Ramavtal mellan EU och Libyen
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Ana Gomes, för utskottet för utrikesfrågor, med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om de pågående förhandlingarna om ett ramavtal mellan EU och Libyen.
Ana Gomes
Herr talman! Libyen har en strategisk position när det gäller kontrollen av migrationsflödena till Europa, förutom betydande energiresurser och en stor potential som granne och partner i Maghreb.
Flera medlemsstater har nära förbindelser med Libyen, men det är viktigt att se till att dessa förbindelser är ordentligt förankrade i unionens grundläggande värden och intressen. Därför stöder vi en utveckling av förbindelserna med Libyen genom inrättandet av ett ramavtal som omfattar ett antal olika samarbetsområden i syfte att stimulera en heltäckande politisk dialog.
Vi får emellertid inte glömma att Libyen styrs av en diktatorisk regim med en historia av allvarliga människorättskränkningar, terroristattacker och ingripanden i andra länders affärer, även om det har funnits tecken de senaste åren på att landet vill göra en helomvändning. Parlamentet kan följaktligen endast samtycka till ramavtalet med Libyen om vissa villkor uppfylls. Ett oeftergivligt villkor är att Libyen tillåter FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) att arbeta i landet igen med ett utvidgat mandat. Jag vill att detta ska framgå mycket tydligt: utan UNHCR blir det inget avtal.
Libyen måste övertalas att ratificera Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning. Eftersom landet redan är part i den afrikanska flyktingkonventionen är det svårt att förstå varför dess interna rättsliga ordning inte erkänner flyktingstatus.
Ett eventuellt återtagandeavtal med Libyen får inte omfatta asylsökande, flyktingar eller personer som behöver internationellt skydd, och avtalen måste tillämpas i fullständig överensstämmelse med principen om ”non-refoulement”. Kritiska situationer, som när 400 eritreaner höll på att massutvisas från Libyen i somras, får inte upprepas.
EU måste uppmana Libyen att införa rättsliga och sociala lösningar som förbättrar de omänskliga levnadsvillkoren för de cirka 2 miljoner invandrarna - omkring en fjärdedel av landets befolkning - som arbetar i Libyen. Dessa invandrare förtjänar rättsligt skydd och får inte behandlas som abeed, slavar. EU måste investera i gemensamma program för att bekämpa den ökade människohandeln, som har förödande konsekvenser, särskilt för kvinnor och barn. EU måste öka sitt stöd till Internationella organisationen för migration och alla organisationer som hjälper migranter i transit i Libyen så att förhållandena för de migranter som är placerade på tillfälliga förvarsanläggningar kan förbättras, som börjar fyllas på igen trots att de plötsligt tömdes i mitten av förra året.
EU måste fortsätta försöka övertala Libyen att införa ett moratorium mot dödsstraff, och det är mycket viktigt att unionen kräver att de libyska myndigheterna offentliggör namnet på de nationella och utländska medborgare som avrättas. Unionen måste kräva att Libyen ratificerar Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen. Inom ramen för samarbetet måste EU främja reformer som bidrar till att modernisera de sociala, politiska och rättsliga strukturerna och därmed öppna landet för omvärlden, öppna samhället för fri information, främja mediernas oberoende och investera i kapacitetsuppbyggnad av företags- och arbetsorganisationer som är representativa för det civila samhället. Bouazizi-revolutionen i Tunisien kommer säkerligen att få återverkningar i grannlandet Libyen, och det inser till och med Gaddafiregimen.
Vi måste utöka det stöd som ges till hälso- och sjukvårdssystemet i Libyen via Benghazi-handlingsplanen genom att låta stödet omfatta andra sjukhus och folkhälsobehov. Vi har förstått att förhandlingarna mellan kommissionen och Libyen befinner sig i ett avancerat skede, även om vissa svårigheter har uppstått när det gäller handel och energisamarbete.
Enligt vår åsikt skulle det vara fördelaktigt att inrätta ett EU-kontor i Tripoli inom kort, för att underlätta förhandlingarna och övervaka utvecklingen av situationen i Libyen.
Herr kommissionsledamot! I dessa rekommendationer ber vi kommissionen om detaljerade upplysningar om de budgetposter som används och planeras i samarbetet med Libyen. Jag hoppas att du kommer att kunna ge oss den informationen snart.
Avslutningsvis vill jag påpeka att parlamentet först nyligen fick möjlighet att samtycka till rådets mandat för förhandlingarna. Detta är oacceptabelt och får inte fortgå. Till sist vill jag tacka alla skuggföredragandena för deras samarbete, som var avgörande för det breda samförstånd som har nåtts om en potentiellt mycket splittrande fråga.
Štefan Füle
Herr talman! Tack för att jag får tillfälle att informera parlamentet om förhandlingarna om ramavtalet mellan Europeiska unionen och Libyen.
Kommissionen och Europaparlamentet har redan ett nära samarbete om Libyenfrågan. Vi har ett gemensamt intresse av att säkra en positiv utveckling av våra förbindelser med Libyen, som är en viktig granne. I detta sammanhang vill jag särskilt gratulera parlamentets delegation för förbindelserna med Maghrebländerna till den överenskommelse som nåddes under besöket i Tripoli, som verkligen öppnar för ett regelbundet samråd med det libyska parlamentet.
Jag är fast besluten att se till att det nära samarbetet mellan våra institutioner fortsätter. Jag kommer särskilt att vinnlägga mig om att regelbundet informera Europaparlamentet om den senaste utvecklingen i förhandlingarna om ramavtalet. Jag vet att vår chefsförhandlare rapporterar till er efter varje förhandlingsmöte.
Jag kommer nu att informera er om det aktuella läget. Vi slutförde den nionde förhandlingsrundan i mitten av november i Tripoli. Nästa förhandlingsrunda planeras till den 24-26 januari i Bryssel. Vi har gjort goda framsteg sedan förhandlingarna inleddes för över två år sedan. Faktum är att vi provisoriskt har enats om ingressen och sex av tio rubriker i avtalet. I synnerhet har vi uppnått en provisorisk överenskommelse om rubriken om politisk dialog, som innehåller viktiga hänvisningar till respekten för de mänskliga rättigheterna, bekämpningen av massförstörelsevapen, kampen mot terrorism etc. Libyen har gått med på att inrätta en regelbunden dialog om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, som var ett centralt mål för oss. Vi är mycket nöjda med det resultat som nåtts med denna rubrik.
Som ni kanske känner till finns det fortfarande några olösta frågor, nämligen energi- och handelsfrågorna. Energi utgör kärnan i Libyens ekonomi - faktiskt 70 procent av Libyens BNP. Det är därför förståeligt att Libyen ägnar denna fråga stor uppmärksamhet och ser den som känslig. När det gäller handel har Libyen begränsad erfarenhet av att förhandla fram komplicerade handelsavtal. Därför har framstegen varit måttliga på detta område. Experter från båda sidor möts mycket regelbundet för att se till att vi kan enas om dessa två frågor så snart som möjligt, men det finns naturligtvis svåra politiska frågor.
En av dessa frågor är Romstadgan. Libyen vägrar kategoriskt att infoga en uttrycklig hänvisning till Romstadgan. Landet är emellertid berett att ingå ett åtagande om samarbete med Europeiska unionen i kampen mot straffrihet, särskilt för de brott som anges i Romstadgan.
I migrationsfrågan finns det också svårigheter, särskilt eftersom Libyen vägrar att återta tredjelandsmedborgare. Jag har noterat parlamentets rekommendation om denna särskilda aspekt av förhandlingarna och jag kommer naturligtvis att diskutera den med medlemsstaterna.
När det gäller migrationsfrågan vill jag även återigen försäkra parlamentet om att vi absolut kommer att se till att Libyen respekterar sina internationella åtaganden gentemot principen om ”non-refoulement”. Detta är en viktig fråga för EU. Vi anser också att det är viktigt att Libyen så snart som möjligt ansluter sig till 1951 års Genèvekonvention om flyktingars rättsliga ställning samt dess protokoll från 1967. Det ska dock påpekas att Libyen har förklarat att landet inte tänker ansluta sig till denna konvention.
Jag vill likaså betona att vi nära följer förhandlingarna mellan Libyen och UNHCR i förhoppningen om att man kommer att finna en tillfredsställande lösning så att det kan garanteras att UNHCR kan utöva sitt mandat fullt ut och under rättsligt säkra förhållanden.
Mer allmänt nådde vi i oktober en överenskommelse om att utveckla samarbetet med Libyen i alla migrationsrelaterade frågor, inklusive frågorna om internationellt skydd, förbättrade förhållanden för migranter i Libyen, hantering av migration och gränskontroll. Detta är en positiv utveckling eftersom vi måste arbeta tillsammans med Libyen för att hantera alla problem som landet står inför på migrationsområdet.
Jag vill avsluta med frågan om förhandlingsdirektiven, som parlamentet upprepade gånger har begärt att få tillgång till. Jag är fullständigt medveten om de skyldigheter som införs genom artikel 218 i Lissabonfördraget. Som ni vet är förhandlingsdirektiven ett hemligstämplat rådsdokument. Det var skälet till att rådet måste behandla parlamentets begäran på ett övergripande sätt. Det gläder mig att kunna berätta för er att den diskussionen har avslutats och att rådet, vilket ni säkert redan vet, har beviljat tillgång till förhandlingsdirektiven för ramavtalet mellan EU och Libyen enligt de överenskomna förfarandena och rådets säkerhetsbestämmelser. Rådet har informerat ordföranden för utskottet för utrikesfrågor om detta.
Ioannis Kasoulides
Herr talman! Vid sitt möte i juni 2009 rekommenderade rådet att återtagandeavtalen med Libyen och Turkiet skulle prioriteras, eftersom dessa länder anses vara stora inkörsportar för olaglig invandring till EU.
Inkörsporten Libyen påverkar främst Malta och Italien. En massiv olaglig invandring till Malta riskerar att ändra landets demografiska sammansättning. Även om alla håller med om att vi har ett delat ansvar på det här området så görs det lite i praktiken för att motverka denna utveckling. Antalet flyktingar till Malta minskade först när Italien, som är lika drabbat, slöt ett bilateralt avtal med Libyen, där Libyen tog på sig ansvaret att patrullera sina stränder och hamnar.
Det som behövs är ett återtagandeavtal mellan EU och Libyen inom ett ramavtal. Förhandlingarna är komplicerade, men vi stöder kommissionens insatser och uppmanar den att fortsätta till den lyckas med detta.
Vi välkomnar det migrations- och samarbetsavtal som ingicks mellan kommissionen och Libyen i oktober förra året. Det är viktigt att förbereda Libyen på områden såsom skyddssystem för asylsökande, förvaltning av landgränser, anpassning av lagstiftningen till den afrikanska flyktingkonventionen och hantering av migrationsflöden.
Vi känner till den människorättsliga situationen, det beroende rättsväsendet, förhållandena vid internering, att det förekommer tortyr och att dödsstraffet tillämpas i Libyen. Ett återtagandeavtal är emellertid nödvändigt. Avtalet utesluter personer som har rätt till asyl, behöver politiskt skydd eller riskerar dålig behandling i Libyen, och principen om ”non-refoulement” gäller för alla.
Pier Antonio Panzeri
Herr talman, mina damer och herrar! Ana Gomes arbete utgör enligt min mening ett viktigt bidrag som kommissionen kan ha nytta av i utformningen av ramavtalet.
Libyen spelar utan tvivel en avgörande roll i kampen mot terrorismen, insatserna för fred och säkerhet i Afrika, i bekämpningen av olaglig invandring i Medelhavsområdet och inom energisektorn. Vårt mål inom ramen för EU:s strategi måste därför vara att konsolidera Libyens integration i ett internationellt politiskt och ekonomiskt system som bygger på gemensamma regler.
För att uppnå detta måste vi ställa ett antal villkor på Libyen, och det är vad vi efterlyser i rekommendationen. För det första och när det gäller invandringsfrågan, är Libyen helt klart ett transitland. Detta är en enormt viktig fråga, men den får inte bara övervägas i samband med säkerhetsaspekten, behovet av att stoppa invandringen och avvisningsfrågan.
Det handlar även om behovet av en regering som styrs genom en riktad ekonomisk och social politik som lever upp till invandringsproblemet, frågorna om erkännande av politiska flyktingar, Libyens ratificering av Genèvekonventionen och till sist problemet med återtagande av invandrare på grundval av konkreta garantier som säkrar invandrarnas levnadsvillkor.
Sedan har vi även frågan om att inleda ekonomiska och demokratiska reformer för att beslutsamt ge demokratin mer utrymme i detta viktiga land. Vi måste ägna den frågan ännu mer uppmärksamhet, vilket händelserna i grannlandet Tunisien visar.
Avslutningsvis påpekar vi i rekommendationen att det är nödvändigt att överväga frågan om bilaterala avtal. Sådana avtal kan självklart utgöra ett värdefullt bidrag för att definiera och lösa problem, men de är inte det slutliga svaret. Problemen med de italienska fiskefartygen visar till exempel att alternativet med bilaterala avtal inte bidrar till att lösa dessa problem. Nu omfattar emellertid översynen av partnerskaps- och grannskapspolitiken även en skyldighet att ompröva Libyenfrågan inom en ny ram, vilket innebär att parlamentet är delaktigt.
Många av oss har krävt att rådets mandat för ramavtalet ska offentliggöras. Herr kommissionsledamot, i detta avseende finns det ett verkligt behov av att bryta ny mark och göra Europaparlamentet alltmer delaktigt i utformningen av ny politik gentemot länderna i södra Europa.
Kristiina Ojuland
Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden för hennes utomordentliga insatser att försöka sammanföra ståndpunkterna hos alla grupper i Europaparlamentet.
När det gäller betänkandet vill jag lyfta fram betydelsen av att hantera situationen för de invandrare i Libyen som försöker korsa Medelhavet. Jag har fullständig förståelse för de södra medlemsstaternas oro för flödet av olagliga invandrare och den påfrestning som detta innebär för deras budgetar och för samhället i stort.
Vi måste alltså ta hänsyn till medlemsstaternas intressen, men samtidigt får vi inte åsidosätta de europeiska värdena. EU har inte råd att ha någon asylsökandes blod på sina händer. Ett avtal mellan EU, dess medlemsstater och Libyen får absolut inte leda till att någon behandlas omänskligt, torteras eller avrättas. Därför var det uppmuntrande att höra kommissionsledamoten säga att han ser framsteg i förbindelserna mellan EU och Libyen och i förhandlingarna.
Franziska Katharina Brantner
Herr talman! I Tunisien såg vi folkets resning mot en tyrannisk och förtryckande regim som har förnekat folket deras mänskliga rättigheter i åratal. Det är en stor skam för EU att vi har stött denna diktatur i många år. För att göra saken ännu värre riskerar EU att begå samma misstag i Tunisiens grannland Libyen.
Om kommissionen och rådet inte ändrar kurs kommer EU att fortsätta att stödja ännu en diktator i regionen för stabilitetens, gränskontrollens och migrationens skull. Gaddafiregimen, en av Zin Abidin Ben Alis bästa vänner som vi nyligen har sett igen, har i åratal systematiskt kränkt sina medborgares mänskliga rättigheter, särskilt migrantarbetare. EU och flera av dess medlemsstater har trots detta allt närmare förbindelser med Libyen, och nu förhandlar EU till och med om detta ramavtal.
Jag uppmanar därför rådet och kommissionen att se skriften på väggen och se till att följande villkor är fullständigt uppfyllda innan vi ingår något avtal med Libyen:
För det första måste Libyen ratificera och genomföra FN:s flyktingkonvention och bevilja UNHCR fullständigt tillträde till landet. För det andra måste Libyen garantera ett tillräckligt skydd och lämpliga rättigheter för migranter och anta asyllagstiftning, inklusive principen om ”non-refoulement”. För det tredje kan inget återtagandeavtal med Libyen ingås förrän den höga risk för omänsklig och förnedrande behandling som migranterna i Libyen utsätts för har undanröjts.
Och när det gäller den frågan, eftersom jag inte tror att detta kommer att uppnås alltför snart, hoppas jag verkligen att kommissionen misslyckas i förhandlingarna om återtagandeavtalet.
Dessutom måste parlamentet hållas fullständigt informerat i alla skeden av förhandlingsprocessen.
De gröna motsätter sig starkt alla lumpna uppgörelser med en diktator som Muammar Gaddafi bakom ryggen på migranterna och Libyens medborgare. Ett fortsatt EU-stöd till denna tyranniska regim överensstämmer varken med EU:s värden och rättsliga åtaganden eller tjänar de långsiktiga intressena i regionen. Som vi så tydligt nu har sett i Tunisien, kommer endast ett demokratiskt och fritt land vara verkligt stabilt och välmående.
Låt oss se till att EU inte begår samma misstag två gånger.
Charles Tannock
Herr talman! Libyen är ett land där de mänskliga rättigheterna rutinmässigt överträds och demokratin är obefintlig. Överste Muammar Gaddafi har aldrig ställt upp i val sedan han kom till makten för 41 år sedan. Politiska partier är faktiskt förbjudna i landet.
Muammar Gaddafi är Afrikas Fidel Castro. Han försöker framställa sig själv som den välvilliga landsfadern för sitt folk, och hävdar till och med att han inte har någon formell roll i den statliga hierarkin. I mitt land Storbritannien har vi dock en annan bild av honom som en tidigare uppviglare till terrorism, särskilt Lockerbiebombningen 1988.
För att polera den internationella bilden av honom har Muammar Gaddafi, på egen bekostnad antar jag, kompenserat de sörjande familjerna, men sanningen är att frifräsaren Gaddafi skulle vara fullständigt utfryst av väst om det inte var för Libyens frikostiga olje- och gasreserver. Detta ger Gaddafi ett inflytande över EU, och han har särskilt försökt att splittra rådet genom att uppvakta vissa medlemsstaters regeringar.
Av praktiska skäl inser jag dock att det finns ett behov av stimulerande handelsförbindelser och diplomatiska förbindelser mellan EU och Libyen enligt ett ramavtal. Men jag är rädd för att allt vi egentligen gör är ett befästa Gaddafis makt, som i sinom tid oundvikligen kommer att övergå till någon av hans söner i ett dynastiskt efterträdande liknande Nordkorea.
Takis Hadjigeorgiou
Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden för hennes arbete och Štefan Füle för att han är här i dag. Vi anser att det i denna region, som är känslig i alla aspekter, krävs ständiga insatser i Medelhavsområdet för att utveckla förståelse och samarbete, ett samarbete på lika villkor som tar hänsyn till de asymmetrier och olikheter som finns inom de olika utvecklingsområdena mellan länderna i Medelhavsområdet och Europeiska unionen och dess grannländer i regionen, ett samarbete som inriktas på varaktig fred. Detta kan åstadkommas genom dialog på grundval av ömsesidig respekt, och därför måste vi vara öppna för ömsesidigt inflytande. Inom denna ram är vi positivt inställda till att stärka förbindelserna mellan EU och Libyen.
Det finns emellertid vissa känsliga frågor som kräver särskild uppmärksamhet när vi utvecklar förbindelserna. Jag kommer främst att ta upp frågorna om flyktingar, invandrare och återtagandeavtalet. Målet är att uppnå ett återtagandeavtal med Libyen, som en del av det ramavtal som diskuteras mellan EU och Libyen. Om ett sådant avtal ingås utan åtföljande reformer för att förbättra invandrarnas sociala och ekonomiska omständigheter, kommer detta bara att leda till fortsatta människorättskränkningar, vilket innebär att vi kommer att förespråka påtvingade återvändanden av invandrare som inte garanterar deras säkerhet eller en godtagbar minimilevnadsstandard.
Vi måste kräva att de libyska myndigheterna vederbörligen erkänner FN:s flyktingkommissaries närvaro. Vi måste även tala om den känsliga frågan om dödsstraffet. Det rätta att göra vore att försöka få igenom ett avtal som innebär att dödstraffet upphör att tillämpas i Libyen, med slutmålet att det ska avskaffas helt.
Fiorello Provera
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är positivt inställd till ingåendet av ett ramavtal mellan Europeiska unionen och Libyen eftersom det utgör ett steg framåt i viktiga frågor som invandring, samarbete i ekonomiska och hälsorelaterade frågor, särskilt kampen mot aids, och i viss utsträckning, energiprogrammet.
En annan viktig fråga är Libyens kontroll över terroristaktiviteter, inte bara på det egna territoriet, utan även vid landets södra gränser. Det har gjorts framsteg med avtalet mellan rådet och den libyska regeringen, som innehåller allmänna principer som Romstadgan och FN:s flyktingkonvention. Mycket återstår att göra - det är uppenbart - men det är viktigt att parlamentet stöder det avtal som redan har förhandlats fram utan att det börjar diskuteras igen, eftersom vi då riskerar att rasera de resultat som redan har nåtts.
Jag hoppas att samarbetet mellan EU och Libyen ger samma resultat som de resultat som nåddes med vänskapsavtalet mellan Libyen och Italien, genom vilket man bland annat har löst den långvariga tvisten om landets koloniala förflutna. I diskussioner om särskilda frågor med regeringar och länder kan man inte välja vem man ska tala med.
Barry Madlener
(NL) Herr talman! Kommissionen har försett skurkstaten Libyen och dess diktator Muammar Gaddafi med en ny exportprodukt. Oljeproduktion är inte det enda Libyen gör pengar på nu för tiden - landet berikar sig även genom att utpressa EU. Diktatorn Gaddafi kommer att lägga sig till med 60 miljoner euro av de europeiska skattebetalarnas pengar i gengäld för att förhindra lycksökare från Afrika att nå Europa. Dessa 60 miljoner euro är bara början, eftersom Gaddafi nu kräver att det beloppet ska ökas till 5 miljarder euro varje år och förstärker sina krav med hot. Det är tänkbart att kommissionen har låtit sig förledas av Gaddafis vackra nuna, men jag litar inte ett skvatt på den mannen.
Jag har några tidningsartiklar från de senaste åren med mig: Gaddafi kräver miljarder från EU. Libyen sätter press på London och Edinburgh. Gaddafi vill ha mer pengar, annars kommer han att förklara blockad mot Europa. Gaddafi: ”Islam måste bli Europas religion.” Gaddafi avvisar demokrati till förmån för strikt iakttagande av sharialagen. Gaddafi utnyttjar 30 miljoner afrikaner som vill komma till Europa som en förhandlingsbricka. Gaddafi vill inleda en jihad mot Schweiz.
Mina damer och herrar, vi får inte belöna skurken Gaddafi. Vi bör straffa honom om Libyen fortsätter att ge så många flyktingar fri lejd till Europa. Vi bör inte heller belöna flyktingarna med flyktingstatus eller permanent uppehållstillstånd. De bör skickas direkt tillbaka till Afrika. Att belöna flyktingar med flyktingstatus i EU, med fördelar och utbildningsprogram, kommer att belasta oss med en ännu större ström av asylsökande, där många drunknar i sina försök att få fotfäste på det europeiska fastlandet. Europeiska unionens generösa och kraftlösa asylpolitik är den verkliga orsaken till den stora tillströmningen av asylsökande.
Alf Svensson
Herr talman! Libyen är ganska duktigt på att ratificera internationella avtal, men man verkar lika duktiga på att låta bli att genomföra de här avtalen. Det är en skam att Libyen har säte och stämma i FN:s råd för mänskliga rättigheter. Det är för övrigt också en skam att Saudiarabien sitter där. Libyen borde verkligen bringas att genom kraftiga påtryckningar från sin största handelspolitiska partner EU bry sig om vad respekt för mänskliga fri- och rättigheter är och vad dessa kräver.
Som vi alla vet handlar EU:s relationer med Libyen åtskilligt om hur flyktingar ska behandlas. Så länge inte rådet och kommissionen kan förmå Libyen att låta UNHCR vistas lagligt i landet är det inte rimligt att känna den minsta trygghet om hur flyktingar behandlas i Libyen.
Libyens ledare är en mästare i nyckfullhet och opålitlighet. EU ska nu sluta ramavtal med honom. Man kan inte låta bli att undra vad begreppet ramar betyder för en regim som Gaddafis som beter sig gränslöst respektlöst inför människorättsfrågor. Vi vet att Libyen utövar omfattande diskriminering av migrerande arbetare på grund av deras nationalitet och att rasistiska förföljelser visavi afrikanska migrerande arbetare existerar.
Människovärdet är viktigare än penningvärdet. Därför måste faktiskt respekten för mänskliga fri- och rättigheter väga så tungt att inte människor överlämnas till en stat där tortyr eller andra former av omänsklig behandling sker. Detta är ju för övrigt vad Europeiska unionens stadgar kräver.
Corina Creţu
(RO) Herr talman! Libyen är Europeiska unionens tredje största olje- och gasleverantör, medan unionen är Libyens största handelspartner, som står för över två tredjedelar av landets sammanlagda handel. Vi måste även ta hänsyn till de framsteg som gjorts av myndigheterna i Tripoli, som framgångsrikt har lett över landet från en situation av isolering och embargon till att bli öppet och ekonomiskt och diplomatiskt dynamiskt.
Men EU är inte bara en gemenskap av ekonomiska intressen, utan grundas även på en uppsättning värden som vi inte får överge av praktiska skäl. Libyen understöder visserligen inte längre terrorism, har övergett sitt kärnprogram, gått med på att betala ersättning till familjerna till offer för terroristattacker, har släppt de bulgariska sköterskor som dömdes till döden för att ha spridit hiv och har ingått avtal med vissa europeiska stater. Jag anser att vi måste uppmuntra dessa framsteg, men partnerskapet mellan EU och Libyen måste ha en solid moralisk grund.
I detta avseende betonar vi i betänkandet av Ana Gomes, som jag vill tacka för det arbete hon har gjort, de allvarliga bristerna i respekten för de mänskliga rättigheterna, något som vi är skyldiga att hantera. Förra året antog vi en resolution där vi uppmanade Libyen att avskaffa dödsstraffet. Jag anser att det är på sin plats att vi upprepar denna begäran om avskaffande, uppbackat av ett krav på att följa internationella normer om rättvisa inför lagen, särskilt eftersom utlänningar faller offer för övergrepp.
Vi måste ägna särskild uppmärksamhet åt problemet med migranter och flyktingar, både de som utlämnas av Libyen till deras hemländer där deras liv hotas allvarligt, och de som skickas tillbaka av Italien till Libyen där de sannolikt kommer att utsättas för hårda repressalier. Dessutom krävs det påtryckningar så att Libyen antar en asyllagstiftning och ingår en överenskommelse om att öppna FN:s flyktingkommissariats kontor, som förde register över nästan 13 000 flyktingar och asylsökande.
När det gäller återtagandeavtalet inom ramavtalet mellan EU och Libyen uppmanar jag rådet att släppa den planen, eftersom detta skulle innebära att människor skickas tillbaka till ett land som systematiskt överträder de mänskliga rättigheterna. Berlusconiregeringens politik kan inte godtas som ett exempel att ta efter. Det italienska undantaget får inte bli regel i EU.
Sonia Alfano
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Det är otroligt att EU-institutionerna fortfarande vill ingå ett ramavtal med en diktatur som Libyen.
Vi kan inte fortsätta att säga att Libyen har mycket viktiga handelsförbindelser med medlemsstater i EU och att landet agerar som en partner till EU i Medelhavsområdet, och låta respekten för de mänskliga rättigheterna bli en sekundär fråga.
Den viktigaste förutsättningen för att vi ska kunna inleda en trovärdig dialog med Libyen är att landet ratificerar Genèvekonventionen. Vi kan inte välja ekonomiska intressen före mänskliga liv - inte bara libyska medborgare, utan även människor från andra länder som flyr från inbördeskrig och religiös förföljelse och som passerar genom Libyen, bara för att möta död och fasansfull tortyr.
Vi får helt enkelt inte glömma ropen på hjälp från de tusentals människor som sitter i libyska fängelser. Vi får inte glömma de fasor som Gandufa-fängelset avslöjade för oss.
Libyska medborgare förnekas många politiska och medborgerliga rättigheter, till exempel yttrandefrihet, mötesfrihet och föreningsfrihet. Det muntliga ändringsförslaget från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater), vars syfte är att ersätta termen ”avtal” med ”avtal mellan Italien och Libyen om gemensamma kustpatruller” är fullständigt oacceptabelt och den italienska delegationen från partiet Italia dei Valori kommer att rösta emot det.
Avtalet mellan Italien och Libyen är mycket mer komplext än så. Det är ett avtal med exakta villkor om mer komplexa frågor än gemensamma kustpatruller. Om Europaparlamentet ska behålla sin trovärdighet måste vi kalla saker vid dess rätta namn, även om det kan vara pinsamt.
Ett separat avsnitt bör infogas i avtalet om UNHCR, FN:s flyktingkommissariat, som inte kan fullgöra sina uppgifter i Libyen och anklagas av den libyska regimen för otroliga övergrepp och brott. Kan vi verkligen ingå ett avtal på sådana grunder? Vi kan varken ha med terrorister eller diktatorer att göra. Vi är Europaparlamentet, inte en styrelse för en ekonomisk jätte.
Hélène Flautre
(FR) Herr talman! Jag vill tacka Ana Gomes för att hon har gett oss tillfälle att diskutera mandatet för dessa förhandlingar som verkligen är känsliga, precis som innehållet i förhandlingarna är. Det tunisiska exemplet bör tjäna som en varning om att vi bör gå mycket försiktigt fram, särskilt när det gäller vårt sätt att rapportera om dessa förhandlingar.
Vi kan inte bara notera framsteg på vår väg genom förhandlingarna och fira att en regim som Gaddafiregimen kanske har gått med på att till exempel ta med vissa hänvisningar till de mänskliga rättigheterna, eftersom regimen är välkänd för sina allvarliga överträdelser av alla grundläggande rättigheter. Alla migranter som kommer till våra kuster, även om de blir allt färre, säger med all önskvärd tydlighet att de hellre skulle drunkna på vägen hit än att skickas tillbaka till Libyen på grund av våldtäkter, tortyr, övergrepp, påtvingade hemsändanden, massutvisningar och rasisthandlingar. Det har redan sagts och jag vill upprepa det: Listan på allvarliga, omfattande människorättskränkningar mot migranter i Libyen är lång.
Ja, jag anser naturligtvis att det är absolut nödvändigt att vi gör allt som står i vår makt för att förbättra dessa människors situation. Det är FN:s flyktingkommissaries uppgift, och det är vår uppgift att omlokalisera de personer som identifieras av flyktingkommissariatet. Det är även en uppgift för unionsbaserade organisationer, som för närvarande är mycket dåligt representerade ute på fältet och därför måste förstärkas med alla tillgängliga medel.
Om vi verkligen vill uppnå de mål som vi har satt upp för vår utrikespolitik i fördragen, anser jag att vi fortfarande har en lång väg kvar att gå innan vi kan skicka tillbaka migranter som befinner sig olagligt i EU till Libyen.
David Campbell Bannerman
(EN) Herr talman! År 2007 förnekade president Nicolas Sarkozy alla kopplingar mellan frigivningen av de fem bulgariska sköterskorna i Libyen till den libyska beställningen av franska missiler till ett värde på 240 miljoner euro.
Dessa vapen såldes till ett land som befunnits vara skyldigt till Lockerbiebombningen och för att ha försett terrorister med vapen. Ändå antydde till och med Muammar Gaddafis son att det fanns en koppling mellan dessa två uppgörelser. Det var vapen mot fångar.
År 2004 hävde EU vapenembargot mot Libyen i utbyte mot migrationskontroller. Det var vapen mot gränser.
Nu rapporterar London Times att Catherine Ashton plötsligt vill häva EU:s vapenembargo mot Kina, som infördes till följd av massakern på Himmelska fridens torg, och säger att embargot är ”ett stort hinder för utvecklingen av ett starkare samarbete mellan EU och Kina”.
Det är egentligen ett stort hinder mot räddningen av euron, inte sant? Precis som den libyska uppgörelsen verkar EU vara så desperat att rädda euron nu att det är berett att riskera vår gemensamma säkerhet, eftersom det bara är kineserna som har tillräckligt med pengar för att rädda euron. Det är vapen mot obligationer. Kinas utländska valutareserv uppgår till 2,9 biljoner US-dollar. Kina har redan köpt grekiska, spanska och portugisiska obligationer. Men Kina är också ett land där ordet ”demokrati” är förbjudet i sökmotorerna och där man avrättar tusentals människor varje år.
Så, jag frågar i all uppriktighet, exakt hur långt är EU egentligen berett att gå för att rädda euron?
Andreas Mölzer
(DE) Herr talman! Störtandet av den tunisiska regeringen har orsakat chockvågor i grannländerna i Maghrebregionen, som främst är diktaturer, och så även i Libyen. En radikal förändring av det här slaget är naturligtvis en möjlighet för demokratin, men bara om den inte kan utnyttjas av islamistiska agitatorer.
Oroligheterna kommer helt klart att inverka på tillströmningen av migranter. Därför är det viktigt att vi samarbetar närmare med de afrikanska länderna om flyktingproblemet. Överste Muammar Gaddafis uppmaning att EU ska betala Afrika minst 5 miljarder euro per år för att bekämpa olaglig invandring är definitivt ett steg i fel riktning. EU-länderna betalar redan miljarder euro i utvecklingsbistånd. Enligt min mening måste biståndssystemet brådskande ses över så att man kan se till att biståndet inte längre gynnar diktaturer och korrupta regimer, utan i stället når de människor som verkligen behöver det.
Dessutom måste den svåra situationen för kristna i islamiska länder prioriteras högre i EU:s yttre förbindelser.
Wolfgang Kreissl-Dörfler
(DE) Herr talman, herr Füle! Vi är ansvariga för alla män, kvinnor och barn som söker en fristad här eftersom deras liv står på spel. Detta ansvar är å ena sidan följden av de moraliska värden som Europa nu representerar och många européers personliga historia, som ofta glöms bort i det här sammanhanget, och å andra sidan de rättsliga garantier som ges i internationella fördrag och konventioner.
Om vi tar på oss ett ansvar måste vi också vara beredda att bära bördan av detta. Det innebär att bördan måste fördelas lika mellan medlemsstaterna. Det innebär definitivt inte att låta några få länder axla bördan, vars gränser råkar utgöra EU:s yttre gränser eller, och det är det som jag tycker är så förkastligt och som jag inte kan tolerera, att betala regimer som överste Gaddafis regim för att befria oss från den bördan.
Det får inte finnas några missuppfattningar. Om vi kan förhindra människor från att ge sig ut på en farlig resa där de kan riskera livet så är det bra. Men överste Muammar Gaddafi och hans regim bryr sig inte om att rädda livet på eller skydda människor. De är bara intresserade av kalla ekonomiska fakta. EU bör akta sig för att bli medbrottsling till en regim som fullständigt struntar i de mänskliga rättigheterna.
Jag har besökt lägren i Libyen och sett vad som pågår där. Vi hade möjlighet att tala med de ansvariga. De bryr sig inte om mänskliga rättigheter eller att ge människor en fristad. De klagade över att vi inte hade gett dem några kanonbåtar för att skydda sina gränser på ett effektivare sätt. Vi har mycket riktigt inte gett överste Gaddafi några båtar, eftersom de skulle kunna användas för andra syften. Vi måste även ta med det i beräkningen. Vi får inte svika våra värden bara för att vi vill ha ekonomiska fördelar eller ett återtagandeavtal. Jag anser även att vi bör ta en titt på förhandlingsmandatet för samtliga ledamöter här i Europaparlamentet och inte bara några få. Hemlig diplomati kommer inte att leda oss någon vart, särskilt inte efter de erfarenheter som vi i EU har av överste Gaddafis regim - och vi kan inte kalla den för något annat. Det är en annan sak som vi inte får glömma, och jag uppmanar er att se till att så inte sker. Ana Gomes har nämnt alla de kriterier som måste vara uppfyllda om vi någonsin når så långt som att ingå ett avtal.
Simon Busuttil
(MT) Herr talman! De som är emot avtalet med Libyen måste inse att Libyen är vår granne! Man kan inte bara strunta i sina grannar. Man måste försöka finna sätt att leva med sina grannar, även om det inte nödvändigtvis innebär att man håller med om hur de gör saker och ting.
Det är lätt för de kolleger som inte kommer från ett land som gränsar till Libyen att kritisera detta avtal, men det är mycket svårare för de länder i Medelhavsområdet som ligger mycket nära Libyen att finna ett sätt att samarbeta med landet på.
Det är sant att avtalet även bör innehålla ett kapitel om invandring samt ett återtagandeavtal. Självklart måste avtalet också respektera rätten till internationellt skydd för alla dem som söker asyl.
Francisco José Millán Mon
(ES) Herr talman! Den här debatten om Libyen hålls vid en tidpunkt när det sker mycket viktiga förändringar i Tunisien, ett annat grannland i Medelhavsområdet.
Jag har alltid ansett att EU måste bidra till att främja seriösa reformer i Medelhavsregionen, med målsättningen att göra denna region till ett område med frihet och välstånd. Jag hänvisar till mina inlägg här i parlamentet under tidigare år, då jag upprepade gånger har sagt att unionens politik inte bara får inriktas på att upprätthålla status quo.
Det är emellertid inte den specifika frågan vi diskuterar i dag, utan vi talar om ramavtalet med Libyen. Jag vill betona behovet av att samarbeta med Libyen i hanteringen av migrationsflödena, inklusive ett avtal om återtagande av olagliga invandrare, som omfattar tredjelandsmedborgare, vilket är fallet med alla återtagandeavtal som ingås av EU.
Att ge efter för Libyens ståndpunkter som strider mot avtalet skulle vara skadligt, med tanke på Libyens viktiga position som ett transitland, och det skulle också sända ett mycket negativt budskap inför förhandlingarna med Marocko och Algeriet om återtagandeavtal, som befunnit sig i ett dödläge i många år.
Men vi måste även kräva att de libyska myndigheterna respekterar flyktingars rättigheter, inklusive - vilket redan har nämnts - principen om ”non-refoulement”.
Salvatore Iacolino
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Maghreb genomgår svåra tider. De senaste dagarnas blodiga sammanstötningar i Tunisien är ett talande bevis för detta.
Vi skulle begå ett allvarligt misstag i det här ögonblicket i historien om vi inte erkände det brådskande och avgörande behovet av att stärka förbindelserna med Libyen, som ligger i hjärtat av Medelhavsområdet och spelar en central roll i insatserna att begränsa och reglera migrationsflödena. Trots alla motsägelser - jag var i Libyen tillsammans med Ana Gomes - råder det inga tvivel om att ett ramavtal absolut kan bidra till kampen mot terrorism, upprätthållandet av de grundläggande friheterna och energifrågan. Att nonchalera Libyen och Maghreb skulle verkligen vara ett mycket allvarligt misstag.
En referensmodell är vänskapsavtalet med Italien, som skulle kunna användas för att se till att detta ramavtal verkligen blir välgrundat.
Štefan Füle
Herr talman! Jag tackar ledamöterna för deras kommentarer. Jag kommer att lämna närmare upplysningar till föredraganden Ana Gomes om de internationella vägledande planerna för 2011-2013, som visar att 60 miljoner euro har anslagits för våra program i Libyen.
Jag är fullständigt medveten om att vissa frågor är problematiska i förbindelserna med Libyen. Trots detta har Europeiska unionen valt alternativet att bygga upp förbindelser med Libyen för att kunna hantera alla frågor på ett öppet och konstruktivt sätt, inklusive mycket känsliga frågor som mänskliga rättigheter, respekt för de grundläggande rättigheterna och migranters rättigheter.
Förra året besökte jag förvarsanläggningen i den libyska öknen tillsammans med Cecilia Malmström. Jag har absolut inga illusioner om de utmaningar vi står inför. Jag insåg även vilka alternativen är till ett engagemang på migrationsområdet.
Låt mig tillägga en tredje, personlig synpunkt. Vi belönar ingen med dessa förhandlingar, vi skyddar våra intressen enligt de värden som vi tror på. Libyen har visat en stark vilja att fördjupa förbindelserna med Europeiska unionen. Vi anser att detta är positivt och att EU bör fortsätta att föra en politik av engagemang. Jag kommer naturligtvis att se till att detta görs med full insyn och med beaktande av Europaparlamentets synpunkter.
Ana Gomes
Herr talman! Jag vill tacka alla mina kolleger som har deltagit i debatten.
Jag anser att den här debatten lyfter fram de dilemman vi står inför. Av mitt eget besök till Libyen november 2010, då jag ingick i den delegation som leddes av vår kollega Pier Antonio Panzeri, drog jag slutsatsen att vi måste följa linjen med engagemang. Vi inser att vi har att göra med en svår samtalspartner, men det skulle vara obetänkt av oss att inte följa den linjen eftersom vi har humanitära skyldigheter gentemot de människor som lider så svårt i Libyen, särskilt de migranter som passerar igenom Libyen och får utstå situationen där.
Jag anser att många av svårigheterna beror på att regimen är isolerad. Trots svårigheterna, och trots att vi inte hyser några förhoppningar om att vi kommer att nå ett avtal snart eller att alla de villkor som vi har framfört kommer att uppfyllas, måste vi följa den linjen. Det har jag för min del helt klart för mig.
I den bemärkelsen är det ytterst viktigt att vi har en EU-delegation i Tripoli eftersom jag anser - vilket många också har sagt här - att det som sker i Tunisien nu säkerligen kommer att få återverkningar i Libyen, trots skillnaderna. I Libyen är situationen annorlunda i många avseenden på grund av landets totala beroende av oljeinkomster.
Jag anser ändå att budskapet är att vi, trots att våra uppfattningar om läget skiljer sig åt i det här skedet, nära kommer att följa kommissionens förhandlingar. Jag är tacksam för de genomgångar av situationen som vi har haft och som har varit användbara. Vi kommer att följa händelseutvecklingen mycket nära och lämna rekommendationer när så är nödvändigt.
Genom det mycket breda samförstånd som uppnåtts med hjälp av mina skuggföredragande och alla andra tycker jag att vi förmedlar ett mycket tydligt budskap till rådet och kommissionen, som har uppgiften att förhandla, men även till våra libyska samtalspartner, om vilka punkter som enligt vår åsikt absolut måste uppfyllas om vi ska uppnå de förbättringar som vi vill se i de bilaterala förbindelserna, och även när det gäller den centrala frågan om respekt för de mänskliga rättigheterna i Libyen. Budskapet är mycket tydligt.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 20 januari 2011.
Skriftliga förklaringar (artikel 149 i arbetsordningen)
David Martin
Jag välkomnar inledandet av förhandlingar mellan EU och Libyen, som ett steg för att utveckla nya förbindelser för EU i Medelhavsregionen och i Afrika. Jag anser även att ett samarbete med Libyen är användbart för att hantera frågor som säkerhet och stabilitet, migration, folkhälsa, utveckling, handel, klimatförändringar, energi och kultur.
Jag uppmanar dock rådet och kommissionen att utöva påtryckningar på Libyen så att landet ratificerar och genomför Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga ställning från 1951 och dess tilläggsprotokoll från 1967, att fullt ut samarbeta med UNHCR för att garantera lämpligt skydd och lämpliga rättigheter för invandrare, och att anta en asyllagstiftning som erkänner flyktingars status och rättigheter i enlighet därmed, i synnerhet förbudet mot kollektiv utvisning och principen om ”non-refoulement”.
Jag påminner också rådet och kommissionen om deras skyldigheter att se till att EU:s utrikespolitik är fullt förenlig med stadgan om de grundläggande rättigheterna, särskilt artikel 19 som förbjuder kollektiva utvisningar och fastställer principen om ”non-refoulement”. Jag uppmanar vidare rådet och kommissionen att begära att de libyska myndigheterna undertecknar ett samförståndsavtal som garanterar UNHCR:s lagliga närvaro i landet, inklusive ett mandat för UNHCR att utöva all slags tillträdes- och skyddsverksamhet.
