Pidulik istung - Tšehhi Vabariik
President
- Tšehhi Vabariigi president, tervitan teid Euroopa Parlamendis.
Václav Klaus
Tšehhi Vabariigi president. - (CS) Kõigepealt sooviksin ma teid tänada võimaluse eest võtta sõna Euroopa Parlamendis, mis on üks Euroopa Liidu peamisi institutsioone. Kuigi ma olen siin varem mitmeid kordi viibinud, ei ole mul kunagi olnud võimalust täiskogu istungil sõna võtta. Seetõttu hindan ma väga võimalust seda täna teha. 27 riigi valitud esindajad oma väga erinevate poliitiliste arvamuste ja vaadetega on ainulaadseks publikuks, nagu ka Euroopa Liit ise on juba üle poole sajandi olnud ainulaadne ja lausa revolutsiooniline eksperiment, üritades muuta lihtsamaks otsuste langetamist Euroopas, kandes olulise osa sellest otsuste langetamisest üle üksikutelt liikmesriikidelt üleeuroopalistele institutsioonidele.
Ma tulin siia teiega kohtuma Prahast, Tšehhi Vabariigi pealinnast ja Tsehhi riigi ajaloolisest keskusest ning olulisest kohast Euroopa ideede, kultuuri ja tsivilisatsiooni arengus. Ma esindan siin Tšehhi riiki, mis oma erinevatel kujudel on olnud alati osa Euroopa ajaloost, riik, mis on tihti mänginud otsest ja olulist rolli Euroopa ajaloo kujundamisel ning soovib seda ka edaspidi jätkata.
Viimati võttis Tšehhi president siin sõna üheksa aasta eest. See oli minu eelkäija, Václav Havel, ning see leidis aset neli aastat enne meie ühinemist ELiga. Mõned nädalad tagasi võttis siin sõna ka Tšehhi peaminister Mirek Topolánek, seekord juba ELi nõukogu eesistujariigi juhina. Oma kõnes keskendus ta teatud teemadele, mis on seotud prioriteetidega Tšehhi eesistumise ajal ning probleemidele, millega Euroopa Liidu riigid hetke silmitsi seisavad.
See annab mulle võimaluse pöörduda teie poole palju üldisemate teemadega ning rääkida asjadest, mis ei pruugi esmapilgul paista nii olulised kui näiteks lahendused praegusele majanduskriisile, Venemaa ja Ukraina gaasikonfliktile või olukorrale Gazas. Kuid minu arvates on need põhjapaneva tähtsusega Euroopa integratsiooniprotsessi arendamisel.
Veidi vähem kui kolme kuu pärast tähistab Tšehhi Vabariik Euroopa Liiduga ühinemise viiendat aastapäeva ning me teeme seda väärikalt. Me tähistame seda tähtpäeva riigina, mis, võrreldes mõnede teiste uute liikmesriikidega, ei tunne pettumust liikmeks saamisega kaasnenud täitmata ootuste pärast. Selles ei ole midagi üllatavat ning sellele on ratsionaalne selgitus. Meie ootused olid realistlikud. Me kõik olime teadlikud sellest, et liitume ühendusega, mille asutasid ja mille moodustavad inimesed, mitte mõne idealistliku konstruktsiooniga, mis on töötatud välja ilma tegelike inimlike huvide, ambitsioonide, arvamuste ja ideedeta. Huvisid ja ideid võib Euroopa Liitus igal sammul eest leida ning nii see olema peabki.
Ühest küljest nägime oma ühinemist ELiga kui väljastpoolt antud kinnitust tõsiasjale, et suhteliselt lühikese ajaga, napilt viieteistkümne aasta jooksul pärast kommunismi langemist, muutusime taas tavaliseks Euroopa riigiks. Teisest küljest aga pidasime me - ning peame siiani - võimalust osaleda Euroopa integratsiooniprotsessis võimaluseks saada osa nendest eelistest, mida annab juba kõrgelt integreerunud Euroopa, panustades protsessi samas ka oma enese ideid. Me kanname oma osa vastutusest Euroopa Liidu arengus ning just seda meeles pidades võtame me enda kanda Euroopa Liidu Nõukogu eesistujariigi kohustused. Ma olen veendunud, et meie kuus esimest nädalat eesistujariigina on meie vastutustundlikku lähenemist veenvalt näidanud.
Ma tahaksin siinkohal selle foorumi ees ning neile, kes seda kas ei teadnud või siis teada ei soovinud, veel kord selgelt avaldada oma veendumust, et meie jaoks ei ole olnud ega saa olema mitte mingisugust alternatiivi Euroopa Liidu liikmeks olemisele ning et meie riigis ei ole ühtegi mõjukat poliitilist liikumist, mis oleks suuteline või tahteline seda seisukohta õõnestama. Seetõttu on meid hiljuti jahmatanud tšehhide vastu suunatud korduvad ja kasvavad rünnakud, mille aluseks on täielikult põhjenduseta oletus, et me soovime erinevat integratsioonipoliitikat kui seda, millega me viis aastat tagasi liitusime. See ei ole nii.
Tšehhi Vabariigi kodanikele on enesestmõistetav, et Euroopa integratsioonipoliitikal on vajalik ja tähtis eesmärk, mida nad laiemas mõistes järgmiselt mõistavad. Esmalt on integratsiooni eesmärgiks eemaldada piirid, mis ei ole vajalikud ning takistavad inimlikke vabadusi ja jõukust, mis tõkestavad inimeste, kaupade ja teenuste ning aja jooksul Euroopa riikide vahel erinevatel põhjustel välja kujunenud ideede, poliitiliste filosoofiate, maailmavaadete, kultuuriplaanide ja käitumismallide liikumist. Teiseks eesmärgiks on kanda ühiselt hoolt tervele kontinendile oluliste avalike varade eest või selliste projektide läbiviimise eest, mida ei ole võimalik rakendada kõigest kahepoolsete kokkulepetega kahe või enama Euroopa riigi vahel.
Kõik pürgimused nende kahe eesmärgi saavutamiseks - barjääride kaotamine ja Euroopa tasemel lahendamist nõudvate probleemide ratsionaalne lahendamine - on lõputa protsess. Endiselt on alles barjäärid ja takistused ning kindlasti langetatakse Brüsselis rohkem otsuseid kui ideaalsetes tingimustes vajalik oleks. Kindlasti rohkem, kui inimesed liikmesriikides soovivad. Ka teie, daamid ja härrad, olete sellest kindlasti teadlikud. Seepärast sooviksin ma esitada retoorilise küsimuse: kas te olete iga kord oma häält andes kindel, et otsustate asja üle, mille üle tuleb otsustada just siin selles majas, vaid mitte kodanikele lähemal, teisisõnu individuaalsetes Euroopa riikides? Tänapäeva poliitiliselt korrektses retoorikas arutatakse ka teisi võimalikke Euroopa integratsioonipoliitika mõjusid, kuid need kipuvad olema teisejärgulise ja ebaolulise iseloomuga. Need on rohkem seotud elukutseliste poliitikute ja nendega seotud inimeste ambitsioonidega ning vähem liikmesriikide harilike kodanike huvidega.
Enne ütlesin ma, ja mul on hea meel seda veelgi rõhutada, et Tšehhi inimestele ei ole ega saa olema alternatiivi Euroopa Liidu liikmeks olemisele, kuid see on vaid pool sellest, mida ma öelda soovin. Teiseks pooleks on täielikult loogiline väide, et Euroopa integratsioonipoliitikale koos selle meetodite ja vormidega leidub terve rida potentsiaalseid ja seaduslikke alternatiive, nagu seda on olnud juba viimase poole sajandi vältel. Ajaloole ei saa panna punkti. Väide, et status quo, ehk siis ELi praegune institutsiooniline korraldus, on täielikult kriitikast väljapoole jääv dogma, on kahjuks endiselt laialt levinud viga, olgugi et see on otseses konfliktis nii ratsionaalse mõtteviisiga kui ka Euroopa tsivilisatsiooni kahe tuhane aasta pikkuse ajaloolise arenguga. Sarnane viga on ka oletus, et üha tihedama liidu loomine, ehk siis liikmesriikide üha sügavam poliitiline integreerimine, on Euroopa Liidu jaoks ainuõige areng, mida kogemustele eelnevalt postuleeritakse ning mis on seetõttu samamoodi väljaspool kriitikat.
Mitte ükski Euroopa demokraat ei tohiks võtta pühamast pühamalt ei status quod ega postulaati, et sügavam integratsioon toob kaasa vaieldamatuid eeldusi. On vastuvõtmatu, et neid sunnivad peale inimesed, kes, tsiteerides kuulsat Tšehhi kirjanikku Milan Kunderat, on Euroopa integratsiooni jaoks enese arvates "need, kelle käes on võtmed”.
Veel enamgi, on selge, et ELi institutsiooniline korraldus ei ole lõppeesmärk, vaid vahend tõeliste eesmärkide saavutamiseks. Need eesmärgid ei ole midagi muud kui isiklik vabadus ja rida majanduslikke korraldusi, mis toovad endaga kaasa jõukuse. Ehk teisisõnu turumajandus.
Kindlasti tahavad seda kõikide liikmesriikide kodanikud, kuid 20 aasta kestel pärast kommunismi langust on korduvalt leidnud kinnitust, et seda soovivad ning sellest hoolivad kõige enam need inimesed, kes on kannatanud türannia all suurema osa kahekümnendast sajandist ning kes on kannatanud düsfunktsionaalse, keskselt plaanitud, riikliku majanduse mõjude all. Need inimesed on õigusega palju tundlikumad ning teadlikumad väljendusviisidest või tendentsidest, mis viitavad muudele eesmärkidele kui vabadus ja jõukus. Ning nende inimeste hulka kuuluvad ka Tšehhi Vabariigi kodanikud.
ELi praegune otsuste langetamise süsteem erineb end ajalooliselt tõestanud traditsioonilisest parlamentaarsest demokraatiast. Harilikus parlamentaarses süsteemis on üks rühm, kes toetab valitsust ja teine rühm, kes toetab opositsiooni. Kuid, kui ma just ei eksi, ei ole see nii Euroopa Parlamendis. Siin on olemas vaid üks alternatiiv ning need, kes julgevad teistele alternatiividele mõelda, märgistatakse kui Euroopa integratsiooni vastased. Selles Euroopa nurgas, millest mina tulen, elasime alles hiljuti poliitilises süsteemis, milles ei lubatud alternatiive ning milles seetõttu puudus ka parlamentaarne opositsioon. Me õppisime läbi kibedate kogemuste, et kui puudub opositsioon, siis puudub ka vabadus. Seetõttu peavadki olema olemas poliitilised alternatiivid.
See ei ole veel kõik. Suhe erinevate liikmesriikide kodanike ja nende esindajate vahel ELis ei ole nagu harilik suhe valijate ja neid esindavate poliitikute vahel. Vahe ELi kodanike ja nende esindajate vahel on laiem kui individuaalsetes liikmesriikides ning seda mitte ainult geograafilises mõttes. Seda nimetatakse tihti mitmel viisil: demokraatlik defitsiit, demokraatliku vastutuse kadu, valimata, kuid väljavalitud ametnike otsuste langetamine, otsuste langetamise bürokraatiaks muutmine ja nii edasi. Kavandatud status quo muudatused tagasilükatud Euroopa põhiseaduses või sellest mitte oluliselt erinevas Lissaboni lepingus ainult süvendaksid seda viga.
Kuna ei ole olemas Euroopa rahvast või Euroopa rahvust, ei ole võimalik seda viga Euroopa Parlamendi rolli tugevdamisega lahendada. See muudaks probleemi kõigest halvemaks ning võõrandaks liikmesriikide kodanikke veelgi enam ELi institutsioonidest. Lahendust ei peitu katsetes taaselavdada Euroopa integratsiooni selle praegusel kujul, ega katsetes suruda alla liikmesriikide rolli mitmekultuurilise ja mitmerahvuselise Euroopa kodanikuühiskonna nimel. Sellised katsed nurjusid minevikus, kuna need ei olnud loomulikud ajaloolised arengud.
Ma kardan, et püüdlused integratsiooni kiirendada ja süvendada ning liikmesriikide kodanike elatustaset mõjutavate otsuste langetamise viimine üha enam Euroopa tasemele võib tuua kaasa tagajärgi, mis ohustavad kõike seda positiivset, mis on Euroopas viimase poole sajandi kestel saavutatud. Seetõttu ei tohi jätta arvestamata paljude liikmesriikide kodanike muret, et nende elusid mõjutavate otsuste langetamine toimub mujal ning ilma nende kaasosaluseta, ja et nende võime otsuste langetamist mõjutada on väga piiratud. ELi senise edu aluseks on muuhulgas asjaolu, et iga liikmesriigi arvamusel ja häälel oli hääletamisel võrdne kaal ning seda ei saanud eirata. Ärgem laskem sündida olukorral, milles liikmesriikide kodanikud elavad oma elusid allaandnud tundega, et ELi projekt ei kuulu nendele, et see ei arene nii, nagu nad soovivad, ning et neil on kohustus sellele kõigest alluda. Võime leida väga kergesti ja väga kiiresti, et elame taas tingimustes, mida me nüüdseks juba harjumusest peame osaks oma minevikust.
See on väga tihedalt seotud ka jõukuse küsimusega. Tuleb avalikult öelda, et ELi praeguse majandusliku süsteemi juurde kuuluvad turupiirangud ja pidev keskselt juhitava majanduse tugevdamine. Kuigi ajalugu on toonud piisavalt tõendeid, et see tee meid mitte kuhugi ei vii, käime me sellel taas. Pidevalt suurenevad piirangud turuprotsesside loomulikule arengule ning poliitilise reguleerimise tase majanduse üle. Sellist arengut on hiljuti veelgi toetanud praeguse finants- ja majanduskriisi põhjuste ebaõige tõlgendamine, milles nimetatakse põhjuseks turgu, mitte tegelikku põhjust, milleks oli hoopis turu poliitiline manipuleerimine. On taas vaja meelde tuletada minu kodukohaks oleva Euroopa osa ajaloolist kogemust ja õpitud õppetunde.
Paljudele teist on kindlasti tuttav 19. sajandi Prantsuse majandusteadlase Frederic Bastiat' nimi ning tema kuulus avaldus küünlatootjatelt, mis on tänapäevani hästituntud tekst, mis illustreerib, kui absurdne on poliitiline sekkumine majandusse. 14. novembril 2008. aastal kiitis Euroopa Komisjon heaks tõelise avalduse küünlatootjatelt, mitte ainult Bastiat' stiilis väljamõeldise, ning kehtestas 66% tollimaksu Hiinast imporditud küünaldele. Ma ei suutnud uskuda, et 160 aasta vanune kirjanduslik essee oli tõelisuseks saanud, kuid just see oligi juhtunud. Selliste meetmete laiaulatusliku kasutuselevõtmise vältimatuks tagajärjeks on see, et Euroopa jääb majanduslikult maha ning majanduslik kasv aeglustub või isegi seiskub täielikult. Ainsaks lahenduseks on Euroopa majanduse liberaliseerimine ja dereguleerimine.
Ma ütlen seda kõike kuna hoolin Euroopa demokraatlikust ja jõukast tulevikust. Ma üritan tuletada teile meelde neid aluspõhimõtteid, millele Euroopa tsivilisatsioon on sajandite või aastatuhandete jooksul üles ehitatud. Põhimõtteid, mille paikapidavus on ajatu ja universaalne ning mis peaksid seetõttu ka tänapäeva Euroopas kasutust leidma. Olen veendunud, et liikmesriikide kodanikud tahavad vabadust, demokraatiat ja majanduslikku jõukust.
Hetkel on kindlasti kõige tähtsam teha selgeks, et me ei võrdsustaks nende probleemide avalikku arutamist rünnakuga Euroopa integratsiooni põhiideele. Oleme alati uskunud, et just võimalus nende tõsiste teemade üle arutada, avaldada oma arvamust, kaitsta igaühe õigust pakkuda välja alternatiive olemasolevale ainuõigele arvamusele, ükskõik kui väga me nendega ei nõustuks, on just see demokraatia, mida meile neli aastakümmet keelati. Meie, kes me oleme sunniviisiliselt veetnud suurema osa oma elust, vaadates pealt, kuidas ideede vaba vahetamine on hästi toimiva demokraatia põhieelduseks, usume, et seda tingimust austatakse ja sellest peetakse lugu ka tulevikus. See on võimalus ja asendamatu viis, millega muuta EL vabamaks, palju demokraatlikumaks ja palju jõukamaks.
President
Daamid ja härrad, härra president, teie soov oli võtta sõna Euroopa Parlamendi ees. Selle soovi täitsime me hea meelega. Härra president, minevikku kuulunud parlamendis ei oleks teile selle kõne pidamiseks kindlasti võimalust antud.
(Aplaus)
Jumal tänatud, et me elame Euroopa demokraatias, kus me kõik saame oma arvamust avaldada.
(Aplaus ja hüüded)
Daamid ja härrad, me oleme üks Euroopa pere ning nagu igas peres, nii on ka meil omavahelisi lahkarvamusi. Härra president, ma olen teiega nõus, kui te ütlete - ma soovin vaid paar märkust teha, kuid ma tunnen, et mul on selleks kohustus -, et me oleme inimeste kommuun. Inimeste kommuuni iseloomustavad omad eelised ja tugevused ning puudused ja nõrkused. Me peame üheskoos tugevaid külgi tugevdama ja nõrkused eemaldama. Ma olen teiega ka nõus selles, et me peame endilt küsima, kas iga vastuvõetud otsuse oleks saanud ka kusagil mujal vastu võtta. Jah, kuid meie riikide pealinnad peavad samuti endilt küsima, kas paljusid otsuseid ei tuleks võtta vastu meie linnades ja piirkondades, mitte riiklikul tasemel.
(Aplaus)
Lubage mulle veel ühte viimast märkust, mis puutub meie parlamendi arusaamisesse iseendast: täname teid teie kinnituse eest, et Euroopa Parlament on oluline institutsioon. Kui me ei oleks nii mõjukas, ei oleks me hetkel seadusesindajaks 75% juhtudest ning kaas-seadusesindajaks peaaegu 100% juhtudel, mis puudutavad Lissaboni lepingut, ning sel juhul oleks tõesti nii, et Euroopas võetakse otsuseid vastu bürokraatlikult. Kuid nüüd võtab otsuseid vastu Euroopa Parlament.
(Kestev aplaus)
Ma tänan teid, härra president, selle külastuse eest. Sellega väljendasime me oma arvamuste mitmekesisust Euroopas ja meie Euroopa demokraatiat ning demokraatias loeb siiski lõppude lõpuks enamus. Ma soovin, et me kõik jätkaksime üheskoos ning seisaksime selle demokraatia, Euroopa, ühtekuuluvuse ja rahu eest.
(Ovatsioonid püsti seistes)
