Pieminot "golodomoru” - apzināti izraisīto badu Ukrainā (1932.-1933. gads) (debates) 
Priekšsēdētāja
Nākamais jautājums ir Komisijas paziņojums par "golodomora” - bada Ukrainā (1932.-1933. gadā) atceri.
Es vēlētos izmantot izdevību sveikt Eiropas Parlamentā Ukrainas delegāciju vēstnieka vadībā.
(Aplausi)
Antonio Tajani
Priekšsēdētājas kundze, godājamie deputāti, man ir gods piedalīties šajās debatēs, lai pieminētu lielo badu 1932. un 1933. gadā, kas ir viena no 20. gadsimta lielākajām traģēdijām. Pēc daudziem klusuma gadiem mūsu uzmanību piesaista liecības par ciešanām kopā ar daudzu to izdzīvojušo cilvēku atmiņām, kuri tika ierauti šajā šausmīgajā notikumā.
Ir būtiski, lai "golodomora” pieredze netiktu aizmirsta. Lielā bada epopeja ilustrē ne tikai ukraiņu tautas traģēdiju, bet arī vēlreiz atgādina mums par to, uz ko ir spējīgi cilvēki. Tomēr "golodomors” māca mums ko svarīgu: tik daudzu cilvēku upuris nav bijis veltīgs. Viņu upuris atgādina mums, ka nekad nedrīkst pieļaut, ka kādas valsts vara pakļauj indivīdus, - neatkarīgi no cēloņa vai mērķa, ar kādu tas tiek darīts. Šis šausmīgais bads ir parādījis konstitucionālas valsts pārākumu pār valsti, kurā netiek pieļauta nekāda opozīcija. "Golodomoram” līdzīgas traģēdijas var notikt tikai tādās sabiedrībās, kurās tiek pārkāptas cilvēktiesības, tiesiskums un demokrātijas principi.
Eiropas Savienība pacēlās no kara un vairāku totalitāro režīmu pelniem, to diktatūru, kas ir atstājušas dziļas rētas Eiropas un visas pasaules vēsturē. Taču no tām pašām traģēdijām un katastrofām radās Eiropas demokrātijas, un pēdējos piecdesmit gados uz šīm drupām ir uzcelts miera periods, miera, kas mums jānosargā un jānes ārpus Eiropas Savienības robežām: piecdesmit miera gadi, kas ir bijuši vienotās Eiropas lielākais sasniegums.
Tagad Ukraina arī ir mainījusies. Kā neatkarīga valsts, Eiropas Padomes locekle un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas parakstītājvalsts, kā arī daudzu citu pamattiesību nodrošināšanas starptautisku instrumentu dalībniece Ukraina var ievērojami konsolidēties, nostiprināt savu tādas demokrātiskas valsts nostāju, kas ievēro cilvēktiesības un tiesiskumu. Tas, protams, ir ambiciozs un grūts uzdevums. Mēs esam bijuši liecinieki daudzām problēmām; pēdējos gados ir notikušas daudzas politiskas cīņas šīs valsts vēsturē, un tā ir kļuvusi stiprāka savā demokrātijā.
Šajā vēsturiskajā laikā mums visiem ir jāsniedz politisks atbalsts un iedrošinājums tiesu iestāžu neatkarībai. Ir svarīgi, lai Ukraina turpinātu cīņu pret korupciju un ņemtu vērā neseno vēlēšanu rezultātus, nodrošinot atbalstu demokrātijas principiem. Tā arī nedrīkst pamest novārtā vājo un marginalizēto grupu iedzīvotāju nodrošināšanu neatkarīgi no rases, tautības vai reliģijas, kā arī viņu seksuālās orientācijas vai veselības stāvokļa.
Eiropas Savienība turpinās atbalstīt Ukrainu šajos svarīgajos centienos. Vienlaikus turpināsim strādāt kopā ar Ukrainas partneriem, lai paaugstinātu visu šīs valsts pilsoņu labklājību, atverot jaunus tirgus un paplašinot ekonomiskās darbības, kā arī ieguldījumu iespējas, līdzās attiecību padziļināšanai starp mūsu pilsoņiem.
Kā transporta komisārs es vēlētos piebilst, ka attiecībā uz Eiropas tīkliem mums ir jāatceras, ka tie var kalpot ne tikai mūsu iekšējā tirgus nostiprināšanai, bet arī kā instruments Eiropas robežu paplašināšanai, Eiropas atklāšanas jauniem horizontiem un saišu stiprināšanai ar tādām tuvām un draudzīgām kaimiņvalstīm kā Ukrainu.
"Golodomora” upuriem nevar būt labāka cieņas apliecinājuma kā plaukstošas, stabilas un demokrātiskas Ukrainas veidošana, kuras pamatā ir stipras iestādes un aktīva pilsoniskā sabiedrība. Tikai tad, ja šis mērķis tiks sasniegts, daudzie nevainīgie upuri nebūs bijuši veltīgi.
Charles Tannock
PPE-DE grupas vārdā. - Priekšsēdētājas kundze, Eiropas Savienība ir dibināta uz samierināšanos: uz pārliecību, ka mēs varam radīt labāku nākotni, atzīstot mūsu pagātni visā tās brutalitātē.
Vācija ir pamatoti novērtējusi un centusies kompensēt neaprakstāmās nacisma ēras šausmas un holokaustu. Mūsu Savienības jaunākās dalībvalstis meklē savus ceļus, lai panāktu taisnīgumu un samierināšanos caur savas komunistiskās totalitārās pagātnes atklātu bezkompromisa analīzi. Bet dažas valstis vēl cenšas noslēpties no savas vēstures. Piemēram, Turcija, manuprāt, joprojām noliedz pret armēņiem un asīriešiem vērsto genocīdu Pirmā pasaules kara aizsegā. Krievija arī cīnās, meklējot attaisnojumu Staļina komunistiskā režīma brutalitātei.
Šīs rezolūcijas nolūks šovakar ir paust mūsu šausmas par "golodomoru”, apzināti izraisītā bada periodu 1932.-1933. gadā. Rezolūcija atspoguļo mūsu apņemšanos atcerēties tā upuru miljonus, no kuriem daži vēl šodien ir dzīvi un var izstāstīt savu šaušalīgo dzīves stāstu. Viņu liecības ir būtiski svarīgas, jo drīz viņu vairs nebūs. Tikai atgādinot sev par šādiem šausmīgiem noziegumiem pret cilvēci, mēs varam censties nodrošināt, lai tie nekad neatkārtotos. Šajā rezolūcijā nav vārda "genocīds”, jo dažas politiskās grupas Parlamentā nedomā, ka šī termina precīza definīcija būtu piemērojama "golodomoram” - galu galā, tikai pēc Otrā pasaules kara tika pieņemta Genocīda konvencija. Bet varbūt arī tāpēc - un tas, manuprāt, ir vēl nožēlojamāk - ka baidās aizvainot mūsdienu Krieviju.
Taču neviens no mums nevēlas noniecināt Ukrainai uzspiestās neiedomājamās ciešanas. Nekādi vārdi nevar pareizi aprakstīt "golodomora” zvērības. Svarīgākais tomēr nav teksts, bet gan viedoklis, ko mēs cenšamies paust rezolūcijā - solidaritāti ar Ukrainu tās daudz cietušās tautas masu slepkavību 75. gadskārtā.
Viena mācība, ko vēsture mums sniedz, ir stipru starptautisku likumu un tiesu struktūru nozīme, lai varētu sodīt šādu ciešanu autorus. Nirnberga bija šāda ilga, izstiepta procesa sākums. Bijušās Dienvidslāvijas Starptautiskais krimināltribunāls, kas drīz tiesās Radovan Karadzić, rāda, ka šie principi šodien ir tikpat svarīgi kā vienmēr. Vakar Parlaments pauda stingru atbalstu, lai sauktu pie atbildības Starptautiskajā Krimināltiesā Svētās pretošanās armijas Ugandā vadoni Joseph Kony. Tirāni, lai kas tie būtu, un šajā gadījumā tas ir Joseph Stalin, ko mēs apspriežam šovakar un kas atbildīgs par masu slepkavībām un grautiņiem, nedrīkst nekur rast patvērumu.
Ukraina ir piedzīvojusi daudz posta savā vēsturē, un es ceru, ka nākamais šīs slavenās vēstures posms ne tik tālā nākotnē būs saistīts ar tās pievienošanos Eiropas Savienībai. Pēc Gruzijas krīzes nav šaubu, ka daudzi Krievijas nacionālisti nav samierinājušies, piemēram, ar Ukrainas suverenitāti pār Krimu. Bet es esmu pārliecināts, ka, ja mēs visi solidāri stāsimies kopā ar Ukrainas tautu, tā reiz ieņems savu vietu Eiropas tautu saimē.
Adrian Severin
PSE grupas vārdā Priekšsēdētājas kundze, šīs ir ļoti īpašas debates. Kā politiska struktūra Eiropas Parlaments ir aicināts pieņemt tiesību aktus un sniegt izpildlēmumu pieņēmējiem politiskas pamatnostādnes, lai pareizi tiktu galā ar mūsu laika problēmām, iespējām un briesmām. Citiem vārdiem, mēs esam vēstures veidotāji, nevis vēsturnieki. Mēs neesam aicināti novērtēt pagātni, bet veidot tagadni, un par mums spriedīs nākotne.
Tāpēc Sociāldemokrātu grupa nelabprāt piekrita parakstīt rezolūciju, kas šķietami cenšas noteikt vēsturisko patiesību par traģisku notikumu, kas notika Ukrainā pagātnē.
Mēs to tomēr izdarījām, jo sapratām, ka solidaritāte ar Ukrainas tautu un tās ciešanām varētu mobilizēt ukraiņus viņu centienos apvienot savu zemi, demokratizēt to, modernizēt un ievest to savā dabiskajā ģimenē, kas ir Eiropas Savienība. Vienlaikus mēs sapratām, ka, ja pagātnes traģēdijas un noziegumi tiek aizmirsti, pastāv milzīgas briesmas, ka tie atkārtosies. Noziegumu vēsturisks nosodījums nevar sniegt kompensāciju to upuriem vai viņu mantiniekiem, taču ir arī morālā kompensācija. Turklāt tā ir intelektuāla un politiska garantija pret noziegumu atkārtošanos un to pamatā esošo slikto instinktu atdzimšanu.
Nosodot vecos totalitāros noziegumus, mēs ne tikai kauninām pagātnes noziedzniekus, bet arī tos, kuri varētu būtu gatavi pielietot tās pašas noziedzīgās metodes nākotnē. Apzināšanās, ka nesodāmība nav iespējama, varētu ļoti labi viņus no tā atturēt.
Mums šodien ir jāpasludina, ka nav tādas valsts politikas, sociālā mērķa un ideoloģisko principu, kas varētu attaisnot tādu noziegumu kā "golodomors”, apzināti izraisīts bads, kas radīja tik daudz ciešanu tik daudziem nevainīgiem cilvēkiem ārprātīgā mēģinājumā sagraut lielās ukraiņu tautas morālo cieņu, nacionālo lepnumu un bioloģisko eksistenci.
Vienlaikus, nosodot noziegumus, paužot solidaritāti ar upuriem un nosodot mēģinājumu iznīcināt veselu tautu, mēs nevaram uzvelt vainu par šiem noziegumiem citai tautai.
"Golodomors” bija totalitāra politiskā režīma rezultāts. Visas tautas, kuras bija pakļautas šim režīmam, bija vairāku līdzīgu noziegumu un grūtību upuri. Šodienas diskusijai ir ne tikai jāatgādina mums, ka ir vienmēr jāpaliek vienotiem pret totalitārismu, bet arī, ka pašreizējai ukraiņu paaudzei "golodomora” upuru un viņu piemiņas vārdā ir jāizskauž no viņu valsts un viņu vēstures visi autoritārie instinkti, noslieces un prakses. Viņiem ir jāsaliedē sava nacionālā vienotība un kopā jārealizē viņu demokrātiskie ideāli.
Tāpat mūsu solidaritātes izpausmei būtu jāiedvesmo ukraiņi uz solidaritāti un samierināšanos kā savā valstī, tā ārpus tās. Iekšienē ar tautiešiem, kas pieder dažādām etniskām un kultūras grupām, bet ārpusē - ar kaimiņiem.
Tas ir viens no labākajiem veidiem, kā viņi varētu kļūt par Eiropas Savienības dalībvalsti, un, ja viņi izvēlētos iet pa šo ceļu, tas nozīmētu , ka šīvakara debates nebūtu bijušas veltīgas. Ukrainas dalība ES būtu vislabākā vēsturiskā reparācija, ko ukraiņi paši varētu piedāvāt "golodomora” upuriem.
Grażyna Staniszewska
ALDE grupas vārdā. - (PL) Priekšsēdētājas kundze, "golodomors” jeb mākslīgi izraisītais bads Ukrainā ir viens no vislielākajiem noziegumiem, kas izdarīts Eiropā 20. gadsimtā. Lai pierādītu, ka kolektīvā ekonomika darbojas un sagrautu komunistiskās Padomju Savienības galveno draudu - Ukrainas neatkarīgos lauksaimniekus -, Staļina režīms izraisīja mākslīgu badu, kura rezultātā dzīvību zaudēja vairāki miljoni ukraiņu. Cilvēkiem konfiscēja visu pārtiku. Bads lika daudziem lauciniekiem doties uz pilsētām, kuras savukārt varas iestādes bloķēja, izdodot iekšējās pases un aizliedzot braucienus pa dzelzceļu. Tie, kas palika sādžās, bija spiesti nelegāli meklēt barību kolektīvo saimniecību laukos, par ko draudēja ieslodzījums vai pat nāvessods. Viņiem neatļāva pašiem paturēt pat kādu sauju graudu. Tika ieviests "piecu vārpu noteikums”, saskaņā ar kuru ikvienu, kas bija paņēmis vairāk nekā piecas vārpas, varēja sodīt ar nāvi.
Diemžēl "golodomors” jeb lielais bads ir vēstures notikums, par kuru daudzās rietumvalstīs tikpat kā nekas nav zināms. Līdz pat pēdējam laikam šos vēstures faktus pilnīgi noliedza bijušajā PSRS. Līdz tās sabrukumam jebkāda šīs lietas pieminēšana tika uzskatīta par "pretpadomju propagandu”. Pret rietumvalstu žurnālistiem piemēroja aktīvas dezinformācijas pasākumus. Tikai nesen kļuva pieejami iedzīvotāju reģistra dokumenti, kas atklāj bada upuru skaitu.
Badu Ukrainā ir atzinušas par genocīdu 26 valstu, arī Polijas, valdības vai parlamenti. Es esmu dziļi pārliecināta, ka Eiropas Parlaments nepaliks malā šajā jautājumā. Mums ir jāatzīst, ka "golodomors” bija noziegums pret Ukrainas tautu un noziegums pret cilvēci, un stingri jānosoda Staļina režīma darbības pret Ukrainas lauksaimniekiem.
Es arī uzskatu, ka ir pēdējais laiks publicēt visu informāciju par badu. Bijušajām Padomju Savienības valstīm ir jāatver savi arhīvi par "golodomoru” Ukrainā 1932.-1933. gadā, lai zinātnieki varētu veikt objektīvus pētījumus.
Šis gads ir šī šausmīgā nozieguma 75. gadskārtas gads. Es gribētu izmantot izdevību un izteikt visdziļāko līdzjūtību Ukrainas tautai, kurai bija jāpārdzīvo šī milzīgā traģēdija.
Rebecca Harms
Verts/ALE grupas vārdā. - (DE) Priekšsēdētāja kundze, es esmu izvēlējusies savai runai gandrīz tādu pašu ievada frāzi kā Tannock kungs. Tas nenotiek pārāk bieži. "Pagātne ir nākotnes prologs” - šāda sentence rotā Nacionālā Arhīva ieeju Vašingtonā, un ne bez pamata. Šī frāze ietver cerību, ka cilvēki mācīsies no vēstures. Dažkārt viņi tā dara, bet ne vienmēr. Mums arī ir jāmēģina.
Laiku pa laikam es ievēroju - un priekšlikums par "golodomoru” to vēlreiz apstiprināja -, ka ne visas vēstures nodaļas Austrumeiropā un Rietumeiropā ir vienlīdz labi zināmas. Kad grupas apsprieda, vai tiešām iesniegt šodienas rezolūciju, vairākuma viedoklis sākotnēji bija skeptisks - daudzi deputāti atzinās, ka viņi nezina, ko īsti "golodomors” nozīmē un kāda ir šī vārda jēga. Iespējams, ka tas ir sākums kopējam mācību procesam par tādu šausmīgu momentu vēsturē, kas ir noticis Eiropas sirdī pat tikai pirms nepilna gadsimta un kas ļauj mums rakstīt vēsturi ar notikumu pārdzīvojušo cilvēku palīdzību.
Zaļo un Eiropas Brīvās apvienības grupai šīs traģēdijas upuru atcerei ir jābūt par tās atzīšanās mezgla punktu, ko mēs izdarām, parakstot šo rezolūciju. Mēs uzskatām, ka upuru pienācīgai piemiņai ir vajadzīgas zināšanas par šo traģēdiju, šo Padomju režīma izdarīto milzīgo noziegumu.
Otrkārt, mēs ceram, ka šo vēsturi kopīgi pētīs Ukrainā un Krievijā. Mēs nevēlamies - un to es saku kā vāciete, kas dzimusi 1950. gadā - lai šī vēstures pētīšana un tās patiesa aprakstīšana padziļinātu plaisu starp tautām. Mēs nevēlamies to ne ar Ukrainu, ne starp Ukrainu un Krieviju.
Tādēļ es uzskatu, ka arhīvu atvēršana ir svarīgs priekšnoteikums. Tā ir prasība, kas jāizpilda. To vajadzētu apspriest arī Eiropas Padomē, lai Maskava atvērtu šos arhīvus.
Es esmu iepriecināta, ka Eiropas Parlaments ir spējis atrast vienojošu pozīciju. Es tiešām ceru, ka vēstures rakstīšana un upuru pieminēšana ir galvenais jautājums Ukrainā un ka ar šo katastrofu netiek manipulēts politiskos nolūkos. Tad mēs būsim veikuši lielu soli uz priekšu, īstenojot vēlmi, lai cilvēki tiešam mācītos no pagātnes.
Adam Bielan
UEN grupas vārdā. - (PL) Priekšsēdētājas kundze, šogad mēs atzīmējam 75. gadskārtu kopš bada Ukrainā 1932.-1933. gadā. Bads nebija dabas katastrofa, bet Josifa Staļina genocīda plāna īstenošanas rezultāts, ar kuru pēc izrēķināšanās ar Ukrainas inteliģenci viņš vēlējās iznīcināt Ukrainas lauku iedzīvotājus. Genocīda rezultātā dzīvības zaudēja aptuveni 10 miljoni vīriešu, sieviešu un bērnu. Tā bija mērķtiecīga un sistemātiska iznīcināšana, ko realizēja Padomju Savienības iestādes. Komunistu noziedzīgie nodomi bija skaidri. Kamēr ukraiņi mira badā, Padomju iestādes eksportēja miljoniem tonnu graudu un noslēdza robežas ar Ukrainu, lai novērstu bada izmocīto cilvēku iekļūšanu Krievijā. Tās noraidīja starptautiskās humānās palīdzības piedāvājumus, paziņojot, ka nekāda bada nav.
Mūsdienu Krievijas Federācijā dominē liekulīga informācija par komunistu noziegumiem, bet Staļins tiek attēlots kā efektīvs vadītājs. Dažas rietumu valstis saglabāja neitralitāti Ukrainas tautas milzīgās traģēdijas laikā, jo tās centās nodibināt diplomātiskās saites ar Padomju Savienību, ko vēlējās padarīt atkarīgu no ekonomiskās sadarbības. Tagad mēs nevaram klusēt, un mūsu goda pienākums ir godināt "golodomora” upuru piemiņu.
Helmuth Markov
GUE/NGL grupas vārdā. - (DE) Priekšsēdētājas kundze, komisār, es runāju ar jums kā cilvēks, kurš daudzus savas dzīves gadus ir pavadījis Ukrainā, kurš ir dzīvojis tur un tādēļ, protams, ir emocionāli ļoti iesaistīts.
Nav neviena iemesla, nekāda attaisnojuma 1932. un 1933. gada bada nozīmes mazināšanai vai attaisnošanai. Tas skāra Ukrainu, Krieviju, īpaši teritorijas Pievolgā, Donu un Kubaņu, Rietumsibīriju, Dienvidurālus un Kazahstānas ziemeļu daļu. Miljoniem dažādu tautību cilvēku - ukraiņu, krievu, kazahu, ebreju, vāciešu, baltkrievu un daudzu citu - mira bada nāvē. Mums ir jāgodina šo upuru piemiņa un skaidri jāpaziņo, ka šis bads bija necilvēcīgas politikas izpausme un rezultāts, tāda nozieguma rezultāts, kad graudus eksportēja, liekot saviem cilvēkiem mirt badā.
Kādēļ es tomēr nevaru piekrist rezolūcijai? Pirmkārt tāpēc, ka šī rezolūcija saista katastrofu un noziegumu tikai ar Ukrainu un ukraiņu tautu. Kā jau teicu sākumā, tas neatspoguļo vēsturisko patiesību. Ikviens, kas neņem vērā citas Padomju Savienības republikas un citas tautības, vienlaikus ir vainojams rasismā un necieņā pret visiem cietušajiem.
Otrkārt, šī rezolūcija atzīst "golodomoru” par genocīdu. Genocīdu definē kā iznīcināšanu pēc etniskiem kritērijiem. Abu jēdzienu sajaukšana grauj argumentu par nacionālsociālistu nozieguma - ebreju iznīcināšanas Eiropā - unikalitāti, kuras atzīšana ir guvusi plaša demokrātiska konsensa atbalstu.
Padomju Savienībā notikušā nozieguma nosodīšanai vajadzīgā bardzība neprasa šādu pielīdzināšanu. Es esmu pārliecināts, ka tas bija galvenais iemesls Izraēlas vēstnieces Ukrainā Kalay-Kleitman kundzes deklarācijai intervijā Serkalo Nedeli, kurā apgalvots, ka Izraēla nevar atzīt "golodomoru” par etniskā genocīda aktu.
Treškārt, 2008. gada 10. decembrī mēs atzīmējam ANO Cilvēktiesību deklarācijas 60. gadadienu. Cilvēktiesības ir vispārējas un nedalāmas. Jūs nevarat pieņemt selektīvu, no apstākļiem atkarīgu vai izdevīgu pieeju tām. 20. gadsimts ir pieredzējis milzīgu daudzumu šausmīgu noziegumu, kurus nevar salīdzināt, bet kuri tomēr izraisīja miljoniem nevainīgu cilvēku nāvi: Pirmais pasaules karš, fašistu iebrukums, Japānas agresija pret Ķīnu un Koreju, ASV uz Hirosimu un Nagasaki nomestās atombumbas, Staļina politika pret savu tautu, dažādu koloniālo varu postījumi viņu ietekmes sfērās, sarkano khmeru terors, tutsi un hutu slepkavošana. Šis šausminošais saraksts ir gandrīz bezgalīgs. Eiropas Parlamentam vajadzētu interesēties par šādu necilvēcību nosodīšanu visās to izpausmēs.
Ceturtkārt, cilvēki vairs nedrīkst mirt bada nāvē ne politisku, ne ekonomisku iemeslu dēļ. Ņemot vērā banku atbalstam piešķirtos miljardus, Ingeborg Schäuble, bijusī Welthungerhilfe priekšsēdētāja, ir aicinājusi izveidot glābšanas paketi cīņai pret badu pasaulē. Katru gadu ir vajadzīgi 14 miljardi euro lauksaimniecībai jaunattīstības valstīs, lai sasniegtu Tūkstošgades mērķus un uz pusi samazinātu izsalkušo cilvēku skaitu līdz 2015. gadam. Šis skaitlis bija 923 miljoni 2007. gadā.
Mums ir jādara viss iespējamais, lai izskaustu badu kā sērgu.
Bastiaan Belder
IND/DEM grupas vārdā. - (NL) Priekšsēdētājas kundze, "golodomors” ir saliktenis no ukraiņu vārdiem holod (bads) un moryty (mērdēt) un tāpēc nozīmē "nomērdēšanu badā”. "Golodomors” ir atbildīgs par 6 līdz 7 miljonu cilvēku nāvi, no kuriem 3,5 miljoni bija Ukrainā, 2 miljoni Kazahstānā un simtiem tūkstošu Ziemeļkaukāzā, Pievolgā un Rietumsibīrijā 1932. un 1933. gadā.
"Golodomors” nozīmē vardarbīgu graudaugu ražas atsavināšanu Ukrainas lauksaimniekiem, ko realizēja Staļins un viņa rokaspuiši kā efektīvu boļševiku līdzekli tautas izglītošanai lauksaimniecības piespiedu kolektivizācijas garā.
"Golodomors” nozīmē staļiniskā režīma apzinātu akūta bada noliegšanu Ukrainā un citur Padomju Savienībā, lai miljoni upuru paliktu norobežoti no jebkāda veida iekšējas vai ārējas palīdzības.
"Golodomors” nozīmē Padomju valdības nepārtrauktu graudu eksportu bada gados (1932.-1933.), lai gan ar tiem varētu pabarot apmēram pusotru miljonu cilvēku veselu gadu.
"Golodomors” nozīmē Ukrainas zemnieku genocīdu, pieņemot skaidru un vienkāršu badā mērdēšanas politiku Ukrainas lauku pilnīgas ekonomiskas blokādes veidā, ieviešot sodus konfiskāciju veidā un piegāžu aizliegumus, un melnos sarakstus uz 1932. gada 18. novembra dekrēta pamata, ko bija parakstījis toreizējais Staļina sūtnis Harkovā V. Molotovs.
"Golodomors” nozīmē Staļina paranoju attiecībā uz ukraiņu nacionālismu, ko lielais vadonis uzskatīja par galveno cēloni, viņaprāt, nepietiekamajām graudu piegādēm no Eiropas labības klēts.
"Golodomors” nozīmē Staļina nodomus uz visiem laikiem iznīdēt ukraiņu sapņus par autonomiju vai pat neatkarību.
Tagad mēs zinām, ka viņa dēmoniskais plāns cieta neveiksmi.
Bruno Gollnisch
(FR) Priekšsēdētājas kundze, no Ļeņina Padomju Krievijas līdz Kim Ir Sena mūsdienu Ziemeļkorejai caur Mao Ķīnu, Mengistu Etiopiju un Pola Pota Kambodžu - un šis saraksts diemžēl nav pilnīgs - var sacīt, ka bads nav nodalāms no komunisma.
Tomēr bads, kas nogalināja gandrīz 10 miljonus ukraiņu no 1932. līdz 1933. gadam, bija ne tikai komunisma ekonomiskā un sociālā absurda rezultāts vai arī tā naida, ko tas izjūt pret zemnieku kopienu, rezultāts, bet bija to padomju iestāžu plānots, kuras, no vienas puses, atsavināja visus zemnieku pārtikas krājumus, ieskaitot graudus, un, no otras puses, izmantoja policiju, lai jebkādiem līdzekļiem novērstu ukraiņu masu bēgšanu no nāves atsavināšanu dēļ. Tieši tas tagad notiek Ziemeļkorejā.
Starptautiskās Krimināltiesas Statūtu 6. pants definē genocīdu kā nodomu pilnīgi vai daļēji iznīcināt nacionālu, etnisku, rases vai reliģisku grupu kā tādu un arī, es citēju, "apzināti uzspiežot grupai dzīves apstākļus, kas paredzēti tās fiziskai iznīcināšanai pilnībā vai daļēji”. Iznīcināšana ar badu - "golodomors”, ko sāka Padomju komunisti 1932. gadā, atbilst šai definīcijai, lai kāds būtu mūsu kolēģa Markov kunga viedoklis.
Ukrainas Parlaments 2006. gada 28. novembrī aprakstīja "golodomoru” kā genocīdu. Ir nožēlojami, ka ANO, pakļaujoties Krievijas veto un Francijas un Apvienotās Karalistes gļēvulībai, atteicās dot šo aprakstu. Pēdējais turklāt neapstrīd krievu tautas cieņu, kura arī bija komunisma upuris, bet nosoda totalitārisma šausmas, kas nogalināja 200 miljonus cilvēku visā pasaulē un ko mēs, lai gan ar lielu novēlošanos, nosodām.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
(ES) Priekšsēdētājas kundze, šodienas debates ir iecerētas, lai pieminētu (ar to saprotot saglabāšanu mūsu atmiņā) to daudzo miljonu cilvēku demogrāfiskās katastrofas upuri, kāds nav piedzīvots miera laikā un kas radies Staļina politikas rezultātā.
Priekšsēdētājas kundze, es uzskatu, ka šo cilvēku piedzīvotais bads bija tiešs uzbrukums Ukrainas zemniecībai, kas bija stingrā opozīcijā kolektivizācijai.
Kā jau atgādināts Parlamentā, īpaši Bielan kunga runā, tas bija apzināts akts, jo 1932. gada raža, lai gan mazāka par vidējo, būtu bijusi pietiekama, lai pabarotu visus iedzīvotājus, kā to pierāda tas, ka tajā gadā Padomju Savienība eksportēja vairāk nekā miljonu tonnu graudu uz rietumu valstīm.
Rezultāts, kā atzīmēts visu runātāju sacītajā šajās debatēs, bija sešu līdz astoņu miljonu cilvēku nāve visā Padomju Savienībā un starp pieciem un sešiem miljoniem Ukrainā. Šī notikuma smagumu nosaka ne tikai ļoti daudzo cilvēku nāve, bet arī klusēšana un slēpšana.
Tādēļ es domāju, priekšsēdētājas kundze, ka ir vitāli svarīgi, lai Eiropas Parlaments, tāpat kā tādas institūcijas kā ANO vai EDSO Parlamentārā Asambleja, šodien paceltu balsi kā veltījumu un lai uzturētu dzīvu mūsu piemiņā visu to cilvēku bojāeju, kas kļuva par totalitārās un noziedzīgās ideoloģijas upuri.
Tomēr, priekšsēdētājas kundze, un arī tas jau ir sacīts, vissvarīgākais ir skatīties nākotnē un nodrošināt, lai bērni, kas šodien dzimst lielajā Ukrainas valstī, tikai no laikrakstu bibliotēkām un vēstures grāmatām atklāj šausmas, kuras piedzīvoja iepriekšējās paaudzes "golodomora” laikā.
Józef Pinior
(PL) Priekšsēdētājas kundze, šodien Eiropas Parlaments atzīmē tā masu bada Ukrainā 75. gadskārtu, kas bija viens no 20. gadsimta lielākajiem noziegumiem pret cilvēci. Bads Ukrainā, Pievolgā, Kazahstānā un citās Padomju Savienības daļās 1932.-1933. gadā nebija dabas procesu rezultāts, bet gan Staļina valdīšanas sekas. Lauksaimniecības piespiedu kolektivizācija un cīņa pret privātīpašumu laukos, vidusslāņa un privāto uzņēmumu iznīcināšana totalitārās diktatūras ceļā, valsts vardarbība pret lauksaimniekiem nozīmēja sakāvi, badu un miljoniem cilvēku nāvi šausmīgos apstākļos. Eiropas Savienība godā šī nozieguma upuru piemiņu un sveic tos, kuri to pārdzīvoja, kļūdami par pēdējiem šīs traģēdijas lieciniekiem.
Lielais bads vissmagāk skāra ukraiņu tautu. Staļina politika Ukrainā ietvēra, no vienas puses, necilvēcīgus apstākļus kolektivizācijai un, no otras puses, nacionālās kultūras, baznīcu iznīcināšanu un represijas pret inteliģenci. Trīsdesmitajos gados daudzi ukraiņu rakstnieki tika nošauti, ieslodzīti vai nosūtīti uz darba nometnēm. 1932. gadā tika izjauktas pastāvošās rakstnieku grupas. Daudzi kultūras pārstāvji pazuda. Rozstriliane Vidrodzenniya ("Nošaušanai norīkotās komandas atdzimšana”) simbolizēja Ukrainu 20. gadsimtā.
Masu bads Ukrainā un arī citos Padomju Savienības reģionos ir fundamentāls pētniecības uzdevums vēsturniekiem, politikas analītiķiem un totalitārisma pētniekiem. Lielais bads nedrīkst kļūt par ideoloģisko manipulāciju un citu nacionālistisko politiku priekšmetu. Ir jāatver visi staļinisma sistēmas arhīvi un jāveic pedantiski pētījumi, lai noteiktu upuru skaitu, kā arī bada precīzus cēloņus, gaitu un sekas. Zinot patiesību par pagātni, mēs kalposim vienībai, demokrātiskas kultūras radīšanai kā pastāvīgam pamatam Eiropai.
Es vēlētos izmantot iespēju šajās debatēs atcerēties poļu emigranta Jerzy Giedroyc lielos darbus - viņa Parīzē publicētā Kultura veidoja saprašanos starp Poliju un Ukrainu. Es vēlētos atbalstīt 1957. gadā Kultura publicēto antoloģiju ukraiņu valodā par ukraiņu rakstnieku, Rozstriliane Vidrodzenniya vajāšanu, ko rediģēja Lavrinenko, un Polijas un Ukrainas 1952. gada hronikas, ko tajā pašā žurnālā publicēja profesors Bohdan Osadchuk, kā piemēru Eiropas kopdarbam, lai pārvarētu vēsturisko fatālismu un radītu saprašanos starp tautām attiecībā uz nākotnes demokrātisko kopienu.
Šarūnas Birutis
Dāmas un kungi, lielais "golodomora” bads, kas notika Ukrainā, ir Eiropas vēstures epizode, kuru nedrīkstam aizmirst. Esmu pārliecināts, ka bads ir jāatzīst kā Padomju Savienības genocīda akts pret ukraiņu tautu. Tas ir viens no ļaunākajiem noziegumiem pret cilvēci, kas izdarīts Padomju Savienības pastāvēšanas laikā. Ukrainas tautas traģēdija tika turēta slepenībā pat Eiropā, tikai nedaudzi cilvēki zināja, ka viens no lielākajiem 20. gadsimta noziegumiem ir izdarīts nevis kādā tālā zemē, bet tepat Eiropā miera laikā. Miljoniem ukraiņu kļuva par Padomju iestāžu radītā bada upuriem. Padomju totalitārā režīma veiktā zemnieku iznīcināšana ir arī identitātes krīze Ukrainai. Tādējādi, pirmkārt, mums ir jānosoda režīma atbalstītāji bijušajās padomju republikās, kuri noliedz šo un citus komunisma laika noziegumus; otrkārt, mums ir jāatbalsta Ukrainas mērķis, mūsu nākamā kolēģa mērķis panākt šī ukraiņu nācijas genocīda atzīšanu starptautiskā līmenī. Treškārt, "golodomors” ir tikai viens no komunisma noziegumiem, komunisma, kura noziegumi ir noteikti jāizskata otrajā Nirnbergas procesā.
Milan Horáček
(DE) Priekšsēdētājas kundze, Eiropas Savienība kopā ar daudzām citām valstīm ir atzinusi katastrofu, kas pazīstama kā "golodomors” un kas notika Ukrainā 1932.-1933. gadā, par noziegumu pret ukraiņu tautu. Pat ANO Ģenerālajā Asamblejā 2007. gadā pieņēma rezolūciju, pieminot "golodomora” upurus un nosodot režīmu.
Staļinisma režīms Padomju Savienībā mākslīgi izraisīja pārtikas trūkumu, lai piespiestu Ukrainu - un ne tikai Ukrainu - pieņemt tā plānveida lauksaimniecības ekonomiku. Šis mērķis tālaika vadoņu acīs tika vērtēts augstāk, nekā cilvēku dzīvību saglabāšana. Cilvēkiem netika pievērsta nekāda uzmanība, un miljoni mira mokpilnā nāvē. Tas nozīmē, ka "golodomors” nebija dabas katastrofa, to bija izplānojuši un aukstasinīgi izpildījuši cilvēki.
Es atzinīgi vērtēju šodienas debates. Konsekventa atjaunošana un noziegumu publicēšana ir vienīgais veids, kā norēķināties ar pagātni. Arhīvu atvēršana ir pirmais nozīmīgais solis pareizā virzienā. Tas attiecas ne tikai uz Ukrainu, bet arī uz citām valstīm, kas dzīvoja komunistu valdības laikā, un, protams, arī uz pašu Krieviju.
Pieredze darbā ar arhīviem ir parādījusi, ka vispārēja un publiska piekļuve vien nav pietiekama. Gluži pretēji, informācijas meklēšanas procesā ir vajadzīgs atbalsts. To var panākt, piemēram, atverot dokumentācijas centrus un piesaistot vēsturniekus.
Noziegumus nevar atdarīt, taču tos - un, vēl svarīgāk, viņu upurus - nekad nedrīkst aizmirst. "Golodomora” atzīšana pasaules mērogā par Ukrainas tautas un citu teritoriju iedzīvotāju masu slepkavību ir ārkārtīgi svarīga pasaules politikai. Tā varētu radīt precedentu attiecībā uz daudzām citām nācijām, kuru pagātnē ir notikušas masu slepkavības.
Jebkurā gadījumā Eiropas Savienība sūta Krievijai skaidru vēstījumu, atgādinot izdarīto noziegumu un to dziļi nosodot, tādējādi padarot pilnīgi skaidru priekšā stāvošajām partnerības un asociācijas sarunām, ka viens no galvenajiem ES pīlāriem, proti, cilvēktiesību ievērošana, nav apstrīdama.
Wojciech Roszkowski
(PL) Priekšsēdētājas kundze, 1932.-1933. gadā PSRS varas iestādes sāka ar varu atsavināt pārtiku no kolhoziem Ukrainā, atstājot lauksaimniekus bez pārtikas. Tas izraisīja badu, kas pazīstams kā "golodomors”, un vairāku miljonu iedzīvotāju nāvi valstī, kas iepriekš bija pazīstama kā maizes klēts. Tā kā šīs Staļina un viņa rokaspuišu īstenotās operācijas mērķis bija Ukrainas lauksaimnieki kā sociāla grupa un tautība, "golodomors” atbilst genocīda definīcijai ANO 1948. gada Konvencijā.
Rezolūcija, kuru mēs esam sagatavojuši "golodomora” 75. gadadienai, ir kompromiss, kas lielā mērā pieklusina patiesību par šo noziegumu. Tas skaidri nenosauc "golodomoru” par genocīda noziegumu. Tas ir vairāku šī Parlamenta grupu darbības rezultāts. Kompromisa sarunu laikā es ievēroju, ka sociāldemokrātu grupa vispār iebilda pret vēsturiskām debatēm. Tā ir ērta nostāja, ja jūs ievērojat, cik aktīvi Eiropas sociālisti vienmēr nosoda nacismu un ģenerāli Franco, bet emocionāli atsakās to darīt attiecībā uz Padomju iestādēm vai Spānijas republikāņiem.
Šo sarunu laikā es arī dzirdēju, kā upuru pieminēšana ietver piekāpšanos, tādējādi izvairoties no genocīda pieminēšanas. Šāda veida moralizēšana un selektīva atmiņa Eiropas sociālistu vidū rāda, ka vēsturisko materiālismu ir pārvarējis histēriskais relatīvisms. Tomēr ceru, ka tas neattiecas uz visiem šī Parlamenta kreisajiem deputātiem.
Es arī dzirdēju, ka sociālisti ir pret balsošanu par vēsturisku patiesību. Tā ir godīga patiesība. Problēma ir tā, ka šeit mēs nerunājam par "golodomora” patiesību, bet tikai paužam patiesību par sevi. Rezolūcija par vēstures jautājumiem vienmēr ir vērtību atzīšana, kamēr nostājas trūkums arī ir nostāja. Tas nozīmē, ka runātās frāzes ir tukšas. Kā var paust kāda attieksmi pret vērtībām citādi, kā vien novērtējot pagātnes notikumus? Genocīds ir genocīds neatkarīgi no tā, vai to īstenojis Hitlers vai Staļins, vai kā to vērtē pašreizējā Krievijas valdība. Ja kāds šodien teiktu, ka holokausta upuri pelna mazāk uzmanības nekā gāzes kameras, viņa uzticamība būtu apšaubāma. Mēs visi esam vienlīdzīgi likuma un patiesības priekšā!
Georgios Toussas
(EL) Priekšsēdētājas kundze, bada Ukrainā bulta ir izvilkta no antikomunisma bultu maka, lai kalpotu antikomunisma kampaņas vajadzībām un pārrakstītu vēsturi, kriminalizētu komunistisko ideoloģiju un aizliegtu komunistu darbību. Turklāt ir daudzi piemēri, ko mēs varētu minēt par valstīm, kurās komunistu partiju simboli un darbība ir aizliegti, par valstīm, kas pieder ES.
Tādējādi tiek izdarīts neslēpts mēģinājums sagrozīt vēstures faktus un interpretēt tos patvaļīgā un nezinātniskā veidā, jo, gluži vienkārši, galvenais mērķis ir atbalstīt sociālisma un komunisma stratēģisko nomelnošanu.
Antikomunisms vienmēr ir pavadījis asākos un mežonīgākos uzbrukumus cilvēkiem. Kad Eiropas Savienības uzbrukumi pamattiesībām, ko strādnieku šķira ir ieguvusi smagās cīņās ar uzupurēšanos, kļūst stiprāki, kad kapitāla ekspluatācija kļūst arvien mežonīgāka un barbariskāka, kad Eiropas Savienības imperiālistiskā politika pret valstīm un nācijām kļūst arvien agresīvāka un noziedzīgāka, pastiprinās antikomunisms, sociālisma reakcionārā apmelošana, ko mēs pieredzējām 20. gadsimtā, uzbrukumi strādnieku šķiras avangardam un komunistiskās partijas apspiestajām nodaļām.
Šī vulgārā propaganda ir turpinājums mēģinājumam izmantot rupjus melus un ķengas, lai nomelnotu galvenokārt jauniešu acīs sociālisma sistēmas lielo ieguldījumu, tās ieguldījumu fašisma sakāvē un tādas sabiedrības izveidošanā pirmo reizi vēsturē, kas brīva no ekspluatācijas. Tiek izdarīts mēģinājums pielīdzināt sociālismu, tas ir, visu progresīvo, ko radījusi cilvēka doma, reakcionārajam un necilvēciskajam fašismam, kas ir barbariskās kapitālistiskās sistēmas bērns.
Šī īpašā bada cēlonis Ukrainā, kā to atzīst visi objektīvie vēsturnieki, bija bagāto zemnieku masīva sabotāža, kuri, reaģējot uz jauno padomju varu un zemes kolektivizāciju, vispirms izraisīja pilsoņu karu, bet pēc tam bojāja tehniku, izkāva lopus, dedzināja kolhozu īpašumu un visādā veidā sabotēja graudaugu sēšanu un novākšanu, kā arī lielais sausums un tīfa epidēmija, kas izcēlās Ukrainā tajā laikā.
Acīmredzot šādas debates, lai atklātu vēsturisko patiesību, nevar noturēt pašreizējā veidā. Ja jūs tiešām domājat, ka jums ir argumenti, organizējiet debates, kurās var publiskot visus zinātniskos faktus, kas palīdzēs atklāt patiesību.
Zbigniew Zaleski
(PL) Priekšsēdētājas kundze, "golodomors” ir fakts, un tas simbolizē vienu no necilvēciskākajām slepkavošanas metodēm. Ideoloģija, kas bija aicināta kalpot vienkāršajiem cilvēkiem, pieņēma veidu, kas šodien pārspēj iztēli. Tā bija vienkārša metode - tai nevajadzēja ne bruņojuma, ne darbinieku, ne gāzes kameru. Viss, kas bija vajadzīgs, bija savākt visu ražu, ko zeme bija izaudzējusi, un "nepaklausīgie” iedzīvotāji izzuda no sādžām, jo viņi neiekļāvās sistēmā. Cilvēki tika iegrūsti utopiskā sistēmā, un, neraugoties uz šausmām un izmaksām, daudzi vēl joprojām uzskata to par pievilcīgu, un to aizstāv daži kreisās puses deputāti šajā Parlamentā. Boļševiku ideoloģija izmantoja metodes, ko nevar attaisnot nekādā veidā. Manā disertācijā par Ukrainu ir analizētas to cilvēku traumas, kuri bija izdzīvojuši šajās sociālisma šausmās, lai gan izdzīvotāji bija izņēmums. Izdzīvotāju liecības atklāja, ka bads noveda pie kanibālisma; piemēram, tika minēts gadījums, kad māte ziemā aizsūtīja uz mežu savu sešgadīgo dēlu, jo sādžā viņš nebūtu izdzīvojis tāpēc, ka tiktu apēsts.
No vienas puses, mums ir pagājušā gadsimta trīsdesmitie gadi ar Josifu Staļinu, gudro tautu tēvu un draugu, kas sludināja vispasaules revolūciju, un, no otras puses, mums bija miljoni, kas mira uz ceļiem ar badā uzpūstiem vēderiem. Tam vajadzēja būt šausminošam skatam pat iestādēm kalpojošajiem politiskajiem komisāriem. Tā tas bija austrumu Ukrainā. Pēc 10 gadiem līdzīga traģēdija piemeklēja poļus toreizējā austrumu Polijā, lai gan mazākā mērogā. Ukrainas UPA, kas sadarbojās ar nacistiem, īstenoja poļu etnisko tīrīšanu. Metodes bija vienlīdz mežonīgas: dzīvu cilvēku sadedzināšana, grūtnieču vēderu uzšķēršana, bērnu nonāvēšana, ar cirvi nocērtot galvu. Vīrieši bija frontē. Tagad šī austrumu Golgāta, kā to sauc izdzīvotāji, ir tabu un samulsušas noklusēšanas objekts, un, ļoti ironiski, tiek celti pieminekļi tālaika nacionālistu vadoņiem. Varbūt tagad ir gadījums - ir klāt novērotāji no Ukrainas -, kad, pieminot "golodomora” upurus, vajadzētu pieminēt arī to poļu un ukraiņu piemiņu, kas tika zvērīgi noslepkavoti par nepiekrišanu tai ideoloģijai. Nav viegli samierināties ar šādiem faktiem, taču nespēja to darīt apgrūtinās tautu tuvošanos, Ukrainas pieņemšanu Eiropas vērtību sfērā, uz ko tiecas šis Parlaments.
Es saprotu Krievijas protestus pret Eiropas Savienību. Viņi saka, ka, ja Parlaments runā par "golodomoru”, tam vajadzētu runāt arī par indiāņu iznīcināšanu Jaunajā Pasaulē, ko izdarīja kolonisti. "Golodomors” ir pelnījis īpašu nosodījumu. Tomēr pievienosim miljonus, kas tika nosūtīti uz darba - patiesībā nāves nometnēm - Sibīrijā Otrā pasaules kara laikā - ukraiņus, poļus tatārus. Tikai šai sanāksmei es gribētu piebilst, ka no 100 000 ģenerāļa Paulus armijas karagūstekņiem, kas pēc Staļingradas kaujas tika nosūtīti uz Sibīriju, līdz 1955. gadam dzīvi bija palikuši tikai 5000. Eiropas dēļ tās Parlaments nedrīkst pārmērīgi vienkāršot šīs 20. gadsimta traģēdijas.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Ungārijas lielākais 20. gadsimta dzejnieks ir sacījis: "Mums ir jāatzīst pagātne!” Jā, mums ir jāatzīst pagātne, bet ne tādēļ, lai veicinātu spriedzi starp valstīm un tautām. Katrai tautai ir jāskatās acīs saviem grēkiem; tas, kā vācieši pārvērtēja savu lomu Otrajā pasaules karā, var būt paraugs. Zaleski kungs, būdams polis, deva mājienu, ka daudzām tautām ir grēki, kuros atzīties, un ka "golodomors” nav vienīgais. Es runāju kā tās tautas pārstāvis, kuras Parlaments 2003. gadā kā pirmais nosodīja "golodomoru”. Vienlaikus es ļoti gribētu, lai šīs debates nevērstos pret Krieviju, jo tiem, kas atrodas šeit, kas uzstājas, ir jāpazīst Ukrainas etniskā karte un ir jāzina, kuras daļas skāra staļinisma šausmas, ar kurām komunistiskā diktatūra centās iznīdēt zemniecību - lielākā daļa no tiem, kas mira, bija ukraiņi, bet ne tikai ukraiņi. Šajās pilsētās un lielpilsētās - Doņeckā, Dņepropetrovskā, Odesā - bija arī rumāņi, krievi, ebreji un citas grupas, kas mira. Šajos apgabalos tie bija zemnieki, ko viņi centās iznīcināt.
Mums ir jāatzīst, ka tas bija genocīds, bet ne uz etniskā pamata. Pamatojoties uz nepieņemamās, bankrotējušās 20. gadsimta staļinisma, komunisma diktatūras principiem, viņi centās iznīcināt veselu šķiru: zemniecību, lauksaimniekus. Šīs kampaņas upuri bija galvenokārt ukraiņi, bet mums ir jāgodina visi upuri neatkarīgi no tautības. Tas, ko sacīja Roszkowski kungs, nav taisnība, proti, ka Sociāldemokrātu grupa cenšas kaut ko attaisnot. Nē, mēs vienkārši cienām faktus un pastāvam uz faktiem, jo, nosodot kādu saistībā ar "golodomoru”, mēs neesam gatavi nosodīt Krieviju; lai gan Krievijai ir jāveic liela dvēseles attīrīšana attiecībā uz staļinismu, uz Katiņas masu slepkavību, mēs nedrīkstam arī aizmirst, ka krievu tauta cieta vismaz tikpat daudz no staļinisma diktatūras, un viņiem bija tikpat daudz upuru, cik citām tautām.
Tādēļ es saku, ka mums ir jāpagodina, bet mēģināsim šajās debatēs parādīt cieņu vēstures faktiem. Mēs noliecam galvas "golodomora” upuru priekšā, bet mēs nevaram kalpot ukraiņu nacionālismam; drīzāk mums ir jāstrādā, lai nodrošinātu, ka Krievija, Ukraina un citas valstis pārvērtē savu pagātni un dzīvo mierā.
István Szent-Iványi
Priekšsēdētājas kundze, pēc daudziem nolieguma un noklusēšanas gadiem tagad neviens neapstrīd, ka "golodomors” bija viena no visnopietnākajām apzināti izraisītajām un politiski motivētajām 20. gadsimta masu slepkavībām. Eiropas Parlaments izpilda senu saistību, kad tas noliec galvu upuru piemiņai. Grēka tuvākie sabiedrotie ir vienaldzība un aizmāršība. Mēs nedrīkstam aizmirst! Miljoni zaudēja dzīvības, lai Staļins varētu īstenot savu diktatūras plānu. Plānā bija paredzēts ne tikai piespiedu kārtā kolektivizēt lauksaimniecību - tas bija tikai viens no viņa mērķiem -, bet arī sagraut ukraiņu nacionālo pašapziņu un likvidēt nacionālās identitātes institūcijas. "Golodomora” gados un visos trīsdesmitajos gados tika nogalināti 80 % Ukrainas intelektuāļu. Tika slēgta neatkarīgā Ukrainas baznīca. Ukraiņu valodu izslēdza no sabiedriskās dzīves. Tādēļ "golodomors” ir ukraiņu nacionālās identitātes un kolektīvās atmiņas neatņemama daļa.
Mums ir jāizsaka atzinība Ukrainas pilsoņu nestajam upurim, lai dzīvotu brīvībā un varētu lemt par savu nākotni. Eiropas Parlaments atzīst Ukrainas Eiropas ambīcijas. Pieņemot šo rezolūciju, mēs sūtām vēstījumu, ka ne tikai Ukrainas pagātne, bet arī tās nākotne ir nedalāmi saistīta ar Eiropu. Paldies par iespēju izteikties.
Inese Vaidere
(LV) Godātie kolēģi! Mākslīgi izraisītais bads Ukrainā jeb "golodomors” ir viens no lielākajiem noziegumiem pret cilvēci pasaules vēsturē. Pēc visiem kritērijiem tas atbilst genocīda definīcijai. Pirmkārt, tam ir etnisks raksturs, jo tika vērsts pret dumpīgo ukraiņu tautu, kura ne vienu reizi vien bija izrādījusi pretestību rusifikācijai. Otrkārt, tas bija arī sociāls genocīds pret turīgajiem ukraiņu zemniekiem, kaut gan bads iznīcināja visus neatkarīgi no turības pakāpes. Šis noziegums bija absolūti cinisks. Staļina totalitāri komunistiskais režīms atrada vislētāko veidu, ka iznīcināt lielas tautas masas. Lēnā, briesmīgā bada nāvē Ukrainā nomira miljoni. Tagad jau ir pieejamas dokumentālas liecības, ka pat nacisti trīsdesmitajos gados brauca uz Maskavu pārņemt pieredzi masu slepkavību organizēšanā. Toreiz lēmumi par pārtikas atsavināšanu tika pieņemti Maskavā. Un lēmumi par 2006. gada gāzes karu starp Ukrainu un Krieviju atkal tika pieņemti Maskavā. Mūsdienu Krievija savā ārpolitikas koncepcijā skaidri paziņo, ka tā atkaro savas pozīcijas pasaules sadalē. Maskavas galma vēsturnieki nekaunas apgalvot, ka mākslīgi radītais bads Ukrainā ir bijis vienīgi izdomājums. Atliek cerēt, ka Ukraina nebūs nākamā valsts aiz Gruzijas, pret kuru Krievija spēs atļauties brutālu agresiju. Mums ir skaidri jāpasaka, ka notikumi Ukrainā bija genocīds. Mana valsts - Latvija -, tāpat kā daudzas citas savu parlamentu personā, to jau ir izdarījusi. Vēlreiz vēlos uzsvērt, ka totalitārā komunisma noziegumi ir jāvērtē tikpat nosodoši kā nacisma izdarītie. Ir vajadzīga vēl viena Nirnberga, jo nevainīgi upuri ir upuri, neatkarīgi no tā, kurš pret viņiem ir noziedzies. Kaut arī mūsu tautām ir dažādas pieredzes, tomēr vienota izpratne par vēstures notikumiem Eiropas Savienībā ir absolūti nepieciešama. Būtībā tā ir mūsu kopējās nākotnes ēkas pamats. Paldies!
Tunne Kelam
Priekšsēdētājas kundze, mākslīgu, cilvēku izraisītu badu komunistu totalitārie režīmi ir izmantojuši sistemātiski. Pirms septiņdesmit pieciem gadiem Staļins nolēma iznīdēt ukraiņu nacionālo identitāti un pretestību, radot šādu badu pašā Eiropas maizes klētī.
Bada skartajiem reģioniem ne tikai tika liegta palīdzība. Pat ļaunāk, simtiem sādžu norobežoja Sarkanā armija. Badā mirstošajiem cilvēkiem tika atņemtas viselementārākās cilvēktiesības - tiesības izbēgt no drošas nāves. Cilvēkus, kuri mēģināja bēgt, medīja un nošāva kā meža zvērus. Tikai tagad mēs reaģējam uz vienu no visatbaidošākajiem komunistiskās diktatūras noziegumiem. Šādu noziegumu autoritatīvu novērtējumu vajadzēja izdarīt jau sen.
Visi noziegumu pret cilvēci upuri ir pelnījuši vienādu statusu. Nevar būt pirmās šķiras nacisma upuri un otrās šķiras komunisma upuri tikai tādēļ, ka Eiropai trūkst integrētas pieejas visiem totalitārajiem režīmiem un tā ir vilcinājusies ieņemt konkrētu nostāju pret noziegumiem, kas notikuši kontinenta austrumu daļā.
Mums ir pienākums zināt, kas notika Staļina pakļautībā tāpat, kā mēs zinām, kas notika Hitlera pakļautībā. Mums ir ne tikai jāpauž sava solidaritāte ar ukraiņu nāciju un īstenībā ar visām nācijām, kas cietušas no totalitārajiem noziegumiem, bet arī jāpieņem morāls spriedums. Tikai tā mēs varam sasniegt šo debašu mērķi: garantēt, ka šī monumentālā, graujošā necieņa pret cilvēku dzīvībām un cieņu nekad neatkārtosies nevienā Eiropas daļā.
Mums ir vajadzīga visas Eiropas samierināšanās, samierināšanās, kas var rasties tikai no patiesības un taisnīguma. Mūsu pienākums ir nodrošināt, lai slavenais "nekad atkal” attiektos arī vienlīdz uz Ukrainas tautu.
Janusz Onyszkiewicz
(PL) Atbildot uz jautājumu, vai ir vērts riskēt ar kodolkaru, lai gāztu kapitālismu, Mao Czeduns sacīja, ka ir vērts ziedot pat simts miljonu dzīvību, lai pārējā cilvēce varētu dzīvot laimīgi komunismā. Josifam Staļinam bija tāda pati baismīga, noziedzīga loģika. Kad starp zemniekiem pieauga pretestība pret kolektivizāciju, viņš nolēma fiziski iznīcināt tos, kas dzīvoja visdumpīgākajos reģionos. Šajos reģionos dzīvoja ukraiņi. Viņu iznīcināšana atrisināja arī tautību problēmu, jo, kā Staļins ir teicis citā gadījumā, "tautību problēma ir pamatā zemnieku problēma”.
Tāpēc plānotās noziedzīgās kampaņas rezultātā tikai Ukrainā vien mira miljoniem cilvēku. To pietiekami iespaidīgi apliecina tas, ka oficiālā iedzīvotāju statistika uzrādīja 31 miljonu iedzīvotāju 1926. gadā, bet 1939. gadā, neraugoties uz ievērojamu dabīgo pieaugumu, iedzīvotāju skaits bija tikai 28 miljoni.
Mira ne tikai Padomju Ukrainas iedzīvotāji. Administratīvi noteiktās pārtikas atsavināšanas, kam sekoja aizliegumi importēt pārtiku no citiem reģioniem, izraisīja badu Pievolgā, Kubaņā un Ziemeļkaukāzā. Šo teritoriju iedzīvotāji bija galvenokārt ukraiņi, bet bija arī krievi. Šodien mēs arī izskatām jautājumu par badu Ukrainā, lai paustu savu pārliecību, ka šis mūsu kopējās Eiropas dramatiskās vēstures fragments vēl joprojām nav pietiekami labi apzināts.
(Aplausi)
Andrzej Tomasz Zapałowski
Priekšsēdētājas kundze, pagājušais gadsimts piedzīvoja daudzas šausmīgas masu slepkavības. Dažas tika izdarītas ar šaušanu, noindēšanu ar gāzi, ar cirvjiem un dakšām, bet citas realizēja ar nomērdēšanu badā. Toreizējās Padomju Ukrainas teritorijā to realizēja, nolemjot miljoniem cilvēku bada nāvei teritorijā, kurā ir bagātākā augsne pasaulē. Tas tika izdarīts ar nodomu, un tas nebija laika apstākļu vai dabas katastrofas rezultāts.
Ir satraucoši, ka gadu gaitā šis genocīds pret ukraiņiem, poļiem un krieviem netika saukts īstajā vārdā, tāpat kā ir satraucoši šodien, ka genocīds, kas tika izdarīts pret simtiem tūkstošu poļu, ebreju un ukraiņu, kas pretojās ukraiņu nacionālistu fašismam bijušajā un tagadējā Polijas teritorijā Otrā pasaules kara laikā, nav nosaukts par genocīdu. Tas ir vēl jo vairāk satraucoši tāpēc, ka nosodījuma trūkums šodien pamato un leģitimē organizācijas, kas atsaucas uz šo slepkavu mantojumu. Šīs organizācijas tagad legāli darbojas Eiropā. Nav politiski pamatota genocīda. Visi ir jānosauc vārdā un jānosoda.
Ari Vatanen
Priekšsēdētājas kundze, mēs runājam par šo cilvēku izraisīto badu tagad, 75 gadus pēc šiem notikumiem, jo, ja mēs to tagad nedarītu, tas varētu pārvērsties par taisnīguma tumšo pusnakti. Tagad vēl ir divas stundas līdz pusnaktij, bet mēs veidojam nākotni. Mēs nevaram būvēt nākotni uz ļodzīgiem pamatiem. Tā ir jābūvē uz cieta pamata, un ciets pamats nozīmē patiesību. Nākotni nevar būvēt uz meliem, kas būtu kā būvēšana uz smiltīm.
Patiesībā nav tik svarīgi, tieši cik cilvēku mira Ukrainā. Svarīgi ir tas, lai šī cilvēku radītā bada upuri - ukraiņu ļaudis - sajustu, ka ir atjaunots taisnīgums, jo mums ir jāatjauno cilvēku ticība taisnīgumam. Citādi mēs nevaram izveidot taisnīgu sabiedrību, un viņi nevar ticēt nākotnei. Ir jāsadzird visi upuru kliedzieni neatkarīgi no tā, vai viņi ir nacisma, aparteīda, verdzības vai komunisma upuri.
Šis Parlaments aizstāv cilvēces pamatvērtības. Mēs nevaram publicēt nenoteiktu vēstījumu. Tādēļ mums ir jābūt patiesi objektīviem, lai cik sāpīgi tas varētu būt mums politiskā ziņā. Citādi mēs neaizstāvam cilvēcisko cieņu. Ir ļoti satraucoši, ka šodienas Krievijā tiek pārrakstīta vēsture - tad kā mēs varam būvēt kopēju nākotni? Ir īstais laiks mums apspriest Ukrainu tagad, jo tieši šajā brīdī, 2008. gadā, Ukrainai ir vajadzīga palīdzība. Tai ir vajadzīga cerība un ticība labākai nākotnei, kas nozīmē arī pievienošanos ES.
Jana Hybášková
(CS) Bads bija Staļina rūpīgi plānotas sistemātiskas politikas rezultāts, kurai bija skaidrs mērķu kopums: brīvprātīga atteikšanās no īpašuma tiesībām uz zemi, lauksaimniecības kolektīvu izveidošana, visu lauksaimniecības produktu un sēklu krājumu novirzīšana Krievijas armijas barošanai un Ukrainas pilsētu un lielpilsētu mērķtiecīga mērdēšana badā. Galvenais mērķis bija apspiest un iznīcināt Ukrainu kā valsti. Tas bija genocīds. Tas ietvēra civiliedzīvotāju vajāšanu valstī politisku un rasu apsvērumu dēļ, un tādēļ tas atbilst nozieguma pret cilvēci definīcijai. Tas nav vienkārši bada atceres jautājums. Tas ir simboliskas kompensācijas upuriem jautājums, rūpīgu pētījumu, analīzes, zināšanu un kopējas atbildības pieņemšana un kopā ar to kopēja rēķinu noslēgšana Eiropas līmenī. Komunisms ir noziegums pret cilvēci. Tā sekas ir salīdzināmas ar fašisma un nacisma sekām.
Tādēļ nodibināsim Eiropas sirdsapziņas institūtu un arī atzīmēsim 23. augustu kā visu totalitāro sistēmu upuru piemiņas dienu. Izpratīsim komunismu kā mūsu kopējās Eiropas vēstures šausmīgu daļu. Tikai ar kopējas atbildības atzīšanu par pagātni mēs atradīsim ceļu uz nākotni. Tādas situācijas kā Irākas sabiedrības situācija šodien, kā arī notikumi citās pasaules daļās māca mums, ka, jo dziļāks ir postījums sabiedrības struktūrā, jo sāpīgāk, dārgāk un grūtāk cilvēciskā nozīmē ir to labot. Ukraina vēl joprojām glabā dziļas rētas. Piedāvāsim tai savu palīdzību.
Urszula Gacek
(PL) Priekšsēdētājas kundze, šodien Eiropas Parlaments piemin viena no Staļina lielākajiem noziegumiem - lielā bada - upurus; lielā bada, ko apzināti izraisīja despotiskais boļševiku režīms, kas valdīja Padomju Savienībā un kura nodoms bija vājināt un sagraut ukraiņu nāciju un tādējādi nožņaugt tās brīvības alkas un vēlēšanos nodibināt savu neatkarīgu valsti. Ukraina un arī daži Krievijas dienvidu reģioni, Ziemeļkaukāzs un Kazahstāna piedzīvoja atbaidoša, šausmīga izmisuma, ciešanu un neprātīgu dusmu ainas, kad badā mira veselas ģimenes.
Šodien mēs vēlamies paust mūsu cieņu visiem, kas tika nogalināti lielā bada laikā Ukrainā. Tāpat ar cieņu ir jāpiemin masu slepkavību, militāro grautiņu un etnisko tīrīšanu upuri, ir jāpiemin cilvēkiem izdarītie pāridarījumi. Neatkarīgi no to nolūkiem un ideoloģiskajiem mērķiem šo darbību pamatā, visās akcijās kopīgas ir upuru ciešanas.
Parādīsim solidaritāti ar Ukrainas tautu, bet prasīsim arī Ukrainai noslēgt rēķinus ar tās pagātnes tumšajām lappusēm. Ukrainas Nacionālās armijas nacionālisti 1939.-1945. gadā brutāli noslepkavoja 150 000 poļus, galvenokārt sievietes un vecus cilvēkus. Uz Sibīriju izsūtītie vīri un tēvi varētu tur būt dzīvojuši ellē, bet viņi cerēja, ka viņu ģimenes austrumu pierobežā ir drošībā. Diemžēl šīs ģimenes krita par upuri nacionālistiem, kuri nesaskatīja vietu viņu poļu kaimiņiem jaunajā Ukrainas valstī. Masu slepkavību upuri austrumu pierobežas apgabalos vēl gaida to dienu, kad viņu liktenis arī tiks ierakstīts Eiropas kopējā sirdsapziņā tāpat, kā šodien tiek ierakstīti lielā bada upuri.
Colm Burke
Priekšsēdētājas kundze, tā kā es nāku no Īrijas, valsts, kura piedzīvoja traģisku badu pirms vairāk nekā 150 gadiem, es saprotu ukraiņu vēlēšanos, lai tiktu godināta apzināti izraisītā bada 1932.-1933. gadā upuru piemiņa.
Šī Parlamenta rezolūcija turpina iepriekš pieņemto piemiņas rezolūciju rindu, piemēram, UNESCO un EDSO rezolūcijas. Mūsu rezolūciju par "golodomora” Ukrainā upuru piemiņu pieņēma UNESCO ģenerālās konferences 34. sesijā, un to kopā ar citiem atbalstīja Īrija.
EDSO ministru sanāksmē Madridē 2007. gada novembrī 30 valstis pievienojās Ukrainas paziņojumam, atzīmējot "golodomora” 75. gadadienu.
Eiropas integrācijai arī turpmāk ir jābūt pamatotai uz spēju vienoties par 20. gadsimta traģisko vēsturi. Šī Eiropas Parlamenta rezolūcija vēršas pie bijušajām Padomju Savienības valstīm ar aicinājumu nodrošināt brīvu pieeju arhīviem par šo traģēdiju tās detalizētai izpētei, lai atklātu un pilnībā izmeklētu šī bada cēloņus un sekas.
Upuru vēl dzīvie tuvinieki meklē skaidrību, un tādēļ viņiem ir jābūt tiesībām uz piekļuvi šādai informācijai, lai izprastu šīs Ukrainas mūsdienu vēstures lielākās katastrofas būtību.
Es pievienoju savu balsi šai līdzjūtības izpausmei miljoniem ukraiņu, kas cieta no šī posta, un jo īpaši to cilvēku tuviniekiem, kuri mira šī apzināti izraisītā bada rezultātā.
Zita Pleštinská
(SK) Mans tēvs, Štefan Kányai, kas ir pavadījis vairāk nekā desmit šausmīgus gadus Krievijas gulaga nometnēs Urālos, Karagandā un Kazahstānā, man bieži sacīja: "Vēl joprojām ir dzīvi liecinieki, kas redzēja un atceras Staļina genocīdu, masu slepkavības, ko īstenoja bez ieročiem. Staļina režīms izplēsa daudzas lappuses no Eiropas vēstures anālēm, un tavs pienākums tādēļ ir atvērt bijušās Padomju Savienības arhīvus un atjaunot šīs trūkstošās lappuses. Upuru piemiņa ir svēta, un tev ir jārīkojas!”
Es jūtos ārkārtīgi aizkustināta, ka mans vārds kopā ar manu PPE-DE grupas kolēģu vārdiem un citu grupu kolēģu vārdiem ir atrodams rezolūcijas virsrakstā. Šī rezolūcija apstiprina, ka Eiropas integrācijas pamatā ir gatavība vienoties par 20. gadsimta traģisko vēsturi. Lai šī rezolūcija, kas nāk no 2008. gada, bada 75. gadskārtas, pauž mūsu līdzjūtību Ukrainas tautai un jo īpaši badu pārdzīvojušajiem, kā arī upuru ģimenēm un tuviniekiem.
Lai šī rezolūcija ir mācību stunda jaunajai paaudzei, kas nav piedzīvojusi vajāšanu. Brīvība ir dārgums, un to nevar uzskatīt par garantētu. Ļaunums joprojām pastāv, un tam ir jāstājas pretim.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Priekšsēdētājas kundze, tikai pēc austrumu bloka sabrukšanas mēs sākām apzināties šausmīgo patiesību par to, kas ir noticis Ukrainā un citās Padomju Savienības daļās Staļina valdīšanas laikā. Totalitārisms bija novērsis iespēju pasaulei uzzināt par šiem atbaidošajiem noziegumiem pret cilvēci. Lielais bads Ukrainā 1932.-1933. gadā ir vēstures fakts, ko noliedza komunistu iestādes Padomju Savienības pastāvēšanas laikā. Tagad mēs zinām par neskaitāmajiem nevainīgajiem cilvēkiem, kas bija nolemti lēnai bada nāvei. Lai gan kopš "golodomora” ir pagājuši daudzi gadi, mēs vēl joprojām īsti nezinām, cik cilvēkus nogalināja Staļina politika.
Es vēlētos uzsvērt, ka jebkāda lielā bada atzīšana par genocīdu vai staļinisma totalitārisma atmaskošana nav vērsta pret Kremli, kā tas bieži ir nepareizi interpretēts. Tā ir tikai mūsu cieņas parādīšana totalitārās sistēmas upuriem. Eiropas Savienībai kā starptautiskai institūcijai, kas aktīvi aizstāv cilvēktiesības, vajadzētu skaidri un nepārprotami paziņot savu nostāju. Ja mēs vēlamies ar cieņu un pienācīgi godāt upuru piemiņu, mums vajadzētu pieņemt rezolūciju, kas skaidri parāda vēsturisko patiesību, un pauž Eiropas Savienības solidaritāti un līdzjūtību.
Mieczysław Edmund Janowski
(PL) Priekšsēdētājas kundze, šodien mums ir grūti iztēloties, ko nozīmē masveidīga miršana bada nāvē. Ir arī grūti iedomāties, kā vispār bija iespējams miljoniem cilvēku nomirt badā Ukrainā, kas spēja pabarot visu Eiropu. Tas bija totalitārā komunisma rezultāts, un tas atņēma dzīvības bērniem, sievietēm un vīriešiem, ukraiņiem un citu tautību pārstāvjiem, kas dzīvoja toreizējā Padomju Savienībā. Kā mums būtu jāsauc šis noziegums, kas tika pastrādāts pirms 75 gadiem? Tam ir tikai viens vārds, un tas ir genocīds. Par piecu vārpu graudu nozagšanu kolhozam cilvēkus varēja notiesāt uz nāvi vai nosūtīt uz nometnēm uz daudziem gadiem.
Šodien, kad mēs runājam par šo notikumu, mēs nerunājam pret Krieviju. Mēs vēlamies atdot cieņu komunisma upuriem un skaļi un skaidri pateikt: lai nekad vairs nav šādu noziegumu!
Antonio Tajani
Priekšsēdētājas kundze, godājamie deputāti, es nezinu, ko vēl varētu piebilst tā šausmīgā nozieguma nosodīšanai, ko pastrādājusi Staļina diktatūra, viena no divām noziedzīgajām diktatūrām, kas postīja Eiropu pagājušajā gadsimtā. Nav vajadzīgi vēl citi vārdi, jo tie deputāti, kas runāja, izdarīja to pārliecinoši un cienījamā veidā.
Es vēlētos noslēgt šīs debates, priekšsēdētājas kundze, nolasot dažas rindas, ko rakstījis lielais rakstnieks Vasilij Grossman, kas aprakstījis "golodomora” vistraģiskākās epizodes savā romānā Forever Flowing. Es lasīju to kā laicīgu lūgsnu miljonu upuru piemiņai, ar ko saistīt tik daudzu citu nevainīgu upuru piemiņu, kuru dzīvības Eiropai nedrīkst būt veltīgi zaudētas.
Miljonu cilvēku nāvei pagājušajā gadsimtā no cietsirdīgu diktatūru rokas ir jābūt sēklai, no kuras ir jāturpina augt demokrātijai. Tai ir jādod rezultāts, kas pretējs noziedzīgo diktatūru iecerētajam. Eiropas Savienība, kā jau sacīju ievadvārdos, ir dzimusi, lai radītu mieru un to nosargātu. Mēs tomēr nedrīkstam aizmirst tik daudzu cilvēku upuri.
Es nolasīšu jums vienkāršos vārdus, ar kuriem V. Grossman apraksta pirms daudziem gadiem notikušo traģēdiju: "Bads satricināja valsti līdz pamatiem. Vispirms tas paņēma bērnus, tad vecos cilvēkus un pēc tam cilvēkus pusmūžā. Sākumā cilvēki raka kapus, kuros apglabāt mirušos; tad viņi to pārtrauca, jo vairāk nebija spēka. Mirušie gulēja sētvidū, bet beigās palika savās būdās. Viss iegrima klusumā, un visa valsts bija iznīcināta. Es nezinu, kurš nomira pēdējais.”
Nous n'oublierons jamais. Mēs nekad neaizmirsīsim nevainīgos upurus, jo mēs cenšamies veidot citādu nākotni.
Priekšsēdētāja
Es esmu saņēmusi četrus rezolūciju priekšlikumus, kas iesniegti saskaņā ar Reglamenta 103. panta 2. punktu.
Šīs emocionālās debates ir slēgtas.
Balsojums notiks rīt, ceturtdien, 23. oktobrī.
Rakstiski paziņojumi (Reglamenta 142. pants)
András Gyürk
, rakstiski. - (HU) Esmu pārliecināts, ka papildus integrācijas padziļināšanai Eiropas Parlamentam jācenšas pastāvīgi skatīties acīs mūsu kopīgajai tumšāko laikposmu vēsturei. Šī iemesla dēļ, manuprāt, ir pozitīvi, ka šīsdienas sēde liek pievērst uzmanību Ukrainas badam, kas ir viena no skumjākajām, nepamatoti aizmirstajām 20. gadsimta komunistu diktatūras atmiņām.
Ar badu, kas prasījis vairāk nekā 3 miljonu cilvēku dzīvību, saistītās diskusijas skaidri rāda, ka šis vēstures periods līdz pat šai dienai nav atklāts līdz galam. Mēs neatbalstām viedokļus, ka šī katastrofa radās tikai neierasti sliktās graudu ražas, Ukrainas tautas pretošanās kustības vai pat dažu kļūdainu ekonomiskās politikas lēmumu dēļ.
Mums skaidri jānorāda, ka Ukrainas traģēdija ir valsts līmeņa politiskā terora nepastarpinātas sekas. Apturot piespiedu kolektivizāciju un pārtikas krājumu konfiskāciju, Padomju Savienības vadoņi būtu varējuši izglābt miljoniem cilvēku dzīvību, bet viņi to nedarīja. Tieši šī iemesla dēļ 1930-to gadu sākumā notikušais Ukrainā neatšķiras no vēstures visbaigākajiem genocīdiem.
Manā skatījumā visas diktatūras, neatkarīgi no tā, vai mēs runājam par nacionālsociālisma vai komunisma sistēmu nežēlību, rodas no viena avota. Mums jāizmanto visi iespējamie līdzekļi, lai stiprinātu jaunās paaudzes izpratni par komunisma šausmu darbiem. Eiropas pētniecības institūta un diktatūru vēstures memoriāla izveidošanai šajā procesā būtu nozīmīga loma.
José Ribeiro e Castro  
rakstiski. - (PT) Tas bija pirms 75 gadiem, kad staļinistu valsts aparāts aizsāka vienu no visļaunākajiem noziegumiem, ko Eiropa jebkad piedzīvojusi: "golodomoru” - lielo badu, kas paņēma vairāk nekā trīs miljonu Ukrainas iedzīvotāju dzīvības.
Atņemot - kā tas ir vēl līdz šim - kolektīvās identitātes būtiskas sastāvdaļas, Ukrainas iedzīvotāji apzināti tika iedzīti pārtikas trūkumā, ko, nežēlīgi demonstrējot "reālo sociālismu”, piespiedu kolektivizācijas un sovjetizācijas kampaņu kontekstā realizēja viens no slepkavnieciskākajiem režīmiem vēsturē.
Šodien ukraiņi kopā ar eiropiešiem atceras komunistu nežēlību, tirāniju un varmācību, kas nolija pār viņiem un kas starptautisko tiesību skatījumā ir nepārprotams genocīds. Nodoms "ar nolūku radīt cilvēku grupai tādus dzīves apstākļus, kas lēsti, lai pilnīgi vai daļēji to fiziski iznīcinātu”, ir pilnībā izskaidrots ar precīzi šādiem vārdiem 1948. gada Konvencijā par genocīda noziegumu novēršanu un sodīšanu.
Pirms gada Parlamenta priekšsēdētājs "golodomoru” raksturoja kā "šausmīgu noziegumu pret cilvēci”. Es pilnīgi pievienojos šim viedoklim un noliecu galvu upuru piemiņai. Es sveicu visus ukraiņus, īpaši tos, kas dzīvo un strādā manā zemē - Portugālē.
