Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 6. november 1997, for genoptaget.

Formanden
Mine damer og herrer, det er mig en glæde at kunne meddele Dem, at den kinesiske systemkritiker hr. Wei Jingsheng, som Europa-Parlamentet i 1996 tilkendte Sakharov-prisen for tankefrihed i anerkendelse af hans kamp for demokratiske frihedsrettigheder og menneskerettigheder, blev løsladt i går, den 16. november.
Løsladelsen af hr. Wei Jingsheng må dog ikke få os til at glemme, at han er blevet tvunget til at forlade sit land, og at de kinesiske fængsler stadig er fulde af politiske fanger.
Den anden meddelelse, jeg skal give Dem, er derimod desværre meget sørgelig og oprørende: En gruppe terrorister har i Luxor beskudt to turistbusser. Efter de seneste forlydender er der 79 dødsofre, blandt disse mange fællesskabsborgere med tysk og fransk nationalitet. Jeg er sikker på, at jeg repræsenterer Parlamentets holdning ved at udtrykke vores harme over det skete og vores solidaritet med ofrene. Vi vil straks overbringe Parlamentets sorg over denne barbariske handling til de pårørende og til myndighederne i det land, hvor den fandt sted.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet den 6. november1997 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Corbett
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Under Parlamentets sidste mødeperiode blev ni Liverpool-fans arresteret efter et optrin uden for stadion i Strasbourg. Tre af dem blev idømt otte måneders fængsel. Selvom jeg godt kan forstå, at de franske myndigheder ønsker at sende en klar udmelding til potentielle fodbold-hooliganer om, at en sådan opførsel ikke vil blive tolereret ved næste års VM, så synes jeg alligevel, at det er noget overdrevet at idømme mennesker, der ikke tidligere har været straffet eller involveret i sådanne hændelser, en straf på otte måneders fængsel for hvad der må siges at være et mindre håndgemæng i en ellers hændelsesfri fodboldkamp.
Jeg spekulerer på, hr. formand, om De vil tage del i at opfordre vores tidligere kollega, justitsminister Elisabeth Guigou, til at se nærmere på retspraksis inden for dette område.
(Blandede reaktioner)

Formanden
Hr. Corbett, jeg mener, at det første formandskabet bør gøre, er at undersøge, hvad der helt nøjagtigt er sket, selvfølgelig med fuld respekt for domstolenes uafhængighed i medlemsstaterne. De ved jo, at Parlamentet ikke bør blande sig i domstolenes afgørelser. Under alle omstændigheder tror jeg, at det ville blive hilst velkommen af alle, hvis det var muligt at opnå en mildere behandling, men der skal naturligvis udvises den største respekt for domstolenes uafhængighed.
Bifald

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, for fire måneder siden bad jeg Dem undersøge, hvordan det kan være muligt, at Rådets formandskab på konferencen i Zimbabwe siger, at Parlamentet ikke har nogen mening om emnet. Det drejede sig om CITES. Parlamentet havde netop vedtaget en beslutning og havde altså en mening. Den forelå også dér, men det blev sagt for øjnene af alle de internationale organisationer, at vi ikke havde nogen mening. Jeg har allerede spurgt flere gange her, hvordan noget sådant kan være muligt, og jeg holder fast ved, at jeg skal have et svar, fordi jeg lidt efter lidt får øget mistanke om, at vi her i stigende grad træffer beslutninger, der dog tilsyneladende ikke når frem til modtagerne. Så må man da få det indtryk, at vi arbejder forgæves eller ikke bliver taget alvorligt. Ingen af delene forholder sig efter min mening sådan, det irriterer mig, i hvert fald mig personligt! Jeg beder Dem nu med største beslutsomhed om venligst at sørge for, at jeg får et svar, for denne hændelse fandt sted i juli, og vi skriver nu november!

Formanden
Mange tak, fru Bloch von Blottnitz. Jeg vil spørge Rådet, hvorfor der endnu ikke er kommet svar og insistere på, at det kommer.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, myndighederne i lufthavnen Madrid-Barajas skaber fortsat vanskeligheder for Air Frances særfly til det ugelange plenarmøde, hvad angår tidsplanen. Jeg ville derfor være taknemmelig, hr. formand, hvis De på vores vegne ville henvende Dem til omtalte lufthavns myndigheder for én gang for alle at få løst dette problem med tidsplanen. Jeg finder det også rimeligt at benytte lejligheden til at takke Air France for den beredvillighed og opmærksomhed, de har udvist, så vi i dag kunne komme rettidigt til plenarmødet.

Formanden
Mange tak, fru Díez de Rivera. Der er tilsyneladende ikke kun problemer med myndighederne i én lufthavn, men også i en anden. Jeg har derfor bedt generalsekretæren om at undersøge, hvad der nøjagtigt er sket, og med den viden vil vi henvende os til dem, der er ansvarlige for ændringerne.

McMillan-Scott
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. I min egenskab af ordfører om Kina ønsker jeg at tilslutte mig Deres bemærkninger om Wei Jingsheng. Vi bør naturligvis også huske på, at der er tusindvis af mennesker, der stadig sidder fængslet i Kina på grund af den samme påståede forbrydelse.
Sakharov-prisen gives for ytringsfrihed. Jeg henviser til en sag, der blev forelagt Dem ved sidste plenarmøde i Strasbourg om de nu berømte »fire fra Strasbourg« - nogle af vores kolleger i Socialistgruppen, der var blevet pålagt ikke at udtale sig om valgproceduren i forbindelse med europæiske valg.

Formanden
Hr. McMillan-Scott, dette emne er blevet behandlet af det kompetente udvalg. Afgørelsen er truffet. Emnet er ikke på dagsordenen og er ikke et anliggende for plenarforsamlingen. Jeg beklager, men jeg kan ikke lade Dem rejse dette spørgsmål igen.

Andrews
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Det er en sag, der vil blive rejst i løbet af ugen, og det vedrører menneskerettigheder, det er et spørgsmål om borgernes rettigheder.

Formanden
Hr. Andrews, spørgsmål om menneskerettigheder kan ikke tages op i plenarforsamlingen på dette tidspunkt. Jeg er klar over, at De refererer til fru McAliskey. Hvis De ønsker det, kan jeg tage imod Deres brev og forhøre mig om, hvad der foregår. Det er godt, hvis De kan give mig flere oplysninger. Vi kan dog ikke spilde tid nu med spørgsmål, der ikke vedrører dagsordenen.

Dupuis
Hr. formand, jeg takker Dem for Deres udtalelse vedrørende hr. Wei Jingsheng. Er det muligt, at hr. Wei Jingsheng, der ikke havde mulighed for at modtage prisen personligt sidste år, kan være til stede ved ceremonien i forbindelse med uddelingen af Sakharov-prisen til fru Ghezali under næste mødeperiode?

Formanden
Tak hr. Dupuis, jeg vil forelægge spørgsmålet for Formandskonferencen. Vi vil finde det bedst mulige tidspunkt at modtage hr. Wei Jingsheng på, eftersom han fik overrakt Sakharov-prisen af en tredje person. Trods dette vil vi forsøge at modtage ham her ved førstkommende lejlighed.

McGowan
Hr. formand, jeg vil gerne have lov til kort at kommentere den sag, som De lod hr. Corbett kommentere. Jeg sætter pris på, at De vil se på sagen. Jeg er ikke uenig med Dem i det, De sagde, om retssystemet i forskellige medlemsstater, men jeg mener, at mange fodboldtilhængere i hele Europa bliver meget dårligt behandlet af både politiet og domstolene. Jeg vil også gerne pointere, at der under vores drøftelser af menneskerettigheder hver måned i Strasbourg udvises langt større forbeholdenhed med hensyn til kritik af domstolene og politiets opførsel i store dele af verden. Husk det venligst.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, mit indlæg drejer sig om dagsordenen for i dag og i morgen. Heri står der, at mødetiden efter kl. 19.00 i aften og i morgen mellem kl. 17.30 og 19.00 er forbeholdt presserende møder i udvalgene efter tilladelse fra Dem, hr. formand.
Jeg kan konstatere, at denne formulering er ny i forhold til den, der fremgår af de tidligere dagsordener. Så vidt jeg har forstået, drejer det sig om en følge af Domstolens kendelse af 1. oktober i år. Jeg kan altså konstatere, at en kendelse fra Domstolen fra oktober 1997 gøres gældende allerede i år. Jeg havde gerne set, at det samme var tilfældet for mødekalenderen for 1997. Jeg kan således konstatere, at De opererer med en differencieret anvendelse efter de punkter, der berøres af Domstolens kendelse.

Formanden
Nej hr. Fabre-Aubrespy, jeg opererer ikke med en differencieret anvendelse. Det er Formandskonferencen alene, der har draget lære af denne kendelse: På den ene side er det, som De allerede ved, fysisk umuligt at organisere en ekstra mødeperiode i Strasbourg i november, men på den anden side ville man respektere Edinburg-beslutningen om udvalgsmøder fuldt ud.
Formandskonferencen vedtog derfor et system, som begrænser udvalgsmøderne i Strasbourg til det minimum, der er nødvendigt for plenarforsamlingens arbejde. Dette system vil finde anvendelse med den nødvendige strenghed. Endnu befinder vi os i en overgangstilstand, og jeg håber, at der under næste mødeperiode vil være færre udvalgsmøder.

Gallagher
Hr. formand, jeg forstår ikke, hvordan De kan se bort fra en irsk borgers rettigheder, som har siddet i et britisk fængsel i 12 måneder, uden at der er rejst sigtelse, og dog lade britiske medlemmer, som rejser spørgsmålet om fire Liverpool-fans i fængsel i Strasbourg, komme til orde. Jeg foreslår, at vi bør have ret til at tage en sag op, der vedrører en borger i vores eget land, og jeg vil gerne have lov at fremføre over for medlemmerne af Europa-Parlamentet, at de skulle have været i Bruxelles sidste lørdag, da der ingen problemer var med 10.000 irske fans. Og hvis det modsatte havde været tilfældet, ville vi stadig ikke have rejst sagen i Parlamentet.

Formanden
Jeg mener ikke, hr. Gallagher, at vi skal vende tilbage til et emne, som på nuværende tidspunkt ikke falder ind under vores kompetence. Jeg har allerede sagt, at de nødvendige undersøgelser vil blive iværksat.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt. Der er foreslået eller inkorporeret følgende ændringer:
Mandag:

Formanden
Hvad angår den tredje konference om klimaændringer i Kyoto, kan jeg oplyse de damer og herrer om, at fristerne for indgivelse af redegørelser er blevet forlænget som følger: Forslag til beslutning, i aften kl. 19.00. Ændringsforslag og fælles beslutningsforslag, i morgen tirsdag kl. 16.00.
Afstemningen finder sted på torsdag.
Tirsdag og onsdag: Ingen ændringer.
Torsdag:

Formanden
UPE-Gruppen anmoder om, at betænkning (A4-308/97) af Scapagnini for Forskningsudvalget om meddelelse fra Kommissionen om »Samlet oversigt over energipolitik og energiforanstaltninger« opføres på en bedre plads på dagsordenen tirsdag, onsdag eller torsdag.
Jeg giver ordet til hr. Scapagnini, som vil begrunde anmodningen.

Scapagnini
Hr. formand, tak for at De gav mig ordet om dette punkt. Jeg vil gerne understrege, at jeg som formand for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi flere gange, også skriftligt, har måttet beklage mig over, at betænkningerne fra Forskningsudvalget altid ender med at blive forhandlet på lidt specielle tidspunkter: enten sent om aftenen eller allersidst i mødeperioden. Dette er også tilfældet med denne meget vigtige betænkning om den samlede oversigt over energipolitik og energiforanstaltninger
Men da jeg er klar over, hr. formand, at dagsordenen er særdeles omfattende denne gang, er jeg med Deres tilladelse også rede til at anmode om, at betænkningen flyttes til en kommende mødeperiode, hvis blot - og det beder jeg med al respekt indtrængende om - den kan forhandles på et rimeligt tidspunkt. Vi er altså villige til at lade betænkningen udsætte til en kommende mødeperiode, fordi jeg er klar over, at det er meget vanskeligt nu, hvis der som sagt blot tildeles den et passende tidspunkt.

Formanden
Hr. Scapagnini, anmoder De om, at Deres betænkning forelægges en anden dag i ugen, eller at forelæggelsen udsættes til en senere mødeperiode?

Scapagnini
Hr. formand, min primære anmodning er at få betænkningen flyttet til et mere passende tidspunkt tirsdag eller onsdag. Hvis dette ikke er muligt, anmoder jeg sekundært om at udsætte den til en kommende mødeperiode, hvor vi kan behandle den på et rimeligt tidspunkt.

von Habsburg
Hr. formand, det vil jeg gerne modsætte mig, for det er en god betænkning, og det ville være synd, hvis man udsatte den. Om det nu finder sted onsdag eller torsdag, det gør vel ikke den store forskel. Jeg ser overhovedet heller ikke nogen grund til, at man skulle udsætte denne betænkning. Jeg beder derfor om, at man ikke udsætter den.

Green
Hr. formand, jeg forstår, hvad hr. Scapagnini mener, men der er ikke tid til at tage det op nu uden at afbryde nogle af de meget vigtige forhandlinger, som allerede er skemalagt. Min gruppe støtter, at diskussionen tages op i en senere mødeperiode, hvis hr. Scapagnini ikke er tilfreds med dens placering på denne måneds dagsorden.

Formanden
Godt, jeg sætter hermed anmodningen om at flytte Scapagnini-betænkningen til dagsordenen for onsdag til afstemning.
(Anmodningen forkastedes)

Formanden
Jeg sætter hermed anmodningen om udsættelse af Scapagnini-betænkningen til afstemning.
(Anmodningen godkendtes)

Green
Set i lyset af at der nu er plads på dagsordenen, mindes De nok diskussionen på Formandskonferencen om Jöns-betænkningen om Den Europæiske Socialfond. Denne betænkning var oprindeligt planlagt til denne måneds dagsorden, men blev opgivet, fordi der ikke var tid. Vi kunne måske lægge denne betænkning ind nu. Jeg kan forstå, at udvalgsformanden og ordføreren går ind for, at den sættes på torsdagens dagsorden.

Formanden
Fru Green anmoder altså om, at Jöns-betænkningen om Den Europæiske Socialfonds fremtid opføres på dagsordenen i stedet for Scapagnini-betænkningen.
Er der nogen, der ønsker at komme med indlæg til støtte for fru Greens anmodning?

Hughes
Hr. formand, jeg støtter forslaget. Kommissionen udsteder ved årsskiftet sin egen meddelelse om ESF's fremtid. Hvis vi skal øve indflydelse på den med denne initiativbetænkning, er det afgørende, at vi vedtager den i denne uge. Der vil slet ikke være tid til at tage hensyn til den, hvis vi i stedet vedtager den i december. Jeg støtter absolut dette forslag.

Formanden
Da ingen ønsker at komme med indlæg imod, går vi nu over til afstemning om anmodningen om at opføre Jöns-betænkningen på dagsordenen for torsdag.
(Anmodningen godkendtes)

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, jeg ser, at spørgetid til Rådet, som - i overensstemmelse med en rutine, som jeg anser for sædvane, og som i øvrigt er aftalt med Rådet - normalt finder sted om onsdagen mellem kl. 17.30 og 19.00, ikke er opført på forslaget til dagsorden, da den sædvanlige tidsplan er forrykket på grund af den vigtige afstemning om betænkning af Méndez Vigo og Tsatsos, og det anføres blot, at den vil blive »fulgt af spørgetid til Rådet«. Jeg mener, at denne slaphed ikke afspejler den vigtighed, som medlemmerne af Europa-Parlamentet tillægger spørgetid til Rådet, ej heller den respekt, vi skylder Rådet, som bør vide, på hvilket tidspunkt vi vil fremsætte disse spørgsmål.
Jeg vil derfor, hr. formand, udtrykke min forvirring over den usikkerhed, der hersker på dette punkt i forslaget til dagsorden.

Formanden
Mange tak, hr. Gutiérrez. Netop fordi den vigtige spørgetid skal forenes med en ikke mindre vigtig forhandling, der drejer sig om Parlamentets holdning til Amsterdam-traktaten, blev løsningen, som Formandskonferencen fandt frem til, at forlænge mødet om aftenen - som De kan se i dagsordenen - til kl. 20.00, således at der, hvis vi går ud fra, at afstemningen om betænkning af Méndez Vigo og Tsatsos kan gennemføres på ca. halvanden time, vil være det normale tidsrum, det vil sige fra kl. 18.30 til 20.00, til spørgetid.
Da det under alle omstændigheder må forventes, at Rådet er meget interesseret i afstemningen om betænkning af Méndez Vigo og Tsatsos, er det klart, at det vil være til stede i Parlamentet under afstemningen, og det vil derfor være til rådighed for medlemmernes efterfølgende spørgsmål.
Jeg forstår, at det ikke er den ideelle løsning, men det er den eneste måde, hvorpå to meget vigtige emner, der skulle indpasses i et i forvejen meget presset møde, kunne forenes.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg siger til hr. Posselt: Spørgsmålet har vi ikke hørt i gruppen, for så havde jeg kunnet forklare Dem, at vi har gjort en hel del for i det mindste at bevare spørgetiden med Rådet. Det er blot blevet noget senere.

Formanden
Der er jo ikke sket andet end, at den er udsat en time. Jeg kunne fortælle Dem, hr. Posselt, hvad nogle udenrigsministre har fortalt mig om spørgetid til Rådet om aftenen, hvad angår fremmøde og prestige i Parlamentet, men jeg tror, at det er bedst ikke at omtale det offentligt.
Fredag: Ingen ændringer.
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)

Klimaændringer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende:
betænkning (A4-0343/97) af Linkohr for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om den energimæssige dimension af klimaændringerne (COM(97)0196 - C4-0232/97); -redegørelser fra Rådet og Kommissionen vedrørende den tredje konference om klimaændringer (december 1997 i Kyoto).
Linkohr
Hr. formand, mine damer og herrer, det eneste, man kan sige, når salen tømmes, er, at drivhuseffekten i vores rum aftager noget, men også kun i dette rum.
Og så til selve emnet: På vejen til Kyoto har europæerne - det vil jeg gerne sige til Kommissionen - forholdt sig relativt modigt. Det vil jeg gerne sige som det første, og det fortjener De også ros for. Men hvis vi betragter virkeligheden en gang og ikke det trykte ord, så bliver man jo nødt til at tilføje noget. Hvis klimatologerne har ret, så må vi nedbringe CO2 -udledningerne til 10 milliarder tons på verdensplan frem til år 2050. I dag udgør udledningerne ca. 22 milliarder t, og hvis vi antager, at der bor 10 milliarder mennesker på jorden i midten af næste århundrede, så må hver enkelt menneske ikke producere mere end 1 t CO2 på det tidspunkt.
Gennemsnitsværdien i EU er p.t. 8, 4 t, i Tyskland 11 t og i Danmark 12 t. Lad os antage, at lighedsprincippet også gælder for klimapolitikken, så skal europæerne nedbringe CO2 -udledningerne til en ottendedel i løbet af to generationer, i Tyskland til en ellevtedel og i Danmark til en tolvtedel. Men rent faktisk stiger udledningerne af CO2 og andre drivhusgasser, og de fleste scenarier går ud fra, at der vil blive udledt 5 % mere CO2 på EU-plan i år 2000 sammenlignet med år 1990. De eneste undtagelser blandt de 15 medlemsstater er Storbritannien, fordi man her begyndte at bruge gas i stedet for kul allerede på et tidligt tidspunkt, og Tyskland, fordi statistikken har ændret sig på grund af genforeningen.
Nedgangen i CO2 -udledningerne i Tyskland skyldes hovedsageligt sammenbruddet i den østtyske industriproduktion, i Vesttyskland øges omfanget af udledningerne igen. CO2 -udledningerne vil således blive øget yderligere frem til år 2010, hvis der ikke sker nogen afgørende ændringer, og vi vil formentlig sågar komme op på 32 milliarder t CO2 på verdensplan. Det er de nøgne kendsgerninger.
Medmindre vi, som jeg har sagt, vender bøtten. Og at dette ikke er muligt, viser årene fra 1975 til 1985. Dengang faldt andelen af energiforbruget i forhold til bruttonationalproduktet med 20 %. Men fordi energien - det vil sige mineralolien - igen blev billigere, lå stigningen i effektiviteten i de følgende 10 år kun på ca. 5 %. Man må drage den konklusion, at lave energipriser hindrer en aktiv klimapolitik. Det er økonomisk og socialt set bittert, men sandt: Der spares kun på dyr energi! Vi kommer ikke uden om energiafgifter på fællesskabsplan. Den, der ikke vil være med til det - og det har jeg forståelse for - bør dog venligst lade være med at tale om klimapolitik.
Den Europæiske Union - det vil sige Rådet og Kommissionen - har, som allerede nævnt, opført sig relativt modigt. De har lovet at nedbringe CO2 -udledningerne med 15 % frem til år 2010. Men vores mod forekommer mig - og det er ikke kun noget, jeg forestiller mig - at være falsk. Vi er længere fra en økologisk afgiftsreform end nogensinde før. Man sværger vel altid til vedvarende energikilder, men deres andel i energiproduktionen vokser for langsomt, støtteprogrammer bliver beskåret af Rådet. Jeg behøver bare at nævne vores forgæves indsats i forbindelse med Thermie II.
Frivillige foranstaltninger såsom »green pricing« og industriens selvforpligelse kan sikkert være til hjælp, men er langtfra nok. Heller ikke den »joint implementation«, der blev anbefalet i Berlin, kom længere end til startfasen. Også i dag mangler der klare anvisninger, så man kan skelne mellem »joint implementation« og rene eksportforretninger. De »tradeable emission permits«, som USA har foreslået, modtages ikke just med kyshånd af Rådet, hvorved jeg desuden gerne vil anbefale, at vi alligevel undersøger dette forslag seriøst.
Forslagene fra Kommissionen og Rådet er, hvor ondt det end gør mig, således den rene propaganda, så længe de ikke ledsages af målbare foranstaltninger. Men hvor bliver de af? I pressen kan vi sågar allerede læse om, at Kommissionen er parat til at trække sine forslag tilbage.
Det, som Europa-Parlamentet eller Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi ønsker at opnå med sin beslutning, er ganske enkelt følgende: Vi har brug for faste og ambitiøse mål, vi skal sætte os for at reducere drivhusgasserne mærkbart inden et fastlagt tidspunkt, og vi vil bestræbe os på, at denne forpligtelse også overholdes i hele verden. Der skal være mulighed for sanktioner ved manglende overholdelse af forpligtelserne. Til det formål foreslår vi i øvrigt, at der dannes et internationalt klimaagentur. Det er det centrale i udsagnet, og det vil jeg også gerne vinde Parlamentets tilslutning til!

Lahure
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, det 8. møde i ad hocgruppen om Berlin-mandatet (AGBM), som efter to ugers intensive forhandlinger afsluttedes for nylig i Bonn, kan ikke betragtes som en succes.
Fremskridtene var yderst begrænsede og drejede sig kun om emner af mindre betydning. Dog må det siges, at visse holdninger blev klarlagt, især efter, at USA og Japan kom med nogle ret klare udtalelser. USA's stillingtagen var uden tvivl den mest markante begivenhed på AGBM-mødet. Præsident Clinton gav i sin tale udtryk for, at han var klar over alvoren ved klimaændringerne og det ansvar, der følger med. På europæisk niveau er vi enige i den analyse, han havde udarbejdet om de store muligheder, der er for at nedbringe drivhusgasserne i de industrialiserede lande med reducerede omkostninger ved at forbedre den effektive energiudnyttelse og udrydde energispild. Vi kan kun beklage, at denne analyse ikke fører til hensigtsmæssige mål for udfordringerne i forbindelse med klimaændringerne.
EU og dens medlemsstater gentog deres forhandlingsvilje med hensyn til nedbringelsen af de industrialiserede landes udledning af drivhusgas: en nedbringelse med 7, 5 % inden 2005 og med 15 % inden 2010. Dette mål støttes af 77-gruppen og Kina og således af et stort flertal blandt parterne. Det skal dog bemærkes, at G77-landene også anmoder alle industrialiserede lande om at nedbringe deres udledning med 35 % inden 2020.
Fællesskabet fortsætter desuden med at støtte behovet for fælles politikker og foranstaltninger. Vi er fuldstændig overbevist om, at de nedbringelser, vi foreslår, er nødvendige samt både teknisk og økonomisk mulige. I sin meddelelse definerer Kommissionen en EF-holdning med henblik på Kyoto-konferencen, som tilvejebringer værdifulde elementer i denne retning. Et fællestræk for USA's og Japans forslag, som deles af andre parter i konventionen, f.eks. Canada, Australien, New Zealand, er fremhævelsen af fleksibilitetselementerne.
Vi har, samtidig med at vi fuldt ud anerkender, at fleksibiliteten kan bidrage til en acceptabel løsning for os alle i Kyoto, klart givet udtryk for, at tilstrækkeligt ambitiøse mål er den vigtigste forudsætning for en eventuel accept af fleksibilitetselementer.
Med hensyn til fleksibilitetselementer, der i denne forbindelse skal undersøges, viste man sig allerede på Rådsmødet den 16. oktober villig til at overveje budgetperioder i stedet for basisår eller målår på betingelse af, at det ikke forsinker aktionen. Dette betyder mere præcist, at de centrale år skal være dem, der nævnes i Berlinmandatet, og at perioderne skal være korte, det vil sige højst på 5 år. Desuden viser Unionen sig fleksibel med hensyn til valg af basisåret i forbindelse med de forpligtelser i protokollen, der skal opfyldes af lande, hvis økonomier er i en omlægningsfase, men det understreges, at der dog vil være grænser for denne fleksibilitet.
Ud fra den betragtning vil en eventuel handel med emissionssrettigheder blive underlagt en række sikkerhedsforanstaltninger, for f.eks. at undgå handel med varm luft på grundlag af emissionsniveauet før denne handels begyndelse. Desuden mener vi, at handelen kun bør udgøre en begrænset procentdel af emissionerne og skal forvaltes af et internationalt organ, der er gennemsigtigt og åbent. Samme stramme foranstaltninger skal ligeledes gælde for en eventuel fælles iværksættelse af projekter, der sigter mod at nedbringe drivhusgassen, og som foretages af parterne i protokollen.
Et sidste element, som visse parter insisterer på, er dræn til drivhusgassen. Uden dog at udelukke denne mulighed kan vi ikke lukke øjnene for vanskelighederne ved at finde hensigtsmæssige metoder hertil, og vi foretrækker at udskyde problemet til et senere tidspunkt, hvor de nødvendige betingelser er opfyldt. Endelig, med hensyn til udviklingslandenes forpligtelser, og vi opfordrer naturligvis de lande, der ikke er med i protokollen, til at indgå frivillige forpligtelser, kan vi ikke acceptere de anmodninger, der er fremsat af andre parter, og som sigter mod at tvinge udviklingslandene til allerede nu at indgå bindende forpligtelser. Det er klart, at sådanne forpligtelser ikke falder ind under Berlin-mandatet, som til stadighed bør være ledetråd for vores aktion.
I denne forbindelse mener vi dog, at der bør foretages en ny undersøgelse af parternes forpligtelser, således som det fastsættes i konventionen. Denne nye undersøgelse skal være af generel karakter og foretages på grundlag af en grundig analyse af alle faktorer, uafhængig af protokollens vedtagelse. Processen kunne udløses af Kyotokonferencen, som kunne opstille retningslinjer for en sådan undersøgelse.
Endelig, med hensyn til den europæiske "bobbel«, minder vi om, at det på Rådsmødet i marts blev besluttet at fordele belastningen mellem medlemsstaterne inden for det foreslåede mål om en nedbringelse med 15 % inden 2010. Rådet blev den 16. oktober enig om en tekst, som Fællesskabet og medlemsstaterne foreslog under de sidste forhandlinger, og som sigter på at placere ansvaret, hvis målet ikke opnås i hele Fællesskabet. Desuden gives der i teksten mulighed for, at de andre parter i protokollen kan danne "bobler« med forpligtelser, der er identiske med dem, der findes i Det Europæiske Fællesskab.
Alligevel fortsætter angrebene mod Fællesskabet, især fordi den burden sharing , som Rådet har besluttet, medfører en stor variation i den indsats, de forskellige medlemsstater skal yde. Det er klart, at disse angreb i meget høj grad er uretfærdige. Konventionen giver udtrykkeligt mulighed for organisationer som Fællesskabet, så længe der sker en formel kompetenceoverførel fra medlemsstaterne til organisationen, altså Fællesskabet, på visse områder, der er omfattet af protokollen.
Det er Fællesskabets opgave at sikre, at det fælles mål overholdes, selvom vi med henblik på gennemsigtighed foreslår, at belastningsfordelingen bekendtgøres formelt i forbindelse med ratificeringen af protokollen. Fællesskabet skylder sig selv at bekræfte og støtte dets specificitet og at være stolt af rollen som vejviser, som den stadig har i denne proces.
Efter AGBM-mødet i Bonn er der blevet afholdt en række møder på ministerplan med henblik på at forsøge at fremskynde processen. Den 4. november havde vi et møde i det amerikanske udenrigsministerium i Washington, efterfulgt af møder med senator Byrd samt med statssekretæren for energi. Dette møde, som forløb i en særdeles positiv atmosfære, gjorde det muligt for de to parter at forstå den andens holdning bedre og gøre det klart, hvordan man hver især var kommet frem til denne. På indeværende tidspunkt er der stadig ikke tilnærmelser mellem USA og Den Europæiske Union om målene for nedbringelse, og dette så meget mere at USA påregner at kunne benytte fleksibilitetsmekanismer såsom emissionshandel(trading) og den fælles iværksættelse (Joint Implementation) til opnåelse af deres mål om stabilisering af emissionerne på 1990-niveau mellem 2008 og 2012. USA ønsker ligeledes, at de største udviklingslande som Kina og Indien medtages i processen, da de i modsat fald ikke vil indgå bindende forpligtelser.
Den Europæiske Union har på ny fremsat sin holdning og ladet USA forstå, at vi ikke mener, at en simpel stabilisering vil være et tilstrækkeligt politisk og moralsk grundlag til at overbevise udviklingslandene om at deltage i processen med øjeblikkelig virkning.
Den Europæiske Union er desuden stadig overbevist om, at fleksibilitetsmekanismerne og især handelen med emissionssrettigheder kun kan finde anvendelse på betingelse af, at man har ambitiøse mål, der især skal nås gennem nationale aktioner.
USA og Den Europæiske Union blev enige om at fortsætte de bilaterale forhandlinger på alle niveauer i den kommende tid. Vi har allerede haft lejlighed til dette, nemlig på Tokyo-konferencen, der fandt sted den 8. og 9. november.
De tre hovedemner, der blev diskuteret, vedrørte mål og fleksibilitetselementer, politikker og foranstaltninger samt udviklingslandene. Under diskussionen om mål for nedbringelse og begrænsning kom det frem, at stort set alle deltagerne mente, at disse burde være juridisk bindende. Der er dog forskellige synspunkter med hensyn til aktionens starttidspunkt, især i forbindelse med mål 2000.
De forslag, der i øjeblikket er på forhandlingsbordet, varierer mellem 0 (stabilisering) og 15 % under 1990-niveauet. Der er endnu ikke blevet truffet beslutning omkring inddragelsen af dræn og omkring antallet af gasarter, der skal behandles.
Deltagerne var også af forskellig mening med hensyn til, hvilket emne der skal til forhandling i Kyoto: flat rate , forslag fra EU og USA eller differentiering af mål.
Konkluderende kan det bemærkes, at også her blev diskussionerne ført i en positiv og konstruktiv atmosfære: Alle ønsker, at Kyoto bliver en succes; der er dog stadig ikke enighed på de afgørende punkter, og der skal udvises klar politisk vilje, hvis problemerne skal løses inden for de få dage, der er tilbage.
Jeg er helt sikker på, at en aftale i Kyoto er mulig, men vi bør ikke på grund af tidspres indgå en aftale for enhver pris. Den Europæiske Union er fortsat overbevist om, at alle de industrialiserede lande bør vedtage ambitiøse og juridisk bindende mål for nedbringelse af emmissioner af drivhusgasser. Vi må således ikke tøve med at sætte aktionen i gang.
Jeg har fastsat et uformelt møde for industriministrene i Den Europæiske Union til den 7. december i Kyoto for at gøre status og beslutte fremgangsmåden for forhandlingerne.
I mellemtiden bør vi yde den nødvendige indsats for at fortsætte drøftelserne med de andre nøglepartnere og finde ud af, hvordan vi når til enighed.
Endelig, og uafhængigt af resultatet i Kyoto, skal Den Europæiske Union på sit ordinære møde den 6. december beslutte, om dens forhandlingsforslag kan ændres til en ensidig aftale, hvis de andre parter ikke accepterer de tilsigtede nedbringelser. Den Europæiske Union skal ved denne lejlighed ligeledes beslutte, hvilke forholdsregler der i fremtiden skal træffes for at nå målsætningerne.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg er meget glad for, at Parlamentet har ønsket at drøfte klimaændringerne på dette møde på grundlag af hr. Linkohrs betænkning og hr. Pimentas forslag til beslutning om klimaændringer. De to forslag støtter EU's forhandlingsposition, og det erkendes, at der er behov for politikker og foranstaltninger og tilstrækkelige ressourcer, navnlig i ernergisektoren, hvis vores reduktionsmål skal opfyldes. Jeg er sikker på, at Parlamentet vil støtte Kommissionens bestræbelser på dette område efter Kyoto. Den internationale klimapolitik befinder sig nu på et afgørende stadium. Om ca. to uger vil ministre fra over 150 lande mødes i Kyoto i Japan for at vedtage en protokol om klimaændringer. Denne protokol vil indeholde juridisk bindende forpligtelser for industrilandene til at reducere deres emissioner i tiden efter år 2000.
Lad mig derfor nu benytte lejligheden til at gøre rede for min vurdering af situationen efter min deltagelse i møderne i Washington og Tokio her i begyndelsen af november. Først lidt om EU's position. EU bibeholder selvfølgelig sit forslag, der - som bekendt - opstiller en 15 % reduktion i emissionerne for 3 drivhusgasser i 2010 i forhold til 1990 og på 7, 5 % for år 2005. Dette vil bevirke, at der straks sættes ind med konkrete foranstaltninger, og det vil samtidig fungere som en kontrol med de fremskridt, der gøres på området. Jeg er glad for, at Parlammentet støtter EU's position. Det giver os bedre kort på hånden i forhandlingerne. Vi må imidlertid være forsigtige med ikke at svække vores fælles position ved indbyrdes at drøfte muligheden for en endnu mere ambitiøs forhandlingsposition. Emissionsreduktionsmålene blev vedtaget på højeste politiske plan af hensyn til miljøet. De blev fastsat på grundlag af undersøgelser, der viste, at målene var teknisk mulige, økonomisk overkommelige og politisk gennemførlige med anvendelse af allerede eksisterende teknologier og metoder, som allerede formandskabet også har understreget. Men det var dog forudsat - og jeg vil gerne understrege forudsat - at andre industrilande også påtager sig de samme eller tilsvarende forpligtelser.
I denne forbindelse tror jeg ikke, det vil være hensigtsmæssigt at følge holdningen i hr. Pimentas beslutning, der går ud på, at EU-landene skal ændre deres egen position for år 2005 og 2010 til en unilateral bindende forpligtelse. Hvordan skulle vi kunne lægge pres på andre industrilande, hvis vi selv på forhånd tilkendegiver, at vi skærer unilateralt ned? Vi har sandelig brug for, at få både amerikanerne og japanerne meget stærkere med. Men der er også andet end målene i EU's forslag. Vi mener, at reduktionsmålene bedst kan opfyldes, hvis der samarbejdes om de forskellige politikker og foranstaltninger. Vi er også nu gået aktivt ind i et forsøg på at finde et system, der gør det muligt at udnytte emission trading til omkostningseffektive løsninger. Emisssion trading, som det jo nu kaldes på næsten alle sprog, må dog kun ske på betingelser, der sikrer, at der bliver tale om en egentlig aktivitet til fordel for klimaet og ikke blot en papirtransaktion. I den forbindelse har vi specielt lagt vægt på, at kun en mindre del af den samlede forpligtelse gennemføres ved sådanne fleksibilitetsordninger for dermed at sikre, at alle parter gør en rimelig indsats, også på hjemmebanen. Den anden hovedbetingelse er, at emission trading sker på basis af et samtidighedsprincip, det vil sige, at historiske emissionskvoter, som af den ene eller anden grund er opstået, ikke bør gøres til genstand for trading. Dette er især vigtigt, fordi der i de seneste år og i en betragtelig række af år fremover vil være langt lavere CO2-emissioner, for eksempel i Rusland og andre tidligere kommunistiske områder, på grund af systemskiftet. Det kan ikke være meningen, at OECD-landene skal udnytte dette fald i CO2-emissioner til at frigøre sig for rimelige forpligtelser til at gøre noget ved energiforbruget i transportsektoren, energisektoren eller industrien. Hvis vi skal nå et ambitiøst resultat i Kyoto, er det klart, at EU fortsat må tage føringen. Vi kan ikke regne med, at USA og Japan vil gå i spidsen. Deres mål er for beskedne, og deres troværdighed hos udviklingslandene er svagere end nogen sinde. Jeg håber, at EU kan bygge bro mellem parterne.
EU's forhandlingsposition har været omfattende debatteret, både i EU og på internationalt plan og navnlig blandt andre industrialiserede lande. Reaktionerne har varieret stærkt fra positiv anerkendelse af en ambitiøs politik til skeptisk tvivl med hensyn til målenes tekniske, økonomiske eller politiske gennemførlighed. For at komme disse betænkeligheder i møde vedtog Kommissionen i oktober en meddelelse om klimaændringer, som imødegår kritikken ved at forklare baggrunden for EU's forhandlingsposition. Meddelelsen viser, at vi kan nå vores emissionsreduktionsmål uden at skade vores økonomi. På mine besøg i Washington og Tokio forklarede jeg med konkrete eksempler om bl.a. vedvarende energi, varme/kraft-produktion, personbiler og omlægning i transportmidlerne såvel som energieffektivitet i husholdnings- og servicesektoren, hvordan EU vil kunne opfylde 15 %-målet. Vi kunne også på grundlag af vores nyligt offentliggjorte meddelelse om klimaændringer vise, at omkostningerne ville blive overkommelige. Det ville endog blive indbringende at bekæmpe klimaændringerne. De kunne ikke bortforklare, at de ville kunne træffe lignende foranstaltninger med tilsvarende resultater i deres egne lande, og som præsident Clinton sagde i sin tale til National Geographic den 22. oktober, ville de fleste af disse foranstaltninger kunne blive udelt positive for USA. Der var imidlertid en stærk uvilje mod at røre ved hævdvundne interesser og nogen form for omkostninger.
Hvad er altså de største hindgringer for en effektiv aftale i Kyoto? Efter vores opfattelse er den vigtigste hindring de minimalistiske og ubøjelige positioner, som de andre industrilande har indtaget, navnlig USA og Japan. Nogle lande, som f.eks. Australien og Canada, har endnu ikke fremsat konkrete forslag. USA kan ikke afvise problemet. Det har absolut verdens største udslip af drivhusgasser. 5.006 millioner t CO2 1994, og tallet er i stadig stigning. Og det er også det største udslip pr. indbygger, mere end 10 gange mere end de fleste udviklingslande. De fleste, og jeg tror måske man kan sige alle industrilande, indser nu at verden faktisk har et problem. De slutter sig omsider til EU og andre i erkendelsen af den videnskabelige konsensus om, at de menneskeskabte klimaændringer er en realitet, og - hvilket er endnu vigtigere - at klimaændringer vil have skadelige virkninger, som f.eks. alvorlige sundhedsproblemer, et betydeligt tab i verdens biodiversitet, tab af landområder og omkostninger til infrastruktur som følge af stigningen i havenes vandstand, oversvømmelser og tørke, samt dramatiske ændringer i vejrmønstrene.
Hvad kan vi så håbe på at opnå i Kyoto? For det første har vi brug for høje og juridisk bindende reduktionsmål, som sætter verden på det rette spor til at kunne løse klimaproblematikken. Vi må derfor nå frem til en juridisk bindende aftale, der opstiller ambitiøse reduktionsmål for alle de industrialiserede lande. Og jeg vil gerne understrege ordet ambitiøs. En juridisk bindende forpligtelse må ikke blive et påskud til at fastsætte et reduktionsmål, der blot er den laveste fællesnævner. Den eneste mulighed for at nå til en løsning i Kyoto er, at vi stiler mod at fastsætte samme reduktionsprocent for alle industrilandene. EU er ikke bare stejl. Vi vil gerne overveje fleksibilitetforanstaltninger, som jeg nævnte det tidligere, handel med emissionsrettigheder og fælles gennemførelse, men på den betingelse, at der indgås forpligtelser til ambitiøse reduktionsmål, som jeg også har været inde på tidligere.
Kommissionen kan også tilslutte sig hr. Pimentas betænkeligheder med hensyn til de andre drivhusgasser, nemlig HFC, PFC og SF6, som der skal findes en løsning på. Rådet har allerede i konklusionerne fra sit møde i marts bestemt, at disse gasser senest år 2000 skal medtages i EU's kurv af gasser. Spørgsmålet er imidlertid, om disse gasser bør vedtages i denne kurv eller ej. Kommissionen har rejst spørgsmålet over for medlemsstaterne. Virkningen af at medtage dise tre gasser er beskeden, eftersom det kun vil tilføje EU's samlede indsats yderligere 2 % i CO2-ækvivalent. For nogle medlemsstater vil denne yderligere indsats imidlertid få en vis betydning for byrdefordelingen, hvorfor det er nødvendigt at finde en løsning. Men da dette spørgsmål er vigtigt for vores forhandlingsparter, arbejder Kommissionen og medlemsstaterne sammen med formandskabet for tiden med spørgsmålet i Bruxelles. Kommissionen søger at finde ud af, hvordan det bedst kan lade sig gøre at nå frem til en fælles EU-holdning på dettte område, og jeg håber selvfølgelig, at medlemsstaterne vil udvise den nødvendige fleksibilitet. Disse reduktionsmål bør også ledsages af visse fælles foranstaltninger eller processer, så vi undgår problemer med konkurrenceforvridninger.
Jeg tager altså - på Kommissionens vegne - til Kyoto for at få resultater. Vi er rede til at forhandle, og jeg ved, at jeg kan regne med Parlamentets støtte. Parlamentets beslutning om klimaændringer vil sende vores partnere klare signaler. EU har klart afstukket en vej til at tage fat på klimaproblematikken. Vi har brug for effektive og ambitiøse reduktioner i drivhusgasserne.

Pimenta
Hr. formand, fru kommissær, hr. minister, kære kolleger, klimaændringerne er uden tvivl det største problem, som menneskeheden i dag står over for. På grund af mennesket er atmosfæren og de klimatiske cykluser, der har struktureret livet siden civilisationens begyndelse, ved at forandre sig. De er ved at forandre sig uopretteligt, og uden at vi ved, hvor vi bevæger os hen. Men vi ved, at klimaændringerne, stigningen i havenes vandstand, fremskyndelsen og forværringen af fænomener som El Niño allerede i år har forårsaget tusinder af døde i Sydamerika, gigantiske skovbrande i Asien, historiske oversvømmelser i Tyskland og i de centraleuropæiske lande, i Portugal og Spanien, og en lang række ødelæggelser og utallige menneskelige lidelser.
Menneskeheden har aftalt møde med sig selv i Kyoto om tre uger. Det er slet ikke til at forestille sig, at Kyoto bliver en fiasko. Den Europæiske Unions holdning er denne gang klar; og samlet støtter dette Parlament en nedbringning af CO2 -udledningerne på 7, 5 % inden år 2005 og på 15 % inden år 2010. Vi støtter ligeledes i sin helhed meddelelsen af d. 1. oktober 1997 om klimaændringer, et dokument, der i øvrigt er meget bedre skrevet og meget mere begrundet end det foregående om den energimæssige dimension af klimaændringerne, hvis indhold vi nærer alvorlige forbehold over for.
Det er imidlertid ikke nok at fremlægge et godt forslag som det fra d. 1. oktober. Det er nødvendigt indadtil at have en samlet politik for miljø, energi, transport o.s.v., der radikalt forbedrer effektiviteten i forbruget af energi og af de vedvarende energiformer og fornyer beskatningssystemet. Desværre findes denne politik ikke endnu. Og den er ud fra budgettet for 1998 at dømme heller ikke i sigte. Dette er det svage punkt i den europæiske strategi. Dette Parlament har sagt det: vi kræver, at Kommissionen og Rådet allerede i januar objektivt og med angivelse af mængder og data fortæller os, hvordan vi skal opnå de reduktioner af CO2 -udledningerne, som vi nu forpligter os til.
Udadtil er det ikke muligt at godtage, at USA, med 4 % af verdensbefolkningen, skal stå for næsten 25 % af verdens forurening af atmosfæren. I Kyoto er det nødvendigt at nå frem til en forpligtende tidsramme for reduktionerne i de mest udviklede lande og en mekanisme, der omfatter alle udviklingslandene, for på mellemlangt sigt at nå frem til overensstemmelse og nedbringning af udledningerne i atmosfæren per capita på globalt niveau. Fleksiblitets- og markedsmekanismerne må ikke skjule de enorme forskelle, der er mellem landene. Og når man kan forlange en indsats af alle, er det klart, at den, der har brugt mest af planetens ressourcer, og den, der forurener mest, er den, der nu må gøre en indsats.
Fru kommissær, hr. minister, vi vil stå sammen i Kyoto, men jeg håber også, at vi vil stå sammen her i januar, når vi, endelig, skal begynde at indfri det, som vi skrev under på i Rio, på verdenstopmødet.

Graenitz
Hr. formand, det glæder mig meget, at vi i dag får lejlighed til at tale om Den Europæiske Unions fremgangsmåde på konferencen i Kyoto, og jeg vil gerne takke formanden for Rådet og fru kommissær for, at de informerer os så grundigt her. På den anden side bliver jeg, når jeg lytter til Deres ord, en smule ked af det, når jeg tænker ni år tilbage til det mål, man dengang formulerede i Toronto, om en nedbringelse af udledningerne på 20 % frem til år 2005.
Det mål er vi langt fra at have opfyldt i dag, og jeg er tilfreds med, at der i det mindste er blevet fastlagt et klart mål i Den Europæiske Union, og at vi er blevet enige om at ville gennemføre en ægte reduktion inden for en overskuelig fremtid. Hr. Linkohr har allerede sagt: Vi ønsker godt nok at gøre det, men vil vi også være i stand til at gøre det? Jeg tror, at vi for at nå dette reduktionsmål bliver nødt til at udvide de politiske optioner. Vi bliver også nødt til at tale om andre optioner end energien, for der findes andre ting, som kan hjælpe os til at forårsage færre drivhusgasser, og dem finder vi ikke kun på energiområdet. Det handler også om en produktionsomlægning, og det handler også om en tilbageholdelse af udledningerne.
Måske må jeg kort nævne et par eksempler. På energiområdet drejer det sig ganske rigtigt om en øget effektivitet, om en bedre udnyttelse og også om en brug af energiformer, der producerer mindre CO2 , og her tænker jeg selvfølgelig på vedvarende energikilder, hvilket alle i denne sal sikkert også ved. Man bliver dog også nødt til at begrænse energiforbruget på bilområdet tilsvarende, hvilket vi snart får lejlighed til at diskutere i forbindelse med bil-olie-programmet.
Andre politiske optioner vedrører f.eks. landbruget og skovbruget, og det ikke kun på de områder, hvor det handler om at holde metanudledningerne nede, men også på områder, hvor det handler om at forberede vores planter og vores skovbestande på en eventuel klimaændring i form af andre skovbeplantninger og andre gødningsarter til skovene, så denne eventuelle omstilling ikke giver skovene dødsstødet. Det siger jeg, der kommer fra et alpeområde, hvor skovene er meget vigtige.
Vi må forberede vores industri og også overveje, om man ikke har andre typer kemisk produktion eller metalproduktion til rådighed i industrien, og affaldshåndteringen skal også undersøges i den henseende. Det er virkelig vigtigt, og her henvender jeg mig direkte til hr. formand for Rådet, fordi jeg ved, at man stadig diskuterer temaet arbejdspladser i Luxembourg denne uge. Gennem varmeisolering af bygninger kan ikke blot næsten alle stater i Unionen opnå en reduktion i opvarmningskapaciteten og dermed færre CO2 -udledninger inden for kort tid, men der kan frem for alt også skabes en mængde arbejdspladser i små og mellemstore virksomheder og ydes et bidrag til folks velbefindende. Vi ville her komme i en »win/win situation«, som vi virkelig bør udnytte, og jeg håber, at der vil komme sådan et forslag.
Det er komplet uforståeligt for mig, at USA her tilsyneladende tænker kortfristet og prioriterer billig energi til industrien højere end verdensklimaet. Jeg tror, at Europa netop nu har brug for innovation i industrien, og at vi vil kunne spare de omkostninger, som vi måske nu får i forbindelse med en omstilling, tusinde gange, når de meget store omkostninger i forbindelse med klimaskiftet så opstår.
Efter Kyoto vil Parlamentet sikkert få en betænkning om gennemførelsen, som kommer til at handle om, hvordan og med hvilke programmer vi kan gøre det i Unionen, og jeg håber meget, at vi ikke bliver nødt til at sige bagefter: Det var ikke nogen juridisk bindende aftale, og selvom det var, så er værdierne så små, at vi ikke vil kunne opnå vores mål.

Ferber
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det er ikke første gang, Europa-Parlamentet beskæftiger sig med spørgsmålet om, hvordan vi vedvarende kan yde vores bidrag til at opnå et virkeligt klimaskifte med en tydelig nedbringelse af de klimarelevante sporgasser. PPE-Gruppen er her enig med ordføreren på mange, mange punkter. Vi har brug for klare og entydige anvisninger for også virkelig at kunne træffe alle de foranstaltninger, der skal træffes, når vi skal opnå en »holdbar industri«. Der er her tale om mange områder, ikke kun om energi- og industripolitikken. De ting har vi jo allerede været inde på.
Jeg vil imidlertid også gerne bede om, at vi angriber alle disse problemstillinger udogmatisk. Også her må vi, hver på sit område, overgå os selv lidt, så vi finder frem til fælles løsninger.
Klimabeskyttelse og økonomisk succes modarbejder ikke hinanden, men kan udmærket, f.eks. gennem en tildeling af forureningstilladelser - sådan som De, fru kommissær, har antydet det - komme til at harmonere. Det er efter min mening et rigtigt sted at starte.
Vi i PPE-Gruppen har kun lidt forståelse for dannelsen af et internationalt klimaagentur. Hvis det skulle blive det eneste resultat i Kyoto, så har vi ikke slået til, så har vi virkelig ikke opnået noget! At løse miljøproblemerne udelukkende ved at skabe mere bureaukrati er efter vores mening det forkerte sted at starte. Vi har allerede bureaukratiske strukturer i massevis på både europæisk og internationalt plan. En bedre forbindelse mellem de eksisterende instanser, ja. Nr. 16 indeholder jo også et ret fornuftigt forslag i beslutningen til Linkohrbetænkningen. Det er vi indforstået med, men venligst ikke nogen ny administration, hvis væsentlige opgave så består i at arbejde med andre administrationer. Det løser ikke nogen klimaproblemer!
Jeg vil også gerne sige, at vi fra PPE-Gruppen vil støtte min kollega Plooij-van Gorsels ændringsforslag. OECD har jo netop denne weekend også fremlagt nogle beregninger af, at afgifter på CO2 , f.eks. parallelt med en aflastning af produktionsfaktoren arbejde, absolut kan være hensigtsmæssige. Det er altså overhovedet ikke noget dogme for vores gruppe. Det vil vi være med til at støtte.
Vi må selvfølgelig også gøre vores indflydelse gældende, når det handler om at minde andre store industriregioner om deres ansvar for klimabeskyttelsen. Klimabeskyttelse kan ikke fungere, hvis man i nogle enkelte regioner, f.eks. i Den Europæiske Union, opnår reduktioner, der fører til øgede udledninger i andre regioner på grund af en flytning af industrien. Her kræves det også af os som Europæisk Union med vores store antal delegationer, at vi samarbejder med alle vores allierede.

Malerba
Hr. formand, fru kommissær, mødet i Kyoto giver os lejlighed til at behandle problemet med de menneskeskabte klimaændringer på en mere analytisk måde. Forlydender i pressen lader ane en mere engageret holdning fra de amerikanske myndigheders side, som er en nødvendig forudsætning for, at vi sammen kan nå frem til konkrete resultater. Også på vegne af min gruppe vil jeg gerne anføre nogle af de vigtigste principper, som fru kommissær har redegjort for, og som er behandlet i betænkningen af hr. Linkohr.
For det første er omkostningerne ved risikoen så høje, at der må træffes seriøse og hurtigtvirkende foranstaltninger, også selvom de videnskabelige oplysninger om sammenhængen mellem industriens emissioner og klimaændringerne ikke er helt overbevisende.
For det andet bør de industrielt udviklede lande som de første træffe miljøbevarende foranstaltninger. Problemet er imidlertid globalt og kan ikke løses uden at inddrage udviklingslandene og de nyligt industrialiserede nationer.
For det tredje er det ikke sandt, at alle miljøbeskyttelsesforanstaltninger skaber vanskeligheder for den økonomiske vækst, men det er rigtigt, at miljøforanstaltningerne skal indføres gradvist og så vidt muligt verdensomspændende, således at de ikke skaber uligheder på markedet.
For det fjerde gør jeg foruden teknikkerne til effektivisering af energiproduktionen og transporten også opmærksom på betydningen af energibesparende foranstaltninger. Dette punkt er medtaget i betænkningen af hr. Linkohr.
Spørgsmålet om en fællesskabsenergiafgift støttede vi i Forskningsudvalget ud fra den holdning, at det er fornuftigt at harmonisere energiafgifterne på fællesskabsniveau for om muligt at opnå en global nuleffekt. Med hensyn til Kommissionens holdning på Kyoto-konferencen er det mit håb, at man sammen med USA kan nå frem til en fælles ambitiøs politik, som der kan skabes en bred konsensus om blandt landene, og vi bør efter min mening ikke acceptere, at vi skal have yderligere konkurrencemæssige ulemper i forhold til den amerikanske industri.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kolleger, kommissær, jeg vil for det første takke hr. Linkohr for hans gode betænkning. Vedvarende energi fra genbrugskilder er det meget vanskeligt at få gang i, og det skyldes i vidt omfang, at der mangler et marked herfor i øjeblikket. Olie og gas vedbliver med at dominere energiforbruget. Alligevel mener industrien, at vedvarende energi har en fremtid. For eksempel investerer Shell 1 milliard gylden i en ny division for solenergi. Hermed træder Shell i British Petroleums (BP) fodspor, der allerede har en separat division for solenergi. Både Shell og BP stræber mod en reduktion af prisen på solpaneler for på den måde at udvikle et marked.
I øvrigt kan investeringer i udviklingslandene her spille en vigtig rolle. To tredjedele af verden er således ikke tilsluttet elektricitetsnettet. Store solenergiprojekter bidrager til udviklingen af landsbyfællesskaber og fremmer brugen af vedvarende energikilder og modvirker dermed udslip af CO2 .
Min gruppe mener derfor også, at politikerne og særligt Europa har til opgave at støtte den slags udviklinger. Blandt andet med henblik på Kyoto beklager den liberale gruppe derfor også meget, at Rådet gang på gang nægter at give tilstrækkelige midler til programmer, der tilstræber fremme af vedvarende energi og energieffektivitet. Solen står ikke op for ingenting, og jeg håber, at Rådet hurtigt forstår dette.
Afsluttende, hr. formand, er det den liberale gruppes opfattelse, at en europæisk energiafgift kun er realistisk og acceptabel, hvis den modsvares af en nedskæring af skatten på arbejde, der sørger for, at vores industris konkurrenceevne mindst er den samme. Kun det fører til nye arbejdspladser og opretholdelse af beskæftigelsen i Europa.

Marset Campos
Hr. formand, først ønsker jeg at give udtryk for vores gruppes enighed i hr. Linkohrs betænkning og i de synspunkter, der er fremkommet, samt i forslaget om et internationalt klimaagentur, som vi synes er meget positivt. Jeg stammer netop fra en region, Murcia-regionen, der ligesom Valencia, Andalusien og Extremadura i Spanien og områder i Portugal eller andre dele af verden har lidt under følgerne af forfærdelige oversvømmelser og regnskyl, som kan tilskrives klimaændringerne. Topmødet i Kyoto og Den Europæiske Unions bidrag til det er derfor meget vigtige emner for os.
Alligevel mener vi, at det er nødvendigt at komme til bunds i spørgsmålet og ikke at vende det døve øre til, når der er noget, vi ikke synes om. Hermed mener jeg, at årsagen til disse problemer ligger i den uafvendelige industrielle vækstmodel, der hele tiden søger at øge kapitalens indtjening, bruttonationalproduktet, forrentningen og konkurrenceevnen uden tanke for tilfredsstillelse af de sociale behov, livskvalitetens forhold verden over. Det er nødvendigt at skifte model og gå direkte over til en model for bæredygtig udvikling med respekt for naturen, som muliggør en udvikling af samfundet i den retning.
Selvom vi er enige i betænkningen, mener vi derfor, at der skal indføres grundlæggende elementer, som Den Europæiske Unions bindende aftale, der blev indgået i Toronto, om at fremskynde reduktionen og ikke lige det modsatte, som er det, der sker i øjeblikket. Vi forøger energiforbruget med 2 %, og det fører ingen steder hen. Desuden skal andre gasser medtages i gruppen af drivhusgasser, og der skal opstilles forskellige alternative modeller, hvad angår energiforbruget. Det vil også være nødvendigt at afsætte flere midler for at kunne forbedre situationen i Europa og opnå en aftale mellem de tre store: USA, Europa og Japan.

Bloch von Blottnitz
Fem år efter Rio står det bare tilbage at konstatere: mange taler, megen støj - desværre også lige bag mig - men absolut ingen resultater! Kommissionens meddelelser til dette tema er desværre heller ikke til særlig megen hjælp. De er upræcise, de er uden ambitioner, de er ikke tilstrækkeligt beslutsomme, og den største fejl er beregningsfejl, ting, som simpelthen ikke passer. Vi har sat os for at reducere med 15 % frem til år 2010. Kommissionen siger nu, at vi har brug for nye atomkraftværker til det formål. Selv hvis man ser bort fra, at de fleste medlemslande overhovedet ikke accepterer det, og hvis vi ser bort fra, at omkostningerne er langt større end ved gasturbinekraftværker, har vi stadigvæk brug for 10-12 år til at bygge anlæggene, og så er vi fremme ved år 2012, i hvert fald år 2010. Hvordan skal vi gøre det på den tid? Det, vi har brug for, er en revolution inden for energieffektiviteten. Det, vi har brug for, er en ændring i vores trafik, som nemlig forårsager den største vækst i CO2 -udledningerne. Det, vi har brug for, er energiafgifter, og det, vi selvfølgelig også har brug for, er faste regler for en tilslutning af vedvarende energikilder.

Weber
Hr. formand, fru kommissær, hr. formand for Rådet, i sidste uge smeltede demonstranter fra Greenpeace isblokke foran den amerikanske ambassade i Luxembourg for at symbolisere, hvordan det islag, der dækker polerne, vil smelte på grund af drivhuseffekten. Mens demonstranterne først og fremmest ville vise, at USA's holdning overhovedet ikke tager hensyn til miljøet, så mener NGO'erne for deres vedkommende, at der tænkes lige så lidt på miljøet i Kommissionens forslag, og at det bestemt ikke vil forhindre en forværring af drivhuseffekten.
Når det er sagt, må det indrømmes, at de løsninger, Kommissionen har foreslået, fortjener at blive overvejet. Det drejer sig om effektiv energiudnyttelse, om en hurtigere gennemførelse af vedvarende energikilder og ikke mindst om afgiftsordninger. I den forbindelse, hr. formand, vil jeg minde om rådsformand Junkers ord i sidste uge, hvor han udtalte, at man skulle sænke de arbejdsrelaterede afgifter, lette byrden på arbejde, men samtidig introducere CO2 - og energiafgifter på europæisk niveau. Det glæder mig, at det døve øre for en gangs skyld ikke vendes til økologernes idéer, og jeg tror, at hvis Den Europæiske Union virkelig vil fremstå som troværdig i Kyoto, må vi først begynde hos os selv med at lægge afgifter på energi.

Le Gallou
Hr. formand, når vi taler om en klimatisk opvarmning, tror jeg trods alt, at vi skal være forsigtige, fordi det i øjeblikket ikke kan bekræftes, at denne klimatiske opvarmning er menneskeskabt. Allerede for et par hundrede år siden var isen endnu mere på retur, end det er tilfældet i dag. Når det er sagt, er forsigtighed selvfølgelig nødvendig, og det er klart, at vi skal gå i retning af en nedbringelse af drivhusgasser. Men i det tilfælde bør størstedelen af den politik, der føres bl.a. af dette Parlament, revideres inden for mindst to områder.
Hvis vi først tager globaliseringspolitikken. Frihandelspolitikken og den generaliserede frihandel, som vores Parlament fører ved jævnligt, måned efter måned, at stemme for frihandelsaftaler, fremmer produktionen af drivhusgas, fordi hver gang en frihandelsaftale indgås, betyder det øget trafik, øget flytning af personer og selvfølgelig et øget omfang af varer, der skal transporteres, hvilket tydeligvis øger produktionen af drivhusgasser. Hvis vi vil producere mindre gas, må vi altså indgå færre frihandelsaftaler.
Min anden bemærkning drejer sig om energiområdet: Hvis vi vil nedbringe produktionen af drivhusgasser, bør vi vælge de energiformer, der producerer så lidt drivhusgas som muligt i stedet for at bekæmpe dem. Og hvilken af de energiformer, der findes i dag, producerer kun lidt drivhusgas? Det gør atomkraft ganske simpelt. Det viser sig desuden, at Frankrig er det land i Europa, der producerer mindst drivhusgas pr. indbygger af den simple grund, at det er det land i EU, der har flest atomkraftværker. Set i lyset heraf, burde størstedelen af dette Parlament udvise en smule kritisk sans og selviagttagelse, hvis de vil nedbringe produktionen af drivhusgasser.
Endelig, og i en anden målestok, viser vores Parlament heller ikke det gode eksempel. Det er, med sine mange flytninger og omfattende glasbyggerier, nemlig ikke ligefrem et eksempel på, hvordan man undgår produktionen af drivhusgasser, men det er en anden sag.

McNally
Hr. formand, der kører for tiden en meget dyr reklamekampagne på amerikansk fjernsyn, hvor personer som f.eks. bestyrelsesformanden for Chrysler sidder og lyver. Disse personer fortæller følgende løgn: «Hvis man tog de nødvendige forholdsregler, ville vi leve et liv, hvor vi skulle dæmpe lyset, slukke for lufkonditioneringsanlæg, ofre industriel konkurrenceevne og begrænse den økonomiske vækst«. Det er løgn. Det er løgn, at markedskræfterne garanterer effektiv adfærd.
Hvis vi forpligtede os til fornuftige politikker, er der tre ting, vi kunne gøre, som næsten vil afskaffe problemet med klimaændringer. Over halvdelen af truslen mod klimaet elimineres, hvis man bruger energi på en besparende måde - ved f.eks. at have energibesparende husholdningsapparater. Man ville eliminere yderligere en fjerdedel, hvis land- og skovbruget sørgede for, at kulstoffet blev fjernet fra luften og kom tilbage i jorden og plantevæksten, hvor det hører til. Den resterende del ville forsvinde, hvis der blev gjort noget med hensyn til andre drivhusgasser, f.eks. CFC og metan.
Hvis vores bygninger og især vores hjem blev tegnet ordentligt, kunne vi klare os med næsten ingen opvarmningseller nedkølingsanlæg. Under en snestorm befandt jeg mig på Rocky Mountain-instituttet, som kun bruger ganske lidt opvarmning, hvor jeg beundrede bananpalmerne. Det er faktisk muligt. Man kan befinde sig i Californien ved en temperatur på -115º F og stadig føle sig godt tilpas, når der kun bliver brugt meget lidt elektricitet.
Elektricitetsværker producerer en tredjedel elektricitet og to tredjedele spildvarme. Det kan afskaffes ved hjælp af kraftvarmeanlæg. Hvis vægten blev lagt på energibesparende biler, kunne man spare 70-90 % på brændstof. I USA koster benzin mindre end mineralvand på flaske. Hvis vi var mere omhyggelige i vores levevis og med de materialer, vi bruger, som hr. Marset Campos lige sagde, kunne vi helt eliminere dette problem.
Lad os tænke på udviklingslandene og deres energibehov. Energieffektiviteten her er afgrundsdyb. Den er frygtelig dårlig. Vi skulle skamme os, når vi overfører teknologi negativt i u-landene og med fuldt overlæg sælger varer, der ikke er tilstrækkeligt energibesparende til at blive brugt i vores del af verden. Det er skandaløst. Heldigvis er der meget sol i udviklingslandene, hvilket danner basis for vedvarende energikilder.
Brændselsceller, fremtidens teknologi. I USA har kernekraften kostet USD 1 billion, en million million dollar. Men fordi det er så dyrt, vokser dette område ikke mere, end det gør i Vesteuropa. I USA produceres der faktisk mindre energi fra kernekraft end fra træ, selvom det har kostet så meget.
Energiafgifter skal overvejes nøje. De er absolut et virkemiddel, men vi skal sikre os, at sådanne afgifter ikke får uønskede virkninger. Jeg går mere og mere ind for forhandling som et middel til at opfylde vores behov. I USA - og jeg omtaler dette meget, fordi jeg for nylig besøgte landet for omhyggeligt at se, hvad der sker - har man indført handel med svovldioxidkvoter. Fordelene har været langt større end forventet. Når det begynder at koste penge at forurene, bliver folk meget forsigtige. Man får nye erfaringer. En gruppe børn i New York har købt svovldioxidkvoter, men sælger dem ikke for at undgå forurening. Andre bliver solgt, så jeg er enig med dem, der siger, at vi ikke må lægge hele ansvaret over på udviklingslandene. Men ordningen med handel med forureningskvoter ser ud til at fungere.
Inden for spørgsmålet om klimaændringer retfærdiggøres eksistensen af Den Europæiske Union. Det er en magtfuld samling af lande, hvis klimaforhold ikke kunne være mere varierende, fra Lapland til de græske øer, og hvor der er store økonomiske forskelle landene imellem. Lad os bruge den styrke i Kyoto til at vise, hvad vi kan gøre.

Quisthoudt-Rowohl
Hr. formand, de væsentlige punkter er egentlig allerede blevet nævnt. Jeg vil derfor begrænse mig til nogle få fakta og til at beskrive situationen, som egentlig slet ikke er så god. Vi er alle enige i denne sag: Vi må gøre noget, så vores klima bliver bedre, så vores CO2 -udledninger nedbringes. Vi er uenige om målene. Hvor mange procent vil vi egentlig forsøge at nedbringe med? Hvor hurtigt skal det gå? Der hersker total forvirring om metoderne, med hvilke vi ønsker at opnå disse mål, som vi ikke engang har defineret rigtigt endnu.
Jeg må sige, fru Bloch von Blottnitz, hvad forventer vi nu egentlig af Kommissionen? Den Europæiske Union er set i forhold til dette globale problem for lille til at arbejde alene på at finde løsninger. Vi har som minimum brug for USA som samarbejdspartner på dette område. Som industristater er vi her nødt til at udvise enighed og foregå med et godt eksempel. Vi er forpligtet til at give eksempler, vi er forpligtet til at vise de stater, som endnu befinder sig i den industrielle udvikling, at der findes andre metoder end dem, vi har benyttet os af. Disse stater skal ikke nødvendigvis gentage alle vores fejl. Vi har brug for frivillige aftaler, som min gruppe og jeg vil arbejde for, men som så også bliver overholdt. Ifølge optimistiske beregninger vil der leve otte milliarder mennesker på denne jord i år 2050. Andre beregninger forudser, at vi kommer til at være endnu flere. Hvis disse otte milliarder mennesker opfører sig som de fem, vi er i dag, så er vores planet virkelig tæt på afgrunden. Vi må handle nu!

Fitzsimons
Tak, hr. formand. Den Europæiske Union kan ikke ignorere problemet med global opvarmning. USA må også spille sin rolle i Japan. Global opvarmning er så stort et problem, at nationale politikker alene ikke er effektive. Når det kommer til stykket, må det handle om internationalt samarbejde. Hvis mængden af udstødningsgas fra busser og biler holdes på det nuværende niveau, ville gennemsnitstemperaturen måske stige med 2 % sammenlignet med 1990-niveauet. Det er værd at huske på, at en stigning på 1 % kan være til skade for økosystemet.
I år har der allerede været oversvømmelser i Portugal, Spanien, Somalia og Mexico, der har haft katastrofale følger. Selvom disse katastrofer i sig selv er betydelige, er de muligvis kun et varsel om en endnu større global katastrofe i fremtiden. Jeg er bekymret over faren for skadevirkninger på det irske økosystem, som kan få ødelæggende konsekvenser for det irske landbrug og turisterhvervet. I Irland såvel som i resten af Den Europæiske Union må alle sektorer trække deres del af læsset for at undgå global opvarming.
For mit eget vedkommende er jeg bekymret for forslag, der går på at introducere nye former for afgifter. Det bliver de hårdt pressede forbrugere, der ender med at stå med sorteper. I en nyligt udgivet rapport fra det irske institut for økonomisk og social forskning gøres der en stor indsats for at vurdere omfanget af omkostningerne ved at reducere gasemissionerne i forbindelse med global opvarmning. Der er så sandelig tale om omkostninger med direkte konsekvenser for arbejdspladser, forbrugere og elproduktion. Ikke desto mindre skal der gøres noget, og til at begynde med må vi undersøge det, der kaldes efterspørgselsstyring. Energibesparelse skal fremmes på udbudssiden, og vi skal sikre os, at positive alternative brændsels- og elproduktionssystemer samt vedvarende energikilder er rettet fremad. Vi er nødt til at fremme dem.
Jeg har i min egen betænkning udtalt, at det er nødvendigt, at Den Europæiske Union hurtigst muligt opretter et omfattende system til overvågning af emissionen af kuldioxid og andre drivhusgasser i Fællesskabet.

Eisma
Hr. formand, vi imødeser forhandlingerne i Tokyo med positive forventninger. Men selvom der ikke opnås et tilfredsstillende resultat i Tokyo, skal Den Europæiske Union fastholde sin målsætning. Hvis Unionen ikke gør dette, er der risiko for, at de enkelte medlemsstater også trækker sig tilbage fra målsætningerne, og derfor forstår jeg ikke helt, at fru kommissær ikke vil dele den holdning, som Carlos Pimenta og vi har fremsat i beslutningen. Vi skal opretholde Unionens målsætning, selvom resultatet i Kyoto ikke er tilfredsstillende.
Hr. formand, resultatet under det nederlandske formandskab var ikke dårligt. Burdensharing var en god ting. Men det pålægger de nordlige medlemsstater et ekstra ansvar. Tyskland skal opnå en reduktion på 25 % i år 2010. Mit eget land, Nederlandene, en reduktion på 10 % i år 2010. Desto mere fordi flertallet i den liberale gruppe, så længe affaldsproblemet ikke er løst, ikke ser atomenergi som en mulig varig løsning for at begrænse udslippet af CO2 , vil det blive meget svært at nå denne målsætning. "Den, der så lever, påtager sig så sorgerne« lyder et nederlandsk ordsprog. For på trods af de to gange 750 millioner gylden, som den nederlanske regering har stillet til disposition, vil det heller ikke lykkes for vores land at reducere CO2 -udslippet i dette omfang. I år 2000 vil vi i forhold til 1990 ikke udslippe 3 % mindre, men det må forventes, at vi udslipper 10 % mere.
I lyset heraf forekommer USA's holdning mere realistisk. Selvfølgelig må vi forsøge at få dem til at gå længere end målsætningen om stabilisering i år 2010. Men der er dog bevægelse hos USA, og det bør vi arbejde videre på i Kyoto. Og lad os ikke bryste os for meget af vores flotte stilling vedrørende gennemførligheden, som der hersker stor skepsis om.

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, jeg er enig med mit gruppemedlem, Pedro Marset, når han siger, at en ny økonomisk model, som kan føre til en bæredygtig udvikling, vil være det vigtigste middel til at forhindre den miljøkatastrofe, der truer. Jeg er også enig med miljøgrupperne, når de siger, at Den Europæiske Unions holdning er forsigtig, og at der bør stræbes efter en større reduktion i år 2005.
Men faktum er, at Den Europæiske Unions forslag er det mest vidtrækkende, der i dag foreligger. Det er, hvad vi i realiteten har. Derfor er jeg enig med ordføreren for udtalelsen fra Miljøudvalget, hr. Pimenta, og i beslutningen og ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Af alle disse mener jeg, at den vigtigste er den, som hr. Eisma netop omtalte, der anfører, at Den Europæiske Union bør stå fast på sin position, selvom andre lande fortsat er blinde over for problemerne. Jeg ved, at det er meget svært, fordi Europa straks tænker på sin konkurrenceevne, men hvis Europa ikke gennemfører denne beslutning om reduktion, vil de andre lande aldrig gøre det. Det var en meget rammende sætning, De sagde, fru kommissær, om at USA på de forberedende møder tager et stort skridt i den forkerte retning. Men vi vil ikke lade os styre af USA og Japan, og vi fremlægger vores position, som er den fornuftigste i dag, om end den er minimalistisk.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, hvordan Den Europæiske Union så selvsikkert under de indledende forhandlinger til Kyoto kan tilbyde de reduktionsmål, den har gjort, og selvom vi her til aften har hørt, hvor vigtige disse reduktionsmål er - 7, 5 % i år 2005 og 15 % i år 2010 - hvordan kan vi så nå dem? Vi viser ingen tegn på at gøre noget ved det i praksis, og det er naturligt nok ikke muligt at få succes uden klare mål, incitamenter og sanktioner.
Kommissionen er kommet med adskillige forslag til programmer - THERMIE II, SYNERGIE, SAVE II - som dog hverken blev accepteret i Rådet eller tildelt tilstrækkelig finansiering. Desuden er alle bestræbelser på at indføre en CO2 -afgift mislykkedes i Rådet.
Den mest effektive måde at opnå en betydelig reduktion af emissioner ville være gennem en CO2 -afgift på EUplan. Det ville på sigt begrænse emissioner inden for Den Europæiske Union og samtidig fremme en strategi, der ville minimere den samlede økonomiske omkostning. En CO2 -afgift, der pålægges alle forurenere, bør bruges til at mindske andre afgifter og pålægges alle sektorer ligeligt, f.eks. landbrug og smelteværker. Ingen bør favoriseres, ellers ville idéen med en sådan afgift gå tabt.

Macartney
Hr. formand, jeg kommer fra et land, der velsagtens er det land i Europa, der er mest energi-orienteret, nemlig Skotland. Men jeg vil ikke tale om Skotland i dag, jeg vil tale om lande på den anden side af kloden, f.eks. Kiribati, Tuvalu og Bangladesh, som vil være dem, en stigning i vandstanden vil gå mest ud over, hvis vi ikke gør noget nu. Mon Europa-Parlamentet overhovedet tænker på, at disse små lande kan forsvinde fra verdenskortet og på den omfattende ødelæggelse af Bangladesh, et af verdens tættest befolkede områder. Derfor er denne debat så vigtig.
Jeg tilslutter mig det, som vores kollega, fru McNally, fremførte. Jeg håber, at kommissæren tog udførlige notater, og at hun vil bruge dem som udgangspunkt for at gå videre med sagen. Der er meget på spil, og selvom EU ikke dækker hele verden, hvorfor vi heller ikke kan påtage os hele verdens problemer, så lad os i det mindste argumentere kraftigt for de rigtige politikker og de rigtige mål og tage til Japan fast besluttet på virkelig at slå et slag for at redde jorden fra en katastrofe.

Bowe
Hr. formand, i løbet af det forgangne år, hvor vi er gået fra det nyligt overståede G8 topmøde til FN's miljøtopmøde og derefter til de forhandlinger, der fører til konferencen om klimaændringer i Kyoto, står det mere og mere klart, at der er tydelige globale skel med hensyn til global opvarmning, særligt hvad angår reduktionsmålene for emission af den primære drivhusgas CO2 .
De aktuelle diskussioner har kørt i hele efteråret og er stadig ikke afsluttet, men det er tydeligt, at vi er nødt til at nå til en eller anden form for formel beslutning i Kyoto om reduktionen af emissionen af drivhusgasser - særligt CO2 - og at det skal ske inden udgangen af året.
Det glæder mig at kunne sige, at Den Europæiske Union hidtil har bevaret en hæderlig holdning. Vi foreslår, at de industrialiserede lande reducerer emissionen af drivhusgasser med 15 % i 2010 i forhold til 1990. Jeg er til stede i aften for at opfordre Kommissionen og Rådet til ikke at afvige fra denne holdning. Jeg opfordrer dem ikke blot til ikke at afvige fra holdningen, men også til at søge at opnå bredere enighed, i hvert fald i princippet, om at der er behov for fremtidige foranstaltninger, der i særdeleshed skal medføre, at emissionerne ikke øges yderligere i næste århundrede og om muligt få koncentrationen af kuldioxid i atmosfæren fra status quo på 550 dele pr. million så langt ned som måske 350 dele pr. million. Vi må ikke afvige fra den holdning, men vi må indse, at forhandlingerne i Kyoto ganske enkelt er det første skridt.
For to uger siden deltog jeg i Parlamentets delegation til Japan. Jeg tilbragte tre dage i Tokyo med at tale med japanske parlamentarikere, miljøministeren og andre ministre. Det blev klart for mig, at de var rede til at gå videre. Den holdning, den japanske premierminister gav udtryk for, tilskyndet af industriministeren, var ikke en holdning, de var nået til enighed om. Det er helt tydeligt, at de er parat til at gå videre, og hvis vi presser dem, vil de gå videre. Vi er nødt til at udnytte den mulighed, vi er nødt til at stå sammen med dem og skubbe amerikanerne henimod en eller anden form for handling.
Jeg vil gerne understrege, at der er en hel række spørgsmål, som vi burde kunne nå til enighed om. Vi må f.eks. være parat til hurtigt at overveje introduktionen af teknologioverførsel til udviklingslandene for at sikre, at de ikke kommer til at stå for yderligere CO2 -emissioner, der ikke kan kontrolleres. Vi kan ikke udelukke, at kernekraften kan komme til at spille en rolle, hvis den anvendes på en sikker og bæredygtig måde. Vi kan ikke ignorere muligheden for fælles gennemførelse. Med tilstrækkelig sikkerhedskontrol er jeg sikker på, at det kunne være et skridt i den rigtige retning. Vi må indse, at det ikke blot er et spørgsmål om CO2 . Der er også andre drivhusgasser, som vi må gøre noget ved, og de må indgå som en del af traktaten.
Jeg opfordrer til forsigtighed hvad angår spørgsmålet om handel med emissionsrettigheder. Det er et værktøj, der indtil nu ikke har haft den store succes. Det er værd at undersøge nærmere, men jeg mener ikke, at det er noget, vi skal beskæftige os nærmere med, når vi søger at nå til en aftale i Kyoto.
Endelig opfordrer jeg Kommissionen til ikke at vakle i sin holdning. Vi bør i stedet sige, at dette kun er det første skridt. Fremtiden ligger i vores hænder. Kommissionen og Rådet især holder fremtiden i deres hænder. Fremtidige generationer ønsker, at de står fast.

Spencer
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske formanden og kommissæren, både med deres udtalelser i dag, men også med deres utrættelige rejsen i forbindelse med denne sag, selvom jeg til tider undrer mig over, når vi alle farer rundt i verden, helt nøjagtigt hvilket økologisk fodspor vi sætter i kølvandet på denne debat.
Jeg vil gerne anbefale beslutningen af Pimenta til Parlamentet og fokusere mine kommentarer på det, der skal gøres i Kyoto. Som begge kolleger er klar over, foregår der faktisk to forhandlinger i Kyoto - en kortsigtet forhandling om tidsplaner og reduktionsmål, hvor vi er de gode, og amerikanerne og japanerne er de onde. Amerikanerne er virkelig onde, under pres fra den fossile brændselsindustri, der har iværksat en reklamekampagne til en værdi af USD 30 millioner. Det burde måske snarere have været 30 sølvpenge.
Men der lurer en vigtigere debat bag argumentationen om tidsplaner og reduktionsmål. Det er den langsigtede debat om oprettelsen af et mandat efter Kyoto, der ville være det, som amerikanerne så rigtigt påpeger, at vi har behov for, nemlig et globalt svar på et globalt problem. Det betyder oprettelsen af en intellektuel ramme, hvori kineserne, inderne og de øvrige udviklingslande inddrages. Dette skal gøres på basis af den såkaldte ombygningsog sammentrækningsanalyse, der på retfærdig vis deler ansvaret for tilladt emission inden for en global reduktionssats, som alle når til enighed om.
Hvis vi skal fastlægge den intellektuelle ramme, skal vi opbygge nogle institutioner. Kommissæren snakkede om, at debatten var nået til en korsvej, og hun snakkede om at bygge bro. Jeg er dog ikke sikker på, at broer er det eneste, der skal bygges, fru kommissær, vi har brug for at opbygge institutioner i betydeligt omfang, der bygger på en rimelig idé, og som kan strække den historiske fantasi hos samtlige involverede parter.
Vi har god præcedens for at gøre dette, eftersom Den Europæiske Union, som vi er en del af, er baseret på idéen om ret og rimelighed, som igen er baseret på en langsigtet historisk fornemmelse. Det er på tide, at De, og formanden for Rådet, tager til Kyoto og tilbyder at lære noget af det fra Dem, som vi i Den Europæiske Union har lært tillige med vores anbefalinger vedrørende tidsplaner og reduktionsmål, fordi vi vil få brug for en institution til at kunne håndtere gennemførelsen, handelen med emissionsrettigheder m.m. Jeg ønsker Dem held og lykke i Kyoto, jeg skal nok være der og ånde Dem i nakken!

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, vejret bevæger sig fra voldsom varme til kolossal kulde og fra rivende regnskyl til tørke. Der er ikke længere nogen mellemårstid: om foråret og om efteråret har vi skiftevis meget varme temperaturer som i juli måned og meget kolde temperaturer som i januar; vindene er kraftige, og stormene er ødelæggende.
Ifølge De Forenede Nationers fødevareorganisation FAO kan følgerne af El Niño give anledning til bekymring for afgrøder som korn, tapioka, olieholdige frø, kaffe, sukker, te, bananer, tropiske frugter, sydfrugter, druer og grøntsager, ligesom de kan medføre en forsinkelse af såningen af risplanter.
AVS-EU-arbejdsgruppen om klimaændringer og de små østater, som jeg er formand for, har forelagt et forslag til beslutning, som Den Paritetiske Forsamling vedtog enstemmigt i Lomé den 30. oktober i år, om AVS-EUsamarbejdet om klimaændringer og den tredje partskonference i Kyoto i næste måned. Vi opfordrer til, at der ved denne lejlighed vedtages en bindende protokol eller et andet juridisk instrument, der på grundlag af Berlinmandatet fører til reelle nedsættelser af emissionerne af drivhusgasser - også selvom vi finder det utilfredsstillende, at vi ikke selv kan være til stede eller er repræsenteret i Kyoto.
Klimaforandringerne og det øgede havspejl fører til nedbrydning af kysterne, og de små AVS-østater er særligt bekymrede, fordi de er blandt de mest sårbare over for de verdensomspændende klimaændringer, eftersom deres økonomiske og sociale liv er koncentreret i kystområderne, hvorfor en nok så begrænset forøgelse af havspejlet vil påvirke deres økonomier og deres levevilkår på afgørende vis og i nogle tilfælde medføre total ødelæggelse af infrastrukturer og boliger.
Derfor udgør målsætningen om en reduktion af drivhusgasserne, som den i Den Europæiske Unions forhandlingsmandat angivne, på 15 %inden år 2010 og med en halvvejsmålsætning på mindst 7, 5 % i år 2005 det absolutte minimum, og man burde oven i købet stræbe efter en reduktion på 20 % ved år 2005.
Vi mener derfor, at vi i løbet af næste år må have en indgående debat om også de forskellige energiformer, især atomenergien, hydroelektrisk energi og andre vedvarende energikilder, der ikke producerer CO2 .
Jeg vil afslutningsvis udtrykke mit håb om, at der på Kyoto-konferencen kan indgås en aftale også med de regeringer, der har den diametralt modsatte opfattelse.

Papayannakis
Hr. formand, hvis jeg har forstået det, der er blevet sagt om Kyoto, rigtigt, så har vi nogle realistiske mål, men spørgsmålet er, om vi har troværdige og seriøse partnere, der deler disse mål og deres politiske forudsætninger. Derfor vil jeg gerne spørge Rådet og Kommissionen: Har de, eller mener de at have, muligheder for at lægge et tilstrækkeligt kraftigt pres på De Forenede Stater til, at man kan nå frem til en troværdig og seriøs aftale om de mål, vi har hørt om i dag, og den politik, der skal føres for at nå disse mål? Hvilke muligheder er der tale om? Og er Rådet og Kommissionen rede til at benytte disse muligheder? Hvis der ikke findes sådanne muligheder, vil jeg i det mindste spørge, om Rådet og Kommissionen er indstillet på at iværksætte en bred informations- og sensibiliseringskampagne over for borgerne om dette meget alvorlige problem, de eksilerende løsningsforslag og de løsningsmodeller, der vil være effektive for os, for i det mindste på et propagandaniveau at imødegå den tilsvarende propaganda fra De Forenede Stater og andre lande, der ikke tager problemet alvorligt og latterliggør forsøgene på at ændre politik?

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, vi ved alle, at vi for at redde menneskene og miljøet snart bliver nødt til at få en aftale om klimabeskyttelse for at nedbringe udledningerne af drivhusgasser. Kernepunktet i Pimenta-betænkningen er, at vi har givet vores tilslutning til, at vi også vil reducere med 15 % frem til år 2010, selvom man ikke opnår nogen bindende protokol i Kyoto.
Fru kommissær, jeg er ret skuffet over Dem. Har jeg forstået det rigtigt, at De sagde, at De ikke var parat til at træffe disse foranstaltninger? Er Kommissionen ikke parat til at indtage pionerrollen? Jeg tror, at vi kun er troværdige, hvis vi gør det klart, at vi - uanset resultaterne i Kyoto - er parat til at reducere med 15 % frem til år 2010. Hvis vi ikke gør det, så gemmer vi os bag klimamorderne USA og Japan. Jeg mener, at det ville være en miljøpolitisk falliterklæring. Det ville være et tilbageskridt, hvis Kommissionen ikke gør det klart, at vi ønsker at gå forrest på en troværdig måde, at vi er parat til langt om længe at indse, at vi har en global klimakatastrofe, og at vi tager de første skridt.
Jeg mener, at oversvømmelserne i Europa har gjort det klart, vi ikke længere befinder os langt fra denne klimakatastrofe. Fru kommissær, jeg opfordrer Dem indtrængende til snart at indtage en pionerrolle, at give Deres tilslutning til, at vi nedbringer CO2 -udledningerne, så vi også kan sætte de andre klimamordere under pres.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, forbruget af energi vokser faktisk konstant og globalt. Som følge af det øgede energiforbrug vokser også mængden af CO2 -emissioner, helt op til 8 % før år 2010. Energipolitiske løsninger, som vi sætter igang, bør være langsigtede, og de skal gradvis fremme en betydelig reducering af kuldioxidemissioner. Det er meget vigtigt, at det ved Kyoto-mødet lykkes at få de store stater som USA, Japan, Australien og Canada til at binde sig til målene for tiden efter år 2000.
Der er allerede gået fem år siden miljøkonferencen i Rio, så det er langt om længe på tide at skabe reelle forpligtelser og aftale virkelige tidsfrister. Problemet med klodens opvarmning løses ikke udelukkende med energipolitik. For eksempel forøger netop konstant voksende udslip fra trafikken mængden af drivhusgasser i atmosfæren.
Der skal også tages højde for kernekraft som en valgmulighed ved energialternativer og specielt til at reducere kuldioxidudslip. Energiproduktion kan ikke udelukkende bygges på vedvarende energikilder. Deres andel i energiproduktionen er kun marginal. At fremme et holdbart skovbrug globalt er en effektiv måde at bekæmpe klimaændringer. Træerne binder CO2 ved deres fotosyntese. Det er os, der på en eller anden måde skal sørge for, at der vokser nye træer i stedet for de fældede.
Til sidst vil jeg konstatere, at jeg ikke støtter tanken om at grundlægge et internationalt klimakontor. Der er brug for politisk støtte til gennemførelse af klimapolitikken, men det opnås ikke ved øget bureaukrati.

Sjöstedt
Hr. formand, at begrænse udslippene af drivhusgasser er en af vor tids store økologiske udfordringer. Selv hvis vi i dag omlagde politikken radikalt, ved vi, at udslippene vil stige i årtier fremover. Dette kræver store og hurtige ændringer i vores transport- og energipolitik. Det kræver også en temmelig høj kuldioxidbeskatning.
Vores gruppe støtter selvfølgelig Linkohr-betænkningen, som er god og konkret, ikke mindst støtter vi forslagene om overvågningsfunktioner og sanktionsmuligheder, som er meget vigtige.
Op til mødet i Kyoto er EU's linje og forslag jo bedre end amerikanernes. Trods det er EU's forslag egentlig ikke tilstrækkelige, hvis man skal se på, hvad naturen kan tåle. Det er jo alligevel naturens grænser, der må være vigtigere end de grænser, USA sætter. Det må jo også indebære, at EU, uanset resultatet i Kyoto, går videre og forsøger at realisere de mål, der er opstillet. Jeg er altså enig med f.eks. Eisma og González Álvarez, som har fremført dette tidligere her.
Jeg vil desuden gerne beklage den svenske regerings standpunkt i dette spørgsmål. Sverige er et af de lande, som koldt regner med at forøge udslippene af kuldioxid i de nærmeste år.

Liese
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Linkohr og hr. Pimenta for de betænkninger, de har forelagt på vegne af begge udvalg. Jeg var til stede på konference efter Rio i New York som den ene af to repræsentanter for Europa-Parlamentet. Dengang roste jeg Kommissionen i høje toner, fordi den med henblik på Kyoto dengang allerede havde sat sig nogle ambitiøse reduktionsmål, også selvom vi må indrømme, at dette efter det, hr. Linkohr med rette beskrev, kun kan være det allerførste skridt, og egentlig er for lidt. Men det er det, som p.t. kan lade sig gøre, og derfor må vi støtte Kommissionen på dette punkt.
Klimakatastrofen vil få mange katastrofale følger. Det har vi allerede været inde på. Jeg vil gerne gøre opmærksom på endnu et punkt, som vi måske skal give mere opmærksomhed i den offentlige diskussion, nemlig de sundhedsmæssige følger. En forskubbelse af klimazonerne vil betyde, at vi også får tropiske sygdomme i Europa, som vi ikke før har haft. Jeg tror, at hvis folk er bekymrede for deres personlige sundhed, så begynder de måske at overveje tingene noget mere. Det kom præsident Clinton også ind på i sin tale i New York. Det er meget beklageligt, at USA, selvom hans tale indeholdt nogle gode elementer, indtager en så restriktiv holdning. Grunden er, at industriens lobbyister dér skaber et krisescenario, et katastrofescenario, for det tilfælde, at der vedtages alvorlige reduktionsmål.
Jeg tror, at det modsatte er tilfældet. Det kan vi give mange gode eksempler på. Jeg kan nævne et praktisk eksempel, og alle, der er i Kyoto, bør lige spørge amerikanerne, om de ikke kan afhjælpe det: Jeg får meget tit at vide, at folk i mange kontorlandskaber i USA har en trøje på om sommeren, fordi klimaanlægget er så koldt, og at ventilatorerne kører om vinteren, fordi radiatorerne er dårligt indstillet. Jeg tror ikke, at det har noget med forringelse af levestandarden at gøre, hvis man afhjælper det med moderne og effektiv teknik. Vi skal ikke tilbage til hulerne, vi skal nå frem til en større energieffektivitet! Kommissionen bør være endnu mere aktiv på dette område.

Virgin
Hr. formand, Kyoto-konferencen om vores fremtidige klima er efter min mening en overordentlig vigtig begivenhed. Jeg er som borger i Den Europæiske Union stolt af den forhandlingsposition, der er taget, og som indebærer en reduktion af drivhusgasserne med 15 % fra 1990 frem til år 2010. Det er en ambitiøs målsætning, som jeg håber vil smitte af i Kyoto.
Jeg er endvidere oprigtigt bekymret over mit eget lands indsats op til denne konference. Sverige var ellers det første land, der i 1988 opstillede et strengt mål med hensyn til kuldioxidudslippene, som indebar uændrede udslip fra 1987 og fremad. Det lykkedes os til og med at reducere udslippene.
Forud for Kyoto-konferencen har vi i Sverige nu fået tilladelse til at forøge vores udslip med 5 % frem til år 2010. Anledningen til dette er lukningen af to atomkraftreaktorer i Barsebäck, som begge fungerer meget godt og har en høj sikkerhedsstandard. Hvis Europa fulgte Sveriges eksempel, kunne Den Europæiske Union lige så godt lade være med at tage til Kyoto. Det ville da have været umuligt at tage derover med den nuværende ambitiøse målsætning.
For at EU skal kunne leve op til sine mål, er det nødvendigt at indføre økonomiske styringsmidler. Jeg håber, det vil være muligt at indføre en kuldioxidskat på EU-plan. Sveriges erfaring er, at skatten har en betydelig effekt. En overgang fra fossile brændstoffer til biobrændsel sker mange steder i vores land, hvilket i stor udstrækning skyldes denne skat.
Køretøjerne står for betydelige udslip af drivhusgasser. Vi har jo i Europa en hurtig udvikling af biler, der drives med alternative metoder, f.eks. el-biler og hybridbiler. Stockholm by har for nylig indkøbt et betydeligt antal el-biler fra Italien. Det virker, som om de tekniske fremskridt på dette område går hurtigere, end vi tror. Vi har derfor grund til at føle en betydelig optimisme.

Valverde López
Hr. formand, jeg tror, at næsten alt er blevet sagt på dette stadium af debatten. Jeg behøver altså ikke at gentage det, der allerede er blevet slået fast. Men jeg tror, det er vigtigt at signalere, at Parlamentet støtter Kommissionens og Rådets holdning. Det er meget vigtigt, at fællesskabets institutioner forfølger samme mål for at kunne indtage en stærk forhandlingsposition.
Når dette er sagt, og vi ser på vores politik internt i Den Europæiske Union, synes jeg, at det bør understreges, at ikke alle regeringer har opfyldt de mål, som de forpligtede sig til på Rio-topmødet, og der må derfor opfordres kraftigt til, at de opfyldes internt. Ledsagepolitikkerne, som hr. Linkohr så rigtigt har udtrykt det, er heller ikke blevet udviklet. Vi må gøre en meget stor indsats internt, og det er selvfølgelig nødvendigt at opfordre regeringerne til at at nå frem til en aftale om fordelingen af de resterende 5 %, i tillæg til de 10 %, som allerede er vedtaget.
Desuden mener jeg, at der bør skelnes kraftigt mellem problematikken omkring den generelle emission af gasser og de globale klimaændringer. Klimaændringerne er et langt mere kompliceret problem end den generelle emission af gasser, og der er videnskabelige fænomener, der ikke er blevet analyseret tilstrækkeligt på globalt plan, og som det er nødvendigt at tage i betragtning, for vi må ikke undervurdere emissionen fra solen og se bort fra dens indflydelse. Men dette er et fænomen, der kræver en grundigere videnskabelig analyse. Hvad angår forhandlingerne med tredjelande, er det meget vigtigt, at Den Europæiske Union giver udtryk for, at den, der forurener mest, er den, som skal yde mest, og derfor skal vi viderebringe til den offentlige mening, at det koster penge at trække vejret, og dette er også vigtigt for politikken internt i Den Europæiske Union.

Robles Piquer
Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, det er bemærkelsesværdigt, at vi arbejder samtidig med to sammenfaldende år og tal - året 2010 og tallet 15 % - i Den Europæiske Unions dokumenter, nemlig for reduktionen i CO2 -emissioner og for andelen af energiforsyning fra vedvarende energikilder. Det er stof til eftertanke, især hvis vi lægger mærke til, som det står i Linkohr-betænkningen, at Kommissionens kompetente generaldirektorat forudser en CO2 -stigning på 8 % på samme tidspunkt. For faktum er, at der hele tiden forbruges mere energi, og dette er et fænomen, der ikke kan stoppes. Ingen kan forhindre det. Ingen aftale kan forhindre det. Og det sker ikke kun hos os, det sker især i udviklingslandene, som er i hurtig vækst. Kina, f.eks., med dets kul.
Det er derfor nødvendigt at finde alternativer. Det er klart, at et af disse er atomenergien. Det er også klart, at der er en enorm samfundsmæssig modstand imod udbredelsen og anvendelsen af denne energiform. Der er derfor kun én mulighed: Forøgelse af de vedvarende energikilder. En helt ny artikel af en stor specialist bringer mange oplysninger i erindring: F.eks., at vindenergiindustrien vokser med 25 % om året, at verdensmarkedet for solceller på otte år steg fra USD 340 millioner til USD 900 millioner, og at de store energivirksomheder hælder mere og mere til denne energiform. Det, som Kommissionen og i særdeleshed Parlamentet, repræsentanterne for den europæiske befolkning, mangler, hr. formand, er den politiske vilje. Hvis vi havde den, ville de stater, som ikke har den i tilstrækkelig og ønskelig grad, måske også have den.

Lahure
Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg glæder mig over denne debat i Parlamentet, og jeg glæder mig især over Deres støtte til Rådet og Kommissionen. Vi vil i Kyoto arbejde målbevidst mod en ambitiøs aftale. Efter konferencen vil der være lejlighed til at fastsætte de nødvendige foranstaltninger til opnåelse af de nedbringelsesprocenter, vi er blevet enige om. Der vil i den forbindelse være forskellige fagkompetente råd, og vi vil træffe beslutninger på basis af Kommissionens forslag.
Tillad mig at komme med nogle bemærkninger omkring de punkter, der er blevet rejst i løbet af debatten. For det første skal vi, med hensyn til jobskabelse inden for miljøområdet, undersøge alle muligheder. Både Kommissionen og Rådet er klar over den indsats, der skal til for at skabe arbejdspladser inden for miljøområdet og for at nedbringe drivhusgasserne.
For det andet skal man, med hensyn til harmonisering og forhøjelse af energiafgifter, huske på, at der kræves enstemmighed i Rådet ved afgørelser om dette emne. Det er et stort problem. Det luxembourgske formandskab er fast besluttet på at gå i denne retning, hvis der er enstemmighed herfor. En forhøjelse af energiafgifter vil desuden kunne kombineres med en lempelse af de arbejdsrelaterede omkostninger. Jeg er overbevist om, at rådsformanden, under topmødet om beskæftigelse, som finder sted i slutningen af ugen, vil gøre sit bedste for at nå en principiel afgørelse, som kombinerer en lempelse af de arbejdsrelaterede omkostninger og en forhøjelse af afgifter på energi.
Parlamentet har, den forrige taler mindede om det endnu engang, understreget problemet med vedvarende energi. Det skal siges, at vi råder over størstedelen af den teknik, der er en forudsætning for udviklingen af vedvarende energi. Derfor skal der investeres nu. Det er ikke kun regeringerne og Kommissionen, men også den private sektor, der skal gøre en indsats, og der bør skabes betingelser, som opmuntrer industrierne til i højere grad at investere i vedvarende energi. Vi støtter fuldt ud målet om at forøge andelen af vedvarende energi i Fællesskabet fra 6 til 12 %.
Der er blevet talt meget om industrier, der modsætter sig foranstaltningerne mod drivhusgasser. I Luxembourg gjorde jeg for nylig en erfaring på området med et stort mulitinationalt amerikansk selskab. Hvis man forhandler seriøst med en virksomhed af denne størrelse, et stort datterselskab til en amerikansk virksomhed, kan man nå til en aftale. Denne koncern erklærede sig indforstået med at teste alternative produkter, ikke kun i Luxembourg men ligeledes i USA, fordi koncernmedlemmerne forstod, at de kunne blive de første til at tilbyde alternativer på verdensmarkedet fra det øjeblik, de havde nogle. Jeg tror altså, at hvis der eksisterer politisk vilje til at forhandle med industrierne, vil vi kunne opnå aftaler, også i USA.
Jeg vil gerne komme tilbage til et punkt, som flere af talerne har berørt: Den Europæiske Unions forslag til Kyotokonferencen. Jeg kan kun bekræfte det, kommissæren netop sagde i denne forbindelse. Den Europæiske Unions forslag til Kyoto medfører ikke ensidige nedbringelser, men er forslag, der skal forsvare vores holdning under forhandlingerne i Kyoto. Vores mål er altså at opnå en ambitiøs aftale på dette punkt i Kyoto, og jeg er enig i, at det må anerkendes, at USA spiller en meget stor rolle i denne forbindelse. Rådet har besluttet, at der efter konferencen skal tages stilling til, om forhandlingsforslagene skal omdannes til ensidige nedbringelser, men først efter Kyoto. Rådet besluttede således dette på dets ordinære møde den 16. oktober. Det vil altså ikke være muligt før Kyoto-konferencen, men måske bagefter. Jeg er dog ikke sikker; det er op til Rådet at beslutte. Men formandskabet har under alle omstændigheder i sinde at sætte spørgsmålet på Rådets dagsorden, så der kan træffes en afgørelse.

Bjerregaard
Hr. formand, også jeg vil gerne takke for debatten, som jeg synes har været meget konstruktiv, og jeg skal kun gøre nogle enkelte bemærkninger. Jeg vil gerne understrege, som også miljøminister Lahure sagde i sin sidste bemærkning, at denne debat i dag har drejet sig om, hvordan vi kan styrke vores position mest muligt i forhold til de andre medspillere i Kyoto. Jeg tror, det var hr. Bowe der sagde, at japanerne bestemt var tilgængelige for mere pression, og det håber vi også at andre lande er. Spørgsmålet er nu i meget høj grad, hvordan vi kan presse andre lande, sådan at vi kan nå de højest mulige mål i Kyoto. Senere vil vi så have muligheden for at diskutere, hvordan vi gennemfører det, og hvordan vi realiserer resultaterne i Den Europæiske Union. Og som det også er blevet understreget af mange af talerne, findes der en lang række anvendelige forslag.
Jeg er meget enig i de bemærkninger, som fru Granitz gjorde omkring muligheden for også at koble denne debat sammen med spørgsmålet om arbejdspladser. Også jeg tror - det har vi også understreget i vores meddelelse - at der i en fornuftigt gennemført politik ligger nogle muligheder for arbejdspladser og ikke det modsatte, sådan som vi i hvet fald nogen gange hører det, og det er rigtigt, at der ligger nogle uudnyttede muligheder i samarbejdet med industrien. Jeg vil gerne vedrørende forslaget om et internationalt klimaagentur sige, at man jo strengt taget har etableret et sådant under FN og placeret det i Bonn, og det kan vel næppe på nuværende tidspunkt være fornuftigt at svække denne institution ved at forsøge at oprette en anden.
Det er min opfattelse, at vi i EU med de mål, vi har opstillet, og med de supplerende politikker, der er vedtaget, står godt rustet i forhold til de forhandlinger, der finder sted. Det eneste, der har undret mig i debatten, har været nogle få indlæg, hvori der er blevet givet udtryk for, at vi i EU ikke har haft meget ambitiøse mål. Det er rigtigt, som flere har sagt, at når man ser på problemets omfang, så var der ikke noget i vejen for, at målene kunne have været større, men når man til gengæld ser på, hvad vi er blevet mødt med fra de andre lande, er der jo ingen tvivl om, at EU her har kunnet spille en ledende rolle, og den agter vi selvfølgelig også at spille op til Kyoto og i Kyoto.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om betænkningen af Linkohr finder sted i morgen kl. 12.30.
Afstemningen om erklæringerne fra Rådet og Kommissionen finder sted onsdag kl. 12.00.

Toldunionen med Tyrkiet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0276/97) af Kittelmann for Udvalget om Udenrigs, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets afgørelse om proceduren for fastlæggelse af Fællesskabets holdning i Det Blandede Udvalg for Toldunionen, der er nedsat ved afgørelse 1/95 truffet af Associeringsrådet EF-Tyrkiet om gennemførelsen af slutfasen i toldunionen (5372/97 - C4-0081/97-96/0020(CNS) (fornyet høring).

Kittelmann
Hr. formand, ærede kolleger, til forskel fra de mange debatter, vi fører om Tyrkiet, skal vi her sammen opfylde en forpligtelse, som snarere er af teknisk karakter. Det drejer sig om, at der skal nedsættes et blandet udvalg for Toldunionen, som i henhold til artikel 24 i Associeringsaftalen skal rådgive Associeringsrådet om at føre konsultationer med hinanden - der er her tale om en menings- og erfaringsudveksling - og give henstillinger til Associeringsrådet.
Allerede på sit møde den 18. juli 1996 gav Europa-Parlamentet sin rådgivende udtalelse om forslaget til Rådets afgørelse om proceduren for fastlæggelse, som det vedtog med stort flertal. Den 19. februar 1997 besluttede Rådet at rådføre sig med Europa-Parlamentet på ny vedrørende samme forslag i henhold til artikel 113 i traktaten.
Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender prøvede betænkningsudkastet på sine møder den 16. og 24. september. På sidstnævnte møde vedtog udvalget forslaget til en lovgivningsmæssig beslutning med 23 stemmer mod 1, hvor 1 dog hverken stemte for eller imod.
Vi har diskuteret retsgrundlaget, det vil sige spørgsmålet om, hvorvidt artikel 113 her er den rigtige artikel. Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet foreslog, at man fandt et andet retsgrundlag. Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender besluttede sammen med Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, der ligeledes gav sin enstemmige godkendelse, i henhold til den juridiske rådgivning at anvende artikel 113, fordi artikel 113 principielt finder anvendelse på handelsaftaler og derfor passer nøjagtigt til dette formål.
Det var væsentligt for den juridiske rådgivnings anbefaling, at spørgsmålet om retsgrundlaget i sidste ende har mistet sin betydning, efter at Rådet har godkendt Europa-Parlamentets ændringsforslag, som garanterer Parlamentets ret til at blive underrettet. Under disse omstændigheder kan det nye foreslåede retsgrundlag blive godkendt, uanset at vi alligevel ønskede det fra første færd.
Tillad mig at sige ganske kort, at vi meget tit diskuterer mange spørgsmål i den politiske diskussion, som er meget væsentlige, men at det her drejer sig om overholdelsen af en aftalemæssig ordning, nemlig Associeringsrådets forberedelse af Toldunionen.
Afslutningsvis vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi førhen gang på gang har understreget spørgsmålet om Toldunionens funktionsmåde, at Toldunionens vinder hidtil har været Den Europæiske Union. Takket være usandsynligt store eksportfordele profilerer vi os med, at Tyrkiet indfører varer fra Den Europæiske Union relativt uforberedt, og at det er vores simple pligt at gøre alt for at skabe ligeværdige forhold i Toldunionen mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet.
Jeg er sikker på, at vi vil gøre vores pligt i dag ved afstemningen, og beder Dem om at tilslutte Dem Rådets forslag og godkende dem ved afstemningen med det store flertal i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender og Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.

Ephremidis
Hr. formand, som hr. Kittelmann selv har sagt, så er spørgsmålet af juridisk art og vedrører tekniske aspekter, forordninger, vedtagelse og afgørelser i Rådet og Kommissionen. Alt dette behandler han i sin betænkning, og jeg kan ikke være uenig, men vi må også se tingene fra et egentligt politisk synspunkt.
For det første så godkendte vi her i Parlamentet toldunionen med Tyrkiet, fordi landet havde afgivet løfter og var blevet presset til at acceptere at overholde visse grundlæggende regler omkring menneskerettigheder, demokrati, retsstat, internationale aftaler med hensyn til kurdere, cyprioter og de græsk-tyrkiske forbindelser.
For det andet var der enighed i Parlamentet om, at det hvert år skulle forelægges en beretning om overholdelsen af disse betingelser. Derfor vil vi kunne tilslutte os ethvert tiltag, hvis blot disse to grundlæggende spørgsmål overholdes, nemlig at Tyrkiet efterlever betingelserne, og Parlamentet ud fra Kommissionens beretning kan kontrollere, hvorvidt landet efterlever dem eller ej. Alt andet end dette er blot eftertanker, der tjener stormagternes specifikke økonomiske, kommercielle eller strategisk-politiske formål.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, for halvandet år siden formulerede vi tydeligt, på hvilke betingelser vi godkender en toldunion, og gik til gengæld ind for en slidsom samrådsprocedure. Nu vil Rådet uden videre, endda uden debat, gennemtrumfe en ændring af retsgrundlaget. Når det drejer sig om Toldunionen, skal vi altså efterhånden kun informeres efterfølgende. Samrådsproceduren var altså bare en sandkasseleg.
Også sidste år stod vi fast på en forudgående høring, men det skal nu alt sammen afskaffes. Jeg anser ganske enkelt denne ændring til fordel for artikel 113 for upassende, og Retsudvalget talte i sin rådgivende udtalelse ligefrem om et farligt præjudikat! Toldunionens tabere har hidtil været de små og mellemstore virksomheder i Tyrkiet. EU-eksportører derimod indkasserer stadig større indtægter. Disse skævheder ruinerer Tyrkiet. Vi har sagt lige fra starten, at Tyrkiets vej til EU ikke må besværliggøres. Tyrkiet skal kunne deltage ligeberettiget i forhandlingerne om Europakonferencen. Det forudsætter dog en demokratisering i Tyrkiet, respekt for menneskerettigheder og en politisk løsning på det kurdiske spørgsmål. Dette indbefatter også en indstilling af alle former for krigeriske handlinger i Nordirak. Vi vil desværre ikke kunne godkende denne betænkning.

Souchet
Hr. formand, ud over det tekniske aspekt giver hr. Kittelmanns betænkning os lejlighed til at gøre status over vores forhold til Tyrkiet og vurdere, om f. eks. de politiske mål, man brugte som begrundelse for toldunionen, er nået eller er på vej til at blive nået. Størstedelen af dette Parlament mente, at den velfærdsstigning, som aftalen ville betyde for Tyrkiet, og det politiske signal aftalen udsendte, definitivt ville placere Tyrkiet i demokraternes lejr og dæmme op for islamismen.
Virkligheden blev en helt anden, eftersom det islamistiske parti kom til magten i Ankara kun få uger efter, at vores Parlament på denne baggrund havde vedtaget toldunionen. På det tidspunkt fremførte man også et andet argument: Toldunionen skulle således erstatte Tyrkiets indtrædelse i Den Europæiske Union og udgøre en normal ramme for vores forbindelser med denne nære nabo.
Men tvetydigheden eksisterer mere end nogensinde. Da Agenda 2000 blev fremlagt, pegede hr. van den Broek på det kald, som han mener Tyrkiet har til at være en del af Unionen, og Ankara deltager i konferencen for ansøgerlande mod mange medlemsstaters vilje. Denne stadige tvetydighed skaber falske forhåbninger, især for Tyrkiet, om at opnå en status, landet ikke kan leve op til. Jeg frygter, at skuffelsen og afpresningen, der gælder toldaftalen i dag og Cypern i morgen, vil ryste vores forhold til dette land dybt.
Hvis vi foretrækker at fortsætte ad disse afveje frem for at komme med en klar udmeldning om en specifik samarbejdsramme, der er tilpasset det store omfang af vores forbindelser til Tyrkiet, frem for at forfølge et frugtbart samarbejde, risikerer vi at bringe resultatet af de gode relationer, der er blevet oparbejdet af flere medlemsstater, i fare og at fremkalde kunstige og farlige modsætningsforhold. Jeg tror, hr. formand, at det er på høje tid at få rettet op og begynde at basere vores forhold til Tyrkiet på andet end tvetydighed.

Van Dam
Hr. formand, de fleste beslutninger af Det Blandede Udvalg er omfattet af artikel 113 i EF-traktaten. Det drejer sig først og fremmest om beskyttelsen af den frie handel. Endvidere har Parlamentets Juridiske Tjeneste på basis af retspraksisen fra Domstolen påvist, at Det Blandede Udvalg ikke absolut skal begrænse sig til beføjelserne i henhold til artikel 113.
Juridisk kan man ikke indvende ret meget mod Rådets afgørelse om at henlægge proceduren for fastlæggelse af Fællesskabets holdning i Det Blandende Udvalg for Toldunionen med Tyrkiet til artikel 113 i stedet for artikel 235.
Det mærkelige er, at Kommissionen i første instans valgte artikel 235 som retsgrundlag uden at angive begrundelsen herfor. Tværtimod angiver Kommissionen selv, at Det Blandede Udvalgs beføjelser er omfattet af artikel 113. Kan Kommissionen oplyse, hvorfor dette ulogiske grundlag i sin tid blev valgt?
Retsudvalget modsætter sig det ændrede retsgrundlag og henviser til proceduren for fastsættelse af holdninger i Udvalget om Det Europæiske Økonomiske Område og i Associeringsrådet EF-Tyrkiet. Denne sammenligning halter imidlertid, fordi Det Blandede Udvalg beskæftiger sig med en afgrænset, begrænset sektor, nemlig toldunionen og nogle bestemmelser om intellektuel ejendom.
Endvidere frygter Retsudvalget, at ændringen af retsgrundlaget skader den institutionelle balance i Fællesskabet. Denne frygt synes meget overdreven. Forslaget drejer sig om fastsættelse af holdningen i et udvalg. Man kan vanskeligt mene, at Rådet for hvert enkelt møde i Det Blandede Udvalg skal høre Parlamentet. Der er givet tilsagn om, at Parlamentet årligt informeres om beslutningerne. Det er mere end tilstrækkeligt.
Det er indlysende, at vi gerne støtter kollega Kittelmann's betænkning, der behandler denne indviklede problematik på en klar måde.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke for det store arbejde, som ordføreren og hans forgænger, hr. Matutes, har udført. Det forslag til afgørelse, der er blevet drøftet i dag, blev udarbejdet af Kommissionen i januar 1996, for at Fællesskabet kunne fastlægge sin holdning i Det Blandede Udvalg for Toldunionen EF-Tyrkiet. Det er klart, at når udspillet blev traktatens artikel 113, så hang det sammen med, at Kommissionen havde den opfattelse, at det var en teknisk rolle, der var tale om, og derved hørte kompetencen under anvendelsesområdet for traktatens artikel 113. Den nye høring af Europa-Parlamentet, som mødet i dag drejer sig om, vedrører nu udelukkende retsgrundlaget for forslaget, som altså er ændret af Rådet efter den første høring. Kommissionen har ikke problemer med at godkende det nye retsgrundlag, som Rådet har ønsket. Det er baseret på en anden fremgangsmåde end Kommissionens, men det er også korrekt. Kommissionen er derfor enig i konklusionerne i hr. Kittelmans betænkning. Kommissionen mener især, at ændringen af retsgrundlaget på ingen måde påvirker, hverken den måde Det Blandede Udvalg fungerer på eller Europa-Parlamentets rettigheder, sådan som det netop er understreget i hr. Kittelmanns betænkning. Og endelig vil jeg gerne tilføje, at det er vigtigt, at denne retsakt bliver vedtaget hurtigst muligt, således at Det Blandede Udvalg for Toldunionen kan komme til at fungere fuldt ud tilfredsstillende.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl.12.30.

Videregående uddannelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0358/97) af Heinisch for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forslag til Rådets henstilling om europæisk samarbejde til sikring af kvaliteten af de videregående uddannelser (KOM(97)0159 - C4-0263/97-97/0121 (SYN)).

Heinisch
Kære hr. formand, kære kolleger, i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier understreger vi hele tiden den betydning, mobilitet har ikke kun for den europæiske integration, men især også med henblik på at forberede vores unge på erhvervslivets krav allerede på et tidligt tidspunkt. Globaliseringen er i fuld gang. Det bliver stadig vigtigere at lære sprog, at lære kulturer at kende og at være fleksibel, når man skal tilpasse sig forholdene i andre lande. Derfor har jeg glædet mig meget over Kommissionens idé om at danne et europæisk netværk, som skal sikre kvaliteten på de højere uddannelsesinstitutioner.
Jeg mener dog, at man har valgt en uheldig titel til forslaget. Det her handler jo mest om muligheden for at fremme mobilitet og mindre om at sikre kvaliteten på de højere uddannelsesinstitutioner. Selvfølgelig er det også et vigtigt anliggende, og det er absolut hensigtsmæssigt at forlange kvalitetsanvisninger i alle europæiske medlemsstater. Det bør her dreje sig om et mindstekrav, der skal opfyldes, og som sikrer, at kvaliteten på vores højere uddannelsesinstitutioner ikke daler, men højnes så meget som muligt. Kun på denne måde vil vores universiteter kunne klare sig fremover i den internationale konkurrence. Alligevel gør medlemsstaterne med rette opmærksom på, at uddannelsesindholdet absolut ikke skal henhøre under Den Europæiske Unions kompetenceområder. I første del af betænkningens forslag, som opfordrer medlemsstaterne til at udvikle et evalueringssystem, har jeg derfor forsøgt at fremhæve universiteternes uafhængighed tydeligt.
Kommissionens forslag tager ikke desto mindre først og fremmest sigte på at informere de studerende og lærerne om studietilbud, studiemål og eksamensbeviser på universiteter i de forskellige medlemsstater. Det skal hjælpe de højere uddannelsesinstitutioner i deres søgning efter mulige partneruniversiteter og de studerende i deres individuelle valg af studieforløb i udlandet. Det skal i høj grad hilses velkomment, da jeg hele tiden oplever hos studerende, hvor megen begejstring og interesse for de europæiske naboer der dæmmes op for på grund af manglende information.
Kommissionen foreskriver i sit forslag, at den alene skal skabe det europæiske netværk. Det er efter min mening ikke hensigtsmæssigt, og jeg forstår godt, at medlemsstaterne vender sig mod det. Et sådant netværk kan kun dannes på basis af gensidig tillid og på samarbejdsbetingelser. Uden de nationale rammebetingelser og dannelsen af nationale netværk er det svært at forestille sig, hvordan et europæisk netværk skal realiseres. Derfor har Kulturudvalget støttet mit ændringsforslag om at rette denne opfordring til både Kommissionen og medlemsstaterne.
Som før er finansieringen af dette netværk et kildent spørgsmål. Forslaget foreskriver, at det finansieres gennem programmerne Socrates og Leonardo, men uden at Parlamentet inddrages i beslutningstagningen. Det forholder sig dog således, at netværk allerede er mulige inden for rammerne af de allerede påtænkte telematiske netværk i programmerne Socrates og Leonardo, og derfor glæder jeg mig over dette forslag.
Dette forslag er i øvrigt den første henstilling på uddannelsesområdet i henhold til artikel 126. Det vil jeg gerne støtte for sagens skyld. Men for at svække forslaget lidt i sin bindende virkning har jeg erstattet nogle af de operative foranstaltninger med mere uforpligtende formuleringer. Det glæder mig, at Kulturudvalget har overtaget dette. Mit forslag om at definere begrebet højere uddannelsesinstitution er også blevet overtaget.
Tillad mig lige at komme ind på endnu et par punkter, som forekommer mig at være ret væsentlige i min betænkning: Jeg har opfordret til, at de central- og østeuropæiske lande allerede nu inddrages i udviklingen af evalueringsproceduren og dannelsen af netværket. Selvfølgelig skal der tages hensyn til deres specifikke forhold og problemer i tilstrækkelig grad. Desuden forekom det mig at være vigtigt at evaluere forskning og undervisning, da jeg er overbevist om, at forskning og undervisning skal være af høj karat af hensyn til den fremtidige viden. Desuden mener jeg, at vi bør udarbejde et helhedskvalitetsbegreb, som vi kan blive enige om, og som alle højere uddannelsesinstitutioner kan identificere sig med, og med hvilket studierne kan evalueres inden for rammerne af den tilstræbte kvalitetssikring. Uden en sådan enighed vil det være overordentligt svært at foretage en evaluering, der er informativ for hele Europa. Desværre har Kulturudvalget afvist dette forslag. Da det imidlertid forekommer mig at være meget væsentligt, vil jeg fremsætte det på ny på vegne af PPE-Gruppen og også håbe på Kommissionens støtte.
Mine damer og herrer, meget taler for dette netværk, for gennemsigtigheden af kvaliteten på de højere uddannelsesinstitutioner, for et tillidsfuldt samarbejde mellem medlemsstaterne på dette område. Jeg håber således, at Kommissionen overtager vores ændringsforslag og med Europa-Parlamentets godkendelse nedbryder de hindringer, som desværre stadig er i vejen for de studerendes mobilitet.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, evaluering af kvaliteten i undervisningen ved de videregående uddannelser er svær og kompliceret, for der bør sammenlægges problemer ved både forskellige systemer som uddannelsestraditioner, og specielt ved eksaminernes overensstemmelse. Evalueringer af undervisningen ved de videregående uddannelser må ikke føre til et forsøg på at eliminere de kulturelle forskelle. Målet bør være at udvide multipåvirkningen af et vidtstrakt samarbejde mere jævnt end hidtil. Alle EU-lande skal trækkes med. Det er også vigtigt at sørge for beskæftigelse for de nyuddannede.
Heinisch fremhæver efter min mening meget godt den centrale betydning af uddannelsesinstitutternes egen selvevaluering ved siden af en evaluering af en ekstern ekspert. De studerende på de videregående uddannelser har også selv en central rolle ved evalueringen af undervisningskvaliteten. Elevfeedback til eget institut med videregående uddannelser efter et år på et universitet i udlandet er værdifuldt. Forskerudveksling byder også på lignende positive påvirkninger, specielt ved at skabe personlige kontakter og tillidsforhold. Det er derfor, studenterudveksling via f.eks. SOKRATES-programmet, er så vigtig, at dets ressourcer ingenlunde bør reduceres, men tværtimod betydeligt forøges.
Evaluering af undervisningen ved de videregående uddannelser er en af de vigtigste nøgler for udviklingen, når et mere åbent og oplyst samfund skal skabes. Jeg havde håbet på, at Kommissionen mere uhæmmet havde foreslået konkrete midler til forbedring af evalueringen. Udnyttelse af teknologien bør stå i spidsen for agendaen. Endnu mere udviklede Internet-forbindelser og institutternes fælles netprojekter skabt i elektronisk form vil i undervisningsevalueringshenseende være guld værd. De vil sammenholde de centrale faktorer, som har indflydelse på vurderingen: hurtig og bred kommunikation, fælles erfaringer samt bedre forståelse af de kulturelle forskelle.

Guinebertière
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne hylde min kollega, fru Heinisch, for det arbejde, hun har udført på grundlag af Rådets henstilling om sikring af kvaliteten af de videregående uddannelser.
Denne henstilling opfordrer medlemsstaterne til at overveje at indføre kvalitetsevaluerings- og kvalitetssikringssystemer inden for deres videregående uddannelsessystemer.
Kommissionen går ud fra det princip, at det, når man evaluerer kvaliteten af de videregående uddannelser, er vigtigt både at basere sig på europæisk samarbejde, tværnationale erfaringsudvekslinger og positive udtalelser fra eksperter. Jeg deler fuldt ud denne holdning, men jeg mener, at dette mål er prisværdigt, netop fordi det gennem en sådan evaluering i højere grad bliver muligt at indkredse de fordele og svagheder, som findes i uddannelsessystemerne fra de forskellige institutioner i Europa.
Derfor må indførelsen af et europæisk kvalitetssikringsnet ikke forhastes. Kvalitetssikringen er et koncept, der er vanskeligt at definere, og desuden frygter jeg, at der vil være stor risiko for at ende med en hierarkisk udvælgelse af videregående institutioner.
De ændringsforslag, jeg har fremsat på vegne af Gruppen Union for Europa, er en fortsættelse af ordførerens overvejelser. Den kulturelle forskellighed i de europæiske uddannelsessystemer, som er en sand rigdom, må ikke bringes i fare. Man skal ligeledes bevare institutionernes selvbestemmelse og hermed medlemsstaternes politikker på området.
Desuden må de økonomiske interesser ikke true de samlede akademiske værdier i uddannelsen. Således må punktuelle krav fra erhvervslivet ikke medføre en favorisering af de erhvervsorienterede uddannelser. Her må vi altså være opmærksomme.
Det vanskelige ved sagen består i, at universiteterne og uddannelsstederne for videregående tekniske uddannelser behandles under ét. Alle ved, at formålet med disse institutioner ikke er det samme, og de kan således ikke have samme kvalitetskriterier, der i øvrigt er så vanskelige at definere, og som vi må indkredse nærmere.

Ryynänen
Hr. formand, udviklingen af uddannelsen er et af EU's centrale mål, men ansvaret for uddannelsessystemer og undervisningens indhold ligger klart på det nationale plan, det vil sige hos medlemslandene selv. Dette princip bør huskes, når det europæiske samarbejde inden for evalueringen af undervisningskvaliteten på et uddannelsesinstitut diskuteres.
Samarbejdet er på sin rette plads, hvis det bringer merværdi og hjælper de europæiske institutter til bedre at realisere deres egentlige mål, det vil sige til at gavne kvaliteten af forskningen og undervisningen. Dette mål opnås ikke ved at skabe et centraliseret, fælles europæisk evalueringssystem. Fællesskabets detaljerede normer og bestemmelser fungerer ikke, hvis man ønsker at respektere institutternes forskelligartethed og selvstændighed samt medlemslandenes primære beføjelser. Heldigvis er Kommissionens henstilling forbedret efter feedback fra medlemslandene, og fru Heinischs betænkning byder på nye forbedringer i retning af en løsere samarbejdsanbefaling.
Hensigten med uddannelsessamarbejdet er at højne niveauet for den europæiske konkurrenceevne og fremme bevægeligheden for de studerende og forskere. Derfor er der stadig behov for videre informationer om strukturen og indholdet af uddannelser i andre lande. I et frugtbart samarbejde kan den fornødne tillid opbygges ved bedre kendskab. Vi kan lære af hinandens praksis og erfaringer, skønt vi samtidig værner om rigdommen i den kulturelle forskellighed, som også i uddannelsessystemerne bliver synlig.
På baggrund af disse principper kan oparbejdelsen af netværket for den europæiske kvalitetsevaluering støttes. Den grundlæggende opgave for netværket bliver altså udveksling af viden og erfaringer samt bidrag af teknisk art til medlemslandene i oparbejdelsen af evalueringsmetoderne. Specielt vigtigt er det at finde bedre løsninger end i dag til integrering af nyuddannede på arbejdsmarkedet. Det kræver en meget omfattende dialog om fremtidige behov og udviklingen af uddannelserne efter disse behov.

Leperre-Verrier
Hr. formand, idéen med at fremme et egentligt europæisk kvalitetsuniversitet trænger sig på. For nylig udtrykte to velrenommerede franske universitslærere et ønske om dette i en fransk aftenavis. Vi skal glæde os over sådanne initiativer, men ikke desto mindre må vi, hvis idéen udvikler sig, ikke undervurdere det store arbejde og de forhindringer, der ligger foran os.
Derfor kommer Kommissionens henstilling, hvor formel den end er, i rette tid, og jeg vil i øvrigt rose fru Heinisch for kvaliteten af hendes arbejde. Det er rigtigt, som hun netop understreger så kraftigt, at de videregående uddannelsesinstitutioners uafhængighed ikke må bringes i fare af en vilje til rationalisering. Desuden hviler samarbejdet mellem universiteterne i dag på en række programmer, som skaber en europæisk politik på universitetsområdet, jeg taler her om Socrates- og Leonardo-programmerne.
Først og fremmest må man tildele de nødvendige budgetmidler. For hvad er det, når det kommer til stykket, der sikrer kvaliteten i undervisningen? Det er muligvis medlemsstaterne selv, men det er også anerkendelsen af fællesskabet mellem universiteterne på europæisk niveau, som gennem udvekslingssystemer og samarbejde udgør en kvalitetssikring.
Vi må ikke tabe denne idé af syne netop på et tidspunkt, hvor en række central- og østeuropæiske lande med henblik på udvidelse tilknyttes vores ungdoms- og uddannelsesprogrammer.

Lukas
Hr. formand, de studerendes og forskernes mobilitet er stadigvæk alt for beskeden i Europa. Netop inden for universitetsuddannelser bør der dog udvikle sig en integrationsproces, en integrationsproces, der er vedvarende og mangeartet, og som kan fungere uden bekostelige institutionelle instanser. Manglende kendskab til de højere uddannelsesinstitutioners strukturer i andre medlemslande og til kvaliteten og indholdet af studier, dog især til eksamensmetoder og afsluttende eksamener, vanskeliggør p.t. samarbejdet mellem de højere uddannelsesinstitutioner.
Her kan evaluerende undersøgelser bidrage til en værdifuld opklaring og fremme de studerendes og forskernes mobilitet. En større mobilitet og et netværk af uddannelser ville få en positiv indvirkning på erhvervsområdet Europa, som man ikke skal undervurdere. Men en fremme af kvalitetssikringen og samarbejdet mellem de højere uddannelsesinstitutioner kan kun fungere, hvis tillidsgrundlaget er i orden. Enhver antydning af tvungen succes, det være sig fra national side eller fra Fællesskabets side, må derfor udelukkes på forhånd.
Den kulturelle mangfoldighed, som også kommer til udtryk i uddannelsessystemernes diversitet, skal respekteres. Principperne om gennemsigtighed og subsidiaritet har en særlig betydning i forbindelse med de højere uddannelsesinstitutioners autonomi og bevarelsen af deres uforvekslelige profiler. I en tid, hvor arbejdsløshed står øverst på dagsordenen hos alle europæiske institutioner, mener jeg, det er meget vigtigt og positivt, at der også tages hensyn til beskæftigelsespolitiske argumenter i denne sag. Jeg tænker her f.eks. på den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser og på en lettere optagelse i erhvervslivet.

Perry
Hr. formand, jeg vil indledningsvis sige, at jeg stort set er enig i Kommissionens forslag og fuldstændig enig i min kollega, fru Heinischs, betænkning og de ændringer, hun har anbefalet.
Jeg mener, at vi alle i Europa nu er enige om, at beskæftigelsen har høj prioritet, og at vi skal fremme beskæftigelsen, særligt blandt de unge, ved at få det indre marked til at fungere godt og ved at have en veluddannet befolkning. Dette forslag bidrager i nogen grad til dette.
Der er stadig ikke fuldstændig accept i Europa af de kvalifikationer, der opnås ved de videregående uddannelser. I Udvalget om Andragender modtager vi stadig andragender fra borgere i Europa, der må konstatere, at de kvalifikationer, de har opnået ved en videregående uddannelse, ikke accepteres i et givent land. Det ville på mange måder hjælpe os at inddrage udenlandske eksperter med henblik på kvalitetssikring for at sikre, at uddannelsesniveauer og -bestemmelser i et land accepteres i et andet.
Jeg vil også gerne støtte ændringsforslag 59, i hvilket det angives, at samtlige aktører skal inddrages, og hvor det klart angives, hvem de aktører er. De studerende er allerede nævnt, men vi må hverken glemme erhvervslivet eller de faglige sammenslutninger. De skal i allerhøjeste grad inddrages i kvalitetssikringen.
Til slut, da jeg har været inddraget i kvalitetssikring inden for uddannelsessystemet i Det Forenede Kongerige, opfordrer jeg kraftigt Kommissionen og andre involverede parter til at gøre det enkelt. Vi vil ikke have for meget bureaukrati eller en procedure, hvor udfyldelse af formularer og journaloptagelse optager tiden snarere end at sikre gode uddannelser, som er det, vi behøver.
Hvis vi arbejder på denne betænkning, vil det hjælpe de videregående uddannelser, det indre marked og de unge til at opnå den nødvendige beskæftigelse.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, først og fremmest vil jeg gerne takke Parlamentet og ordføreren, fru Renate Heinisch, for den hurtighed, hvormed de har behandlet forslaget, hvis emne er af stor betydning, men samtidig, som det også er blevet understreget, ømtåleligt.
På Rådets opfordring, som det fremsatte som led i sine konklusioner i november 1991, har Kommissionen i løbet af 1995 og 1996 sat en række pilotprojekter i gang for at afprøve forskellige metoder, inden den udarbejdede sit forslag til henstilling. Alle, der har deltaget i disse projekter, det være sig repræsentanter for ministre, rektorkollegier, videregående uddannelsesinstitutioner, myndigheder med ansvar for kvalitetsevaluering - alle har insisteret på, at Kommissionen skulle gøre en indsats for at fremme EU-samarbejdet på dette område. Det er værd at bemærke, at det, efter at vi er gået ind i informationssamfundet, er blevet af afgørende betydning for EUborgerne, at der stilles store krav til uddannelsernes kvalitet. At fremme sådanne kvalitetsuddannelser er nu også blevet en opgave for Fællesskabet.
Det er en næsten umulig opgave at definere, hvad begrebet kvalitet med hensyn til videregående uddannelser er for en størrelse, når uddannelsessystemerne i EU er så forskellige, som de er, som det også er fremgået af debatten her i aften. Vi har derfor ikke engang forsøgt. Hvordan skulle man bære sig ad med at give en ensartet definition på de forskellige arbejdsmetoder, de forskellige grundsyn og de forskellige traditioner, som er uløseligt forbundet med ethvert uddannelsessystem? Hvis man følger denne henstilling og iagttager de principper, som bør udgøre grundlaget for de forskellige evalueringssystemer, så vil der kunne skabes den nødvendige tillid i samarbejdet mellem universiteterne.
Vi håber således, at den manglende forståelse og den deraf følgende mangel på tillid i fremtiden vil give anledning til langt færre problemer vedrørende for eksempel anerkendelse af eksamensbeviser og dermed i virkeligheden af arbejdskraftens frie bevægelighed. Det kan nemlig konstateres, at hovedparten af disse problemer skyldes ukendskab til den modtagne undervisning. I denne forbindelse vil oprettelsen af et europæisk kvalitetssikringsnet bestående af repræsentanter for de ansvarlige myndigheder og universitetssammenslutninger i medlemsstaterne kunne bidrage til en bedre udveksling af erfaringer. Jeg vil gerne slå fast, at det er Kommissionens ønske, at denne henstilling skal blive et nyttigt redskab for de aktører, der er ansvarlige for at gennemføre kvalitative evalueringer af uddannelser. Dette redskab kan pr. definition hverken være retningsgivende eller præskriptivt, ligesom det heller ikke kan være for specifikt.
Jeg vil derfor gerne endnu en gang sige tak til ordføreren, fru Renate Heinisch, og de andre medlemmer af Kulturog Uddannelsesudvalget, som har fremsat forslag til ændringer eller ligefrem forbedringer og tilføjelser til teksten, uden at selve ånden i selv henstilingen ændres. Jeg tænker her på de 17 af de 38 foreslåede ædnringer, som Kommissionen er indstillet på at godkende. De ændringer, vi således har valgt at fastholde, er bl.a. dem, som drejer sig om uddannelsessystemernes forskelligartethed, de videregående uddannelsesinstitutioners uafhængighed og medlemsstaternes ønske om at deltage aktivt i oprettelsen af et europæisk kvalitetssikringsnet. De øvrige 21 ændringer kunne Kommissionen ikke godkende, bl.a. fordi de indeholder, hvad vi betragter som uhensigtsmæssige tilføjelser, for eksempel henvisning til tredjelande og inddragelse af forskningen. For det andet fordi de fjerner henvisningerne til Kommissionens hvidbøger og grønbøger, og de udgør grundlaget for henstillingen, hvori spørgsmålet om sammenhængen mellem arbejdsmarkedets behov og samfundet i almindelighed belyses. Og for det tredje fordi de foreslår en kortfattet præsentation af de forskellige etaper i evalueringen og af de aktører, der er involveret i de enkelte etaper, i stedet for den detaljerede og analytiske præsentation, som Kommissionen har vedtaget. Med disse bemærkninger vil jeg endnu engang sige tak for behandlingen her i aften.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.30.

Ændring af forretningsordenens artikel 154
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0345/97) af Dell'Alba for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om ændring af forretningsordenens artikel 154 om beretning til Europarådets Parlamentariske Forsamling.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, ændringsforslaget er ganske vist af teknisk karakter, men det har ikke desto mindre en vis symbolsk betydning, især når det drøftes i denne sal, som vi i hvert fald indtil sidste år delte med Europarådet. Hvad drejer dette sig om, og hvad er formålet med den betænkning, jeg er ordfører for? I den hensigt at gøre vores forretningsorden mere læselig foreslog hr. Ford for nogle måneder siden, at henvisningen til vores forbindelser med Europarådet blev slettet. Der var gode grunde til dette første forslag; faktisk foreskriver vores artikel 154, at vi hvert år skal afgive en beretning til Europarådet, som om vi parlamentsmedlemmer stod i et underlegenhedsforhold til en storebroder, som vi først for nylig er begyndt at frigøre os fra. Den historiske baggrund er, at der i 1952, hvor EKSF-traktaten blev undertegnet, var forventninger om et privilegeret forhold til Europarådet, som Europa-Parlamentet gennem en protokol, der dengang blev indgået, vedtog et respektfuldt forhold til, ikke mindst gennem fremsendelse af en årlig beretning, som imidlertid har mistet enhver betydning i årenes løb.
Vi har haft og har stadig forbindelser, ikke altid intensive, men dog forbindelser ikke alene på administrativt plan, men også gennem fagudvalgene, ledelsesorganerne osv. Der er ingen tvivl om, at udsigterne til forøgelse og udvidelse af antallet af Europarådets medlemmer også i denne nye fase betyder, at det på en vis måde foregriber en udvikling i vores institution. Vi har derfor i Udvalget for Forretningsordenen syntes, at det var vigtigt at opretholde en lidt snævrere kontakt til dette organ i forhold til de øvrige europæiske parlamentariske organer, selvom vi har benyttet denne lejlighed til at ændre arten af forbindelserne, som hr. Fords forslag har budt os. Den betænkning, som jeg nu forelægger, består af to forslag, der udelukkende afspejler den eksisterende situation på området. Vi fjerner den noget bedagne henvisning til en forpligtelse om at forelægge en årlig rapport og begrænser os til at anføre i forretningsordenen, at Parlamentets organer samarbejder med Europarådet på ethvert område af fælles interesse, således at betydningen af denne privilegerede forbindelse, der understreges af det faktum, at vi har samme hjemsted, fastslås i forretningsordenen. Endvidere overlader vi til Formandskonferencen, der i forvejen har den institutionelle kompetence hertil, endeligt at fastlægge retningslinjerne for spørgsmålet om forbindelserne til Europarådet.
Der er altså tale om en lille ændring, hvor vi i grunden kun fremhæver en historisk forbindelse, der fremgår af traktaterne, med Europarådet og anmoder de kompetente organer, i dette tilfælde Formandskonferencen, om ved en passende lejlighed at fastlægge retningslinjer for disse forbindelser, især vedrørende menneskerettigheder og andre områder af fælles interesse: det er med andre ord på tide at fastholde disse forbindelser uden en henvisning til forældede former, som vi med denne betænkning beslutter at afskaffe.
Jeg håber, at De er enig med os i denne betænkning og stemmer for i morgen.

Ford
Hr. formand, jeg vil gerne udtale mig om Dell'Albas betænkning om ændring af forretningsordenens artikel 154. Jeg må indrømme, at det er min skyld. Jeg har været medlem af Parlamentet de sidste tretten år, og for et stykke siden slog det mig, da jeg sad i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, at jeg aldrig havde oplevet artikel 154 blive brugt. Det fik mig til at spørge formanden om, hvornår artikel 154 sidst havde været brugt. Svaret var 1969. Artiklen omhandler et krav om en årlig beretning, og den har nu ikke været brugt i næsten tredive år. Jeg gik derfor logisk frem og fremlagde et ændringsforslag om at lade artikel 154 bortfalde. Men jeg må tilstå, hvilket er sjældent for politikere, at jeg begik en fejl. Richard Corbett, en mand, der har glemt mere om unionstraktater, end jeg nogensinde har vidst, eller vil komme til at vide, påpegede under et kort besøg i udvalget, at artiklen faktisk er en traktatforpligtelse. Jeg har kontrolleret dette, og han har ret. Den står faktisk i traktaterne om Det Europæiske Fællesskab. I artikel 2 i protokollen om samarbejde med Europarådet, et tillæg til EKSF-traktaten, angives det, at Europa-Parlamentet hvert år skal fremsende en beretning til Europarådets Parlamentariske Forsamling om Parlamentets virksomhed.
Jeg er derfor bange for, at vi ikke kan slippe af med den. Det undrer mig, at 17 formænd har kunnet ignorere denne regel. Jeg finder det interessant, at Kommissionen, traktaternes vogter, i løbet af de sidste 28 år ikke har haft held til at sikre, at denne regel overholdes. Det burde have indbragt os for Domstolen, selvom jeg går ud fra, at Kommissionen er vidende om artikel 4 i den samme protokol, der kræver, at Kommissionen indgår i en dialog med Europarådet. Jeg vil derfor meddele Kommissionen, at jeg agter at forhøre mig om, hvornår den sidst gjorde dette.

Formanden
Møderne i Forretningsordensudvalget må sandelig være spændende!

Donnelly, Brendan
Hr. formand, det er tydeligvis på mode blandt medlemmer af det britiske Labourparti at undskylde deres fejl over for offentligheden. Fornylig var det en endnu mere fremtrædende skikkelse. Hr. Ford følger flot efter i dennes fodspor.
Efter min mening er Dell'Albas betænkning ikke formelt i strid med den traktatforpligtelse, som hr. Ford henviser til. Det ville være helt på sin plads, om Formandskonferencen fik retten, som hr. Dell'Alba har forslået, til at overvåge og kontrollere forholdet mellem Europa-Parlamentet og Europarådets Parlamentariske Forsamling, og det ville så være op til dem at afgøre i ro og mag, om det er ikke er på tide at overholde den manglende overholdelse snarere end selve overholdelsen af denne mangeårige, men ikke overholdte bestemmelse i traktaterne.
Jeg er ikke bekymret over at stemme for Dell'Albas betænkning. Der er ingen modsigelser på et formelt niveau. Rent politisk vil det måske være passende at gå over til den tilstand og det system, som hr. Dell'Alba foreslår.

Corbett
Hr. formand, jeg vil gerne have lov at lykønske hr. Ford og hr. Dell'Alba med at have fundet artikler i forretningsordenen, der er så vage, at de ikke er blevet brugt så længe for derefter at foreslå at lade dem bortfalde, men som hr. Ford påpegede, så er der en hindring. Artikel 2 i protokollen til Kul- og Stålfællesskabstraktaten gør det til en juridisk forpligtelse. Hvorfor er der en sådan juridisk forpligtelse? Hr. formand, enhver næstformand i Parlamentet undtagen Dem selv, vil naturligvis huske, at da Kul- og Stålfællesskabet blev dannet, var det kun seks stater, der brød ud af de i alt 14, der udgjorde Europarådet og den noget større parlamentariske forsamling. De banede vejen som pionerer, og denne artikel symboliserer det faktum, at de lod døren stå på klem, således at andre kunne følge efter senere, men opretholdt kontakten. Historien har vist, at det var en meget klog beslutning, fordi de andre stater med tiden indhentede dem.
Derfor er det måske ikke passende at slette en sådan symbolsk procedure. Selvom vi måske ikke lige vil gennemføre den, bør vi ikke skille os af med den. Hvem ved, hvornår det vil være passende at gøre det igen i den europæiske integrations historie. Men selv hvis vi ikke stod ved denne korsvej, er respekt for traktaterne afgørende. Traktaterne er Den Europæiske Unions forfatning. De udgør muligvis en dårlig forfatning, de er muligvis ikke særlig godt kodificeret, det kan være, de indeholder mange forskellige artikler, som folk har glemt, men de udgør ikke desto mindre forfatningen. De afgør Unionens kompetenceområde og institutionernes beføjelser, og vi er selv ude om det, hvis vi ignorerer traktaterne. De danner grundlaget for Parlamentets beføjelser og kan ikke bare ignoreres. Jeg opfordrer derfor kraftigt Parlamentet og samtlige tilhørere i denne debat til at støtte hr. Fords ændringsforslag til denne betænkning, som jeg mener vil gøre den forenelig med bestemmelserne i traktaten og sikre, at Parlamentet fortsat overholder forfatningen.

Dell'Alba
Hr. formand, ganske kort vil jeg som ordfører tillade mig at takke de kolleger, der har taget ordet i denne rige og historiske forhandling. Jeg vil også gerne sige, at jeg altid selv har ment, at retsgrundlaget for denne ændring skal findes i traktaten selv. I traktaten om Den Europæiske Union hedder det således i artikel 230: « Fællesskabet indleder ethvert formålstjenligt samarbejde med Europarådet«. Omvendt forekommer det mig - og jeg stiller dette spørgsmål til talerne, idet jeg i morgen vil berøre emnet igen - virkelig en smule anakronistisk at basere sig på en protokol fra 1952, hvori det blandt andet hedder, at medlemmerne af dette Parlament bør vælges blandt medlemmerne af Europarådet. Vi har altså denne tekst som støtte, og vi har efter min mening traktaten, hvor samarbejdet med Europarådet er omtalt i en artikel. Det er efter min mening tilstrækkeligt. Dette gør jeg bare opmærksom på uden at ville finde bevismateriale i en protokol, der ærligt talt forekommer mig helt forældet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00 .
(Mødet hævet kl. 20.15)

