Ünnepélyes ülés - A közép- és kelet-európai demokratikus változások huszadik évfordulója
Elnök
Mielőtt elkezdjük, el szeretném mondani, hogy beszélgettem Havel elnök úrral, és biztosíthatom önöket arról, hogy ehhez hasonló dolgot 25 évvel ezelőtt még elképzelni sem tudtunk!
(Taps)
Václav Havel
a Cseh Köztársaság korábbi elnöke. - (CS) Elnök úr, hölgyeim és uraim, szeretnék köszönetet mondani a meghívásért és azért a lehetőségért, hogy szólhatok önökhöz azokon a napokon, amelyek a lezárt határok drámai áttörésének, a szögesdrót elvágásának és az európai nemzetek közötti falak, illetve Németország esetében az egy és ugyanazon nemzetet megosztó fal lebontásának huszadik évfordulóját jelzik. Ez a kétoldalú megosztottság végét jelezte, nem csak Európa, de jelentős mértékben az egész világ számára. Ez történelmi szempontból olyan fontos pillanat volt, hogy sok ember úgy érezte, hogy ettől kezdve a világ már csak felvirágozhat.
Nem ez történt. A történelem, természetesen, nem ért véget. Rendkívül fontos ennek az évfordulónak a megünneplése nem csak a jelenről való gondolkodás miatt, hanem mindenekelőtt a jövőről való elmerengés végett. Európa egységesítésével kapcsolatos öt megjegyzésemmel szeretnék hozzájárulni ehhez a folyamathoz.
A vasfüggöny meglepően gyors leomlására senki sem volt, és nem is lehetett teljes mértékben felkészülve. Természetellenes lett volna. Éppen ezért a sajátságos dilemmák, a különböző alternatívák vizsgálatának és a bizonytalanságoknak az időszaka követte. Végül a NATO megtette azt a bátor lépést, hogy engedélyezte új tagok csatlakozását, amivel garantálta a biztonságukat, és lehetővé tette, hogy az európai uniós csatlakozásra való felkészülésre koncentráljanak. Ezt követően az Unió ténylegesen megnyitotta a kapuit Közép- és Kelet- Európa új demokráciái előtt. Időről időre különféle problémák vannak ezekkel az országokkal. Ez teljesen érthető. A demokratikus politikai kultúrát nem lehet egyik napról a másikra létrehozni, illetve feléleszteni. Időbe telik, és útközben sok váratlan problémát kell megoldani. A modern történelmi korszakban történt, hogy a kommunizmus először, és remélhetőleg utoljára uralomra került, és ezért mi voltunk az elsők, akik szembekerültünk a posztkommunizmus jelenségével. Nekünk kellett megbirkózni a félelem hosszan elhúzódó rendszerével és a vagyontárgyak történelmileg példátlan újraelosztásából eredő kockázatokkal. Voltak, és továbbra is vannak akadályok, és a helyzettel kapcsolatos tapasztalataink továbbra is gyerekcipőben járnak.
Mégis hiszek abban, hogy a Nyugat helyesen cselekedett. Minden más alternatíva sokkal több problémát eredményezett volna, és sokkal költségesebb lett volna, nem csak a Nyugat, de valójában mindannyiunk számára. Nem csak a befolyásolási övezetek fölött kiújult küzdelemnek, illetve az egyik oldalnak a másik oldal fölötti közvetlen uralmának lehettünk volna a szemtanúi, de a Nyugat által kizárt államok, minden valószínűség szerint, különböző nacionalisták és populisták, és azok felfegyverzett milicistáinak a játékterévé, és esetleg veszélyes helyi konfliktus régiójává váltak volna, ami, az ismert okok miatt, azért lett volna nagyon veszélyes, mert a második világháborút nem követte egy olyan, tényleges békekonferencia, amelyik kötelező, pontos, és tartós formában megteremtette volna a háború utáni európai kapcsolatokat. Véleményem szerint sokan azok közül, akik egészen az utóbbi időkig sarló-kalapácsos zászlókat lengettek, hamarosan a nemzeti zászlót fogták volna a kezükbe. Láttuk, hogy ez mire vezetett a volt Jugoszláviában. Közismert tény, természetesen, hogy a démonok újabb démonokat szülnek. Éppen ezért senki sem tudja megmondani, hogy a fertőzés nem terjedt volna-e át Európa nyugati felére is. Olyan korban élünk, melyben - a globalizálódásnak köszönhetően - minden helyi konfliktus gyors ütemben nemzetközi konfliktussá válhat.
Éppen ezért a választott megoldás történelmi értelemben a legtermészetesebb, gyakorlati szempontból meg a legcélszerűbb volt. Ráadásul ez olyan megoldás volt, amelyet a történelmi fejlődésért érzett közös felelősség kifejeződéséként is lehetett értelmezni, amelynek kezdetei a demokratikus világ által folytatott, szűklátókörű megbékélési politikára nyúlnak vissza.
Azzal szeretném összegezni, hogy az EU-ban napjainkban velünk kapcsolatban felmerülő jelentős nehézségekkel érdemes megküzdeni, mivel minden más alternatív lépés egyértelműen sokkal rosszabb és sokkal veszélyesebb lett volna. Ilyen körülmények között csak türelmet és megértést kérhetünk Európától.
Természetesen a kérdés az, hogy mi mit tudunk felajánlani Európának. Azok után, amin átmentünk a totalitárius rendszerben, sokáig azt hittem, hogy - mivel egyértelműen bűnösök vagyunk - meggyőző módon el kellene magyaráznunk másoknak a tapasztalatainkat, átváltoztatva a belőle következő dolgokat konkrét kezdeményezésekké. Ez nem egyszerű dolog, és nem vagyok benne biztos, hogy már eljutottunk idáig. A kormányzás totalitárius és tekintélyelvű formái gyakran kevéssé feltűnő módon kezdődnek, és rendkívül kifinomult társadalmi ellenőrzési formákkal bírnak. Sokan közülünk csak most, az idő múltával, jönnek rá arra, hogy időnként milyen okosan rángattak be bennünket a totalitarizmus hálójába. Mindez rendkívül elővigyázatossá tesz bennünket. Ez lehet a mi hozzájárulásunk annak a garantálásához, hogy amit átéltünk, soha többé ne történhessen meg.
Mire van szükség? Mindenekelőtt világos és egyértelmű szolidaritásra mindenkivel, aki napjainkban a világ bármely részén szembeszáll a totalitarizmussal, illetve a tekintélyuralmi rendszerekkel. A kérdéses szolidaritást nem akadályozhatják a gazdasági, vagy egyéb speciális érdekek. Még a kicsi, nem szembetűnő és jó szándékú kompromisszumok is - bár közvetetten és némi késedelemmel - fatális következményekkel járhatnak. A gonoszt nem lehet lecsendesíteni, mivel a gonosz természetéből következik, hogy saját előnyére használ fel minden megbékítési kísérletet. Ezenkívül Európának megvan a maga szomorú tapasztalata a politikai megbékélés terén. Az Észak-Koreában, Burmában, Iránban, Tibetben, Fehéroroszországban, Kubában, illetve más országokban élő liberális gondolkodású, illetve az ottani helyzetről őszintén beszélő emberek számára nyújtott támogatásunk sokkal többet jelenthet annál, mint gondoljuk. Saját magunknak is segítünk ezáltal. Segítünk magunknak egy jobb világ építésében, és abban, hogy jobban bánjunk egymással, más szóval abban, hogy hűebbek legyünk azoknak az értékeknek a valós tartalmához, amelyek mellett közösségi szinten elköteleztük magunkat.
Az Európai Parlament nemrégiben ítélte oda a Szaharov-díjat egy orosz szervezetnek, a Memorialnak, amely az emberi jogok tiszteletben tartását figyeli Oroszországban. Véleményem szerint ez fontos cselekedet volt. Emlékszem, hogy mekkora jelentősége volt hazámban annak, amikor a kormány óhaja ellenére, a francia elnök egyszer, egy állami szintű látogatás során meghívott bennünket - ellenzékieket - egy munkareggelire. Ezek a dolgok csak látszólag felszínesek. Totalitárius kormányzás alatt egyszerű tény, hogy egy reggeli, illetve egy elfojtott diákfelvonulás, a megfelelő körülmények között, mozgásba tudja hozni a történelmet.
Minden ember identitását, kivéve az emberekként velünk született dolgokat, a kollektív identitásunkként nevezhető különböző szintek hozzák létre. Mindegyikünk, többé-kevésbé létrehozza a saját hozzátartozás-érzését egy családhoz, közösséghez, régióhoz, vállalathoz, egyházhoz, társadalomhoz vagy politikai párthoz, nemzethez, a civilizált világhoz és végül e bolygó lakosságához. Mindez azt mutatja, hogy mindannyian rendelkezünk egyfajta otthonnal, függetlenül attól, hogy azt földrajzi, ideológiai, nyelvi, etnikai, vagy más módon értelmezzük, és mi magunk közösen hozzuk létre ezeket az otthonokat. A különböző fajtájú hazafiságunk, a céljaink, az affinitásaink, a hajlamaink, a büszkeségünk, a jellemvonásaink, a hagyományaink, a szokásaink, a magatartásunk és a különlegességeink is szerepet játszanak ebben. Röviden, a világ egy "patchwork”, az emberiség egy "patchwork” és mindegyikünk egy "patchwork”.
Természetesen, a kollektív szuverenitás ebből a kollektív összetartozás-érzésből fakad. Identitásunk minden szintjén rendelkezünk a szuverenitás adott szintjével, de egyetlen esetben sincs, és nem is lehet teljes a szuverenitásunk. Egyetlen követelmény van: a szuverenitásoknak ki kell egészíteniük egymást, és ha lehetséges, nem szabad, hogy ellentmondásban legyenek egymással.
Biztos vagyok benne, hogy tudják, miért is vetem fel most ezt a témát, hisz az európai alkotmánnyal és a Lisszaboni Szerződéssel kapcsolatos viták nagymértékben arra a kérdésre irányulnak, hogy milyen kapcsolatnak kell lennie a nemzeti szuverenitás és az európai szuverenitás között. A válasz egyértelmű: ki kell egészíteniük egymást. Ha európainak érzem magam, az nem jelenti azt, hogy nem vagyok cseh. Valójában pont a fordítottja igaz: csehként európai is vagyok. Kissé költőien úgy szeretek fogalmazni, hogy Európa szülőföldünk szülőföldje.
Ugyanakkor biztos vagyok abban is, hogy a jövőben az európai szuverenitás fokozatosan meg fog erősödni. Azt nem tudom, hogy milyen gyorsan, illetve milyen lassan, és nem tudom azt sem, hogy ennek során milyen kitérők és fordulatok lesznek, de azt tudom, hogy az integrációs folyamatnak folytatódnia kell. Végül is ez lényegi, sőt egzisztenciális érdeke nem csak az európaiaknak, hanem mindenkinek. Ennek az okai egyértelműek: olyan egységes, globális civilizációs térben élünk, ahol egy grönlandi halászati cég tulajdonosa élhet Tajvanon, és lehet egy brazil bank vagy egy cseh bánya résztulajdonosa, és számítógépen keresztül irányíthatja a cégét Izlandról. Egy ilyen térben a különböző nemzetek fölötti, államok fölötti vagy kontinentális közösségek egyre fontosabb szerepet fognak játszani. Ez még nem jelenti, és nem is fogja jelenteni a nemzetállamok létezésének a végét, de a nemzetállamok csoportokba szerveződnek, és a jövőben is csoportokba fognak szerveződni, és sok területen együtt fognak fellépni. Önmagában már a műszaki és gazdasági fejlődés is teljes mértékben szükségessé teszi ezt. Másrészt viszont egy olyan időszakban, amikor a világ a fenyegető egységesedés felé halad, a különböző, egymáshoz így vagy úgy közel álló, kisebb állami és nemzeti közösségek alkotmányai alapvető fontosságúak lehetnek a nemzeti vagy regionális identitás védelme szempontjából.
Az államok fokozatos és békés csoportba szerveződése természetesen megerősíti a békés egymás mellett élést is. Vagy talán nem lenne igaz, hogy az elmúlt évszázadok háborúinak többsége nemzetállamok harca volt? Hogy lehetne sikeresebben megszelídíteni a különböző nemzeti démonokat, mint a nemzetek közötti gyakorlati együttműködéssel? A többszintű szuverenitás elvéhez való csatlakozás természetesen csak civil és politikai támogatás mellett lehetséges. Észrevettem, hogy a saját hazámban - és talán sok más országban is - az emberek gyakran használják a "mi” - az én esetemben a csehek - és az "ők” kifejezéseket, és az utóbbi alatt a Brüsszelben levő gonosz külföldieket értik. Nem vagyunk-e ugyanakkor mi is Brüsszelben? Mindenesetre, ez a megosztás az a priori erényes "mi”, és a bizonyos értelemben romlott "ők” között, akik mindenáron rosszat akarnak nekünk, egyszerűen arra utal, hogy milyen kevéssé értjük az integráció tényleges elvét. Nagy türelemmel, de ezzel is szembe kell szállni.
Ugyanabban a hajóban evezünk mindannyian, és a hajó a helyes irányba halad. A jövőben is a helyes irányba fog haladni akkor, ha minden utasa közös felelősséget érez, és nem csak a saját érdekében folytatja önös játékait. Egy újonnan létrehozott közösségben nem úgy válhatunk fontossá, illetve egyedivé, ha a még alig meghatározott nemzeti érdekeinkről skandálunk, ami egyszerűen csak a belső önbizalom hiányát hivatott elfedni, hanem úgy, hogy céltudatosan megpróbálunk kijönni egymással, és részt veszünk a közös erőfeszítésekben.
Évszázadokon át, Európa bolygónk legfontosabb civilizációs központja volt, és határozottan ennek is tartotta magát, habár ezt helytelenül tette. Éppen ezért jogosnak tartotta, hogy a kultúráját, a vallását, a találmányait eljuttassa a világ minden részébe, függetlenül attól, hogy azokra bárki igényt tartott-e. A fenti értékek exportját sok esetben erőszak kísérte. Sőt, még azt is állíthatjuk, hogy a modern civilizáció egésze - nem csak a világ által kiemelkedőnek tartott elemek, hanem napjaink szűklátókörűsége is - visszanyúlik Európához. Európának tanulnia kell ezekből, és újra kell értékelnie a szerepét. Vagyis, hogy a jövőben semmit nem fog ráerőszakolni a világra, hanem csak az ösztönzésre tesz kísérletet. Pusztán csak példát mutat, amiből mások átvehetnek valamit, de minden kötelezettség nélkül.
Nehéz lenne még egy olyan régiót találni a Földön, ahol a különböző országokban ilyen sok, különböző nemzet és etnikai csoport, ilyen sok kisebbség és kisebbség a kisebbségeken belül koncentrálódott. Az elmúlt évtizedekben Európának, mindezek ellenére sikerült létrehoznia a világon napjainkban talán legkonzisztensebbnek nevezhető nemzetek feletti csoportosulást. Ugyanakkor a legfontosabb az, hogy a csoportosulás nem az erősek által a gyengék ellen elkövetett erőszak eredményeként született, mint ahogy a múltban minden esetben történt. Éppen ellenkezőleg, gyakorlati megállapodások eredményeként jött létre. Következésképpen az integráció átkerült a csatamezőről a konferenciaterembe. Ha semmi másnak, ennek önmagában is nagy kihívást kell jelentenie a világ többi része számára.
Említettem már, hogy a mai világban egyre fontosabbá válik a nemzetek feletti struktúrák szerepe. Véleményem szerint az elkövetkező évtizedek legjobb politikai megoldása a nagy, nemzetek feletti, illetve kontinentális egységek közötti, kreatív partnerségen alapuló együttműködés lenne, amelynek az alapját az inkább erkölcsi, mint politikai jellegű, specifikus, minimális társadalmi normák képezik. A kapcsolatoknak, természetesen csak akkor, ha van értelmük, két alapelvet kell tiszteletben tartaniuk: teljes, kölcsönös egyenlőség és a lehető legteljesebb nyitottság. A kapcsolat nem partnerség, ha gyakorlati okokból, például az olaj-, illetve a gázellátás megszűnésétől való félelem miatt, egyesek szemellenzőt használnak, és teljesen megfeledkeznek a liberális újságírók meggyilkolásáról, illetve az ehhez hasonló gonoszságokról, vagyis olyan eseményekről, amelyekről más körülmények között szívesen szót ejtenének. Az ilyen kapcsolat hazugságon alapul. A valós partnereknek képesnek kell lenniük arra, hogy mindenről, amire gondolnak és amiről gondolkodnak, más szóval a teljes igazságról, beszélni tudjanak egymással, és képesnek kell lenniük arra is, hogy meghallgassák a teljes igazságot.
Az európai integráció, amelynek köszönhetően kontinensünk legnagyobb része már egy jó ideje békében élhet, valójában egyedi kísérlet az államok demokratikus konföderációjára. Ez még nem teljes föderáció, és még csak nem is hagyományos konföderáció, és rövid időn belül nem is válik azzá. Egyszerűen csak valami új. Bárcsak ez a kísérlet példaként szolgálna mások számára is! De nem is ez a legfontosabb. Hiszek abban, hogy az Európai Uniónak lehetősége van arra, hogy a nemzetek közötti együttműködésre adott modellen kívül még egy ennél mélyrehatóbb dologgal is ösztönözze a világ többi részét. Ez alatt azt a lehetőséget értem, hogy meg kell próbálni megváltoztatni mindazokat a megkérdőjelezhető módozatokat, amelyek alapján Európa meghatározta, illetve befolyásolta napjaink civilizációjának egész jellegét. Talán ez olyan mozgalom, amely már most is kibontakozó félben van.
Itt a profit mindenáron való, a hosszú távú és visszafordíthatatlan következményekre tekintet nélküli kultuszának elutasítására, a mennyiségi növekedés és a még nagyobb növekedés elutasítására, annak a durva elképzelésnek az elutasítására gondolok, hogy érjük utol, és körözzük le Amerikát vagy Kínát, vagy bárki mást, valamint a Föld veszélyes és tervszerűtlen kolonizációjának és a földgolyó esztelen, a környezetet és a jövő generációk érdekeit figyelmen kívül hagyó kirablásának az elutasítására gondolok. Gondolok továbbá az energia-takarékosság barátságos formáira, amikor az egyes államok sikereit nem a fogyasztás növekedésével, hanem, épp ellenkezőleg, a fogyasztás csökkenésével mérik.
Természetesen mindez csak azzal a feltétellel lesz lehetséges, ha változás kezdődik a mai európai ember lelkében. A legújabb kozmológiai felfedezéseket látva csak egy kicsit kell alázatosabbnak lennie, arra kell gondolnia, hogy mi történik a halála után, és tisztelettel fejet kell hajtania az univerzum misztériuma előtt; vagyis röviden, ismét szorosabb kapcsolatot kell kialakítania az örökkévalósággal és a végtelennel, épp úgy, ahogy az európai fejlődés korai időszakában tette. Komolyan el kell gondolkoznunk azon a tényen, hogy amit megtettünk, azt nem lehet semmissé tenni, hogy valahol mindenre emlékeznek - még ha csak egy repülő fénycsóva formájában is -, és hogy éppen ezért semmi sincs mindörökre megbocsátva.
Visszatérve most Európához mint a többiek partneréhez, az a helyzet, hogy az emberiség nagy családja esetében a legtöbb háború a határok miatt, azaz a területért folyt. Mindebből egy fontos tanulságot lehet levonni, miszerint nem csak a nemzetállamoknak, de a nemzetek feletti közösségeknek is minden esetben pontosan tisztában kell lenniük azzal, hogy hol kezdődnek, és hol végződnek. A bizonytalan, illetve vitatott határok gyakori forrásai a katasztrófáknak. Az Európai Uniónak is szem előtt kell ezt tartania, és egyértelműen meg kell határoznia a külső határait. Ha meg akar szüntetni egy határt, akkor először azt kell tudnia, hogy hol húzódik az a határ. Éppen ezért először szélesebb értelemben, vagyis a földgolyó szintjén kell támogatnia a földrajzi önmeghatározás fogalmát. Ily módon is jelentősen és konkrét formában tudna hozzájárulni ahhoz, amire mindannyian vágyunk, vagyis a földgolyó népei és nemzetei közötti megbékéléshez.
A megosztott szuverenitás témája az európai vitákban elsősorban az Unió intézményi szerkezete kapcsán merül fel. Dicséret illeti az Uniót azért, hogy az elmúlt években olyan sok energiát szentelt ennek a témának, és azért a sikerért, amelyet elért. Pontosan emiatt vállalkozom arra, hogy ebben a témában előre tekintsek. Az a parlament, amelyben ülnek, közvetlen formában kerül megválasztásra, és erőfeszítések történnek arra, hogy a különböző államok képviselőinek létszáma arányos legyen a képviselt ország méretével. Véleményem szerint az Európai Parlamentnek, egyetlen olyan szervezet lévén, amelyet az összes európai közvetlenül választ meg, a jelenleginél több hatalommal kellene rendelkeznie. Ennek megfelelően a törvénykezés feladatának határozottabban át kellene kerülnie a végrehajtó hatóságtól a jogalkotó hatósághoz. Nem szabad, hogy az Európai Parlament bárki szemében is csak az Unió költséges ékességének látszódjon.
Véleményem szerint a Parlament mellett még létre lehetne hozni egy olyan, kisebb testületet is, melynek a tagjait a nemzeti parlamentek választanák meg a soraikból, és amelyikbe minden tagállam azonos számú tagot delegálna. Ily módon, vagy ehhez hasonló módon, egyszerre két problémát lehetne megoldani. Egyrészt, ez megszüntetné azt az érzést, amely sok nemzeti parlament esetében megvan, vagyis hogy ki vannak zárva az európai döntéshozatalból. Másrészt, ez biztosíthatná, hogy létezzen legalább egy olyan uniós testület, amely teljes egyenlőséget garantál valamennyi tagállam számára. Ez a testület természetesen csak ritkán ülésezne, csak ha egy megadott számú tag ezt kérné, és csak konszenzust igénylő kérdésekben. Ez a megoldás egyben azt is jelentené, hogy a Bizottságba történő jelöléseket nem kellene ilyen bonyolult módon, az országkvóták alapján lebonyolítani, és az Európai Tanácsban nem lenne ilyen nehézkes a szavazatszámlálási rendszer. Meg kell mondanom, hogy személyes véleményem szerint sokkal fontosabb, hogy olyan biztosaink legyenek, akik a saját területükön valóban élenjáró szakemberek, minthogy mindenáron honfitársaim, avagy párttársaim legyenek a biztosok.
Az Európai Tanács jelenleg a végrehajtói és a képviseleti hatalom furcsa kombinációja. Ennek a pozícióját is tisztázni kell. Szerintem hasonlónak kellene lennie a parlamenti demokráciák államfői pozíciójához, és ezért az államok konföderációinak olyan, részben látható, részben láthatatlan kollektív feje kellene legyen, amelynek a látható képviselője, vagyis az elnöke, mindenki számára érthetően, természetesen egy olyan személy lenne, akinek a létezése már a Lisszaboni Szerződésben is célkitűzésként szerepel, és aki egy nagyon fontos személy, szem előtt tartva, hogy amikor megjelenik egyfajta kollektív államfő, az általában az állam felbomlását jelzi. Nem azt akarom mondani, hogy ennek egy nemzetek feletti közösség esetében is elő kell fordulnia, de ezzel együtt úgy érzem, hogy lennie kellene egy olyan, meghatározott emberi arcnak valahol a csúcson, aki képviselné az egész, bonyolult gépezetet, és akinek köszönhetően az egész érthetőbbé válna.
Már nagyon sokszor elmondtam, hogy kiválónak tartanám, ha valamikor a jövőben lenne egy vékony, érthető és olvasható európai alkotmány, amelyet még az iskolások is megértenének, és ha az összes többi - ami most több ezer oldalt tesz ki - csak ennek a melléklete lenne. Az Alapjogi Charta, amely megfogalmazza az Unió alapját képező azon értékeket és ideálokat, amelyeknek megpróbál eleget tenni, és amelyeket szem előtt tart a döntéshozatal során, természetesen szerves összetevője, illetve valójában az első része lenne ennek az alkotmánynak.
Hölgyeim, és uraim, még egy utolsó megjegyzést szeretnék tenni, ami bizonyos mértékig visszavisz oda, ahonnan indultam. Távolról, az Európai Unió erőteljesen technokrata szervezetnek tűnik, amelyet csak a gazdaság és a pénz érdekel. A költségvetés, a kvóták, a vámok, az adók, az üzleti szabályok és sok más szabályzat fölötti örökös alkudozásra talán szükség van, és én egyáltalán nem akarom azt elítélni. Még azt is gondolom, hogy a gulyás-főzésről szóló híres javaslatoknak, illetve szabványoknak - melyek az euroszkeptikus viccelődések gyakori céltáblái - sokkal inkább valami magyar, illetve cseh dolog védelme, és nem az érintett tagállam és annak identitása elleni támadás a célja.
Ennek ellenére mégis úgy vélem, hogy az Uniónak nagyobb és láthatóbb hangsúlyt kellene fektetnie a ténylegesen legfontosabb dolgokra, vagyis a szellemi és az értékekhez kapcsolódó alapjaira. Az Unió példa nélkül álló kísérletet jelent az emberi szabadságjogok és az emberi méltóság tiszteletben tartásán, valós, és nem csak látszólagos, illetve formális demokrácián nyugvó, a józan észen, mértéktartáson, továbbá a közösségen belül, és mindenki mással egyenlő alapokon folytatott párbeszéden alapuló nagy és eredeti, nemzetek feletti közösség létrehozására. Természetesen ez a közösség az egyes nemzetek, hagyományaik, eredményeik, az általuk elfoglalt terület, otthonaik és azon táj tiszteletben tartásán is alapul, ahol ezek az otthonok találhatók. És természetesen az emberi jogok és az emberi szolidaritás tiszteletben tartásán is.
Európa gazdag szellemi és történelmi hagyományai - melyek a klasszikus, a zsidó, a keresztény, az iszlám és a későbbiekben a reneszánszkori és a felvilágosodás korabeli elemeken alapulnak - vitathatatlan értéket képviselnek, amelyeket lehet, hogy az Európai Unió szóban támogat, de amelyekre gyakran csak azoknak a dolgoknak a vonzó csomagolásaként tekint, amelyek igazán számítanak. Hisz nem ezek az értékek számítanak igazán, és megfordítva, nem ezek a dolgok szabják meg minden másnak az irányát?
Nem valami forradalmi, korszakalkotó, avagy radikális dolog mellett érvelek. Pusztán csak amellett érvelek, hogy alaposabban el kellene gondolkodnunk az európai egyesítés tényleges alapjain, hogy hangsúlyozottabban kellene ápolnunk az európaiságunkat, és világosabban kellene utalnunk egy olyan morális kódexre, amely túlmutat a konkrét előnyeink világán, azon a világon, amelyik nem vezet sehová, és amely csak mennyiségi mutatókat használ a prosperitás meghatározására.
Immáron húsz éve, hogy behegedt Európa hasadéka. Határozottan hiszem, hogy a kontinens soha többé nem fogja megengedni magának, hogy megosszák, és hogy, épp ellenkezőleg, az egyre elmélyülő szolidaritás és együttműködés tere és forrása lesz. Bár csak Schiller Örömódája több lenne számunkra és az utódaink számára az emberek közötti barátságot dicsőítő versnél, és olyan szimbólummá válna, amely felidézi a humánusabb világ megvalósulása érdekében tett közös erőfeszítéseinket.
(A képviselők felállva tapsolnak)
Elnök
Hölgyeim és uraim, ha a Szaharov-díj létezett volna harminc évvel ezelőtt, akkor Te, Václav, lettél volna az egyes számú jelöltünk. Szerencsére, Neked ma már nincs szükséged erre a díjra, hisz már nem létezik a régi és az új Európa. Csak egyetlen Európa van. Ma, politikusokként, az a feladatunk, hogy tiszteletben tartsuk a megbékélés és a szolidaritás azon értékeit, amelyekből kinőtt az Unió. Tegyünk éppen ezért meg minden lehetségest annak érdekében, hogy ezek ne merüljenek feledésbe.
(Az ülést 15,50-kor megnyitják.)
