offentlige sikkerhed har altid været dens første prioritet. Det er ikke rigtigt: Vi ser det tydeligt i denne forhandling, Kommissionens første mål er ikke borgernes sundhed, det er ikke deres sikkerhed, det er frem for alt fusionen af de europæiske folk, navnlig ved afskaffelse af grænserne!

Marinho
Fru formand, jeg formoder ikke, at De er i stand til at give mig en forklaring på, hvorfor Rådet ikke er til stede ved denne forhandling, hvilket jeg i min egenskab af formand for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender udtrykkeligt havde anmodet om? De kan næppe give mig en sådan forklaring, da Rådet højst sandsynligt overhovedet ikke har reageret på Parlamentets anmodning. Hvorom alting er, må Rådets fravær stærkt beklages.
Fru formand, uanset hvilken skæbne der bliver de foreliggende direktivforslag til del, vil jeg gerne takke hr. Monti og de to ordførere, hr. Glyn Ford og hr. Linzer, for deres store indsats.
Den situation, vi i dag oplever her i Parlamentet, i forbindelse med de foreliggende betænkninger og kommissær Montis initiativ til fremme af den fri bevægelighed for personer, er på grund af Rådets fremfærd helt uantagelig fra et etisk synspunkt og fra et institutionelt synspunkt et anslag mod Parlamentets rettigheder. Nu da Kommissionen omsider efter mange års ventetid forelægger Parlamentet tre forslag til direktiv med sigte på at virkeliggøre princippet om fri bevægelighed for personer, og Parlamentet efter flere måneders drøftelser møjsommeligt har udarbejdet sin holdning hertil, får vi at vide, at Rådet, uden for den lovgivningsprocedure, der er knæsat under den første søjle, uden Parlamentets viden og uden det mindste hensyn til dets arbejde, har taget et parallelt initiativ inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde, hvormed det tilintetgør Kommissionens og Parlamentets bestræbelser på at virkeliggøre den mest grundlæggende af Fællesskabets frihedsrettigheder: den frie bevægelighed for personer.
I korridorerne, uden nogen form for åbenhed og uden mulighed for parlamentarisk kontrol på hverken europæisk eller nationalt plan træffer Rådet, i den selv samme uge, hvor Parlamentets plenarforsamling med store forventninger tager fat på en seriøs behandling af en lovgivningspakke af grundlæggende betydning for de europæiske borgere, forberedelser til at tømme Kommissionens initiativ og Parlamentets udtalelse for betydning og tilbyder i stedet borgerne et lovgivningsmæssigt tomrum forklædt som eller indpakket i en fælles aktion fra Rådet.
Fru formand, denne episode er en af de groveste krænkelser af spillereglerne for den interinstitutionelle dialog, vi hidtil har oplevet. Vi nægter at spille med i denne farce - med skinforhandlinger og afstemninger -, når det nu er tydeligt for enhver, der kan gennemskue hykleriet, at flere måneders arbejde ender i papirkurven. Vi afviser at samarbejde om denne machiavelliske lovgivningsfarce, som ikke har noget glorværdigt over sig, men udelukkende har til formål at annullere retsvirkningen de rettigheder, der har været knæsat siden Fællesakten, og som Kommissionen og Parlamentet nu ønskede at stadfæste for borgere med bopæl i Unionen.
Fru formand, Rådets provokation er imidlertid en realitet, og Parlamentets fordømmelse ligeså. Rådet er gået bag Kommissionens og Parlamentets ryg, og det skylder os en redegørelse, en argumentation, en meddelelse eller lignende, det skylder os at indtage en seriøs holdning til spørgsmålet. Enten redegør Rådet snarest for sine motiver og hensigter, eller også vil Parlamentet med alle de politiske og juridiske midler, det råder over, stille Rådet til ansvar for dets handlinger. Vi vil vente så længe, det måtte være fornødent, men hvis der intet sker, må vi konkludere, at det mindstemål af etisk holdning, der skal til for at opretholde tilliden institutionerne imellem, ikke er til stede. Så må vi hver for sig træffe de foranstaltninger, vi finder nødvendige, og Rådet må åbent stå til regnskab for sine dispositioner og tage ansvaret herfor. Hvad Europa-Parlamentet ønsker, er kendt af alle, nemlig at sørge for, at retsnormerne og traktatens bestemmelser overholdes, og at begrebet unionsborgerskab får et indhold.

Voggenhuber
Fru formand, mine damer og herrer, det er allerede nævnt - der er fire frihedsrettigheder i det indre marked. Mod tre af dem rettede de økonomiske interesser sig. Mod én af dem rettede forventningen blandt menneskene i Europa sig. Tre, nemlig de økonomiske, er gennemført. Den frie bevægelighed for personer er det ikke. Jeg spørger, hvorfor forholder det sig således? Man fortæller os, at menneskenes frihedsrettighed udgør den største risiko. Forholder det sig rent faktisk således, når man tænker på de økologiske risici i forbindelse med den frie bevægelighed for varer, den stigende og eksploderende mobilitet, energispildet, den overdrevne arbejdsdeling i Europa? Varer skal have fri adgang til markedet, også selv om de ikke er i overensstemmelse med medlemslandenes normer, traditioner og ideer med hensyn til beskyttelse. Men mennesket er angiveligt risikoen. Derimod har den frie bevægelighed for varer, kapital og tjenesteydelser givet os meget større risici. For mange mennesker er disse risici i det hele taget kun til at tolerere på grund af løftet om at indføre den frie bevægelighed for personer. På baggrund af sin tøvende og utilstrækkelige gennemførelse af den frie bevægelighed for personer nægter Unionen i realiteten af udøve sine beføjelser i relation til sine egne borgere!
Begrænsningen af retten til at rejse til at omfatte unionsborgerne, idet endog disse hindres i det, er en afvisning af Europas åbenhed udadtil. Unionens politik bekræfter dermed frygten for en Fæstning Europa. Vi har at gøre med en politik, som ikke baserer sig på menneskenes behov, men derimod på mistro mod menneskene, en politik, som netop ikke tilstræber den kulturelle åbenhed i Europa, men derimod en total kontrol over borgerne, en politik, som ikke forener, men derimod deler Europa!

Lukas
Fru formand, retten til at rejse er sandsynligvis den vigtigste del af gennemførelsen af det indre marked som et område uden indre grænser. Den mest muligt ubegrænsede gennemførelse af denne grundlæggende frihedsrettighed er i overensstemmelse med de forventninger, som præger mange EU-borgeres holdning. Den grundlæggende frihedsrettighed til at rejse blev i årtier nægtet menneskene i de tidligere kommunistiske stater. Så meget desto vigtigere er det, at man på ingen måde, heller ikke ved de indre grænser, behandler netop disse mennesker i Unionen som andenrangsmennesker.
For samtidig at imødegå en eventuel stigning i kriminaliteten efter afskaffelsen af enhver kontrol og dæmme op for den ulovlige indvandring af tredjelandsstatsborgere, som allerede opholder sig ulovligt i Unionen, er det bl.a. nødvendigt med et mere intensivt samarbejde mellem politimyndighederne og de sociale myndigheder og en mere effektiv udveksling af data som led i Europol.

White
Fru formand, så sent som i sidste måned blev en ældre dame på 76 år efter min mening ulovligt arresteret i et tog fra London til Bruxelles, tilbageholdt natten over i en celle og sat på et tog igen den efterfølgende dag, fordi hun angiveligt ikke havde medbragt det, de belgiske myndigheder påstod var et nødvendigt dokument, nemlig et pas.
Jeg mener, at den pågældende kvinde meget seriøst bør overveje at anlægge sag som enkeltperson for ulovlig frihedsberøvelse. Da det er tilfældet, vil løsningen på den frie bevægelighed sandsynligvis blive, at enkeltpersoner i Den Europæiske Union selv tager affære i stedet for at regne med, at Kommissionen eller medlemsstaterne sikrer, at vi får fri bevægelighed. Jeg mener ikke, at den frie bevægelighed er en målsætning i traktaten, men en grundlæggende, traktatfæstet rettighed. Den er noget, som Den Europæiske Union ikke kan fungere foruden. Hvis enkeltpersoner derfor selv er i stand til at håndhæve artikel 7 A enten direkte eller indirekte, vil den frie bevægelighed blive styrket.
Parlamentets sag mod Kommissionen var efter min opfattelse ikke så meget en fejltagelse, men burde have været ført igennem til afgørelse, da det blev sagt, at Monti-forslagene, som fulgte af retssagen, på en vis måde var en slags kompromis og en vej fremad. Jeg mener, at de såkaldte ledsageforanstaltninger og Schengen-aftalen begge er undskyldninger for at forsøge at undgå det centrale spørgsmål i artikel 7 A. Hvis det siges, at Rådet vil nedlægge veto mod de såkaldte Monti-forslag, der nu er forelagt, betyder det ikke afslutningen på alt dette, at artikel 7 A på en eller anden måde forsvinder. Det er fortsat en forpligtelse, som Kommissionen skal arbejde på grundlag af, og det er forsat et område, hvor Kommissionen skal træffe foranstaltninger.

Van Lancker
Fru formand, kære kolleger, Europa-Parlamentet har altid indtaget en meget tydelig holdning i forbindelse med fri bevægelse for personer, baseret på to principper, og mine kolleger har mindet derom. For det første er fri bevægelighed for personer en traktatmæssig forpligtelse, som allerede skulle have været realiseret siden 31. december 1992 og uden forudgående betingelser. For det andet, når vi siger personer, så mener vi alle personer, som opholder sig legalt i vore medlemsstater og altså også de tretten til fjorten millioner tredjelandsstatsborgere, som i årevis har boet og arbejdet hos os, fordi vi ikke tolererer diskrimination, og for øvrigt fordi enhver begrænsning til EU-borgere ville fratage den frie bevægelighed al praktisk betydning.
Kommissionen har endelig fulgt os i denne argumentation. Disse tre direktiver fra Kommissionen skulle således endelig, tre år for sent, have realiseret en af de få grundlæggende rettigheder, som mennesker i Den Europæiske Union har i kraft af Traktaten, én af de få grundlæggende rettigheder. Men det er de samme parter, der indgår traktater, nemlig medlemsstaternes regeringer, som har sat den frie bevægelighed for personer i Traktaten, som nu også i stadig højere grad gør det til et fata morgana, og som får debatten til at blive en debat om national sikkerhed, og som er bange for deres egen skygge. De anbringer stadig flere hindringer for ikke at behøve realisere den frie bevægelighed. Den frie bevægelighed knyttes til tekniske foranstaltninger, og så bliver disse tekniske foranstaltninger bagefter juridiske betingelser for afskaffelse af de indre grænser. Parlamentet afviser denne holdning.
Men nu er banen virkelig fri, og dette forslag fra Rådet om fælles handling i forbindelse med rejseret for tredjelandsstatsborgere, som opholder sig legalt i en medlemsstat inden for rammerne af K.3, den tredje søjle, er virkelig en provokation både over for Kommissionen og over for Parlamentet. Skal Parlamentet måske være glad for den kendsgerning, at tredjelandsstatsborgeres ret til at rejse endelig realiseres. Det er vi ikke, for for det første institutionaliserer den fælles handling definitivt diskriminationen mellem borgere i Den Europæiske Union og tredjelandsstatsborgere. Dette betyder, at det åbenbart kun er personer fra artikel 7 A i Traktaten, der er borgere i Den Europæiske Union.
For det andet er dette egentlig en førsteklasses begravelse af den frie bevægelighed for personer som fællesskabsemne. Jeg giver Dem en liste over, hvad det følgende skridt i denne episode er. Det er en Schengen-protokol i Traktaten og en definitiv fjernelse af artikel 7 A i anledning af regeringskonferencen, som stadig venter os. Nu føres Kommissionen, Europa-Parlamentet og Domstolen definitivt ud på et sidespor. Jeg synes, at dette er et kæbestød ikke blot for Europa-Parlamentet, men for alle mennesker i den Europæiske Union, som hverken Europa-Parlamentet eller Kommissionen uden videre må lade passere.

Elliott
Fru formand, jeg er sikker på, vi alle vil støtte målene og principperne i disse betænkninger. Men de vanskeligheder, der klart findes i Den Europæiske Union for øjeblikket i forbindelse med disse spørgsmål, skyldes den omstændighed, at når stats- og regeringscheferne mødes ved forskellige lejligheder, er der ofte skjulte dagsordener, og det, man ser ud til at være blevet enige om på papiret, er ikke altid det, de virkelig har til hensigt at gøre: resultatet er, at den frie bevægelighed for personer er et af de områder, hvor vi har gjort meget få fremskridt i forhold til de andre frihedsrettigheder.
Jeg vil gerne hovedsagelig tale om Linzer-betænkningen, og jeg glæder mig overordentlig meget over nogle af de ændringer, der er foretaget via ændringsforslag. Jeg vil navnlig gerne understrege betydningen af ændringsforslaget med henblik på i betænkningen og Kommissionens forslag at fjerne henvisningen til medlemsstaternes ret til at udvise tredjelandsstatsborgere, ikke kun hvis de udgør en trussel mod den offentlige orden eller offentlige sikkerhed, men også hvis de udgør en trussel mod medlemsstaternes internationale forbindelser. Dette er et meget farligt forslag; visse regeringer - herunder min - har udnyttet muligheden for at udvise personer, som protesterer mod manglende overholdelse af menneskerettighederne og de meget alvorlige problemer i visse lande i verden, som har yderst ubehagelige, racistiske og militaristiske regimer. Disse personer er blevet truet med udvisning på grund af deres aktiviteter med henblik på at gøre verden opmærksom på disse problemer, da det pågældende land frygter, at det vil påvirke dets samhandel eller andre aspekter af dets forbindelser. Dette bør ikke være en vigtig faktor, og jeg glæder mig overordentlig meget over disse forslag.
Endelig er der visse vanskeligheder for de britiske Labour-medlemmer i forbindelse med disse betænkninger, og vi vil være nødt til at afvente resultatet af afstemningen om de forskellige ændringsforslag, inden vi beslutter, om vi kan støtte dem eller ej, eller om vi måske er nødt til hverken at stemme for eller imod.

Blak
Fru formand, jeg forstår godt, at der er nogen, der er ved at være utålmodige efter at få afskaffet kontrollen ved de indre grænser, men vi må indse, at lige netop den del af det indre marked af gode grunde er sværest at føre ud i livet. Vi bliver nødt til at være realistiske. Vi kan ikke åbne grænserne, før der er orden på passagen ved de ydre grænser og orden på asyl- og visumregler. Grænser er en følsom sag. Landegrænserne er noget centralt i mange menneskers bevidsthed. Befolkningen er simpelthen ikke parat til at acceptere følgerne af, at der ingen grænsekontrol er. Lige meget om det drejer sig om narkosmugling, smugling af mennesker eller miljøfarligt affald, så skal det ikke gå galt mange gange, før EU bliver utroværdig og bliver anklaget for at skade mere, end den gavner. Hertil kommer, at der i Danmark er ansat mange mennesker til at varetage grænsekontrollen, og dem får vi også et forklaringsproblem overfor. Jeg ønsker mig et Europa uden grænser og grænsekontrol, men jeg kan ikke acceptere det, hvis resultatet bliver, at der bare skal være endnu mere politi på gaderne for ved stikprøver at kontrollere, at folk har papirerne i orden. Det er nemlig det, der bliver konsekvenserne, hvis vi ikke tager den med ro, men kaster os hovedløst ud i åbne grænser i Europa.

Monti
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil først og fremmest varmt takke de forskellige parlamentsudvalg og særlig de forskellige ordførere for det arbejde, de har udført. De har gennem deres betænkninger forstået at fremhæve de væsentlige punkter i forbindelse med gennemførelsen af målet ifølge traktatens artikel 7 A. Disse betænkninger viser skuffede forventninger og frustrationer samtidig med en utålmodig venten på, at de, der er ansvarlige for de politiske beslutninger, nu bestræber sig for at gøre enhedsmarkedet til at tage og føle på, også i henseende de frie personbevægelser på samme måde som det er sket for så vidt angår varer, tjenesteydelser og kapital.
Jeg må sige, at jeg, da jeg kom ind Kommissionen i januar 1995 og overtog ansvaret for enhedsmarkedet, straks fandt det uacceptabelt, at tre fjerdedele af frihedsrettighederne nu var gennemført eller næsten gennemført, men ikke den, der var af størst betydning for den enkelte. Som følge heraf fik jeg i juli 1995 Kommissionen til at vedtage de forslag, som Europa-Parlamentet behandler her i dag. Jeg kan kun dele de opfattelser, som langt de fleste af dets medlemmer har givet udtryk for. Hvad gør den enkelte eller en samfundsgruppe normalt, når den vil handle? Den sætter sig et mål og bestemte midler for at gennemføre det. Men hvad ser vi i dag? Der hersker usikkerhed om målet ifølge traktatens artikel 7 A, og der er ikke enighed om midlerne til at nå det, og dette har stået på næsten 10 år, dvs. fra begyndelsen af det arbejde, der mundede ud i vedtagelsen af Den Europæiske Enhedsakt.
Hvorfor har Schengen-aftalen gjort det muligt at gøre fremskridt, mens Unionen i denne henseende er sakket agterud? Ganske enkelt fordi de stater, der er tilsluttet Schengen, er enige om både målet og midlerne til at gennemføre den. I vort tilfælde er der i hvert fald én stat, der siger nej. Hvad angår midlerne hersker der almindelig uenighed. Man diskuterer fortsat spørgsmålet om hjemmelen, men forholdet er i virkeligheden det, at man mærker en vis frygt vedrørende det institutionelle grundlag for den første søjle, Europa-Parlamentets og EF-Domstolens inddragelse og Kommissionens rolle. Er dette grundlag, der er særegent for demokratiet og retsstaten måske uforeneligt med opretholdelsen af ordenen og den offentlige sikkerhed? Efter min opfattelse nej, bestemt nej.
Jeg vil ikke hermed sige, at jeg ikke forstår de betænkeligheder, indenrigsministrene har givet udtryk for. De frie personbevægelser omfatter uundgåeligt spørgsmål vedrørende sikkerheden og den offentlige orden, som vi ikke må undervurdere. Ved at lytte til dem og deltage i de første drøftelser i Rådet vedrørende »det indre marked« og »retshåndhævelsen og indre anliggender« er jeg kommet til den overbevisning, at den vej, Kommissionen har valgt faktisk kan forlige de forskellige krav. Lad det være mig tilladt at rette en henstilling til EuropaParlamentet, når det skal stemme om ændringsforslagene til Kommissionens forslag. Lad os koncentrere os om de væsentlige punkter i forslaget, de punkter, der skal være det stærke budskab til borgerne. Ja, artikel 7 A kan og skal gennemføres. Ja, de foreslåede midler er rimelige. Ja, det retlige grundlag for den såkaldte første søjle er af betydning. Ja, ledsageforanstaltningerne er på deres plads, men det er ikke acceptabelt, at vedtagelsen af dem trækker længere ud.
Som følge heraf vil Kommissionen blandt de foreslåede ændringer begrænse sig til at acceptere dem, der skal sikre det retlige grundlag for forslagene i den mest ægte fællesskabsretlige ånd og foretage redaktionelle forbedringer eller klargørelser, der indgår logisk og strengt i de foreslåede tekster. For så vidt angår forslaget til direktiv om afskaffelse af kontrol med personer ved de interne grænser har jeg allerede bemærket, at betænkeligheden for Kommissionens vedkommende har været at erklære, at den ikke havde til hensigt at skabe et frit område på bekostning af sikkerheden. Som følge heraf udelukker jeg, at man skaber nogen som helst form for underordnelsesforhold inden for ledsageforanstaltningerne og den effektive afskaffelse af kontrollen ved de interne grænser. Denne forbindelse findes, men har en mere politisk end retlig karakter, fordi borgerne nærer bekymringer på sikkerhedsområdet. Kommissionen kan derfor ikke acceptere de ændringsforslag, der fuldstændig afskaffer ethvert bånd mellem disse to aspekter, nemlig på den ene siden friheden og på den anden side sikkerheden. Jeg frygter, at vi ved at afskaffe dette bånd ville gøre den effektive opfølgning af de frie personbevægelser en slet tjeneste.
Hvad vidt angår fem andre ændringsforslag kan Kommissionen acceptere fire, dvs. nr. 1, 2, 5 og 6, for så vidt som de tilsigter en styrkelse af den retlige hjemmel for forslaget. For så vidt angår forslaget til direktiv om tilpasning af den afledte ret, der gælder for unionsborgerne og deres familiemedlemmer, er der tale om en tilpasning af teknisk karakter, som kan ske, når kontrollen ved de interne grænser er afskaffet. Det eneste ændringsforslag, der findes i hr. Lehnes betænkning, forekommer mig at gå ud over dette særlige område, og jeg finder ikke at kunne acceptere det.
Hvad endelig angår forslaget til direktiv om retten for borgere fra tredjelande til at rejse inden for Fællesskabet agter Kommissionen at acceptere ændringsforslag nr. 1, 2, 5, 9 og delvis 10 samt ændringsforslagene 15 til 18. Jeg finder det næsten overflødigt at erindre om, at dette udkast har været genstand for Rådets særlige opmærksomhed, hvilket formentlig har to grunde, nemlig for det første den del af udkastet til direktiv, som vedrører sidestilling af opholdstilladelse og visum for dem, der har bopæl på unionsmedlemsstaters område, der kunne vedtages og træde i kraft endog før ophævelsen af kontrollen ved de indre grænser, og for det andet er det netop dette forslag, som indbyder til et skifte af hjemmelen fra den første til den tredje søjle. På denne baggrund skal man være opmærksom og ikke foretage tilbageskridt med hensyn til traktatens traditionelle mål og midler og i forhold til Schengen, som, ikke at forglemme, allerede i dag giver en egentlig frihed til at rejse. Jeg tror, at man omhyggeligt bør vurdere alle de retlige og politiske forhold vedrørende denne meget følsomme problematik.
Jeg vil slutte med endnu en gang at erindre om noget, som jeg vil håbe vil stå alle klart, nemlig at den frie bevægelighed inden for Unionen skal have de samme træk som friheden inden for vore lande. På samme måder som varer, tjenesteydelser og kapital skal også personer kunne bevæge sig frit. Vi står over for en pligt til at skabe et resultat, en pligt som vi kun kan opfylde, dersom vi afskaffer alle former for kontrol ved de indre grænser.
Jeg vil til slut, fru formand, beskæftige mig med, hvad der er sagt og understreget af mange, nemlig formandskabets initiativ. Under det fortsatte arbejde i Rådet har formandskabet taget sit eget initiativ på mødet i styringsgruppe I den 8. og 9. juli i år. Det kan således ikke overraske, at den samlede Kommission endnu ikke har haft lejlighed til at tage stilling, og jeg er derfor ikke i stand til at oplyse Dem om Kommissionens stillingtagen hertil. Under hensyn til den store betydning, jeg tillægger dette problem, vil jeg dog tilstå, at dette nye initiativ bekymrer mig personligt i flere henseender. Nærmere betegnet er jeg bekymret på tre områder, der vedrører både forbindelsen med vort forslag til direktiv om retten til at rejse, indholdet af initiativet og hjemmelen herfor.
For nu at begynde med hjemmelen, vil jeg erindre om, at Kommissionen altid har været af den opfattelse, at forslagsretten vedrørende retten til at rejse er så uløseligt forbundet med problematikken vedrørende enhedsmarkedet, at den rette hjemmel ikke kan findes i traktatens artikel 100. Jeg mener, at Parlamentet er enigt i dette synspunkt, så meget mere som denne hjemmel er den, der bevarer dets beføjelser. Hvad angår indholdet af formandskabets initiativ og særlig dets omfang, tilstår jeg at jeg er blevet bekymret. Forslaget til den fælles aktion er nemlig begrænset til indførelse af lempelser vedrørende flytninger, men ikke rejser. I realiteten vil forslaget til fælles aktion alene gøre det muligt for borgere i et tredjeland at møde op ved grænsen forsynet med deres egen opholdstilladelse og uden visum. De vil ikke af den grund have ret til adgang til en anden medlemsstats område, ja, de vil endog vilkårligt kunne afvises, og hvad der er mere alvorligt, uden at denne afvisning kan forelægges EF-Domstolen til kontrol. Desuden er der tale om et tilbageskridt i forhold til Schengen-aftalen, som allerede i dag giver denne ret til at rejse. Yderligere medfører den manglende ret til indrejse, at det bliver nødvendigt at opretholde kontrollen ved de indre grænser for at kunne kontrollere, om indrejsen til området kan tillades. Dette betyder, at man fra et direktivforslag, der fastsættes i forventning om afskaffelse af kontrollen med de indre grænser, går til et retligt instrument, der tvinger dem til at opretholde denne kontrol ved grænserne.
Som konklusion vil jeg understrege, at de overvejelser, der hidtil er foregået af dette formandskabsinitiativ alene forpligter mig. Jeg vil dog ikke tøve med at meddele den samlede Kommission mine bekymringer og opfordre den til snarest muligt at fastlægge den strategi, der skal følges. For mit vedkommende opfordrer jeg Dem til klart som Europa-Parlament at tilkendegive Deres opfattelse vedrørende dette problem.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 10.40 og genoptaget kl. 10.50)

Redegørelse fra Kommissionen om BSE
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om dens informationspolitik siden 1988 i forbindelse med BSE samt de foranstaltninger, der truffet med hensyn til et effektivt eksportforbud og med hensyn til at udrydde sygdommen.
Hr. Santer, formand for Kommissionen, har ordet.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, BSE er en alvorlig sag. Kommissionen har behandlet den som sådan lige fra begyndelsen, og som sådan har jeg selv besluttet at behandle den.
Allerede i marts måned involverede jeg mig personligt i sagen. De kender min holdning, Kommissionens holdning. Sundheden er vores vigtigste interesse; den videnskabelige påvisning er vores eneste metode. Det er inden for rammerne af denne indfaldsvinkel, at Kommissionen placerer sin aktion, og den har den 27. marts vedtaget en strategi til isolering af sygdommen. Den er blevet klart stadfæstet såvel af Domstolen som af retten i første instans. Ved at afvise det britiske hastesagskrav mod eksportforbuddet har Domstolen udtrykkeligt bekræftet Kommissionens konstante holdning. Den har faktisk meget klart understreget, at eksportforbuddet indgår i en strategi, der giver sundhedsbeskyttelsen en afgørende betydning.
Jeg vil tilføje hertil, at den almindelige handlingsramme med henblik på udryddelse af BSE foreslået af Kommissionen, og som har givet mulighed for en aftale i Firenze, også skaber en direkte forbindelse mellem den eventuelle genoptagelse af eksporten og fjernelsen af enhver risiko for den menneskelige sundhed. I denne sag har Kommissionen aldrig lagt skjult på de principper, der er ledende. Jeg kan virkelig ikke se, hvorfor den i en så ømtålelig sag skulle have praktiseret en politik med misinformation.
Jeg vil indrømme, at opdagelsen af et notat fra oktober 1990 hos en embedsmand i Kommissionen, der syntes at fastholde påstanden om en misinformationsstrategi, har fremkaldt stor sindsbevægelse hos mig, en sindsbevægelse, jeg for øvrigt meddelte Dem ved mit sidste indlæg i Europa-Parlamentet i maj måned i Bruxelles. Men snarere end at reagere hovedkulds og opstille påstande om sammensværgelse har jeg straks udbedt mig forklaringer, for det, dette notat antyder, er i strid med det, jeg har kunnet konstatere, siden jeg blev formand for Kommissionen. Som De beder om, hr. formand, er jeg i dag parat til at give Dem resultatet af de undersøgelser, som vi har foretaget. Jeg håber således at kunne vise over for Parlamentet, at de forskellige fortolkninger, som man har kunnet læse eller høre i den seneste tid, afspejler et fuldstændigt forvrænget billede af Kommissionens handling.
Hvad er situation så? Hr. Castilles notat er et personligt og ikke registreret notat i en sag. Det handler for øvrigt ikke om et mødereferat, men snarere om en lille klumme fra dens forfatter. Notatet var hverken stilet til kommissæren, der er ansvarlig for forbrugerbeskyttelse, eller med endnu bedre grund til Kommissionen. I sit notat henviser hr. Castille til: «repræsentanterne for Kommissionen«. Den ansvarlige vicegeneraldirektør for de veterinære tjenester, der den dag overværede mødet i Den Stående Veterinærkomité, har over for os bekræftet, at han intet sagde på dette møde eller på noget andet møde, der kan fortolkes i retning af en misinformationspolitik, der skulle føres af Kommissionen. Han tilføjede for øvrigt, at han aldrig har hørt nogen af sine medarbejdere sige noget i den retning, og for at få alt på det rene har vi på det sidste møde i Den Stående Veterinærkomité anmodet medlemsstaterne om at give deres version af begivenhederne, da Den Stående Veterinærkomité er sammensat af repræsentanter for medlemsstaterne.
Den danske delegerede, der er den eneste, der personligt overværede mødet i oktober 1990, altså for seks år siden, har fortalt, at Kommissionen på intet tidspunkt anmodede Det Forenede Kongerige om ikke at offentliggøre resultatet af de foretagne undersøgelser. Hun understregede også, at den fortolkning, der er givet i hr. Castilles notat, er i strid med indholdet og ånden i alle diskussionerne i Den Stående Veterinærkomité, og den afspejler ikke Kommissionens holdning.
Udtalelserne fra den danske delegerede er bekræftet af den irske delegations noter. De andre delegationer har meddelt, at BSE aldrig har været behandlet på den måde hverken af Kommissionen eller af medlemsstaterne i Den Stående Veterinærkomité. Den italienske delegation har endda erklæret, at hvis en sådan indfaldsvinkel var blevet foreslået af Kommissionen, var den blevet afvist på det kraftigste af medlemsstaterne. Det forekommer mig klart.
Det er hvad, jeg har kunnet få af informationer om et møde, der blev afholdt for seks år siden. Under alle omstændigheder må man dømme Kommissionen på dens handlinger. Ikke engang en måned efter dette famøse møde i Den Stående Veterinærkomité i 1990 arrangerede Kommissionen en videnskabelig konference af et hidtil ukendt omfang med to hundrede repræsentanter for det videnskabelige miljø blandt de mest berømte i hele verden for netop at gå i gang med BSE-problematikken, og denne konference gav faktisk et ubestrideligt skub fremad i forskningen i BSE. Når vi i dag begynder at råde over videnskabelige data, hvoraf visse for øvrigt har fremkaldt krisen for nylig, mens andre giver os mulighed for at finde nogle svar, er det også takket være den påvirkning, som denne konference gav på det tidspunkt. At arrangere en konference af denne type og offentliggøre resultaterne heraf fuldstændigt, er det, mine damer og herrer, en misinformationsstrategi?
Jeg vil ikke her gentage forløbet af det, der er foregået siden oktober 1990 i bekæmpelsen af BSE. Kommissionen har systematisk indsamlet de bedste videnskabelige udtalelser, der var til rådighed, og som har været brugt som grundlag for de foreslåede foranstaltninger. Og hver gang der forekommer nye elementer, tager Kommissionen højde for dem og vil fortsat tage højde for dem. Jeg vil gerne bemærke, at vi står over for et kompleks og kompliceret problem, som der desværre ikke altid er absolutte videnskabelige sikkerheder for.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kommer nu til et andet spørgsmål, der har fremkaldt megen uro. Jeg taler om mistanker om illegal eksport af britisk oksekød. Man behøver ikke at understrege, at denne eksport er svindel. Man må således tage denne sag meget alvorligt. Men også her må man ikke lade sig rive med af følelserne. Man må gå i dybden med sagerne. Det er det, Kommissionen har gjort. Vi har skrevet til den tyske sundhedsminister, hr. Seehofer, for at kontrollere årsagerne til, at han advarede ministrene i de tyske Länder. Vi har skrevet til alle Unionens landbrugsministre og anmodet dem om at være endnu mere årvågne. Vi har også bedt dem om at foretage en undersøgelse og give Kommissionen alle relevante oplysninger i den forbindelse. Min kollega, kommissær Fischler, har henvendt sig til sin britiske kollega for at sikre sig, at myndighederne i Det Forende Kongerige sørger for, at eksportforbuddet overholdes fuldstændigt. Endelig har vi givet vores egen afdeling til bekæmpelse af bedrageri, UCLAF, instruktion om at undersøge eventuelle uregelmæssigheder. For øjeblikket er de eneste skriftlige svar, som Kommissionen har fået, svarene fra den tyske minister, hr. Seehofer, og den italienske landbrugsminister. Jeg har dem til Parlamentets rådighed. De vil se, at der her ikke er nogen information, der på nuværende tidspunkt kan berettige den alvorlige frygt, som er inspireret af de mange presseartikler, der har fulgt hr. Seehofers handling.
Det er ikke derfor, at Kommissionen ikke skal uddybe sine påstande. Den vil fortsætte med at gøre det, og hvis der er svindel, skal svindlerne dømmes hårdt. Kommissionen vil insistere over for medlemsstaterne, således at de påtager sig deres ansvar. Toldvæsenet og veterinærmyndighederne, der henhører under medlemsstaternes myndighed, skal gøre deres arbejde. Hvad angår Kommissionen, udfører den sit. Allerede i næste uge vil en ny veterinær undersøgelsesgruppe tage til Det Forenede Kongerige, og jeg har bedt om, at den er særlig opmærksom på en nøje overholdelse af fællesskabslovgivningen og styrkelsen af de fysiske kontroller i havnene.
Hr. formand, mine damer og herrer, i denne sag vil vi ikke lade os lede væk fra vores indfaldsvinkel: Menneskenes sundhed frem for alt og udviklingen af den videnskabelige viden som eneste ledetråd. Enhver, også usandsynlig, information vil blive undersøgt. Vi vil ikke tagen nogen risici, og vi vil handle i gennemsigtighed. Vi vil påtage os vores ansvar. Det er således, at vi skal være til tjeneste for borgerne.

Fayot
Hr. formand, hr. kommissionsformand, det interne notat fra en embedsmand i Kommissionen fra oktober 1990 fortæller på én side hele essensen af alt det, offentligheden bebrejder det europæiske bureaukrati.
Til afsløringen af dette notat - hvorfor denne nervøsitet på bænkene i Kommissionen? - kan tilføjes nogle rygter vedrørende svindel med embargoen med illegal eksport af britisk oksekød. Da de italienske domstole har fået forelagt denne sag, vil jeg ikke insistere på den.
Virkningen af disse afsløringer er ødelæggende! Ganske vist er Kommissionen under forsæde af hr. Santer ikke ansvarlig. Den embedsmand, der tog sig af sagen i 1990, er måske pensioneret. Der er sandsynligvis ikke nogen kommissær, der har set notatet i 1990. Alt dette fritager os ikke fra at drage en lære af det, der er sket i 1990. Det er, fordi vi respekterer Kommissionens arbejde, fordi denne skal være hævet over enhver mistanke, at vi ønsker, at det skal være således.
Hvad afslører dette notat da? Det afslører allerførst en mentalitet, som der ofte er blevet råbt op om af socialisterne, men som sjældent har vist sig med så megen kynisme: Det er markedet, der er den højeste værdi, hvilket vil sige, at ethvert andet element, i det foreliggende tilfælde beskyttelse af forbrugernes sundhed, betragtes som sekundært. Det er en mentalitet, der er opstået i visse af den triumferende liberalismes lande i 80'erne. Det store indre marked rettet mod den økonomiske dimension, frataget den sociale og økologiske dimension, har været forlængelsen heraf på det europæiske plan.
Notatet afslører derefter en utrolig blindhed over for den foruroligelse, der allerede er givet udtryk for på dette tidspunkt af de involverede kredse. Jeg ønsker blot som bevis den skriftlige forespørgsel, der i maj 1990 blev sendt af min kollega, hr. Happart, herom samt det beroligende svar, der dengang blev givet af landbrugskommissæren.
Det afslører endelig en vilje til uigennemsigtighed i informationen, for ikke at sige misinformation, en afvisning af gennemsigtighed, der praktisk talt er skandaløs i vores tid i en demokratisk institution.
Hvilken lære kan man så drage heraf? Den første er ikke hurtigt at undskylde sig og gå over til dagsordenen, men at engagere sig i afgørende at ændre mentalitet og indfaldsvinkel. Hvis en embedsmand i Kommissionen faktisk har kunnet fremlægge et sådant notat i 1990, uanset om den politisk ansvarlige på det tidspunkt har haft kendskab hertil eller ikke, er det, fordi de objektive betingelser for, at dette notat kan fremlægges, er til stede. Med andre ord prioritering af markedets krav, manglende ansvar med hensyn til sundhed, viljen til at behandle sagerne for lukkede døre, alt dette skulle være almindelig udbredt, for at et sådant notat kunne se dagens lys og ikke gav anledning til nogen spørgsmål på noget som helst niveau.
Hvad mere er, hvis denne holdning på en af medlemsstaternes niveau falder sammen med meget udtalte økonomiske interesser, med en forsømmelighed i de veterinære kontroller og med foragt for fællesskabsforordningerne, kan man forestille sig omfanget af katastrofen, den permanente formørkelse af virkeligheden, foragten for enhver interesse for forbrugernes sundhed og beskyttelse til fordel for den økonomiske interesse.
Det er den egentlige skandale, hr. formand. Hvis Kommissionen i dag vil bevare sin troværdighed over for offentligheden, må den udvise en vilje til absolut og fast gennemsigtighed med overholdelse af kravene til offentlig sundhed: Den kan forsvare sig nok så mange gange og erklære sig uskyldig, offentligheden ser kun den permanente institution og ikke rækken af individuelle ansvarlige.
Den socialistiske gruppe vil meget nøjagtigt og nøgternt undersøge de forklaringer, som formanden for Kommissionen har givet Parlamentet. Jeg takker ham herfor, for jeg mener, at det er meget vigtigt over for Parlamentet at få redegjort for disse meget præcise kendsgerninger. Vi skal naturligvis stemme om en beslutning, men det er ikke tilstrækkeligt: Vores gruppe vil undersøge muligheden for at kræve et undersøgelsesudvalg. Man kan i hvert tilfælde sige, at hvis et sådant undersøgelsesudvalg nogen sinde har været på sin plads i henhold til Forretningsordenens artikel 136, er det i dette tilfælde, for at undersøge, om der faktisk har været en dårlig, for ikke at sige forsømmelig, administration i Kommissionens og den pågældende medlemsstats behandling af denne sag.
Alle har interesse i at få den største klarhed for at genskabe tilliden i de europæiske og nationale myndigheder: Landmændenes tillid, men navnlig borgernes og forbrugernes tillid.

Böge
Hr. formand, mine damer og herrer, allerede i 1988 konstaterede Southwood -kommissionen, en gruppe uafhængige britiske videnskabsfolk, i forbindelse med BSE: We don't believe that there is a risk for man, but if we are wrong, the risk will be extremely high . Jeg krævede allerede under forhandlingen i Europa-Parlamentet den 12. juni 1990, at alle kreaturbesætninger, der var ramt af BSE, blev udryddet. Min erfaring på grundlag af denne uendelige historie er følgende: Det drejer sig her ikke alene om spørgsmålet om misinformation - det er snarere af underordnet art - men derimod om noget andet. Det drejer sig om, at der såvel i Kommissionen, Rådet og erhvervssammenslutningerne som i dele af Parlamentet var en vis mangel på forståelse og en manglende vilje til at prioritere forbrugerbeskyttelsen i forebyggelsesøjemed.
Dette skal naturligvis også ses på baggrund af de videnskabelige udtalelser, da de videnskabelige resultater jo kom i små dråber, og vi har indtil videre ingen endegyldig vished. For så vidt drejer det sig ikke kun om hr. Castilles notat, da man nemlig også dengang fra forskellig side selvtilfreds sagde til mig: Hvis det hele er så farligt, så er det bedst, at vi slet ikke taler om det! Man har simpelthen ikke kun undervurderet den videnskabelige dimension, men også rækkevidden af forbrugernes reaktion.
Hr. Santer og hr. Fischler, De har nu haft Deres embede i halvandet år, og jeg vil gerne blot bede Dem om én ting: Gør ikke den fejl at ville dække over tidligere fejl, forsømmelser og en eventuel ukorrekt adfærd i Kommissionens tjenestegrene eller en ukorrekt adfærd fra Rådets side. De har med Deres beslutninger nu med rette sat gang i tingene. Det vil jeg gerne udtrykkeligt understrege og bifalde. Men der har også været en række sløserier, som f.eks. den ikke rettidige gennemførelse af standarderne i forbindelse med destruktion. Beslutningen fra 1990 skulle gennemføres inden december 1991, og De ved, hvad der hidtil er sket.
Efter min opfattelse berettiger en række kendsgerninger absolut til, at de interne undersøgelser inden for Kommissionens tjenestegrene videreføres med henblik på at finde ud af, hvorvidt agerende og ansvarlige embedsmænd rent faktisk har handlet i Fællesskabets interesse eller ej. Men jeg siger også: Et undersøgelsesudvalg ville, så vidt jeg ved, slet ikke bringe noget nyt for dagen. Det, der diskuteres med hensyn til benmel og overvågning, er oplysninger, som egentlig har været tilgængelige siden 1990, 1991 eller senest 1992 for enhver, der beskæftiger sig med det. Et undersøgelsesudvalg ville muligvis medføre en ny overreaktion blandt forbrugerne og i medierne, hvilket i sidste instans ville resultere i, at de berørte landmænd endnu en gang måtte betale dyrt for sagen.
Derfor spørger jeg Dem, hr. Santer, om De er rede til at give Parlamentet garanti for, at det ud over de interne undersøgelser, som De har gennemført med hensyn til dette skriftlige notat, også undersøges, om Kommissionens tjenestegrene i de seneste år rent faktisk har gjort alt, for at de vedtagne direktiver og forordninger gennemføres, og hvorvidt de nødvendige kontrolforanstaltninger er blevet gennemført i medlemsstaterne. Jeg vil endvidere gerne bede Dem om at forsikre os om, at destruktionsplanen gennemføres konsekvent, og at de foreløbige forskningsresultater rettidigt forelægges Europa-Parlamentets kompetente udvalg. Jeg mener, at dette ville være den rigtige måde at rette op på fortidens forsømmelser på.

Pasty
Hr. formand, hr. kommissionsformand, vi ventede os meget af Deres erklæring, for vi har den lidt pinagtige fornemmelse, at Kommissionen ikke altid tidligere har truffet de nøjagtige forholdsregler i det politiske ragnarok, som sagen med kogalskab er.
På den ene side har vi nogle forbrugere, der er desorienterede og forskrækkede, og som har det indtryk, at man har skjult en del af sandheden for dem, hvilket medvirker til at vedligeholde en ødelæggende psykose. På den anden side har vi en hel økonomisk sektor, fra producenter til forarbejdningsindustrien og distributørerne, der er på fortvivlelsens rand, fordi hele dens overlevelse står på spil. Der er faktisk nogle regioner i Den Europæiske Union, Irland, Skotland, Auvergnes højland i Frankrig og bjergområderne i Italien, for bare at nævne nogle få, hvor kvægproduktion udgør den dominerende, ja næsten eneste, menneskelige og økonomiske aktivitet.
Europa-Parlamentet, der siden 1988-90, har gjort Kommissionen og Rådet opmærksom på situationens alvor, er i dag i vrede, for vi mener, at de svar, vi har fået hidtil, er langt fra det, situationen kræver. Man får en fornemmelse af, at man fortsat behandler dette problem som et sektorproblem, mens det er hele funktionen i fællesskabsinstitutionerne, der står på spil.
To nylige begivenheder begrunder vores foruroligelse. Der er blevet talt om hr. Castilles notat. Vi er glade for, hr. formand, at De har foretaget en undersøgelse i Kommissionen, men det, De har fortalt os, er vi ikke tilfredse med, for en undersøgelse skal for at være troværdig have deltagelse af alle sagens parter. Men så vidt jeg ved, har De ikke hørt forfatteren til notatet, hr. Castille, der i dag er på pension, men som i virkeligheden kunne have givet meget relevante oplysninger. Jeg har gjort mig den ulejlighed at spørge ham pr. telefon, og han fortalte mig, at notatet dengang blev sendt til kommissærens kabinet. Men vi er overraskede over, at visse erklæringer fra Deres forgænger, hr. Delors, og også fra Kommissionens nuværende talsmand, har forsøgt at bringe forfatteren af dette notat i miskredit; hans formål var faktisk - det var ganske vist en klumme - at henlede opmærksomheden på alvoren i det problem, som kogalskabssagen allerede på dette tidspunkt udgjorde.
Jeg har derefter i mine arkiver fundet en artikel offentliggjort under rubrikken »Sciences et Médecine« i den franske avis »Le Monde« fra den 30. maj 1990, som er samtidig med hr. Castilles notat, og hvor man ser, at to kvindelige professorer, den ene fra Landbohøjskolen i Maisons-Alfort, den anden fra Saint-Louis-hospitalet, allerede gjorde opmærksom på problemet med benmel og risikoen for smitte, som dette mel havde. Men man måtte vente helt til 1994, på at der blev vedtaget en lovgivning på europæisk niveau, der forbyder brug af dette mel.
Vi mener således, at de europæiske institutioner ikke har fungeret, som de burde. Man har en fornemmelse af, at alt er foregået dengang, som om slagordet faktisk lød: «Lad os ikke lave noget røre«. Resultatet i dag er, at vi har en flodbølge, der river alt med sig.
Derfor, hr. formand, anmoder vi Dem som konklusion på disse begivenheder, der er yderst foruroligende for os, om at påtage Dem Deres fulde ansvar. For det første, navnlig ved at iværksætte en intern undersøgelse, men med deltagelse af alle parter i sagen, for fuldt ud at belyse det, der er sket i 1990, og for at drage konsekvenserne heraf, herunder hvad angår det disciplinære og politiske, hvis nuværende eller tidligere kommissærer er involverede.
For det andet ved sammen med medlemsstaterne at oprette en krisecelle for at sikre overholdelsen af de sundhedsregler, der på nuværende tidspunkt er foreskrevet, således at eksportforbuddet for britisk oksekød overholdes ligesom forbuddet mod hormoner. For vi ved, at kontrollen på medlemsstatsniveau også i denne sektor er utilfredsstillende.
For det tredje ved at tage initiativ til en streng lovgivning vedrørende betingelserne for produktion og brug af benmel i dyrefoder med inspiration fra den restriktive lovgivning, som den franske regering lige har vedtaget.
For det fjerde ved at foreskrive en fælles lovgivning, der i hele Unionen gør identifikation af dyrekroppe obligatorisk for at gøre markedsføringskredsløbene mere gennemsigtige.
For det femte ved at frigive de nødvendige finansielle midler dels til udryddelse af sygdommen og dels til at redde de forskellige led i kvægerhvervet.
Det er faktisk kun ved at genskabe forbrugernes tillid og ved fuldstændigt at lade loven om gennemsigtighed gælde, at man kan komme ud af krisen og ikke ved at blive ved at spille det spil, der består i, at Kommissionens ansvar sendes tilbage til medlemsstaterne og vice versa med det ene formål at berettige sin manglende handling.

Mulder
Hr. formand, det første mål, som Kommissionen skal have for øje, er at genoprette den europæiske forbrugers tillid til oksekød. Det kan ikke ske, hvis der fra tid til anden dukker dokumenter op, som kaster et forkert lys over Kommissionens stilling. Jeg vil derfor gerne støtte, hvad forskellige andre mennesker allerede har sagt i denne debat: Der må hurtigst muligt komme intern kontrol og en intern rapport, som skal offentliggøres, for at der kan sættes en stopper for alle rygter. Åbenhed er nødvendig. Min gruppe vil lade det afhænge af denne rapport, om den derefter vil støtte anmodningen om at oprette et undersøgelsesudvalg.
Det andet punkt er, hvad Kommissionen skal gøre. I forbindelse med BSE er der stadig en masse ukendte faktorer. Mere forskning er nødvendig. Hvilken rolle vil Kommissionen få på dette område? Hvilken rolle spiller Kommissionen i koordineringen af alle de undersøgelser, som finder sted i øjeblikket i Europa, og hvilke finansielle konsekvenser vil det have?
Det tredje punkt, som min gruppe synes er vigtigt, er, at markedsbalancen for oksekød skal genoprettes. Det kunne blive en pinlig proces. En af de ting, som kunne hjælpe i den forbindelse, er indførelsen af et europæisk kvalitetskontrolmærke for oksekød. Kunden må vide, hvordan oksekød produceres. Det kan ikke kun opnås gennem indførelsen af et tysk kvalitetskontrolmærke, et nederlandsk kvalitetskontrolmærke eller et kvalitetskontrolmærke fra Bayern, det skal være et europæisk kvalitetskontrolmærke, for at der kan være lige konkurrencevilkår overalt i Europa. Disse lige konkurrencevilkår gælder også for andre foranstaltninger. Tyskland har allerede nu bebudet, at det ikke vil overholde Kommissionens beslutning for så vidt angår eksporten af visse produkter fra Det Forenede Kongerige. Hvordan vil Kommissionens holdning være hertil? Hvad mener Kommissionen om Frankrigs beslutning om at forbyde anvendelsen af dyremel i kvægfoder? Lige konkurrencevilkår overalt.

Puerta
Hr. formand, denne redegørelse og denne debat skyldes et allerede famøst internt notat fra Kommissionen - eller, om man vil, fra en tjenestemand i Kommissionen - om den misinformationsstrategi, man skal følge i forbindelse med kogalskabssagen. Men det største problem er ikke notatet, problemet ligger i, at man samtidig indstillede veterinærkontrolkontorets inspektionsopgaver, og at Kommissionen afstod fra sin rolle som ophavsmand til lovgivningsinitiativer.
Denne situation varede i fire år, hvor man registrerede næsten 75 % af de anmeldte tilfælde af BSE. Hvis der har været risici, har det været i denne periode. Hvis der har været behov for lovgivning, har det været i denne periode. Hvis der har været behov for inspektion, har behovet aldrig været mere presserende end i denne periode. Kommissionen bør forklare grundene til sin mangel på handling i perioden 1990-1994.
Hvis man vil undgå ordet misinformation, må man tale om gennemskuelighed, og man kan ikke påstå, at Kommissionen har haft en gennemskuelig holdning. Det videnskabelige grundlag for at ophæve eksportforbudet for gelatine er ikke klart, og Kommissionen er ikke kommet med de oplysninger, der blev krævet i punkt 6 i den beslutning, vi traf i juni måned. Det er vigtigt, at rapporten fra den europæiske sammenslutning af gelatineproducenter, som Kommissionen brugte til at foreslå en delvis ophævelse af eksportforbudet, sammenholdes med uafhængige videnskabelige vurderinger.
Hvis man har en fornemmelse af, at beslutningerne er baseret på oplysninger fra parter med interesse i sagen og ikke på uafhængige videnskabelige kriterier, og der ikke svares på Europa-Parlamentets anmodninger om oplysninger, så kan man ikke genoprette forbrugernes tillid.
Man skal lære af erfaringen: Dereguleringen og ønsket om konkurrencedygtighed gennem intensivering har skabt dette problem. Erfaringen viser, at når beslutningerne er betinget af økonomiske eller endog politiske interesser, forværres konsekvenserne. Før i tiden har vigtige beslutninger været betinget af gennemførelsen af det indre marked eller af et topmødes succes. Forbrugeren opfatter disse situationer, og man kan ikke forvente, at han eller hun genvinder tilliden med disse kendsgerninger, og endnu mindre med mistanken om, at visse beslutninger har ladet økonomiske interesser gå forud for den offentlige sundhed. Vi må ikke gentage tidligere fejltagelser. I en hvilken som helst beslutning, der træffes i fremtiden, skal vi fjerne den mindste risiko.
I denne sag er der tale om interesser, begunstigede parter, skadede parter og økonomiske omkostninger, men frem for alt sundhedsrisici. Og der er også tale om ansvar. Efter Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppes mening er det nødvendigt at oprette et undersøgelsesudvalg for at få fastslået, hvem der har ansvaret for, at problemet er opstået og har udviklet sig, og navnlig for, at de beslutninger, der træffes i fremtiden, garanterer den offentlige sundhed. Nogle vil mene, at undersøgelsesudvalget vil give anledning til nye overskrifter i pressen med skadelige virkninger for forbruget. Men vi har allerede erfaringer med, hvad der sker, når man udskyder beslutninger eller vedtager dem forsigtigt. I øvrigt vil den lange inkubationstid for disse sygdomme samt de risici, man har accepteret i fortiden, blive ved med at give anledning til avisoverskrifter i den nærmeste fremtid.
Derfor vil Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe støtte oprettelsen af et undersøgelsesudvalg, der skal koncentrere sig om de politiske beslutninger, der træffes med henblik på at beskytte offentlighedens interesser.
Hr. formand, jeg vil slutte mit indlæg. Som hr. Fayot har sagt, ønsker vi at bidrage til, at markedet retter sig efter demokratiets love og respekterer forbrugernes sundhed.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, hr. Santer, hr. Fischler, BSE-katastrofen er en kæde af ukorrekt adfærd, politiske fejlvurderinger og manglende overtagelse af det politiske ansvar. Dette er ingen svøbe, men derimod en menneskeskabt katastrofe, nemlig som følge af den britiske regerings beslutning om at ændre temperaturen og trykket ved fremstillingen af kødmel. Reaktionerne hos kvæget er kendte. Men der var også tale om en fejlvurdering fra Kommissionens side, som mente, at denne sygdom ikke ville antage et sådant omfang, men derimod langsomt dø ud.
Kommissionen har ganske vist handlet nu - og jeg godkender hr. Fischlers konsekvente optræden - men det var en nødbremse og ingen forebyggende politik, for hidtil er der allerede kommet ca. 2 mio inficerede dyr ind i fødekæden, uden at Kommissionen havde handlet. Kødmel, som blev fremstillet ved temperaturer, der ikke er tilstrækkeligt høje til at bekæmpe denne BSE-infektion, er fortsat i cirkulation, og dette kødmel anvendes også fortsat som foder, idet det står åbent, om infektionen rent faktisk kan bekæmpes med høje temperaturer.
Hr. Santer, De siger, at der ikke har været nogen officiel linje fra Kommissionens side, og den italienske regering har sagt, at hvis Kommissionen havde forelagt forslaget, havde den også afvist det. Det er morsomt, når De siger det, eller kynisk. Havde De lagt det åbent frem, behøvede vi ikke noget undersøgelsesudvalg! Problemet er, at De ikke lagde det åbent frem. Det drejer sig i dag ikke kun om opklaring af denne sygdom, men derimod også om EuropaParlamentets omdømme og om den europæiske politiks omdømme, som har fået et dårligt ry som følge af dette sløseri. Det drejer sig om, at Europa-Parlamentet i sin konsekvente holdning ikke slås i hartkorn med en Kommission, som ikke erkendte de nødvendige signaler og stolede på videnskabsfolk, som bagatelliserede det, samt tog del i bagatelliseringsstrategien. Det er det, som det drejer sig om i dag, og det er det, der skal opklares!
Og hvis vi ikke har heldet med os, og denne sygdom overføres til mennesker, vil man spørge os om, hvorfor vi i det mindste ikke på dette tidspunkt har taget de nødvendige konsekvenser. Spørgsmålet om undersøgelsesudvalget er også et spørgsmål om konsekvente foranstaltninger til fremtiden. Det drejer sig ikke kun om et opgør med fortiden, men også om, at Parlamentet udnytter sine beføjelser på landbrugsområdet, som det ikke har haft i lang tid, og at vi også forankrer i traktaterne, at vi har et ord at skulle have sagt her og kan opfordre Dem til at gribe ind, hvis vi mener, at dette er nødvendigt. Det drejer det sig om, og derfor går vor gruppe ind for, at dette undersøgelsesudvalg nedsættes. Og denne milde formulering, hr. Böge, som De anvendte for PPE-Gruppen - «Hvis I nu selv forsker, er vi indforstået med det« - er ikke Europa-Parlamentets holdning. Vi skal gøre vor pligt, hr. Böge!

Lalumière
Hr. formand, hr. kommissionsformand, i denne uge burde Parlamentet - det ønsker jeg i hvert tilfælde - beslutte, om der skulle nedsættes et undersøgelsesudvalg for at belyse visse aspekter af den såkaldte »kogalskabssag«. For uanset hvor fortræffeligt Deres indlæg var, hr. kommissionsformand, er det nødvendigt, at personer uden for Kommissionen kan foretage nogle undersøgelser og med deltagelse af alle sagens parter.
I dag begynder Parlamentet at reagere på en passende måde. For at gøre dette, var det nødvendigt, at et internt notat fra Kommissionen fra oktober måned 1990, offentliggjort af flere aviser, afslørede forsømmelser, der tilsyneladende var overraskende for Kommissionen. Det er klart, at dette notat afslører en organisation af mildest talt ineffektive regler og rutiner i Kommissionen og mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Med rette ønsker offentligheden at få noget at vide, og den ønsker gennemsigtighed.
Jeg har i tre år været forbrugerminister. Jeg ved udmærket, at en forbruger, der har mistet tilliden, kun vil få den igen, hvis han er overbevist om, at han står over for kompetente, oprigtige og upartiske ansvarlige mennesker. Derfor er de henholdende midler, der bruges til at forsinke undersøgelserne eller begrænse omfanget, baseret på en helt forkert beregning.
Hvis man vil forsvare produktionen og især kvalitetsproduktionen der, hvor dyrene lever af græs eller korn, er det nødvendigt med gennemsigtighed, mærkning af dyrenes oprindelse, kvalitetsstempel og kontrol, der udføres af tjenester, der er uafhængige af landbrugskredse, og som repræsenterer forbrugerne. Hvis man ønsker at forsvare distributionskredsløbene, grossisterne og detailhandlerne, må man effektivt kunne kontrollere hele kæden mellem producent og forbruger.
Og hvis man ønsker at bevare Kommissionens troværdighed og dens autoritet - og vores gruppe ønsker det inderligt, hr. formand - er det ikke alene nødvendigt, at der foretages en undersøgelse for at få kendskab til fortiden, men det er også nødvendigt at forberede reformer i selve Kommissionen og i forholdet mellem Kommissionen og medlemsstaterne, for at lignende forsømmelser eller fejl i fremtiden ikke længere sker.

de Villiers
Hr. kommissionsformand, hr. parlamentsformand, kære kolleger, for tredje gang siden den 27. marts bliver vi foranlediget til i plenum at tale om problemet med kogalskab og følgerne heraf.
I sit indlæg den 27. marts læste min kollega, Christine Poisson, et uddrag af hr. Jimmy Goldsmiths bog skrevet i 1992, hvori alle afsløringerne vedrørende problemet med overførsel til mennesker af sygdommen kogalskab allerede var beskrevet. Og Christine Poisson stillede et spørgsmål, et eneste, til Kommissionen: Hvad har Kommissionen gjort siden 1990? Svaret var klart: Deres forgænger, hr. Delors, erklærede, at Kommissionen ikke var orienteret, og at den ikke kunne gøre noget.
Den 3. juni anmodede min kollega, Edouard des Places, om at solidariteten med producenterne blev reel, og at de ansvarlige blev udpeget, såvel de fabrikanter, der fremstillede dyrefoder som regeringerne og de europæiske institutioner. Han fik ikke noget svar herpå af kommissær Fischler.
De eneste foranstaltninger, som Kommissionen har planlagt, dækker kun 20 % af de tab, som vores producenter har lidt. For eksempel er tabene i kvægerhvervet i Frankrig i dag over 15 milliarder francs og kompensationerne beløber sig kun til 3 milliarder francs. Hvem skal betale forskellen?
Da jeg selv indbragte klagen for De Europæiske Fællesskabers Domstol med støtte fra en producentfagforening, svarede man mig: Nej, Kommissionen er ikke ansvarlig, den har gjort alt, hvad der var i dens magt.
Men i et internt notat, der fremover er selvskrevet til berømmelse, fra Kommissionen, som, hr. Pasty lige har fortalt os, er nået frem til kabinettet, altså på en eller anden måde til den politiske instans, fra den 12. oktober 1990, står det sort på hvidt: «Denne sag må neddysses ved udøvelse af misinformation«.
For lidt siden svarede De os, hr. Santer, at det kun drejede sig om et internt skriftligt notat fra en pensioneret embedsmand, og at Kommissionens akter viser det modsatte. Nej, hr. formand, det drejer sig ikke om et uskadeligt notat. Vi ved alle her - da vi kender Kommissionens hemmeligheder - at disse interne notater kommer med de overordnede retningslinjer.
Som konklusion, hr. formand, tvinger De mig over for disse svar til at påtage mig mit ansvar. Jeg vil således iværksætte forretningsordenens artikel 34, der hedder: «Forslag til mistillidsvotum til Kommissionen«, og jeg vil allerede i eftermiddag begynde indsamlingen af de tres underskrifter, således at Parlamentet på plenarmødet i september kan stemme om dette forslag om mistillidsvotum.
Naturligvis vil man fortælle mig, at de ansvarlige kommissærer ikke længere er de samme, men jeg vil gerne understrege, at kommissærerne er ansvarlige for Forretningsudvalgets handlinger, og at, hvis der har været forsømmelse i Kommissionens funktion, er det fungerende kommissærkollegium således ansvarligt herfor.
Gruppen Nationernes Europa vil anmode om, at der nedsættes et undersøgelsesudvalg i Europa-Parlamentet, men Parlamentet må påtage sig hele sit ansvar...
(Formanden afbrød taleren)

Martinez
Hr. formand, kommissærer, De anklages for en alvorlig forseelse. Til Deres forsvar forklarer De os det, De har gjort efter marts 1996. Problemet, hr. Santer, er ikke det, De har gjort bagefter. Problemet er det, De ikke gjorde inden og med fuld kendskab til tingene. Politisk advarede José Happart og jeg allerede i september 1990 her hr. MacSharry efter at have interviewet alle de lærde i verden, herunder hr. Prisuner. En avis fra Front national sagde den 11. juni 1990 på en helside: «Sygdommen overføres til mennesker«, og den 22. februar 1996 også her sagde direktøren for Roch-instituttet i Berlin i tilstedeværelse af Kommissionens embedsmænd: «Jeg advarer sundhedsmyndighederne i Europa. Encephalopati overføres til mennesker«. Det kunne De ikke være uvidende om!
Så siger De til os: «Jeg har ingen bevæggrund, hvorfor ville vi have gjort det?« Men, hr. Santer, hvis befolkningerne havde kendt sandheden i 1990 og hvis de i 1992 havde vidst, at frihandel og ultraproduktivisme smitter, ville de ikke have accepteret GATT og Maastrichttraktaten. Der er Deres bevæggrund. De har skjult smitten med benmel for at skjule smitten med Deres ideer. Inden benmelet overhovedet smittede, er det Deres ideer, der har forgiftet, hr. Santer! Og med hensyn til Wien-traktaten har De krænket befolkningernes samtykke. De opnåede ratificering af Maastricht-traktaten ved at forvanske befolkningernes samtykke.
Vi er klart enige med Philippe de Villiers. Det er ikke et undersøgelsesudvalg, det er Deres politiske ansvar, der står på spil. På andre tidspunkter, hr. kommissionsformand, led de store folkeforførere i menneskehedens historie en anden skæbne.

Kenneth Collins
Hr. formand, jeg ved ikke, hvorfor jeg altid skal trække det korteste strå og være nødt til at tale efter indlæg som disse - men sådan er det nu engang. Jeg har været her siden 1988, og i alt den tid har jeg forsøgt at få både Kommissionen og parlamentsmedlemmerne til at tage BSE-truslen alvorligt. Vi må alle være bekymrede over, at Kommissionen var så foruroliget over meddelelserne om sygdommens forekomst, at den åbenbart valgte at fornægte den fuldstændig. Men hvad der er vigtigere, har vi fået at vide, at man et eller andet sted i Kommissionen besluttede at holde alle oplysninger væk fra offentlighedens kendskab eller så langt væk fra offentlighedens kendskab som muligt.
På den anden side må jeg sige, at selv om det måske kunne være af interesse for nogle personer i Fællesskabet at give Kommissionen skylden for dette, har den faktisk gjort en meget god indsats i sammenligning med f.eks. adfærden hos den britiske regering, som har forsøgt at holde oplysningerne om BSE for sig selv i mindst lige så lang tid. Den havde også fået forelagt oplysningerne på det tidspunkt, og det lykkedes den at holde dem uden for offentlighedens kendskab. Selv da presset på at få oplysninger blev overvældende stort den 20. marts 1996 og alle aviser, tv-stationer og radioprogrammer i Europa stort set ikke bragte andre nyheder, viste den britiske regering aldrig tegn på at være rede til eller at kunne give os de oplysninger, som offentligheden hele tiden havde haft ret til at få. Det er derfor ikke overraskende, at forbrugernes tillid til oksekødssektoren er meget lille i hele Europa. Det gælder ikke kun i Storbritannien, men også andre steder, i Tyskland, Italien, Frankrig osv.
Vi skal derfor have indført et sammenhængende, fælleseuropæisk forbud for at dæmme op for denne sygdom, og det er derfor, vi er i den situation, som vi nu befinder os i. Vi skal have planen på plads, og derefter kan vi begynde at tage fat på spørgsmålet om forbrugernes tillid. Det tjener intet formål at ophæve et forbud, hvis der alligevel ikke er nogen, som vil købe varerne.
Det er måske uheldigt, at parlamentarismens såkaldte moder ikke kan få sin egen regering til at stå til regnskab for den række af fadæser, som BSE-krisen består af. Hvis vi i Parlamentet skal have et undersøgelsesudvalg, vil det være hensigtsmæssigt. Men vi skal være varsomme med, at udvalget ikke udvikler sig til en eller anden form for klapjagt. Det skal være et seriøst undersøgelsesudvalg og ikke blot et forsøg på at give andre personer eller institutioner skylden for det, der synes at være en i hovedsagen britisk sygdom. Undersøgelsesudvalget skal, hvis det nedsættes, betragtes som et positivt bidrag til en europæiske løsning på hele denne krise.

Lord Plumb
Hr. formand, det er ikke så tit, jeg trækker det korteste strå sammen med min kollega, Ken Collins, men efter den tidligere taler modsiger jeg ikke kun ham, jeg modsiger også nogle af de bemærkninger, Ken Collins fremsatte. Men må jeg allerførst, i modsætning til nogle af mine kolleger, takke kommissionsformanden for hans redegørelse, takke ham for det arbejde, som Kommissionen har udført og udfører for øjeblikket i et forsøg på at løse de mange problemer, der er opstået som følge af hele denne oksekødskrise. Vi må se, hvor vi befinder os, og efter den aftale, som vi med lettelse modtog fra Firenze i forbindelse med rammeprogrammet, har der været betydelige fremskridt. Vi bør glæde os over, at spørgsmålet igen er der, hvor det hører hjemme, dvs. på videnskabeligt og veterinært plan.
Det interesserer sikkert mange medlemmer at høre, hvad der rent faktisk sker for øjeblikket, og at bemærke, at der er blevet slagtet næsten en kvart million kvæg i henhold til ordningen for kvæg på over 30 måneder siden ordningen blev iværksat, en kvart million kvæg, og der slagtes stadig 30.000 kvæg pr. uge. Derudover gøres der alt for at gennemføre en udtagning blandt malkekvægbesætninger, som har været ramt af BSE. Dette har selvfølgelig haft katastrofale følger for kvægavlerne, kvægavlere i hele Europa, og det har haft drastiske konsekvenser for de rene oksekødspriser på markedet.
Den omstændighed, at der er truffet en sådan foranstaltning, sammen med den meget betydelige skærpelse af den eksisterende lovgivning om foderstoffernes sammensætning og udelukkelsen af væv, som kunne være inficeret, skulle medvirke til at tilfredsstille kunderne, skulle genskabe kundernes tillid til, at oksekød er lige så ufarligt med hensyn til infektioner som mange andre levnedsmidler, vi indtager.
Uanset dette har vi selvfølgelig set - og næsten alle talere har henvist til dette - at der i medierne i adskillige medlemsstater er fremsat forlydender om, at der findes et internt kommissionsdokument fra oktober 1990, som vedrører de eksisterende sundhedsrisici i forbindelse med BSE, samt forlydender om ulovlig eksport af oksekød fra Det Forenede Kongerige. Kommissionsformanden har givet os et meget resolut svar fra Kommissionen på disse to spørgsmål, og jeg ønsker derfor ikke at opholde mig ved dem.
Ifølge dette skulle Det Forenede Kongerige ikke offentliggøre forskningsresultaterne. Men som kommissionsformanden sagde, kunne det helt klart betragtes som en joke, men det var absolut ikke et dokument, som den britiske regering modtog.
Den nuværende krise og slagtningen af tusindvis af kvæg med henblik på at genskabe tilliden har vist, hvor forkert det råd, hvis det blev givet, havde været på netop det tidspunkt; men det var et notat, blot en erklæring til veterinærkomiteen og ikke en formel henstilling til regeringen. Jeg vil derfor gerne takke Kommissionen for at gøre alt, hvad der står i dens magt, for at vise økonomisk solidaritet med landmændene, navnlig de landmænd, som er blevet ramt hårdest af denne krise. Lad mig også takke kommissær Fischler for hans bidrag og navnlig, hvis jeg må sige det på et mere personligt grundlag, for hans bidrag til vor landbrugsudstilling for et par uger siden, hvor han mødte mange landmænd og under sit møde med dem kunne genskabe en vis tillid blandt dem med hensyn til det, Kommissionen gør.
De yderligere interventionsforanstaltninger, der er blevet truffet, er hensigtsmæssige, og finansieringen af forskningen er af afgørende betydning. For hvis videnskaben kunne finde en absolut sikker test til at diagnosticere sygdommen, vil det være et betydningsfuldt gennembrud inden for dyrevidenskaben. Jeg må måske spørge hr. Fischler, om der er gjort fremskridt i denne retning. Han vil måske også sige noget om, hvilke destruktionsfaciliteter der er til rådighed, eftersom mange af produkterne for øjeblikket bringes i fryserum. Jeg støtter også dem, der kræver en europæisk kvalitetssikringsordning for oksekød, og jeg støtter kravet om, at alle dyr skal kunne identificeres fuldt ud.

Watson
Hr. formand, jeg har fulgt denne sag siden marts i år. Jeg repræsenterer den valgkreds i England, der har den største oksekødsproduktion, og det område, der har det største antal BSE-tilfælde. Jeg spørger undertiden mig selv, om en overdreven fokusering på detaljerne ikke gør vore hjerner »svampede«. Vi skal klart have en streng kontrol med eksporten af kød og kødprodukter fra Det Forenede Kongerige. Det er altovervejende sandsynligt, at noget har været undervejs på det tidspunkt, hvor forbuddet blev indført, måske til tredjelande, og måske er sluppet for denne kontrol. Det glæder mig, at Kommissionen har bedt bedrageribekæmpelsesenheden om at undersøge ethvert tilfælde af svigagtige transaktioner.
Men med hensyn til det overordnede anliggende og spørgsmålet om mørklægning, bør vi se på det i et bredere perspektiv. Dette spørgsmål har i en vis forstand været Det Forenede Kongeriges Tjernobyl. Den omstændighed, at vi ikke reagerede på de første advarselslamper, betød, at problemet blev værre. Man mistede kontrollen over det. Vi kender ikke dets eventuelle følger for menneskets sundhed. Men det har klart givet anledning til stor bekymring i offentligheden, og dette har berørt os alle.
Som et resultat heraf er sikkerhedsprocedurerne blevet forbedret. Der er truffet foranstaltninger med henblik på at udrydde sygdommen. Men det, som nogle stadig ikke har erkendt, er, at dette virkelig er et europæisk problem. Hvis vi ønsker, at vort oksekødsmarked skal komme på fode igen, skal vi afstemme vore resolutte handlinger med velovervejede ord. De sagde, hr. formand, at vi ikke må lade følelserne løbe af med os. Det glæder mig, at De har skrevet til hr. Seehofer og spurgt ham ud om hans foranstaltninger. Og lad os få en intern undersøgelse i Kommissionen. Det er ganske givet kun på sin plads. Men lad os ikke oppuste problemet, lad os opklare det.

Belleré
Hr. formand, hr. kommissionsformand Santer, dura lex, sed lex . Når man skal imødegå en ulykke som den, der har ramt Det Forenede Kongerige i form af den bovine spongiforme encefalopati, og særlig når denne ulykke berører et stort samfund som det europæiske, må man også se bort fra egne interesser og være beslutsom, moden og værdig til at leve i et civiliseret og demokratisk samfund, særlig når dette i en ånd af samarbejde har søgt at hjælpe den ramte medlemsstat, også selvom man har angrebet problemet for sent. Sådan har det ikke været, og sådan er det ikke. Jeg har ikke her tid til at fortælle historien om de såkaldte gale køer, men vil blot erindre Europa-Parlamentet om, at Alleanza Nazionale gennem sin formand, hr. Muscardini, så langt tilbage som i januar 1995 spurgte Kommissionen, hvordan det egentlig forholdt sig med den sygdom, der ramte kvæget i Det Forenede Kongerige. Kommissær Fischlers svar på dette spørgsmål var undvigende og usandfærdigt.
Hvad skal man så sige? Skal man lege katten og musen? Det gavner ikke nogen. Den alvorlige undladelse af at give oplysninger, som var bestemt i et - jeg tør sige hemmeligt kommissionsdokument, hvori det konkluderedes, at man ikke skulle blæse problemet op - og den manglende kontrol giver anledning til tvivl og mistanker. Jeg vil erindre om, at den verdensomfattende embargo, der er lagt på oksekød af britisk oprindelse, omgås af ulovlig og hemmelig eksport af kødet, og at Parlamentet endnu ikke har hørt noget resultat af Kommissionens undersøgelse af disse anklager. Alle disse skaber et klima af mistillid til de offentlige myndigheder, det påhviler at løse dette enorme problem, der vedrører alle medlemsstaterne, og ikke blot den ramte medlemsstat.

Colino Salamanca
Hr. formand, hr. kommissionsformand, først og fremmest glæder vi os over den redegørelse, De har fremsat her til formiddag. Men når man ser tingene lidt på afstand, har jeg en fornemmelse af, at Kommissionen er en model, man ikke skal efterligne i forvaltningen af denne sag. Offentligheden har den opfattelse, at vi hele tiden er blevet styret af begivenhederne, og nogle oplysninger lader til at bekræfte dette, navnlig det notat om forbrugerservice, vi beskæftiger os med her.
At anføre at man ved ikke at tale om BSE undgår uheldige reaktioner på markedet er helt enkelt en foragt for de europæiske borgere. Officielt at bede Storbritannien om ikke at offentliggøre resultaterne af deres undersøgelser eller at misinformere om BSE-sagen er helt enkelt en sindssyg handling, der er helt malplaceret i et retssamfund som Den Europæiske Union.
Men løsningen består ikke kun i at ændre med henblik på fremtiden. Vi skal også se tilbage og politisk ændre det, der er sket i fortiden. Nu kan vi beklage os over situationen på oksekødsmarkedet, over at lagrene er vokset med 600.000 tons eller over, at forbruget er faldet med 11 %. Men alle forholdsregler vil være nytteløse, hvis forbrugerne føler sig bedraget af fællesskabsadministrationen.
De, som udfærdigede dette notat, mente, at markedsargumenterne var vægtigere end forbrugernes sundhed. På trods af denne politik, hvis varighed og hvis ansvarlige den begærede undersøgelse skal konkretisere, befinder vi os i dag, seks år senere, i en meget værre situation. Denne praksis med misinformation har kun bidraget til at forværre problemet. Det, som virkelig vil kunne skabe ligevægt på markederne, er forbrugernes tillid til, at disse markeder er underkastet helt præcise regler, og til at varerne, hvad enten det er oksekød eller andre varer, ikke er farlige eller skadelige for forbrugernes sundhed.
Det forbrugerservicenotat, vi taler om, betyder, at man gør dårlig moral til en handelsregel. Lad os håbe, at denne triste oplevelse gør det muligt at sætte hensynet til forbrugernes sundhed højere end hensynet til noget som helst andet.

Santer
Hr. formand, jeg vil gerne meget kort besvare endnu et antal indlæg, først for at takke ophavsmændene hertil, for selv om indlæggene var meget omtvistelige, havde de i det mindste den fortjeneste, at de gav udtryk for det, som Parlamentet føler på dette tidspunkt.
Hvad angår de mere specielle aspekter i spørgsmålet, vil kommissær Fischler besvare dem om lidt.
Det er nu fjerde gang, at jeg står foran Dem, foran Parlamentet, for at tale om det, man kalder »kogalskabskrisen«. I alle mine indlæg har jeg ladet mig lede af et eneste hensyn, nemlig at den offentlige sundhed skal bevares på basis af de videnskabelige elementer og sikkerheder, der er til rådighed på dette tidspunkt. Det er i den ånd, at vi har fået briterne til at foreslå en samling foranstaltninger, der grundlæggende skal udrydde BSE, for derefter at genoprette forbrugernes tillid, inden man kan tænke på efterhånden at fjerne eksportforbuddet.
Det har altid været denne holdning, som denne Kommission og den forrige Kommission har fulgt. Jeg siger det åbent, fordi, selv om visse notater måske kan stille Kommissionens handling i miskredit, må man gøre sig klart, at selve denne handling har været helt forskellig fra den, der fremgår af en embedsmands notat. Man kan for øvrigt understøtte denne påstand af nogle meget konkrete elementer. Notatet er fra oktober 1990. Jeg sagde det for lidt siden, mindre end en måned efter var der i Bruxelles en konference med 200 videnskabsfolk fra hele verden, der skulle fastlægge eftervirkningerne af krisen med kogalskab. Det er efter denne konference af videnskabsfolk, at den videnskabelige forskning er gået i gang. Kommissionen medvirkede finansielt til denne videnskabelige forskning, og det er et af de videnskabelige forskningscentre, nemlig centret i Edinburgh, delvis finansieret med midler fra Kommissionen, der udløste krisen den 20. og 21. marts.
For øvrigt blev der iværksat et vist antal andre aktioner af den tidligere Kommission i den forbindelse. Parlamentet stadfæstede i øvrigt disse aktioner, og jeg citerer bare en beslutning truffet af Parlamentet den 22. januar 1993, hvor der står: «idet der erindres om de mange lovgivningsmæssige fællesskabsakter om spongiform encephalopati, navnlig bovin«, det er Parlamentet, der over for Kommissionen bekræfter den aktion, som den allerede i 1988 iværksatte på dette område. Jeg mener således at kunne sige, at mine forgængere har gjort alt hvad, der på det tidspunkt var i deres magt og til deres rådighed i betragtning af de disponible videnskabelige data på det tidspunkt, for at afværge krisen. Mine damer og herrer, De siger for øvrigt selv i den beslutning, som jeg lige har læst, at De overvejer nødvendigheden af fortsat at producere lægemidler til mennesker og dyr på basis af oksehjerne og -rygmarv. Det er i Parlamentets beslutning, at det står, det er ikke i et internt notat fra Kommissionen.
Nu kommer vi til notatet. Det handler om et notat fra en embedsmand, som jeg sagde lige før. Hr. Pasty sagde, at vi måske ikke havde gennemført en undersøgelse med deltagelse af alle sagens parter, men jeg vil gerne gøre ham opmærksom på, at det er formanden for den tværtjenstlige arbejdsgruppe om BSE, der foretog undersøgelsen. I forbindelse med sine undersøgelser blev formanden foranlediget til at kontakte forfatteren af notatet direkte, modtagerne af det, kolleger i afdelingen for forbrugerbeskyttelse og GD VI samt tidligere medlemmer af kabinettet. Det, jeg lige har sagt, er således et resultat af de undersøgelser, som formanden for den tværtjenstlige arbejdsgruppe om BSE har foretaget på basis af vores instruktioner.
De kan således se, at vi ønsker gennemsigtighed. Der er ikke nogen, der har noget at vinde ved en manglende gennemsigtighed i denne sag. Det er med rette, at hr. Fayot for lidt siden har anmodet om gennemsigtighed, og at han har sagt, at det ikke alene er Kommissionens troværdighed, men også de europæiske institutioners, der står på spil. Vi har således alle, Parlamentet og Kommissionen, interesse i, at der er så megen gennemsigtighed som mulig på dette område, hvor denne Kommission virkelig intet har at skjule. Vi opfordrer Dem som parlamentsmedlemmer, og videre end Deres taler, der diskuteres her, til at give Kommissionen den samme tillid, som De udviser over for Kommissionens handling.
Jeg vil hermed tillade mig at give ordet, hr. formand, til kommissær Fischler, som vil gå i detaljer med visse spørgsmål, som mere specielt vedrører ham.

Fischler
Hr. formand, hr. kommissionsformand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne takke for denne forhandling, der har fundet sted her i dag. Jeg anser det nemlig for at være særdeles påkrævet, at der sker en fuldstændig opklaring på dette område. Vi kan ikke få en vellykket diskussion om, hvordan vi kan genskabe forbrugernes tillid, hvis luften samtidig er ladet med formodninger, som svækker denne tillid.
Jeg har truffet alle de foranstaltninger, der er mulige for mig, med henblik på at få en opklaring. Hvad angår den formodede manglende overholdelse af eksportforbuddet, har hr. Santer allerede gjort opmærksom på, at vi skriftligt har anmodet alle medlemsstater om at informere os om alle formodninger, de har kendskab til, og frem for alt at informere os om, hvorvidt der er tale om mere end rene formodninger. Mere end formodninger har vi hidtil ikke fået kendskab til fra nogen medlemsstat. Jeg har imidlertid derudover - og det forekommer mig at være vigtigt - bedt UCLAF om også at undersøge disse formodninger, og jeg har navnlig anmodet den britiske landbrugsminister om endnu en gang at prøve at finde ud af, hvad der ligger til grund for disse indicier.
Derudover ved De, at vi allerede tidligere i forbindelse med vore kontrolbesøg i Storbritannien, som medlemsstaterne jo også var indbudt til at deltage i, på stedet har undersøgt, om eksportforbuddet blev overholdt, og der vil i næste uge finde et nyt kontrolbesøg af denne art sted, hvor denne undersøgelse igen står på programmet.
Så vedrørende det andet spørgsmål om notatet fra en embedsmand i Kommissionen: I den forbindelse vil jeg gerne sige, at ikke kun det forhold, at der en måned senere fandt en stor videnskabelig kongres sted, taler imod, at Kommissionen kunne have haft til hensigt at handle i denne retning, men også det forhold, at alene i perioden 1990-1992 behandlede Den Stående Veterinærkomité og Den Videnskabelige Veterinærkomité mere end 20 gange spørgsmål i forbindelse med BSE. Og De ved også selv, at i Rådets konklusioner såvel som i Kommissionens beslutninger er det hver gang udtrykkeligt gjort klart, at hensynet til sundheden har absolut forrang.
Jeg vil i den forbindelse gerne gøre opmærksom på endnu en ting, fordi der i offentligheden ofte opstår misforståelser her: Den omstændighed, at denne komité hedder Veterinærkomité, betyder ikke, at den udelukkende beskæftiger sig med aspekter i forbindelse med dyrs sundhed, derimod har dyrlægerne i hele verden ansvaret for, at kødhygiejnen og dermed den offentlige sundhed er garanteret.
Endelig vil jeg også gerne gøre opmærksom på, at vi i Den Videnskabelige Veterinærkomité ikke kun har dyrlæger som medlemmer, men også repræsentanter fra andre videnskaber, navnlig også fra det humanmedicinske område.
Mine damer og herrer, jeg er meget rede til at tage den impuls op, der blev givet her, nemlig at videreføre de interne undersøgelser og afgive en redegørelse over for Dem, Parlamentet. Jeg er i det hele taget af den opfattelse, at det er på høje tid, at vi fremstiller det, der hidtil er sket på dette område, i et sammenhængende dokument, så enhver kan gøre sig klart, hvad der egentlig alt i alt er foretaget her.
Men jeg mener også, at det ikke kun kan dreje sig om at gøre op med fortiden, som det blev sagt her, men at vi også skal beskæftige os med fremtiden. Og her drejer det sig ligeledes igen først og fremmest om sundhedsforanstaltninger.
Lad mig ganske kort komme ind på en faktor, som også er taget op af medierne i dag, og som står i forbindelse med vor beslutning om gelatine.
Hr. formand, jeg vil blot gerne gøre opmærksom på, at den beslutning, som Kommissionen traf, byggede på det videnskabelige materiale, den havde til rådighed på daværende tidspunkt, og Den Videnskabelige Veterinærkomité afgav også sin udtalelse i overensstemmelse hermed. I mellemtiden, og nærmere betegnet den 26. juni, fik vi forelagt en ny, supplerende rapport. Jeg forelagde straks denne nye rapport, som på visse punkter afviger fra den første rapport, der var et element af beslutningen fra april, for videnskabsfolkene, og jeg har derudover også sørget for, at hele spørgsmålet om gelatine for en sikkerheds skyld også forelægges den nyligt nedsatte tværtjenstlige komité. Den vil i morgen indgående behandle dette spørgsmål, mens Den Videnskabelige Veterinærkomité allerede har drøftet dette spørgsmål flere gange. Det er klart, at vi kun kan råde over de til enhver tid seneste videnskabelige grundlag, og at vi er nødt til at basere vore beslutninger på dem.
Der er endnu en ting, der er vigtig, nemlig ombygningen af destruktionsindustrien i alle medlemsstater. Også her foreligger der en beslutning, og inden den 1. april 1997 skal destruktionsindustrien være ombygget i hele Den Europæiske Union; det vedrører således alle destruktionsanlæg.
Til overgangsperioden blev der ligeledes truffet foranstaltninger, som sikrer, at intet kød- eller benmel, som kunne udgøre en risiko, hverken kan anvendes til menneskeføde eller som foder til dyr. Efter min opfattelse vil det være meget vigtigt, at vi hurtigst muligt også forbedrer identifikationssystemerne for vore dyr.
At der forekommer bratte omslag af også økonomisk art, ved vi. Jeg havde i går lejlighed til at afgive en omfattende redegørelse for Kommissionens overvejelser i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, og derfor vil jeg gerne nu af tidsmæssige grunde undlade at fremkomme med en sådan redegørelse.
Det er helt klart, at vi i spørgsmålet om Creutzfeldt-Jakob-sygdommens overføring mellem dyrearter, overføringen fra dyr til mennesker og i forbindelse med testene på det levende dyr stadig har et særdeles stort behov for yderligere forskning. Det var også grunden til, at jeg bad en af de førende videnskabsmænd i verden, nemlig professor Weissmann, om at forelægge et omfattende forskningskoncept, hvori de enkelte forskningsprojekter er koordineret. Vi vil tidligt på efteråret modtage et forslag fra hans forskergruppe.
Dermed kan vi absolut bevise, at Kommissionens udsagn om, at sundheden har forrang, er gyldigt, og at vi også handler i overensstemmelse dermed!

Formanden
Tak, hr. kommissær!
Jeg har modtaget otte beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Afstemning
Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg er i dette øjeblik forpligtet til ikke at trække forslaget tilbage, for så vidt som jeg ikke har nogen bemyndigelse fra Kommissionen til at gøre dette. Men jeg vil dog gøre én ting klar, nemlig at Parlamentet i plenarforsamlingen i februar på ny sendte forslaget til behandling i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Jeg har herefter haft løbende og frugtbare kontakter med dette udvalg, hvilket jeg i går har givet udtryk for over for ordføreren, hr. Langen, kontakter, der har gjort det muligt konstruktivt at finde frem til en række konkrete ændringer i forslaget, som tog hensyn til de betænkeligheder, der var kommet til udtryk. Dersom disse ændringer var blevet gjort til genstand for ændringsforslag, ville jeg for mit vedkommende have foreslået Kommissionen at acceptere dem, men da sådanne ændringsforslag ikke er blevet fremsat, er den bedste og hurtigste måde, hvorpå man kan nå til et kompromis mellem Parlamentet og Kommissionen, dvs. nå frem til de ændringer, som der er bred enighed om, og den fremgangsmåde, hr. formand, som jeg agter at benytte, er følgende: Jeg vil tage afstemningen her i dag til efterretning og foreslå Kommissionen at vedtage et ændret forslag på basis af den konstruktive dialog, som allerede er i gang, og som jeg vil være glad for at fortsætte med Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.

Langen
Hr. formand, vi glæder os over denne fremgangsmåde, som hr. Monti her redegjorde for. Vi er indforstået med, at Kommissionen forelægger et nyt forslag på grundlag af de hidtidige drøftelser, og jeg vil gerne takke mange gange for dette konstruktive samarbejde!

Formanden
Hr. Langen, ønsker De nu som ordfører at forkaste forslaget til lovgivningsmæssig beslutning?

Langen
Hvis jeg har forstået det rigtigt, har vi lige forkastet Kommissionens forslag. Dermed er det fuldstændig klart, at der er stemt, og formanden vil her være nødt til at fastsætte en ny afstemning. Efter min opfattelse er sagen klaret. Kommissionen forelægger et nyt forslag, vi har haft en entydig afstemning.

von Wogau
Hr. formand, Kommissionens forslag blev forkastet, vi stemte helt klart om det. Vi har taget til efterretning, at Kommissionen vil forelægge et nyt forslag, også på grundlag af drøftelser, der allerede har fundet sted. Efter min opfattelse er proceduren således afsluttet her i Parlamentet, da vi jo forkastede Kommissionens forslag, og vi afventer nu, at vi får forelagt et nyt forslag.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg henviser til afstemningen om betænkningerne af Lehne, Ford og Linzer. Efter aftale med de nævnte kolleger som ordførere samt hr. Marinho som formand for Udvalget om Indre Anliggender og hr. Rothley som fungerede formand for Retsudvalget vil jeg gerne på grundlag af forretningsordenens artikel 129, stk. 1, anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.
Jeg kan jo gøre dette inden den endelige afstemning i henhold til denne artikel i forretningsordenen. Jeg vil kort begrunde hvorfor. Alle tre betænkninger vedrører gennemførelsen af den frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union, i sig selv en tragisk historie, som stadig vil skulle behandles i lang tid. Det har vi desværre ikke tid til nu. Men det, der er skandaløst og et slag i ansigtet på Kommissionen og Parlamentet, er Rådets adfærd i de seneste dage. Mens kommissær Monti meget glædeligt har taget initiativer for at fremme den frie bevægelighed og gennemførelsen af den, og Parlamentet gennemfører de nødvendige konsultationer i form af betænkninger, er Rådet midt under denne konsultationsprocedure i begreb med på grundlag af unionstraktatens artikel K.4 at iværksætte en procedure, som skal træde i stedet for dele af de nuværende Monti-initiativer. Det er rent ud sagt en uforskammethed, da hr. Monti selv gjorde det klart under sin redegørelse her i formiddag, og jeg citerer: «Der er fare for« - vi kender ikke disse dokumenter fra Rådet, eller der er kun få kolleger, der kender dem, og for så vidt kan jeg kun henholde mig til det, vi fik at vide af kommissæren, som tilsyneladende kender dem - «der er fare for, at kontrollen ved de indre grænser igen bliver obligatorisk«. Han er af den opfattelse, og jeg citerer: «at med det initiativ, som Rådet nu vil tage, kan man frygte et stort tilbageskridt med hensyn til det, der er opnået i forbindelse med gennemførelsen af retten til at rejse«.
Hvis det forholder sig sådan, hvordan kan Parlamentet så på fornuftig vis træffe en beslutning på grundlag af de Monti-initiativer, det har kendskab til, når vi samtidig selv hører fra kommissæren, at Rådet ikke er rede til at tage alt det, vi beslutter her, til efterretning, med derimod på grundlag af K.4, dvs. uden Kommissionen og Parlamentet, ønsker at gennemføre alternative foranstaltninger efter egen smag og behag? Det kan vi ikke tillade! Man må her sige til Rådet, at demokrati betyder folkestyre! Hemmelige cirklers styre betyder bureaukrati, og det må vi kategorisk afvise. Derfor ønsker vi at få mulighed for at udsætte vedtagelsen af de foreliggende betænkninger til mødeperioden i september, og vi ville så den 9. og 10 september have mulighed for på et fælles møde i Retsudvalget og Udvalget om Indre Anliggender at spørge det irske rådsformandskab, hvad det egentlig har til hensigt at gøre, og om det vil tage afstand fra dette uforskammede tiltag! Jeg beder Dem om at støtte min anmodning.

Nassauer
Hr. formand, jeg vil gerne støtte hr. Schulz' anmodning om henvisning af disse tre betænkninger til fornyet udvalgsbehandling. Det er mildest talt overraskende, at Parlamentet udarbejder en udtalelse om et bestemt emne med henblik på at forberede en afgørelse fra Rådets side, og at Rådet på samme tidspunkt indleder en fuldstændig ny procedure, som åbenbart hverken Kommissionen eller Parlamentet har kendskab til.
Sådan kan vi ikke behandle hinanden her! Derfor vil vi opfordre Rådet til at informere os om bevæggrundene til denne fremgangsmåde, og det de steder, hvor det er påkrævet, nemlig i de kompetente udvalg. Derfor beder vi Dem i dag om at afstå fra afstemningen og via henvisningen til fornyet udvalgsbehandling give os lejlighed til intensivt at udspørge Rådet om - og det kan blive pinligt - hvordan denne procedure er opstået.

Wiebenga
Hr. formand, Jeg er enig med de to foregående talere i, at det er uheldigt, hvad Ministerrådet her gør. Det bør ikke være sådan, at Rådet laver sine egne planer, når vi drøfter et direktiv og er midt i en procedure.
Men hvilken holdning skal Parlamentet så indtage nu? Parlamentet må ikke blive grebet af panik. Parlamentet må konstatere, at udsættelse af en beslutning i dag slet ikke hjælper os, for så fortsætter Ministerrådet bare med at lave sine planer, og denne chance må Parlamentet ikke give Ministerrådet. Tværtimod, vi må netop nu gribe chancen for at konfrontere Rådet med Kommissionens og Parlamentets fælles standpunkt. Somme tider må man vise tænder og påtage sig sit ansvar, og Den Liberale Gruppe synes således, at vi simpelthen skal foretage en afstemning.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Ephremidis
Direktiv 82/501/EØF om risikoen for uheld af større omfang - det såkaldte SEVESO-direktiv - er blevet ændret flere gange af Kommissionen og Rådet, uden at der herved er blevet lagt den fornødne vægt på vigtige faktorer og parametre, som vedrører industriers farlighed og uheld i forbindelse med farlige stoffer - på trods af de alvorlige og ofte dødbringende uheld, der er sket - hvilket på den mest dramatiske måde viser direktivets utilstrækkelighed, både hvad angår beskyttelse af arbejdstagerne i forbindelse med uheld og beskyttelse af nærliggende beboelsesområder og mere generelt miljøet.
I Grækenland, i området ved Elevsina-sletten, hvor store og farlige industrivirksomheder ligger samlet i byområder, er der sket omfattende arbejdsulykker med mange dødsofre, og tusindvis af borgere har været udsat og udsættes dagligt for fare, samtidig med at miljøet belastes i katastrofalt omfang.
De mange undtagelser fra direktivets anvendelse svækker dets evne til at leve op til problemets alvor og gør det ineffektivt. Direktivet gælder ikke industrier, der fremstiller eksplosive stoffer og krigsmateriel, militære anlæg og anlæg til deponering af militært materiale, dvs. højrisikoindustrier og steder, hvor der er samlet farlige stoffer i store mængder, hvilket betyder, at de ikke er forpligtet til at udarbejde hverken en sikkerhedsrapport eller en beredskabsplan for uheld af større omfang, samtidig med at disse anlæg heller ikke er dækket af noget andet fællesskabsdirektiv.
Skønt koncentrationen af farlige stoffer har forvandlet byområder til veritable krudtmagasiner med uoverskuelige farer for borgernes sikkerhed, nævner Kommissionens forslag ikke et eneste ord om fysisk kontrol og planlægning med henblik på at fastlægge sikkerhedszoner omkring højrisikoanlæg for at sikre beboerne i de omkringliggende områder og forbyde etableringen af nye lignende nye anlæg samt træffe foranstaltninger til fjernelse af de eksisterende anlæg fra byer og bymæssige bebyggelser.
Det er af største betydning, at der udarbejdes og fastlægges en effektiv politik for forebyggelse af uheld. En indførelse og anvendelse af høje sikkerhedskrav til anlæggene og udformning af pålidelige forebyggende foranstaltninger og tekniske systemer er nødvendige foranstaltninger sammen med en streng, regelmæssig kontrol og gennemførelsen af strenge sanktioner i de tilfælde, hvor kravene til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed, af befolkningen og af miljøet ikke overholdes.
De virksomheder, der rummer højrisikoanlæg, bør give alle arbejdstagerne en passende uddannelse og information og udstyre dem, så de på forsvarlig vis kan opfylde de særlige krav på deres arbejdsplads både under ordinære og ekstraordinære omstændigheder. Endvidere bør beboerne i de nærliggende områder modtage fuld og klar information om de risici, de er udsat for, og hvordan de imødegår disse.
Indstilling ved andenbehandling / Seal
Martinez
Hr. formand, hr. Seals betænkning om ground handling-services i lufthavnene rejser to alvorlige problemer: Et socialt problem og et sikkerhedsproblem. Endnu en gang viser de skadelige virkninger af den manglende lovgivning og den barske liberalisering sig. Bare for lufthavnene i Paris er omkring 3.000 arbejdspladser i fare. For at nedsætte omkostningerne benytter man sig af eksterne vagtvirksomheder og fjerner de professionelle politifolk. Sikkerheden varetages af unge mænd, der er mere vant til små bander af butikstyve end store terrorister, hvilket rejser et problem med passagerernes sikkerhed.
Reduktionen af den sociale beskyttelse vil helt enkelt føre til reduktion af beskyttelsen. Selv i dag ansætter vagtfirmaerne udenlandske arbejdere uden papirer. Det vil sige, at terrorister kan infiltrere, som de vil. Så måske vil Kommissionen i morgen sige, at det vidste den ikke. Efter det smittede benmel vil man en dag se flyene falde ned.

Ahlqvist, Andersson, Lööw og Waidelich
Vi stemte hverken for eller imod forkastelse af Rådets fælles holdning vedrørende åbning af ground handling-markedet i Fællesskabets større lufthavne for konkurrence. Årsagen er, at det efter vor opfattelse vil komme forbrugerne til gode, at der er konkurrence om eksempelvis billet- og bagagehåndteringen i lufthavnene. De lande, såsom Sverige, der har åbnet ground handlingmarkedet for konkurrence, har gode erfaringer med det.
De, som ønsker at hindre konkurrence, hævder undertiden, at den vil true lønmodtagernes rettigheder og beskæftigelsen. Disse argumenter holder ikke. Lovgivningen om lønmodtagernes rettigheder berøres overhovedet ikke af en forøgelse af konkurrencen. Det har aldrig skabt beskæftigelse at opretholde monopoler, der ikke opfylder noget samfundsmæssigt formål. De, der i sidste ende kommer til at betale for en opretholdelse af monopolerne, er forbrugerne i form af dyrere flytransport.

Bernardini
I november 1995 udtalte Parlamentet sig under førstebehandlingen af det forslag til direktiv, som Kommissionen havde fremsat om liberalisering af ground handling-services. Dette forslag var i vores øjne uacceptabelt, for det tog ikke højde for virkeligheden i denne aktivitet for ikke at tale om de manglende sociale bestemmelser.
I sin fælles holdning har Ministerrådet fuldstændig ignoreret vores holdning. Derfor stemmer jeg for forkastelse af denne tekst.
Jeg anmoder simpelthen om, at Kommissionen bliver bevidst om konsekvenserne af denne liberalisering. Til illustration vil flyenes sikkerhed og brugernes sikkerhed blive draget i tvivl. Og hvad skal man sige om situationen for personalet på stedet: Mulighed for social dumping, afskedigelser, udskiftning af kvalificerede jobs med usikre jobs.
Denne beskæftigelsespolitik svarer ikke til de europæiske borgeres forventninger. Det er ikke vores politik, det er ikke min opfattelse af beskæftigelse.

McKenna
Gruppen De Grønne er skuffet over, at Europa-Parlamentet har besluttet ikke at forkaste den fælles holdning, Rådet har fastlagt vedrørende ground handling i EU's lufthavne. Resultatet af Transportudvalgets afstemning for nylig var, at den fælles holdning skulle forkastes, og efter vor opfattelse burde Parlamentet have stemt på samme måde.
Rådet har slet ikke villet acceptere de bekymringer, som Parlamentet gav udtryk for under ground handling-forhandlingen sidste år. Følgelig er det foreslåede direktiv uklart og svagt med hensyn til arbejdstagernes sociale beskyttelse og uforpligtende med hensyn til at garantere ensartede sikkerhedsstandarder.
Liberaliseringen af markedet for ground handling-ydelser er ikke en ide, som stammede fra brugere af lufthavnene eller fra arbejdstagerne, men fra de store transportselskaber, som er ivrige efter at nedbringe omkostningerne og arbejde mere fleksibelt. Arbejdstagernes rettigheder står i skyggen af arbejdsgivernes interesser. Som det allermindste er det nødvendigt, at arbejdstagerne høres, inden der træffes beslutninger, som berører dem. Men Rådet garanterer ikke en sådan høring. Det foreslår, at hver medlemsstat nedsætter et brugerudvalg for hver af de omhandlede lufthavne med henblik på at føre tilsyn med gennemførelsen af direktivet, men der er ikke fastsat nogen bestemmelser om, at arbejdstagere inden for ground handling-ydelser kan deltage i dette udvalg.
Endvidere kunne direktivet blive et charter for lave lønninger og utilfredsstillende arbejdsvilkår. Ground handling-tilladelser til tredjemand kan begrænses til nogle få år, hvorefter der igen kan gennemføres en udvælgelsesprocedure. Arbejdstagerne vil derfor ikke have nogen tryghed i ansættelsen og intet sikkerhedsnet til at forhindre, at de bliver arbejdsløse, når deres arbejdsgivers tilladelse er udløbet. En liberalisering af markedet kan heller ikke tillades, hvis det sker med henblik på at indføre et mere liberalt sikkerhedssystem i EU's lufthavne. Hvis omkostningerne skal nedbringes, må sikkerhedsstandarderne ikke være et af de områder, der berøres.
Fra min kontakt med arbejdstagere i Dublin Lufthavn har jeg hørt om tilfælde, hvor de er blevet udsat for et utilbørligt pres fra deres arbejdsgiveres side, idet det blev forventet af dem, at de påtog sig opgaver, som de strengt taget ikke var kvalificerede til. En fagforeningsrepræsentant har fortalt mig om sin frygt for, at arbejdstagerne ikke vil få forudsætningerne for at klare nødsituationer som f.eks. en motorbrand, mens et fly eller andet fartøj var i terminalen.
Derfor skal der gælde ensartede sikkerhedsstandarder. Rådet siger imidlertid blot: «bestemmelserne i dette direktiv berører på ingen måde medlemsstaternes rettigheder og forpligtelser med hensyn til lov og orden samt sikkerhed i lufthavnene«.
Det er derfor særdeles klart, at Rådet ikke har taget vitale spørgsmål op såsom arbejdstagernes sikkerhed og beskyttelse.

Nicholson
Vi er nødt til at nå frem til en fælles holdning vedrørende ground handling, som er effektiv og god for alle inden for lufthavnssystemet. Jeg ved, at der hersker stor bekymring blandt mange arbejdstagere inden for erhvervet på områderne rengøring, bagagehåndtering og vedligeholdelse. De er med rette bekymrende, og vi skal sikre, at deres bekymringer høres. Vi har brug for en balance mellem alle interesser, men sikkerhedsaspekterne bør ikke på nogen måde ignoreres eller nedvurderes i forbindelse med de forslag, der med tiden vedtages.

Theorin og Wibe
Vi kan fuldt ud tilslutte os ordføreren, hr. Seals forslag om at forkaste Rådets fælles holdning. Liberaliseringer fører normalt ikke til større effektivitet. De fører snarere til dårligere arbejdsforhold og lavere løn for dem, der arbejder i den sektor, der liberaliseres. Sverige kan opvise mange gode eksempler på sektorer, hvor der tidligere var et statsligt monopol, men hvor man alligevel var meget innovative og konkurrencedygtige på det internationale marked.
Betænkning af Langen
Lindqvist
Jeg har stemt imod denne betænkning, da jeg ikke mener, den i tilstrækkeligt omfang tilgodeser mulighederne for at købe ind lokalt og regionalt for at dække lokale behov.
Det bør der være bedre muligheder for, end denne betænkning tillader.

Rovsing
Med den foreliggende betænkning anbefaler Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik en forkastelse af Kommissionens forslag til ændring af det eksisterende direktiv om samordning af fremgangsmåderne ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation.
Der er grund til at understrege, at denne indstilling ikke beror på nogen afvisning af principperne i GPA-aftalen, som blev indgået i forbindelse med Uruguay-runden. Den skyldes heller ikke nogen afvisning af det grundlæggende princip i Kommissionens forslag, der går ud på at modvirke forskelsbehandling mellem virksomheder og sektorer, der må betragtes som konkurrerende, uanset om de er omfattet af bestemmelserne i GPA-aftalen eller ej. Udvalgets indstilling beror alene på ønsket om at skabe total klarhed over, hvilke virksomheder og sektorer der skal overholde de af Kommissionen foreslåede retningslinjer ved tilbudsgivning uden dog at være omfattet af GPA-aftalen. Dette ønske forekommer i enhver henseende legitimt - og indstillingen bør derfor følges, idet Kommissionen opfordres til at fremsætte forslag til en supplerende retsakt, hvori de reelt gældende undtagelser og særbestemmelser i forbindelse med gennemførelsen af GPA-aftalen præciseres, idet der samtidigt henvises til de allerede gældende EU-retsakter vedrørende tilbudsgivning.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.45 og genoptaget kl. 15.00)

Transeuropæiske transportnet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0232/96) af Piecyk for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutninger om Fællesskabets retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet (C4-0364/96-94/0098(COD)).

Piecyk
Hr. formand, i forbindelse med de transeuropæiske transportnet kan adskillige grundlæggende ideer og principielle politikker i Den Europæiske Union kombineres og gennemføres. Der er for det første Maastricht-traktaten, som udtrykkeligt fastsætter, at nettene skal bidrage til Fællesskabets økonomiske og sociale samhørighed.
Der er Jacques Delors' hvidbog om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse med sin ide om gennem en stor, fælles kraftanstrengelse i forbindelse med især transportinfrastrukturprojekter at skabe arbejdspladser og yde et vigtigt bidrag til bekæmpelse af den europæiske massearbejdsløshed. Adskillige topmøder mellem stats- og regeringscheferne har gang på gang behandlet dette, men aldrig kommet videre end til erklæringer.
Som noget positivt kan derimod eksempelvis nævnes Øresundsprojektet, som er garanteret fuldt ud af den danske og den svenske regering og direkte og indirekte skaber mere end 50.000 arbejdspladser. Og der er ikke mindst ideen og den almengyldige sandhed, at man i dag ikke længere kan føre transportpolitik uden miljøpolitik, og i hvert fald er det absolut nødvendigt med en kraftig kursændring i forbindelse med investeringerne i de mere miljøvenlige transportformer jernbane, vandveje og kombineret transport.
Det er min overbevisning, at en praktisk politik til opfyldelse af de tre mål, nemlig økonomisk og social samhørighed og dermed det indre markeds udbygning, en aktiv beskæftigelsespolitk samt en transportpolitik, der netop ikke betragter miljøpolitikken som et nødvendigt onde, men som en del af en moderne transportpolitik, også vil vinde tilslutning blandt de europæiske borgere, for hvem vort arbejde jo hyppigt forekommer noget abstrakt og uigennemskueligt.
Parlamentet har under drøftelser vedrørende transportnettene i nu snart to år forsøgt at forankre disse ideer, og jeg kan her udtrykkeligt konstatere, at Kommissionen i den forbindelse altid har været en meget samarbejdsvillig og nyttig partner. Så meget mere skuffende var derimod politikken fra såvel Rådets som Det Europæiske Råds side. På adskillige topmøder, senest topmødet i Firenze, tog man slet ikke udfordringen op med hensyn til at bekæmpe arbejdsløsheden. Og Rådet spillede under forligsproceduren efter min opfattelse en meget ynkelig rolle.
Under forligsproceduren oplevede vi Rådet som en institution, der hader miljøpolitikken som pesten. Og i stedet for at knæsætte ånden fra Maastricht, hengav det sig til nationalstatsligt kompetencerytteri. Under drøftelserne til regeringskonferencen bør man ikke gøre sig illusioner om noget. Parlamentets fælles beslutningstagning opfatter Rådet fortsat som et negativt begreb. Alligevel kan man være stolt af Parlamentets forhandlingsresultat. Vi har fået gennemført en særlig miljøartikel. Således vil der via Kommissionen være en strategisk miljøundersøgelse for det samlede net, og således udvikles der korridoranalyser som metode.
Vi har forankret sejladsen ad de indre vandveje som en miljøvenlig transportform, og den multimodale transport og nye teknikker til trafikstyring er der taget højde for i en ny artikel. De sejeste forhandlinger fandt sted i forbindelse med et bilag III med prioriterede transportprojekter. Rådet afviste principielt en sådan liste. Kompromiset bestod i, at de 14 Essen-projekter blev optaget. Efter forligsprocedurens afslutning blev Parlamentets delegation forbavset over at se, at to medlemsstater i konklusionerne fra Firenze udtrykte ønske om at ændre projekt nr. 8.
Disse irritationsmomenter kunne bringes ud af verden på baggrund af en utvetydig erklæring, som rådsformand Dini afgav over for Parlamentet i Bruxelles. Hr. Dini erklærede, at det ikke var nogen ensidig ændring fra Rådets side, men derimod forelæggelse af et ændringsforslag, og at enhver ændring selvfølgelig skulle ske ved fælles beslutningstagning. Denne erklæring er efter min opfattelse i orden, og under denne omstændighed kan vi i morgen alt i alt støtte forligsresultatet.
Vi skal således foretage en afvejning og vurdering. Jeg mener personligt, at glasset er halvt fyldt op efter forligsproceduren. Vi bør ikke tømme det, men vi ved, at udviklingen af nettene først begynder, og derfor vil vi år for år være nødt til meget resolut at gennemføre Parlamentets ideer under budgetforhandlingerne. Jeg har nævnt, at disse forhandlinger i alt har varet to år, og derfor vil jeg gerne her sige mange tak til alle medlemmerne i Udvalget om Transport og Turisme, som har deltaget i dette arbejde. Jeg vil gerne sige tak til delegationen til Forligsudvalget og navnlig til fru Fontaine, som efter min opfattelse har ledet denne delegation på fremragende vis. Jeg siger også tak til fru Albani, hr. van Haeren, hr. Miller og hr. Betz fra Parlamentets tjenestegrene og til mine medarbejdere, Michael Hoppe og Jürgen Aschmutat, uden hvis hjælp hele dette arbejde gennem to år ikke havde været muligt.
Hvis vi siger »ja« i morgen - og jeg går ind for, at vi siger »ja« - vil vi med sikkerhed ikke behandle nettene for sidste gang. Dette ligger allerede i forligsprocedurens natur og resultaterne deraf, fordi vi jo vil få dette eller hint som supplement fra Kommissionen. Jeg kan kun håbe, at man fra Rådets side så i mellemtiden vil kunne konstatere lidt mere selvransagelse og lidt mere samarbejde i forbindelse med den fælles beslutningstagning. Dette antydede ministeren i det mindste under udvalgsmødet i dag.

Simpson
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke Parlamentets ordfører, hr. Piecyk, vore formænd, hr. Imbeni og fru Fontaine, for deres indsats i Forligsudvalget, som der blev sat stor pris på, og Kommissionen, fordi den arbejdede særdeles hårdt på at få en aftale, som vi kan stemme om i morgen.
Det er meget usædvanligt for mig, hvilket jeg er sikker på, De forstår, at komplimentere Rådet, og i dette tilfælde er det den italienske minister hr. Burlando, som arbejdede særdeles hårdt og var en meget vigtig skikkelse med hensyn til at opnå en aftale. Man kunne sige, at hvis Rådet havde vist hr. Burlandos vilje til at få en aftale i stand, ville forholdet måske have været langt bedre, end det er for øjeblikket.
Min gruppe vil støtte den forligsaftale, der blev opnået efter mange timers langsommelige forhandlinger. Heriblandt var også nattemøder, som jeg troede var forbeholdt nationale parlamenter, hvilket blot viser, hvor meget jeg tog fejl.
Vi har, som ordføreren siger, en miljøartikel, som var vigtig for min gruppe og for Parlamentet. Vi har de prioriterede projekter, noget andet, som var vigtigt for min gruppe og for Parlamentet - og den vejledende liste over andre projekter, som Kommissionen vil tage i betragtning i de øvrige bilag.
Det er absolut tilfældet, at Parlamentet ikke fik alt, hvad det ønskede under forligsproceduren, men jeg mener ikke, at forlig drejer sig om at få alt det, man ønsker: forlig drejer sig om selve ordet »forliges«! Parlamentet var meget opsat på at få en aftale, og Kommissionen bidrog til dette. Vi ser betydningen af TEN, ikke kun med hensyn til transportinfrastruktur, men også med hensyn til skabelse af arbejdspladser til EU-borgerne.
Rådets holdning lod til tider meget tilbage at ønske. Jeg vil sige til Rådet, at det fremover er vigtigt, at det samarbejder med Parlamentet og ikke pludselig lader sig lede bort fra emnet og gør, hvad der passer det bedst. Forholdet til Rådet er for øjeblikket skrøbeligt, omend hjerteligt. Rådet bør gøre sig dette klart og bør også gøre sig klart, at Parlamentet har rettigheder som led i den fælles beslutningstagning og forventer, at disse rettigheder respekteres.
Vi skal være praktiske; vi skal være os behovet for TEN bevidst, med hensyn til infrastruktur og jobskabelse samt med hensyn til at få personer og varer til at bevæge sig i hele Den Europæiske Union.
Vi har en aftale, som vi kan leve med. Den er ikke fuldkommen, men det er det bedste opnåelige kompromis, og min gruppe vil derfor støtte det kompromis, vi opnåede under forligsproceduren.

Sarlis
Hr. formand, mine damer og herrer, den fælles holdning, som EuropaParlamentets plenarforsamling anmodes om at godkende eller forkaste ved afstemningen i morgen, indeholder visse positive elementer, som det med stort besvær er lykkedes Parlamentets delegation til Forligsudvalget - under dets formands, fr. Fontaines, fremragende ledelse - at hive ud af Rådet.
Jeg er nødt til at fremhæve den støtte til Parlamentets synspunkter, vi har fået fra Kommissionen, helt konkret kommissær Kinnock, men også fra Rådets formand, den italienske transportminister.
Det spørgsmål, der skal tages stilling til ved morgendagens afstemning, er imidlertid ikke, om den fælles holdning er god eller dårlig - det er i hvert fald ikke kun det, det drejer sig om. Den fælles holdning, i sin endelige udformning, skaber et alvorligt institutionelt problem, der skader forholdet mellem Parlamentet og Rådet, fordi sidstnævnte i sin fælles holdning, på trods af bogstav og ånd i bestemmelserne i Maastricht-traktatens artikel 129, nægter at anerkende Parlamentets ret til fælles beslutningstagning i forbindelse med fastlæggelsen af prioriteringen af projekter af fælles interesse inden for det transeuropæiske net.
Hvis der ses bort fra de begrundende betragtninger, optræder ordet »prioritet« ikke en eneste gang i den fælles holdnings bestemmelser. Rådet ophæver dette begreb, skrotter den politiske forpligtelse, som stats- og regeringslederne indgik på topmødet i Essen i 1994 vedrørende de 14 prioriterede projekter. Det eneste, det er gået med til, efter et massivt pres, er en historisk henvisning til Essen-beslutningerne.
Rådets troværdighed eller mangel på samme er imidlertid dets eget problem. Regeringernes insisteren på at optræde og handle som ægte efterkommere af og bannerførere for ideerne og metoderne fra Wienerkongressen i 1815, er også deres eget problem. Det er ikke vores. Vores problem er, at man begrænser en rettighed, som traktaten har givet os. Man fratager os retten til fælles beslutningstagning med hensyn til, om et projekt af fælles interesse er prioriteret eller ikke. Det er det problem, De skal tage stilling til i morgen.
Det er nu op til Dem, mine damer og herrer, at træffe en beslutning i overensstemmelse med Deres samvittighed og tage ansvaret for at godkende eller forkaste den fælles holdning efter at have overvejet, hvorvidt Den Europæiske Union bør udvikle sig til en mellemstatslig alliance, og jeg gentager: en mellemstatslig alliance af økonomiske interesser, hvor Parlamentets stemme, som udtrykker de europæiske befolkningers forventninger og interesser, kvæles af vore landes respektive lederes arrogance.
Det Europæiske Folkeparti, som jeg repræsenterer her, vil tage stilling på sit møde i aften.

Kaklamanis
Hr. formand, vor kære kollega, hr. Piecyk, har arbejdet hårdt og længe sammen med os, de øvrige medlemmer af Europa-Parlamentet, og resultatet, dvs. hans betænkning, havde, før den gik til Forligsudvalget, opnået det umulige; nemlig at tilfredsstille næsten alle de involverede parter. Samtidig havde den udvidet horisonterne for de transeuropæiske net med politiske, økonomiske og sociale kriterier, der også lagde en særlig vægt på miljøbeskyttelse. Derfor fortjener hr. Piecyk min største kompliment for sit arbejde.
Men så kom Rådet og lavede om på det hele. Intet af hr. Piecyks oprindelige betænkning blev tilbage, i hvert fald ikke noget af filosofien bag den. Der var - det vil jeg gøre Dem opmærksom på - 78 uoverensstemmelser, 78 punkter, hvor vi var uenige med Rådet. Og hvad blev så slutresultatet? At Rådet kun accepterede 28 af de 78 punkter; bør EuropaParlamentet være tilfreds med dette? Kalder man det et kompromis? Det er ikke et kompromis, det er et produkt af Rådets sædvanlige politiske tvangsmetoder over for Parlamentet. Det er resultatet af et forlig og ikke et tilfredsstillende kompromis. De forklaringer, vi fik - og her har hr. Sarlis ganske ret - gjorde os blot mere bekymrede i stedet for at berolige os, og det gælder både forklaringerne fra kommissær Kinnock, der gjorde, hvad han kunne - hvilket jeg vil rose og takke ham for - og fra den nye formand for Rådet. For det kan faktisk ændre på prioriteringen uden at spørge nogen, og de penge, det skal betale - det var også noget af det, hr. Sarlis fremhævede - kommer ikke fra dets egen lomme, men fra de europæiske befolkningers lommer, og det er dem, Rådet sammen med de to andre institutioner bør repræsentere, og ikke en gruppe af økonomiske interesser! Men det er det, det gør, med de ændringer, det har indført i de transeuropæiske net.
Dets begrundelse var hverken politisk eller social, den drejede sig ikke om miljøbeskyttelse og heller ikke om udvikling af Den Europæiske Unions net. Det var en klar repræsentation af en konkret gruppes økonomiske interesser inden for Den Europæiske Union.
Hr. Piecyk, jeg vil gerne takke Dem personligt for det store arbejde, De har gjort, den samarbejdsvilje, De har udvist, og den fremragende betænkning, De har udarbejdet. Af politiske principielle årsager vil jeg imidlertid stemme imod betænkningen. Mine politiske principper opgiver jeg under ingen omstændigheder for Rådets skyld.

Farassino
Hr. formand, hr. kommissionsformand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest gratulere delegationen til Forligsudvalget ved dens formand, fru Fontaine, og hr. Piecyk for det fremragende arbejde, han har gjort.
Der er gået to år, siden Kommissionen fremsatte sit forslag om de transeuropæiske net, og i løbet af disse to år har Parlamentet og Rådet udtalt sig og været uenige, lige indtil møderne i Forligsudvalget, hvorefter der, omend modvilligt, er blevet accepteret en tekst, der betegner et kompromis. Den tekst, vi i dag skal udtale os om, er givet ikke udtryk for Parlamentets forventninger, idet det måske kunne have opnået mere og få accepteret de forslag, som det fandt bedst for området og de unionsborgere, det repræsenterer. Men også ud fra betragtningen om, at lidt er bedre end intet, er jeg dog glad over, at det efter lange forhandlinger af den endelige tekst fremgår, at der skal tages hensyn til miljøet, og bilag III vedrørende de prioriterede projekter, selvom dets juridiske beskaffenhed i det mindste er tvivlsom. Artikel 20 vedrørende den multimodale transport og de nye teknologier for trafikstyringen forekommer mig særlig gunstig. Jeg tror nemlig, at det er mod nye løsninger, at vi skal bevæge os i dag, som f.eks. udnyttelsen af de indre vandveje, der kan besejles, hvilket vil give en bedre udvikling af visse regioner, som f.eks. Norditalien, som jeg er særlig knyttet til og interesserer mig særlig for.
Også selvom den endelige tekst ikke nøjagtig er den, vi kunne have ønsket os, særlig på grund af Rådets ringe samarbejdsvilje, idet det kun i ringe omfang accepterer EuropaParlamentets nye rolle, og ikke retter sig efter proceduren med fælles beslutningstagning, vil min gruppe udtale sig positivt om dette projekt, fordi det er vigtigt, at Parlamentet udtaler sig for denne fælles beslutning. En modsat beslutning, der ville blokere samtlige de europæiske netværker, ville ikke blot lægge ansvaret for skibbruddet over på Europa-Parlamentet i offentlighedens øjne, men bevirke, at det tabte den mulighed, det i dag har for positivt at bidrage til beskæftigelsesproblemet og opbygningen af et bedre Europa.

Eriksson
Hr. formand, det var fuldt berettiget, at Europa-Parlamentet krævede indsat en bindende miljøartikel i beslutningen om de transeuropæiske transportnet. Men det er ikke blevet til noget. Man har kun indsat, hvad jeg betragter som de sædvanlige gamle paragraffer, der som oftest har vist sig at være uforpligtende. De transeuropæiske transportnet, som er en blanding af nationale og transnationale projekter, omfatter i øvrigt både positive og negative projekter.
Jeg vil benytte lejligheden til at give et eksempel på et af de absolut overflødige og værste projekter: Øresundsbroen mellem Danmark og Sverige. Omkostningsmæssigt vil den binde generationer af danskere og svenskere; desuden kan den blive en absolut miljøkatastrofe, hvis det går galt.
Jeg vil også gerne nævne beskæftigelsen. Jeg mener, at de, der går ind for transeuropæiske netværk som en løsning på arbejdsløshedsproblemet, tager fejl. Det er efter min opfattelse en temmelig forældet tankegang. Da man byggede veje i trediverne kunne man godt tage udgangspunkt i én mand med en spade. Men i dag sender man efter mine erfaring, i hvert fald i Sverige, tre personer og fem maskiner ud. Vi får en motorvej for et enormt beløb, men uden at der skabes særlig megen beskæftigelse.
Der er blevet talt meget om ansvar. Rådet har nægtet at påtage sig ansvaret for miljøet. Nordisk Grønne Venstre påtager sig det ansvar. Vi agter at stemme nej til kompromisforslaget i morgen. Vi håber naturligvis, at andre vil gøre det samme, for miljøet er fremtiden, uanset hvad vi mener om det.

Van Dijk
Hr. formand, der er allerede sagt meget om de institutionelle virkninger af behandlingen af nettene, og jeg kan kun tilføje, at jeg synes, at det rent ud sagt er en skandale, hvordan Rådet mener, at det kan behandle denne procedure for fælles beslutningstagning. Jeg synes også, at det er vanvittigt, at Parlamentet dernæst som et fromt lam lader sig føre hen til slagtebænken og derefter i morgen bare går med til det kompromis, som er opnået. Jeg må sige, at den rolle, som kommissær Kinnock har spillet i denne forbindelse, er bemærkelsesværdig. I begyndelsen arbejdede han for og støttede han en række krav fra Parlamentet, og i sidste instans har han simpelthen udøvet et stort pres på Parlamentet for alligevel at gå med til det kompromis, der er opnået.
Men jeg vil ikke kun tale om procedurerne, for jeg tror, at følgerne af de transeuropæiske net er alt for vigtige til kun at tale om dem.
Miljøafsnittet var oprindeligt et urokkeligt punkt for Parlamentet. Det indtog den holdning, at der skulle komme obligatoriske undersøgelser vedrørende korridorer og strategiske miljøvirkningsvurderinger for at gennemtvinge valg, som gør, at skaden på miljøet holdes så begrænset som muligt. Resultatet er, at Kommissionen i artikel 8 får til opgave at udarbejde analysemetoder dertil. Det resulterer måske inden for rammerne af beskæftigelsesordningen i noget for et par tjenestemænd i Bruxelles, men det vil da ikke betyde så meget for miljøet, medmindre kommissæren kan fortælle mig - og det er et udtrykkeligt spørgsmål, som jeg også vil have svar på - om disse analysemetoder, når de først er udviklet, også bruges til at justere de transeuropæiske net, når disse tages op til fornyet overvejelse. Det vil jeg meget gerne have svar på af kommissæren.
Rådet forpligter sig til at gennemføre habitatdirektivet og direktivet om miljøvirkningsvurderinger. Jeg spørger virkelig mig selv, om det så indtil nu simpelthen ikke har gjort det, selv om disse direktiver naturligvis har eksisteret i lang tid, og Rådet skulle have gjort det tidligere. Kommissær Kinnock, betyder det, nu hvor medlemsstaterne endnu en gang har udtalt det, at De vil tvinge dem til nu også virkelig at gennemføre disse to direktiver, og betyder det også, hr. kommissær, at der nu ikke længere sendes penge til lande, som ikke anvender habitatdirektivet eller direktivet om miljøvirkningsvurderinger ved gennemførelsen af visse infrastrukturprojekter, som falder ind under de transeuropæiske net. Det forekommer mig også rart at få et svar af Dem herpå.
Hr. formand, jeg vil lige sige et par ord om beskæftigelsesmyten. Af mange undersøgelser har det vist sig, at der kan udtænkes meget bedre projekter for beskæftigelsen end store infrastrukturarbejder, navnlig hvis man samtidig vil gennemføre miljømålsætninger såsom begrænsning af emissioner - tænk f.eks. på CO2 -målsætningerne, som vi har aftalt med hinanden. Det er således vanvittigt - det synes ethvert rettænkende menneske da også - at lede efter mange milliarder ECU i alle mulige kroge for dernæst at ændre dem til beton og til asfalt, som endnu flere biler skal drøne hen over.
At skabe arbejde i miljøvenlige sektorer og i forbindelse dermed en forskydning af skat på arbejde over på miljøet er beskæftigelse på lang sigt, hvilket desuden resulterer i et mere behageligt samfund.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, nu er vi omsider nået til vejs ende med denne lange og indviklede forligsprocedure. Jeg vil først og fremmest bringe en oprigtig og varm tak til vore kolleger Nicole Fontaine og Renzo Imbeni for den måde, hvorpå de ledet Forligsudvalget og gjort det muligt for Parlamentet endelig at komme ud af denne procedure. Hjertelig tak for den måde, hvorpå de har ledet arbejdet.
I denne situation kan vi i dag indtage to holdninger. Den første er at lade som ingenting og med tilfredshed konstatere, at det er lykkedes Parlamentet at slå igennem på det ene eller det andet punkt. Den anden er at tage til efterretning - og dette ser jeg gerne, at vi drøfter indbyrdes - at vi står tilbage med tomme hænder, således som vi så levende udtrykker det, og at denne sag i mange henseender for at bruge kommissærens og Rådets sprog ligner, hvad Shakespeare kaldte comedy of errors .
Jeg finder, at Parlamentet har villet spille med musklerne i en tro på, at det havde mulighed for at bestemme alt, hvad angår et af de 14 prioriterede projekter, som f.eks. Malpensa, men at det ved at handle på denne måde tværtimod har vakt endnu større betænkeligheder i Rådet, som straks har forskanset sig umiddelbart efter at have konstateret denne lidt vage vilje i Transportudvalget og i Parlamentet. Resultatet er blevet, at bjerget har barslet og født den mus, vi nu ser!
Dette er en betydelig lærestreg, som jeg tror bør mane os til eftertanke. Vi har efter min opfattelse afprøvet grænserne for den fælles beslutningstagning, men særlig viljen til at tilrane os beføjelser, som vi objektivt ikke kunne råde over. At dette var umuligt, kunne vi meget let blive klar over. Måske kunne vi benytte en mere forsigtig strategi uden at ty til den politiske beslutning i Essen, som efter min opfattelse har gjort det muligt for Rådet at indtage sit standpunkt med det resultat, at vi endog i et øjeblik troede rådsformand Dini på hans ord. Men lyver, han har løjet for os som i så mange andre indenrigspolitiske forhold og som formand for Rådet. Vi må desværre tage til efterretning, at vi ikke har haft heldet med os. Selvom vor gruppe vil stemme for hr. Piecyks betænkning, erkender jeg, at vi ikke har opnået store sager.

Simpson
Til forretningsordenen, da jeg er ved at blive lidt bekymret over, at så mange medlemmer overskrider deres taletid. Endvidere vil jeg virkelig gerne bede medlemmerne om at tænke sig meget omhyggeligt om, inden de tager ordet i denne offentlige forsamling og beskylder nogen, endsige en rådsformand, for at være en løgner. Det var det, jeg hørte i mine hovedtelefoner. Det er ikke den slags parlamentarisk sprogbrug, jeg er vant til, og jeg formoder heller ikke, at det er den slags parlamentarisk sprogbrug, som Europa-Parlamentet er vant til. Der er forskellige måder at gøre indsigelse på, der er forskellige måder at give udtryk for ens indsigelse. Men at kalde nogen en løgner er ikke en af dem.

Formanden
Mange tak for Deres bemærkning, hr. Simpson, som er særligt værdifuld, fordi den kommer fra et medlem, som altid forsvarer sine meninger lige stridslystent her i salen uden herved at gå for vidt i formuleringen af sine synspunkter.

Nußbaumer
Hr. formand, mine damer og herrer, ordføreren skal have tak for sine bestræbelser på at bringe et kompromis i stand i Forligsudvalget og dermed fremme udviklingen af de transeuropæiske net. Der rejser sig dog det spørgsmål, om Parlamentet kan støtte fælles retningslinjer for udviklingen af et transeuropæisk transportnet, når ikke engang 30 % af Parlamentets forslag overtages af Rådet, når det opnåede kompromis bl.a. prioriterer det store antal projekter, der er anført i bilag I og II, i forhold til de 14 vigtigste projekter, som Det Europæiske Råd i Essen havde udvalgt den 9.-10. december 1994, dvs. princippet om lige andele til alle. Som følge af dette nye koncept blev den retlige karakter af bilag III, som vedrører disse prioriterede projekter, nemlig i høj grad svækket. Dermed er der også rejst tvivl om Brenner-basistunnelprojektet, som er meget vigtigt for Østrig.
Desuden udelader disse fælles retningslinjer i henhold til artikel 1, stk. 2, også fuldstændig de finansielle rammebetingelser for såvel den offentlige som den private sektor. Artikel 2, stk. 1, taler derudover om, at det fastsatte mål skal nås inden år 2010.
Mine damer og herrer, uden enighed om finansieringen har sådanne retningslinjer vel ingen konkret betydning, da de enten slet ikke eller aldrig rettidigt kan gennemføres.
Med Brenner-basistunnelen som eksempel betyder dette, at heller ikke det grundlæggende arbejde, såsom prøveboringer, udføres. Dette er imidlertid nødvendigt for at kunne sige noget om størrelsen af den krævede finansiering. Uden sådanne oplysninger vil det næppe være muligt at få private investorer. Det er imidlertid nødvendigt med private investorer, da Brenner-basistunnelprojektet ikke kan finansieres udelukkende af det offentlige.
Dermed vil der opstå yderligere forsinkelser ved gennemførelsen af TEN, og dermed bringes den af Kommissionen ønskede effekt også i fare, nemlig at skabe yderligere arbejdspladser gennem en fremskyndelse og hurtig gennemførelse af de transeuropæiske net.

Imbeni
Hr. formand, jeg har anmodet om ordet med henblik på en politisk og institutionel vurdering. Først vil jeg imidlertid på samme måde som hr. Simpson give udtryk for min anerkendelse af det italienske formandskabs adfærd, og der er ikke her tale om ironi, også fordi den stærkeste kritik, vi herfra retter mod Rådet, ikke kan se bort fra den rolle, der blev spillet af formanden, og uden hvilken vi formentlig ikke var nået til vejs ende. Jeg siger ligeledes kommissær Kinnock tak for den forstandige og formidlende rolle, han har spillet, og en endnu vigtigere funktion, han har udøvet i hele denne fase. Rådet og Kommissionen stod over for en autoritativ parlamentsdelegation, der var ledet af fru Fontaine, og som var fast besluttet. Vi har opnået visse resultater takket være vor stædighed, som så fremragende først og fremmest er kommet til udtryk gennem vor ordfører, hr. Piecyk. Men der har på den anden side været tale om resultater, der f.eks. for så vidt angår miljøet og visse ændringsforslag på ingen måde har stillet os tilfreds.
Det endelige resultat er utilfredsstillende for Parlamentet, og dette rækker ud over den tone og den måde, hvorpå vi udtrykker dette. Vor opfattelse af ethvert spørgsmål, vi kan omtale, er den samme. Vi har fået det indtryk, at Rådet har gjort alt for at fremkalde et nej fra Europa-Parlamentet til de transeuropæiske transportnet. Dette var i hvert fald min opfattelse, da Rådet først nægtede selv den mindste ændring i listen over de 14 prioriterede projekter og derefter på Det Europæiske Råd i Firenze lod forstå, at to lande ønskede at ændre på denne fortegnelse. Efter min opfattelse må Europa-Parlamentet imidlertid ikke skifte mening alt efter de vinde, der blæser i Rådet. Som Europa-Parlament skal vi insistere på, at der skal være tale om en reel fælles beslutningstagning vedrørende prioriterede projekter af fælles interesse. For mit vedkommende er jeg dybt skuffet over Rådets adfærd og det negative udfald af topmødet i Firenze. Denne skuffelse må ikke under ingen omstændigheder forvandles - og jeg opfordrer alle mine kolleger til at tænke over dette - til det alibi for Rådet, som måske ville blive resultatet af en negativ afstemning i Europa-Parlamentet og gøre det muligt at vælte ansvaret for egne meningsforskelle og vanskeligheder over på os.
Nu står det irske formandskab og regeringskonferencen over for et problem, nemlig netop det problem, der opstår, når det konstateres, at vi ikke længere kan fortsætte med denne fremgangsmåde med fælles beslutningstagning. Til trods for at denne er en procedure mellem Parlamentet og Rådet, forstår Rådet den efter vor opfattelse som en procedure mellem Parlamentet og COREPER, og dette betyder, at der opstår vanskeligheder, når man kommer op på rådsniveau. Det ville følgelig være nyttigt, om man i Rådet ville læse Maastricht-Traktaten rigtigt. Hvis det ikke er sket indtil dette øjeblik, kunne man benytte de fremtidige topmøder og det ekstraordinære møde i Dublin til at gøre det klart, at vi ikke fortsat kan acceptere en fælles beslutningstagning mellem os og COREPER. Det er ikke det, der står skrevet i traktaten.

Fontaine
Tillad mig, hr. formand, i dette korte indlæg at give mine kolleger de overvejelser, som dette forlig, som jeg har stået i spidsen for, har inspireret mig til.
Jeg må sige, at det sandelig er et af de vanskeligste forlig, som vi har haft. Hvorfor? Fordi vi nødvendigvis måtte forlige to mål: Bevarelse af vores institutions legitime forrettigheder - helt enkelt de rettigheder, som traktaterne har givet den med hensyn til fælles beslutningstagning - og målet med gennemførelse af en sag - de transeuropæiske transportnet - hvori vores medborgere har legitime håb om arbejdspladser. Og disse to mål har efter forhandling vist sig vanskeligt forenelige.
I måneder har vi kæmpet, og jeg vil gerne rose ordføreren, hr. Piecyk, og formanden for Transportudvalget, hr. Cornelissen, for det eksemplariske arbejde og hele delegationen for dens beslutsomhed. Der er ikke sparet nogen ulejlighed, for at vi kan gøre nogle betydelige fremskridt, der på en rimelig måde gør det muligt for os at give grønt lys til disse store arbejder, der forventes af vores medborgere. Er vi nået dertil? Det er faktisk et spørgsmål, som det er muligt - og vi har hørt kollegerne - at have divergerende meninger om.
Jeg bemærker på den positive side, at vores miljøbekymringer i temmelig vid udstrækning er blevet taget i betragtning, da vi har en bestemmelse, der indfører en vidtrækkende reference til Kommissionens opgaver. Jeg bemærker fremskridt vedrørende visse tekniske ændringsforslag til bilag I samt omkring havnenes situation, selv om jeg beklager, at vi ikke har kunnet forlænge forbindelsen mod øst til Budapest. Jeg bemærker, at vi har fået et bilag III, der juridisk er knyttet til den lovgivningsmæssige bestemmelse, men hvis juridiske værdi er forblevet uklar indtil den dag, hvor kommissær Kinnock skrev til os: «Jeg tror, at EuropaParlamentet skal inkluderes i hver ændring i listen over prioriterede projekter«. Det drejer sig om et brev af 1. juli sendt til formanden for Udvalget om Transport og Turisme, hr. Cornelissen. Indtil den dag, den 3. juli, på plenarmødet i Bruxelles, hvor hr. Dini bekræftede hr. Kinnocks forsikring med disse ord: «Enhver ændring ville naturligvis i hvert tilfælde nødvendiggøre en ny fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet«.
Kære kolleger, man kan ikke være mere klar, og jeg vil gerne højtideligt sige, at jeg har fuld tillid til kommissær Kinnock; uden ham havde vi ikke kunnet nå så langt, og jeg takker ham for den indsats, han har gjort for dette resultat. Jeg har tillid til Rådets formand, der har talt for os. Jeg forestiller mig ikke et øjeblik, at det administrative niveau kan påvirke politikeren til at få ham til at afstå fra de løfter, vi har fået. Generelt vil jeg for øvrigt benytte mig af denne lejlighed til at udtale ønsket om, at forligene i fremtiden foregår, som min kollega hr. Imbeni så udmærket sagde det, med deltagelse af dem, der har beføjelse til politisk at indgå forpligtelser, dvs. ministrene. Det ville helt sikkert være i overensstemmelse med ånden i Maastricht, og det ville få os til vinde tid. Hvorom alting er og for at vende tilbage til »transport«nettet, vil vi naturligvis sørge for respekt for det, der er sikret os, ved om nødvendigt at bruge vores budgetmæssige forrettigheder.
Det er i den ånd, at jeg ønsker, at Parlamentet bekræfter det fælles udkast til forlig, som vi møjsommeligt indgik den 17. juni i år. Vi viser således vores medborgere, at vi er et opmærksomt og ansvarligt Parlament.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, de foregående talere har erindret om sagsforløbet i denne beslutning om Fællesskabets retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet og de langvarige diskussioner, der var nødvendige for at nå frem til et kompromis. Jeg vil gerne rose ordføreren og vores kolleger, der har deltaget i talrige møder i Forligsudvalget, for deres vedholdenhed og den fremragende kvalitet i deres arbejde. Som ethvert kompromis indeholder den tekst, vi har fået forelagt i dag, nogle punkter, der er tilfredsstillende, og andre, der er meget mindre tilfredsstillende.
Som alle her beklager jeg, at mange af de ændringsforslag, som vi havde vedtaget, ikke blev overtaget af Rådet. Jeg beklager navnlig, at havnene ikke forekommer i dette dokument, og at man således må vente indtil 1997, på at Kommissionen stiller et specifikt forslag om dette tema. I den forbindelse vil jeg gerne præcisere, at min gruppe forpligter sig til årvågent at følge Kommissionens forelæggelse af denne tekst inden for de lovede tidsfrister.
Jeg tror dog, at dette kompromis i betragtning af emnets kompleksitet globalt er tilfredsstillende og skal vedtages af Parlamentet. Vi kan faktisk ikke tillade os igen at gå i gang med en uendelig procedure. Vi må have et solidt juridisk grundlag, så at vi nu kan tage os af det afgørende problem med finansieringen af nettet. Indsatsen med hensyn til arbejdspladser er betydelig, navnlig i en periode med økonomisk nedgang som den, vi gennemgår nu. Jeg beklager, at dette vigtige element alt for ofte undervurderes af medlemsstaterne, og at disse arbejder ikke er længere fremme, når de har været planlagt i adskillige år. Det er således vigtigt at frigøre de nødvendige offentlige og private midler til hurtigst muligt at påbegynde arbejdet med de projekter, der er klar til start og således give et afgørende signal til de samfundsøkonomiske aktører. Den første absolut nødvendige etape er vedtagelsen af disse retningslinjer. Det er derfor, at jeg stemmer for det fælles udkast, som vi har fået foreslået af Forligsudvalget, og jeg håber, at vi er mange, der vil gøre det samme.

Formanden
Jeg ser på talerlisten, er der står mindst 10 medlemmer med et minuts taletid, og vil derfor endnu en gang appellere til de politiske grupper: jeg synes, det er uacceptabelt med en taletid på et minut. Grupperne er nødt til at tilrettelægge det sådan, at de giver deres medlemmer mindst to minutter. Et minut er skammeligt, for der er ingen af medlemmerne, der kan udtrykke deres tanker på et minut, det kan kun blive overskrifter. Og her står ti medlemmer med et minut. For Guds skyld da!

Olli Rehn
Hr. formand, jeg vil på ét minut forsøge at sige, hvad jeg har på hjertet, selvom formanden allerede har brugt lidt af min tid. Jeg vil lykønske hr. Piecyk og Forligsudvalgets ledelse med deres bestræbelser på at nå frem til et tilfredsstillende endeligt resultat. Det er godt, at man omsider har fundet frem til en endelig løsning på de transeuropæiske net, selvom jeg ikke er tilfreds med dele af processen og bestemt ikke med Rådets retræte med hensyn til finansieringen af de transeuropæiske net på topmødet i Firenze. I forbindelse med proceduren med fælles beslutningstagning bør vi desuden huske på, at man i det særdeles tyndtbefolkede Norden bør overholde nærhedsprincippet, når man fastlægger behovet for forbindelser og transport. Jeg støtter Forligsudvalget i, at det nu også har godkendt, at Finlands motorvej 5, der er hele Østfinlands livsnerve, blev opført på listen. Faktisk bør det nævnes, at Finland burde have været mere aktiv i Rådet med hensyn til denne sag. Det er ironisk, at motorvej 5 kun blev opført på listen takket være den svenske regerings ihærdige bestræbelser. Heldigvis forstod den finske regering i det mindste at følge det op, selvom man heller ikke i denne sag selv var aktiv. Jeg støtter derfor forligsløsningens vedtagelse.

Puerta
Hr. formand, manglen på overensstemmelse mellem Parlamentet og Rådet i Forligsudvalget - som vi tydeligt har set - er højst kritisabel.
Vi er ikke helt tilfredse med resultatet i Forligsudvalgets fælles udkast.
Vi er klar over, at det i nogle medlemsstater er nødvendigt med en fornyet justering eller en undersøgelse af de forhold, projekterne skal gennemføres under, navnlig i forbindelse med miljøet, hvor man skal overholde alle direktiver om undersøgelse af miljøvirkninger, som i mange tilfælde ikke er overført til national lovgivning eller ikke overholdes. På trods af alle disse mangler skal vi vurdere den i mange tilfælde historiske betydning, dette fælles udkast har for mange lande og regioner.
På den iberiske halvø f.eks. skal man finde en løsning på manglen på infrastruktur, som har været et problem siden det 19. århundrede. Der vil blive reddet mange menneskeliv med disse motorvejs- eller togprojekter. Vi skal globalt set tage betydningen af det fælles udkast i betragtning, og dette forpligter os til at kæmpe for, at miljøbetingelserne og andre betingelser, herunder de institutionelle, overholdes.
Ud fra denne samlede vurdering og med respekt og forståelse for nejstemmernes motiver, vil et stort antal medlemmer af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe stemme »ja« til Forligsudvalgets fælles udkast.

Tamino
Hr. formand, som min kollega, Nel van Dijk, allerede sagde, er vi Grønne imod denne forligsaftale, både fordi den ikke hænger sammen hvad angår beskyttelsen af miljøet, og fordi det ikke har været muligt på ny at drøfte de prioriteringer, der er sket af de forskellige projekter. Men situationen er ændret, siden beslutningen blev truffet på Rådet i Essen, og de forskellige lande har allerede foreslået væsentlige eller i hvert fald mindre ændringer på grund af den politiske, økonomiske eller sociale udvikling, der er sket i disse lande. Et slående eksempel herpå er højhastighedsjernbaneforbindelsen mellem München og Verona. Omkostningerne ved og miljøpåvirkningen fra tunnelen ved Brenner gør dette projekt meget vanskeligt gennemførligt, hvilket de berørte regeringer i Tyskland, Østrig og Italien erkender. Der kan imidlertid findes andre løsninger, der tilfredsstiller kravet om forbindelse mellem Nord- og Sydeuropa.
Det er følgelig klart, at man agter at vedtage en tekst, som vi allerede ved er uigennemførlig. Men man vil på den anden side ikke garantere Europa-Parlamentet, at det får en reel rolle at spille i afgørelsen vedrørende forandringerne. Der er tale om et farligt fortilfælde i forbindelse med den procedure om fælles beslutningstagning, der blev fastsat i Maastricht, og som følge heraf kræver jeg garantier og nærmere forklaringer af kommissær Kinnock.

Belleré
Hr. formand, kommissær Kinnock, kære kolleger, problematikken vedrørende Fællesskabets retningslinjer for udvikling af de transeuropæiske transportnet kommer endnu en gang på bordet her i salen efter at være behandlet af hr. Piecyk?? og Forligsudvalget som skal have anerkendelse for deres bestræbelser på at nå frem til en afgørelse, som kunne deles af alle, hvorom jeg rent ud sagt har mine tvivl. Men uden penge ingen fest. Er det muligt at ændre de 14 prioriterede projekter? Ganske vist har minister Dini sagt, at alt skal forelægges Europa-Parlamentet til fælles afgørelse. Hele Europa er involveret. De forskellige medlemsstater, der spiller hovedrollen og er hovedforslagstillerne af de prioriterede projekter, burde imidlertid overveje de økonomiske konsekvenser. Det, der kan gennemføres, skal gennemføres. »Efterspillet« kommer følgelig, og naturligvis i forbindelse med de nationale og europæiske tidsplaner og ændringer. Her i salen vil jeg følgelig, når dette problem skal drøftes, søge at finde forståelse for, at prioriteringen af projekterne skal overholdes. Resten kommer senere.

Lüttge
Hr. formand, er vi ikke allerede kommet et godt stykke videre med udviklingen af den fælleseuropæiske transportpolitik, end forhandlingen i dag har tendens til at give udtryk for? Jeg mener, at Rådet har været en smule isoleret. Det har i alt væsentligt været Kommissionen og Europa-Parlamentet, som har forceret disse ting siden begyndelsen af 1990'erne, mens Rådet endnu en gang måtte slæbes med.
Det skal fastholdes, at de transeuropæiske net er en væsentlig forudsætning for den videre udvikling. Vi går ud fra, at vi omsider får nogle retningslinjer og derpå kan tage det næste skridt, nemlig at sige noget om en bindende finansiering. Men enhver tale om privat finansiering osv. hjælper os ikke videre, hvis der ikke rent faktisk udarbejdes bindende investerings- og realiseringsplaner, på grundlag af hvilke vi gradvis går videre og inden for de forskellige transportformer bevæger os henimod et fælles mål.
Det er det signal, der skal udgå fra forhandlingen i dag. Jeg fik egentlig på de to konferencer i Prag og på Kreta det indtryk, at der her findes en fælles vilje. Der blev dér i høj grad udtrykt ønske om at komme videre. Vi skal have finansieringsgrundlaget på plads og så igen behandle dette spørgsmål på konferencen i Helsinki næste år. Vi skal igen tale om de transeuropæiske net, om finansieringsmuligheder og nødvendige foranstaltninger, og også dette kunne på sin side være en milepæl.
Parlamentet vil i forbindelse med udformningen af budgettet for 1997 meget indgående overveje, om det endnu en gang er rede til at stille 75 % af sit samlede budget til rådighed til transportpolitikken, til de transeuropæiske net eller de 14 prioriterede projekter. Jeg tror, at det bliver særdeles vanskeligt, og vi skal have en yderligere finansiel ramme på plads for at kunne bidrage til gennemførelsen.

Sisó Cruellas
Hr. formand, det vigtigste i dag er at understrege den politiske betydning, som opnåelsen af en aftale mellem Parlamentet og Rådet i sig selv har, med henblik på fremtiden for vores transportpolitik og vores solidaritets- og samhørighedspolitik. Jeg vil i dag fremhæve fire grunde til, at vi efter min mening har brug for denne aftale.
Den første grund er, at hvis man ikke når til en aftale, vil det betyde, at man skal begynde forfra med processen med at fastlægge Fællesskabets retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet uden nogen garanti for, at Parlamentet ikke i løbet af to eller tre år igen vil være forpligtet til at vedtage en lignende eller værre aftale end den nuværende. Jeg behøver vel ikke at nævne de enorme politiske og imagemæssige omkostninger, en sådan forsinkelse vil få for Europa-Parlamentet, fordi borgerne ikke vil kunne forstå, at netop Parlamentet - efter gentagne gange at have insisteret på behovet for at bygge disse net og de mange jobs, der derved vil blive skabt - beslutter at forkaste den opnåede aftale, eller - hvilket er det samme - at forlænge den i nogle medlemsstater meget store mangel på infrastruktur i det uendelige og dermed forsinke jobskabelsen. Lad mig komme med en oplysning vedrørende muligheden for at skabe beskæftigelse inden for bygning af transportinfrastruktur - og jeg henvender mig til fru Eriksson, som har hævdet, at dette er noget, der hører det forrige århundrede til: For hver 2.500.000 ecu, der investeres, skabes der 100 jobs. Dette er i dag, og ikke i det forrige århundrede. Og dette er uden at medregne de indirekte arbejdspladser. De ærede medlemmer kan prøve at udregne behovet for infrastruktur og se, hvor mange millioner arbejdspladser, der kan skabes.
Den anden grund er, at vores manglende transportinfrastruktur og de dermed forbundne omkostninger er enorme. I denne forbindelse står konkurrenceevnen i vores økonomi på spil over for de stadig mere skrappe udfordringer på det internationale marked og kræver øjeblikkelige aktioner, som ikke kan vente på en hypotetisk gennemførelse af en anden fremtidig aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet.
Den tredje grund er, at vi alle er overbeviste om, at ud over at forbedre vores konkurrenceevne, vil det transeuropæiske transportnet bidrage til at styrke vores interne samhørighed og til at korrigere vores åbenlyse områdemæssige uligheder og derved gøre den fremtidige udvidelse af Unionen med andre europæiske lande meget lettere.
Den fjerde grund er, at pragmatisk set ud fra et kendskab til de nuværende og de fremtidige budgetmæssige begrænsninger i medlemsstaterne og i Unionen og vel vidende, at intet er så flygtigt som penge, har Den Europæiske Union og Parlamentet i dag brug for denne aftale, fordi den private kapital, som vi uvægerligt har brug for til udviklingen af vores transeuropæiske transportnet, på det mindste tegn på tøven eller forskel i holdninger eller mål hos vores institutioner vil gå hen og finansiere projekter i andre dele af verden, som er eller går hen og bliver vores konkurrenter. Dette er noget, jeg har konstateret på min seneste rejse til Kina.
Derfor må jeg, ærede medlemmer, anmode om Deres positive stemme til den aftale, Parlamentets delegation og Rådets delegation er nået frem til om Fællesskabets retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet i forvisheden om, at vi med vedtagelsen af aftalen tjener Europas sag.

Santini
Hr. formand, vi vil i morgen sige ja til Forligsudvalgets arbejde i den ånd, der besjæler den, der påtager sig et vigtigt kapitel i det drømmeværk, der hedder »Transeuropæiske Linjer«. Men historien er ikke afsluttet hermed. Hvem skal skrive de næste kapitler? Det er her, der opstår visse betænkeligheder, og selvom vi skal fejre dette resultat omend med visse forbehold, der allerede er udtrykt af mine kolleger, må vi også beskæftige os med fremtiden.
Kommissær Kinnock har i dag bekræftet, at prioriteringen af de berømte 14 projekter fra Essen ikke er et evangelium, og sådan bør det også være, fordi det kan hænde, at den der føler sig for sikker også kan forfalde til sløvhed i den anden fase, nemlig gennemførelsen, som er den mest problemfyldte, hr. kommissær. Det er derfor, jeg tillader mig at henlede Deres opmærksomhed på nødvendigheden af at gribe ind, dvs. når planerne for udførelsen og finansieringen løber af stablen.
De partnerskaber, der hidtil er forsøgt mellem medlemsstaterne, regionerne og de private virksomheder, er ved at udvikle sig til rene gedemarkeder, hvor reglerne hele tiden ændres, og man fragår tidligere afgivne løfter. Dette er tilfældet med forbindelsen München-Verona. For få dage siden har Tyskland bekræftet, at det ikke længere er rede til at betale sin del af hovedtunnelen ved Brenner, netop i et øjeblik, hvor Italien og Østrig var ved at oprette den europæiske økonomiske interessegruppe, der skulle planlægge hele finansieringssystemet. Her er således tale om et signal, som man skal være opmærksom på, også ved ordningen af den anden fase, og som kan få alt til at strande. De, hr. kommissær, har en dag sagt: «Sig til jeres borgere, at deltagelse i et partnerskab kan blive en god forretning«. Jeg har gentaget denne udtalelse på nogle seminarer vedrørende forbindelsen München-Verona. Jeg må ærligt sige, at jeg ikke har mødt større begejstring, netop fordi nogen nærer mistanke om eller frygter, at der bag denne frihed, der er overladt til staterne, regionerne og private interesser, kan skjule sig en fælde. God arbejdslyst!

Porto
Hr. formand, i stedet for at bruge min korte taletid til at kommentere en ganske gængs interinstitutionel kompetencestrid vil jeg i stedet bruge den til at insistere på visse krav, som det er bydende nødvendigt at tage hensyn til i forbindelse med udformningen af de transeuropæiske transportnet.
Nettene skal således opfylde målsætningen om at fremme tilnærmelsen mellem de europæiske lande under hensyntagen til de økonomiske og sociale forhold. De må navnlig ikke være i modstrid med det grundlæggende traktatfæstede mål om at skabe større ligevægt mellem regionerne.
Dette mål er i ganske særlig grad relevant i Portugal, hvor det er nødvendigt at finde en balance mellem støtten til de mest ugunstigt stillede områder i det indre af landet og hensynet til de befolkningstætte industriområder ved kysten. Det må undgås, at der endnu en gang udelukkende fokuseres på hovedstadsområdet på bekostning af Nord- og Midtportugal, hvis befolkning og erhvervsliv ville kunne få stor gavn af mere favorable transportforbindelser til Spanien og Unionens øvrige medlemsstater, hvilket ville være i fuld overensstemmelse med det grundlæggende formål med etableringen af transeuropæiske net.

Alavanos
Hr. formand, vi har været grundigt rundt om emnet, men jeg vil blot understrege, at vi befinder os i omtrent den samme situation som i går med hensyn til ground handling i lufthavne. Dette er konsekvensen af en blindgyde, som proceduren med fælles beslutningstagning og forligsproceduren fører os ind i. Enten siger Parlamentet ja til den holdning, som Forligsudvalget har formuleret, hvilket betyder, at det opgiver hvis ikke alle sine ændringsforslag, så i hvert fald de to centrale holdninger vedrørende inddragelse af miljøet i alle projekterne og prioriteringen samt ændringen af denne via fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet, eller Parlamentet bliver nødsaget til at sige nej til Forligsudvalgets holdning, hvilket indebærer en risiko for, at nogle af de kompromiser, det har opnået, går tabt, at alle projekterne måske forsinkes, eller det ender med, at Rådets afgørelse vedtages i sin helhed.
Selv om Kommissionen til en vis grad stiller sig på Parlamentets side, synes jeg, at den her på falderebet spiller rollen som den gode pædagog og forsøger at få os til at acceptere Rådets holdning. Og samtidig lægger de regeringer, som overvejende havde accepteret Parlamentets holdninger (bl.a. min egen regering) pres på os for at få os til at støtte Forligsudvalgets fælles holdning, så man undgår en forsinkelse af projekterne. Det er en meget vanskelig situation. Parlamentet er endnu en gang fanget i en fælde, og det er min opfattelse, at dette er noget, der bør træffes endelig beslutning om på regeringskonferencen.
Hvad angår dette konkrete spørgsmål, er jeg imidlertid af den opfattelse, at hvis vi vil være tro mod os selv og mod de holdninger, vi har vedtaget, og hvis vi ønsker et Parlament med reelle beføjelser, bør vi følge den vej, som fr. Eriksson og andre medlemmer har udpeget, dvs. undlade at acceptere Forligsudvalgets holdning.

Le Rachinel
Hr. formand, kære kolleger, naturligvis er det nødvendigt at fastlægge en fælles transportpolitik baseret på varig mobilitet og under hensyntagen til miljøog sikkerhedsaspekterne.
Frankrig er særlig berørt af disse netprojekter på grund af sin beliggenhed som knudepunkt midt i Europa. De forskellige forbindelser med jernbane, kyst- og flodsejlads og med kombineret transport må således udvikle sig med vores grænselande. De prioriteter, som Frankrig har defineret, vedrører navnlig jernbanetransport og flodtransport. Viljen til at udvikle denne multimodale transportform er reel. Den skal imidlertid tage hensyn til miljøet. På dette punkt er Frankrigs bekymringer vigtige, og man må konstatere, at beskyttelsen af miljøet ikke altid overholdes. Der skal her erindres om de problemer, som højhastighedstogenes gennemkørsel i tætbefolkede områder medfører for miljøet.
Endnu et punkt er vi opmærksomme på, det er omkostningerne ved alle disse europæiske aktioner sammen med medlemsstaterne. Størstedelen af investeringerne overlades faktisk til staterne. Det vil kun være i de behørigt dokumenterede tilfælde, at en samfinansiering af investeringsprojekter eller en direkte støtte kan påtænkes. Ifølge Kommissionen er det nødvendigt med investeringer på mindst 400 milliarder ECU i løbet af de næste femten år for at færdiggøre det transeuropæiske net. De foranstaltninger, det haster mest med at gennemføre inden år 2000 vil allerede kræve 220 milliarder. Fællesskabets finansielle interventioner vil for de flestes vedkommende være i form af feasibility studies, lånegarantier og rentegodtgørelser. Det synes således legitimt at være foruroliget over den enorme finansieringsandel, som allerede nu overlades til medlemsstaterne under henvisning til de betydelige investeringer, der er planlagt af Forretningsudvalget.
Man kan også beklage, at Piecyk-betænkningen til projektet med det transeuropæiske net føjer nationale projekter, hvilket risikerer at gøre finansieringen af førstnævnte endnu vanskeligere og fratage de vigtigste sager en del af deres substans. Forbindelsen mellem Dunkerque og tunnelen under Kanalen er et indlysende eksempel, for der er ikke planlagt nogen investering til oprettelse af en ny linje. Selvfølgelig intervenerer Europa. Selvfølgelig skaber Europa projekter af national interesse. Men viser det ikke for megen nidkærhed? Risikerer dets vilje til at ville styre alt og intervenere i alle sektorer ikke med tiden at ødelægge alle medlemsstaternes finanser?

Farthofer
Hr. formand, hr. kommissær, vi bør ikke lade os irritere af de pinlige hændelser på topmødet i Firenze, hvor vanskeligt det end må falde mange af os og frem for alt den forbilledlige ordfører. De transeuropæiske net har nemlig indledt et nyt kapitel i den europæiske transportpolitik. Påbegyndelsen af dette projekt er et første forsøg på på europæisk plan at iværksætte effektive transportstrukturer til hele Europa. De investeringer, der foretages i den forbindelse, kan give et dobbelt udbytte, nemlig etablering af miljøvenlige transportstrukturer og oprettelse af nye arbejdspladser til Europas borgere.
Med afstemningen i morgen vil vort arbejde i forbindelse med dette projekt imidlertid ikke være færdigt. Efter al den ignorans og arrogance fra Rådets side må det være klart, at vi fortsat energisk vil søge at opnå vore mål med de midler, vi har til rådighed. Det vil frem for alt påhvile Budgetudvalgets medlemmer, at den indikative fastlæggelse af de 14 prioriterede projekter også rent faktisk overholdes, og der kan anvendes fællesskabsmidler til en ændring af udviklingen til fordel for den miljøvenlige transport. Vi vil fortsat nøje skulle undersøge, om de miljøbestemmelser, der er nævnt i artikel 8, også overholdes af alle medlemsstater.
Jeg vil gerne understrege, at jeg og de østrigske socialdemokrater ganske vist anser det for at være beklageligt, at strækningen Paris-Wien blev udeladt som prioriteret projekt, men at jeg alligevel vil støtte det opnåede kompromis på grund af den hurtige påbegyndelse af strækningen München-Verona, da denne strækning er et meget vigtigt projekt for de vestlige delstater i Østrig.
Lad mig med hensyn til finansieringen afslutningsvis gøre opmærksom på, at det østrigske parlament på initiativ af den socialdemokratiske trafikminister for meget kort tid siden besluttede at investere 60 mia schilling i transportinfrastrukturen i den kommende tid. Det er værd at efterligne, og det bør frem for alt være et eksempel for alle medlemsstater i Den Europæiske Union.

Jarzembowski
Hr. formand, mine damer og herrer, man kan betragte et forligsresultat fra forskelligt hold. For mig er glasset ikke halvt fyldt, det er mere end halvt tomt. Men må nå frem til en samlet vurdering, og det forekommer mig, at de europæiske borgeres berettigede forventninger af visse grunde på ingen måde er opfyldt.
Listen over prioriterede projekter i bilag III er til dels ikke alvorligt ment af Rådet - hr. Farthofer, hør venligst efter - den er til dels forældet og til dels ufuldstændig. Den er til dels ikke alvorligt ment, da såvel den østrigske som den italienske regering ikke er rede til i de kommende år at tilvejebringe de nødvendige midler til det virkeligt europæiske Brennerbasistunnelprojekt. Regeringerne stiller ikke disse midler til rådighed! Jeg er dog enig med Dem i, at det er en skandale, at Den Europæiske Union ikke har påbegyndt videreførelsen af højhastighedsforbindelsen Øst via Karlsruhe til München og Wien og videre til Budapest! Derfor anser jeg denne liste for at være fuldstændig utilstrækkelig. Men at det er forankret i teksten på den måde, kan ikke undre, da Rådet ikke var rede til seriøst at forhandle med Parlamentet om listen over prioriterede projekter og træffe en afgørelse sammen med Parlamentet. Som de tidligere talere allerede har sagt, sagde Rådet kun, at man kunne tage listen fra Essen med i betragtning. Og det stillede flertallet i Parlamentets delegation sig desværre tilfreds med. For mig er det fuldstændig uacceptabelt. For Rådet har - i hvert fald for flertallets vedkommende - for det første nægtet Parlamentet den ret til fælles beslutningstagning, som det har i henhold til Maastricht-traktaten, og det er ikke på et eneste punkt gået ind på Parlamentets saglige ændringsforslag og supplerende forslag. Og for det andet skylder Rådet fortsat de europæiske borgere en ærlig og klar afgørelse med hensyn til, hvilke der egentlig er de presserende projekter, som snart påbegyndes. Listen fra Essen er ifølge rådsformanden en historisk liste, som der ikke ændres noget ved, og dermed har vi ladet os fratage retten til fælles beslutningstagning i forbindelse med vigtige projekter, der er nødvendige i disse år.
Med lad os lige bevæge os ud over de institutionelle spørgsmål! Et andet kritikpunkt vedrører den omstændighed, at EU-medlemsstaterne senest på topmødet i Firenze har bevist, at de for flertallets vedkommende ikke lader handling følge på de store ord. Medlemsstatsregeringerne er nemlig ikke blevet enige om at tilvejebringe yderligere midler til udviklingen af transportnettene gennem en omfordeling af midlerne på de nationale budgetter eller har heller ikke truffet så meget som en principbeslutning om at frigøre yderligere midler gennem en omfordeling af midlerne på EF-budgettet.
Men når vi gang på gang gør det klart for vore borgere, at 95 % af finansieringen til de europæiske transportprojekter skal komme fra de nationale budgetter samt lån og private transaktioner, og at der af EF-midlerne kun skal finansieres forundersøgelser samt ydes rentegodtgørelser og mindre tilskud, så bliver det jo klart, at medlemsstatsregeringerne vil stille sig tilfreds med den blotte fastsættelse af prioriterede projekter, og tilmed efter vurderingen fra 1994.
Vi må som Parlament ikke give det udseende af, at disse politiske manøvrer fra Rådets side er en succes, ved at vi giver vor støtte i Forligsudvalget. Vore borgere forventer nemlig, at man efter afgørelsen om det europæiske transportnet også rent faktisk hurtigt begynder at etablere de virkelig prioriterede europæiske projekter. Kun i så fald kan man nemlig imødegå det truende trafiksammenbrud, øge trafikanternes sikkerhed, nedsætte miljøbelastningen og bidrage til beskæftigelse og vækst. Alt dette er imidlertid ikke indeholdt i kompromiset, og derfor kan jeg kun give de kolleger ret, der siger, at dette kompromis skal forkastes.

Gallagher
Hr. formand, der er nu gået næsten to år siden Det Europæiske Råds møde i Essen. Der er gjort meget få fremskridt, hvis i det hele taget nogen, med hensyn til udviklingen af de transeuropæiske transportnet, der, så vidt vi forstår, danner rygraden i den europæiske transportinfrastruktur ind i det næste århundrede. Jeg tænker på min egen valgkreds, Connaught/Ulster, hvori fem af amterne er grænseamter, hvor vi har behov for en meget bedre infrastruktur. I betragtning af, at vi i disse randområder er meget afhængige af, at vor vejinfrastruktur forbedres, er det af afgørende betydning, at dette arbejde iværksættes meget snart.
Jeg glæder mig over det irske formandskabs udpegelse af den tidligere generaldirektør for fiskeri, Eamon Gallagher, som formandskabet har udpeget til at bryde dødvandet i forbindelse med finansieringen af de transeuropæiske net. Jeg tror, at hans erfaring som forhandler på højeste plan i EU vil bære frugt.
Men når vi taler om TEN, vil jeg også gerne meget hurtigt gøre opmærksom på det ansvar, som vi har for alle dele af Unionen. Jeg tænker navnlig på den vestlige og nordvestlige del af Irland, hvor vi har behov for betydelige investeringer for at bringe vore vejnet op på et acceptabelt niveau. Indtil dette sker, vil vi ikke kunne skabe de stærkt tiltrængte arbejdspladser i disse områder.

Castricum
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte fire bemærkninger.
Den første vedrører hr. Piecyks udholdenhed, jeg roser ham herfor og ligeledes alle mennesker, som politisk og administrativt har støttet ham.
Den anden bemærkning vedrører den simple kendsgerning, at når denne procedure er afsluttet, er de transeuropæiske net godkendt. Jeg tror, at det stadig vil vare meget længe, førend vi virkelig kan være vidne til den bæredygtige og sammenhængende europæiske transportpolitik, som vi stræber efter. Jeg tror, at der skal arbejdes meget hårdt på den, og at der stadig skal ophæves mange grænser, grænser mellem lande, grænser mellem regioner, grænser frem for alt også mellem transportteknikker og ligeledes grænser i tænkemåder, for trafik og transport er mere end økonomisk vækst.
En tredje bemærkning, som jeg vil fremsætte, vedrører forligsproceduren, som efter min faste overbevisning frem for alt i den uformelle fase kunne vinde meget med hensyn til indhold og autoritet. Dertil er det nødvendigt, at de pågældende parter, Rådet, Kommissionen og Parlamentet, men jeg placerer i dette tilfælde Rådet øverst, investerer i hinanden og overbeviser hinanden med argumenter i en åben debat. Hvis det sker, så kan den formelle forligsprocedure blive stående som en udvej i parentes, og så er det heller ikke nødvendigt, men det er en sidebemærkning, at mange mennesker får forstyrret deres søvn, og så taler jeg ikke engang om alle de penge, som det alt sammen koster.
Min sidste bemærkning vedrører den kendsgerning, at det i øjeblikket ikke har nogen mening at stemme imod. Ved at stemme imod tror jeg ikke, at vi hjælper nogen, heller ikke miljøet, for hvis vi stemmer imod og igen begynder at tænke over det, så kører verden videre. Det kompromis, som er indgået, bør efter min faste overbevisning være starten til en ny begyndelse, hvor ikke procedurerne, men politikken står centralt, for der er stadig frygtelig meget at gøre.

Schierhuber
Når Parlamentet i morgen træffer afgørelse om resultatet i Forligsudvalget med hensyn til de fælles retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet, afsluttes en lang lovgivningsprocedure. Dermed bevises det, om den fælles beslutningsprocedure også fungerer i yderst vanskelige spørgsmål.
Vi ved alle, at det ligger i et kompromis' natur, at man på mange områder når frem til løsninger, som ikke er fuldstændige og tilfredsstillende for alle parter. Som parlamentariker er jeg dog ikke tilfreds med Rådets fremgangsmåde. Europa-Parlamentet må ikke udelukkes fra den fælles beslutningsprocedure i forbindelse med transportspørgsmål. Men vi må ikke glemme vort ansvar over for projekterne og frem for alt også over for de borgere, som vi skal repræsentere her i Parlamentet. En snarlig afgørelse betyder forhåbentlig en hurtigt påbegyndelse af byggeriet og dermed en vigtig impuls for arbejdsmarkedet, en impuls, som er presserende nødvendig for Europa i betragtning af de 18 mio arbejdsløse i Unionen.
For Østrig er der to projekter, der står i forgrunden: Udbygningen af Brenner-strækningen, hvis betydning ikke kan understreges ofte nok og især ikke klart nok, er for os absolut nødvendig. Ud fra hensynet til de hårdt prøvede naboer er det ubetinget nødvendigt, at byggeriet hurtigt påbegyndes, for ikke at tale om de miljøproblemer, som man til dels kan få kontrol med gennem en udbygning af strækningen eller gennem den kombinerede transport.
Jeg minder her endnu en gang om de særlige problemer i forbindelse med den gamle fjerntransit og Brenners særlige geografiske situation. Den transalpinske jernbaneforbindelse München - Verona skal være et anliggende for hele Den Europæiske Union og naturligvis også de berørte lande.
Af lige så stor betydning for Østrig er opførelsen af højhastighedsstrækningen til den kombinerede transport fra Paris via München til Wien og Budapest. Dette projekt er ganske vist ikke blandt de 14 prioriterede Essen-projekter, men skal alligevel ubetinget behandles snarest muligt. Netop i en fase, hvor Unionens udvidelse med de central- og østeuropæiske stater er ved at antage konkret form, skal man i særlig grad støtte infrastrukturprojekter, som bringer dette område nærmere det nuværende Fællesskab.
I den forbindelse kan det nævnes, at Østrig kun har været medlem af Unionen siden den 1. januar 1995, og at Østrigs berettigede krav skal tages alvorligt.
For også effektivt at kunne forfølge målene i EF-traktatens artikel 2 i Central- og Østeuropa er der indtrængende behov for et moderne, hurtigt, billigt transportmiddel med kapaciteter, som også er i overensstemmelse med en moderne miljøforståelse.
Det transeuropæiske transportnet er en stor udfordring for Den Europæiske Union, men udgør derved også en mulighed: Gennem målrettede investeringer kan presserende nødvendige projekter gennemføres. Derved vokser Europa igen lidt mere sammen, det bliver mere konkurrencedygtigt, og desuden kan der skabes arbejdspladser.
Afgørelsen om det transeuropæiske transportnet kan være et stort skridt i den videre udvikling. Lad os udnytte den mulighed, vi får!

Sindal
Hr. formand, to ting. Først det institutionelle. Mange medlemmer har rost hinanden i dag for det produkt, vi står med og skal stemme om i morgen. Jeg synes, det skal være en begrænset hyldest. Men på den anden side kan det ikke være anderledes. Det er et kompromis, og jeg stemmer selvfølgelig for.
I weekenden havde jeg fornøjelsen at stå på et transeuropæisk projekt fra det gamle Romerrige, netop den første vej fra Rom til Adriaterhavet, og røre ved Kejser Augustus' mur ude ved Adriaterhavet. Man kan ikke lade være med at tænke på Rom-traktaten og det transeuropæiske net, når man står på sådan et historisk mindesmærke. Man kan ikke lade være med at tænke på, hvad det er, vi har besluttet i Maastricht. Og jeg kan ikke lade være med at tænke på, hvordan vi har brugt tid på at slå hinanden oven i hovedet med vores egne projekter, de såkaldte »imby«-projekter, in my own backyard -projekter. Vi har ikke tænkt ret europæisk, og det er det samme, der er sket i Rådet. Disse 14 projekter er netop skabt for at binde Europa sammen og for at sælge projektet. Så kære venner, lad os nu lade være med at spille med nogle muskler, vi måske ikke har. Det var den ene ting.
Den anden ting er, at det transeuropæiske net også har noget med beskæftigelse at gøre. Ikke blot det at bygge en vej eller en tunnel, eller hvad det kan være, men det at binde Europa sammen, netop som i Romerriget, men ud fra nogle andre synsvinkler. Jeg personlig har også mit lille projekt. Det er dog europæisk. Jeg er glad for, at det er lykkedes gennem denne diskussion at løfte det maritime. Jeg ved, at kommissæren og Rådet er enige i, at netop det maritime faktisk udgør et potentiale i udviklingen af det transeuropæiske net. Lad os udvide det sammen. Det har den miljømæssige vinkel, det har det rette element af europæisk politik. Beslutningerne skal vi træffe sammen, Råd, Kommission og Parlament. Det er mit ønske, at trafikudvikling skal være til gavn for Europa og ikke blot for det enkelte land.

Bourlanges
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, dette forlig vil klart efterlade en bitter eftersmag hos alle dem, der har deltaget i det. Vi har en fornemmelse af, at den fælles beslutningstagning er et grundlæggende instrument til at reducere det demokratiske underskud, og vi har sikkerhed for, at Rådet, desværre fulgt en smule for meget heri af Kommissionen, ikke tager notits af det. I denne sag er vi strenge over for Rådet, der ikke har helmet før området med fælles beslutningstagning er ødelagt ved urimeligt at mangedoble betingelserne for fastlæggelse af projekter af fælles interesse, således at den reelle aftale, som vi søger at nå frem til, tømmes for enhver substans.
Jeg vil også, hr. kommissær, være temmelig streng over for Kommissionen. Jeg mener, at den i denne sag har været, for nu at gentage en berømt britisk dames ord, Rådets »puddelhund«. For fjorten dage siden, ikke engang fjorten dage siden, den 1. juli, sendte De et brev, hr. kommissær, til formanden for Udvalget om Transport og Turisme, der lød: For det første skulle Parlamentet være involveret i hvert ændringsforslag vedrørende listen over prioriterede projekter; for det andet var Deres hensigt at overveje, om en sådan ændring af retningslinjerne for nettet ville være passende, hvilket, hvis den foregående sætning har en mening, vil sige, at De ville overveje, om det var nødvendigt med en ændring i listen over prioriterede projekter eller ikke; for det tredje skulle denne ændring godkendes ved en fælles beslutningstagning. Nu siger De til os i et brev af 12. juli, at hvis man skulle påtænke at komme med ændringer til listen fra Essen, ville De se, om de berørte projekter er fastlagt i bilag 1 eller 2 eller ikke. Hvis det var tilfældet, ville det betyde, at ændringerne i listen ville foregå uden Parlamentets medvirken. Hvem gør man nar af?
Hr. Simpson fortalte os, at man ikke skulle behandle Dem som løgner. Jeg har for stor respekt for de britiske parlamentariske skikke til ikke at følge ham. Jeg vil nøjes med at tale om hykleri og ond tro. Vi vil trods alt vedtage dette projekt, fordi vi ved, at alt for mange mennesker venter på os ved vendepunktet for at revse vores nonchalance over for det store net og for at modsætte sig udvidelsen af den fælles beslutningstagning. Men vi vil vedtage det og huske den ydmygelse, vi har lidt. Jeg er kristelig demokrat, og jeg vil gøre François Mauriacs ord til mine: Jeg tilgiver krænkelserne, men jeg husker datoerne.

Pollack
Hr. formand, Parlamentet ønskede en bindende artikel om miljøbeskyttelse i denne lovgivning, som det fremgår af vore ændringsforslag til andenbehandlingen. Jeg vil gerne takke hr. Piecyk og kommissær Kinnock for deres indsats med hensyn til at få denne artikel. Vi ønsker, at der snarere sættes fokus på net i forbindelse med jernbaner og vandveje end et omfattende motorvejsbyggeri, og vi ønsker, at der foretages strenge miljøvirkningsvurderinger.
Det var forbavsende at møde en så enøjet modstand fra Rådet side i dette vigtige spørgsmål. Vi er endt med kun det allermindste, der kan accepteres. Efter at have deltaget i disse lange natteforhandlinger må jeg sige, at det er en smålig og minimalistisk indrømmelse fra Rådets side. Det er ikke så godt, som vi havde ønsket, men i en forligsånd er det meget bedre end det, vi begyndte med.
Det garanterer ikke, at medlemsstaterne nødvendigvis vil vælge den mulighed, der skader miljøet mindst, og det vil derfor kræve en særdeles nøje overvågning fra de europæiske borgeres og miljø-NGO'ernes side, når man begynder at planlægge og gennemføre disse net, for at sikre, at dette sker. Det vil være Parlamentets opgave at sikre, at medlemsstaterne ikke på nogen måde bakker ud af miljøartiklen, som vi opnåede under meget vanskelige omstændigheder, og vi vil fortsat følge de transeuropæiske net meget nøje.
I betragtning af, at vi er endt med meget mere, end vi begyndte med, bør Parlamentet godkende nettene. Lad os derefter forsøge at finde pengene til at bygge dem og skabe de arbejdspladser, som vi har et meget presserende behov for i Fællesskabet.

Rönnholm
Hr. formand, jeg takker i denne forbindelse hr. Piecyk og andre, som har kunnet få dette kompromis igennem. Det er nødvendigt at udvikle de europæiske transportnet, eftersom nettene vil fremme integrationen og beskæftigelsen i Europa. For Finlands vedkommende er forslaget om transeuropæiske transportnet hele tiden blevet forbedret. I forslaget er der medtaget alle nettets vigtige dele. Man har også taget hensyn til vores særlige forhold, som for eksempel isbryderes betydning. I listen over særlig prioriterede projekter findes Den Nordiske Trekant, der indebærer etablering af en transportkorridor af høj kvalitet bestående af jernbaner, motorveje og havne fra Turku til St. Petersborg i Rusland. Vi takker Parlamentet for, at det har vist forståelse for vores særlige forhold.
Unionen bør være i stand til at løse transportnettenes finansieringsproblem således, at investeringerne i nettene ikke bremses af angst for for store offentlige underskud. Beregning af det offentlige budget bør ændres således, at kun renterne og afdragene på investeringerne i forbindelse med de transeuropæiske net medtages. Det vil betyde, at disse investeringsudgifter kun vil udgøre en tyvendedel af de offentlige investeringsudgifter som beregnet efter den nuværende metode. Eftersom der kun skal tilbagebetales 5 % af disse projekters værdi, og der allerede nu er taget fuldt højde for renteudgifterne, handler det jo om at fastlægge den øjeblikkelige prioritering af disse transportnets udvikling.

Langenhagen
Hr. formand, TEN skal i henhold til artikel 129 B bidrage til den økonomiske og sociale samhørighed. Denne fremmer for det første en harmonisk udvikling af Fællesskabet som helhed og for det andet navnlig forbindelsen fra ø-regioner og isolerede og perifert beliggende regioner til Fællesskabets centre. Dette andet punkt blev efter kystregionernes opfattelse ikke i tilstrækkelig grad taget med i betragtning.
Det lykkedes dog Udvalget om Regionalpolitik at opnå en bedre løsning. I dag indeholder kompromisforslaget en ajourføring i havnene i overensstemmelse med konceptet om road to sea . Dette omfatter også optagelsen af søhavne og området søtransport over korte strækninger. Dette er et godt resultat ud fra et regionalpolitisk synspunkt.
De to førnævnte aspekter af retningslinjerne skal så også gennemføres. Hvis det kun er de store projekter, der gennemføres, betyder dette, at det kun er de økonomisk stærke områder, som forbindes med hinanden. Dermed ville de økonomisk svage og perifert beliggende områder blive koblet af den økonomiske dynamik, der skal udgå fra TEN.
Desuden skal man sørge for et tilstrækkeligt antal holdepladser, til- og frakørsler. Kun derved kan vi undgå, at mange regioner bliver til rene transitområder. Udvalget om Regionalpolitik ser den klassiske konflikt mellem transportpolitikken og politikken vedrørende fysisk planlægning, som kun kan løses gennem solidaritet regionerne imellem. Det er imidlertid også nødvendigt med solidaritet, når det drejer sig om den fælles beslutningsprocedure. Det indtryk har sat sig fast, at medlemsstaterne her skal rystes op af dvale. Parlamentet vil ikke igen give afkald på de demokratiske rettigheder, det har erhvervet via Maastricht-traktaten.

Watts
Hr. formand, allerførst tilslutter jeg mig den hjertelige tak til ordføreren, hr. Piecyk, som i meget lang tid har vejledt os i denne meget komplekse og udfordrende sag. Jeg vil også gerne sige, at jeg ser særdeles positivt på de transeuropæiske net. De er, efter min og min gruppes opfattelse, en klar forkastelse af den laissez faire -strategi i forbindelse med transportpolitikken i Europa, der som bekendt har udmøntet sig i en rekordstor trafiktæthed og forurening og koster 100 mia ECU årligt i alene omkostninger som følge af forsinkelser.
På dens plads har vi nu som følge af de transeuropæiske net rammerne for et planlagt, koordineret forsøg på at omlægge trafikken fra vejene til jernbanerne, den maritime sektor og til de indre vandveje. Vi gør dette ved at udnytte ressourcerne i såvel den offentlige som den private sektor. Alt dette glæder jeg mig over.
For det andet fordømmer jeg den modstand, som nogle medlemsstater har gjort mod vore positive forslag om at give hensynet til miljøet en meget central placering i retningslinjerne for de transeuropæiske net. Men jeg vil gerne takke kommissæren for hans positive bidrag i denne sag. Jeg tror, han er enig med mig i, at det virkelig er en skam, at i det mindste nogle medlemsstater siger ét om miljøet offentligt, men gør noget andet under Rådets møder. Forhandlingen i dag er et reelt fremskridt, et reelt forsøg på at tage hensyn til miljøet. For første gang nogen sinde forpligter vi os som Europæisk Union til at gennemføre en strategisk miljøvirkningsvurdering. Det vil ganske vist tage tre år at influere på revisionen af retningslinjerne, men det betydelige fremskridt, som Rådet i så lang tid gjorde modstand mod, bør vi alle glæde os over. Vi skal ganske vist alle fortsat være vagtsomme, men vi skal også alle arbejde positivt sammen for at sørge for, at TEN opfylder vort mål med hensyn til at sikre, at vi har miljømæssigt bæredygtige transportpolitikker, som vi kan videregive til de fremtidige generationer.

Izquierdo Collado
Hr. formand, hr. kommissær, naturligvis skal vi med optimisme hilse iværksættelsen af de fjorten projekter, vi i øjeblikket overvejer, velkommen. De transeuropæiske transportnet er helt sikkert hovedårerne i Den Europæiske Union, i en moderne, konkurrencedygtig og jobskabende Europæisk Union, og disse årer har indtil nu været sparsomme, og desuden er de relativt indsnævrede. Transporten er et økonomisk, socialt og politisk fænomen af største betydning, og transportnettene skal ikke kun være tilpasset virkeligheden, de skal også fungere på unionsplan med den logiske og nødvendige interoperabilitet. Men samtidig er den prøve, som medbestemmelsesproceduren er blevet sat på, ikke uden betydning.
Jeg må sige, at min personlige erfaring fra at følge Kommissionen får mig til at mene, at Kommissionen har talt med to tunger i denne sag. Kommissionen har talt med to tunger alt efter, hvem den har talt med, og Parlamentets syn på sagen er naturligvis ikke det bedste, efter denne relativt mislykkkede forligsproces.
Finansieringen, hr. kommissær, er et andet vigtigt punkt i det europæiske transportnetprojekt. Det finansielle overslag er utilstrækkeligt, dvs. det hænger ikke sammen med den høje prioritering af det mål, vi sætter os. Dette må vi ændre på, hvis ikke vi ønsker at henfalde til retoriske udtalelser og demagogi, som til syvende og sidst blot er at tale om mange ting og ikke bidrage med budgetmidler.
Lad mig komme med en advarsel: Hr. kommissær, infrastrukturpolitikken, politikken omkring det transeuropæiske net, er en politik, som ikke bidrager til den økonomiske samhørighed, som traktaten kræver. Ifølge traktaten skal alle politikkerne bidrage til den økonomiske og sociale samhørighed. I dag kan jeg sige Dem - og jeg håber at kunne tale mere roligt med Dem på et andet tidspunkt - at denne politik ikke bidrager til den økonomiske samhørighed i Den Europæiske Union.

Torres Marques
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke ordføreren og de medlemmer, som deltog i arbejdet i Forligsudvalget under forsæde af næstformanden i Parlamentet, fru Nicole Fontaine, for den afbalancerede holdning og sunde politiske fornuft, de udviste under denne vanskelige forhandlingsproces. Det indgåede forlig er generelt positivt, og forudsætningerne er nu til stede for at komme videre med oprettelsen af transeuropæiske transportnet, hvilket er af afgørende betydning for, at det indre marked kan fungere efter hensigten og for styrkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed og jobskabelsen.
Virkeliggørelsen af disse projekter er et vigtigt bidrag til etableringen af effektive og diversificerede forbindelser mellem periferi og centrum i Den Europæiske Union, hvilket er en forudsætning for at fremme lige muligheder for alle borgere og virksomheder i Fællesskabet.
Der er dog visse aspekter, der fortjener særlig opmærksomhed: de transeuropæiske net skal således finansieres med andre midler end de midler, der er opført under struktur- og samhørighedsfondene til andre formål. Der må nødvendigvis opføres supplerende bevillinger hertil. For det andet skal der ved prioriteringen af projekterne tages hensyn til deres egnethed til at fremme en dynamisk politisk udvikling og til den overordnede filosofi i den foreliggende betænkning.
For så vidt angår Portugal, finder vi, at det forslag, der blev forelagt på Det Europæiske Råds møde i Firenze om at integrere motorvejsprojektet Lissabon-Valladolid i et sæt intermodale forbindelser mellem Portugal og Spanien, svarer langt bedre til de retningslinjer, Parlamentet har vedtaget, idet det vil bidrage til en afbalanceret regionaludvikling.
Jeg går derfor ind for, at vi stemmer for dette kompromis og opfordrer Kommissionen til snarest at føre det ud i livet.

Baldarelli
Hr. formand, det er svært at opbygge politikken for økonomisk og social samhørighed. Til tider gøres der adskillige fremskridt, og til tider sidder vi fast, men i dette tilfælde har vi gjort et lille fremskridt. Det er min bedømmelse af forligsproceduren. Men jeg siger tak for det positive arbejde, der er udført af kommissæren, ordføreren og Udvalget om Transport og Turisme. I dag står vi over for et krav om at finde økonomiske midler til at få dette dokument anerkendt af borgerne, dvs. sørge for, at den økonomiske og sociale samhørighed bliver til noget håndgribeligt.
Trods knapheden på ressourcer må vi føre en omfattende kampagne. En konstant appel til private midler kan i visse henseender meget vel blive ideologisk, for så vidt store infrastrukturnet, der også rækker ud til perifere områder, efter min opfattelse har et virkeligt behov for offentlige midler, og disse kan stilles til rådighed ved en fælles indsats over Unionens og de nationale budgetter. Jeg tror at vi fra dette synspunkt kan udrette meget, fremskaffe investeringer til gavn for beskæftigelsen og tage behørigt hensyn til miljøet. De valg, der er truffet, vedrører programmeringen; for første gang har vi bestemte projekter af fælles interesse, enten de er prioriterede eller ej. Der er tale om projekter, som binder de nationale stater. I dette tilfælde påskønner jeg også Kommissionens erklæringer, om at ville privilegere de projekter, der øver den mindste belastning på miljøet og favoriserer den kombinerede transport. I dette tilfælde finder jeg, at visse projekter for forbindelse mellem den nordlige og den sydlige del af landet har stor bevågenhed i Kommissionen. God arbejdslyst!

Cornelissen
Hr. formand, resultatet af mæglingen om de transeuropæiske net er tyndt, i særdeleshed med hensyn til de prioriterede projekter. Rådet har til trods for alle smukke udtalelser i dette tilfælde ignoreret den i Maastricht aftalte procedure for fælles beslutningstagning så meget som muligt. Dette tynde resultat gør det nødvendigt for os omhyggeligt at se det spørgsmål i øjnene, om vi kan acceptere udfaldet. Det kræver en politisk vurdering.
For det første vil forkastelse betyde en forsinkelse af gennemførelsen af de transeuropæiske net og således også af de positive følger for økonomien og beskæftigelsen. Det er bestemt ikke det, vore borgere sidder og venter på. For det andet vil forsøgene på at frigøre flere midler til de transeuropæiske net, bl.a. gennem det europæiske budget, blive alvorligt skadet. Jeg tror derfor, at det er bedre at forlange, at Rådet og Kommissionen holder deres løfte om ved betydelig ændring af de prioriterede projekter at inddrage Europa-Parlamentet på en passende måde. Jeg henviser til rådsformand Dinis tydelige udtalelse under debatten, jeg mener, det var den 3. juli, og kommissær Kinnocks brev af 1. juli. Disse kan ikke udlægges på to måder.
Jeg henviser til, at budgetproceduren er et praktisk middel til om nødvendigt at garantere en loyal og storsindet gennemførelse af de givne tilsagn.
Jeg håber, at De tillader mig at fremsætte endnu en bemærkning om flyulykken i Eindhoven. I formiddags udtalte Parlamentets formand medfølelse med de pårørende til ofrene for katastrofen med et militærfly i Eindhoven Airport. Jeg regner med, at en grundig undersøgelse af årsagerne til ulykken vil blive foretaget af de dertil kompetente myndigheder. Jeg vil spørge kommissæren, om han eventuelt anser det for ønskværdigt, at også Kommissionen inddrages i undersøgelsen, udelukkende for at fremme, at vi så vidt muligt tager ved lære - også på europæisk plan - af denne tragiske ulykke, hvor 32 mennesker mistede livet.
Må jeg slutte, hr. formand, med at takke ordføreren, hr. Piecyk, og også fru Fontaine og hr. Imbeni for deres store indsats i forligsdelegationen og selvfølgelig også mange tak til kommissær Kinnock for hans utrættelige arbejde på at opnå et kompromis.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at støtte hr. Cornelissen, som talte på vegne af Udvalget om Transport og Turisme, og udtrykke Kommissionens deltagelse for de efterladte og de sårede efter den forfærdelige flytragedie i Eindhoven i går. Som svar på det spørgsmål, hr. Cornelissen rejste, må jeg sige, at jeg bekræfter, at Kommissionen ikke har den juridiske kompetence til at foretage undersøgelser. Men han kan være helt sikker på, at vi som i alle situationer vil forsøge at få flest mulige oplysninger og analyser med henblik på at drage enhver lære af flykatastrofer af enhver art.
Vedrørende spørgsmålet om retningslinjerne for det transeuropæiske transportnet vil jeg gerne begynde med at sige, at jeg sætter pris på den konstruktive indsats, fru Fontaine og andre medlemmer af Forligsudvalget fra alle sider i Parlamentet har gjort i forbindelse med denne vigtige lovgivning. Som ordfører havde hr. Piecyk klart et særligt ansvar - og jeg komplimenterer ham for hans arbejde - i et tidsrum, som viser sig at have været i alt to måneder længere end en elefants drægtighedsperiode. Jeg ved, at han har frembragt noget, som i det mindste i relation til Europa ikke er så smukt, men absolut mere funktionelt end gennemsnitselefanten.
Processen med at få vedtaget retningslinjer for det transeuropæiske transportnet er nu ved at blive afsluttet, og som Parlamentet måske ved, gav Rådet sit samtykke i går. Jeg er sikker på, at alle, som har været involveret direkte, er enig med mig i, at helt bortset fra de væsentlige interinstitutionelle spørgsmål, er effektive transeuropæiske transportnet - som adskillige medlemmer har sagt under forhandlingen - af afgørende betydning for beskæftigelse, vækst, konkurrenceevne samt den økonomiske og sociale samhørighed. De skal udvikles systematisk og i Unionens og også i hele vort kontinents interesser, som nogle medlemmer også mindede os om under denne og andre forhandlinger vedrørende retningslinjerne.
Det er ingen overdrivelse at sige, at vedtagelsen af retningslinjerne er en vigtig begivenhed i Fællesskabets historie. For første gang og i overensstemmelse med traktaten har Fællesskabet en etableret, lovfæstet politik for udviklingen på mellemlang og lang sigt af det overordnede internationale transportinfrastrukturnet. Det vil vise sig at være en proces, der binder Fællesskabet sammen, som hr. Sindal sagde.
Endvidere er dette første gang, hvor medlemsstaterne, via Rådet, har behandlet transportinfrastrukturnet i en fælles beslutningsprocedure med Europa-Parlamentet. Jeg er sikker på, at det vil vise sig at være en vigtig udvikling i forholdet mellem Fællesskabets demokratiske institutioner, og dette bør, som adskillige medlemmer har sagt, betragtes som begyndelsen på udviklingen og ikke på nogen måde dens afslutning.
Det er en kendsgerning, at medlemsstaterne generelt skal tilvejebringe over 90 % af de midler, der er behov for til at gennemføre projekterne, og den fælles beslutningsprocedure omfatter kun retningslinjerne for TEN, ikke gennemførelsen eller finansieringen af dem. Det er også klart, at subsidiaritetsprincippet er garanteret på baggrund af bestemmelsen i traktatens artikel 129 om, at retningslinjer og projekter af fælles interesse, der vedrører en medlemsstats område, kræver den pågældende medlemsstats godkendelse.
Den fælles beslutningsprocedure skulle derfor gennemføres på baggrund af disse juridiske, økonomiske og politiske realiteter. Og selv om dette naturligvis gjorde arbejdet mere komplekst, er den fælles tekst vedrørende retningslinjerne i sin nuværende udformning et tilfredsstillende resultat for hele Fællesskabet.
Under arbejdet med at nå frem til denne fælles tekst har der været betydelige ændringer, som medlemmerne mindede os om under forhandlingen. For det første er princippet om at præcisere miljøhensyn i retningslinjerne blevet gennemført i en nye artikel, og denne bestemmelse baner vejen for at udvikle to nye måder, hvorpå man kan sikre tilstrækkelige beskyttelsesforanstaltninger på miljøområdet: strategiske miljøvirkningsvurderinger og undersøgelser vedrørende korridorer. Kommissionen tager naturligvis disse bestemmelser alvorligt og vil arbejde på at sikre, at de gennemføres hensigtsmæssigt.
Som svar til fru Eriksson og fru van Dijk i relation til finansforordningens artikel 7 må jeg minde dem om, at projekter, der finansieres under denne forordning, skal være i overensstemmelse med fællesskabsretten og Fællesskabets politikker, navnlig med hensyn til miljøbeskyttelse, konkurrence og tildelingen af offentlige kontrakter. Habitatdirektivet, som fru van Dijk henviste til, er selvfølgelig fællesskabsret og skal overholdes og kan i modsat fald retsforfølges. I begge henseender, og mens jeg ikke ville forlange en 'ren' bestemmelse for at redde miljøet som led i TEN-retningslinjerne, blev der derfor gjort meget betydelige fremskridt, i vidt omfang takket være Parlamentets arbejde med hensyn til beskyttelsesforanstaltningerne på miljøområdet.
Den anden ændring vedrørte fastlæggelsen af projekter af fælles interesse og ændringsforslagene til kortene i bilag I samt specifikationerne og kriterierne i bilag II, hvor Rådet accepterede yderligere 18 ændringsforslag under forligsproceduren ud over dem, der blev accepteret efter førstebehandlingen.
For det tredje udarbejdede Rådet og Kommissionen med hensyn til de øvrige ændringsforslag sammen med Parlamentet en fælles erklæring om, at de tager projekter i betragtning, som støttes af Parlamentet under andenbehandlingen med henblik på den fremtidige udvikling af de transeuropæiske transportnet.
Endvidere har Kommissionens erklæret, at den vil undersøge de projekter, der er vedtaget af Parlamentet under andenbehandlingen, og denne undersøgelse vil blive gennemført som en del af den revisionsprocedure, der er fastsat til juli 1999.
Med hensyn til spørgsmålet om havne, som jeg ved med rette optager adskillige parlamentsmedlemmer, er der klart meget reelle konkurrencespørgsmål mellem disse væsentlige dele af den maritime infrastruktur, og af den grund har det endnu ikke været muligt at finde en strategi med hensyn til havnene, som ligner den, der er fastsat for lufthavne. Kommissionen agter derfor efter høring af de implicerede parter og naturligvis medlemsstaterne at forelægge en rapport næste år med henblik på at kortlægge støtteberettigede havne og se nærmere på, om det er hensigtsmæssigt at forelægge et forslag, som kan sidestilles med det, der vedrører lufthavnene i Fællesskabet.
Parlamentet opnåede også ændringer på et andet område, hvor der var en del strid: de såkaldte 'prioriterede projekter' og bilag III.
Det er uden tvivl velkendt, at medlemsstaterne lige fra begyndelsen gjorde indvendinger mod, at der blev fastsat prioriteringer for projekterne i beslutningen om retningslinjerne. De var overbeviste om, at fastsættelsen af prioriteringer for projekter af fælles interesse udelukkende er de nationale regeringers anliggende. Jeg ved, at medlemmerne af Parlamentet forstår den holdning, når mere end 90 % af omkostningerne i forbindelse med disse betydelige infrastrukturprojekter skal finansieres gennem medlemsstaternes indsats.
Gennem forhandling under forligsproceduren lykkedes det faktisk Parlamentet at få medtaget en særlig bestemmelse - artikel 19, som henviser til bilag III og de 14 projekter af fælles interesse, som Rådet i Essen tillagde særlig betydning. En anden bestemmelse - artikel 20 - vedrører projekter af fælles interesse inden for kombineret transport og nye trafikstyringsteknikker. Som det vil være medlemmerne bekendt, kan de være tilfredse med denne udvikling og den fælles erklæring fra Parlamentet, Rådet og Kommissionen, hvori medlemsstaterne opfordres til at tillægge gennemførelsen af disse projekter den største betydning.
Det vil være medlemmerne bekendt, at på Det Europæiske Råds nylige samling i Firenze foreslog den nye portugisiske og den spanske regering en ændring af projekt nr. 8 på Essenlisten. Ingen behøver at få at vide, at dette er en kompleks udvikling, og det er klart, at spørgsmålet skal behandles under nøje iagttagelse af bogstaven og ånden i det kompromis, der blev opnået i Forligsudvalget og nu anbefales Parlamentet.
Vi i Kommissionen vil naturligvis undersøge projektet yderligere, og det er klart, at vi endnu ikke kender Det Europæiske Råds politiske orientering. Hvis det skulle vise sig, at en vis ændring af artikel 19 og bilag III i beslutningen om retningslinjerne er hensigtsmæssig, vil Kommissionen skulle overveje, om den skal forelægge et tilsvarende forslag. Proceduren i forbindelse med et ændringsforslag vil, som hr. Dini allerede har sagt på formandskabets vegne, være fælles beslutningstagning.
Jeg hørte hr. Bourlanges' indlæg i denne forbindelse. Jeg bemærkede mig det faktisk. Jeg tror, at det venligste, jeg kan sige om hans temmelig umodne indlæg, er, at de skældsord, han hengav sig til, overhovedet ikke gjorde noget til at bedre hans omdømme. Det eneste, de gjorde, var faktisk at vise, at i det mindste inden for politik er det muligt at sige en masse uden at sige noget på samme tid.
Afslutningsvis mener jeg, at arbejdet, som har omfattet Parlamentet, Rådet og Kommissionen, har frembragt et resultat til retningslinjerne for det transeuropæiske transportnet, som generelt set er positivt, økonomisk realistisk, tager sociale hensyn og er åbent over for behovene i de perifert beliggende regioner og over for miljøbeskyttelsen. Retningslinjerne er klart, som jeg og nogle medlemmer har sagt - klogt efter min opfattelse - under denne forhandling, et første forsøg for Fællesskabet, og der er uden tvivl mulighed for forbedringer, efterhånden som politikken udvikler sig. Når vi gennemfører den første revision af retningslinjerne i løbet af de kommende tre år - vi vil nemlig forelægge en beretning om ca. tre år - er jeg sikker på, at det, vi kan lære af denne første erfaring, vil være en værdifuld vejledning for os. Af hensyn til alle dele af Fællesskabet mener jeg, at vi i mellemtiden skal gøre fremskridt i forbindelse med gennemførelsen af det transeuropæiske transportnet. Jeg anbefaler derfor stærkt Parlamentet retningslinjerne, som fortjener en stærk støtte.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Biologi og lægevidenskab (konvention om bioetik)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0190/96) af Pelttari for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om udkast til konvention om beskyttelse af menneskerettighederne og menneskets værdighed i forbindelse med anvendelsen af biologi og lægevidenskab (konvention om bioetik).

Pelttari
Hr. formand, det har taget lang tid og været besværligt at udarbejde denne betænkning. Det skyldes, at jeg har været nødt til at vurdere om Fællesskabet vil tiltræde konventionen om menneskerettigheder og biomedicin, og om det kan tiltræde den og hvis ikke, hvilken formel status Fællesskabet har i denne konvention, der hører under Europarådets beføjelser, og som er til behandling i Europarådet. Europarådets styringskomité for bioetik (CDBI) har desuden været nødt til at undersøge, hvilken ordlyd konventionens tekst skal have.
Af min betænknings begrundelser fremgår det, hvilke problemer Fællesskabet eventuelt ville stå over for som en mulig kontraherende part. Udtalelsen fra Domstolen for De Europæiske Fællesskaber og meddelelsen fra kommissær Edith Cresson, der er til stede her, samt udtalelsen fra Parlamentets Juridiske Tjeneste klarlagde Fællesskabets kompetence til at tiltræde konventionen om bioetik. Undersøgelsen af denne vigtige sag tog tid, og efter min mening er det beklageligt, at Fællesskabet ikke kan tiltræde konventionen. Inddragelsen af Fællesskabet allerede i denne fase havde været vigtigt for Fællesskabet, men også for selve konventionen. Først i foråret nåede man frem til konventionens indhold, og det er beklageligt, at CDBI's endelige version blev forelagt samme dag, som vort udvalg stemte om sagen. Udvalget blev nødt til at fremskynde sagen, således at der var rimelig tid til betænkningens forhandling på plenarforsamlingen, og inden Europarådets organer endeligt vedtog konventionen. Europarådet har arbejdet med konventionen om bioetik siden 1990, dvs. i ca. 6 år.
Konventionen har til formål at gøre de nuværende bestemmelser om den menneskelige biologi og medicin i Europa mere ensartede og derved hovedsagelig et bidrag til udfyldelse af det juridiske tomrum, der hersker med hensyn til disse spørgsmål. Bioetik har allerede som begreb været problemfyldt, og spørgsmålet er endnu vanskeligere. Det drejer sig om at trække en moralsk og etisk grænse mellem de muligheder, som den hastige udvikling inden for lægevidenskab og biologi åbner for, og de farer, som den indebærer. Konventionen fastlægger, hvor langt udviklingen kan gå, hvad der generelt er acceptabelt, og hvad der ikke er. Man forsøger ikke at bremse den videnskabelige udvikling, men tværtimod forsøger man at styre den i en retning, der er etisk og moralsk acceptabel. Det primære formål er at beskytte individets værdighed mod krænkelser, som den videnskabelige udvikling har givet mulighed for. Gadebørn frarøves indre organer, for at de riges børn kan reddes, fattige familiefædre sælger den ene af deres nyrer for at kunne forsørge deres familier, solgte ægceller befrugtes med henblik på forskning i embryoner, psykiske syge bruges til at afprøve lægemidler. Der er på verdensplan tilstrækkelig mange uhyggelige eksempler på nutidens virkelighed.
Konventionen omfatter ikke abort og eutanasi, som dog i takt med, at befolkningen bliver ældre, sammen med andre spørgsmål bliver genstand for en stadig større offentlig debat. Da de europæiske lande adskiller sig fra hinanden i historisk, kulturelt og religiøst henseende, og eftersom deres lovgivningmæssige tradition er forskellig, er det en udfordring i forbindelse med en række bioetiske spørgsmål at finde frem til fælles minimumsnormer for alle lande. Især de katolske lande og desuden Tyskland og Østrig adskiller sig fra de øvrige lande ved at have en anden holdning til fostre, umyndiggjorte personer, menneskelige gener, abort og eutanasi. Det bør imidlertid bemærkes, at der i konventionen fastsættes en minimumbeskyttelse for borgerne i de lande, der tiltræder konventionen. Landene kan frit foretage en regulering af beskyttelsen af deres borgere, der er strengere end konventionens. Det bør desuden bemærkes, at hvis konventionen kommer til at indeholde urealistisk strenge bestemmelser, kan det medføre, at forskningen flyttes fra konventionslandene til udviklingslandene.
Det skal bemærkes, at konventionen om bioetik behandler spørgsmål, der berører alle borgere. Borgerne kan føle sig truede som følge af den hastige udvikling i sektoren, medmindre de har tilstrækkelig viden. Derfor er det særdeles vigtigt, at disse spørgsmål bliver behandlet i den offentlige debat, inden beslutningstagerne træffer en afgørelse, efter at eksperterne er blevet hørt. Derfor er det vigtigt, at Europa-Parlamentet, der repræsenterer Unionens borgere og samtidig har en vigtig opgave med at fordele forskningsmidlerne, drøfter og behandler de biologiske, bioteknologiske og medicinske sektorers standarder, der baserer sig på respekten for den menneskelige værdighed. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder vedtog den 7.6.1996 23 ændringsforslag, og udtalelsen fra Forskningsudvalget blev tilføjet betænkningen. I betænkningen understreges det, at beskyttelsen af det enkelte menneskes værdighed og rettigheder går forud for alle samfundsmæssige eller tredjeparts interesser, og at resultaterne af forskningen i det humane genom skal være frit tilgængelige. Igen fremføres behovet for oprettelse af etiske komitéer for lægevidenskab og forskning i fuld overensstemmelse med de demokratiske principper. Betænkningen omhandler især fire spørgsmål: samtykke, beskyttelse af personer, der ikke er i stand til at give samtykke, indgreb i det humane genom og forskning i embryoer. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder ønsker, at der indføres et højt retligt beskyttelsesniveau.
Den Liberale Gruppe ønsker ikke alt for stramme grænser. I dag ses det allerede tydeligt, at behandling af gener er fremtidens behandlingsform. Derfor bør man ikke indtage en alt for afvisende holdning til, at genteknologien senere kan bruges til at helbrede genetisk arvelige sygdomme. Dette kommer tydeligt frem i vores ændringsforslag 11, 12 og 14. Afslutningsvis vil jeg henvise til betænkningens punkt 1, hvor Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder anmoder Kommissionen som traktaternes vogter om at tage stilling til, om traktaterne giver mulighed for at tiltræde konventionen. Såfremt det ikke er muligt, anmoder udvalget om, at spørgsmålet behandles på regeringskonferencen, og at det undersøges, hvilke traktatændringer, der er nødvendige, for at konventionen kan tiltrædes.

Tannert
Hr. formand, mine damer og herrer, Europarådets planlagte konvention vil også få følger for forskningen i Det Europæiske Fællesskab. Forskningen bør frem for alt der, hvor den ønsker at lade enhver samfundsmæssig eller tredjemands interesse gå forud for det enkelte menneskes beskyttelse og værdighed, begrænses i juridisk henseende.
Derfor afgav Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi allerede i april sin udtalelse med stor enstemmighed. Det korresponderede udvalg har fulgt forslagene fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi i alle relevante henseender og finder det påkrævet, at Europa-Parlamentet bl.a. på grund af sin rolle i forbindelse med tildelingen af forskningsbevillinger kritisk følger arbejdet i forbindelse med denne konvention fra Europarådet.
Den europæiske offentlighed har i stigende grad taget del i disse teksters tilblivelse. Så meget desto mere beklageligt var det, at det til tider kun lykkedes at få adgang til disse gennem en vis indiskretion. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har som reaktion herpå i sin udtalelse krævet en så bred offentlig debat som muligt og deltagelse i beslutningerne samt offentlige høringer og offentligt tilgængelige databaser. Dette krav blev optaget i det korresponderende udvalgs betænkning. Min gruppe vil understrege dette yderligere i et supplerende forslag.
Det foreliggende udkast til konvention er forbedret væsentligt i forhold til forslaget fra 1994. Det behandler dog stadigvæk kun en del af de spørgsmål, der bør reguleres, og det bør suppleres. I den forbindelse skal man være meget opmærksom på, at det egentlige mål med konventionen ikke omgås gennem denne procedure med tillægsprotokoller. Endvidere er det nødvendigt, at den juridiske ramme for forskning på personer, der ikke selv er i stand til at give deres samtykke, affattes strengere, at den kun tillades, hvis den står i nøje forbindelse med den pågældendes sygdom, og hvis den vil gavne den pågældendes sundhed.
Endelig udgør konventionsudkastet med hensyn til embryoforskningen in vitro et kompromis, som ikke når op på bestemmelserne i Tyskland og nogle andre europæiske lande. Men i det mindste bør frembringelsen af humane embryoer i forskningsøjemed være forbudt. Parlamentet bør foreslå et forbud mod enhver forskning med anvendelse af embryoer samt mere præcise bestemmelser for beskyttelsen af embryoer i forbindelse med in vitrobefrugtning.
Betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder udgør et vigtigt diskussionsoplæg, som Parlamentet bør støtte med stort flertal.
Lad mig afslutningsvis gøre opmærksom på med henblik på protokollen, at jeg ikke var blandt stillerne af ændringsforslag nr. 16 og nr. 18, som det fejlagtigt er anført i dokument A40190/96.

Cot
Hr. formand, vi undersøger i dag Europarådets store og ambitiøse projekt, der skal skabe en generel ramme for menneskerettighederne og biokemien, der i mellemtiden, hvis jeg har forstået det rigtigt, er blevet til en konvention om bioetik. Jeg vil for øvrigt henlede opmærksomheden på den fare for forkerte betegnelser, som dette risikerer at medføre, for man kunne tro, at alle problemerne vedrørende bioetik behandles af denne tekst, hvilket naturligvis ikke er tilfældet.
Medlemsstaterne har, ligesom parlamentsmedlemmerne, svært ved at blive enige om disse spørgsmål. Disse vanskeligheder er blevet forstærket, med udvidelsen af Europarådet til Central- og Østeuropa og således med det nye omfang af dette udkast til konvention. For øvrigt ved vi, at der i nogle central- og østeuropæiske stater har kunnet foregå nogle tvivlsomme medicinske og genetiske rutiner. Men det er en yderligere grund til at skabe en fælles referenceramme. Det bliver hovedformålet med denne konvention, al den stund vi ikke vil tilslutte os den.
Domstolens udtalelse af 28. marts 1996 udelukker faktisk efter min mening enhver mulig deltagelse. Selv om denne udtalelse vedrører Rom-konventionen om menneskerettigheder og ikke udkastet til konvention om bioetik, synes jeg, at det er klart, at de motiver, som Domstolen har fremlagt i denne sag, gælder med de nødvendige forandringer for udkastet til konvention om bioetik navnlig udtalelsens punkt 27: «Ingen bestemmelse i traktaten giver generelt Fællesskabets institutioner beføjelse til at udstede regler med hensyn til menneskerettigheder - i det foreliggende tilfælde bioetik - eller indgå internationale konventioner på dette område«.
Jeg mener, at dette fuldt så meget gælder på det område, der optager os, som på det mere generelle for menneskerettigheder.
For øvrigt er den analyse, jeg foretager, blevet bekræftet af Parlamentets Juridiske Tjeneste og også af Kommissionen, og jeg henviser her til kommissærens erklæringer i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Det ville være godt, om udvalget i dag fortalte os, hvad det mener herom efter igen at have undersøgt spørgsmålet.
Det vil ikke sige, at vores udtalelse bliver formålsløs, at vi ikke er interesseret i spørgsmålet, men det vil helt sikkert sige, at denne udtalelse, der er blevet mindre umiddelbar med hensyn til sine konsekvenser, vil blive modtaget som sådan, den vil være mere akademisk og have mindre vægt. Jeg er for øvrigt ikke sikker på, at det er bedre sådan. Trods en betydelig indsats fra ordføreren, og jeg vil gerne takke hr. Pelttari, der tog over efter fru Rehn, for hans betydelige arbejde, bemærker jeg en udvikling, der på en eller anden måde er modsat i teksterne. Jeg har indtryk af, at udkastet til Europarådets konvention er blevet forbedret, efterhånden som det er blevet behandlet, mens hr. Pelttaris tekst desværre er blevet dårligere, efterhånden som der har været afstemninger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.
Vi har haft mange vanskeligheder med at finde konsensus blandt os, dvs. at gennemføre denne vanskelige balance mellem principperne for respekt for livet, den menneskelige krops værdighed og kravene, der opstår på grund af udviklingen i lægekunsten, kvindernes frigørelse og kvindernes forvaltning af deres egen krop. Vi står her over for, og vi har kunnet konstatere det, nye angreb fra en genoplivet fundamentalistisk højrefløj, det må jeg må sige, der i Amerika huserer under banneret Christian Coalition , i Frankrig med anti-abortgrupperne, og som vil gå så langt som at finde genlyd i Rom med tilbagevenden af de formørkede teser.
Følgerne heraf er, at resultaterne af 1970'ernes kvindesag bliver draget i tvivl. Ændringsforslaget om livets oprindelse, der næsten blev vedtaget i Retsudvalget, og som med rette blev afvist på grund af stemmelighed, er den første illustration herpå. Ændringsforslaget om in vitro befrugtning, der er typisk for et vist syn på tingene, der fordømmer dels selve princippet med befrugtning in vitro , dels den kvinde, der ønsker at benytte sig af moderne lægemidler til endelig at sikre sig et ønsket moderskab, er endnu et eksempel.
I den forbindelse vil jeg gerne sige, at den nye af De Grønne foreslåede udformning af ændringsforslag nr. 25 kun forekommer mig acceptabel, hvis den tager højde for den nødvendige bevarelse af et vist antal fostre til på en rimelig måde at gentage implantationsforsøgene uden at skulle pålægge kvinden nye udtagninger af æg, der er unødigt traumatisk, ubehageligt endog sundhedsfarligt.
Alt dette medfører, at vi i Retsudvalget har vedtaget en tekst, som min gruppe finder uacceptabel under de nuværende omstændigheder, og som trods hr. Pelttaris indsats synes at skyldes et tilbagestående foretagende i ordets etymologiske forstand og altså uacceptabelt. Hvis disse ændringsforslag blev bekræftet i plenarforsamlingen, ville vi stemme imod hr. Pelttaris betænkning og samtidig undskylde os over for ordføreren, men uden tøven.

Liese
Hr. formand, det foreliggende udkast til Europarådets konvention om menneskerettigheder og biomedicin er med rette kommet ud for kritik, og det navnlig fra handicapsammenslutninger og kirker, men også fra mange medlemmer i forskellige parlamenter. Jeg mener, det er godt, at Europa-Parlamentet behandler udkastet til konvention og udtaler sig om det, også selv om den juridiske situation er mere end uklar.
Hr. Pelttari har forelagt en god betænkning. Jeg vil gerne takke ham for det præsterede arbejde. Hans betænkning indeholder klare formuleringer, og beskyttelsen af menneskerettighederne understreges meget mere entydigt end i udkastet til konvention fra styringskomiteen for bioetik. Det er dog en skam, at hr. Pelttaris' egen gruppe igen vil fjerne denne klarhed og har stillet talrige ændringsforslag, som vil udvande betænkningen. PPEGruppen støtter indholdsmæssigt betænkningen i den udformning, der blev vedtaget i Retsudvalget. Vi går ind for klare formuleringer og menneskeværdighedens absolutte førsteret. Jeg vil gerne først komme ind på det omstridte spørgsmål i forbindelse med kimcellemanipulering. Det er positivt, at styringskomiteen har udtalt sig imod indgreb i kimcellen; men efter min og vor gruppes opfattelse mangler der den nødvendige klarhed. Europa-Parlamentet bør klart går ind for et forbud. Vi ønsker intet moratorium, som eventuelt er teknisk begrundet, men derimod et forbud, som også er baseret på principielle etiske overvejelser. Det drejer sig i forbindelse med kimcellemanipulering ikke om terapi, men derimod om opdræt af mennesker, og den tilgrundliggende menneskeopfattelse kan vi under ingen omstændigheder acceptere. Metoden skal også forkastes af den grund, at det alene til forskningen i kimcellemanipulering er nødvendigt med en forskning, hvor der anvendes en stor mængde embryoer. I forbindelse med selve embryoforskningen er styringskomiteens udkast heller ikke tilstrækkeligt klart. Der tales ganske vist om en passende beskyttelse, men forskning med anvendelse af embryoer forbydes ikke entydigt. Jeg spørger mig selv, hvilken passende beskyttelse er det, når genstanden for beskyttelsen i sidste instans dør? Hvordan kan man så tale om en passende beskyttelse? Derfor ønsker vi også klare formuleringer her.
Afviser man forskning med anvendelse af embryoer - her er vi jo enige - har det imidlertid også en konsekvens. Jeg mener, at vi skal sørge for, at der ikke må være nogen overskydende embryoer. Disse ville så enten blive anvendt i forskningsøjemed eller - og dette er heller ikke uproblematisk i etisk henseende - man må lade dem dø. På mange universiteter står man i dag over for det dilemma, at man har hundredtusinder nedfrosne embryoer og ikke ved, hvad man skal gøre med dem. For at undgå dette dilemma, er der i forskellige medlemsstater bestemmelser, som tager højde for dette problem, og som i disse lande ikke har mødt protester fra kvindebevægelsens side. I det mindste har jeg endnu ikke hørt noget om det, selv om jeg flere gange har opfordret kolleger til at give mig beviser. Derfor mener jeg, at formuleringen i punkt 12.5 er meget vigtig, som den er blevet vedtaget af Retsudvalget. Med hensyn til forskning på personer, der ikke selv er i stand til at give deres samtykke, kan det siges, at den oprindelige version af udkastet til konvention fra 1994 med rette fremkaldte protester. Jeg spørger også mig selv, hvorfor man ikke fra første færd præciserede gennem en forbud mod diskriminering af handicappede, at der her ikke må finde noget misbrug sted. Retsudvalget kræver et sådant diskrimineringsforbud, og jeg mener, vi bør støtte dette krav.
PPE-Gruppen er ikke imod et generelt forskningsforbud, men vi ønsker strenge regler. Det gælder også for personer, der ikke selv er i stand til at give deres samtykke. For hvis vi gik ind for et totalt forbud, ville det ikke være muligt at drive forskning f.eks. i forbindelse med børnesygdomme eller Creutzfeldt-Jakob, og jeg mener, at vi derfor bør støtte betænkningen i den foreliggende form med visse redaktionelle ændringer, men uden en ændring af substansen.

Pompidou
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne allerførst lykønske vores kollega, hr. Pelttari, med det fremragende arbejde, han har udført. Hans betænkning er bemærkelsesværdig både på det juridiske plan, og hvad angår respekten for den menneskelige værdighed.
Som biolog og endnu mere som læge kan jeg dog ikke skrive under på flere af anbefalingerne i den. Hvilken rolle har biologen, hvis ikke det er at fremme den medicinske forskning uden at skade patienterne? Hvilken rolle har lægen, hvis ikke det er at hjælpe dem, der lider og imødekomme patienternes og deres families forventninger, samtidig med at de deontologiske regler og de overordnede principper i etikken respekteres?
Men i dette udkast til konvention, forhindrer lovgiveren, selv om han ikke mener at gøre det og giver sig selv god samvittighed, den medicinske udvikling på flere områder. Med hensyn til at opnå et samtykke til terapeutiske forsøg for mentalt svækkede personer er jeg enig i de fleste af ordførerens forslag, men jeg må henlede kollegernes opmærksomhed på et særligt punkt: Hvilken holdning skal man indtage over for voksne, der ikke evner at give udtryk for deres afvisning? Vil man fratage sig selv enhver mulighed for fremskridt i behandlingerne af de større mentale forstyrrelser, navnlig i behandlingen af Alzheimer-sygdommen?
Med hensyn til behandling af parrets sterilitet eller hypofertilitet ved hjælp af kunstig befrugtning forekommer ordførerens forslag om at begrænse antallet af embryoner, der må produceres i en enkelt cyklus med henblik på implantation fuldstændigt urealistisk for enhver fornuftig og oplyst specialist.
Som sagerne står nu og på grund af den uundgåelige andel af de befrugtede æg, der mislykkes spontant allerede de første dage i udviklingen, vil de foreslåede foranstaltninger medføre, at in vitro befrugtningen med overførsel af embryon fordømmes endeligt, og de allerede meget strenge krav, der er pålagt de kvinder, der ønsker at få et barn, vil blive større.
Jeg vil slutte med forbuddet, der i sig selv er rosværdigt, mod indgreb til ændring af kimcellelinjen. Men vil man fratage sig selv behandlingen med stråleterapi og kemoterapi for patienter, der er angrebet af ovariecancer eller testikelcancer, som teksten i betænkningen fastslår?
Disse forskellige eksempler illustrerer klart, at selv om man kun kan være enig i den overvejelse, der inspirerer dem, forekommer de bestemmelser, der er foreslået af vores kollega, hr. Pelttari, overdrevne. På disse betingelser forekommer betænkningen mig kun acceptabel, hvis vi vedtager mindst fire mundtlige ændringsforslag. Ellers skal den henvises til fornyet udvalgsbehandling.
For det første skal der tages højde for visse mentalt syge menneskers manglende evne til afvisning; for det andet skal der fastslås en undtagelse fra forbuddet mod forskning i embryoner for metoder, der skal forbedre dets videreudvikling; for det tredje skal produktionen af embryoner med henblik på implantation i moderen ikke begrænses, men kun antallet af embryoner til implantation; for det fjerde skal genterapi med indgreb i det humane genom forbydes, undtagen i behandling af kønskirtelcancer.
Parlamentet vil således tage højde for den offentlige sundhed med respekt for personernes værdighed, og det vil sætte en ære i at opfylde patienternes og deres families forventninger under overholdelse af reglerne for biomedicinsk etik.

Monfils
Hr. formand, kære kolleger, den beslutning, der er kommet ud af udvalgets arbejde, er på flere punkter langt bagefter teksten i udkastet til konvention. På hvilke punkter? Allerførst den videnskabelige forskning. Beslutningen fastslår, at der skal fastsættes absolutte grænser, inden der igangsættes nye forskningsarbejder. Dette kaldes det videnskabelige moratorium i hele sin formørkelse. For et flertal af udvalget må man således ikke længere forske i genetiske sygdomme, indtil konventionen er vedtaget, og flertallet af medlemsstaterne har ratificeret den. Det er en forsinkelse på fem til ti år i bekæmpelsen af sygdommene. Det er standsning af foregangsforskningen og således et nederlag, selv på patentniveau, over for Japan og USA.
Dernæst de betingelser, som in vitro befrugtningen foregår under. Den tekst, der blev vedtaget i udvalget, er uacceptabel, som det er blevet sagt. Man pålægger teoretiske grænser for produktion af embryoner, der skal implanteres, mens teknikken endnu ikke gør det muligt at undgå overskydende embryoner, men navnlig forbyder man opbevaring i frossen tilstand af embryoner med medicinske undtagelser. Endelig og i samme åndedræt forbyder man enhver forskning i embryoner.
Jeg vil stille et simpelt spørgsmål. Hvem er vi, lovgivere, geografisk ofte langt fra vores befolkninger, der kan sige, hvad der er godt, og hvad der er dårligt i det mest personlige, som et menneske har, nemlig dets seksualliv og dets forplantningsaktivitet? Hvordan kan man på et tidspunkt, hvor man med rette kræver ligestilling mellem mænd og kvinder, hvordan kan man forbyde, at kvinder bestemmer over deres egen krop? Hvis der er embryoner i overskud, er det op til kvinden at vælge at bevare dem, destruere dem eller give dem til videnskaben.
Endelig er den praktisk talt totale afvisning af tilladelsen til tests, der skal fastlægge forekomsten af genetiske sygdomme også uacceptabel, da risikoen for misbrug kan undgås ved at tillade disse tests til medicinske eller forskningsmæssige formål og med den pågældende persons samtykke.
I virkeligheden indeholder denne meddelelse to grove fejl. For det første formulerer den forbud i stedet for at træffe nogle rammeforanstaltninger for forskningen for at undgå ethvert skred. Hvis nogen, for at gøre det helt klart, er bange, fordi der for halvtreds år siden blev foretaget nogle forfærdelige forsøg, skal man så ikke erindre om, at disse kunne finde sted, fordi de var tilladt og endda opmuntret af et politisk umenneskeligt og perverst system. Men vi er i dag politiske demokratier; der er kontrol, forskningen foregår åbent, opdagelser bliver meddelt i tidsskrifter og der findes etiske lægevidenskabelige komiteer overalt. Vi kan således uden frygt tillade en fortsat forskning, der er en kilde til fremskridt og sætte nogle afmærkninger for at undgå ethvert misbrug.
For det andet, skulle 626 parlamentsmedlemmer tiltage sig retten til at definere, hvad der er den fremherskende moral i mænds og kvinders intime adfærd? Men med hvilken beføjelse skal et liberalt samfund fastsætte generelle regler, der gør det muligt for hele samfundet at fungere harmonisk? Det skal ikke gribe ind i de individuelle valg, der ikke åbenlyst handler imod den etablerede sociale orden.
Ligesom to kolleger før mig vil jeg således sige, at hvis de ændringsforslag, som vi bl.a. har forelagt, ikke tages i betragtning, er det desværre det, som Europa-Parlamentet vil have gjort. Hvis det forholder sig sådan, håber jeg, at Europarådet vil forkaste Europa-Parlamentets meddelelse.

Stenius-Kaukonen
Hr. formand, det er let at tilslutte sig det centrale udgangspunkt i hr. Pelttaris betænkning. Udviklingen inden for biologi og lægevidenskab kræver, at der i retssystemet fastsættes bestemte grænser for at beskytte menneskets værdighed. Man bør indtage en særdeles forsigtig holdning til genspørgsmålet. Folk har ret til at være forskellige. I dag bør der kanaliseres langt flere ressourcer til en ændring af samfundet, for at folk til trods for deres forskellige sygdomme og invaliditet i videst mulig omfang kan leve et fuldt liv.
Der må imidlertid ikke uden videre sættes begrænsninger for undersøgelsen, behandlingen og forebyggelsen af sygdommenes og invaliditetens oprindelse. Punkt 12.10 i betænkningen er ikke efter min mening tilstrækkelig gennemtænkt. I dette punkt foreslås det, at undersøgelser, der gør det muligt at forudsige genetiskbetingede sygdomme eller bestemme genetiske anlæg for sygdomme eller invaliditet, kun bør tillades, når der er tale om livstruende sygdomme, hvor der i dag er mulighed for effektiv behandling. Hvilke undersøgelser er der tale om? Hvis forslagets ordlyd godkendes, betyder det så, at mange af de eksisterende undersøgelser skal ophøre? Det er allerede nu muligt ved hjælp af blodprøver at diagnosticere sygdomme, og derved er det muligt at forebygge sygdommens udbrud, f. eks. ved at ændre levevis. Således er tilbøjeligheden til gammelmandsdiabetes, dvs. den såkaldte diabetestype II, i høj grad arvelig ligesom tilbøjeligheden til så mange andre sygdomme. Om dens arvelighed ved man allerede nu, at hvis den ene af forældrene har diabetes, da er der 40 % sandsynlighed for, at børnene får diabetes type II. Hvis begge forældre har diabetes, ved man, at der er 60 % sandsynlighed for, at børnene får sygdommen. Denne diabetesform anses dog ikke for at være livstruende, men forsømmes den, fører den ligesom så mange andre sygdomme til en for tidlig død. Disse arvelige sygdomme skyldes ofte især en såkaldt genetisk fejl.
Til dato har man i verden været i stand til at udrydde mange sygdomme. De har bragt lidelse med sig, og der skal stadig gøres meget. Skulle man for 75 år siden have forbudt brugen af insulin? Var det etisk tvivlsomt at give mennesker insulin, der stammede fra kvæg og svin? Ville man have tilladt det i dag? Disse spørgsmål kræver meget nøje overvejelser. Jeg håber, at Parlamentet ikke vil godkende den første del af punkt 12.10, men derimod f.eks. hr. Pelttaris ændringsforslag.

Ullmann
Hr. formand, mine damer og herrer, at gennemføre og beskytte menneskerettighedernes universale gyldighed er en af vor tids politiske prioriteringer. Vanskeligheden ved denne opgave består i, at der ikke kun findes en global og horisontal universalitet i forbindelse med menneskerettighederne, men også en intensiv og vertikal universalitet, som strækker sig fra nobelpristageren til det fuldstændig forsvarsløse embryo, fra hjernen ind i de enkelte legems- og kønsceller. Uanset hvordan denne beskyttelse måtte være udformet, skal den altid opfylde én grundlæggende betingelse: Opgaven for vort samfund, som lever på kernefysikkens og molekularbiologiens betingelser, består ikke i at opstille en ny etik, men derimod med hensyn til området bioteknologisk forskning og terapi at bekræfte og præcisere den konsensus, der er rettet mod barbariet i form af verdenskrige og folkedrab, nemlig at menneskerettighederne har en normativ gyldighed.
I det foreliggende udkast til en konvention om menneskerettigheder og biomedicin er der med hensyn til ret til samtykke, forskning på personer, der ikke er i stand til at give deres samtykke, kimcelle- og embryoforskning og organtransplantation indeholdt undtagelsesklausuler, som bringer de pågældendes fysiske og genetiske integritet i fare. Den er endvidere i sammenligning med den europæiske menneskerettighedskonvention kendetegnet ved en påfaldende mangel på bindende retskraft, da menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg kompetencemæssigt begrænses til at afgive forudgående udtalelser.
Biologer, medicinere, jurister, filosoffer og teologer har stadig meget fælles arbejde foran sig med henblik på at sikre, at menneskerettighedernes horisontale og vertikale universalitet også beskyttes inden for biomedicin.

Lalumière
Hr. formand, hr. Pelttaris betænkning vedrører et yderst vigtigt og ømtåleligt emne: Bioetik eller etik for livets videnskab. Mere præcist er denne betænkning en udtalelse om udkastet til konvention, der for øjeblikket er under udarbejdelse i Europarådet om dette emne.
Min første bemærkning vedrører den metode, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har fulgt. Det har arbejdet på grundlag af et forudkast fra Europarådet fra 1995. Siden da har Europarådet takket være sin styringskomité for bioetik fortsat sit arbejde, der den 7. juni i år resulterede i en ny tekst, der var temmelig forskellig fra den tidligere. Jeg beklager, at Europa-Parlamentet har arbejdet på et forudkast, der allerede var forældet.
Teksten fra juni 1996, der er afslutningen på denne styringskomités arbejde - inden videregivelsen til Europarådets Ministerkomité, der sandsynligvis vil finde sted næste efterår - har i vid udstrækning taget højde for den kritik, der blev givet, navnlig i Tyskland, hvor oversættelsesfejl havde fordrejet diskussionen. Disse misforståelser er nu rettet, og den nye udgave fra juni er vedtaget næsten enstemmigt af styringskomiteen, der er sammensat af eksperter fra alle Europarådets medlemslande med alle holdninger.
Min anden bemærkning vedrører indholdet. Tydeligvis er Pelttari-betænkningen eller mere nøjagtigt ændringsforslagene, der er vedtaget i udvalget, i vid udstrækning inspireret af en moral, som mange af os ikke er enig i. Det gælder således visse bestemmelser vedrørende embryon, der er et meget ømtåleligt emne. Det samme gælder for beskyttelse af personer, der ikke er i stand til at give samtykke til forskning. Endelig gælder det samme for genterapi og indgreb i det humane genom.
På alle disse punkter synes hr. Pelttaris betænkning mere beskyttende end udkastet til konvention i versionen fra 1995. Ganske vist skal man være beskyttende over for menneskerettighederne og forsigtig, men betænkningen forekommer virkelig for restriktiv og måske tilbagestående. Det beklager jeg, ligesom jeg beklager, at betænkningen kritiserer Europarådets hensigt om at henvise de spørgsmål, der ikke har kunnet løses i selve konventionen, til tillægsprotokoller. Europarådet er klogt. Når det drejer sig om så vanskelige spørgsmål, må man gå forsigtigt frem og ikke være for overvældende. En grundkonvention plus tillægsprotokoller, det er den bedste metode.

Van der Waal
Hr. formand, forskning inden for biologi, bioteknologi og lægevidenskab samt anvendelserne deraf giver uhørt nye muligheder. Men disse stiller os samtidig over for fundamentale etiske spørgsmål. Det er derfor godt, at der inden for Europarådet arbejdes på en konvention om beskyttelse af, hvad der kaldes menneskets værdighed. Ikke alt, hvad der er muligt, må tillades. Der bør stilles grænser for friheden for videnskab, forskning og lægevidenskab.
Europarådets påtænkte konvention giver en udmærket lejlighed til at skabe de dertil krævede juridiske rammer. Af udkastet til teksten fremgår det imidlertid, at styringskomiteen for bioetik har forspildt denne chance. På væsentlige punkter som beskyttelse af personer, der ikke er i stand til at give samtykke, beskyttelse og anvendelse af embryoner samt problemet med genterapi udviser udkastet til konventionen mangler.
Vi anser det for en heldig omstændighed, at Europa-Parlamentet lader sin stemme høre med Pelttari-betænkningen om dette emne. Men vi er ikke tilhængere af, at Den Europæiske Union skulle tiltræde en sådan konvention, fordi dette er en sag, som medlemsstaterne skal træffe beslutning om.
I Pelttari-betænkningen korrigeres manglerne i udkastet til konventionen på en udmærket måde. Som udgangspunkt gælder her, at den direkte beskyttelse af individets værdighed og rettigheder sættes højere end ligegyldig hvilke interesser fra samfundets eller tredjeparts side. Dermed er ikke alle spørgsmål besvaret, men - således som det fremgår af betænkningen - der sættes tydelige principielle grænser. Det skal dreje sig om menneskets værdighed, baseret på anerkendelsen af mennesket som Guds unikke skabning. Dette betyder, at ethvert liv lige fra den spæde begyndelse til den sidste fase, beskadiget eller ej, i stand til at give samtykke eller ej, bør beskyttes fuldstændigt og respekteres, som det er.
Jeg anbefaler derfor at vedtage Pelttari-betænkningen, som den foreligger, og at stemme imod de ændringsforslag, som formindsker den nødvendige beskyttelse.

Amadeo
Hr. formand, i den endelige affattelse er betegnelsen »konvention om bioetik« blevet erstattet med ordene »konvention om menneskerettigheder og biomedicin«. Det synes således klart, at det foreliggende forslag først og fremmest bygger på det menneskelige under udelukkelse af teknikker, der vedrører dyr og planter. Det grundlæggende princip om patientens velfærd i bred forstand under enhver form for indgreb opfattes gunstigt af alle, men i denne forbindelse vil vi gentage: for det første at intet medicinsk indgreb kan udføres uden et bevidst og frit givet samtykke fra den, der udsættes for det, for det andet, at ingen forskning må foretages på personer, der ikke er i stand til selv at samtykke, medmindre det er til sikker og direkte gavn for ham. Det er en indstilling, der støder imod den gældende lovgivning og praksis i adskillige europæiske stater, hvori flertallet er af den opfattelse, at kravet om den direkte fordel vil gøre det umuligt at udføre en lang række former for grundforskning vedrørende barnets udviklingsforhold, børnesygdomme og visse sindslidelser. I alle tilfælde finder vi ikke, at disse organisationer er tilstrækkelig stærke til at udvirke større fremskridt.
Genetikken er den mest lovende disciplin med hensyn til bekæmpelsen af sygdomme, særlig kampen mod kræft. I denne forbindelse lægger vi vægt på, at et indgreb, hvorved man forsøger at modificere det menneskelige genom, kun må være af betydning med præventive, behandlingsmæssige eller diagnosticerende formål, og alene hvis formålet ikke består i indførelse af modifikationer af de kommende generationers genom. Selvom dette forbud for nogen bygger på fundamentale etiske overvejelser, drejer det sig for de flestes vedkommende om en elementær forsigtighedsforanstaltning, idet vi langt fra har en tilstrækkelig kontrol til at garantere acceptable sikkerhedsforhold.
Når dette er sagt, er vi i det hele gunstigt indstillet over for udkastet til konventionen om beskyttelse af menneskerettighederne og menneskets værdighed i forbindelse med anvendelsen af biologi og medicin. Særlig er vi tilfredse med to passager, nemlig punkt L, hvori det hedder: «der er overbevist om, at sådanne terapier bør forkastes og forbydes, da man teknisk ikke kan vurdere deres følgevirkninger inden for et overskueligt tidsrum, da der ikke findes nogen mulighed for efterfølgende at indhente den pågældendes samtykke, og da sådanne terapier endegyldigt ville åbne vejen for eugenik, for brug af mennesker til særlige formål«, og punkt 11: «mener, at den direkte beskyttelse af det enkelte menneskes værdighed og rettigheder går forud for enhver samfundsmæssig eller tredjemands interesser, og resultaterne af forskning i det humane genom skal være frit tilgængelige«.

Formanden
Jeg skal her afbryde forhandlingen, og vi går over til spørgetiden.
Forhandlingen vil blive genoptaget kl. 21.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0681/96). Vi behandler spørgsmål til Kommissionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 29 af Maren Günther (H-0529/96):
Om: Humanitær bistand fra EU til Irak i betragtning af Iraks olieeksport til finansiering af humanitær bistand
Kommissionen yder årligt humanitær bistand til Irak for ca. 22 mio ecu. Der er afsat yderligere midler for 1996. Agter Kommissionen at frigøre disse midler i betragtning af, at Irak nu må eksportere olie til en værdi af to mia dollar pr. halvår for dermed at finansiere humanitær bistand til den nødlidende befolkning?

Sir Leon Brittan
Kommissionen følger de skridt, der er taget til at gennemføre FN-Sikkerhedsrådets resolution 986, som tillader salg af olie for at gøre det muligt at købe fødevarer og humanitære produkter. Gennemførelsen af denne resolution vil kræve, at alle betingelser, såsom udarbejdelse af indkøbsprogrammer og etablering af de nødvendige strukturer, er opfyldt adskillige måneder forinden. Med dette in mente vil Kommissionen videreføre den humanitære bistand til Irak i hele 1996. Der er tildelt 9 mio ECU under det første budget, og det andet beløb på 14 mio ECU kan om nødvendigt tildeles afhængigt af, om der er ECHO-midler til rådighed. Når resolution 986 rent faktisk træder i kraft, vil Kommissionen undersøge behovet for at revidere programmet, og medlemsstaterne og Parlamentet vil blive informeret herom.

Günther
Hr. kommissær, der rejser sig det spørgsmål, hvordan den humanitære bistand i dette tilfælde nu skal videreføres, for som følge af de meget større beløb, Irak nu råder over, frigøres midlerne jo i givet fald til andre nødsituationer i verden. Eller har man eventuelt tænkt på at gå meget mere specielt til værks, da det jo er et faktum, at netop børnedødeligheden er foruroligende høj i Irak?

Sir Leon Brittan
For øjeblikket er midlerne ikke til rådighed, og der er som sagt rent væsentlige betingelser, der skal opfyldes. Når disse betingelser er opfyldt, er tiden inde til at overveje en omlægning af programmet, hvad enten det er i Irak eller andre steder.

Formanden
Spørgsmål nr. 30 af Gerard Collins (H-0560/96):
Om: Europol
Kan Kommissionen oplyse, hvor stor finansiel støtte, den stiller til rådighed for Europol, hvor mange midler, Europol modtager fra medlemsstaterne, og hvornår den forventer, at dette organ vil være fuldt funktionsdygtigt som oplysningskilde om den illegale narkotikahandel for medlemsstaternes myndigheder, der har det direkte ansvar for kampen mod de internationale narkotikasmuglere?

Gradin
Hr. formand, hverken i Europol-konventionen eller i afgørelsen om den fælles aktion vedrørende Europols udvidede mandat, der blev vedtaget i marts 1995, forudsættes det, at Europol skal finansieres over fællesskabsbudgettet. I begge hedder det tværtimod udtrykkelig, at såvel UDE's som Europols udgifter skal bæres af medlemsstaterne i forhold til deres bruttonationalprodukt. Kommissionen har ingen oplysninger om, nøjagtig hvor meget hvert enkelt medlemsstat betaler. Det spørgsmål må rettes til Rådet.
Europa-Parlamentet har i budgettet for 1996 oprettet en særlig budgetpost vedrørende UDE. Det skyldes, at stats- og regeringscheferne på samlingen i Essen udtrykte ønske om at udvide UDE's mandat til foruden narkotika også at omfatte handel med mennesker, radioaktivt materiale, stjålne køretøjer og dermed relateret kriminalitet. På indenrigs- og justitsministrenes samling i Rådet den 9.-10. marts 1995 blev der truffet en lignende afgørelse. Det beløb, som Europa-Parlamentet har afsat til UDE's nye ansvarsområde, er på i alt 7, 5 mio ecu, hvoraf halvdelen er opført på budgetposten og halvdelen henført til reserven. Ifølge traktaten er det Rådets afgørelse, om disse midler skal anvendes eller ej. En sådan afgørelse er endnu ikke truffet.
Jeg er selvfølgelig tilfreds med, at samlingen i Firenze bragte en løsning på spørgsmålet om Domstolen. Nu håber jeg, medlemsstaterne sørger for snarest muligt at ratificere Europolkonventionen. Det afgør nemlig, hvor hurtigt Europol kan komme i gang med arbejdet for alvor.

Gerard Collins
Jeg takker kommissær Gradin for hendes svar. Det afklarer i meget høj grad situationen for mig.

Formanden
Spørgsmål nr. 31 af Graham Watson (H-0397/96):
Om: Ensartet valgprocedure for valg til Europa-Parlamentet
Hvad gør Kommissionen for at sikre, at den forpligtelse, som underskriverne af Rom-traktaten indgik om indførelse af en ensartet valgprocedure, omsider opfyldes?

Sir Leon Brittan
I Kommissionens udtalelse til regeringskonferencen understregede den, at indførelsen af en ensartet valgprocedure for valg til Europa-Parlamentet efter dens opfattelse var et vigtigt spørgsmål. Men af den procedure, der er fastsat i artikel 138 i traktaten, fremgår det helt klar, at det er Parlamentet og ikke Kommissionen, som har lovgivningsinitiativet, og det er som bekendt taget. Derefter skal Rådet træffe afgørelse med enstemmighed efter at have modtaget Europa-Parlamentets samtykke. Desværre er den nødvendige enstemmighed i Rådet ikke nært forestående for øjeblikket.

Watson
Jeg er kommissæren taknemlig for hans svar. Jeg forstår, at Kommissionen erkender, at den nuværende balance i Parlamentet er skæv på grund af valgproceduren i en enkelt medlemsstat, således at vi her ikke afspejler EU-borgerens vilje, når de stemmer. Jeg er sikker på, at Kommissionen også erkender, at vi under det næste valg til Europa-Parlamentet kan have 15 medlemsstater med 16 forskellige valgprocedurer.
Jeg er kommissæren taknemlig for hans tilkendegivelse af, at han anser de Guchtbetænkningen for at være den måde, hvorpå Parlamentet har udvist initiativ.
Vil Kommissionen som traktatens vogter overveje at træffe foranstaltninger imod Rådet for dets passivitet i denne sag?

Sir Leon Brittan
Jeg er ikke nødvendigvis enig i alle de bemærkninger, det ærede medlem fremsatte som led i tillægsspørgsmålet, men Parlamentet har rent faktisk udøvet sin ret og udført sin funktion som foreskrevet. Jeg er imidlertid ikke overbevist om, at Rådet har nogen juridisk forpligtelse, som ikke er blevet opfyldt. Det har ganske enkelt ikke opnået enighed med den nødvendige enstemmighed. Det er ikke noget enestående tilfælde. Hvis der hver gang, Rådet ikke opnåede enighed og et forslag ikke blev vedtaget, blev anlagt sag mod Rådet, ville vi skulle have hundrede retsmøder hver af ugens dage.

Spiers
Kan kommissæren mon præcisere, hvad der menes med en ensartet valgprocedure. Er det hensigten at have nøjagtig den samme procedure i alle medlemsstater, hvilket klart hverken er gennemførligt eller ønskeligt, i hvilket tilfælde det formentlig vil være bedst at ændre Rom-traktaten?
Med hensyn til hr. Watsons bemærkning om, at balancen i Parlamentet er skæv som følge af valgproceduren i en enkelt medlemsstat, mener kommissæren så ikke, at der ikke er nogen proportionalitet i hele Den Europæiske Union, og heller ingen intention om at få proportionalitet, da de mindre lande får forholdsvis flere pladser end større lande, hvorfor situationen i Det Forenede Kongerige ikke er den væsentligste faktor til at gøre balancen skæv i Parlamentet?

Sir Leon Brittan
Jeg sagde ikke noget om at gøre balancen i Parlamentet skæv, jeg sagde blot, at der var et tilsagn og en overbevisning om, at der skulle være en ensartet valgprocedure. Med hensyn til, hvad en ensartet valgprocedure er, kan dette sikkert diskuteres, men Parlamentet forlagde et forslag, som vi absolut mener indeholder en ensartet valgprocedure. Spørgsmålet om bestemte landes overrepræsentation eller underrepræsentation er efter min mening en helt anden sag.

Macartney
Det forekommer virkelig at være usædvanligt, at Parlamentet, som til stadighed gør et stort nummer ud af at få tildelt flere beføjelser, ikke tager fat på det helt centrale grundlæggende demokratiske underskud, nemlig at det ikke på behørig vis repræsenterer de politiske synspunkter på hele det europæiske kontinent. Jeg tager afstand fra min kollega fra England, som synes at være meget tilfreds med dette, og jeg håber virkelig, at Kommissionen ikke deler denne tilfredshed, nemlig at det ærlig talt ikke betyder så meget. Jeg har en formodning om, at der er visse personer i Rådet, som faktisk føler dette, som føler, at jo mindre demokratisk legitimitet Parlamentet har, desto bedre, og én måde, hvorpå man kan gøre en ende på vor demokratiske fordring, er at pege på den omstændighed, at der ikke er denne pluralisme. Ligeledes er der i disse lande, som ikke har nogen form for territorialt aspekt i valgproceduren, heller ikke indbygget nogen fairness, da det er temmelig sandsynligt, at den franske delegation ikke vil omfatte en eneste bretagner eller en eneste korsikaner. Det er f.eks. først nu, at Fransk Guyana er repræsenteret i Parlamentet som følge af medlemskab af den pågældende liste. Jeg kan ikke tro, at dette er i Parlamentets interesse, men jeg vil gerne have Kommissionens forsikring om, at den ikke er tilfreds med dette demokratiske underskud.

Sir Leon Brittan
Når parlamentarikere drøfter spørgsmål i forbindelse med valg, er fristelsen til at tage mange forskellige ting op uimodståelig, og jeg må absolut vedgå, at jeg ikke har modstået den ved forskellige lejligheder tidligere, men med hensyn til Kommissionens standpunkt har vi ikke indtaget overordnede standpunkter i forbindelse med hvert aspekt af de bemærkninger, det ærede medlem fremsatte, men har understreget det synspunkt, at med hensyn til det simple spørgsmål om indførelsen af en ensartet valgprocedure mener vi, at dette er ønskeligt. Det løser ikke alle de problemer, der er rejst, og det har været vanskeligt nok at opnå enighed om dette, så lad os derfor koncentrere os om det og se, hvordan vi i givet fald kommer videre under regeringskonferencen.

Formanden
Spørgsmål nr. 32 af Luciano Vecchi (H-0520/96):
Om: Ajourføring af det sociale handlingsprogram på mellemlang sigt
Hvilke planer har Kommissionen om at foretage en årlig ajourføring af det sociale handlingsprogram på mellemlang sigt? Hvilken form vil handlingsprogrammet tage? Hvilke høringer har Kommissionen foretaget, og hvilke procedurer er der blevet fulgt i forbindelse med handlingsprogrammets ajourføring?

Sir Leon Brittan
Processen med at ajourføre dette program, som blev vedtaget i april 1995, er for øjeblikket i gang i Kommissionen. Kommissionen tager gerne imod synspunkter fra interesserede som bidrag til dette arbejde. Heriblandt hører de synspunkter, som f.eks. de øvrige europæiske institutioner har givet udtryk for i deres respektive udtalelser og under forhandlinger om programmet, samt de synspunkter, arbejdsmarkedet parter har givet udtryk for. Synspunkterne i CEE, ETUC og UNICE i denne henseende er allerede blevet forelagt Kommissionens embedsmænd, og jeg forstår, at der i forbindelse med spørgsmålet er kontakter i gang mellem hr. Flynn og Udvalget om Sociale Anliggender, Beskæftigelse og Arbejdsmiljø. Resultatet heraf vil blive offentliggjort efter sommer.

Vecchi
Hr. kommissær, af Deres lakoniske svar mener jeg at kunne forstå, at Kommissionen ikke endnu i dette øjeblik er i stand til at svare i realiteten på de spørgsmål, jeg har stillet, at der i øjeblikket kun foregår rådslagninger, og at der følgelig endnu ikke er truffet beslutninger.

Sir Leon Brittan
Jeg beklager, hvis jeg var lakonisk. I en vis forstand var jeg ret vidtløftig. Men situationen er meget enkel. Den er nøjagtigt, som det ærede medlem forstår den. Vi er i gang med at høre forskellige personers synspunkter med henblik på denne ajourføring, og når det er gjort, og de er blevet behandlet, vil vi komme til en konklusion og offentliggøre den.

Formanden
Spørgsmål nr. 33 af Juan Colino Salamanca (H-0517/96):
Om: Afskedigelse af en højtstående spansk embedsmand
Kommissionen bedes redegøre for årsagerne til afskedigelsen af den højtstående spanske embedsmand Fernando Mansito.
Har denne afskedigelse noget at gøre med BSE-krisen?

Sir Leon Brittan
Der tales om en omlægning af ansvarsområderne for vicegeneraldirektørerne i generaldirektoratet for landbrug. Det står ikke i forbindelse med de nuværende diskussioner om BSE. Kommissionen har endnu ikke truffet nogen afgørelse med hensyn til hr. Mansitos situation.

Colino Salamanca
Ud over det svar, kommissæren har givet, vil jeg blot konstatere, at sagen blev bragt i pressen på et ikke tilfældigt tidspunkt, men netop da det permanente veterinærudvalg diskuterede krisen omkring kogalskaben. Indtil da var hr. Mansito formand for det permanente veterinærudvalg, og netop på det tidspunkt ophørte han med at være formand, og en ny tjenestemand tiltrådte, uden at der er blevet givet nogen form for oplysninger. Vi er derfor nødt til at sætte afskedigelsen af denne tjenestemand i forbindelse med krisen med kogalskabssagen.
Under alle omstændigheder glæder det mig, at man er ved at forberede en omfattende omstrukturering af Generaldirektorat VI, og vi forventer naturligvis at få mere detaljerede oplysninger om sagen.

Sir Leon Brittan
Den foreslåede nye organisationsplan er blevet sendt til kommissær Liikanen, som er ansvarlig for personaleanliggender. Den er ikke færdiggjort. Når dette er gjort, vil den blive offentliggjort på normal vis.

Formanden
Spørgsmål nr. 34 af Irene Crepaz (H-0567/96):
Om: WTO
Der er for øjeblikket en udvikling i gang med hensyn til børnearbejde, idet USA (Financial Times 13.6.1996) nu også foreslår, at anvendelsen af det såkaldte »rugmark« skal udvides til de sektorer, hvor der fortsat er problemer med børnearbejde.
Opfatter Kommissionen det, som om USA vil være indstillet på, at den sociale klausul drøftes på WTO-konferencen i Singapore?

Sir Leon Brittan
De Forenede Stater hører blandt de lande, der går ind for, at dette spørgsmål behandles som led i WTO, og at der nedsættes en arbejdsgruppe. Deres forslag i denne forbindelse ligger ret tæt op ad Kommissionens ideer, dvs. behovet for at fremme internationalt anerkendte arbejdsstandarder for at styrke hvert lands økonomiske ydeevne på lang sigt og forbindelsen mellem handelsliberalisering, økonomisk udvikling og sociale fremskridt som en del af et åbent og ikke-diskriminerende handelssystem.

Crepaz
Tak, hr. kommissær, for Deres svar. Jeg vil også gerne spørge Dem om, i hvilken form Kommissionen kunne forestille sig, at de sociale spørgsmål skal behandles på WTO-konferencen i Singapore, og om Kommissionen vil støtte en forankring af sociale mindstestandarder, f.eks. netop i forbindelse med spørgsmålet om børnearbejde, som led i WTO-aftalen. Der findes jo et forslag til Rådets direktiv om en fireårig ordning for en generel toldpræferenceordning. Heri er der fastsat mulighed for, at man også kan begunstige de tredjelande, der gør en indsats for at beskytte arbejdstagernes rettigheder eller forbyde børnearbejde.
Hvilke foranstaltninger træffer Kommissionen for også at gennemføre denne sociale klausul på internationalt plan, f.eks. som led i WTO?

Sir Leon Brittan
Den generelle toldpræferenceordning er selvfølgelig noget, som vi anvender autonomt. Den Europæiske Union har ret til at afgøre, efter hvilke principper den på et unilateralt grundlag vil lade udviklingslande falde ind under præferenceordningen, og det overordnede princip om, at der skal tages hensyn til deres overholdelse af arbejdsstandarder af denne art, er absolut et af de almindelige træk ved en sådan ordning. Men det, vi taler om som led i WTO, er diskussionen om en forbindelse mellem samhandel og overholdelsen af grundlæggende arbejdsstandarder. Vi anser ikke lave lønninger som en unfair handelspraksis: det er en naturlig fordel, som fattigere lande har. Men på den anden side er overholdelsen af internationalt vedtagne normer for spørgsmål som børnearbejde et spørgsmål, som det er rimeligt at behandle i WTO. Det er et meget følsomt spørgsmål. Den Europæiske Union som sådan har ikke formuleret sin holdning; det blev behandlet i Rådet så sent som i formiddags. Kommissionen vil til sin tid fremkomme med sine synspunkter. Vi håber så, at Rådet vil acceptere dem, og at det bliver grundlaget for det standpunkt, som Den Europæiske Union indtager på konferencen i Singapore.

Formanden
Spørgsmål nr. 35 af Wolfgang Nußbaumer (H-0570/96):
Om: Beskyttelse af intellektuel ejendomsret
Navnlig i udviklingslandene er der til stadighed fare for, at bestemmelserne om beskyttelse af intellektuel ejendomsret omgås.
Hvilke muligheder råder Kommissionen over for at sikre de europæiske virksomheder beskyttelse af deres intellektuelle ejendom?
Hvilke sanktionsmidler har Kommissionen til hensigt at anvende over for stater, som ikke respekterer beskyttelsen af europæiske intellektuelle ejendomsrettigheder?
Hvilke resultater er der nu efter undertegnelsen af Uruguay-Runden blevet opnået med hensyn til en gennemførelse i udviklingslandene af en nedsættelse af toldsatserne og afvikling af ikke-toldmæssige handelshindringer?

Sir Leon Brittan
De europæiske industrier og virksomheder kan indgive klage til Kommissionen ifølge forordningen om handelshindringer i forbindelse med formodede hindringer for samhandelen, som omfatter beskyttelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder. Efter en nærmere undersøgelse kan der så træffes handelspolitiske foranstaltninger over for det pågældende tredjeland. Sådanne foranstaltninger skal selvfølgelig være forenelige med de eksisterende internationale forpligtelser og procedurer, men de kan bestå i en indstilling eller tilbagetrækning af indrømmelser på baggrund af handelspolitiske forhandlinger, forhøjelse af toldsatser og indførelse af mængdemæssige begrænsninger.
Problemer, som de enkelte europæiske industrier måtte have, kan også forelægges vore handelspartnere under bilaterale møder med Kommissionen, og med en lang række lande har vi forhandlet samarbejdsaftaler, som indeholder særlige bestemmelser vedrørende beskyttelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder. Som led i WTO kan vi iværksætte formelle konsultationer og anmode om et panel, hvis TRIPS-aftalen er blevet overtrådt.
Det bør også understreges, at de europæiske industriers rettigheder er beskyttet i tredjelande via det eksisterende net af internationale konventioner. Og rettighedsindehaveren kan selvfølgelig selv håndhæve ejendomsrettigheder som private rettigheder via en retslig eller anden foranstaltning.
Med afslutningen på forhandlingerne under Uruguay-runden forpligtede udviklingslandene sig til i betydelig grad at udvide den del af deres toldsatser, der er underlagt bindinger, og også at nedsætte importafgifterne. Forpligtelserne til at foretage nedsættelser vil blive gennemført i faser i en femårsperiode fra januar 1995. To femtedele af nedsættelserne er allerede blevet foretaget i forbindelse med ikke-toldmæssige foranstaltninger. Vedtagelsen af resultaterne fra Uruguay-runden betød, at alle udviklingslande overholdt alle kodekser og blev underlagt de strengere WTO-discipliner, således at der blev taget fat på hovedparten af ikketoldmæssige foranstaltninger.

Nußbaumer
Hr. kommissær, jeg takker for svaret på mit spørgsmål. Ved siden af udviklingslandene tillader jeg mig konkret at henvise til det aktuelle problem med Kina. Hvilke foranstaltninger regner Kommissionen med at træffe i forbindelse med Kinas eller kinesiske virksomheders overtrædelse af ophavsrettigheder?
Med hensyn til svaret på mit spørgsmål om resultaterne af, at toldsatserne skal nedsættes og de ikke-toldmæssige handelshindringer skal afvikles i udviklingslandene, tillader jeg mig at henvise til følgende: Mødet mellem handelsministrene som led i det økonomiske forum for Asien og Stillehavsområdet mandag i denne uge har vist, at udviklingslandene kun er rede til at afvikle deres beskyttelsestold på europæiske industriprodukter, hvis Den Europæiske Union samtidig gør yderligere indrømmelser i forbindelse med importen af landbrugsprodukter fra disse lande. Er der ikke fare for, hr. kommissær, at i betragtning af denne udgangsposition vil det i forvejen hårdt pressede europæiske landbrug lide en uoprettelig skade som følge af indrømmelser fra Den Europæiske Unions side med henblik på en yderligere afvikling af handelshindringer på dette område?

Sir Leon Brittan
Situationen er meget enkel. Der foreligger ingen forpligtelse til at indlede forhandlinger på landbrugsområdet før omkring århundredeskiftet, og vi agter ikke at gøre noget før det tidspunkt. På den anden side betyder det, at vi ikke kan forvente, at andre lande nedsætter deres handelshindringer i forbindelse med vore industriprodukter ud over det, de allerede er gået med til under Uruguay-runden, medmindre vi kan få en særlig ordning i stand med dem inden for en særlig sektor, som anses for at være til gensidig fordel. Jeg mener ikke, vi bør udelukke denne mulighed, da det kunne være i vor interesse at gøre det.
For så vidt angår intellektuel ejendomsret, er Kina ikke medlem af WTO. Vi forsøger at få Kina optaget i WTO for at forhandle om dette, og så vil de fulde forpligtelser skulle overholdes. Alligevel er Kina forpligtet til at overholde den intellektuelle ejendomsret, og på hvert møde, jeg har med kineserne, hvad enten det er i Europa eller Kina, understreger jeg betydningen af, at de overholder de aftaler, de har indgået.
Ud over at understrege og gentagne gange understrege betydningen af, at de overholder det, de er gået med til, er vi også nødt til at hjælpe dem. Jeg underskrev selv en aftale, som yder dem faglig bistand til at overholde de intellektuelle ejendomsrettigheder, hvilket ikke altid er let for udviklingslande, og jeg håber, at dette også vil medvirke til at afhjælpe situationen.
Hvis det ærede medlem tænker på konkrete klager med hensyn til den kemiske industri, er det muligt, at dette er de klager, vi allerede har kendskab. Men hvis han eventuelt ikke tror, det er tilfældet, vil jeg meget gerne have nærmere oplysninger, så vi kan tage de pågældende klager op, hvis vi ikke allerede har gjort det.

Formanden
Spørgsmål nr. 36 af Magda Aelvoet (H-0587/96):
Om: Militære lavtflyvninger over Innu-folkets territorium i Canada
Flere EU-medlemsstater, nemlig Forbundsrepublikken Tyskland, Frankrig, Det Forenede Kongerige, Nederlandene og Belgien, deltager i militære lavtflyvninger i Labrador, Canada, over den indfødte Innu-befolknings territorium. Dette medfører støjgener og luftforurening, som i høj grad er en trussel mod den indfødte befolknings levevis. Har Kommissionen tidligere drøftet dette spørgsmål, og har man i den forbindelse forsøgt at finde alternativer til lavtflyvninger over dette område?

Sir Leon Brittan
Dette spørgsmål hører ikke ind under Kommissionens jurisdiktion. Det er udelukkende de pågældende nationale myndigheders opgave.

Aelvoet
Jeg var allerede bange for, hr. kommissær, at et sådant svar ville blive givet. Jeg ønsker dog at henlede Deres opmærksomhed på, at det ifølge EU-Traktaten tydeligt er fastlagt, at beskyttelse og overholdelse af menneskerettighederne hører til målsætningerne for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Hvad det angår, vil vi i morgen have diskussionen af hr. Fernández-Albors betænkning, og han siger deri navnlig - og hele Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender har givet ham ret heri - at Kommissionen netop på dette område tager alt for få initiativer. Jeg synes, at dette er et strålende eksempel herpå.

Sir Leon Brittan
Enhver har ret til at have sin egen holdning, men jeg finder det meget vanskeligt at tro, at de afgørelser, som de enkelte medlemsstater træffer som led i deres forsvarsordninger med henblik på at deltage i denne form for flyvninger over et tredjeland, er noget, som hører ind under Kommissionens jurisdiktion. Vi beskyldes normalt ikke for at mangle ambitioner om at udvide vor kompetence, men jeg mener, at dette virkelig går ud over det, vi kan forventes at gøre.

Formanden
Vi går nu videre til spørgsmål til hr. Liikanen. Jeg vil være rimeligt overbærende, da vi har god tid på grund af Sir Leons udmærkede og korte svar.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 37.
Spørgsmål nr. 38 af MaLou Lindholm (H-0568/96):
Om: Ligestilling mellem mænd og kvinder
Unionen siger, at den vil arbejde for ligestilling mellem kvinder og mænd, og at medlemslandene skal forbedre deres lovgivning. Finder Kommissionen, at EU inden for sine egne institutioner, hvor man kan træffe suveræne beslutninger, lever op til, hvad den kræver af medlemslandene? Hvad agter Kommissionen i benægtende fald at gøre for at forbedre forholdene?

Liikanen
Kommissionen betragter fremme af ligestilling som en vigtig målsætning, og den ønsker også at fremme denne i sin ansættelsespolitik. Situationen har ikke været gunstig med hensyn antallet af kvindelige tjenestemænd og deres position. Kvindernes andel i kategori A har været særdeles beskeden. For at rette op på situationen besluttede Kommissionen i 1995 at opstille årlige mål for at øge antallet af kvinder i kategori A og især i ledelsesfunktionerne. Målsætningerne gjaldt både nye og gamle medlemslande. Jeg kan med glæde konstatere, at siden begyndelsen af sidste år har der vist sig betydelige fremskridt. Der har været og er stadig alt for få kvindelige generaldirektører. Ved begyndelsen af sidste år var der én - nu er der tre. I begyndelsen af 1995 var der fem kvinder på direktørniveau, dvs. kategori A2, i dag er der 13. På mellemlederniveau, der svarer til kontorchef og ledende eksperter, har der været omkring 10 % kvinder. De nye medlemslande har bidraget betydeligt til forbedringen af situationen: 41 % af de udvalgte kontorchefer eller ledende rådgivere fra de nye medlemslande har været kvinder, mens man for de gamle medlemslandes vedkommende kun nåede op på 15 %. Dette skyldes, at man har været nødt til at foretage udnævnelserne blandt dem, der allerede var ansat. Blandt ansøgerne har kvinderne kun udgjort 10 %. For de nye medlemslande har man kunnet afholde en åben udvælgelsesprøve for alle, og i disse lande har kvindernes andel været højere end i nogle af de oprindelige medlemslande. Situationen har udviklet sig bedst for de unge tjenestemænd. Med denne betegnelse menes tjenestemænd i kategori A7 og A8, og på dette niveau har ansættelsesaktiviteten været højest. For de tre nye medlemslandes vedkommende har kvindernes andel af de nyansatte været på 51 %, dvs. over halvdelen. For de gamle medlemslande er andelen 28 %. Alt i alt kan vi konkludere, at udviklingen går i den rigtige retning, hvad angår rekrutteringen af tjenestemænd i kategori A, men der vil gå lang tid, inden de samlede tal ændrer sig, eftersom ansættelserne selvfølgelig er sket igennem årtier. Kommissionen følger nøje opfyldelsen af målsætningerne og fortsætter med at fremme ligestilling i sin ansættelsespolitik for at sikre, at kvinders og mænds andel udvikler sig ligeligt på de forskellige karrieretrin.

Lindholm
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Liikanen for et udtømmende svar. Der er utvivlsomt sket en forbedring i de seneste år, ikke mindst efter optagelsen af de nye lande. Men dette er et gammelt spørgsmål. Ligestilling har længe været et højtprioriteret emne i EU. Spørgsmålet om indførelse af positive foranstaltninger for at fremme ligestilling mellem mænd og kvinder blev rejst allerede i firserne. Jeg ville gerne vide, om man, når det gælder ansættelse af kvinder, påtænker yderligere at målrette disse foranstaltninger, og om man - i større udstrækning - kunne anvende positiv særbehandling.

Liikanen
Vi har til hensigt udover ansættelsesforanstaltninger at udvikle andre foranstaltninger, der vil lette ansættelsen af kvinder og deres karriereudvikling. Jeg har kun villet beskæftige mig med rekrutteringen af tjenestemænd i kategori A, fordi jeg ved, at kvindernes beskedne andel på kun 15 % af de pågældende tjenestemænd, har været en ubehagelig realitet for Kommissionen, og er noget af det første, der skal ændres. For øjeblikket drøfter vi med personaleorganisationerne og ligestillingsudvalget, hvilke foranstaltninger, der er relevante for at kunne forbedre balancen mellem kvinder og mænd på alle niveauer. Det er også karakteristisk for Kommissionen, at kvindernes andel på niveau C, der svarer til sekretærer og servicepersonale, er på 85 %, hvilket også er et negativt tegn. Vi bliver nødt til at fortsætte vores bestræbelser. Kvindernes stilling bør forbedres blandt de tjenestemænd, der har afsluttet en akademisk kandidateksamen, mens man på C-niveau, hvor der især kræves studentereksamen eller en anden eksamen på gymnasieniveau, forsøger at styrke mænds stilling, for at begge køn vil være ligeligt repræsenteret i alle kategorier. Jeg er sikker på, at Kommissionen for at støtte helheden i foranstaltningerne vil udarbejde en nyt program for fremme af ligestilling, når det nuværende udløber, og Kommissionen ønsker at finde de bedste veje til at realisere dette program.

Crepaz
Jeg takker kommissæren for, at han trods Kalanke-dommen har arbejdet for positive foranstaltninger og for benhårde kvoter. Jeg kender også tallene og ved naturligvis, at kvinderne på et eller andet tidspunkt når de usynlige barrierer, og at alt endnu ikke er opnået trods Deres foranstaltninger. Der er endnu en dråbe malurt, som jeg beder Dem tage fat på. Der er aldersgrænser i forbindelse med ansættelserne ved institutionerne, og disse aldersgrænser bør absolut afskaffes, for når vi ved, at vi praktisk talt i alle lande sætter alderen for arbejdslivets ophør op til 60 og 65 år, mener jeg, at vi i forbindelse med ansættelsen også i praksis skal afskaffe aldersgrænserne.

Liikanen
Spørgsmålet om aldersgrænser er særdeles vanskeligt. Det første problem består i, at da vi sidst afholdte en almindelig udvælgelsesprøve for tjenestemænd i kategori A, var der til trods for aldersgrænsen 50.000 ansøgere fra alle unionslandene, hvoraf vi kunne optage 200 på reservelisten. Når man næste gang afholder en almindelig udvælgelsesprøve for alle 15 medlemslande, kan der være endnu flere ansøgere, samtidig med at der oprettes færre stillinger. Hele udvælgelsesprøven som sådan bør optages til seriøs fornyet overvejelse. Jeg er rede til åbent at se på aldersgrænsen. Det bør imidlertid bemærkes, at der ikke nødvendigvis er en direkte sammenhæng mellem aldersgrænser og kønnenes ligestilling. Ved en undersøgelse af ansættelsespolitikken for de nye medlemslande har det vist sig, at lidt mindre end halvdelen af dem, som er blevet ansat, er under 35 år, og lidt over halvdelen er over 35 år. Når man ser på gruppen af ansatte under 35 år, er kvinderne i flertal, mens der i den sidste gruppe er flest mænd. Dette skyldes, at de unge kvinders stilling i disse samfund er klart helt ligeværdig. Kvinderne er i gennemsnit endog bedre uddannet end mændene. Når man ser på de ældre aldersgrupper er ligestillingsituationen i samfundet ikke helt den samme.

Formanden
Spørgsmål nr. 39 af Lis Jensen (H-0601/96):
Om: Om Kommissionens forhold til Revisionsretten
Den 14.11.1995 sagde kommissær Liikanen til Revisionsrettens årsberetning følgende i plenarsalen: «..relations between the auditor and the auditee are never easy. With the European Union they are particularly sensitive (..) the new Commission has made it an immediate priority to improve relations between the two institutions. Improvements were required in style as much as in substance«. Vil Kommissionen venligst uddybe, hvad der nærmere skal forstås ved »style« og »substance« i denne sag? Revisionsrettens ny formand og Kommissionen har på mødet den 11.03.1996 åbenbart indgået en slags »adfærdskodeks« gående ud på, at »..Revisionsretten i fremtiden skriver sine rapporter på en sådan måde, at tallene ikke kan misbruges politisk, sådan som det sker i dag«, som den danske avis »Aktuelt« skriver den 12. marts. Mener Kommissionen ikke, at dens indflydelse på Revisionsrettens adfærd og rapporteringsstil er både traktatligt og moralsk uholdbar?

Liikanen
Kommissionen og Revisionsretten blev i begyndelsen af 1995 enige om et initiativ for Revisionsretten og kernen i dette initiativ er efter min mening spørgsmålet om eventuel forbedring af institutionernes dialog om Revisionsrettens årsberetning, der kaldes for procedure for tvister - procédure contradictoire. Målet har været at skabe en tilnærmelse med udgangspunkt i ekspertise og uafhængighed. Til dette formål har man præciseret udformningen og indholdet af både Revisionsrettens årsberetning og Kommissionens svar. Det handler om fælles bestræbelser, der har til formål at give den myndighed, der tildeler decharge, i dette tilfælde Parlamentet, klarere sagsakter fra Kommissionen og Revisionsretten.
Medlemmet vil desuden vide, hvad jeg mener med stil og substans. Med stil mener jeg, at endnu for 2-3 år siden var Kommissionens og Revisionsrettens erklæringer og korrespondance præget af betydelige spændinger og måske for følelsespræget. Der var ikke tale om et naturligt forhold mellem en offentlig udøvende myndighed og en ekstern kontrollant. Vi har bestræbt os på at fjerne disse spændinger og skabe et sagligt samarbejdsforhold. Med hensyn til substans var det tidligere en gang imellem normalt, at man forsøgte at forsvare alle, uanset om det var berettiget eller ej. Nu bestræber vi os på at påpege alle de fejl og mangler, som fremkommer under udførelsen af arbejdet og forsøger at gøre tingene bedre i fremtiden. Hvis Revisionsrettens årsberetning efter vores mening indeholder politiske erklæringer, forsvarer vi Kommissionens og også Parlamentets og Rådets ret til at beslutte om de politiske retningslinjer. Disse er ændringerne vedrørende substans.

Lis Jensen
Jeg vil gerne sige tak til kommissæren for hans lidt ukonkrete svar. Jeg er nødt til at spørge, om det, som kommissæren kalder initiativ, er det samme som at indgå en slags adfærdskodeks? Det synes jeg er ret centralt. Jeg vil også gerne henlede kommissærens opmærksomhed på traktatens artikel 188 B, stk. 4, hvori der står: «Revisionsrettens medlemmer udfører deres hverv i fuldkommen uafhængighed og i Fællesskabets almene interesse. Ved udførelsen af deres pligter må de ikke søge eller modtage instruktioner fra nogen regering eller noget andet organ.« Må jeg spørge kommissæren, om han ikke anser Kommissionen for at være et andet organ?

Liikanen
Jeg vil erindre om, at meningen har været at lette Revisionsrettens situation. Revisionsretten har foreslået samarbejde, blandt andet for at få alle de oplysninger, som den har brug for, i en mere passende form. Vi er rede til at bistå i denne sag. Spørgsmålet drøftes for øjeblikket. Jeg konstaterer med hensyn til drøftelsen om procedure i begyndelsen af året, at hvis Revisionsretten ønsker at fremsætte bemærkninger til de foreløbige kommentarer og drøfte sagen med kommissionsmedlemmet, vil vi arrangere et møde, hvor Revisionsretten kan stille uddybende spørgsmål og anmode om yderligere redegørelser. Det er Revisionsrettens egen sag, hvad den skriver i sin egen beretning. I denne sammenhæng er det selvfølgelig vigtigt, at alle de fremsatte forhold er korrekte, og at den anden part er blevet hørt. Vi har derimod mulighed for bagest i revisionsberetningen at skrive en kommentar, som vi selv er herre over. Det er i begge parters interesse, at der hverken i revisionsberetningen eller kommentaren er indholdsmæssige fejl. Disse kan fjernes via denne form for dialog. Jeg kan forsikre Dem, at Revisionsrettens formand og medlemmerne er så uafhængige og stædige, at vi ikke kan påvirke deres beretninger. De beslutter, hvad de skriver, men det er selvfølgelig også vigtigt for dem, at indholdsmæssige fejl på forhånd kan afværges.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Vassilis Ephremidis (H-0426/96):
Om: Finansiering af det planlagte konferencecenter i Elefteria-parken i Athen
Kommissionen agter at finansiere Athens Konferencecenter som et led i foranstaltning nr. 7 under programmet »Kultur og Turisme« som et led i den anden fællesskabsstøtteramme sammen med Organismos Megarou Mousikis som den ansvarlige organisation. Foranstaltningen omfatter opførelse af en sal til mange forskellige formål i forbindelse med konferencer samt hjælpefaciliteter til understøttelse af konferenceturismen m.m. med henblik på at fremme konferenceturismen med henblik på at nå op på 190.000 deltagere om året.
Er Kommissionen klar over, at dette konferencecenter overhovedet ikke er fastlagt i det seneste præsidentielle dekret (FEK1061 D/95), og at den græske offentlige turismeorganisation EOT ikke har indgivet nogen ansøgning om finansiering eller godkendelse af et sådant konferencecenter i Elefteria-parken, sådan som det fremgår af nogle ansvarlige ministres svar på parlamentariske forespørgsler? Agter Kommissionen at finansiere et projekt, som ikke er fastlagt, hvis udarbejdelse eller drift ikke er blevet godkendt, hvis statslige finansieringskilde er ukendt, og hvorom områdets indbyggere og organisationer mener, at det vil få ødelæggende virkninger for miljøet og forværre trængselen i Athens centrum?

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen bekræfter, at den som led i det operationelle program »Kultur og Turisme« agter at medfinansiere opførelsen af det konferencecenter, der henvises til i det præsidentielle dekret, De nævner. Kommissionens bidrag skal i den forbindelse udelukkende anvendes til at finansiere de infrastrukturer og faciliteter, der er nødvendige til at arrangere kongresser. Denne funktion er udtrykkeligt fastlagt i den græske lov om oprettelsen af Organismos Megarou Mousikis.
Efter de oplysninger, vi har, kræves der ikke en tilladelse fra EOT's side. Grækenlands finansielle bidrag til projektet stammer i øvrigt fra midler fra kulturministeriet og ikke fra midler fra Grækenlands offentlige turismeorganisation.
Vedrørende projektets virkninger for miljøet kan det siges, at fællesskabsbestemmelserne anvendes her. Desuden vil de parkeringskældre, der for øjeblikket er ved at blive opført, bidrage til at aflaste Athens centrum i trafikmæssig henseende.

Ephremidis
De sagde, fru kommissær, at Kommissionen bekræfter finansieringen af dette projekt. Når vi taler om samfinansiering, må vi have vished for, at der er en national finansieringskilde, for at De kan deltage i finansieringen.
I mit spørgsmål gør jeg opmærksom på - jeg gentager det her, for måske har De ikke helt forstået det - at to ansvarlige ministre i det græske parlament, i det pågældende tidsrum, kategorisk har erklæret, at de ikke er i stand til at fremlægge et dokument om sagen, fordi udarbejdelsen og driften af dette projekt ikke er vedtaget, og der er ikke bevilget midler til det.
Mit spørgsmål er derfor - og jeg vil bede Dem være konkret: agter De at finansiere et projekt, som ikke er godkendt i græsk lovgivning, som ikke er fastlagt i de relevante dekreter, og som der ikke findes statslige finansieringskilder til? Oven i købet et projekt, der har vakt mishag i hele Athen, fordi det ødelægger....
(Formanden afbrød taleren) ... Dem om at give et konkret svar, da dette er noget, der har vakt stor debat i hele Athen.

Wulf-Mathies
Endnu to bemærkninger i den forbindelse, hr. Ephremidis. For det første: Grækenlands finansielle bidrag stammer fra midler fra kulturministeriet. De fortalte mig ikke, om den græske kulturminister har påstået noget andet. Hvis dette skulle være tilfældet, er vi nødt til at undersøge det, og jeg vil sørge for dette.
Anden bemærkning: trafikproblemer. Jeg gjorde opmærksom på, at medfinansieringen af en parkeringskælder ganske givet er egnet til at løse en del af de trafikale problemer.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Hugh McMahon (H-0539/96):
Om: Forsinkelser i forbindelse med aftalen om URBAN-initiativet
Med undtagelse af Nordirland er der ikke godkendt nogen URBAN-projekter for Det Forenede Kongerige. Vil Kommissionen oplyse Parlamentet, hvornår der er indgået aftale, og hvorledes lokale myndigheder kan opnå støtte under URBAN-initiativet med henblik på gennemførelse af fællesskabsprojekter for langtidsarbejdsløse og socialt udstødte i mange storbyer og større byer?
Vil Kommissionen snarest anmode om et møde med minister David Curry i et forsøg på at forhindre euroskeptikere inden for administrationen i Det Forenede Kongerige i at afskære lokale myndigheder fra at gennemføre sådanne projekter?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. McMahon, der har faktisk været visse forsinkelser i forbindelse med godkendelsen af URBAN-initiativet i Det Forenede Kongerige. I første fase skyldtes dette, at de britiske myndigheder skulle træffe beslutning om, hvilke byer der skulle udvælges til URBAN-initiativet, og hvilke bevillinger de hver især skulle have til rådighed.
Under de efterfølgende forhandlinger om de enkelte programmer ønskede Kommissionen frem for alt at sikre, at programmerne var koncentreret om behovene i de dårligt stillede byer selv. Vi bestræbte os derfor på at sikre, at de berørte kommuner selv kan bestemme, hvad bevillingerne skal anvendes til. Kommissionen og de britiske myndigheder er for øjeblikket i gang med at fastsætte de administrative bestemmelser, som giver mulighed for både et nyt tiltag i forbindelse med beslutningstagningen og en passende kontrol med udgiftsmekanismerne. Kommissionen bestræber sig på at opnå en aftale om disse bestemmelser, for at alle URBAN-initiativer hurtigst muligt kan underskrives.

McMahon
Jeg takker kommissæren for hendes svar. Jeg mener, at Kommissionen tager dette med megen sindsro. Men i betragtning af, at de endelige forhandlinger mellem Kommissionen og Ministeriet for Skotland var i november 1995, og at de var helt tilfredse med programmet, og eftersom jeg forstår, at Ministeriet for Wales også er tilfreds med Swansea-programmet, vil Kommissionen så gå med til at tillade disse programmer, hvor der er opnået en endelig aftale mellem de lokale myndigheder og embedsmændene? Det bør ikke gå ud over Skotland og Wales, at der i visse områder af England har været problemer mellem den britiske regering og Kommissionen. Vil Kommissionen ufortøvet behandle dette spørgsmål i betragtning af, at Parlamentet faktisk forhøjede bevillingerne til fællesskabsinitiativer under et plenarmøde i Bruxelles for nylig?

Wulf-Mathies
Hr. McMahon, problemet er, at vi naturligvis også skal have en aftale med den britiske regering, og der har faktisk været en længere brevveksling i forbindelse med dette spørgsmål, hvor Kommissionen også har krævet ændringer med henblik på at få inddraget de lokale myndigheder. Kommissionen gjorde endnu en gang klart udtryk for sit standpunkt den 22. april. I slutningen af juni fandt der endnu en gang drøftelser sted, og vi håber, at den britiske regering nu snart vil komme med et svar, for at programmerne omsider kan godkendes. Men jeg beder om forståelse for, at vi også ønsker at sørge for, at de regionale og lokale myndigheder og aktørerne på stedet i videst mulige omfang inddrages i gennemførelsen.

McCarthy
Jeg vil også gerne takke kommissæren for den indsats, hun har gjort på dette område. Jeg tror faktisk, at andre parlamentsmedlemmer, hvis der var nogen her, sikkert gerne vil vide, om der er et grundlæggende kulturelt problem med den britiske regerings holdning til strukturfonde og regionalpolitik? Er dette endnu et aspekt af politikken med manglende samarbejde? Jeg tror, det er meget vanskeligt for mange mennesker i vore byområder at forstå, hvorfor de ikke kan få adgang til de penge - over 120 mio pund - som der er meget hårdt brug for. Jeg er lige kommet fra et udvalgsmøde, hvor vi stemte om princippet om partnerskab og inddragelse af lokale partnere. Jeg vil gerne støtte kommissæren i hendes arbejde på dette område, men realiteten er selvfølgelig den, at i de indre byområder er det den frivillige sektor, grupper i lokalsamfundene, der bærer byrden for regeringens manglende engagement i byområderne. For os drejer det ikke kun om princippet om inddragelse af lokale partnere - det er rent faktisk meget hensigtsmæssigt, da de kender problemerne i lokalområdet. Jeg vil derfor gerne tilskynde kommissæren til at sikre, at vi hurtigt for en aftale. Jeg finder det også temmelig bizart, at Handels- og Industriministeriet i sidste uge udsendte en pressemeddelelse, hvori man forherligede det enorme beløb, man ville få som led i mål nr. 2 - et overordentlig stort beløb - når det jo ikke ser ud til at være i stand til at anvende det. En sådan adfærd i forbindelse med anvendelsen af bevillinger belaster subsidiaritetsprincippet til det yderste, og på grund af medlemsstaternes passivitet nyder de indre byområder ikke gavn af midlerne. Det belaster min tro på subsidiaritetsprincippet.

Wulf-Mathies
Jeg kan kun takke for, at De støtter vor holdning. Jeg tror ikke, at dette har et eller andet at gøre med en bestemt politisk situation, men vi har netop problemer med at blive enige om en procedure, som inddrager de lokale repræsentanter på en sådan måde, at de også lægger deres hovedinteresse på gennemførelsen af programmet, og at frem for alt de grupper i befolkningen og de byområder, der har mest brug for det, kan drage størst fordel ved det. Vi vil videreføre vor indsats i overensstemmelse hermed.

Morris
I forlængelse af det, kommissæren lige sagde, ser problemet ikke så meget ud til at ligge hos Ministeriet for Skotland eller Ministeriet for Wales, som begge har godkendt de forelagte projekter. På den anden side nævnte hun, at i de lokale myndigheders interesse vil Kommissionen kræve ændringer. Jeg håber ikke, man vil anmode om ændringer af projekterne i Swansea eller Skotland. Det er med andre ord Englands ansvar.

Wulf-Mathies
Jeg kan i øjeblikket ikke umiddelbart besvare Deres konkrete spørgsmål. Men vi vil undersøge det og i overensstemmelse med den holdning, som medlemmerne her har givet udtryk for, fortsat arbejde på at få en fornuftig ordning, og jeg håber, at vi også snart finder frem til en sådan ordning.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af José Apolinário (H-0540/96):
Om: Bureaukratiske forsinkelser i Kommissionens overførsel af EF-midler til Portugal
I de første måneder af 1996 kunne der konstateres en uacceptabel forsinkelse i overførslen af EF-midler til Portugal af bureaukratiske grunde. Et af de hårdest ramte programmer/initiativer er INTERREG. Hvad er årsagen hertil? Hvad er Kommissionens forklaring på denne situation?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Apolinário, generelt passer denne kritik ikke i forbindelse med Portugal. Den 15. juli 1996 var Portugal topscorer med hensyn til forpligtelser i områder under mål nr. 1 og befandt sig på en af de forreste pladser med hensyn til betalinger. Således udgjorde alene betalingerne via GD XVI 1 mia ECU. Jeg mener, at det er et betydeligt beløb.
Overførslen af midler er imidlertid afhængig af mange betingelser. Hvad angår INTERREG II, er de beløb, der er anført i de betalingsanmodninger, som de portugisiske myndigheder har indgivet, endnu ikke alene tilstrækkelige til at åbne programtranchen for 1995 og at udbetale det første og andet forskud for 1995. For at disse betalinger kan foretages, skal udgifterne til hele programmet - og det betyder for Portugal og Spanien - nå op på det beløb, der kræves i de nuværende forordninger.
Helt generelt er Kommissionen ved at se nærmere på mulighederne for at fremskynde de interne procedurer til undersøgelse af sagerne, for at betalingerne kan foretages hurtigere i de tilfælde, hvor alle betingelser er opfyldt. Dette indgår i vore fælles bestræbelser i forbindelse med SEM 2000, men er også i vor interesse, da vi naturligvis ønsker, at midlerne kan overføres hurtigst muligt, når alle undersøgelser er foretaget.

Apolinário
Jeg takker for Deres svar, fru kommissær, men vil dog gerne have uddybet tre politiske aspekter.
For det første er der rent faktisk tale om forsinkelser i overførslen af EF-midler til Portugal. For så vidt angår den anden fællesskabsstøtteramme, skulle sagsbehandlingen have været afsluttet efter to måneder, men der ligger stadig ikke-færdigbehandlede sager i Kommissionen, hvoraf nogle har ligget der siden juli 1995 - og der er tale om så store beløb som 109 mio ECU, svarende til 21 mia escudos.
For det andet udestår der under den første fællesskabsstøtteramme - som blev fastsat så tidligt som i 1993 - projekter til et beløb af 35 mio ECU, der endnu ikke er færdigbehandlet, selv om nogle af ansøgningerne blev indgivet i 1994 og 1995.
Jeg påskønner kommissærens og hendes tjenestegrenes indsats men vil dog også påpege, at hvis GD XX ikke fremskynder sagsbehandlingen, vil Kommissionen pådrage sig et medansvar for en lavere udnyttelsesgrad af EF-midlerne og en lavere gennemførelsesgrad for projekter under den anden fællesskabsstøtteramme.

Wulf-Mathies
Jeg håber, at det lykkes os at løse de eksisterende problemer uden gensidige bebrejdelser. Under hr. Cravinhos seneste besøg fortalte vi, hvornår de næste betalinger kan forventes. Men jeg må også bede om forståelse for, at vi i betragtning af de enorme summer i forbindelse med strukturfondene ikke kun prioriterer fleksibilitet og hurtighed, men også en nøje finanskontrol. Og vi kan ikke på den ene side, hverken som Kommission eller som Parlament, altid lægger vægt på, at de nødvendige undersøgelser foretages meget omhyggeligt, og så samtidig, når der er beløb, som ikke er udbetalt, kritisere dette. Vi bestræber os på at fremskynde vor procedure, men mere omhyggelige undersøgelser tager desværre undertiden også længere tid, end vi altid synes om. Vi har erkendt problemet, og vi har også drøftet de uløste problemer med den portugisiske regering, i hvilken forbindelse jeg havde indtryk af, at man absolut har forståelse for vor situation.

Formanden
Spørgsmål nr. 43 af Mihail Papayannakis (H-0546/96):
Om: Omledning af floden Acheloos
Omledningen af floden Acheloos er et af de »store projekter« i Grækenland, der finansieres med EU-midler. I de seneste syv år har jeg stillet en lang række spørgsmål vedrørende dette projekts økologiske konformitet og økonomiske formål, og Kommissionen har systematisk udskudt det endelige svar til engang i fremtiden og gjort sin vurdering af projektet afhængig af en række på hinanden påfølgende undersøgelser, de løbende forhandlinger med den græske regering eller sågar af projektets endelige form, et projekt, som dels fremføres som et kunstvandingsprojekt, dels som et energiprojekt og til tider som et vandforsyningsprojekt. For få dage siden blev det meddelt, at den græske regering nu står umiddelbart over for at træffe afgørelse om den endelige godkendelse af projektet.
Kan Kommissionen oplyse, om alle de retlige procedurer i forbindelse med udarbejdelsen og godkendelsen af projektet samt licitationen for dets opførelse blev overholdt? Hvad går dette projekt helt præcist ud på, og inden for rammerne af hvilken »bæredygtig« udviklingsstrategi henhører det? Er den globale vurdering af dets indvirkninger på miljøet positiv, og har man sikret projektets økonomiske effektivitet såvel nationalt som for udviklingen i de berørte regioner?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Papayannakis, jeg er bange for, at jeg denne gang igen må skuffe Dem, da Kommissionen endnu ikke har alle dokumenter i denne sag, hvorfor den ikke kan sige noget endeligt om en eventuel medfinansiering af Acheloos-projektet som led i fællesskabsstøtteramme II for Grækenland. Dette vedrører navnlig resultaterne af en omfattende miljøvirkningsvurdering, som det græske statsråd anmodede om, og en costbenefitanalyse af projektet. Men jeg beder Dem om forståelse herfor, da dette jo i første række er spørgsmål, som den græske regering skal afklare. Det skal Kommissionen derpå tage stilling til, og ikke omvendt.

Papayannakis
Fru kommissær, jeg tager Deres udtalelser om, at De mangler oplysninger for at kunne vurdere projektet, til efterretning. Blot til Deres orientering kan jeg sige, at det i Grækenland forlyder, at alt er på plads, og at projektet snart vil blive forelagt det græske parlament til godkendelse; det er altså et af de »større projekter«; jeg vil blot sige følgende: i betragtning af størrelsen af de beløb, der blev afsat til de første Acheloos-planer, som også var blevet drøftet med Kommissionen, - de svarer omtrent til de beløb, som den græske regering mangler lige nu for at kunne færdiggøre alle de store projekter inden for fællesskabsstøtterammen - ville det så ikke være mere hensigtsmæssigt at opgive dette projekt, som ingen ønsker at tage ansvaret for, og foretage en sundere investering af pengene i de øvrige større projekter?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Papayannakis, det er faktisk rigtigt, at vi her har en lang række uafklarede spørgsmål, og jeg kan overhovedet ikke vurdere, hvornår de kan besvares, og da slet ikke, om svaret vil være tilfredsstillende. Derfor har vi bedt den græske regering om endnu at overveje prioriteterne i forbindelse med fællesskabsstøtteramme II. Jeg gør imidlertid opmærksom på, og det er jo det spørgsmål, De tager op her, at fællesskabsstøtterammen for øjeblikket i forvejen er total overbooket. Dvs. at vi under alle omstændigheder endnu en gang må undersøge, hvad der nu er det allervigtigste, og hvad der ubetinget må ske. De ved, at de to store vejprojekter Pate og Egnatia - men også visse andre - stadig er uafklarede, og derfor mener jeg faktisk, at det er den rigtige fremgangsmåde at fastsætte prioriteterne nu og undersøge, hvad vi med held kan finansiere indtil støtteperiodens afslutning, og hvad der kræver en så grundig afklaring, at det muligvis ikke længere kan gennemføres. Vi befinder os i denne diskussionsproces med den græske regering.

Formanden
Spørgsmål nr. 44 af Sören Wibe (H-0550/96):
Om: Ændring af den regionalpolitiske støtte
For Sverige indebærer forvaltningen af strukturfondene og fællesskabsinitiativerne store omstillinger i det regionalpolitiske arbejde. Opsplitningen af strukturfondsprogrammer f.eks. på tre fonde og et finansielt instrument (fiskeriet) har medført en tilsvarende opsplitning på forskellige offentlige myndigheder på nationalt svensk plan. Disse myndigheder har hidtil ikke formået at foretage en indbyrdes koordinering. Det må da ske på regionalt plan (lensstyrelserne). Men det indebærer nogle komplikationer, da vores målområder ikke følger de administrative grænser. Samtidig forsøger vi at undgå at skabe nye administrative strukturer.
Efter min mening er organiseringen af det regionalpolitiske arbejde alt for kompliceret inden for EU. Ville det ikke være enklere, hvis medlemsstaterne modtog en sum penge fordelt efter kriterier for BNP pr. capita og under hensyntagen til f.eks. arbejdsløshedsniveau, befolkningstæthed og klimaforhold? Derefter kunne medlemsstaten selv fordele til den region eller det formål, som den anser for mest passende. Ville det ikke være en betydelig enklere model end den nuværende indviklede situation?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Wibe, det er faktisk ikke helt let at håndtere strukturfondene, da strukturfondssystemet jo for det første har udviklet sig gennem tiden, for det andet skal de anvendes til at løse til dels meget forskellige problemer i medlemsstaterne, og for det tredje er strukturfondsbestemmelserne et politisk kompromis, som skal vedtages enstemmigt i Rådet. Målet med den europæiske strukturpolitik er at bidrage til en vedvarende regional udvikling. Dette kræver en vurdering af den økonomiske situation i regionen og dennes endogene udviklingsmuligheder samt en koordineret indsats mellem europæiske, nationale og regionale organer. Derfor tillægger Kommissionen det stor værdi, at de lokale og regionale aktører samt arbejdsmarkedets parter deltager i planlægningen og gennemførelsen af strukturforanstaltningerne i tilsynsudvalgene.
En ren budgetudligning, som De med Deres spørgsmål kommer ind på, ville ikke opfylde dette mål og ønskes hverken af Kommissionen eller Europa-Parlamentet. Den ville heller ikke være mulig efter gældende retsstilling. Netop i de nye medlemsstater har man taget meget positivt imod Kommissionens strukturpolitiske erfaringer - dette gælder i øvrigt også for Sverige - og til dels opfattet og gennemført dem som et værdifuldt supplement til den nationale regionalpolitik. Der har dog absolut været diverse vanskeligheder med hensyn til også at oprette de nødvendige nationale og regionale strukturer.
Alligevel mener jeg, at det bør være vor fælles interesse at få en større administrativ forenkling. Kommissionen bestræber sig for øjeblikket i eget regi på at forenkle og fremskynde procedurerne. Dog bør enhver gøre sig klart, at det i betragtning af de store beløb, der anvendes til strukturpolitikken, må dreje sig om en balancegang mellem forenkling, gennemskuelighed og fleksibilitet på den ene side og optimal finansstyring, effektiv kontrol og effektiv evaluering på den anden side.

Wibe
Jeg takker kommissæren for svaret. Jeg må sige, at kommissæren svarer både kortfattet og ligefremt. Det er jeg ikke rigtig vant til, men jeg synes, det er positivt i sammenhængen.
To ting har fået mig til at stille dette spørgsmål. Den ene er, at jeg på nært hold har set, hvordan strukturfondene forvaltes i mit land, og derved kunnet konstatere, hvilken enorm administrativ byrde, der pålægges vore myndigheder. Jeg tror faktisk, at administrationsomkostningerne i mit land kan løbe helt op i en halv snes procent af støttebeløbene. Den anden er den undersøgelse af strukturfondenes effektivitet, som for nylig blev forelagt Udvalget om Regionalpolitik. Heri når man frem til, at træfsikkerheden har været særdeles dårlig; det vil, når man ser bort fra mål 1, sige, at midlerne ikke i så høj grad er gået til regioner med stor arbejdsløshed eller med en lav per capita-indkomst. Jeg mener, at der bør gennemføres en revision af fondene, og at de bør ændres i den retning, som jeg har omtalt, nemlig således at de bringes nærmere til dem, der forvalter pengene.
Derfor vil jeg gerne spørge kommissæren: Bør den forenkling, som De nu taler om, og som De tilstræber, ikke gå i den retning, som jeg har skitseret, dvs. således at de, der er tættest på afgørelserne, får mere at sige om, hvad midlerne skal anvendes til?

Wulf-Mathies
For det første er strukturfondsforordningerne gældende indtil 1999. De blev godkendt enstemmigt af alle medlemsstater og kan ikke ændres af Kommissionen med ét pennestrøg.
For det andet har de nye strukturforordninger været i kraft siden 1994, dvs. at de efter en vanskelig godkendelsesperiode nu også kun i en kort periode virkelig har været fuldt ud i kraft. Jeg finder det vigtigt, at man først indhøster erfaringer, inden man ændrer noget på grund af indledende vanskeligheder, også indledende tilpasningsvanskeligheder.
For det tredje: Det er jo netop vort mål i højere grad at integrere det lokale og regionale plan i strukturpolitikken. Her er der imidlertid interne svenske problemer, som vi ikke kan løse, men som kun den svenske regering kan løse i partnerskab på stedet. I forbindelse med den administrative forvirring må man naturligvis altid forstå, at der findes to slags forvirring, nemlig den, der forårsages af Kommissionen, og hvor vi for øjeblikket bestræber os på at få ryddet op i de gældende bestemmelser, og den anden, der også findes på nationalt plan. Det står jo ikke skrevet noget sted, at f.eks. undertiden fire ministerier skal være med til at administrere et enkelt strukturfondsprojekt. Også her ville det absolut være muligt at foretage en forenkling på nationalt plan.

Wolf
Mange tak, fru kommissær, Deres svar var faktisk overbevisende og konkret, men der findes her et mindre spændingsforhold. Der findes medlemsstaternes praksis med nøje at regne ud - det cirkulerer også i form af lister - hvad de i hvert enkelt tilfælde kan få og lade som om, at det er deres andel af midlerne. Ville det ikke være konsekvent at tage et skridt i den retning og efter 1999 i realiteten videreudvikle partnerskabsprincippet på en sådan måde, at der etableres et direkte samarbejde mellem Kommissionen og de berørte regioner, uden at de enkelte medlemsstater udgør en særinstans mellem dem?

Wulf-Mathies
Dette ville i teorien være muligt, men i praksis tror jeg ikke på, at der vil være et flertal blandt medlemsstaterne, som ville tillade, at strukturpolitikken alene var et anliggende mellem Kommissionen og regioner eller kommuner. Den hidtidige fortolkning af subsidiaritetsprincippet vedrører naturligvis først og fremmest subsidiaritetsprincippet mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Det, vi imidlertid tillægger stor værdi - ganske vist ikke altid med succes - er, at subsidiariteten så også videregives fra medlemsstatens centrale plan til de underliggende plan, og at der opstår et ægte praktisk partnerskab ved gennemførelsen af strukturfondene. Og dette skyldes ikke, at Kommissionen er interesseret i at arbejde hen over hovedet på en eller anden, men fordi vor erfaring viser, at vi opnår så meget desto mere succes, jo mere de mennesker på stedet, for hvis skyld vi udformer denne politik, også er inddraget og kan fremkomme med deres ideer, men også kan være med til at kontrollere effektiviteten.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Edgar Schiedermeier (H-0551/96):
Om: Strukturfondenes fremtid
Hvordan ser det fremtidige støttescenario for strukturfondene ud for perioden efter 1999?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Schiedermeier, jeg har overvejet, om jeg skulle sige, at vi diskuterede det meget intenst på det seneste møde i Regionsudvalget, da dette jo er et spørgsmål, som vil gøre et foredrag af mindst en times varighed berettiget. Lad mig derfor måske ud over denne drøftelse i Regionsudvalget kun sige, at Kommissionen forslag vedrørende strukturfondenes fremtid sikkert ikke kan forventes inden udgangen af 1997 eller i begyndelsen af 1998. Dette gælder naturligvis såvel for de finansielle spørgsmål som for afgrænsningen af de støtteberettigede områder.
Allerførst vil Kommissionen i slutningen af efteråret i år udarbejde beretningen om den økonomiske og sociale samhørighed i Unionen og dermed skabe grundlag for yderligere drøftelser i medlemsstaterne og på fællesskabsplan. Jeg er sikker på, at vi indgående vil behandle denne samhørighedsberetning i Regionsudvalget og muligvis også i plenum i Parlamentet, og at vi derpå også på grundlag af drøftelserne her i Parlamentet kan optage de nødvendige elementer til strukturpolitikken efter 1999.

Schiedermeier
Hr. formand, jeg indrømmer gerne, at jeg godt kan lide at høre den charmerende kommissær tale og også at se hende. På det tidspunkt, hvor jeg stillede mit spørgsmål, var jeg endnu ikke klar over, at De behandler det i Regionsudvalget.
Mit tillægsspørgsmål vil jeg også gerne stille meget konkret: Vil De sørge for, at når strukturfondene omlægges, vil også f.eks. 'grossererkvartererne' i områderne under mål nr. 1 udgå? Jeg kommer fra et område, hvor jeg frygter, at 5b-områderne i givet fald er dem, det kommer til at gå ud over, fordi alle andre vil holde fast ved det, de har opnået.

Wulf-Mathies
Hr. Schiedermeier, hvis 'grossererkvarterer' i forbindelse med mål nr. 1 betyder at komme op på eller overskride f.eks. målet, nemlig 75 % af det gennemsnitlige bruttonationalprodukt, mener jeg faktisk, at vi skal undersøge meget omhyggeligt, hvordan vi behandler sådanne områder, da det jo er klart, at strukturpolitikken er tænkt som en hjælp til ugunstigt stillede områder, og vi definerer denne ugunstige position f.eks. som en bestemt procentdel af Unionens gennemsnitlige bruttonationalprodukt. Hvis dette kriterium fortsat skal gælde i fremtiden, burde vi faktisk drage konsekvenser af det. Jeg mener, at den drøftelse, vi skal have, alt i alt er bredere. Dette er ét element, og jeg mener, at vi vil skulle drøfte spørgsmålet yderligere.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af Joan Vallvé (H-0563/96):
Om: Samhørighedsmidlerne og det offentlige underskud
Manglende opfyldelse af de konvergenskriterier med hensyn til forholdet mellem medlemsstaternes offentlige underskud og BNP, som fremgår af Maastricht-traktaten, skal medføre inddragelse af støtten fra Samhørighedsfonden som middel til at mildne den negative virkning.
Hvordan vil Kommissionen gennemføre denne foranstaltning? Drejer det sig måske om en midlertidig indefrysning af Fondens midler, indtil kriterierne igen er opfyldt?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Vallvé, retsstillingen er entydig. I henhold til artikel 6 i forordning 1164/94 træffes der afgørelse om fortsættelse, inddragelse eller genoptagelse af udbetalinger af samhørighedsmidler på grundlag af de årlige mål for det offentlige underskud, der anbefales af Rådet i henhold til artikel 104 C, stk. 7. Jeg vil gerne minde om, at Rådet har rettet sådanne henstillinger til Grækenland, Portugal og Spanien for 1995.
Kommissionen har undersøgt de pågældende landes budgetsituation for 1995 og konstateret, at det offentlige underskud i hvert af de tre medlemsstater lå inden for det mål, Rådet havde anbefalet for 1995. Derfor godkender Kommissionen fortsat nye projekter eller projektfaser som led i Samhørighedsfonden til Grækenland, Portugal og Spanien. Der vil blive foretaget en ny vurdering af de offentlige underskud i de pågældende medlemsstater i efteråret 1996 og derefter hvert halve år.

Vallvé
Fru kommissær, jeg takker for Deres svar, men mit spørgsmål gik lidt videre. Spørgsmålet drejede sig ikke så meget om den juridiske situation, men om hvilke kriterier Kommissionen i øjeblikket har med hensyn til indefrysning af støtten fra Samhørigshedsfonden, såfremt medlemsstaterne ikke opfylder konvergenskriterierne.

Wulf-Mathies
Midlerne skal kun indefryses, hr. Vallvé, hvis de værdier, der er fastlagt i Rådets henstillinger, ikke opnås. Det var for 1995 for Grækenland 10, 7 % offentlig gæld, udtrykt i procent af bruttonationalproduktet, for Portugal 5, 8 % og for Spanien 5, 9 %. Alle tre medlemsstater har holdt sig under de fastlagte henstillinger, og derfor var det heller ikke nødvendigt at indefryse midler. I henhold til Samhørighedsfonden er der imidlertid fastsat en konditionalitet, og derfor har vi ikke anden mulighed end at træffe foranstaltninger, hvis disse værdier overskrides. Kommissionen har heller ingen alternative beslutningsmuligheder.

Formanden
Spørgsmål nr. 47 af James Nicholson (H-0574/96):
Om: Et særligt støtteprogram for fred og forsoning
Vil Kommissionen erklære, at den er tilfreds med udviklingen i forbindelse med fredsog forsoningsprogrammet for Nordirland?
Er Kommissionen tilfreds med den finansielle kontrol med og overvågning af programmet?

Wulf-Mathies
Hr. formand, hr. Nicholson, Kommissionen anser udviklingen i forbindelse med EU's freds- og forsoningsprogram for at være tilfredsstillende. Det samme kan vi desværre ikke konstatere med hensyn til den politiske side af denne proces.
Det er korrekt, at det program, som Kommissionen vedtog den 28. juli, i løbet af 1995 endnu ikke medførte særlig store udgifter. Denne langsomme programstart skyldes hovedsagelig, at der blev oprettet et netværk af decentrale organer, som skal stå for videreformidlingen af midlerne. Først i december 1995 kunne Kommissionen underskrive de pågældende aftaler med de kreditformidlende organer, og det var, som De ved, heller ikke helt let at blive enige om det nordirske partnerskabsudvalgs sammensætning og distriktspartnerskaberne. 70 mio ECU ud af fællesskabsmidlerne på i alt 240 mio ECU skønnes i 1996 at blive anvendt til programmet i Nordirland. Yderligere 28 mio ECU ud af i alt 60 mio ECU anvendes i Irlands grænseområder. Derfor mener vi, at næsten en tredjedel af de midler, der er bevilget til programmet, vil være anvendt inden udgangen af året. Bortset fra tallene for de gennemførte udgifter er Kommissionen tilfreds med udviklingen i gennemførelsen af programmet på stedet. Således er navnlig udviklingen i forbindelse med de 26 partnerskaber meget opmuntrende, da personer, som ikke tidligere har været vant til at tale sammen og i fællesskab træffe beslutning om den fremtidige udvikling i deres område, nu arbejder sammen som led heri.
Lad mig vedrørende finansieringen gøre opmærksom på, at de organer, der har til opgave at afvikle programmet, i mellemtiden mange gange har gennemført en finanskontrol. Kvaliteten af disse undersøgelser var tilfredsstillende. I øvrigt var evnen til at kunne gennemføre en tilstrækkelig finansstyring et væsentligt kriterium for institutionernes udvælgelse. Til dem, der ikke er så fortrolige med EU's finansieringsprocedurer, som f.eks. de kreditformidlende organer og partnerskaberne, yder Kommissionen og de pågældende regeringsorganer faglig bistand, såfremt dette er nødvendigt.

Nicholson
Jeg til gerne takke kommissæren for et meget fyldigt svar i forbindelse med dette program. Da jeg stillede dette spørgsmål for nogle uger siden, fru WulfMathies, var tiderne selvfølgelig anderledes. Men jeg foretrækker at behandle dette på nuværende tidspunkt.
De er formentlig enig med mig i, at det tog lang tid, inden initiativet kom på plads og i gang og kunne ses som reelle midler, der kommer til området.
Efter min opfattelse er der også alt for meget bureaukrati og papirnusseri. Noget af ansvaret for dette ligger hos den britiske regering, men noget af ansvaret herfor ligger også hos Bruxelles. Der ser ud til at være problemer med at opnå konsensus, hvilket udmønter sig i en masse forvirring, og følgeligt forsinkes projekterne.
Vil De som kommissær sikre, at de europæiske embedsmænd - hvilket er Deres ansvar og mit ansvar - ikke stiller urealistiske krav til projekterne, som i sidste instans gør dem uanvendelige? Er kommissæren endvidere bekendt med, at betydelige beløb går til konsulenter til udarbejdelse af flotte brochurer og rapporter? Dette er klart ikke målet og formålet med programmet.

Wulf-Mathies
Hr. Nicholsen, De ved, at jeg personligt har insisteret på, at det går hurtigt, og at jeg også personligt meget intenst har opmærksomheden henvendt på, at vi rent faktisk vedtager projekter. Derfor har jeg også bedt om regelmæssigt at få forelagt listerne med godkendte projekter, som så resulterer i de pågældende udbetalinger. Når jeg ser på de særdeles mange aktiviteter, der nu indledes - og jeg har også til i dag endnu en gang fået en tidsoversigt over beslutningerne - så har vi efter min mening gjort en stor indsats; jeg mener endog, at vi handler meget hurtigere for Irland end for andre.
Vi talte tidligere om URBAN-initiativet i Storbritannien, hvor man med misundelse betragter f.eks. godkendelsen af gennemførelsen af programmet for Belfast, hvoraf De også kan se, at der er en væsentlig forskel mellem den normale procedure og det, man forsøger at gennemføre i Nordirland. Jeg vil imidlertid fortsat gøre en indsats, og jeg ville også være Dem taknemlig for at få konkrete oplysninger om, hvor det muligvis halter lidt. Og hvis De mener, at Kommissionen er skyld i det, så oplys mig fortsat direkte om det.
Hvad angår spørgsmålet om konsulenter, har vi naturligvis tit det problem, at netop de, der ikke er særlig meget inde i tingene, er afhængige af at få konsulentbistand. Jeg gør imidlertid endnu en gang udtrykkeligt opmærksom på, at muligheden for at gøre brug af faglig bistand netop ikke absolut indebærer, at man skal ansætte konsulenter og dermed anvende en del af midlerne til konsulenter og institutioner, men at midlerne også kan anvendes til den fælles udarbejdelse af forslag, f.eks. fra lokale partnerskaber og community groups .

Evans
Jeg lyttede med interesse til kommissæren og selvfølgelig også til hr. Nicholson tidligere. Som andre medlemmer har jeg i dag modtaget et dokument over det irske formandskabs prioriteter. Der er kapitler heri, der har overskriften »Et Europa på grundlag af lighed og tolerance« og »Et Europa, som bidrager til fred, sikkerhed og solidaritet i verden«. Ligesom hr. Nicholsons spørgsmål var dette skrevet inden den seneste udvikling. Mener kommissæren, at det irske formandskab bør prioritere fredsinitiativerne i Nordirland højere end hidtil, og vil Kommissionen støtte særlige programmer med henblik på at afhjælpe situationen i hele Irland?

Wulf-Mathies
De ved, at det program, som Kommissionen har vedtaget for fred og forsoning i Nordirland og de tilgrænsende regioner i Irland, tager sigte på hurtig bistand og støtte til fredsprocessen. Vi konstaterer, at menneskene på stedet ønsker denne proces, at de ønsker samarbejde, og at de også har lært at samarbejde med hinanden, bl.a. ved hjælp af Kommissionens programmer. Også selv om det undertiden har varet lidt længere, inden midlerne rent faktisk var til disposition på stedet, har processen med fælles drøftelser og sammenføringen af grupper fra forskellige religioner og forskellige kulturer i planlægningsfasen allerede medvirket til at gennemføre en hel del af det, der også skal støttes med de finansielle midler. Det ville derfor glæde mig meget, hvis det irske formandskab - og jeg er sikker på, at det også vil gøre det i betragtning af hændelserne i de seneste uger - vil give dette en ny, yderligere prioritering og også sin fulde politiske støtte.

Formanden
Spørgsmål nr. 48 af María Izquierdo Rojo (H-0579/96):
Om: Særlig støtte og rådgivning til projekter om menneskelige ressourcer for kvinder i ugunstigt stillede regioner
Trods en klar vilje til at udvide anvendelsen af princippet om lige muligheder er kvinderne i de ugunstigt stillede regioner faktisk dårligere i stand til at drage fordel af de regionale støttepolitikker: Manglende erhvervstradition, en indstilling præget af social mistillid, ukendskab til den komplicerede sagsbehandling de forskellige administrationer imellem er nogle af de alvorlige vanskeligheder, som gør det svært for eller hindrer mange europæere fra ugunstigt stillede regioner i at drage fordel af disse støtteordninger.
Kan der i denne sammenhæng tilbydes særlige tekniske støtteordninger, direkte rådgivning og administrative forenklinger? Hvilke tiltag er planlagt?

Wulf-Mathies
Hr. formand, fru Izquierdo Rojo, det er rent faktisk meget svært for virksomheder i ugunstigt stillede regioner i Unionen, som først og fremmest har ret til strukturfondsinterventioner, at få adgang til oplysninger og tjenesteydelser. Kvinderne dér deltager i mindre grad i erhvervslivet end i andre regioner i Unionen. Også i landdistrikterne er de i mindre grad integreret i landbrugskonsortier og - sammenslutninger. I f.eks. Spanien er udbuddet af finansielle tjenester og af tjenesteydelser til virksomheder således meget begrænset i navnlig landdistrikterne.
Alligevel er erhvervstraditionen i de sydeuropæiske lande ikke mindre udpræget end i nord. Andelen af kvinder med selvstændigt erhverv i Unionens sydlige lande - Spanien, Grækenland, Portugal, Italien - ligger både inden for landbruget og servicesektoren endog over fællesskabsgennemsnittet. I Danmark er f.eks. kun 3 % af de erhvervsaktive kvinder selvstændige i forhold til 21 % i Portugal, 20 % i Grækenland, 18 % i Italien og 16 % i Spanien. Som led i bestræbelsen på at inddrage dimensionen lige muligheder i alle fællesskabspolitikkerne, skal strukturfondsinterventionerne derfor tage sigte på bedre at udnytte dette potentiale og fremme kvinders oprettelse af virksomheder eller selvstændig erhvervsvirksomhed og også tilvejebringe den nødvendige støtte dertil.
Støtteforanstaltningerne til fordel for kvinder sigter på at styrke deres iværksætterånd og give impulser til virksomhedsmæssige initiativer. Således er der i regionaludviklingsprogrammerne eller også på tværregionalt plan fastsat særlige foranstaltninger med henblik på at gøre adgangen til oplysninger lettere for kvinder. Dette er også allerede i praksis tilfældet i nogle lande i Unionen, f.eks. i Sverige. Erfaringen med sådanne rådgivningscentre viser såvel i Sverige som i Irland og Spanien, at det er særlig vigtigt med en specifik ledsagelse frem for alt i startfasen, og at udbredelsen af positive erfaringer virker opmuntrende og motiverende.
Kommissionen bestræber sig på at finde frem til og fremme gennemprøvede fremgangsmåder. Således udsendte vi for kort tid siden for første gang en brochure over kvinder som aktører i forbindelse med regionaludviklingen for her at vise, hvad man med succes kan gøre i forskellige stater og i forskellige områder i Fællesskabet. Kommissionens retningslinjer for den nye mål nr. 2-periode nævner for første gang lige muligheder som en af fire indholdsmæssige prioriteter i forbindelse med støtten. Kommissionen vil også som led i pilotprojekter fremme oprettelsen eller udbygningen af regionale informations- og erhvervsfremmecentre for kvinder. Eksempelvis er der i URBAN-pilotprojekterne i henhold til artikel 10 fastsat særlige foranstaltninger til fremme af lige muligheder gennem styrkelse af partnerskaber og borgernes inddragelse.
Fællesskabsinitiativet URBAN II omfatter støtteforanstaltninger til styrkelse af lige muligheder og til oprettelse af arbejdspladser til kvinder. Og selv om man i pilotprojekterne i henhold til artikel 10 vedrørende fysisk planlægning ikke særskilt nævner lige muligheder, har jeg givet mine tjenestegrene besked på også at tage hensyn til dette kriterium under udvælgelsesproceduren og evalueringen. I fremtiden kunne man også overveje at fremme udviklingen af det kommercielle samarbejde mellem virksomheder, som tilhører eller ledes af kvinder, som led i Euro-partskabet og i særlig grad fremhæve disse virksomheder i det katalog, der udarbejdes til sådanne arrangementer. Jeg mener, at vi dermed i den seneste tid har bevist, at vi ikke kun anvender mainstreaming som overskrift for vor politik, men at vi også ønsker at gøre det gennemførligt i praksis.

Izquierdo Rojo
Jeg takker kommissæren for det positive svar til mit spørgsmål. Det problem, vi i virkeligheden står overfor, er, hvordan vi kan realisere denne støtte til kvinderne. Jeg er enig i det, kommissæren anfører, men jeg vil gerne tilføje noget. For i disse ugunstigt stillede regioner, som kommer ind under mål nr. 1, er den sociale mandsdominans fremherskende. Disse kvinder befinder sig ikke i en situation, der kan sammenlignes med situationen for danske kvinder eller kvinder i andre nordiske lande, hvor den sociale mandsdominans - for nu at bruge dette ord - er mindre. Derudover lever disse kvinder i de fattigste medlemsstater og i de fattigste regioner. Alt går imod disse kvinder, som har brug for denne støtte, og jeg forstår svaret på mit spørgsmål som en åben dør til en fælles indsats. En indsats, som kvinderne i Andalusien skal udføre sammen med Kommissionen på det regionale område.
Mange tak, fru kommissær, for Deres svar, som jeg opfatter positivt og som et udtryk for Deres reelle ønske om at støtte kvindernes situation.

Wulf-Mathies
En helt konkret oplysning: Strukturfondsmidlernes omfang tager naturligvis højde for, i hvilken grad området er ugunstigt stillet, og Andalusien, som De nævnte i slutningen, modtager jo derfor også med rette en stor del af støtten. Hvis jeg ser det rigtigt, findes der imidlertid i Andalusien en hel del meget aktive kvinder, også på politisk plan, og jeg har konstateret, at man ikke kan sige generelt, at kvinder i de sydlige lande arbejder mindre aktivt på bestemte områder. Jeg mener, at det vigtigste i forbindelse med Unionens støttepolitik på netop dette område er oprettelsen af netværk, for at kvinder kan lære af hinanden. Dermed kan der også udveksles erfaringer om vellykkede projekter og mulighederne for, hvordan man i meget forskellige situationer i landdistrikterne såvel som i byområderne kan støtte kvindernes aktiviteter. Hvis De ser på den brochure, jeg nævnte, vil De konstatere, at der på ingen måde kun findes gode eksempler i nord, men også i syd, og vi vil også fortsat benytte dette som en mulighed for at fremme denne politik og støtte dem i deres bestræbelser.

Formanden
Spørgsmål nr. 49 af Inger Schörling (H-0598/96):
Om: Støtte til kvindelige virksomhedsejere
I forbindelse med kommissær Wulf-Mathies' besøg i Sverige for nylig meldtes der i svenske dagblade om tilsagn om ny støtte til kvindelige virksomhedsejere. Støtten skulle gennemføres allerede til efteråret og udbetales direkte til kvindelige netværk fra Kommissionen.
Kan Kommissionen oplyse, hvorledes denne støtte er udformet? Hvem kan søge? Hvor store beløb drejer det sig om?

Wulf-Mathies
Hr. formand, fru Schörling, den 14. juni 1996 blev der i Luleå i Sverige som led i Euro-partnerskabet 1996, hvor små og mellemstore virksomheder regelmæssigt mødes med henblik på at oprette partnerskaber, arrangeret et europæisk seminar om mulighederne for at støtte kvindelige virksomhedsejere. Dette var det første arrangement af denne art som led i Euro-partnerskabet. I Luleå blev det bebudet, at oprettelsen af bistands- og rådgivningsorganer skulle fremmes med henblik på at revalorisere kvindearbejde og integrere kvinder i erhvervslivet. Med dette for øje skal der allerede i efteråret 1996 offentliggøres udbudsprocedurer for udvælgelsen af pilotprojekter, som efter artikel 10 i EFRU-forordningen støttes på området tværregionalt samarbejde. De fællesskabsmidler på 110 mio ECU, som er bevilget til perioden 1996-1999, skal fordeles på 5 udvalgte områder:
1.udnyttelse af det særlige lokale potentiale med hensyn til skabelse af varige arbejdspladser, 2. forbedring af adgangen for små og mellemstore virksomheder i de pågældende områder til det europæiske marked, 3. forbedring af udbuddet af tjenesteydelser til SMV fra oprettelse til innovation, 4. oprettelse af bistands- og rådgivningscentre til kvinder og 5. foranstaltninger til beskyttelse og til forbedring af miljøet med henblik på at gennemføre en bæredygtig udvikling via vedvarende energi og energibesparelser. Fordelingen af de disponible midler træffes der beslutning om efter udvælgelsen af projektforslagene på grundlag af deres kvalitet. De kan imidlertid se på baggrund af de nævnte foranstaltninger, at ud over den ene foranstaltning, som specielt sigter mod bistands- og rådgivningscentre til kvinder, tilgodeser man også som led i de andre projekter absolut kvindernes interesser og også mange praktiske projekter.
Schörling
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for svaret. Jeg havde desværre ikke mulighed for at deltage i konferencen i Luleå, men jeg forstår, at der blev drøftet mange spændende spørgsmål. Som nævnt i spørgsmålet har der i svenske dagblade været en række rapporter om denne lovede støtte.
Jeg får netop som EU-parlamentsmedlem og tidligere rådgiver for små virksomheder og kooperativer samt for kvindelige virksomhedsejere og kvindelige netværk, mange spørgsmål om, hvilke støttemuligheder der findes, og herunder naturligvis også spørgsmål om denne nye støtte. Jeg har ikke kunnet give noget korrekt svar på, hvad det er for en støtte, der er tale om. Jeg anmoder derfor om en præcisering: Er der tale om en ny støtte? Er der tale om nye penge, eller har man omfordelt »gamle penge« og brugt dem til en ny støtteordning? Skal pengene i givet fald udbetales direkte af Kommissionen i stedet for at gå gennem medlemsstaterne?

Wulf-Mathies
Disse konkrete pilotprojekter, som jeg lige nævnte, er midler, som Kommissionens har til rådighed som led i fællesskabsinitiativer og pilotprojekter. Det er for så vidt nye midler til medlemsstaterne, fordi disse midler ikke hidtil er blevet fordelt, men er blevet frigivet i trancher. Men der er ikke tale om nye midler med hensyn til, at vi i perioden 1994-1999 i alt har ca. 170 mia ECU til rådighed til Unionens strukturpolitik. Men det er midler, som i hvert fald ikke bevæger sig inden for rammerne af de tildelte programmer til medlemsstaterne, og i forbindelse med disse midler vil Kommissionen foretage udbudsprocedurer, som offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, og som derpå giver mulighed for at indgive en ansøgning direkte til Kommissionen.

Formanden
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.20 og genoptaget kl. 21.00)

Biologi og lægevidenskab (konvention om bioetik)
(fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0190/96) af Pelttari for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om udkast til konvention om beskyttelse af menneskerettighederne og menneskets værdighed i forbindelse med anvendelsen af biologi og lægevidenskab (konvention om bioetik).

Gebhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, der er rejst tvivl om, hvorvidt Europa-Parlamentet har lov til at blande sig i projektet i forbindelse med en konvention om bioetik, som Europarådet har arbejdet på i mange år. Det blev også sagt, at vi kunne spare megen tid og unødvendigt arbejde, fordi denne konvention jo alligevel ikke har nogen lovgivningsmæssig karakter. Begge dele er forkerte. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har ikke uden videre taget initiativ til denne betænkning. Vi var derimod trods de grænser, der skyldes forskellige livserfaringer og forskellige politiske anskuelser, enige om det ansvar, som Europa-Parlamentet bærer i dette tilfælde.
Konventionen om bioetik udstikker hovedlinjer og fastsætter retningslinjer på vigtige områder inden for videnskab og medicin. For mange mennesker er der knyttet store håb til disse områder. Vi må derfor ikke tillade, at der udstikkes forkerte hovedlinjer, og retningslinjerne ikke fastsættes rigtigt. Som de eneste direkte valgte repræsentanter for alle 370 mio mennesker i Den Europæiske Union skal vi tage stilling, når det drejer sig om beskyttelsen af menneskerettighederne og menneskets værdighed i forbindelse med anvendelsen af biologi og medicin, og vi skal have indflydelse på indholdet i en sådan aftale. Derfor er hr. Pelttaris grundige betænkning vigtig. Min gruppe vil støtte denne betænkning, når én ting er klar, nemlig at menneskets værdighed sættes forud for alt andet.
Væsentlige spørgsmål må ikke stå ubesvaret hen. Det ville være en forbrydelse, hvis vi så meget som ville fastsætte muligheden for skruppelløse forsøg på mennesker. Som eksempel tager jeg spørgsmålet om forsøg på personer, der ikke er i stand til at give deres samtykke. Det kan være syge, handicappede eller små børn. I den forbindelse kan jeg nævne et eksempel fra tidligere. Der, hvor jeg bor i Tyskland, findes der et menighedsbørnehjem. Her blev 50 sigøjnerbørn i begyndelsen af 1940'erne undersøgt for deres særlige racemæssige træk. Da de involverede læger var tilfredse med deres måleresultater, blev børnene bragt til en koncentrationslejr og myrdet.
Europarådets udkast til konvention om bioetik udelukker på forskellige punkter ikke lignende grusomheder, og hr. Pelttari har ikke taget hårdt nok fat på det. Nogle af hans ændringsforslag udgør på det væsentlige område en opblødning. Det vil De Europæiske Socialdemokraters Gruppe ikke være med til at støtte. Vi har stillet ændringsforslag med tre mål. Således ønsker vi en ubegrænset beskyttelse af menneskets værdighed. Vi ønsker at forhindre, at liv i en eller anden form bliver en omsættelig vare, og vi ønsker omsider en offentlig debat om de etiske spørgsmål, der er af relevans for fremtiden, inden for biologi og medicin.
Hvad betyder den ubegrænsede beskyttelse af menneskets værdighed egentlig i praksis? Det betyder f.eks., at vi forskåner mennesker for tortur, som ikke er til nogen nytte for dem. Det er således rigtigt, når vi kun i meget snævert begrænsede udtagelsessituationer tillader medicinske forsøg på personer, der ikke er i stand til at give deres samtykke. Det er nøje defineret i punkt 12.1. Europa-Parlamentet skal gøre det klart over for Europarådet, at dette ikke er til at komme udenom.
Det næste mål: Hvad mener vi egentlig, når vi kræver, at liv i en eller anden form ikke må blive en omsættelig vare? Jeg kan forklare Dem det på baggrund af eksemplet med in vitrobefrugtning, som er en enorm belastning for kvinder i fysisk og psykisk henseende. Her skal vi skærpe hr. Pelttaris arbejde. Vi skal nøje fastsætte, at de frembragte embryoer skal anvendes til behandling af en enkelt kvinde. Men det kan ikke betyde, at en kvinde ved hvert in vitro-befrugtningsforsøg skal gennemgå hele den medicinske procedure. Derfor skal det være tilladt, at der frembringes så mange embryoer, som er nødvendige til at afslutte behandlingen af den enkelte kvinde. Hvis vi ikke siger det, er der risiko for, at overskydende embryoer bliver en omsættelig vare i forsøgsøjemed. Dermed er det også helt klart, at embryoer ikke må frembringes med henblik på forskning.
Endelig min gruppes tredje grundlæggende krav. Vi ønsker en offentlig debat om bioetikkonventionen. Borgerne i Europa må have et ord at skulle have sagt, når det drejer sig om så vidtgående spørgsmål. Den hemmelighedsfuldhed, som arbejdet med konventionen har været omgivet af i de seneste år, er mistænkelig. Lad os som valgte repræsentanter for borgerne i Den Europæiske Union sige dette helt klart. Så får vi mulighed for at få en bioetikkonvention, som Den Europæiske Union senere kan tiltræde. I overensstemmelse hermed har min gruppe stillet forslag, som skærper konturerne i hr. Pelttaris gode arbejde. Jeg beder Dem om Deres støtte til de justeringer, som min gruppe har foreslået.

Jouppila
Hr. formand, det er vigtigt, at Den Europæiske Union er med til at udarbejde konventionen om beskyttelse af menneskerettighederne og menneskets værdighed i forbindelse med anvendelse af bioteknologi. Og det er også godt, at Europa-Parlamentet tager stilling til denne sag. Bioteknologi er en forsknings- og industrisektor, der er i hurtig vækst. Vi bør støtte dens udvikling for at forbedre den europæiske konkurrenceevne, når sektoren konkurrerer på markederne i Japan og USA. I denne forbindelse bør man tage højde for de generelle europæiske synsvinkler og respekten for menneskets værdighed, da etiske og økonomiske interesser inden for bioteknologien står over for hinanden.
Jeg takker i denne forbindelse hr. Pelttari for en særdeles god betænkning og også for de ændringer, som han har foreslået. Dette svarer til en finsk etisk synsvinkel, der er meget entydig og går på tværs af partiskel. Samtidig svarer dette hovedsagelig til PPE-gruppens holdning.
Europarådets konventioner træder i kraft, når staterne har ratificeret dem. De giver en retningslinje for den globale praksis, og de spiller efter min mening en betydelig rolle, når man skal skabe grundlaget og rammerne for lovgivningens udvikling på dette område. Den Europæiske Union kan ikke som juridisk person tilslutte sig sådanne konventioner, men dette kan jo ændres, f.eks. under regeringskonferencen. Jeg synes, at Parlamentet skal presse på for at åbne for denne mulighed. Hr. Pelttari omtalte dette også i sit indlæg i dag.
Tidspunktet er nu inde til udarbejdelse af lovgivning om bioteknologi, og jeg vil endda sige, at det haster, eftersom der hele tiden skabes nye bioteknologiske anvendelsesområder i et stadigt hurtigere tempo både inden for lægevidenskab og anden forskning. Samtidig er man i mange lande, som for eksempel hos os i Finland, i gang med at udarbejde en lovgivning for denne sektor. Bioteknologiske applikationer, som for eksempel genteknologi bruges blandt andet inden for lægevidenskaben, herunder til behandling af kræftpatienter. En af de mest kendte anvendelsesformer er in vitro befrugtning, eller kunstig befrugtning ved, at befrugtningen sker uden for livmoderen. Det har hjulpet mange barnløse familier. Bioteknologien har også åbnet for nye muligheder til diagnosticering og behandling af mange sygdomme på et tidligt tidspunkt i forsterstadiet. Denne mulighed må ikke foragtes.
Anvendt korrekt og i overensstemmelse med etiske normer er bioteknologi en gave for menneskeheden, og den er på mange måder nyttig. Der er knyttet mange skræmmebilleder til en forkert anvendelse, der i værste fald endog kan føre til manipulation med folks arveanlæg. Dette vækker frygt i store kredse, og dette må uden tvivl bekæmpes. Vi ved, at lægerne i kraft af lægeløftet generelt har en høj etisk moral, høje normer, og at de føler en forpligtelse til at bevare det menneskelige liv og på alle mulige måder at fremme sundheden. Men ikke alle, som beskæftiger sig med bioteknologi, er forpligtet af dette løfte. Derfor må der fastlægges nogle generelle normer.
Europarådets konvention og Parlamentets beslutning i deres nuværende form hviler på et solidt etisk og moralsk grundlag. De indeholder dog ikke sådanne begrænsninger, der vil forhindre, at genteknologiens praktiske applikationer eksempelvis bruges til forebyggelse og behandling af sygdomme. For lægevidenskabens vedkommende danner forslaget bl.a. et grundlag for lægernes arbejde, og samtidig beskytter det patienter og samfundet mod de frygtede misbrug. Dette svarer efter min mening til både PPE's og den finske holdning.

Florio
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil på Gruppen Union for Europas vegne sige hr. Pelttari tak for hans indsats med udarbejdelsen af denne betænkning om konventionen om bioetik.
Vi har i Udvalget stemt for denne betænkning, fordi vi finder, at nogle af de grundlæggende punkter i denne fortjener vor fulde støtte. Jeg nævner nogle af disse: Det skal ved lov være forbudt at handle med humane embryoer, fostre og væv fostre samt søge at udvikle humane embryoer med henblik på forskning; der må kun frembringes embryoer, der er beregnet til transplantation, og ikke højst tre; opbevaring ved nedfrysning af embryoer må kun undtagelsesvis ske med lægeligt formål; indgreb i det menneskelige genom, der tilsigter eller bevirker ændringer af kimcellelinjen, skal forbydes ved lov, overdragelse af resultaterne af gentests skal forbydes, diagnosticerende tests er kun tilladt i tilfælde af livsfare, og dersom en effektiv lægebehandling er mulig; indgreb over for umyndige bør kun tillades under ekstraordinære omstændigheder, og kun dersom vedkommendes værge frit og med fuldt kendskab til forholdene har givet samtykke hertil, dersom vedkommende ikke modsætter sig det, og dersom indgrebet er snævert forbundet med hans sygdom, dersom forskningen ikke kan udøves på myndige personer, og dersom forskningsarbejdet kan forbedre vedkommendes helbred. Yderligere rangerer beskyttelsen af den menneskelige værdighed og individets rettigheder højere end enhver form for samfundsinteresse og andres interesser; resultaterne af forskningsvirksomheden omkring det menneskelige genom skal være frit tilgængelige. Endelig er forskellige former for gennemsigtighed og offentlighed i lovgivningen og den eksisterende forskning højst ønskværdige, således som det fremgår af betænkningen.
Min gruppe er sig alle disse punkter fuldt bevidst, og følgelig vil den, således som den har vist ved sit ja under afstemningen i Udvalget, den stemme for disse principper, også her i salen. Naturligvis vil meget også afhænge af de ændringsforslag, der bliver vedtaget. Vi billiger nemlig ikke dem alle, og der er uenighed blandt os om en del af dem.
Jeg vil til slut endnu en gang udtrykke min anerkendelse af ordførerens arbejde og sige ham tak på Gruppen Union for Europas vegne for det arbejde, han har udført.

Ryynänen
Hr. formand, overholdelse af menneskerettigheder og opbygning af et etisk normsæt inden for biomedicin, som er et nyt område i hastig vækst, er udfordrende, men vanskeligt. Jeg vil takke ordføreren for et vellykket arbejde indenfor dette problematiske og vigtige område, og jeg håber, at hans ændringsforslag vedtages.
Man bør bevare et højt beskyttelsesniveau, når det gælder anvendelse af genteknologi. Folk har naturligvis stor angst for dette område, og med et højt beskyttelsesniveau kan man skabe tryghed. Mulighederne for misbrug bør kunne forhindres ved lov. Sektorens teknologi og forskning skal bruges i livets tjeneste, og derfor bør man ikke hindre den medicinske udvikling, som skabes inden for denne sektor. Set ud fra en menneskelig synsvinkel kan videnskaben gøre meget for menneskeheden, hvis man er i stand til at forhindre svære genetisk betingede sygdomme og fremme helbredelsen og dermed lindre for de menneskelige lidelser.
I lyset af vores aktuelle viden bør dog man afstå fra at benytte de forskellige behandlingsteknikker for kønsceller, eftersom man ikke kan vurdere virkningerne på langt sigt. Patientens samtykke til behandlingen og beskyttelsen af de personer, der ikke er i stand til at give samtykke, er naturligvis forudsætning for tilladelse til indgrebene. Beskyttelsen af den enkeltes værdighed og rettigheder skal gå forud for de kommercielle interesser. Derfor bør man ikke tillade handel med menneskelige embryoner og levende organismer.
Jeg støtter også princippet om, at kvinden i tilfælde af kunstigt befrugtning, selv bør afgøre de overskydende embryoers skæbne i overensstemmelse med den nationale lovgivning. Der må ikke stilles spørgsmålstegn ved kvindens ret til at bestemme over sin eget krop. Inden for forskning og videnskab er man kommet så langt, at mennesket i dag råder over sådanne midler, at det beslutningsværdigrundlag, kommer til at så centralt. Ansvar forudsætter en klar afvejning af værdierne. Vi bør virkelig overveje, om vores uddannelsessystem og den nuværende opdragelse giver os de forudsætninger og det værdigrundlag, der sætter os i stand til på forsvarlig vis at udnytte de muligheder, som videnskaben og forskningen frembringer.

Marset Campos
Hr. formand, for det første vil jeg gerne sige, at Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre i princippet går ind for denne betænkning, forudsat at man vedtager nogle ændringsforslag, som beskytter kvindens værdighed og ret til at selv at kunne bestemme omkring dette spørgsmål.
For det andet mener vi, at denne betænkning er et positivt skridt. Men den bevæger sig mellem to alvorlige problemstillinger: På den ene side logikken omkring fortjenesten i den bioteknologiske industri, som ønsker at patentere gener og forskellige procedurer - og på dette punkt kan vi være et eksempel over for USA, når det handler om respekten for den menneskelige værdighed, med De Forenede Nationer som referencepunkt. Og på den anden side beskyttelsen af kvindens og menneskets ret til at bestemme over deres fremtid og ikke underkaste sig nogen form for tyranni.

Marinucci
Hr. formand, kære kolleger, vi drøfter her - og det er nyttigt at have dette for øje - en betænkning om et initiativ og følgelig en beslutning uden retlig betydning. Der er ikke tale om en lovgivningsmæssig procedure, og der foreligger ikke noget forslag fra Kommissionen, som Parlamentet skal tage stilling til. Nej! Der er alene tale om en udtalelse, som Parlamentet giver Europarådet, der arbejder på en konvention om bioetik. Hvorfor ønsker Parlamentet at udtale sig på eget initiativ? Måske for at opfordre Rådet til hurtigst muligt at afslutte sit arbejde for at få konventionen hurtigst muligt igennem? Desværre ikke! Hvis man læser den tekst, der er vedtaget i Retsudvalget mod de stemmer, der er afgivet af PSE-gruppen, som jeg har den ære at tilhøre, De Grønne og Den Forenede Venstrefløj, men RDE-gruppen, herunder ordføreren har afholdt sig fra at stemme, forstår man udmærket ånden i denne beslutning. Den har til formål at lægge en række bånd på den videnskabelige forskning, med særlig henblik på kunstig befrugtning: bånd, der bevirker begrænsninger og er inspireret af en moral, som vi ikke alle deler.
Kære kolleger, Europarådet vil fortsætte ad den vej, det har afstukket, det vil i sin visdom i sine protokoller efterlade en række emneområder, som vanskeligt lader sig indsætte i konventionen, konventionen vil blive godkendt - hurtigst muligt håber vi - og som alle konventioner vil den skulle underskrives og ratificeres af forskellige medlemsstater. Men hvad har denne beslutning så tjent til i mellemtiden? Desværre vil den, dersom den godkendes og særlig i sin nuværende affattelse, alene give nogle argumenter for holdninger, som jeg ikke tøver med at kalde slørede og famlende forsøg på i vore lande at drage lovgivningen om frivillig afbrydelse af svangerskab i tvivl, den lovgivning, som kvinderne har opnået og forsvaret under mange hårde kampe - og begrænse adgangen til kunstig befrugtning. Når det forholder sig således, vil det være meget bedre, at denne beslutning, særlig med dens nuværende ordlyd, ikke vedtages, selvom jeg har al mulig respekt og veneration for ordføreren, hr. Pelttari og særlig for det engagement, der er vist af fru Gebhardt.

Castagnetti
Hr. formand, hr. Pelttaris betænkning er god, og aflægges i den samme strikte og seriøse linje som Europa-Parlamentets tidligere beslutning af 16. marts 1989. Aldrig er Europa-Parlamentets og Europarådets dokumenter i den grad blevet taget i betragtning som retningslinjer som på dette område, kære kolleger. Områdets ømtålelige og vanskelige karakter, usikkerheden inden for videnskaben, den ukendte karakter af de spørgsmål, der stilles til den almindelige moral, og risikoen for at begrænse og aflive forskningen pålægger nemlig de europæiske parlamentariske forsamlinger et lidt større ansvar og giver dem større troværdighed, netop fordi de i videre omfang repræsenterer forskellige kulturer, forskellige former for følsomhed og større og rigere referencer.
Hr. Pelttaris betænkning fortjener påskønnelse, fordi den ikke viger uden om det mere intrikate spørgsmål om, hvorvidt der med denne konvention og de følgende protokoller ikke indføres for snævre begrænsninger for den medicinske forskning under hensyntagen til dens alt i alt positive menneskelige mål? Svaret er nej! Vor tid, som er så rig på erobringer på alle områder, byder os en foruroligende forskel mellem det, der er teknisk muligt, og hvad der er etisk acceptabelt, hvad der ikke skader den menneskelige værdighed, der, således som det med rette er fremhævet af ordføreren, er udelelig. Vi agter givetvis ikke at standse videnskaben, således som den ej heller er blevet standset af Nürnberg-kodeksen og Helsinkierklæringen. Der er ikke tale om at sætte etikken op mod fremskridtet, men at undgå, at en slet brug af de tekniske muligheder vender sig mod mennesket. Det er derfor, at etiske udvalg i næsten alle lande er i færd med at udarbejde egentlige etiske protokoller og - som det er sket i disse dage i Italien - fastlægge en retlig status for embryoet, der nu endelig bliver afklaret, og hvorved man påpeger nødvendigheden af en retlig beskyttelse af embryoet på samme måde som os alle sammen her.
Kære kolleger, vi ved alle, at der i fryseskabene i hele verden findes en parallel menneskehed, der venter at blive modtaget blandt os. Det er vanskeligt at tage stilling til en så lille, men dog så fuldstændig ting som et embryo. Men alene ved at gå ud fra den erkendelse, som ganske enkelt er videnskabelig og følgelig objektiv, at embryoet er noget fuldstændig menneskeligt, vil det lykkes for os at fastlægge dens særlige værdighed, den retlige beskyttelse, den har krav på og som kort sagt tilkommer den fra alle, herunder forskerne.

Mezzaroma
Hr. formand, kære kolleger, er det menneskelige embryo i fuldt omfang et individ? Den bioetiske komité i Italien har fastslået, at embryoet er en af os. Man skal derfor være på vagt: Den repræsenterer liv og fortjener beskyttelse, rettigheder og respekt. Komitéen har udarbejdet og offentliggjort et dokument med titlen »Det menneskelige embryos identitet og retsstilling«, og det er for første gang klart kommet til udtryk i Italien, kan vi sige, at embryoet eller det befrugtede kvindelige æg, ikke er en ting, men tilhører menneskeslægten, og dens personlige identitet består allerede fra befrugtningen, dvs. fra undfangelsen.
Som altid dukker spørgsmålet op om, hvornår embryoet er en af os, ja, en europæisk borger, og hvorledes den kan udnyttes? Komitéen fastslår på ny, at et menneskeligt væsen er et menneskeligt væsen fra undfangelsesøjeblikket, og tillader kun videnskaben at gøre indgreb i døde embryoer. Også selvom mange er af den opfattelse, at embryoet først er et menneske fra den 14. dag, hedder det dog i det dokument, der er udarbejdet af den sagkyndige komité i Italien, at de forskellige spirer til liv, der går forud for dannelsen af ét embryo, allerede er lige så mange forskellige individer og som følge heraf urørlige. Og dette gælder følgelig fra undfangelsesøjeblikket.
Hr. Pelttaris betænkning fortjener efter min opfattelse stor opmærksomhed, idet den er udarbejdet med stor ansvarsfølelse og kan støtte grundene til at betragte embryoet som liv og nødvendigheden af at beskytte den. For mit vedkommende vil jeg stemme for betænkningen, som den er. Vi må dog en gang for alle tage bolden i opspringet og gå ud over området for denne betænkning og beslutte at beskytte embryoet med et sæt retsregler og en lov, der alene er udarbejdet med henblik på den.
Naturligvis dukker der her igen problemer op fra den industri, der som den ædle beskytter af den menneskelige sundhed og menneskets ret til at blive helbredt, påvirker os til at godkende det direktiv, der skal gøre det muligt at patentere levende og ikke-levende væsener, herunder mennesket, idet den som appetitvækker bruger argumentet om større beskæftigelse og stiller os en invasion, her på det bioteknologiske område, af de store multinationale amerikanske og japanske virksomheder i udsigt.
Endnu en gang tror jeg, at Europa-Parlamentet ikke vil se tingene klart i øjnene, nemlig at der i Det Forenede Kongerige er 9 000 embryoer, altså 9 000 menneskelige væsener, der snart vil blive slagtet som gale køer, dersom ingen sætter sig for at redde dem.
Jeg har under denne mødeperiode krævet en uopsættelig beslutning om dette emne, men min anmodning er blevet fuldstændig negligeret. Det er vist, at vi alle må foretage os noget for i fuld bevidsthed og forsvarligt at træffe en endelig afgørelse. Det er vist, at vi, når vi bestemmer, at embryoet er et menneskeligt væsen, skal revidere vores holdning til abort og - hvorfor ikke? - indlede en kamp mod enhver for for medlidenhedsdrab.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, Pelttaribetænkningen kommer bl.a. ind på dilemmaet frihed til at forske og de grænser, som etikken stiller herfor. Spørgsmålet er stadig, om det, som er teknologisk-biologisk muligt, også er ønskeligt, med henblik på individets beskyttelse, men også med henblik på dets ret. I denne betænkning er der optaget to artikler, nemlig 12.5 og 12.10 fra udtalelsen fra Udvalget om Forskning og Teknologi, som sætter det menneskelige embryons ret højere end individets, nemlig de genetiske forældre. Det går for vidt for mig og for min Liberale Gruppe. Artikel 12.5 siger, at opbevaring af embryoner i frossen tilstand kun undtagelsesvis er tilladt og da udelukkende af medicinske grunde. Dette betyder, at kvinder unødigt skal underkastes ekstra, smertefulde indgreb ved flere reagensglasbefrugtninger. Dette er en klar mandemoral.
Hr. formand, hvis vi godkender de biomedicinske teknikker såsom in vitro-befrugtning, så bør vi også acceptere konsekvenserne og give forældre ret til selvbestemmelse med hensyn til opbevaring af embryoner. Artikel 12.10 fratager fremtidige forældre retten til genetisk undersøgelse for at konstatere alvorlige medfødte afvigelser. Spørgsmålet er, om dette virkelig er i det ufødte barns interesse.

Sierra González
Hr. formand, tanken om at udforme en regulerende ramme for anvendelsen af medicin og lægevidenskab, der giver mulighed for, at man i udviklingen af disse tager hensyn til menneskerettighederne og menneskets værdighed, er et klart skridt fremad.
Målet med den konvention, der har givet anledning til denne betænkning, er ikke at overlade det til de store farmaceutiske og sanitære industriers forgodtbefindende at fastsætte grænserne for forskningens anvendelse, eftersom disse kan føle sig fristet til at fastsætte disse grænser i overensstemmelse med deres egne interesser.
Men der er nogle løse ender, som fortjener opmærksomhed, f.eks. det forhold at incitamentet til forskningen og den teknologiske udvikling ikke er totalt underordnet det bydende nødvendige i at beskytte menneskerettighederne, menneskets selvstændighed og valgfrihed. Nogle af ændringsforslagene begrænser i vidt omfang denne valgfrihed med hensyn til, hvordan man skal drage fordel af videnskabens fremskridt, og helt konkret kvindernes valgfrihed. Desuden overvejer man ikke i tilstrækkelig grad de skader, der kan opstå ved anvendelse af genteknologien, hvilket ikke kan affærdiges med et argument om, at man ikke må forhindre den teknologiske udvikling, hvis det er til skade for industrien. Videnskaben er et middel, ikke et mål.

Barzanti
Hr. formand, kære kolleger, jeg taler på egne vegne, selvom jeg tager ordet i den ret intense diskussion, der har været om denne betænkning i repræsentanterne for den demokratiske venstrefløj i Den Socialdemokratiske Gruppe. Jeg tilstår et stort ubehag i denne forbindelse. Jeg har det indtryk, at vi som Europa-Parlament er slået ind på en vej, der særdeles vel kan føre til et forhastet og utilstrækkeligt resultat, som sikkert vil føre til forviklinger og spørgsmål, som vi alle står over for, og som vi alle finder i vor egen samvittighed. Der er tale om emner og spørgsmål, som ikke har, og som ikke kan have nogen umiddelbar påviselig politisk eller juridisk værdi, i det mindste sådan som jeg oplever det. Man kan ikke tale om disse problemer uden i forbindelse med disse at have den videnskabelige forsknings aktuelle stade for øje, uden at se på den moralske side af sagen, de religiøse og filosofiske overbevisninger, den følsomhed og de synspunkter, der bunder i de forskellige kulturer og overbevisninger, og som tilråder alle forsigtighed og respekt, forsigtighed og respekt i dette Europa, som er skabt af religioner, følelser og synspunkter, og som ikke har blot én, men flere kulturer og flere mentaliteter, der skal beskyttes og nyttiggøres.
Jeg spørger da, om det ikke ville have været mere hensigtsmæssigt at vente på, at det projekt, som er under udarbejdelse i Europarådet, tog bedre form, for herefter at underkaste det en nøje vurdering. Er det godt at gå ind i sagen i dag på grundlag af udkast, som endnu skal forelægges forsamlingen? Er det godt for et parlament, der risikerer at skulle afgøre - eller bilde sig ind, at det afgør - meget komplekse spørgsmål på grundlag af grupperinger eller stemmeafgivninger, der måske ikke er givet med den fornødne viden om forholdene eller i hvert fald efter tankegange, der ikke giver tilstrækkeligt spillerum for den enkeltes overbevisning? Jeg mener, at den enkelte skal være helt frit stillet med hensyn til at stemme efter sin samvittighed om den betænkning, vi har fået forelagt, idet jeg betænker, at der ikke for så vidt angår den såkaldte status for embryoen kan gøres noget, dersom nogle finder alene at burde betragte embryoer som celleklumper, som kan frembringes og benyttes efter behag, mens andre anser dem for personer i alle henseender med en status og rettigheder, der i et og alt er de samme som allerede dannede individers. Der er tale om at holde sig for øje, at vor afstemning ikke sætter punktum for en debat, som fortsat står åben, og som fortsat appellerer til vor evne til at skønne klart.

Heinisch
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, i min egenskab af PPE-Gruppens skyggeordfører i Forskningsudvalget vil jeg gerne komme ind på nogle forslag, som et flertal har accepteret. Konventionen om bioetik er den første internationale tekst, som klart definerer grænserne for forskning og indgreb på mennesket og bekræfter den enkeltes rettigheder i forhold til videnskaben. Konventionen sikrer endvidere, at den medicinske og videnskabelige etik respekteres. Selv om alle stater kræver en balance mellem menneskerettigheder og videnskabelig udvikling, gør forskellige filosofiske og kulturelle indstillinger det vanskeligt at udarbejde regler, som kan accepteres af alle.
Dette kan også ses på baggrund af ændringen af konventionens titel, som nu hedder konvention om menneskerettigheder og biomedicin. Den biomedicinske forskning er intet mål i sig selv, men sigter derimod altid på menneskenes vel. Bevaring af sundheden og mindskelse af lidelser er høje etiske værdier, som det drejer sig om at føre ud i livet. Det skal gøres klart, at der holdes fast ved disse høje etiske værdier.
Den biomedicinske forskning på mennesker gennemføres normalt kun på mennesker, som er velinformerede og udtrykkeligt har givet deres samtykke til det pågældende projekt. Kun i bestemte undtagelsestilfælde må man gennemføre forskning på personer, der ikke er i stand til at give deres samtykke. Dette er f.eks. frem for alt tilfældet i forbindelse med børnesygdomme, psykiatri, neurologi og ved udforskning af aldersbetingede sygdomme. Her kan man ofte ikke anvende personer, der er i stand til at give deres samtykke, men er henvist til at foretage indgreb på personer, der ikke er i stand til det. Vil man således fremover kunne hjælpe Alzheimer- eller Parkinson-patienter osv., må det være muligt at gennemføre et sådant forskningsprojekt med disse patienter. Det kan f.eks. dreje sig om en blodprøve, en computertomografi eller en simpel psykologisk test. Noget sådant bør jo egentlig være muligt.
Problemet i den forbindelse er at adskille etisk forsvarlige indgreb fra ulovlige indgreb i en lovtekst, som nødvendigvis er meget generel og stiv. Ville en liberal formulering i konventionen og nærmere gennemførelsesbestemmelser, som i detaljer kunne komme ind på risici for misbrug, ikke være bedre end en stiv formulering kun i konventionen? Disse tanker har jeg taget op i mine forslag.
I forbindelse med in vitro-befrugtning hedder det i forslaget, at ved kunstig menneskelig befrugtning må der ikke indføres mere end tre embryoer hos en kvinde i løbet af den samme cyklus, og at opbevaring af embryoer i frossen tilstand kun undtagelsesvis er tilladt, hvis den inden for cyklen planlagte indføring af medicinske grunde ikke er mulig. Denne formulering svarer til den tyske lov til beskyttelse af embryoer fra december 1990 og er fuldt ud accepteret i Tyskland.
I relation hertil vil jeg endvidere gerne understrege, at kun forskning, der umiddelbart gavner det pågældende embryo, er berettiget, og at enhver forskning med anvendelse af levende embryoer principielt skal forbydes. Vi støtter hr. Pelttaris forslag og betænkning.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg glæder mig over denne anledning, jeg har fået til over for Dem at udtale mig om bioetik, som er et meget vigtigt emne, og jeg takker særlig hr. Pelttari og hr. Tannert for at have rejst dette spørgsmål, som jeg allerede har udtalt mig om i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i slutningen af april.
Vi er nødt til at gøre os nogle overvejelser over dette emne på grund af det stadig større område, der dækkes af teknologierne inden for biologiområdet. Disse teknologier giver os allerede - og lover os i fremtiden - et antal nye produkter inden for sundhedssektoren og landbrugs- og levnedsmiddelsektoren. Vores industrier, der støttes af en forskning på højt niveau, udvikler et potentiale, der allerede nu har en afgørende indflydelse på de europæiske borgeres livskvalitet.
Med informationsteknologiens komme er denne udvikling en af de betydeligste i slutningen af dette århundrede. Vi må søge at tage højde for alle følgevirkningerne og administrere udviklingen rigtigt. Det betyder navnlig, at vi må overveje de etiske spørgsmål, den stiller, og som vi skal gribe an med stor opmærksomhed til enhver tid.
Europa-Parlamentet har altid været utrolig opmærksomt på disse vanskelige spørgsmål. Det har, så ofte det var nødvendigt, hjulpet Kommissionen og Rådet med at tage højde for denne dimension i vores samfundsliv. Når der har været taget flere initiativer på unionsniveau på dette område, er det i vid udstrækning på foranledning af Parlamentet.
Forslaget til beslutning om den fremtidige konvention om bioetik inspirerer mig hovedsageligt til to kommentarer. Først om Fællesskabets mulighed for at tiltræde konventionen. Dernæst om den måde, som Kommisionen konstant integrerer bioetikkens fundamentale krav og principper i sin aktion på.
Som den endelige overskrift klart viser, befinder Europarådets udkast til konvention sig afgjort inden for menneskerettighedsområdet. Men på nuværende tidspunkt har Fællesskabet ikke kompetence til at tilslutte sig Menneskerettighedskonventionen. Domstolen har for øvrigt tydeligt erindret om det i en nylig meddelelse af 28. marts 1996.
Forslaget til beslutning anmoder os dog om at tage stilling til muligheden for en sådan tiltrædelse. Jeg kan i dag kun sige én ting: Dette spørgsmål er ved at blive undersøgt af Kommissionens Juridiske Tjeneste. Den frist, som dette absolut nødvendige skridt pålægger os, strider for øvrigt ikke mod den tidsplan, som det hele indgår i. Europarådets udkast til konvention skal endnu vedtages af denne organisations Parlamentariske Forsamling. Jeg vil hertil føje, at man må også huske på, at regeringskonferencen kan komme med ændringer i traktaten.
Jeg vil straks komme til det andet punkt, som jeg ønskede at nævne her. Unionen og Kommissionen har ikke behov for en formel tiltrædelse af Fællesskabet til denne konvention for at kunne tage de overordnede principper, der nævnes heri, i betragtning. De er faktisk indgået i deres almindelige praksis gennem mange år, navnlig for så vidt alt det, der vedrører den naturvidenskabelige forskning.
Jeg vil gerne erindre om, at rammeprogrammet og de specifikke programmer i bioteknologi og biomedicin udtrykkeligt er underlagt en forpligtelse til overholdelse af bestemmelser, der er vedtaget på internationalt plan. For at tingene skal være helt klare, præciseres det, at forskning, der har til formål at ændre kimcellelinjen, eller som vedrører gensplejsning af embryoner, er forbudt.
Alle forskningsprogrammer i det fjerde rammeprogram inden for forskning og teknologisk udvikling bruger en ikke ubetydelig del af deres midler til de etiske, sociale og juridiske problemer, som de rejser.
Denne holdning overføres også til Unionens lovgivningsmæssige aktivitet, der i stadig højere grad vedrører bioetikkens overordnede principper. Jeg vil slutte dette emne med at understrege, at institutionerne siden 1991 har haft mulighed for at støtte sig til udtalelserne fra konsulentgruppen for etik, som Kommissionen har ønsket og nedsat.
Hr. formand, mine damer og herrer, spørgsmålene om bioetik er både meget vigtige og meget komplekse. Denne kompleksitet stiger, når man vil gribe spørgsmålene an inden for rammerne af Europa. Vi må faktisk tage højde for de kulturelle forskelle, der kan medføre forskellige måder at nærme sig problemet på. Forskellene i vurdering er af og til betydelige.
Af disse grunde udgør Europarådets udkast til konvention helt sikkert et fremskridt, som vi alle kan gå gavn af. Det må faktisk give mulighed for at fastlægge nogle fælles referencer, som vi savner her og der. Jeg lykønsker således Europa-Parlamentet med at have taget initiativ til at arrangere denne debat, og jeg vil slutte med at takke Parlamentet for at have inddraget Kommissionen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Ændring af forretningsordenens bilag I - Interessegrupper
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet:
A4-0177/96 af Nordmann om ændring af forretningsordenens bilag I vedrørende gennemskuelighed og medlemmernes økonomiske interesser; -A4-0200/96 af Ford om interessegrupper i Europa-Parlamentet.
Nordmann
Hr. formand, her står vi, eller mere nøjagtigt, her står vi igen, for det er faktisk den anden betænkning, som Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet forelægger efter den henvisning til fornyet udvalgsbehandling, som jeg selv anmodede om i januar efter gennemgang af de vanskeligheder, der viste sig på grund af Ford-betænkningen.
Siden januar har vi arbejdet: En arbejdsgruppe med repræsentanter for de forskellige politiske grupper under forsæde af hr. Cot, som jeg gerne her vil takke, har defineret retningslinjerne for vores udvalg. Der kræves faktisk en bred konsensus i denne type af diskussion, da vi kun kan ændre vores forretningsorden i retning af en større gennemsigtighed ved i morgen at få 314 stemmer! Vi må således have gruppernes samtykke, og det kan lige så godt siges klart, samtykke fra de to store grupper, der styrer denne majoritet.
Det er under denne synsvinkel og på grundlag af de retningslinjer, vi har fået foreslået, at Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet har arbejdet. Jeg mener at kunne sige, at det har overholdt arbejdsgruppens retningslinjer, og at det har forbedret formuleringen af retningslinjerne, hvoraf nogle stadig af og til er uklare, om ikke selvmodsigende.
Det fører os frem til følgende forslag: Først og fremmest en udvidelse af erklæringens område ikke alene til professionelle aktiviteter, men også til økonomisk støtte til personale og materiale, som parlamentsmedlemmer kunne få fordel af fra folk, der ikke tilhører institutionen med angivelse af denne støtte og dens oprindelse; for det andet: Afskaffelse af de andre gaver; for det tredje, registrering af erklæringerne i et offentligt register; endelig overlades overholdelse af formueangivelsen til de nationale lovgivninger.
Det er det essentielle i denne betænkning og dens konklusioner. Jeg ved, at disse forslag hos et vist antal mennesker rejser nogle vanskeligheder, især hvad angår afskaffelse af de andre gaver end de midler, der er angivet. Der er nogle, som jeg respekterer, der spørger sig selv om det er hensigtsmæssigt eller ikke at definere en grænse, ud fra hvilken denne afskaffelse skulle gælde. Vi har ikke villet gå ind i denne debat, der er oprindelsen til de vanskeligheder, som hr. Ford stødte på, og vi har udarbejdet en generel formulering.
I går var der under den form for miniforhandling, der indledtes i anledning af, at min betænkning igen var på dagsordenen, nogle, der krævede en kompetence hos Forretningsudvalget til at løse eventuelle vanskeligheder. I den forbindelse lagde jeg et forslag til formulering på bordet, der kunne udvide Forretningsudvalgets kompetence, der er fastlagt i vores betænkning. Dette forslag er på bordet, det har kun interesse, hvis det får tilslutning fra de to store grupper.
I forretningsordenens artikel 162 og 163 findes ikke alene bestemmelse om ændringerne, men også om betingelserne for anvendelse og belysning i tilfælde af, at man for eksempel forsøger at latterliggøre forslagene ved at nævne det famøse problem med den kop kaffe, man risikerer ikke længere at kunne modtage af en eller anden. Lad os ikke komme ind på denne debat i aften.
For nogle er vores forslag forsigtige, for andre er de overdrevne. De svarer således uden tvivl til en gylden mellemvej. Jeg vil således gerne appellere til Parlamentets ansvarsfølelse. Hvis vi ikke kommer ud positivt, er det billedet af Parlamentet, der vil blive alvorligt forvansket. Derfor ville jeg ønske, at vi gik videre end bagtankerne og viljestyrkerne i de politiske grupper. Jeg vil navnlig ønske, at hvert af medlemmerne i Parlamentet ved afstemningen i morgen i det mindste har mod til ikke at afholde sig fra at stemme!

Ford
Hr. formand, som min medsammensvorne, hr. Nordmann, sagde, er Ford- og Nordmann-betænkningerne tilbage! De er vendt tilbage til Parlamentet, efter at Parlamentet veg tilbage fra at træffe en afgørelse i januar. Denne gang er der generel enighed i Parlamentet om, at vi ikke kan tillade os at svigte igen. Vi følges nu nøje - og det med rette - af medierne, og hvad der er vigtigere, gennem medierne, af borgerne i Europa, som ikke kun forventer at have et Parlament, der fungerer korrekt, men også et, som ses at fungere korrekt.
Lad mig gøre det klart, at vi ikke behøver disse betænkninger, fordi der er nogen store skandaler i Parlamentet. Der er ingen problemer, som f.eks. i Det Forenede Kongerige, med at skulle betale penge for at få behandlet spørgsmål eller noget andet. Der forekommer måske en umotiveret rejsebeslutning, men det værste, man kan sige her, er, at 98 % eller flere af medlemmerne opfører sig, som det helt sig hør og bør.
Men det, vi har set, er, at denne institution har udviklet sig fra det første direkte valg i 1979, hvor påstanden om, at det var en snakkeklub, havde en vis sandhedsværdi, til at blive en del af lovgivningsmyndigheden i Den Europæiske Union, som rent faktisk hjælper og bistår Kommissionen og Rådet med at udarbejde lovgivning. Den Europæiske Fællesakt og Maastricht-Traktaten har givet Parlamentet reelle beføjelser på en række områder: lovgivningen i forbindelse med det indre marked, miljø, forskning og sociale anliggender. Som vi ved, accepterer Kommissionen hovedparten, 80 % har jeg fået at vide, af vore ændringsforslag, fuldt ud eller til dels. Som følge af Parlamentets stigende indflydelse, er vi blevet genstand for en stadig mere intens lobbyvirksomhed.
Vi har ikke til hensigt at standse denne proces. Når det kommer til stykket, er det jo vort arbejde som medlemmer af Europa-Parlamentet at lytte til, at indgå i en dialog med repræsentanter for forbrugere og producenter, arbejdsgivere og arbejdstagere, miljømæssige og offentlige interessegrupper. Vi er her for at lytte til disse personer. Men det, vi skal gøre, er at sikre, at denne proces er åben og gennemskuelig, og at dialogen ikke på nogen måde er i fare for at føre til et afhængighedsforhold.
Min betænkning er virkelig særdeles enkel nu. Den er i alt væsentligt et rammedokument, som opretter et offentligt register over lobbyister. Den er baseret på de elementer, Parlamentet vedtog i januar - da der blev stemt om det meste af min betænkning, som De vil huske, og en lang række elementer blev accepteret. Efter min mening skulle Parlamentet ikke have problemer med at godkende den. Hvis Parlamentet ikke overvinder sig til at godkende min betænkning og hr. Nordmands, risikerer vi efter min opfattelse at bringe hele Parlamentet i miskredit. For uden den vil de efterfølgende rapporter, som Formandskonferencen allerede har krævet af Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, være meningsløse.
Som medlemmerne af Udvalget for Forretningsordenen er bekendt med, skal vi også udarbejde yderligere betænkninger om tværpolitiske grupper, hvor vi formentlig vil fastsætte passende kriterier for godkendelse. Disse bør omfatte en offentlig liste over medlemmerne og en årlig oversigt over ressourcer og midler, der har deres oprindelse uden for Parlamentet. Der skal udarbejdes en betænkning om medarbejdere for at skelne mellem dem, der arbejder på fuld tid for et parlamentsmedlem eller parlamentsmedlemmer, og de yderligere medarbejdere, der kombinerer arbejdet i Parlamentet med arbejde for lobbyorganisationer, som i min brede definition af begrebet strækker sig fra erhvervsorganisationer til frivillige organisationer. Endvidere vil der skulle udarbejdes en betænkning, som endnu ikke er blevet påbegyndt, om en adfærdskodeks for lobbyister. Dette vil forhåbentlig standse den uønskede praksis med at løbe medlemmerne på dørene, som om man var ved at hverve stemmer under et britisk suppleringsvalg, hvor man går fra dør til dør og stemmer dørklokker, samt ærlig talt også det plageri fra organisationer som den iranske modstandsbevægelse, som ikke synes at slå sig til tåls med et nej.
Med hensyn til Nordmann-betænkningen har den vor fulde støtte. For det første gør den det klart, at dette bliver et offentligt dokument uden nogen skjulte tilføjelser, at der ikke vil forekomme angivelser af aktiver i forseglede kuverter, og at det, der ikke angives, principielt ikke kan accepteres. Tingene vil være åbne og offentlige. Endvidere gør det Parlamentets Præsidium i stand til at fortolke ethvert stridsspørgsmål.
Vi håber, at vi i morgen opnår støtte fra et overvældende flertal i Parlamentet, ikke kun til min betænkning, men også til Nordmann-betænkningen. Hvis denne institution ønsker at blive taget seriøst, hvis den ønsker at få flere beføjelser - jeg går i høj grad ind for det - er vi ikke kun nødt til at gøre tingene på behørig vis, de skal også åbenlyst gøres på behørig vis.

Gil-Robles Gil-Delgado
Hr. formand, Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse går i en enstemmig udtalelse ind for en regulering af pressions- eller interessegruppernes ud fra de argumenter, jeg her vil beskrive.
Det må understreges, at interessegrupper supplerer den grundlæggende rolle, de politiske partier spiller som mægler og politisk repræsentant, de forsyner parlamentarikerne med oplysninger og bidrager til tilnærmelsen mellem de europæiske borgere og Parlamentet. Derfor har Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse ikke nogen negativ holdning til disse grupper, som bidrager til den dialog, hr. Ford omtalte, men der er helt klart behov for større gennemskuelighed omkring gruppernes aktiviteter, for at deres indsats kan blive virkelig positiv.
Udvalget understreger også nødvendigheden af at lette arbejdet for de almennyttige interessegrupper, ikke kun ud fra princippet om lige muligheder, men også for at disse grupper kan gøre sig gældende i denne forsamling. Udvalget støtter en gradvis stillingtagen til problemet, dvs. at man begynder med at opstille visse grundlæggende regler for adfærd, identifikation og bevægelsesfrihed, som skal lette afviklingen af aktiviteter for Parlamentet, parlamentsmedlemmerne og de ansatte samt sikre en ansvarlig optræden fra interessegruppernes side. Dette er holdningen i den betænkning af hr. Ford, som jeg lykønsker med at have nået et resultat, der giver mulighed for at tage det første skridt på en lang vej, der dels består i at oprette det af ham omtalte register over de fysiske og juridiske personer, der skal have permanent adgang til Europa-Parlamentet for at orientere medlemmerne, dels at underkaste disse en adfærdskodeks. Udvalget for Forretningsordenen anmodes om at udfærdige denne adfærdskodeks, således at den kan være gældende, når denne nye tekst træder i kraft. Dermed vil deres aktiviteter være underkastet ansvarlige og seriøse regler.
Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse går også ind for, at gennemskueligheden i medlemmernes økonomiske interesser reguleres i en særlig betænkning, nemlig betænkningen af hr. Nordmann, som også for anden gang debatteres i dag i Parlamentets plenum. Begge betænkninger bør vedtages, fordi de afspejler de holdninger i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, som jeg som ordfører har givet udtryk for i dyb overbevisning om, at Europa-Parlamentet bør tage dette skridt fremad på klarhedens og gennemskuelighedens vej.
Derudover vil jeg sige, at dette er en beslutning, der ikke kan udskydes. Vi har alle gjort en stor indsats for at finde frem til formuleringer, der kan samle bred konsensus. De skal anvendes. Tiden vil vise, om de er velegnede, eller om de skal forbedres. Som alle regler vil disse sikkert også kræve tilføjelser - hr. Ford har for lidt siden allerede omtalt én - forbedringer og tilpasninger. Det er ikke det væsentlige. Det væsentlige, hr. formand, er at begive sig ud ad denne vej, som handler om Parlamentets troværdighed og moralske autoritet.

Chanterie
Hr. formand, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender vil jeg minde om, at lobbyvirksomheden ved de europæiske institutioner er tiltaget enormt i de seneste år. Man taler om mellem 3.000 og 10.000 lobbyister, som cirkulerer omkring de europæiske institutioner i Bruxelles. Det er tydeligt, at der ved mangel på regler opstår en slags vildnis, og som følge deraf syntes mit udvalg, at regulering er tvingende nødvendig. Jeg vil på udvalgets vegne også takke ordføreren, hr. Ford, for de løsninger, som han fremkommer med, og for de bestræbelser, som han har gjort sig. Den anden Ford-betænkning er et svar på de målsætninger, som vort udvalg i forvejen har opstillet, og tager hensyn til de kriterier, som vi har nævnt.
Lobbyisterne skal lade sig indføre i et register, som er offentligt. Lobbyisterne skal overholde en adfærdskodeks. Lobbyisterne skal bære et adgangskort med navn. I den forbindelse vil jeg fremsætte tre bemærkninger.
For det første er sidste del af denne ordning udarbejdelsen af adfærdskodeksen. Dette skal nu ske hurtigt, ellers kan hele ordningen ikke påbegyndes. Vi bør således have som målsætning, tror jeg, at vi inden årets udgang, inden slutningen af 1996, må kunne træffe beslutning herom.
For det andet står og falder denne regulering med, at foranstaltningen er praktisk gennemførlig og kan gennemtvinges, og ligeledes at gennemførelsen kontrolleres. Det er tre elementer, som skal organiseres her i denne Forsamling.
For det tredje er det absolut nødvendigt, at der udarbejdes en vedtægt for parlamentsmedlemmernes personlige medarbejdere, men det er dog et spørgsmål, om dette skal anbringes her under lobbyisterne. Jeg tror, at vi skal se på dette endnu en gang.
Jeg vil nu lige gå over til Nordmann-betænkningen. Forslaget om ændring af forretningsordenen vedrørende gennemskuelighed med hensyn til medlemmernes finansielle interesser er, tror jeg, et godt kompromis, og jeg vil også give hr. Nordmann en kompliment. Jeg støtter fuldstændigt dette kompromis. For mig er det faktisk væsentligt, at medlemmer af Europa-Parlamentet for det første skaber klarhed over deres erhvervsaktiviteter og over alle hverv, som de modtager et vederlag for. For det andet er det nødvendigt, at parlamentsmedlemmerne undlader at modtage gaver eller opnå fordele i forbindelse med udøvelsen af deres mandat. For det tredje er det absolut nødvendigt, at alt dette nøje indføres i et register.
Og så er der problemet med at opgive formue. I afventning af en vedtægt for medlemmerne, som skulle resultere i samme vedtægt for alle medlemmer af Europa-Parlamentet, må vi, tror jeg, faktisk lade opgivelse af formue ske efter nationale regler. Det er i denne forbindelse mærkværdigt, at det belgiske Statsråd har udtalt en anden mening herom. Men jeg håber, at den belgiske lov, som stadig skal komme, alligevel vil gøre det muligt. Personligt vil jeg selv i hvert fald opgive mine formueforhold i overensstemmelse med den fremtidige belgiske lov.
Ligesom de foregående talere vil også jeg gøre opmærksom på, at dette drejer sig om sandhedens time for Europa-Parlamentet. Vi kan ikke tillade os endnu en udsættelse. Vi har nu lejlighed til over for den europæiske befolkning at gøre det klart, at vi ikke er med til korrupte metoder, og også, at vi parlamentsmedlemmer vil forsvare almenvellet og ikke pressionsgruppers interesser.
Nogle synes, at det endnu ikke er alt, der er ordnet indtil mindste detalje. Dette må imidlertid ikke være nogen grund til at stemme imod. Det vigtigste er ikke en ordning for modtagelse af en buket blomster eller en flaske vin, det vigtigste er, at der træffes bestemmelser om resten i disse betænkninger, som vi drøfter i dag.

Metten
Hr. formand, det begynder alligevel at se ud til, at vi syv år efter, at jeg fremsatte det første forslag derom over for Parlamentets Præsidium, endelig vil få et officielt register og en adfærdskodeks for lobbyister. Ford-betænkningen er, således som den nu foreligger, imidlertid endnu ikke meget andet end nogle rammer. Adfærdskodeksen skal stadig udformes nærmere i en ny betænkning, men det er ikke nogen katastrofe, for i mellemtiden kan det halvofficielle register/adfærdskodeks, som kvæstorerne allerede har indført for lobbyister, fortsætte med at eksistere.
Den betænkning, der stadig skal udarbejdes om adfærdskodeksen, skal skærpe den eksisterende og give et juridisk grundlag. Efter min mening skal der mindst stå deri, hvad der er ønskeligt, og hvad der ikke er acceptabel adfærd for en lobbyist, idet navnlig uforholdsmæssigt stort pres, hvad enten det ledsages af materielle tilskyndelser eller ej, skal være tabu. Endvidere skal der bestemt komme en pligt for lobbyister til at stå til ansvar i form af indlevering af en årsberetning, inden deres adgangskort kan fornys, hvori der i hvert fald nævnes, over for hvem der er udøvet lobbyvirksomhed, for hvilket og med hvilken indsats, bl.a. finansielle midler.
Selv om der også vil komme en specifik betænkning om personlige medarbejdere og om tværpolitiske grupper, er der også her allerede truffet bestemmelser om noget. Registrerede medarbejdere skal i hvert fald opgive deres bierhverv, f.eks. som lobbyist, og andre medarbejdere vil under alle omstændigheder blive betragtet som lobbyister og skal lade sig registrere som sådanne og underkaste sig adfærdskodeksen. Dette er desværre et realistisk krav, for et ukendt antal personlige medarbejdere viser sig at blive betalt af interessegrupper. Jeg synes ikke selv, at dette er en gunstig udvikling, men at gøre det synligt kan i hvert fald medvirke til at begrænse det.
Med hensyn til de tværpolitiske grupper er det gennem gruppeformændenes beslutning fastlagt, at hver tværpolitisk gruppe skal opgive, om der er eksterne finansielle kilder, og hvilke parlamentsmedlemmer fra mindst tre grupper der sponsorerer de tværpolitiske grupper. Den åbenhed, som dette bør resultere i, er nyttig, fordi tværpolitiske grupper er ved at blive forvansket til en form for institutionaliseret lobby inden for Parlamentet. Desværre fungerer registret endnu ikke helt, som gruppeformændene har aftalt, har jeg mærket. Forbedring er således nødvendig her.
Med Nordmann-betænkningen, således som den nu foreligger, er vi meget tilfredse. For det første vil registret for parlamentsmedlemmers bierhverv være offentlige uden tilføjelser, som dernæst igen udhuler offentligheden. For det andet skal det ajourføres hvert år i stedet for, at det ligger og gulnes. Men det vigtigste er naturligvis registrets indhold. Alle hverv eller aktiviteter, der udøves mod vederlag, og enhver finansiel, personlig eller materiel støtte fra tredjepart skal registreres.
Endelig er alle andre gaver eller fordele forbudt. Dermed kommer Europa-Parlamentet på én gang fra en svag utilfredsstillende ordning om parlamentsmedlemmers interesser til den mest vidtgående ordning, som noget parlament kender. Det forekommer mig at være et godt grundlag for at rense vort navn og også skærpe reglerne for andre medarbejdere og tredjepart.

Brendan Donnelly
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at komplimentere de to ordførere, ikke kun fordi deres betænkninger er fremragende, men også for den tålmodighed og ihærdighed, hvormed de har udført deres arbejde. Jeg har undertiden det indtryk, at i forbindelse med visse prekære spørgsmål som det, vi behandler i dag, tilvejebringer Europa-Parlamentet 626 ordførere til betænkninger, som kommer fra Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Selv om bidrag udefra altid er meget berigende og velkomne, bevirker det, at det bliver lidt mere vanskeligt at opnå enighed. Men jeg er temmelig overbevist om, at vi i morgen vil være nået til afslutningen på denne lange vej, og jeg tror, det vil være tale til alle involveredes store ære.
Jeg vil gerne begynde med at henvise til hr. Fords betænkning, og jeg er sikker på, at han ikke vil blive stødt, hvis jeg beskriver den som den mindst kontroversielle af de to. Den er, som han sagde, ikke meget mere end en rekapitulation af elementer, som allerede blev vedtaget tidligere på året, og det er på det grundlag, de vil blive forelagt i morgen. Vi i PPEGruppen har fortsat vore tvivl om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at omtale medarbejdere i denne betænkning. Men for at få spørgsmålet bragt til en vellykket afslutning vil vi stemme for hele hr. Fords betænkning. Vi påpeger, at hr. Janssen van Ray vil udarbejde en særskilt betænkning for Udvalget for Forretningsordenen netop om spørgsmålet om medarbejdere. Vi glæder os særdeles meget til den.
Jeg vender mig nu til hr. Nordmanns betænkning og bør indlede med at understrege, at han, som hr. Nordmann selv sagde, trofast og hæderligt har omsat og gennemført konklusionerne fra den arbejdsgruppe, der var nedsat af Formandskonferencen. Af den, hvis ikke af anden grund, vil hans betænkning med den størst mulige berettigelse blive vedtaget i morgen. Jeg vil personligt stemme for den, selv uden ændringsforslag, selv om jeg faktisk stillede et ændringsforslag. Jeg vil gerne kort komme ind på bevæggrunden til det.
Det, der har optaget mig og en række kolleger i PPE-Gruppen og også i andre grupper, har været den særlige formulering i hr. Nordmanns betænkning: «Medlemmerne afskærer sig fra at modtage enhver anden gave eller støtte under udøvelsen af deres mandat.« Jeg er bekymret over den mulige uklarhed og de forskellige fortolkninger, som en sådan formulering kan afstedkomme. Jeg har talt med en række kolleger, og i nogle tilfælde kan de anse en bog foræret til et medlem, som har talt i et andet medlems valgkreds, for at være en gave og derfor i givet fald uacceptabel. Andre vil sige »Nej, det er ikke en gave. Det er ganske enkelt en høflighedstilkendegivelse over for en ven i Europa-Parlamentet.« Jeg mener, at dette i givet fald er uheldigt. Jeg har fået forelagt to mulige måder at løse dette problem på, og hr. Nordmann har allerede gjort opmærksom på den ene: Et kompromisændringsforslag, som anmoder Præsidiet om at fastsætte retningslinjer for, hvordan dette forbud skal fortolkes. Hvis det opnår en stor tilslutning, vil jeg med glæde tage det ændringsforslag tilbage, som jeg stillede, og som mere gik i retning af, at kun de gaver, som eventuelt kunne bringe medlemmets uafhængighed i fare, bør anses for at være uacceptable: to måder at opnå det samme mål på. Jeg gentager, at selv uden nogen af disse ændringsforslag vil jeg personligt stemme for Nordmann-betænkningen i morgen, men jeg mener, det vil være lidt mere klart og lidt mere præcist, hvis vi på en eller anden måde kunne gøre det, der tilsigtes i Nordmann-betænkningen, mere præcist.
Lad mig afslutningsvis sige noget om gennemskuelighed. Jeg er meget enig med hr. Ford i, at det overvældende flertal af kollegerne i Parlamentet opfører sig hæderligt og samvittighedsfuldt, og at det, der er vigtigt, er at overbevise, at gøre det begribeligt for de europæiske vælgere, at det forholder sig sådan. Jeg mener ikke, der er store skeletter i skabet, forfærdelige hemmeligheder, der skal afsløres. Men i Europa-Parlamentet kræver vi med rette gennemskuelighed af Rådet. Vi anser Rådet for at være forpligtet til åbenlyst at handle forsvarligt og konstruktivt. Ved at kræve mere gennemskuelighed af Rådet beskylder vi ikke Rådet for korruption. Vi siger blot, at det er noget, som alle vælgerne i Europa har ret til at se og få på plads. Det, der er rigtigt for Rådets vedkommende, er også rigtigt for Europa-Parlamentet. Det er derfor, jeg og min gruppe støtter den generelle filosofi, der ligger bag Nordmann-betænkningen.
En sidste betænkning, hvis jeg må. Oscar Wilde sagde engang, at når to personer havde den samme holdning, er i det mindste én af dem overflødig. Jeg er enig med hr. Nordmanns filosofi og holdninger og håber særdeles meget, at jeg hverken vil gøre ham eller mig selv overflødig, men jeg ønsker ham held og lykke i morgen, og jeg er temmelig overbevist om, at han får det flertal, han fortjener.

Aelvoet
Hr. formand, vi har aldrig gjort en hemmelighed af, at vi syntes, at den såkaldte aftale om gennemskuelighed, som jo bagefter heller ikke viste sig at være fuldstændig, var for utilstrækkelig. Vi mente, at grundlaget skulle være, at to oplysninger skal være til rådighed, hvis man vil have politisk kontrol over den kendsgerning, at et politisk mandat ikke bruges til personlig berigelse. For det første hvad man årligt foruden ens indkomst som parlamentsmedlem har i indkomst fra andre erhverv eller aktiviteter. For det andet en klar oversigt over den formue, som man råder over. I den betænkning, som nu foreligger, bliver aktiviteterne, hvervene osv. nok registreret, men ikke hvilke beløb der er knyttet dertil. Med hensyn til opgivelse af formuen henvises der til den nationale lovgivning, men vi ved, at tretten af de femten EU-lande intet har fastsat ved lov med hensyn til EuropaParlamentets medlemmers opgivelse af formue. Det betyder udsættelse, og der vil intet ske. For så vidt angår gaverne og fordelene, siger den oprindelige tekst, at disse naturligvis er forbudte. Jeg håber, at dette forbliver således, og at ændringsforslaget fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe herom bliver nedstemt.
Men foruden de forbudte gaver og fordele åbner denne anden version af Nordmannbetænkningen for en ny kategori af indtægter, som ikke var indeholdt i den første version, nemlig indtægter fra den finansielle, personlige eller materielle støtte, som kan ydes af tredjepart til de politiske aktiviteter. Hvem, mine damer og herrer, bestemmer forskellen mellem, hvad der er en gave, og hvad der er finansiel støtte? Hvem bestemmer denne forskel? Hvad det angår, får man, efter vor mening, en tydelig udvej, en tydelig vaghed, som man vil have for at tillade, at man kan få finansielle, personlige og materielle midler fra tredjepart. Det er uacceptabelt for os.
For så vidt angår Ford-betænkningen, er det tydeligt, at betænkningen, således som den nu foreligger, er en ramme. En ramme, hvori forholdene mellem lobbyister og Parlamentet i al almindelighed kortlægges lidt. Vi går med til at støtte denne betænkning, fordi der udtrykkeligt i teksten står, at en adfærdskodeks for lobbyisterne endnu skal godkendes i denne valgperiode, valgperiode står der ikke, men det ville være uværdigt for Parlamentet, hvis man ikke udformer denne adfærdskodeks i denne valgperiode.
For det andet har vi også kunnet konstatere i forskellige medlemmers indlæg - og det var også således i udvalget - at der er en politisk vilje til stede til at få en ordning i forbindelse med de personlige medarbejdere og i forbindelse med de tværpolitiske grupper. Hvis der effektivt træffes bestemmelser om disse ting under denne valgperiode, så er Fordbetænkningen et første udgangspunkt, som vi kan give vor støtte.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, Gruppen Nationernes Europa stemmer for hr. Fords betænkning, der regulerer aktiviteterne for personer og grupper uden for Parlamentet, og som ikke rejser noget større problem.
Til gengæld forekommer hr. Nordmanns betænkning, der vedrører parlamentsmedlemmerne selv, os afgjort utilstrækkelig af to grunde. Den første er forbundet med det faktum, at for os kan ingen gave, intet privilegium, ingen økonomisk støtte til personale eller materiale, accepteres af europaparlamentsmedlemmerne i forbindelse med deres mandat. Hvordan kan man forblive uafhængig, hvordan kan man påstå, at man bekæmper korruption, når man nyder godt af gaver, der klart er omfattet heraf? Der er her tale om et etisk spørgsmål, grundlæggende for os, og vi kan hverken acceptere, at visse gaver eller ydelser kan tolereres, eller at der kan tillades økonomisk støtte.
Den anden årsag til vores utilfredshed er den totale mangel på enhver reel forpligtelse vedrørende formueangivelse. Ændringsforslag 3 fastslår faktisk, at mens man afventer en statut for de europæiske parlamentsmedlemmer - hvilket er det samme som at udsætte det uendeligt - er parlamentsmedlemmerne med hensyn til formueangivelse underlagt de forpligtelser, der er foreskrevet af lovgivningen i den medlemsstat, de er valgt i.
Det er rigtigt, at min gruppe, der hyppigt har haft lejlighed til at erindre, at konstruktionen af Europa, skal foregå uden at benægte nationernes realitet, kunne være tilfreds med at konstatere, en gang er ingen gang, at de nationale lovgivninger således kaldes til hjælp. Men hvordan kan man undlade at nævne hykleriet ved denne formulering, der i virkeligheden er udtryk for en enestående mangel på mod? At skrive dette eller intet skrive kommer strengt taget ud på ét. I dette specielle tilfælde kunne forretningsordenen uden vanskelighed gå videre end de bestemmelser, der er fastsat i hver af vores medlemsstater.
Som det meget rigtigt er skrevet på side 19 i bilaget til den anden Nordmann-betænkning, har filosofien i disse bestemmelser, der er truffet i medlemsstaterne, til hensigt at garantere muligheden for at vurdere udviklingen af parlamentsmedlemmernes formueforhold mellem det tidspunkt, hvor de tiltræder deres funktion som valgt og det tidspunkt, hvor deres beføjelser udløber og samtidig sikre sig, at de ikke, så længe deres mandat varer, drager fordel af unormal berigelse som følge af den funktion, de indtager.
Det er den filosofi, der skal inspirere os. Det er den, der har inspireret den første Nordmannbetænkning. Det er den filosofi, der også har inspireret arbejdsgruppen.
Hr. formand, vi kommer ofte med beroligende erklæringer, vi går sjældent over til handling. Det er den udfordring, som vi har fået i denne nye forhandling om de økonomiske interesser. Denne udfordring, Nordmann-betænkningen, i sin nuværende konsensus-version, viser det ikke. Vores gruppe er parat til at vise det.

Vecchi
Hr. formand, de ændringer af Europa-Parlamentets forretningsorden, som er foreslået i de to betænkninger, vi i dag har til drøftelse, opfylder i det væsentlige det formål at sikre den fornødne gennemskuelighed i både medlemmernes aktiviteter og de aktiviteter, der udfoldes af dem, der virker i forbindelse med medlemmerne, dvs. interesserepræsentanter og hjælpere.
For så vidt angår medlemmerne indføres der - som allerede bemærket af andre kolleger - pligt til at give oplysninger om alle eventuelle kilder til finansieringen af de politiske aktiviteter han udfolder, samt forbuddet mod at modtage alle former for gaver, der faktisk har til formål at påvirke hans handlinger og holdninger. For så vidt angår de såkaldte lobbyister fastsættes der pligt til at lade sig optage i et hertil bestemt register, respektere en adfærdskodeks og legitimere sig ved et adgangskort, som til enhver tid skal forevises under tilstedeværelsen i Parlamentets lokaler.
Dette er det emne, der drøftes. I denne forbindelse må man stille sig selv to spørgsmål, nemlig om disse nye regler er positive eller ej, og desuden om de er tilstrækkelige eller ej. Mit svar på det første spørgsmål er klart positivt. Til trods for de vanskeligheder, der er forbundet med forskellene mellem de strafferetlige bestemmelser og beskatningsreglerne i de forskellige lande, går Europa-Parlamentet under alle omstændigheder i spidsen ved at fastsætte regler om gennemsigtighed, der skaber moralske forskrifter, som f.eks. forbuddet mod at modtage gaver, med henblik på at styrke borgernes tillid til deres valgte repræsentanter. Efter vor opfattelse kan disse nye regler dog ikke anses for tilstrækkelige, men kun som et første skridt i retning af et mere omfattende og indbyrdes sammenhængende regelsæt på området. Vi ved, at modstanden i en del af grupperne her i Parlamentet, særlig for så vidt angår reglerne om lobbyister og medlemmerne, har hindret, at der i øjeblikket indføres mere restriktive regler. Dette må vi beklageligvis tage til efterretning og fremtidig søge at råde bod på denne situation, men med henblik herpå må vi i dag godkende de bestemmelser, som det er muligt at nå frem til med den fornødne kvalificerede stemmeflerhed blandt Parlamentets medlemmer. Efter vor opfattelse er hr. Fords og hr. Nordmanns betænkninger i den form, hvori de er godkendt af Udvalget for Forretningsordenen, en ramme, som under de givne omstændigheder er tilstrækkelig og tilfredsstillende. Jeg mener derfor, at Parlamentet i morgen bør afvise alle de forslag, der tilsigter ændringer eller fordrejninger af disse to bestemmelser, som så endelig kan blive vedtaget og give et vigtigt signal her i huset og særlig til vore vælgere og den offentlige mening.

Rack
Hr. formand, mine damer og herrer, i Østrig finder det første direkte valg til Europa-Parlamentet sted den 13. oktober. I den forbindelse er der hos os nu ved at blive indledt en diskussion om, hvad Parlamentet kan gennemføre, hvad enkelte medlemmer kan gennemføre, og hvem der opnår mere, og hvem der opnår mindre i Den Europæiske Union. Det er godt.
I Østrig diskuteres det også, hvordan medlemmerne betales, og hvem der betaler dem. Også dette er - og lad mig sige det helt klart - et legitimt debatemne. Den, der betaler, må bestemme, lyder et gammelt ordsprog ikke uden grund. På den baggrund er finansiel gennemsigtighed et vigtigt emne, når borgerne spørger sig selv, hvem der bedst varetager deres interesser.
I begge de betænkninger, der behandles her i dag, drejer det sig om løsninger, som skal sikre den nødvendige finansielle gennemsigtighed til borgerne. De to betænkninger har en lang forhistorie, som der allerede er talt om. Lad mig i den forbindelse kun lige fastholde, at der har været vægtige, objektive grunde til vanskelighederne ved udarbejdelsen af disse to betænkninger. De forskellige retstraditioner i 15 medlemsstater gjorde det næsten umuligt at få det nødvendige antal medlemmer til at støtte en fælles løsning. Vi har nu fundet en sådan fælles løsning. Den er alt andet end perfekt, ikke fordi den i det væsentlige forårsager vanskeligheder, men fordi der fortsat findes visse afgrænsningsmæssige problemer.
Vi håber, at der på grundlag af det tilstræbte kompromis fremover udarbejdes gode, forståelige og gennemskuelige løsninger i praksis. Men vi håber også, at i de kommende uger og måneder i Østrig og Finland, hvor der også finder valg sted, ligesom overalt i Unionen vil parlamentsmedlemmernes arbejde igen bliver målt på et andet grundlag, ikke kun på et finansielt grundlag, men på grundlag af det spørgsmål, der er centralt for borgerne: Hvem varetager bedst deres interesser?

Moretti
Hr. formand, efter så megen tilbageholdenhed fra adskillige af de ærede kollegers side, har vi nu her endelig foran os hr. Nordmanns og hr. Fords betænkninger, der indeholder adfærdsregler og i højere grad viser værdien af EuropaParlamentsmedlemmernes arbejde og rolle. Jeg er enig i betænkningerne, der som formål har at skabe klarhed og gennemsigtighed omkring politikeren, når han varetager sit hverv, og jeg finder, at forslagene bør støttes og eventuelt ændres med henblik på at gøre fortolkningen af dem klarere. Jeg går ind for forslaget om at indføre et offentligt tilgængeligt register, der viser medlemmernes formueforhold, og jeg finder at visse ændringsforslag er tvivlsomme, dvs., at dette middel til gennemsigtighed kan benyttes af ondsindede personer, hvilket ikke er noget godt udgangspunkt for at vise offentligheden vor gode vilje, og at vi opfører os korrekt i vort virke. I alt for lang tid har borgerne fra os politikere forventet konkrete tegn, og for vort vedkommende kan vi med udgangspunkt i disse små regler nu oprigtigt genopbygge det rigtige politiske billede, som for ofte har været sløret af korrupte eller ondsindede kolleger her i Parlamentet eller andre institutioner.
Jeg finder, at tilføjelsen til artikel 9 i forretningsordenen og til bestemmelserne om dens gennemførelse skal være så klar som mulig, og at disse betænkninger effektivt når dette mål. Dette er imidlertid ikke tilstrækkeligt, og jeg vil følgelig understrege nødvendigheden af, at vi snarest muligt opretter en detaljeret statut for den europæiske parlamentariker. Naturligvis gør jeg mig i betragtning af den lange tid, det har taget at få disse betænkninger frem her i salen, ikke alt for mange illusioner om, at en sådan statut kan udarbejdes på kort tid. Hvis vi ønsker, at de nye generationer skal betragte parlamentarikerens rolle som et vigtigt og efterlignelsesværdigt socialt engagement bør vi allerede nu give eksemplet ved at stemme for disse betænkninger. Jeg går fuldt ind for det forslag, der er stillet af min gruppe, om at stemme under en afstemning med navneopråb.

Sjöstedt
Hr. formand, det spørgsmål, som vi drøfter nu, drejer sig egentlig om vor troværdighed som parlamentsmedlemmer. Vi er valgt til at repræsentere vore vælgere. Det er afgørende, at vi handler med vælgerne som udgangspunkt og med politiske programmer og egne vurderinger som redskaber. Lader vi andre påvirke eller styre vore handlinger, forbryder vi os mod ånden i vort mandat. Det gælder også, hvis det er vore egne økonomiske interesser, der styrer vore handlinger. Vor troværdighed i disse spørgsmål afhænger af to ting: Den første er åbenhed. Vi må gøre åbent rede for vore økonomiske forhold. De lobbyister, der forsøger at påvirke os, må også handle åbent. Den anden består i, at vi ikke accepterer gaver fra lobbyister til udstyr eller personale.
Med dette som udgangspunkt er Ford- og Nordmann-betænkningerne en skuffelse. Fordbetænkningen nævner ikke det vigtige spørgsmål om gaver fra lobbyister. Det er ikke tilfredsstillende. Det bør, hvad dette angår, slås fast, at lobbyister for at få adgang til Parlamentet skal forsikre, at de ikke vil give gaver. Vi har fremsat et ændringsforslag med dette indhold.
Også Nordmann-betænkningen har alvorlige mangler. Den foreslår i realiteten at gøre det legalt, at lobbyister betaler for parlamentarikernes personale og materiale. Men dette er uacceptabelt og uforeneligt med vor uafhængighed som parlamentsmedlemmer. Desuden modtager vi rigelige godtgørelser netop til dækning af sådanne udgifter.
Det ændringsforslag fra PPE-Gruppen, hvorefter medlemmerne skal have lov til at modtage gaver, blot de erklærer, at det ikke påvirker, hvordan de stemmer, er endnu mere urimeligt. Det er jo netop for at påvirke stemmeafgivningen, at sådanne gaver gives.
For at afhjælpe disse mangler har vi fremsat ændringsforslag, der indebærer, at medlemmerne skal forpligte sig til ikke at tage imod gaver, uanset om gaverne er til dem selv eller til deres sekretariat. Derudover har vi stillet forslag om, at udbetalinger fra kassen skal være offentlige. Formålet med dette er at forebygge misbrug af rejsegodtgørelser. Ændres forslagene ikke i den retning, som vi ønsker, vil det være umuligt for mig og mange andre at stemme for dem.

Hautala
Hr. formand, vi får virkelig svært ved at udføre vores parlamentariske arbejde, hvis vi ikke får skabt åbenhed omkring vores økonomiske interesser. Det er desuden et særdeles alvorligt problem, at Parlamentet gerne taler om åbenhed og kræver den af andre institutioner, men det i denne sag er blind over for sine egne forhold. Det største problem i hr. Nordmanns nye forslag er, at det kun øger forslagets fortolkningsmuligheder. Ud fra det kan det konkluderes, at man næppe vil gennemføre dem, ikke engang i deres skriftlige form. Forslaget indeholder for eksempel en kunstig opdeling af gaver og tjenester i forskellige kategorier, og på den anden side placeres den økonomiske støtte, som man har fået til sit arbejde, i en særskilt kategori. Denne fordeling er kunstig og vanskeliggør kontrollen. Det er desuden helt klart, at der ikke i nær fremtid er udsigt til nogen bestemmelser for Europa-Parlamentet, der vil muliggøre, at medlemmerne giver oplysninger om deres formueforhold. I denne sammenhæng konstaterede fru Aelvoet allerede, at der kun i to medlemsstater findes bestemmelser om indberetning af formueoplysninger, hvorfor dette punkt i hr. Nordmanns betænkning er helt ligegyldigt.

Bonde
Hr. formand og landsmand, at være folkevalgt er et tillidshverv, ikke en tjenesteydelse til salg for højestbydende. Folkevalgte skal også lønnes af folket. Vi er her, fordi nogen har sat kryds ved os, og vi må leve op til den tillid og arbejde åbent og gennemskueligt, så vælgerne kan vurdere, om de har valgt rigtigt eller bør foretage et bedre valg næste gang. Ved at stille op har vi erklæret os villige til at arbejde for det vederlag, som staten betaler, og har vi bierhverv, bør indtægterne deklareres, så vælgerne kan se, hvad de får for pengene, og hvilke andre interesser vi måtte repræsentere. Gaver fra firmaer og interesseorganisationer er ikke forenelige med offentlige tillidshverv. Og det bør vække forargelse overalt, at gaver nu legaliseres med det forslag til forretningsordenen, som flertallet indstiller til vedtagelse. På den anden side er det trods alt et fremskridt, at der indføres åbenhed omkring det utilladelige, og vi begærer adskilt afstemning, så vi kan stemme for åbenheden og imod gaveriet. Det er særlig interessant, at kristdemokraterne kan sondre mellem gaver, der påvirker i afstemninger, og gaver, som ikke påvirker. Ved alkoholgaver er det måske muligt at måle påvirkningen, men hvordan kan man afgøre, om 14 dage på en tyrkisk strand påvirker afstemninger om tortur i et tyrkisk fængsel. Måske vil 14 dage i tyrkisk fængsel gøre stærkere indtryk, men det er næppe en gave.
JuniBevægelsen foreslår, at gaver forbydes, og at enhver henvendelse fra lobbyister afleveres i kopi til biblioteket, så der kommer åbenhed omkring henvendelser til de folkevalgte. Det er okay, at tobaksindustrien argumenterer for rygning, men argumenterne må være tilgængelige for Kræftens Bekæmpelse, så de kan dokumentere de ekstra sundhedsskader, der kan opstå ved at tillade røgreklamer. Lukkethed og lobbyisme er en farlig cocktail, mens åbenhed og mangesidet lobbyisme er en forudsætning for gennemtænkt lovgivning.

Iivari
Hr. formand, med betænkningerne om bestemmelser for kontrol med lobbyisme og medlemmernes økonomiske interesser, som nu er til behandling, ønsker man at indføre regler, der burde være indlysende i sig selv. Den såkaldte lobbyisme bør være gennemskuelig, og det bør være muligt at overvåge den. Det er samtidig på sin plads, at der føres et register over medlemmernes eventuelle økonomiske forbindelser. Lige så naturligt bør det være, at medlemmerne ikke tager imod gaver eller tjenester i forbindelse med udførelsen af deres arbejde. Jeg håber virkelig, at plenarforsamlingen vil vedtage Ford- og Nordmann-betænkningerne i deres nuværende form. Hvis kun den ene vedtages, viser det desværre vores manglende evne til at udarbejde fælles spilleregler. Samtidig vil det også kaste mørk skygge over de medlemmer, som man overhovedet ikke behøver at udarbejde regler for. Jeg tror, at et stort flertal af Europa-Parlamentets medlemmer udfører deres arbejde på en forsvarlig måde.
De spørgsmål, som er forbundet med de politiske spilleregler og åbenhed, er vigtige, for at demokratiet kan fungere effektivt. Ligeså vigtigt er det, at vi under de nuværende komplicerede forhold er i stand til at føre en saglig dialog med borgerne. Borgerne har ret til at vide, hvordan kandidatens verdensbillede ser ud, og hvordan denne forsøger at finde løsninger på centrale problemer. Verden har ændret sig så meget, at f.eks. tilhørsforholdet til et bestemt parti ikke fortæller alt om den pågældende politikers tankegang. I mange vigtige spørgsmål går grænserne inden for partierne.
Når vi nu forhåbentlig for en tid får lagt spørgsmålene om kontrol med lobbyisme og medlemmernes økonomiske interesser til side, kan vi måske gå over til at overveje, hvordan vi får udviklet en reel dialog med borgerne i Europa. Til disse overvejelser indbyder jeg også medierne, der for øjeblikket nøje følger behandlingen af Ford- og Nordmann-betænkningerne.

Thyssen
Hr. formand, det er åbenbart ikke så enkelt at træffe afgørelser i de sager, som her foreligger. Jeg håber, og jeg tror på, at det alligevel vil lykkes i morgen. For lobbyisterne er der fundet en rimelig løsning under forudsætning af, at adfærdskodeksen er god, og at den kommer hurtigt og bliver overholdt. Kun optagelsen af personlige medarbejdere i en betænkning om interessegrupper forekommer mig at være en fejltagelse. Foreningen af personlige medarbejdere beder derfor med rette om at slette denne passus i Ford-betænkningen. Det drejer sig om vore personlige medarbejdere, og de har ret til en specifik ordning. Hvad endelig angår vor egen deontologi, kan jeg leve med alle løsninger, som garanterer gennemskuelighed, retssikkerhed og privatliv. I tilfælde af ændringsforslag nr. 3 gentager jeg min opfordring fra januar: De medlemmer, som ikke er underkastet deres nationale kollegers forpligtelser, må selv sørge for, at de ikke kommer ud i et tomrum. De må være så fair, at de frivilligt underkaster sig deres nationale kollegers vedtægt. Dette er bl.a. tilfældet, og foreløbig nødvendigt, for så vidt angår mine landsmænd.

Lindqvist
Hr. formand, offentlighedens tillid til Parlamentets arbejde er fuldstændig afhængig af, at systemet er åbent og demokratisk. Det gælder også parlamentsmedlemmernes forhold til individuelle interessegrupper, som ønsker at påvirke Parlamentets beslutninger.
Forslagene i Ford-betænkningen går i den rigtige retning. Lobbyvirksomheden må reguleres, ikke alene for at forhindre utilbørlig påvirkning af medlemmerne ved hjælp af gaver og økonomiske fordele, men også for at alle personer og interessegrupper kan have lige muligheder for at påvirke Parlamentets arbejde, uanset hvor store eller økonomisk stærke de er. Kun et system med kontrollable adgangskort, der muliggør registrering og kontrol, og som bygger på offentlighed, opfylder kravet om åbenhed, demokrati og lige betingelser for alle. Dette har især betydning for almennyttige organisationer, som bør have de samme betingelser som firmaer og interesseorganisationer med store økonomiske ressourcer. Forslaget går dog ikke langt nok. Der er ikke brug for at offentliggøre lister over, hvilke pengebidrag eller andet, parlamentsmedlemmerne har modtaget. Sådanne bidrag og gaver skal simpelthen være forbudt ud over et naturligt maksimum pr. gang. Det er også uklart, hvor åbent og hvor offentligt tilgængeligt lobbyregistret skal være. Men det er indlysende, at dette register også skal være offentligt, og at alle, der ønsker, skal have adgang til det.
Nordmann-betænkningen er af samme karakter. Strenge regler for gaver og goder er en absolut nødvendighed, hvis offentlighedens mistillid til EU og til EU-parlamentarikernes goder skal vendes til større tillid. Også Nordmann-betænkningen går i den rigtige retning, men ikke langt nok. Det turde eksempelvis være indlysende, at det ikke skal være tilladt firmaer og organisationer direkte at tilbyde medlemmer af Europa-Parlamentet økonomiske fordele ved pro forma at ansætte assistenter i firmaerne, der reelt skal løse opgaver for det pågældende parlamentsmedlem.
Konklusionen af dette er følgende: Der er fremsat to forslag, der går i den rigtige retning, men ikke langt nok. Alligevel bør man støtte forslagene som et første skridt på vejen.

Voggenhuber
Hr. formand, der er mange kolleger i Parlamentet, der er fortørnet over De Grønnes kritik af skjulte indtægter og uklare udgiftsordninger for medlemmerne. Hurtigt rettes der også bebrejdelser mod én for populisme. Men jeg tror, at hvis kritikken ikke kommer fra Parlamentet, dvs. ikke kommer indefra, snart vil komme udefra og så svække Parlamentet.
Hvem er det egentlig, vi vil forklare dette ugelange tovtrækkeri om forbuddet mod at modtage gaver? Hvordan vil vi forklare, at medlemmer opnår en fortjeneste på indtil 50 % i forbindelse med deres rejseudgifter? Hvordan vil vi forklare, at rejseudgifter refunderes, også selv om man slet ikke har rejst og måske endog bor i Bruxelles? Hvordan vil man forklare, at man gør krav på diæter til den påståede deltagelse i møder i udvalg, som man slet ikke er medlem af, at dagsordener kunstigt forlænges til næste dag, for at man kan indkassere diæter for hele dagen, og at medlemmer ansætter familiemedlemmer som medarbejdere?
Hr. formand, kunne den begrænsede taletid forhindrer mig i at forlænge denne lister over misbrug af indtægter og udgifter!

De Coene
Hr. formand, kære kolleger, den forrige taler var temmelig ivrig, og jeg tilslutter mig egentlig det, som han siger. Hvis bestemmelserne i Nordmann-betænkningen føres ud i livet - jeg siger hvis de føres ud i livet - vil det vise sig, at der er tre slags parlamentsmedlemmer her i Forsamlingen: De, for hvem arbejdet i Parlamentet er den eneste indtægtskilde, de, som desuden også udøver et erhverv eller et betalt bierhverv, og endelig de, som stadig ikke er tilfredse med det, og som inden for rammerne af deres politiske arbejde mener, at de tilmed skal lade sig sponsorere. Denne sidstnævnte kategori bør egentlig ikke eksistere. Medens borgerne i medlemsstaterne, bl.a. på grund af Maastrichtnormerne, får pålagt at bestræbe sig på at spare, tolererer vi, at den, som allerede nu bliver rigeligt betalt for sine politiske aktiviteter, også må betales af tredjepart. Derfor bør vi gå med til ændringsforslag, som forbyder den slags ekstraindtægter. Selv om disse ændringsforslag ikke skulle blive vedtaget, så er ordføreren hr. Nordmanns forslag i hvert fald et skridt fremad, for endelig vil vi få at vide, hvem der modtager hvad fra hvem.
Med hensyn til Ford-betænkningen bør Parlamentet gå i brechen for parlamentsmedlemmernes medarbejdere. Der opfordres her og der til en global vedtægt for medarbejderne og de personlige medarbejdere. Det lykkes ikke engang Parlamentet og egentlig regeringerne at udarbejde regler for sig selv, hvad ville der så blive sagt, hvis vi venter på regler for de personlige medarbejdere. De bliver i dag forpligtet til at opgive deres indtægter, og det er særdeles berettiget. Men hvis man pålægger disse mennesker forpligtelser, må man også give dem nogle rettigheder, bl.a. at de bør beskæftiges under iagttagelse af sociale og skattemæssige spilleregler, og at parlamentsmedlemmer, som vil give personlige medarbejdere et adgangskort, i det mindste beviser, at de overholder sociale og skattemæssige spilleregler.

Blak
Hr. formand - og landsmand, kan jeg jo sige ligesom hr. Bonde. Der er mange lobbyister i Europa-Parlamentet. De indgår som en naturlig del af vores arbejde og bidrager med oplysninger og synspunkter. De kan nok ikke undværes, men vi skal have regler for deres aktiviteter. Ford-betænkningen er et godt bud på nogle regler, der kan gennemføres. Jeg havde gerne set, at reglerne var blevet strengere. Alt, hvad en virksomhed giver et medlem, bør registreres, men jeg har forståelse for, at det er en balancegang, og at det ikke var politisk muligt at opnå mere, fordi højrefløjen i Parlamentet ikke ville være med. Det vigtigste er, at vi nu for første gang overhovedet får regler for lobbyisters aktiviteter, så kan vi siden hen altid stramme dem op. Det er glædeligt og i overensstemmelse med mine egne ændringsforslag, at medlemmerne skal registrere, hvilke økonomiske interesser de har ud af at repræsentere Europas borgere. At der bliver offentlig adgang til dette register, burde være en selvfølge og helt i tråd med vores idé om offentlighed. Vi håber, at disse regler vil gøre lobbyvirksomheden mere gennemskuelig, men lad os ikke snyde os selv. Også de nye regler kan omgås. Hvis et medlem ønsker at snyde, kan det stadig lade sig gøre, men vi må håbe, at de nye regler sætter fokus på, hvilke forhold medlemmerne har til lobbyisterne, og at de nye regler også vil fungere som en moralsk vejledning til medlemmerne. De nye regler siger til medlemmerne, at det er forkert at bruge sin status som medlem til personlig økonomisk vinding, hvad enten man lader sig bestikke af lobbyister eller sælger informationer. Der bør være offentlighed. Vi har ventet længe på disse regler. I dag kan vi tage et skridt i den rigtige retning, hr. formand, og jeg håber virkelig, at man så også vil besinde sig på højrefløjen, og at man simpelthen lægger frem, hvad man i dag skjuler. Hvad er årsagen til, at man ikke vil være med? Det kunne jo være dårlig samvittighed. Jeg håber ikke, at det er tilfældet.

Nordmann
Hr. formand, det er ikke som ordfører, at jeg erstatter hr. Wijsenbeek, men det er faktisk lidt ambitiøst. Jeg har vist tre minutter til på Den Liberale og Demokratiske Gruppes vegne at sige, at den har godkendt de to betænkninger, som den tæt har fulgt udarbejdelsen af. Det giver mig for øvrigt personligt anledning til at lykønske hr. Ford med at være kommet frem til nogle bestemmelser, der, hvor begrænsede de forekommer nogle, ikke desto mindre er en helt sund begyndelse til afklaring.
Når det drejer sig om begge de to betænkninger, er Den Liberale Gruppe virkelig glad for at støtte dem, da det netop drejer sig om at definere en generel retningslinje for gennemsigtighed baseret på tillid og ikke på mistillid. Det handler ikke om ved inkvisitoriske foranstaltninger eller fremgangsmåder at behandle nogles sager, men om at udvikle en tilstand af gennemsigtighed og tillid, og det er under denne synsvinkel, at den økonomiske støtte i de bestemmelser, der er fastlagt i artikel 2, stk. 1, afsnit B, kan forklares.
Den økonomiske støtte til personale eller materiale, der kan føjes til den støtte, som institutionerne og Europa-Parlamentet giver, ved vi godt, eksisterer. Et vist antal af vores kolleger har støtte fra deres parti, navnlig de partier, som Maastricht-traktaten institutionaliserer i europæisk målestok. Det ville således være et totalt hykleri at påstå, at der ikke er anden materiel støtte end netop den, der er bestemt af vores institutions midler og budget.
Det, vi tror i Den Liberale Gruppe, hr. formand, er, at der her er en begrænset etape, men den er bemærkelsesværdig, og vi er bekymrede for visse overbud og spørger os selv, om de faktisk ikke har til formål at udsætte gennemførelsen af foranstaltninger til gennemsigtighed, der ville kaste et lys på støtten, hvor netop den, der ønsker endnu mere gennemsigtighed, allerede i dag har fordel heraf.
Det bedste, hr. formand, er det godes fjende, og den sentens har uden tvivl aldrig været så sand som på et område, hvor man må bevare en form for mådehold. Den Liberale Gruppe hilser det mådehold velkomment, der har været fremherskende ved kompromiset.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Strukturomlægning inden for jern- og stålindustrien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0213/96) af Caudron for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet »Reaktivering af strukturomlægningen inden for Fællesskabets jern- og stålindustri« (KOM(94)0265 - C4-0060/94).

Caudron
I halvtredserne dannede jern- og stålindustrien sammen med EKSF grundlaget for den europæiske konstruktion. Den var tyve år efter sammen med de frygtelige strukturomlægninger og de forfærdelige sociale omkostninger herved i 70'erne og 80'erne lige ved at være årsagen til ødelæggelsen af denne Union. Det må erkendes, at i mange regioner og hos mange af vores medborgere er ondet uopretteligt: Hjertet vil aldrig mere være her. Som parlamentsmedlem valgt i det nordlige Frankrig, der er en gammel industriregion, kan jeg vidne om det.
Vi må erindre, at antallet af beskæftigede i jern- og stålindustrien på mindre end tyve år er faldet fra 850.000 til 350.000. I dag er situationen heldigvis bedre: Markedet er temmelig godt, selv om det stadig er ustabilt, og underlagt sektorbestemte kriser (rederivirksomhed, automobiler etc.). Når det er sagt, har den europæiske jern- og stålindustri en nettoeksport, og den har overskud. Skal man af den grund ikke gøre noget? Give frit løb for markedskræfterne, krydse fingre og håbe, at alt altid vil gå lige så godt? Nogle fabrikanter kræver det af os og fortæller os det somme tider med en vis brutalitet.
Vi mener det ikke selv, og jeg nægter ikke at gøre noget. Jeg siger, at man tværtimod skal have fordel af denne pause til at forberede fremtiden, til at bevare vores jern- og stålindustris konkurrenceevne og således undgå enhver risiko for nye choktilstande, for klogt og uden brutalitet at gå i gang med de fremtidige forandringer, der altid vil være nødvendige. Det er det, der har styret mine overvejelser i næsten et år sammen med nogle kolleger i forskellige grupper, som jeg alle vil takke. Jeg har også rådført mig meget med alle de økonomiske aktører, virksomheder og faglige organisationer.
På denne baggrund stiller jeg i min betænkning mange præcise forslag i fire retninger. Den første retning: At styrke den europæiske jern- og stålindustris konkurrencedygtighed ved at søge nye produkter og nye markeder og ved at få midlerne hertil. På et begrænset marked kan den europæiske andel kun gå ned. Man må således udvide. Ved at gennemføre de nødvendige strukturomlægninger i fuldstændig gennemsigtighed må man ikke straffe dem, der har gjort den krævede indsats og fritage dem, der er lang tid om at opfylde deres forpligtelser. Man må også øge forskningsudgifterne for at forblive stærke på verdensmarkedet: Det er en ufravigelig betingelse.
Den anden retning: At forbedre den sociale politik i sektoren. Det sociale og den uddannede arbejdskraft, det er en vigtig styrke i vores europæiske jern- og stålindustri. Man må endeligt opgive ideen om, at det er en byrde: Det er tværtimod en fordel! Man må trøste lønmodtagerne for at undgå nye choktilstande. Det er også internt, at man skal klare konsekvenserne af de kommende forandringer: Lønmodtagerne skal overbevises herom!
For det tredje: Hvad angår forbindelserne med tredjelandene må man stå meget fast i vores forbindelser med De Forenede Stater og være meget samarbejdsvillige i vores forbindelser med landene i Østeuropa for at lette strukturomlægningen af dem og de absolut nødvendige overgange. De fleste af dem vil en dag være i Unionen: De skal allerede nu forberede sig på det. Endelig skal vores industri bevare eller få den nødvendige størrelse i den globale konkurrence, og vi må have midlerne hertil, herunder i form af omgrupperinger. Vi må ophøre med at pålægge os selv nogle krav, som vores konkurrenter ikke har.
Endelig for det fjerde: Tiden efter EKSF i 2002 må forberedes allerede i dag for at sikre en blid overgang navnlig ved integration af foranstaltninger og anordninger i unionstraktaterne allerede fra regeringskonferencen. På området for gennemsigtighed af markeder og offentlig og anden støtte, på forskningsområdet, der skal udvikles, med kloge og aktive sociale politikker til gavn for produktiviteten og udviklingen samt med en permanent vilje til at yde, der ikke ofrer fremtiden for umiddelbare hensyn.
Til sidst har den europæiske jern- og stålindustri været en af de store styrker, selve drivkraften i Unionen, før den blev et af dens værste dramaer. I dag befinder den sig i en god situation. Vi må i samme ånd forberede fremtiden. Min betænkning indgår i denne udvikling, den er et af dens elementer. Jeg håber, at den bliver massivt støttet, og at den således vil medvirke til bevidsthedsgørelse og hurtige foranstaltninger for at sikre den varige beståen.

Fayot
Hr. formand, efter alle de smertefulde strukturomlægninger i de sidste tyve år og efter tabet af tusindvis af arbejdspladser er jern- og stålindustrien stadig en sektor med en fremtid. Det er det budskab, ordføreren, hr. Caudron, vil fortælle os. Jeg takker ham for at have behandlet jern- og stålindustrien med følsomhed; han kommer fra en af de mest kriseramte egne, hvad angår tabte arbejdspladser, og jeg takker ham for at have kunnet fremsætte fornuftige forslag, der undgår såvel liberalismens fare i alle retninger som den økonomisk sterile interventionisme.
Han stiller en lang række interessante forslag. Jeg vil gerne understrege nogle af dem. Det første består i at slå til lyd for en offensiv stålstrategi ved at diversificere produktrækken og ved at udvide brugssektorerne navnlig i byggeriet og inden for offentlige arbejder samt ved klart at udvikle forskningen på forskellige planer. Denne offensive strategi kan kun lykkes, hvis konkurrencen ikke er fordrejet. Statsstøtte, åben eller skjult, er i søgelyset. I den forbindelse er jeg enig med ordføreren i hans indfaldsvinkel, der forsvarer støttekodeksen og instrumenterne, men modsætter sig national støtte til særlige virksomheder, samtidig med at der foretages en lille åbning for statsstøtte af regional karakter på særlige betingelser.
Derefter må man der, hvor strukturomlægningen er afsluttet, dvs. der hvor beskæftigelsen har haft en dramatisk nedgang, endelig standse det store tab, for i rationaliseringens og forskningens fodspor, der er ustyrlige på grund af produktiviteten i de seneste år, er beskæftigelsen blevet usikker under forskellige former. Men det industrielle instrument skal sikre nogle stabile arbejdspladser og en know-how, der er konstant tilpasset en permanent fornyelse ved tilgangen af unge på arbejdsmarkedet.
Endelig skal der siges et ord om EKSF-traktaten, der udløber i år 2002. Krisen i jern- og stålindustrien har vist hele interessen for de instrumenter, den indeholder: Støttekodeksen, de statistiske instrumenter for et hurtigt kendskab til markedet, Det Rådgivende Udvalg, der er vigtig for den sociale dialog i sektoren og den forskning, der er iværksat takket være de disponible midler. Denne traktat er præget, anerkender vi nu, af en social ånd, anderledes mere udtalt end de efterfølgende traktater. Ligesom ordføreren mener jeg, at man skal bevare denne ånd og de mest positive elementer i EKSF-traktaten, samtidig med at den tilpasses den nylige økonomiske og sociale udvikling i overgangen. Jeg vil navnlig støtte ideen om at skabe en særlig struktur for EKSF-reserverne, der kunne bruges til kooperativ forskning på sociale og teknologiske områder.
Til sidst, hr. formand, godkender min gruppe de overordnede linjer i denne betænkning, der definerer retningslinjerne for en konkurrencedygtig jern- og stålindustri.

Peijs
Hr. formand, anledningen var en temmelig tynd meddelelse fra Kommissionen. Hr. Caudron og Parlamentet har gjort det til en fremtidsvision, en industripolitik for stålindustrien. Jeg tror, at hr. Caudron fortjener al mulig ros for det, og hans betænkning fortjener at blive vedtaget uændret.
Hr. formand, alle ved, at stålindustrien foruden et vigtigt bidrag til medlemsstaternes økonomi også er meget vigtig med henblik på beskæftigelsen, direkte og indirekte. I den forbindelse opstår der ofte en misforståelse. Virksomheder skaber ingen job, men har kun ét valg: at operere så effektivt som muligt, omkostningsbevidst, i den knivskarpe konkurrence. Næsten uundgåeligt betyder i vort vestlige samfund styring af omkostningerne færre arbejdspladser. Stålindustrier har lige fra gammel tid været en stor belastning for de omkringliggende regioner. Jeg beklager derfor, at et program som RESIDER, der medvirker til at diversificere regioner, kommer til at mangle penge. Stålindustrien er stadig i fuld udvikling henimod meget mindre, men spredte småindustrier. Denne udvikling kan kun stoppes på bekostning af industriens konkurrenceevne. Internationalt er der jo i særdeleshed tale om en knivskarp priskonkurrence.
Der er endnu nogle ting, der er meget vigtige i en industripolitik for den stålindustri, som vi vil have brug for, når EKSF ophører. Dette er den første betænkning, som ser hen over grænsen. Vi taler så for det første om strengt tilsyn med de nye støtteoperationer gennem artikel 95. Ethvert tilfælde, der støttes efter artikel 95, er efter min opfattelse pr. definition konkurrenceforfalskning. Også industrien har denne opfattelse. Nogle kolleger har allerede stillet ændringsforslag med et andet indhold. Jeg håber, at hr. Fayot i sin gruppe forsøger at holde dem i tømme. Jeg gør det i min gruppe.
For det andet må der ved revideringerne i 1997 komme hurtigere og mere gennemsigtige undersøgelsesprocedurer for at kunne pålægge effektive sanktioner i tilfælde af krænkelse af støtteordningen.
For det tredje er det væsentligt, at europæiske handelsstatistikker er hurtigere til rådighed. Fuldstændige amerikanske handelsstatistikker med hensyn til mængde og gennemsnitlig importpris er til rådighed inden for to måneder, de europæiske tal først efter otte til tolv måneder. Dette frustrerer vor dumpingpolitik, fordi dumpingklager ifølge WTO skal være baseret på officielle handelsstatistikker. Dette punkt er bestemt vigtigere end at stimulere fusioner, som jo går imod den nuværende tendens.
For det fjerde anser industrien også en forskningsfond på grundlag af EKSFfremgangsmåden for perioden efter EKSF's ophør for at være meget vigtig for spredningen af de teknologiske fornyelser.
Og sidst, men ikke mindst tror jeg, at Kommissionen skal give sin fulde støtte til, at vi sammen med amerikanerne stræber efter en multilateral stålaftale, den såkaldte MSA.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, den betænkning, vi i dag behandler, vedrører foranstaltninger, der skal relancere strukturomlægningsprocessen efter udløbet af EKSF-traktaten i år 2002 med det formål at styrke konkurrencedygtigheden i jern- og stålindustrien, dens sociale politik, dens forbindelser med tredjelandene og den fortsatte beståen af visse foranstaltninger i den traktat, der udløber. Vi må også erindre, at fremtiden for denne traktat og dens økonomiske aktiviteter skulle undersøges under det irske formandskab, og at et udkast fra Kommissionen ventes i slutningen af september. For øvrigt er der en diskussion i gang for øjeblikket om forslaget til ny fælles støttekodeks for perioden 1997-2002 med henblik på en beslutning fra Rådet af industriministre i november måned.
Hr. Caudrons gode betænkning får hele vores gruppes samtykke. Den tager faktisk den nylige udvikling i den europæiske jern- og stålindustri og fremtiden for den i betragtning, således som man kan være i stand til at forestille sig den i dag. Udvidelsen af definitionen af jern- og stålindustriprodukter, der er givet i beslutningen, som f.eks. at man igen drager klassificeringen af gammelt jern (skrot) som affald i tvivl samt søgning af et bilateralt kompromis går i den rigtige retning.
Til sidst vil jeg gerne erindre om, at vi ligesom i beslutningen positivt kan modtage ideen om skabelse af en struktur til anerkendelse af EKSF-reserverne. Det er dog klart, at disse reserver såvel som renterne af dem burde bruges til finansiering af jern- og stålforskningen i Fællesskabets institutioner med en passende kontrol, selv om afgifterne på jern-og stålindustrien er fjernet.

Ribeiro
Hr. formand, kære kolleger, den foreliggende betænkning om strukturomlægningen inden for Fællesskabets jern- og stålindustri indeholder nogle yderst relevante betragtninger over, hvad der karakteriserer sektoren og dennes nuværende situation, men vi må tage forbehold og på nogle punkter direkte afstand fra den overordnede strategi, som kommer til udtryk i betænkningen.
Vi tager afstand fra en arbejdsdeling inden for Fællesskabet, som gennem industrisammenslutninger bidrager til at koncentrere produktionssektorer i visse nordlige medlemslande, medens de samme sektorer nedlægges i sydlige lande og randområderne til gengæld for yderst knappe godtgørelser, som i øvrigt fungerer som en yderligere ansporing til nedlæggelse i de omhandlede områder.
Vi tager afstand fra det forenklede synspunkt, at statsstøtte er roden til enhver konkurrenceforvridning, den fjende, der skal nedkæmpes, for at konkurrenceevnen kan forbedres gennem fremme af industrisammenslutninger; i betænkningen er det udtrykt på den måde, at statsstøttede virksomheder »er i første linje forpligtet til at bidrage til struktursaneringen«, og det er jo et hyppigt anvendt IMF-udtryk for en strategi, hvis følger i den såkaldte tredje verden er velkendte.
Vi tager ligeledes afstand fra, at strategien føres ud i livet på en sådan måde, at det går hårdest ud over de medlemsstater, der som Portugal har overholdt reglerne, og at der ikke tages hensyn til det stadig mere markante misforhold mellem det nationale forbrug og den nationale produktion. Efter vores mening må den nationale dimension ikke overses i forbindelse med omstruktureringen af sektoren, men bør have lige så stor vægt som den globale fællesskabsdimension.
Vort ændringsforslag slår på ingen måde til lyd for en bagudrettet renationalisering, men påpeger blot, at man med en vis letfærdighed arkiverer seriøse bestræbelser på at henlede opmærksomheden på, at en sådan dimension er en realitet, der har ikke så ringe betydning for kollektivets livsmønster.
De sociale aspekter af strukturomlægningen må nødvendigvis understreges, i betragtning af at 500.000 arbejdspladser er gået tabt, at forholdene for de tilbageblevne arbejdstagere er usikre, og at arbejdstagernes uerstattelige erfaring og knowhow vil gå tabt.
Liberalisering i form af en på samme tid geografisk bestemt og grænseoverskridende koncentration på grundlag af en tøjlesløs bevægelsesfrihed for finanskapitalen er ikke noget universalmiddel til at sikre sektorens fremtid. Fremtiden ligger derimod i en korrekt dimensionering og samstrukturering af medlemsstats- og fællesskabsplaner, under særlig hensyntagen til de sociale aspekter inden for rammerne af en organisering af verdenshandelen som - hvilket er afgørende - ikke udelukkende fungerer som et instrument til uhæmmet liberalisering og ubegrænset koncentration.

Wolf
Hr. formand, mine damer og herrer, vi kan absolut tilslutte os komplimenteringen. Hr. Caudrons betænkning skal støttes, men den bør også ændres og suppleres, da EKSF jo som bekendt har to sider. På den ene side er den et eksempel på en stærk industripolitik, herunder en forsknings- og socialpolitik, som det er lykkedes via en reguleret og målrettet langsigtet politik i det store og hele at gennemføre en strukturomlægning i denne sektor.
På den anden side er den det centrale element i en industrimodel, som vi alle ved for længst er blevet et problem. Det er en yderst monopoliseret model. Vi har at gøre med karteller og et integreret arbejderaristokrati. Der findes bestemte ideer om en aggressiv udenrigshandelspolitik. Det er alt sammen ting, som ikke er særlig heldige, og som Fællesskabet heller ikke i længden vil kunne tillade sig.
Det drejer sig således om at videreføre EKSF's positive elementer, men samtidig at generalisere og afprivilegere den. Det går ikke, at f.eks. EKSF's reserve behandles som kulog stålindustriens private kasse. Råstoffer og energi er generelle spørgsmål, og man vil skulle tale om, hvad man anvender dem til.

Sainjon
Hr. formand, selv om den europæiske jern- og stålindustri befinder sig i en relativ tilfredsstillende situation, må vi aldrig glemme den enorme åreladning, som nedlæggelsen af næsten 600.000 arbejdspladser i denne sektor har udgjort i løbet af de seneste år.
På tyve år har jern- og stålindustrien mistet to tredjedele af sine arbejdspladser. Som fagforeningsleder på tidspunktet for de store strukturomlægninger i Frankrig så jeg hvilke ødelæggelser, de medførte - ødelagte regioner, splittede familier - men jeg så også kampe præget af en utrolig vilje til trods alt at redde en produktionskapacitet, som flere generationer af arbejdere i jern- og stålindustrien havde været stolte af.
I dag er denne industri blevet moderniseret og, lad os sige det åbent, forøgelserne i produktiviteten er i vid udstrækning blevet gennemført ved indførelse af ny teknologi og nye produktionsmetoder, der for øvrigt har ført til massive afskedigelser af arbejdere. Hvor det i 1986 var nødvendigt med fem timer til at fremstille en ton stål, er det i dag kun nødvendigt med tre.
Konkurrenceevnen for vores europæiske stål er naturligvis for en stor del baseret på vores kapacitet med hensyn til forskning og teknologisk udvikling. Nye veje er således indført, der gør det muligt med en større fleksibilitet, hvad enten det drejer sig om forskellige forsyningsmuligheder eller produktionsvolumen. De indbyrdes forbindelser mellem leverandørerne af metalprodukter og deres senere brugere er blevet styrket, der er gennemført fælles forskning og markedsføring. Men jeg spørger mig selv. Hvor langt kan udviklingen af denne proces gå, der dog er nødvendig for enhver moderne industri, uden at forårsage nye massive nedlæggelser af arbejdspladser, hvis der ikke samtidig iværksættes en politik til reduktion af den menneskelige arbejdstid og nye metoder til tilpasning af organiseringen af arbejdet? Forskning på jern- og stålområdet vil faktisk også være en vigtig kamp at udkæmpe.
Udløbet af EKSF-traktaten og vanskelighederne med integration af stålforskningsprogrammer i det femte rammeprogram for forskning og udvikling rejser et større problem. Man må således overveje at skabe en struktur til at modtage EKSF-reserverne, hvor renterne skal bruges til at opmuntre til teknologiske fornyelser, men også til udvikling af en social politik i forbindelse med uddannelse og organisation af arbejdet. Mere generelt må udløbet af EKSF-traktaten, som hr. Caudron, som jeg lykønsker, understreger det, ikke munde ud i en systematisk opgivelse af en sektorbestemt industripolitik. Men det er det, der risikerer at ske.
Endelig er den europæiske jern- og stålindustri også forbundet med udviklingen af andre industrisektorer, som f.eks. byggeriet, bilindustrien etc. Vi ved, at disse har store vanskeligheder navnlig på grund af den restriktive politik, der er pålagt i forbindelse med konvergenskriterierne. Jeg frygter, at denne politik vil føre os lige henimod ofringen af Fællesskabets industri, hvis vi ikke passer på.
Jeg vil slutte dette indlæg, hr. formand, med også at fastholde den nødvendige årvågenhed over for De Forenede Stater, hvad angår anti-dumping procedurerne. Men jeg har på dette punkt tillid til, at Kommissionen forsvarer Fællesskabets jern- og stålindustris interesser.

de Rose
Hr. formand, kære kolleger, den interessante betænkning, som hr. Caudron har forelagt, har to akser. Den undersøger strukturomlægningen af Fællesskabets jern- og stålindustri, og den definerer den kurs, som denne jern- og stålindustri skal holde for at sikre sin fremtid. En fremtid, der, som ordføreren understreger, allerede i dag og endnu mere i morgen indgår i en verdensomspændende konkurrence. Det skal erindres, at i dag beskæftiger disse fag 320.000 personer i Unionen.
Vi anerkender fuldstændigt de retningslinjer, der er defineret i denne betænkning, til varigt at give denne industri alle chancer. Hertil må vi kræve, at alle, herunder konkurrencen, overholder følgende regler. Eventuel statsstøtte må ikke blive støtte, der giver kunstigt åndedræt til ikke konkurrencedygtige producenter. Illoyal handelspraksis som f.eks. dumping i enhver form er uacceptabel. Unionen må bekæmpe det, også når den kommer fra lande i Østeuropa. Det samme gælder ensidige protektionistiske foranstaltninger, som visse stater uden for Unionen iværksætter mod disse produkter.
En uundgåelig overgang til fremtiden for jern- og stålindustrien er forskningen. Vi må nødvendigvis sikre finansieringen heraf også efter udløbet af EKSF-traktaten, dvs. år 2002. Vi må ikke glemme, at denne industri også er baseret på fornyelse, derfor er forskningen af altafgørende betydning. Det er kun på disse betingelser, at vi udformer det tredje årtusind.

Schreiner
Hr. formand, det er allerede sagt i dag, og jeg understreger det også, at stålindustrien ganske givet er et symbol på den europæiske integration. Jeg mener, at EKSF-traktaten efterfølgende skal underkastes en revision, som bør prioritere to ting, nemlig på den ene side teknologi og på den anden side en virkelig socialpolitik. Det er meget vanskeligt at løse problemet med hensyn til, hvordan den europæiske stålindustris konkurrenceevne kan sikres i fremtiden. Vi må gøre os klart, at det ikke går alene med produktionen af jern og stål som råprodukter, men at de senere produktionsled, såsom hele anlægsbyggeriet og videreudviklingen af disse produkter, viser hele stålindustriens overlevelsesmulighed i Europa.
Jeg vil gerne nævne et eksempel fra min hjemby: Hos Voest Alpine blev der nedlagt mere end 40.000 arbejdspladser, men efter privatiseringen har denne virksomhed nu store overskud og giver egentlig den sikkerhed, at man med en kombineret...
(Formanden afbrød taleren)

Desama
Hr. formand, jeg vil gerne allerførst som så mange andre ønske hr. Caudron til lykke med hans fremragende betænkning, men også ved hjælp af denne vise den bekymring og den angst, der er i de regioner, hvor befolkningerne hovedsageligt lever af jernog stålindustrien.
En angst for i år 2002 at se, at den eneste industripolitik, der for øjeblikket er gældende i Den Europæiske Union, forsvinder; i begyndelsen var traktaten uden tvivl en af Det Europæiske Fællesskabs modeller, der siden næppe er blevet erstattet. Der er således en fare for at se denne industripolitik forsvinde på det store indre marked, hvor man ved, at der hersker en regulering med konkurrence med de følger, som man ser i et vist antal sektorer. Også bekymring for et vist antal arbejdstagere over for de diskrimineringer, der ofte rammer virksomheder med offentlig kapital. Jernværkerne i Clabecq, der for øjeblikket i Belgien er underkastet Kommissionens strenge undersøgelse, er et helt bemærkelsesværdigt eksempel på denne diskriminering.
Jeg vil gerne tilføje, at hr. Caudrons betænkning heller ikke nødvendigvis fuldstændigt har undgået den meget liberale indflydelse fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, da den har måttet indrømme støttekodeksens vigtige og afgørende karakter. Vi er ganske vist enige i dette synspunkt, men hvorfor være mere overbærende over for de monetære sidespor og den skattemæssige dumpings slapheder.
Kort sagt står vi over for en situation, hvor fremtiden for sektorer, hvor der endnu er god beskæftigelse, står på spil, og jeg venter med stor tålmodighed på de forslag, som Kommissionen vil stille i de kommende måneder. Stor utålmodighed på industriområdet, men også, og det vil De forstå, på forskningsområdet, for også her er der initiativer og ideer, der maser sig på, og ikke altid på en sammenhængende måde.

Imaz San Miguel
Hr. formand, hr. Caudron, tak for Deres betænkning om den europæiske jern- og stålindustri. Det er en industri, som har undergået en streng strukturomlægning, og som har registreret et tab på en halv million arbejdspladser i Europa i løbet af de sidste 20 år. I denne omlægningsproces har statsstøtten været ulige, hvilket man skal tage i betragtning med henblik på fremtiden. For at give et eksempel, kan det nævnes, at nogle stater har reduceret deres produktionskapacitet med op til 30 % og modtaget en støtte, der ligger forholdsmæssigt langt under den, andre stater har modtaget, hvoraf nogle mærkeligt nok råber meget højt om deres modstand mod statsstøtte.
Denne indsats har haft og har stadig store sociale omkostninger. De sidste omstruktureringer bør gennemføres på de bedst mulige sociale betingelser med anvendelse af de til rådighed værende økonomiske midler og med anvendelse af EKSF-reserverne til finansiering af forskning- og udviklingsopgaverne, men også de sociale behov såsom førtidspensioneringer og erstatning for afskedigelse. Vi skal ikke narre os selv med den eufemisme, der hedder finansiering af socialforskningen, eftersom denne ikke dækker mere end 1 % af den totale forskning i denne sektor. Det er ikke socialforskningen, der har behov for finansiering, men de sociale støtteforanstaltninger i forbindelse med de store nedskæringer i produktionskapaciteten.
Statsstøtteordningerne skal være stringente, lige så stringente som de er for de øvrige produktionssektorer, som konkurrerer med jern- og stålindustrien. Fællesskabsrammen for støtte til forskning og udvikling skal også gælde for jern- og stål. Vi kan ikke straffe denne sektor i forhold til de øvrige sektorer.
En sidste bemærkning, hr. formand. Der bør ske en overvågning af importen fra alle lande, navnlig fra østlandene, som i mange tilfælde sker på dumpingbetingelser, og hovedsageligt den import, der kommer fra lande, der ikke er underkastet kontingentaftaler. Kontrollen bør være streng, for i modsat fald skader man den europæiske industri, jeg drister mig til at sige industrien i nogle lande mere end i andre, medmindre nogen kan forestille sig, at en vis efterladenhed med hensyn til tredjelandes dumping har noget at gøre med de interne konkurrenceforhold i den europæiske jern- og stålindustri.

García Arias
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at ønske ordføreren, hr. Caudron, til lykke med at han har udarbejdet en meget fyldestgørende betænkning, som omfatter alle de videnskabelige og sociale aspekter af konkurrencepolitikken. Jeg tror imidlertid, han vil forstå, at jeg har tre indsigelser til hans udmærkede betænkning. Tre indsigelser, som vi gerne ville have en løsning på under afstemningen, selv om jeg ved, han gerne vil acceptere nogle af disse spørgsmål. Det glæder mig også, at hr. Bangemann er til stede, for jeg vil gerne stille ham et spørgsmål.
Disse smertefulde omlægningsprocesser er blev gennemført på kryds og tværs af Den Europæiske Union. Der er gået hundreder tusinde arbejdspladser tabt i nord, men også i syd. I nord indledte man strukturomlægningen tidligere, fordi man tidligere havde oprettet Det Europæiske Fællesskab og tidligere nød godt af EKSF-filosofien. »Efternølerne« begyndte deres strukturomlægning i 70'erne uden den europæiske støtte, der var fastlagt inden for EKSF.
Derfor mener jeg ikke, der er tale om »efternølere«. Jeg mener, at alle gør deres arbejde og har anvendt den smertefulde kniv, som også har betydet nedskæringer. Lige fra Det Forenede Kongerige til de tyske delstater, fra oven og nedefter. Og alle med statsstøtte, alle. En kæmpemæssig statsstøtte, som hr. Imaz har påpeget. Lad os derfor ikke være forargede, og lad os tale om statsstøtte.
Desuden ophæves ESKF, med sine fordele og ulemper, men vi forstår ikke, hvorfor man skal straffe en industrisektor i forhold til de andre. Kodeksen for statsstøtte bør efterhånden nærme sig den generelle ordning, der gælder for konkurrenterne.
Og til sidst, hr. formand, lad os ikke glemme, at der overalt fortsat kan være tale om nye tilpasninger og behov for sociale foranstaltninger.

Sindal
Hr. formand, som i mange andre sager her i Parlamentet står vi i dag i en situation, hvor vi er gode til at påpege problemfelterne, men måske er meget uenige i, hvordan vi løser dem. Det har været nævnt flere gange, hvordan jern- og stålindustrien har været igennem en stor omvæltning. Rådets beslutning i 1993 om en strukturændring, omlægning, kapacitetstilpasning, understøttes så af flere tiltag fra Kommissionen. Vi vurderer ofte på vores eget bagland. Jeg har tidligere i dag talt om transeuropæiske net. Jeg har lyst til at sige det samme igen. Men vi skal nu en gang vurdere det lidt europæisk. Vi står i en situation, hvor vi skal vurdere os selv i forhold til den globale konkurrence og ikke kun til den interne konkurrence. Vi har ofte brugt flere kræfter på at diskutere, hvordan vi anvender statsstøtte inden for Unionen, hvordan vi måske snyder os selv, frem for at vi har brugt kræfter på at finde ud af, hvordan vi på verdensmarkedet vil sætte nogle spor, så vi er i stand til at klare konkurrencen fremover. Der har været sagt mange gode ting om fremtiden. Jeg vil understrege, at forskning og produktudvikling er altafgørende for mig. Vi snakker om markedstilpasning. Vi kunne også snakke om markedsudvidelse. I det hele taget er de internationale handelsaftaler meget afgørende for os.
Et punkt, som jeg vil løfte i forhold til Caudrons udmærkede betænkning, er situationen efter 2002. Der er brug for en striks kontrol af, hvad det er, der foregår internt, så vi kan føre en fælles politik og ikke bruger kræfter på at undersøge, om vi snyder hinanden. Udvalgets forslag er gode, men Kommissionen bør måske ikke...
(Formanden afbrød taleren)

Bangemann
Hr. formand, hr. Caudron har givet en meget realistisk beskrivelse af den øjeblikkelige situation og også forelagt en række forslag, som går i den rigtige retning med hensyn til at klare udfordringerne i de kommende år. Vi kan jo heldigvis diskutere i en situation, hvor forholdene inden for stålindustrien generelt har stabiliseret sig noget. Det er fuldstændig rigtigt, at vi har mistet arbejdspladser inden for denne industri ligesom inden for andre råstofindustrier, inden for industrier, som netop ikke kun er udsat for en teknologisk omvæltning, men også en stærkere og stærkere konkurrence.
Men det, Kommissionen har taget fat på i de seneste år sammen med stålindustrien, har jo medført, at vi nu har så nogenlunde fornuftige priser, at de eksisterende arbejdspladser i en vis grad er sikre, selv om moderniseringsprocessen naturligvis vil fortsætte.
Vi har frem for alt opnået én ting, som man ikke må undervurdere: Privatiseringen, navnlig i nogle medlemslande, hvor denne industri var næsten helt nationaliseret, har medført, at hver enkelt virksomhed selv gør sig overvejelser og selv gør en indsats for at kunne klare sig i konkurrencen. Det er i sidste instans af afgørende betydning, da konkurrencen til blive globaliseret. Vi vil også i større omfang skulle tagne højde for de central- og østeuropæiske lande og deres stålindustri, og derfor er det meget vigtigt, at vi ikke igen vender tilbage til den tilstand, hvor manglende konkurrenceevne skulle udlignes ved hjælp af statsstøtte.
Til hr. Desama må jeg sige, at hans udtalelser i aften hverken hjælper Clabecq eller stålindustrien generelt, og at problemet ikke kan løses på den måde. Vi har ikke indledt nogen inkvisitionsproces her, men er derimod nødt til at gøre det, vi ifølge loven er forpligtet til. Vi skal ud fra hensynet til arbejdspladserne inden for stålindustrien sørge for, at konkurrencen ikke forvrides som følge af udbetaling af ulovlig statsstøtte. Det drejer sig om arbejdspladserne inden for hele stålindustrien, og så kan ingen gå rundt og påstå, at Kommissionen gennemfører en inkvisitionsproces. Det er virkelig et udtryk, som jeg må tilbagevise! Vi gør her vor pligt, og hvis De ikke tror mig, så har Clabecq-folkene jo pålagt hr. Gandois at gøre rede for i en rapport, hvad der igen kan genoprette konkurrenceevnen, og der findes kun en eneste mulighed, nemlig moderniseringsinvesteringer
Hvis man foretager disse moderniseringsinvesteringer, kan man gå ud fra, at også Clabecq igen bliver konkurrencedygtig. Men spørgsmålet er naturligvis: Hvem vil gøre det, hvis man ikke kan være sikker på, at man på denne måde får en rentabel virksomhed? Det er det afgørende spørgsmål. Vi kan ganske enkelt ikke fortsætte som tidligere, hvor der blev ydet støtte og rentable virksomheder derved gik nedenom og hjem, fordi de urentable virksomheder praktiserede unfair konkurrence. Jeg vil gerne bede Dem om, hr. Desama, i noget højere grad at tilpasse Deres ord til realiteterne.
Det gælder i øvrigt også for påstanden om, at kul- og ståltraktaten er den eneste industripolitik. Det er absolut forkert, og jeg beklager, at jeg må sige dette til Dem. Denne industripolitik er for længst forældet. Det er en interventionistisk industripolitik, som var baseret på kontingenter, på priskontrol, kontrol af handelsstrømme o.lign., og det lykkedes os aldrig at finde en løsning i forbindelse med de tidligere stålkriser, da vi anvendte denne politik. Først efter at vi er begyndt at anvende den nye industripolitik. som Kommissionen i nogle år har arbejdet for med succes, har vi kunnet opnå en fornuftig løsning på problemerne, og i dag kan vi med større ro tage fat på de nye problemer.
Jeg kan ikke nu give nærmere oplysninger om EKSF-traktatens overgang til de generelle regler. Det er fuldstændig klart, at vi ikke vil forlænge traktaten. En del af mekanismerne vil, for så vidt som de er i overensstemmelse med denne moderne industripolitik, blive overtaget i traktaten. Vi må finde en løsning med hensyn til anvendelsen af reserverne, de midler, som stålindustrien jo har tilvejebragt. Medlemslandene er her ved at udvikle en vis appetit på at inkassere disse midler. De overser i den forbindelse, at det drejer sig om midler, der er kommet fra stålindustrien. Derfor bør vi søge at finde en løsning, der gør det muligt, omend kun til dels, at anvende disse midler til yderligere formål og behov inden for stålindustrien, f.eks. til moderniseringen og den videre forskning. Men medlemsstaterne har her andre forestillinger. Vi vil forhåbentlig finde en fornuftig løsning med Parlamentets støtte. Det gælder i øvrigt også for problemet med USA. Naturligvis går vi ind for en multilateral aftale. Det er den eneste måde at løse sådanne handelsproblemer på, og vi håber stadig, at vi kan opnå det, når sindene igen har lagt sig i USA efter valget.
Vi befinder os i en ny fase af omlægningen, vi befinder os mere inden for det normale, nemlig med en industri, som er konkurrencedygtig, og som nu kun har til opgave at bevare denne konkurrenceevne. Vi behøver således ikke igen at regulere det hele forfra, men vi skal sørge for, at denne konkurrenceevne ikke går tabt i de kommende år.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Transeuropæiske telenet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0222/96) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om et sæt retningslinjer for transeuropæiske telenet (C4-0225/96-95/0124(COD)) (Ordfører: Hoppenstedt).

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er så heldig, at jeg som allerede under sidste mødeperiode også under denne mødeperiode må tale her kort før midnat. Jeg føler med dem, som ikke måtte være til stede, og som sidder på hårde stole i krohaverne og må drikke koldt øl og kold vin. Så har vi det væsentligt bedre her.
Men det er jo ikke det, det drejer sig om, men derimod om de transeuropæiske telenet. Her drejer det sig om, at vi fremkommer med vort standpunkt under andenbehandlingen og vurderer den fælles holdning. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har enstemmigt vedtaget ændringsforslag til denne betænkning. Lad mig for dem, der ikke er helt fortrolige med emnet, i dag endnu en gang gentage, at man naturligvis i et indre marked, et område uden grænser, skal sikre bevægeligheden for varer, personer, kapital og tjenesteydelser. Allerede vedtagne fællesskabsforanstaltninger og de foranstaltninger, der mangler at blive vedtaget, nødvendiggør en omfattende informationsudveksling mellem personer, økonomiske beslutningstagere og administrationer. Det er nødvendigt, og det arbejdes der jo også på.
Denne informationsudveksling kan sikres på grundlag af de transeuropæiske telenet. I traktatens artikel 129 D fastlægges der retningslinjer, som omfatter mål, prioriteter og hovedlinjer for foranstaltninger vedrørende transeuropæiske net.
Disse retningslinjer fastsætter projekter af fælles interesse. De transeuropæiske telenet dækker de tre lag, som udgør disse net, dvs. applikationer, basistjenester og basisnet.
Den fælles holdning støtter sammenkoblingen af net inden for telekommunikationsinfrastruktursektoren, opbygningen og udviklingen af interoperable tjenester og applikationer samt adgangen dertil med henblik på at lette overgangen til informationssamfundet, forbedre industriens konkurrenceevne og styrke Fællesskabets økonomiske og sociale samhørighed.
Foranstaltninger til at gennemføre disse mål er udvælgelsen af projekter af fælles interesse. Det er en af prioriteterne i vort ændringsforslag, nemlig at fastlægge rækkefølgen, og dette opgiver vi naturligvis heller ikke. Andre prioriteter er: oplysning af offentligheden om fordelene ved at anvende transeuropæiske net, transeuropæiske teletjenester, fremme af fælles initiativer med henblik på at iværksætte projekter inden for den transeuropæiske telenetsektor, finansiel støtte til applikationer, navnlig applikationer af kollektiv interesse, fremme af partnerskaber på det offentlige og private område og fremme af udbuddet og udnyttelsen af tjenester og applikationer for SMV.
Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har navnlig fremhævet artikel 3, 6 og 7 og stillet ændringsforslag dertil. Det, vi finder vigtigt, er en transeuropæisk telenetstruktur, som sikrer, at informationssamfundet kan udvikles. Vi sørger imidlertid for i vore ændringsforslag og i prioriteringslisten, at der her i særlig grad netop også tages hensyn til borgerne og deres bekymringer, f.eks. i forbindelse med fælles grænseflader eller systemets svage punkter.
Jeg anser det for vigtigt, at vi fremover ikke kun har informationsmotorveje, men også informationsfortove og informationsgågader. Af særlig betydning finder vi endvidere de grænseoverskridende, tværregionale initiativer samt sammenkoblingen med telenet i Middelhavsområdet, de central- og østeuropæiske lande, SNG og Latinamerika. Det er alt sammen vigtige emner, som vi særligt fremhæver i disse ændringsforslag.
Jeg anser det for at være absolut nødvendigt, at Rådet accepterer vort standpunkt, de beslutninger, vi træffer ved andenbehandlingen, og ikke forhaler det, da vi mener, at der netop inden for stålindustrien og inden for informationsteknologierne findes et stort latent arbejdspladspotentiale. Det er ikke yderligere, men derimod nye arbejdspladser, og jeg mener, at vi skal gøre alt for netop at udvikle dette område. Vi kan ikke kun affatte hvidbøger og vedtage store beslutninger med henblik på at sikre arbejdspladser eller oprette nye arbejdspladser, derimod har vi her virkelig brug for strukturer, som selv er i stand til målrettet at sørge for arbejdspladser.
Jeg mener, at pseudodiskussionerne omsider skal ophøre! Vi skal gå i gang med arbejdet for her at opnå reelle resultater. Jeg mener, at dette tiltag, som Kommissionen har foreslået, den forelagte fælles holdning, absolut giver gode muligheder. Informationssamfundet vil udvikle sig af sig selv, men hvis vi ikke sørger for, at det, jeg sagde tidligere, overholdes, vil den almindelige borger sandsynligvis blive hægtet af. Jeg mener ikke, at det må ske. Derfor ønsker jeg, at forslaget fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vedtages her i plenum. Jeg er sikker på, at det også vil ske forholdsvis enstemmigt.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at man allerførst må erindre, at det forslag, der er til behandling, og som har traktatens afsnit XII som retsgrundlag, anmoder om, at Unionen udarbejder retningslinjer, mål, prioriteter samt de overordnede retningslinjer for de handlinger, der skal iværksættes for at støtte gennemførelsen af projekter, der henhører under de transeuropæiske telenet.
De skal især oprette listen over de sektorer, hvor der vil blive opfordret til at fremsætte forslag til projekter, hvoraf nogle vil få etiketten »fælles interesse« og kan af den grund modtage økonomisk fællesskabsstøtte.
I februar 1996 udtalte Parlamentet sig under førstebehandlingen med ændringsforslag, der for visse af dem var uacceptable for Rådet. Hr. Hoppenstedts betænkning, som vi i dag forhandler om, gentager mange af de ændringsforslag, der ikke kan få tilslutning fra vores grupper. Jeg vil navnlig erindre om problemerne med komitologi og deling af ansvaret mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen, den definition, der skal fastholdes, samdefinition af arbejdsprogrammet med Parlamentet og spørgsmålet om forvaltningsudvalget, der bliver et enkelt rådgivende udvalg.
Med hensyn til udvælgelse af projekter ville det, at der blev taget højde for de ændringsforslag, der er stillet af Europa-Parlamentet, betyde, at beslutningerne ville blive truffet i fællesskab af Rådet og Parlamentet. Men det er ikke acceptabelt for os.
Hvad angår definitionen af projekter, gentages på samme måde forpligtelsen til grænseoverskridende nationalitet, der på ingen måde, vil jeg erindre om, er pålagt i traktaten. Vi er for øvrigt imod dette, for vi mener, at de projekter, der i udbudsmaterialet kaldes »informationsmotorveje« ikke ville kunne opnå europæisk udbredelse.
Til alle de foregående bemærkninger kan endelig tilføjes manglende overholdelse af reglerne om subsidiaritet, nye påbud med hensyn til prioritering af valg og frist for iværksættelse af projekterne. For øvrigt er der tilføjet nye prioriteter, hvoraf visse ikke forekommer legitimeret af nogen tidligere beslutning.
Vores gruppe vil således i morgen over for et vist antal ændringsforslag indtage holdninger med forbehold.

Lindqvist
Hr. formand, informationsmængden i samfundet nærmer sig det utrolige. At råde over den rigtige information eller at vide, hvordan man skaffer sig information, vil for de fleste være en væsentlig færdighed på fremtidens arbejdsmarked. Løsningen af to opgaver fremstår som værende af central betydning for en positiv udvikling af informationssamfundet. Den første drejer sig om demokrati og alles ret til at blive oplyst om og drage nytte af informationssamfundets muligheder. Den anden drejer sig om at anvende teknologien og samordne de net, hvor den udnyttes driftsmæssigt, på den rigtige måde, dvs. således at brugernes, forbrugernes, behov prioriteres højst. Det er sidstnævnte opgave, som den foreliggende betænkning først og fremmest drejer sig om. Som offentlighedens repræsentanter bør vi imidlertid også altid inddrage aspekterne demokrati, retfærdighed og lige betingelser, selv når debatten vedrører overvejende tekniske spørgsmål.
En effektiv samordning af telenettene vil lette overgangen til informationssamfundet. En samordning af nettene har også betydning for gennemførelsen af de forskellige fællesskabsprogrammer for forskning og teknologisk udvikling, programmerne til fordel for små og mellemstore virksomheder samt informationsorienterede programmer som INFO 2000 og MEDIA II.
Jeg vil gerne tage yderligere nogle aspekter op, som er væsentlige i denne forbindelse. De, der bringer systemerne i anvendelse, skal benytte sig af de lokale sprog. De skal også tage hensyn til de befolkningsgruppers særlige behov, som måske ikke kommer til at bruge systemerne i første omgang. Det kan være kvinder, uuddannede personer, personer i tyndtbefolkede områder og handicappede. Man skal med andre ord sørge for, at disse grupper får den samme adgang til, og de samme muligheder for, at benytte de økonomiske og tekniske net og systemer som andre.
Endvidere bør der ved opførelsen af master og udformningen af telefoner og andet udstyr benyttes den bedst mulige miljøteknologi med henblik på genvinding og genanvendelse og for at forhindre skader under brugen. Desuden bør man være opmærksom på de sociale følgevirkninger og på, hvordan teleteknikken og telenettene anvendes og udnyttes.
Nogle vigtige anvendelsesområder for fremtidens telekommunikation er uddannelse, eksempelvis fjernundervisning, generelt forbedret kommunikation i offentlige og private virksomheder, udnyttelse af forskellige former for såkaldte smart cards, elektroniske betalingsmidler, elektronisk post samt videotjenester. Ydermere kan jeg, i et noget længere perspektiv, se, at der åbner sig uanede muligheder for at benytte transeuropæiske telenet til offentlig og kommerciel service og til forenkling af procedurer inden for eksempelvis transport, indkøb, udbud, fakturering, post-, bank- og forsikringsvirksomhed til gavn for os alle.
Mulighederne for at forbedre telekommunikationen med lyd og billede vil desuden fremme en decentralisering, hvor arbejde spredes til nye regioner. Rigtigt udnyttet, hr. formand, kan dette give samfundsmæssige gevinster i form af færre miljøskader. Afslutningsvis vil jeg gerne udtrykke min tilfredshed over, at der var enighed i udvalget.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, den fælles holdning i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik bringer på ny spørgsmålet om komitologien frem med krav om en rolle for og en stærkere inddragelse af Europa-Parlamentet i beslutningstagningen vedrørende valg af projekter for transeuropæiske telenet.
Hvorledes skulle jeg principielt kunne være uenig i demokratiseringen af de europæiske institutioner? Vedrørende dette emne, nemlig telenettene, må det imidlertid være mig tilladt at understrege nødvendigheden af hurtige og fleksible beslutningstagningsprocesser. Det er netop under hensyntagen til denne nødvendighed, at jeg finder ændringsforslagene nr. 8, 9, 10 og 11 uegnede i situationen, selvom der ligger et rigtigt princip til grund for dem. Vi står over for noget stort - informationssamfundet - der fortsat vokser og udvikler sig. Jeg vil kun citere tre punkter fra en tale holdt af formanden for Federal Communication Commission , hr. Handt, som jeg hørte som medlem af Den Europæiske Unions parlamentariske delegation til De Forenede Stater: I de sidste tre år har FCC ikke gjort andet end at afskaffe reglerne på markedet for telekommunikationstjenesterne i USA og herved opnået eksponentiel vækst; FCC er slået ind på en særdeles original politik med salg til den højstbydende på området og har således ubesværet og uden økonomisk belastning af skatteyderne indkasseret et beløb på 20 milliarder dollars; 1 milliard, eller 5 % af indtægterne vil blive investeret i et projekt for tilslutning til Internet af alle skoler på mellemniveau i USA.
Denne pragmatiske tilgang er velegnet for en sektor der er i bestandig udvikling, hvori der hele tiden sker nye teknologiske landvindinger, og investeringerne ofte har en meget kort levetid. Også selvom det amerikanske eksempel efter nogles opfattelse ikke nødvendigvis bør følges - men dersom det gøres, må vi så meget mere beskæftige os med iværksættelsen af infrastrukturerne og mindre med applikationerne - vil jeg dog være tilbøjelig til at mene, at Internet og dets succes i vidt omfang bygger på forsvarsministeriets investeringer i DARPA-nettet, så vel som Global Positioning System (GPS) for navigationen på samme måde er affødt af »stjernekrigsprogrammet« (SDI).
Der hersker dog til slut en berettiget tvivl som følge af, at vi, mens vi skændes om forsvaret af den sproglige mangfoldighed i Europa eller procedurerne for valget af de applikationer, der skal foretrækkes, taber kostbar tid under udviklingen, og jeg håber derfor på, at der hurtigt vil blive enighed mellem Parlamentet og Kommissionen og sideløbende hermed ufortøvet ske iværksættelse af foranstaltningerne til fremme af informationssamfundet.

Bangemann
Hr. formand, hr. Hoppenstedt ved det, og alle, der taler her, ved det også. Det drejer sig i realiteten om de ændringsforslag, som Parlamentet allerede stillede ved førstebehandlingen, som Rådet forkastede, som nu igen er stillet, og som i alt væsentligt drejer sig om spørgsmålet om Parlamentets deltagelse. Det er det centrale under forhandlingen i dag. Jeg kan forstå Parlamentets holdning. Men jeg kan allerede i dag fortælle Dem, at Rådet ikke vil acceptere den. De vil derefter stå over for det problem at skulle afgøre som led i forligsproceduren, om De i det mindste til dels vil fjerne Dem fra Deres holdning, eller om De ønsker at sinke dette program, der med rette er blevet betegnet som vigtigt. Det er desværre den situation, Parlamentet befinder sig i. Vi vil hjælpe Dem i det omfang, det er muligt, men jeg tror ikke, at De over for Rådet kan gennemføre alt det, De vedtager i morgen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Trykbærende udstyr
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0217/96) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om trykbærende udstyr (C4-0226/96-00/0462(COD)) (Ordfører: Meier).

Meier
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i medlemsstaterne findes der stadig forskellige godkendelses- og prøvningsprocedurer for trykbærende udstyr. F.eks. kan gasflasker endnu ikke transporteres og anvendes i hele Fællesskabet. Men det indre marked er et område uden indre grænser, og den frie omsætning bør ikke hindres på grund af forskelle. Harmoniseringen medfører, at hindringer fjernes, og dette direktiv skal resultere i dette. Det er naturligvis endnu ikke fuldstændigt. Det vedrører udstyr med et tryk på over 0, 5 bar. Simple trykbeholdere falder ind under direktiv 87/404.
Transporten af farlige stoffer er på nuværende tidspunkt reguleret ved internationale konventioner. Undtaget er også militært udstyr, udstyr til brug i kernetekniske anlæg og olieledninger samt underjordiske olie- og gaslagre. Dette betyder imidlertid ikke, at risikomomenterne her ikke er erkendt. Tværtimod skal der på disse områder være særligt nøje forskrifter og prøvningsprocedurer! De blev kun holdt uden for denne betænkning på grund af særlige omstændigheder.
De gældende forskrifter dækker fortsat ikke alle områder. Men det skal gøres muligt at forbedre det indre marked uden at forringe sikkerhedsstandarderne i medlemsstaterne. De grundlæggende krav vedrørende beskyttelse af menneskers sikkerhed og sundhed samt hygiejne skal der ligeledes tages fuldt hensyn til. Trykbærende udstyr udgør på europæisk plan fortsat et særdeles stort marked, der sikrer arbejdspladser, og som med høje sikkerhedsstandarder kan konkurrere på verdensmarkedet.
I den foreliggende betænkning drejer det sig om følgende spørgsmål, som også kommer til udtryk i ændringsforslagene. Dette direktivs effektivitet og anvendelse i praksis skal undersøges. Det bør også overvejes, om man ikke senere kunne inkorporere direktiv 87/404 om simple trykbeholdere heri. Områder, der ikke er medtaget, kunne undersøges med hensyn til, om det er nødvendigt at fastsætte bestemmelser på unionsplan. Det er ønskeligt, at Kommissionens stående udvalg lader sig rådgive af tekniske eksperter. Dette var mange europæiske prøvningsorganer også optaget af, og det samme gælder forbrugere og brugere samt de, der arbejder med trykbærende udstyr. Sikkerheden skal garanteres på grundlag af prøvninger udført af godkendte organer, anerkendte uafhængige kontrolorganer og brugerkontrolorganer. Også CE-mærkningen behandles.
For at understrege sikkerheden - der er egentlig ikke nogen, der kan være imod sikkerhed - foreslår jeg også, at ændringsforslag nr. 10 vedtages. Ændringsforslag nr. 12 tager også sigte på sikkerheden. For nye materialer, hvor der ikke kan anvendes harmoniserede standarder, skal der ligeledes gælde et tilsvarende samlet sikkerhedsniveau. Jeg vil navnlig gerne understrege, at vi foreslår samarbejdet mellem medlemsstaterne og de ansvarlige myndigheder, fordi vi anser det for at være særdeles vigtigt.
Med hensyn til det sidste ændringsforslag, som vedrører diagrammet, kan jeg sige, at der ikke blev opnået noget kompromis om denne ændring i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Vi bør således ikke acceptere denne ændring for at bekræfte dette kompromis i Økonomiudvalget.
I relation til det, jeg i begyndelsen sagde om den nødvendige videre udvikling og udeladelse af særligt trykbærende udstyr, indtil yderligere direktiver forekommer at være nødvendige, foreslår jeg, at man støtter denne betænkning. Jeg siger tak i denne sene aftentime!

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, med direktivet om trykbærende udstyr vedtager vi et direktiv, som skal samordne de hidtil eksisterende nationale forskrifter for trykbærende udstyr. Alene dette direktivs anvendelsesområde - lige fra ildslukkere, trykbeholdere, ventiler til hele kemiske anlæg - viser, hvilken spændvidde der skal dækkes med dette direktiv. Erhvervslivet er derfor interesseret i et samordnet europæisk lovgivningskompleks på et højt sikkerhedsniveau, og netop dette opfyldes med den foreliggende fælles holdning.
Ifølge anvendelsesområdet fastsættes der kun bestemmelser for produkter, der har et højere risikopotentiale. Efter min mening ville alt andet heller ikke være fornuftigt. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at enhver ændring af dette direktiv kan bringe det kompromis i fare, som blev opnået i løbet af to et halvt års forhandlinger. Der finder jeg det vigtigt, at vi på nuværende tidspunkt er tilbageholdne med ændringsforslag. Dog mener jeg, at vi endnu en gang bør gøre os tanker om bilag I, 7, et bilag, hvori der udelukkende nævnes tekniske talværdier. Min gruppe, PPE-Gruppen, er af den opfattelse, at man med dette bilag egentlig forlader den aftalte linje, nemlig at bilag med rent tekniske talangivelser ikke længere skal forekomme i disse direktiver. Derfor vil vi også under afstemningen i morgen stille et separat ændringsforslag for at sikre, at man så i det mindste som led i forligsproceduren endnu en gang behandler dette bilag i direktivet. Jeg håber, at PSE-Gruppen kan tilslutte sig dette forslag for i det mindste at gøre et forlig muligt.
Et andet punkt, der er værd at nævne i relation til dette direktiv, er målsætningen om, at fabrikanterne skal overtage et større ansvar med hensyn til risikoundersøgelsen. Jeg ved, at de tekniske kontrolorganer ser kritisk på dette. Men undersøgelsen af risici i forbindelse med fremstillingen af udstyr samt inddragelsen af disse risici i konstruktions og montagefasen henhører efter vor opfattelse netop også under fabrikantens ansvarsområde. Derfor mener vi, at dette direktiv med hensyn til styrkelsen af det selvstændige ansvar også bidrager til en deregulering. Også dette kan være en deregulering, og derfor glæder PPE-Gruppen sig over den tendens, der er forbundet med dette direktiv.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Meier mange gange. Det har været en vanskelig og kompliceret betænkning, som også har lagt beslag på meget tid i Rådet. Jeg har lige kigget efter. Vi traf den første beslutning om det i Kommissionen i midten af 1993. Det er ingen bebrejdelse mod Rådet, men det viser, hvor kompliceret emnet er, frem for alt også når man tænker på, med hvilke moderne procedurer man ønsker at garantere sikkerheden. Det er jo målet med dette direktiv: Vi ønsker at vælge procedurer, som på den ene side garanterer et højt sikkerhedsniveau, men på den anden side netop ikke pålægger den berørte industri unødvendige bureaukratiske byrder. Hr. Konrad har jo allerede henvist til en af disse målkonflikter.
Ændringsforslagene er til dels forbedringer og præciseringer af teksten. Det gælder for ændringsforslag nr. 1-7 samt 9, 11, 12, 14 og 15, som vi således accepterer. De andre forslag - 8, 10, 13 og 17 - kan vi ikke støtte. I ændringsforslag nr. 8 kræves det, at inspektionen af udstyr i de højere kategorier af trykbærende udstyr i alle tilfælde skal udføres af en uafhængig tredjepart. Det strider mod de bestemmelser, som i øvrigt er indeholdt i direktivet, og også mod Rådets afgørelse om proceduren for overensstemmelsesvurdering, som foreskriver anvendelse af kvalitetssikringssystemer som alternativ overensstemmelsesvurderingsprocedure. Det har været anvendt med succes i lang tid, og vi ønsker egentlig ikke at opgive det.
Den med ændringsforslag nr. 10 ønskede fremme af anvendelsen af harmoniserede normer er i princippet allerede sikret med det nye koncept. Det er således ikke nødvendigt, som det kræves i artikel 10, at udarbejde en særlig rapport. Vi mener ikke, at det øger sikkerheden, men netop kun vil forårsage disse yderligere bureaukratiske vanskeligheder.
Jeg håber således, at vi kommer hurtigere videre her end hidtil, for som hr. Meier og også hr. Konrad med rette sagde, drejer det sig om et virkelig vigtigt direktiv, som vedrører en betydelig del af det indre marked, og som vi egentlig skulle have haft for mange år siden. Nu kan vi få det. Jeg har bestræbt mig på i Parlamentets og frem for alt også i tolkenes interesse ikke at tale længere end til midnat. Jeg har levnet et minut til formanden, så han kan afslutte forhandlingen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 24.00)

