Antagande av ändringar till fördraget (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är kommissionens uttalande om antagande av ändringar till fördraget.
Jag vill göra er uppmärksamma på att det inte har getts något utrymme för frågor från ledamöterna under denna debatt. Vi är dock mycket väl medvetna om att detta är en ytterst viktig debatt, så vi fäster stor vikt vid den.
José Manuel Barroso
Herr talman, mina damer och herrar! I dag har kommissionen avgett ett positivt yttrande om det beslut som fattades av rådet i december om att göra en begränsad ändring av artikel 136 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.
Som ni vet är målet att euroområdets medlemsstater ska kunna inrätta en permanent mekanism för att säkra den finansiella stabiliteten i hela euroområdet. År 2013 kommer denna europeiska stabilitetsmekanism att ersätta de nuvarande tillfälliga stabilitetsinstrumenten - europeiska finansiella stabilitetsfaciliteten och den europeiska stabilitetsmekanismen - och vi vet alla hur värdefulla de är.
Det handlar om ett beslut som är avgörande för att vi ska kunna bekräfta vår föresats att försvara vår gemensamma valuta och garantera finansiell stabilitet när vissa medlemsstater drabbas av ekonomisk obalans, obalanser som vi måste åtgärda. Detta är en mekanism som är nödvändig för att komplettera fördragets ramar.
Precis som jag själv betonade vid rådets senaste möte måste varje initiativ - även de initiativ som gäller den europeiska ekonomins konkurrenskraft och konvergens, och jag säger konkurrenskraft och konvergens eftersom det också handlar om våra ekonomiers konvergens - vara förenligt med fördraget och de principer och regler som har fastställts för EU och dess institutioner.
Kommissionen kommer därför att ta de initiativ - lagstiftningsinitiativ eller andra initiativ - som krävs för att garantera enhetlighet mellan den framtida stabilitetsmekanismen och den ekonomiska styrning som genomförs av unionen inom euroområdet.
Det är givetvis mycket viktigt att respektera fördraget, och det gläder mig att rådet den 4 februari medgav detta. Mekanismerna för att stärka den europeiska ekonomins konkurrenskraft och konvergens, som inte bara gäller de 17 euroländerna utan EU:s samtliga 27 medlemsstater, kommer att utformas med tillbörlig respekt för fördragen, det vill säga för unionens och EU-institutionernas behörighetsområden och i synnerhet parlamentets och kommissionens behörighetsområden. Det yttrande som kommissionen nyligen antagit nämner uttryckligen detta.
Det vi talar om i dag är en fråga av allmänt europeiskt intresse. Det är uppenbart att det inte bara ligger i euroländernas intresse att bevara euron. Det är därför som medlemsstater utanför euroområdet om de så önskar kan vara delaktiga i arbetet med att införa den permanenta mekanismen. De kommer också om nödvändigt att kunna delta i insatser som kommer att genomföras inom ramen för den kommande mekanismen, vilka vissa redan har gjort inom ramen för de nuvarande tillfälliga mekanismerna.
I dag talar vi också om vårt globala ansvar för krisen, där inrättandet av en kommande europeisk stabilitetsmekanism är en av de viktigaste delarna. Vi måste gå snabbt och bestämt vidare i den här frågan.
Att vi måste arbeta snabbt innebär inte att vi ska förhasta oss, och det utesluter verkligen inte att vi tar oss tid för gemensamma diskussioner. De beslut som vi kommer att fatta under de kommande veckorna för att verkställa lärdomarna från krisen är beslut som kommer att avgöra vår gemensamma framtid. Därför måste vi vara mycket tydliga med i vilken riktning vi vill arbeta.
Vi är alla överens om att vi måste göra ett antal reformer för att kunna bevara den finansiella stabiliteten, öka våra ekonomiers konkurrenskraft och konvergens och utnyttja den fulla potentialen till en hållbar tillväxt som skapar arbetstillfällen.
Nu återstår att avgöra efter vilken linje dessa reformer ska gå, och jag anser att den bästa linjen för att ta EU framåt är EU-linjen. Det sätt som vi väljer att införa den europeiska stabilitetsmekanismen på kommer att bidra betydligt till att besvara denna fråga.
När det gäller förfarandet anser kommissionen att villkoren är uppfyllda för att göra en förenklad ändring av fördraget i enlighet med artikel 48.6 i fördraget om Europeiska unionen.
Jag vet att många av er undrar över den ytterst mellanstatliga karaktären hos denna permanenta mekanism. Även vi hade föredragit snabbare framsteg som var mer förankrade i EU:s system. Vi måste dock inse att denna nya åtgärd inte minskar unionens och EU-institutionernas nuvarande behörighetsområden. Den ökar vår samlade kapacitet att hantera vissa utmaningar som inte uttryckligen förutsågs i fördraget.
Jag vill här betona vissa viktiga frågor som lyftes fram i kommissionens yttrande. Jag anser att de kommer att hjälpa oss att utvecklas till en union som visar mer solidaritet - en mer ansvarsfull, enad och stark union.
Den första aspekten är solidariteten. Det är en av EU:s grundläggande värderingar, och jag vill vara mycket tydlig på den punkten. Under diskussionerna om förslaget till den begränsade ändringen av fördraget sade kommissionen att denna ändring inte på något sätt fick skada de solidaritetsmekanismer som föreskrivs i artikel 122 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt om en medlemsstat har svårigheter eller allvarligt hotas av stora svårigheter. I motsats till vad många tror kommer artikel 122 inte att genomgå någon förändring.
Solidariteten i EU innebär också ett ansvar. Det kan inte finnas solidaritet i EU om det inte finns något ansvar. Givetvis kan det inte heller finnas något ansvar om det inte finns solidaritet. Detta gäller i synnerhet finansiell solidaritet och finansiellt ansvar, och det är hela tanken bakom de tillfälliga stabilitetsmekanismerna. Det kommer också att vara tanken bakom den permanenta mekanismen, vars villkor kommer att vara mycket stränga. Vi måste vara mycket tydliga: alla medlemsstater måste föra en ansvarsfull finanspolitik.
Solidariteten och ansvaret inom EU kan endast förbättras genom större samordning och bättre tillsyn. Det är den viktigaste lärdomen från krisen. EU:s ekonomiska styrning inom euroområdet kommer därför att utgöra den grund som den kommande stabilitetsmekanismen måste vila på.
Vi måste stärka den ekonomiska styrningen i EU. Vi måste med andra ord utöka och fördjupa den för att garantera stabilitet i euroområdet i synnerhet och stabilitet i EU som helhet. Att utöka den ekonomiska styrningen innebär att den inte bara ska omfatta budgetpolitiken, utan även den ekonomiska politiken och strukturella reformer. Det är hela syftet med den europeiska termin som vi nyligen kommit överens om.
Denna process inleddes med framläggandet av den årliga tillväxtöversikt som utarbetas av kommissionen. Detta dokument fastslår och visar tydligt att den nuvarande politiken inte räcker till. Vi måste göra mer för att hantera de aktuella utmaningarna. Vi måste göra mer tillsammans, och vi får inte vara splittrade. Vi måste göra mer för att skapa större konvergens i stället för att skapa större skillnader.
När det gäller fördjupandet av den ekonomiska styrningen, så är detta i sig målet med de sex förslag som kommissionen lade fram. Jag vet att vi kan räkna med ett starkt stöd från parlamentet för dessa förslag, och jag tackar er för detta stöd. Ni kan vara förvissade om att kommissionen kommer att stödja och underlätta denna process ända till slutet, så att vi kan uppnå våra mål.
Det är just detta reformpaket som den europeiska stabilitetsmekanismen kommer att omfattas av, och inom den närmaste framtiden även den europeiska finansiella stabilitetsfaciliteten. Jag är övertygad om att vi har antagit rätt strategi och att alla har en uppgift i den strategin. Kommissionen kommer att fullgöra sin uppgift och tänker i synnerhet delta aktivt i arbetet med att införa den kommande europeiska stabilitetsmekanismen.
Det räcker dock inte att ha rätt strategi. Vi måste tillämpa den också. Jag anser att vi kommer att lyckas med att genomföra vår strategi om vi alla följer ett fåtal enkla och tydliga regler. Med detta menar jag den demokratiska legitimitet som bygger på Europaparlamentets kontrollmöjligheter. Jag menar även styrkan i de permanenta institutioner som arbetar öppet och som är gemensamma för alla 27 medlemsstater, vilket också garanterar enhetlighet över hela EU.
Jag tänker också på principen om jämlikhet mellan fördragets medlemsstater och principen om rättvisa konkurrensvillkor, som föreskriver att de åtgärder som vidtas av medlemsstaterna inte får påverka, ändra eller skada det samarbete som äger rum på EU-nivå.
Vi måste vara vaksamma och se till att ingen länk felar, vilket skulle riskera att förstöra hela kedjan. Vi måste satsa mer på att öka förtroendet mellan medlemsstaterna och mellan medlemsstater och EU-institutionerna.
Vi är en union, och vi måste agera som en union för att ta oss ur krisen och bygga en stadig grund för ett mer konkurrenskraftigt, mer välmående, stabilare och mer inkluderande EU. Det är i denna anda vi måste vidta våra åtgärder. Det är i denna anda som kommissionen har agerat och kommer att fortsätta agera. Jag tror att jag kan säga att vi kan räkna med ert stöd här.
Elmar Brok
Herr talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Vi är fullt medvetna om att vi behöver en bestämmelse i fördraget för att skapa rättssäkerhet. I mitt hemland betraktas detta som en konstitutionell nödvändighet och det är därför som vi diskuterar ändringar av fördraget så att vi kan garantera eurons stabilitet på lång sikt.
Det finns många andra möjligheter som rör mer omfattande ändringar av fördraget, vilket skulle införliva det helt i gemenskapspolitiken. Ett annat alternativ är att vi formulerar om på ett annat ställe i den aktuella artikeln. Å andra sidan finns det självklart då en risk för att det förenklade förfarandet inte längre kan tillämpas, vilket skulle leda till att det krävs folkomröstningar. Som ett resultat av det skulle vi inte kunna fatta ett beslut i tid, vilket skulle leda till problem som skulle påverka finansmarknaderna.
Det är dock viktigt att förklara att den monetära unionen är gemenskapens behörighet. Vi måste se till att denna behörighet inte undermineras av stabilitetsmekanismen eller pakten för konkurrenskraften.
Fördraget har brister som tyvärr endast kan lösas genom ett mellanstatligt arbetssätt, på grund av omständigheterna som beskrivits tidigare. Det finns dock exempel på medlemsstater som antar gemensamma förordningar, till exempel som ett fördjupat samarbete, genom att använda EU:s institutioner för att utföra det nödvändiga arbetet. Detta bör också vara möjligt i detta sammanhang och det gäller särskilt kommissionen. Det vore fel att fastställa parallella strukturer som sedan skulle glida allt längre ifrån varandra och hindra gemenskapen från att fortsätta vara en sammanhållande enhet på lång sikt. Vi måste till varje pris undvika detta. Om vi inte agerar ansvarsfullt och korrekt under de kommande veckorna kommer vi att se början på en splittring.
Det måste också bli tydligt att gemenskapsmetoden och den mellanstatliga metoden inte är av lika vikt. Den mellanstatliga metoden är endast ett stöd att använda när gemenskapsmetoden inte går att använda på grund av skäl med anknytning till fördraget. Därför måste vi se till att frågan kan överföras till EU-politik utan större problem vid eventuella ändringar av fördraget, som vi har gjort med Schengen och med många tidigare exempel.
Detta kräver en radikal lösning, som samtidigt tillhandahåller tydliga rättsliga strukturer, så att länderna som inte är inkluderade kan vara säkra på att de innefattas när de uppfyller villkoren. Det måste även garantera att de mindre länderna gör så på lika villkor, eftersom vi vet att gemenskapsstrukturer inte bara garanterar sammanhållning utan även beslutsfattande förmåga på lång sikt. Vi måste ännu ta reda på hur svår den mellanstatliga strategin blir i fallet med pakten för konkurrenskraften.
Det finns tre områden. Det första är stabilitets- och tillväxtpakten, som innefattar normal lagstiftning och gemenskapsmetoden. Det finns också ändringar av fördraget, som innebär en risk för splittring samt pakten för konkurrenskraft, som definitivt kräver vidare diskussion. Europaparlamentet måste visa att det tar ansvar och vi måste göra detsamma inom vår grupp. Vi vet vilket viktigt datum den 24 mars är, liksom efterföljande måndag. Jag anser inte att vi arbetar för en idealisk lösning men om vi agerar ansvarsfullt bör de andra institutionerna och i synnerhet rådet göra detsamma.
Vår tanke är att vi bör se den mellanstatliga metoden som en övergångslösning. Det är kopplat till institutionernas befogenheter och i synnerhet kommissionen i denna fråga. Rådet bör vara tillgängligt för diskussioner under de kommande dagarna. Det innebär att vi är beredda att diskutera denna fråga, i syfte att övervinna de problem som vi har i denna kammare, eftersom de mindre länderna och länderna utanför eurosamarbetet anser att de missgynnas på grund av det sätt som pakten om konkurrenskraften har inletts. Allt detta gör vårt arbete svårt. Jag vill bidra till att se till att det finns en majoritet som är för denna plan inom den nödvändiga tidsfristen. Jag hoppas att rådet ger oss möjligheten under våra diskussioner att få till denna majoritet.
Roberto Gualtieri
Herr talman, mina damer och herrar! Vi står vid ett vägskäl för EU:s framtid. Efter de många förseningar som vi är skyldiga till, inser nu alla att EU behöver verklig ekonomisk styrning, som måste vara särskilt stringent för de länder som ingår i euroområdet.
Därför välkomnar vi skapandet av en permanent stabilitetsmekanism, som vi anser är en central faktor i byggandet av en verklig ekonomisk styrning i EU, även om vi fortsätter att göra rättsliga och politiska undantag för det antagna förfarandet, som vi anser är riskabelt och inte utnyttjar de instrument som tillhandahålls av fördraget till fullo. Det gläder mig att höra att även ni instämmer i dessa reservationer.
Nu betonar vi dock en annan fråga. Hur ska den nya mekanismen egentligen fungera? Kommer den att bidra till att stärka EU:s ekonomiska styrning eller kommer den att bli ett steg mot en ny (och nödvändigt diskret) ”mellanstatlighet”, vilket även var riktningen för den olyckliga formuleringen i den fransk-tyska pakten för konkurrenskraften? Med andra ord, i vilken riktning kommer detta tåg att färdas? Vem kommer att köra det?
Å ena sidan, fastställer det aktuella ändringsförslaget till artikel 136 faktiskt en mellanstatlig mekanism som är helt frånkopplad från EU och dess institutioner samtidigt som det å andra sidan står i kommissionens ståndpunkt att mekanismen kommer att behöva förlita sig på EU:s ekonomiska styrning och att kommissionen kommer att vidta samtliga åtgärder för att garantera överensstämmelse mellan stabilitetsmekanismen och den tidigare nämnda ekonomiska styrningen.
Vi uppskattar dessa intentioner men eftersom det inte finns några tecken på detta i förslaget till ändring av artikel 136 anser vi att det är dags att tydligt definiera hur denna mekanism ska fungera. Vilket förfarande kommer att antas för att fastställa mekanismen? Vilken roll kommer kommissionen få i dess hantering och när det gäller att definiera villkoren för dess tillämpning? Hur kommer sammansättningen av sekretariatet att se ut? Vad tycker rådet om det som José Manuel Barroso precis sade om giltigheten av de nuvarande extraordinära solidaritetsmekanismerna? Vilken roll ska Europaparlamentet spela?
Jag anser att enbart en omformulering av ändringsförslaget till artikel 136 eller en tydlig förklaring från Europeiska rådet kring dessa frågor, kan leda till att Europaparlamentet antar ett yttrande i linje med Europeiska rådets önskade tidsplan.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
William
(EN) Herr talman! Jag vill fråga Roberto Gualtieri om det har fallit honom in att det mellanstatliga samarbetet skulle vara en mycket bättre väg för EU:s befolkning och EU:s arbetslösa än en europeisk superstat vilket han verkar förespråka? Har han tänkt på det?
Roberto Gualtieri
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller hårt på EU och de befogenheter som den tilldelats i fördragen, som jag även anser representerar det bästa sättet för att genomföra vår roll som direkta representanter för EU:s medborgare.
Guy Verhofstadt
Herr talman! Jag anser att vi kan vara nöjda med José Manuel Barrosos uttalanden om ändringarna av fördraget. Självklart är det nu upp till oss att utarbeta ett yttrande och vi måste göra det före den 24 mars, eftersom ett viktigt möte i rådet äger rum då. Kan vi nå en majoritet för ett förenklat förfarande? Vi får se. Jag anser att det fortfarande finns en del villkor som måste uppfyllas.
Jag anser att det första villkoret är att vi behöver se till att mekanismen hanteras av kommissionen så långt det går. Jag har bra argument för detta. Ni lade säkert märke till att den 6 januari utfärdade den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen (EFSM), som hanteras av kommissionen, 5 miljarder euro i obligationer på marknaden under en femårsperiod. Den 25 januari gjorde den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten, som är mellanstatlig, detsamma, också den med 5 miljarder euro och även där under fem år.
Obligationerna som hanterades av kommissionen emitterades till 2,5 procent och de som hanterades av det mellanstatliga systemet erbjöds till 2,89 procent. Det innebär att EFSM, som hanteras i enlighet med gemenskapsmetoden, utfärdar obligationer till en lägre ränta än det mellanstatliga systemet. Jag vill ta upp den här frågan eftersom det är viktigt att visa att gemenskapsmetoden ger mycket bättre resultat än det mellanstatliga systemet.
För det andra, anser jag att vi måste fråga oss själva om vi kan använda ändringsförslaget till artikel 136 i syfte att stärka det ekonomiska styrpaketet som för närvarande diskuteras. Corien Wortmann-Kool och andra föredraganden har lagt fram sex förslag. I dessa sex förslag behöver vi dock fortfarande klartecken från rådet så att förfarandena kan påbörjas av kommissionen. Detta problem kan även lösas genom artikel 136. Vi skulle kunna säga att om artikel 136 åberopas - det vill säga den permanenta krismekanismen - kommer kommissionen automatiskt att kunna starta detta förfarande och rådet kommer inte att kunna blockera detta med en omvänd kvalificerad majoritet. Därmed finns det en verklig automatisk aspekt när det gäller sanktionerna. Detta är en andra betraktelse som vi kanske behöver återkomma till i vårt yttrande, som jag tidigare har sagt till Elmar Brok och Roberto Gualtieri, de två föredragandena för vårt utskott.
Jag skulle vilja avsluta med en tredje kommentar. Elmar Brok och Roberto Gualtieri! I er egenskap av föredragande måste ni försöka få uttalanden och försäkringar från rådet, inte om det nuvarande paketet, utan om alla de saker som har meddelats under de senaste dagarna: pakten om konkurrenskraften, den mellanstatliga metoden, de många länderna som motsätter sig detta, etc. Just nu råder det verklig splittring i rådet kring denna fråga. Jag anser att vi måste få en försäkran från rådet att det även kommer att tillämpa gemenskapsmetoden i detta andra ekonomiska styrpaket. Varför då? Därför att den mellanstatliga metoden inte fungerar. Föreställ er för ett ögonblick att EU:s konkurrensregler hanterades av rådet! Hur många gånger skulle affärsverksamheter bötfällas på grund av att de inte följer konkurrensreglerna? Ett företag eller privat affärsverksamhet skulle aldrig bötfällas för att det inte följde EU:s konkurrensregler. Detsamma gäller dessa regler och det är därför som jag vädjar till de två föredragandena om att få en försäkran om att gemenskapsmetoden också tillämpas på det andra ekonomiska styrpaketet.
Rebecca Harms
Herr talman, mina damer och herrar! Det är tydligt att Europaparlamentet förstår varför ändringarna av fördraget är baserade på det förenklade förfarandet. Det handlar om en nödsituation. Det är också tydligt att Europaparlamentet anser att det inte är rätt att förfarandet som verkställer krismekanismen också innebär ett slut för gemenskapsmetoden i framtiden och att Europaparlamentet och kommissionen, åtminstone till viss del, utesluts.
Jag skulle också vilja förklara vår väldigt kritiska hållning till den ökade mellanstatligheten. För ögonblicket tror jag att allt fler EU-medborgare inte förstår vilka beslut som fattas i varje situation. Tyskar har ställts mot greker och greker har ställts mot tyskar. Irländare tror att tyska banker räddas på deras bekostnad. Detta misslyckande att förklara situationen har att göra med att rådet är en helt sluten organisation och att beslut endast fattas i sista minuten.
Vi behöver mer insyn i detta område. Annars kommer vi att förlora medborgarnas förtroende snabbare än vi kan föreställa oss. Om ni vill att vi ska underkasta oss det förenklade förfarandet vid denna tidpunkt måste ni därför vara beredda på att stärka Europaparlamentets roll som representant för medborgarna i rådet och kommissionen, vilket alla lovade innan Lissabonfördraget trädde i kraft. Detta fördrag samt argumenten för mer demokrati i EU stöddes inte bara av dig, José Manuel Barroso, utan även av medlemsstaternas makthavare. Jag skulle nu vilja se detta tillämpas praktiskt.
Vi behöver bara se på vad som händer i Grekland just nu. Det finns en plan om att privatisera stränderna för att kunna betala av Greklands skuld. Det innebär ett slut på hur krisen har hanterats fram tills nu. Genom att helt betona ett åtstramningspaket, som har lanserats ivrigt av Tyskland, kommer länderna med budgetunderskott att knuffas ännu närmare ruinens brant. Vi måste utvärdera det som görs. Vi behöver diskutera strukturen av denna krispolitik och den påstådda solidaritetspolitiken. Hur ska vi annars kunna garantera att det förekommer en tydlig förståelse någonstans i EU för vad som fortfarande behöver göras under denna kris?
Jag skulle vilja säga en sak till. Jag anser att vi måste vara beredda på att visa oss solidariska med andra länder i EU. De medel som är tillgängliga för närvarande räcker inte. I dag togs ett beslut i Bryssel om att tillhandahålla mer likviditet. Vi behöver snart diskutera detta igen och även frågan om euroobligationer. Guy Verhofstadt har tillhandahållit den rätta motiveringen för detta. Vi behöver dock också diskutera hur vi vill att vår inkomstpolitik ska se ut i framtiden.
Jag är ledsen att jag dragit över tiden. I slutändan behöver vi mer tid för denna debatt, så att vi kan fatta ett beslut och inte bara inta en defensiv hållning.
(Talmannen avbröt talaren.)
Ashley Fox
Herr talman! Jag liksom min grupp stöder ändringarna av fördraget eftersom vi vill se stabilitet inom euroområdet. Även om Storbritannien inte är medlem i eurosamarbetet - och jag hoppas att vi aldrig blir det - så har vi ett egenintresse i dess framgång. Hälften av Storbritanniens handel sker med euroländerna. London är Europas finansiella huvudstad. Storbritannien vill alltså att det ska gå bra för euroområdet och vi hoppas att den föreslagna stabiliseringsmekanismen kommer att innebära ett stöd på kort och medellång sikt.
Min förhoppning är att Europaparlamentet kommer att agera ansvarsfullt och anta rådets föreslagna ändringar. Om euron ska kunna överleva och frodas på lång sikt är det nödvändigt med mer radikala ändringar. Herr Barroso, du kan ha så mycket kontroll, övervakning och ekonomisk styrning som helst men i grund och botten, om länder som Grekland, Irland och Portugal ska förbli i euroområdet måste de bli mycket mer konkurrenskraftiga, lika konkurrenskraftiga som Tyskland, och det är dit kommissionen bör rikta sina insatser.
Lothar Bisky
Herr talman, mina damer och herrar! Lissabonfördraget har endast existerat under en kort tid. Men det ska nu ändras för andra gången på bara några månader på grund av något som påstås vara brådskande. Som ett resultat av detta kommer ändringarna av fördraget inte att antas enligt den demokratiska processen som fastställdes i Lissabonfördraget utan med hjälp av ett påskyndat förfarande.
Vi har nu sett hur detta förfarande användes för att tillåta att räddningspaket för banker, som uppgick till flera miljarder euro, kringgick Europaparlamentet. Återigen befinner sig rådet nu under tidspress och flera stats- och regeringschefer vill att de nya ändringarna av fördraget ska genomföras genom att använda den förmodat beprövade metoden med påskyndat förfarande. Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster motsätter sig denna strategi, som riskerar att bli en standardprocess, och uppmanar till att ändringar av fördraget ska hanteras med hjälp av ett normalt förfarande, inklusive konventionen, som fastställts i Lissabonfördraget.
William  Dartmouth
Herr talman! Låt mig börja från scratch. Först var det en ren tullunion, sedan blev det en politisk union, men utan ordentligt demokratiskt bifall, sedan blev det en monetär union - mer eller mindre, eftersom tio medlemsstater har varit kloka nog att hålla sig utanför - men vad vi nu har är en skuldunion. En skuldunion som helt enkelt inte fungerar.
Låt oss titta på räntan för tyska statsobligationer. Om den monetära unionen skulle fungera skulle samtliga medlemmar i den monetära unionen, samtliga länder inom euroområdet, kunna låna pengar till samma ränta - till samma ränta som den viktigaste indikatorn, tyska statspapper - men så är inte alls fallet. För närvarande betalar Portugal 4,8 procent mer, Irland betalar 5,9 procent mer och Grekland betalar 8,25 procent mer. Precis som Roberto Gualtieri sade är detta ett avgörande ögonblick.
Jag förväntar mig inte att varken ordföranden för PPE-gruppen eller ordföranden för S&D-gruppen - som skakade på huvudet när jag talade - ska förstå den avgörande betydelsen av detta men jag anser att de väldigt snart kommer att behöva göra det. Ert problem, och det är mest ert problem, skulle bäst kunna lösas genom mellanstatligt samarbete. Ekonomisk styrning är en fälla och dessutom finns det inget mandat för detta. Ingen nämner någonsin eller verkar tänka på de hårt pressade skattebetalarna i nationsstaten när ni nu försöker bygga detta bräckliga och fåfänga imperium.
Återigen vill jag påminna er om att det finns 27 medlemsstater: 11 av dem är nettobidragsgivare och 16 av dem är mottagare, och det finns en avgrund mellan dem som bidrar och de som inte gör det. Jag misstänker framför allt att de tyska skattebetalarna inte kommer att stå ut med denna dyra charad mycket längre till.
År 1896 sade William Jennings Bryan i ett utomordentligt tal om bimetallism följande: ”Korsfäst inte mänskligheten på ett guldkors.” I dag skulle jag snarare vilja säga, framför allt till kommissionens ordförande som har den verkställande makten: korsfäst inte Storbritanniens och resten av EU:s skattebetalare på eurokorset.
Bruno Gollnisch
(FR) Herr talman! Jag skulle först vilja ta upp skandalen med det ”förenklade” förfarandet - i verkligheten ett förrädiskt sådant - för att anta ändringar av fördraget.
Som vanligt finns det ingen riktig debatt, inget direkt samråd med befolkningen. Det är dock inget okontroversiellt ämne. Det handlar om att göra den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen permanent. Innebär denna mekanism, förutom möjligheten att skapa en europeisk skuld som så småningom betalas av de redan skuldtyngda medlemsstaterna, att medlemsstaterna skulle bli tvungna att betala denna europeiska skuld innan de betalar sina egna skulder? Detta skulle man kunna säga är finanspolitik som den bedrivs av Sapeur Camember - huvudpersonen i en humoristisk tecknad serie i Frankrike - soldaten får order om att fylla igen hålet på gården intill barackerna och när han fyllt igen hålet har han lyckats gräva ett nytt hål precis bredvid.
I utbyte mot Tysklands delaktighet tillåts vi ingå en pakt, den så kallade pakten om konkurrenskraften, vars detaljer, enligt en not från den franska regeringens generalsekretariat för EU-frågor, inte var menade att komma till allmänhetens kännedom. Faktum är att de är alltför välkända. Lösningen innebär åtstramning, övervakning och ökad standardisering av finanspolitiken.
Det handlar om att utöka konvergensen till samtliga politiska områden som har en inverkan på konkurrenskraften även om de i princip faller inom medlemsstaternas behörighetsområde. Kort sagt, det handlar om att transponera samtliga tyska åtgärder till hela euroområdet som Nicholas Sarkozy så gärna vill. Det är helt oacceptabelt, liksom alternativet om en homogen europeisk suverän skuldmarknad plus en ökning i den europeiska budgeten och skapandet av en särskild skatt för att finansiera den. Vi måste göra något annat.
José Manuel Barroso
För det första vill jag tacka samtliga talare och framför allt föredragandena, Elmar Brok och Roberto Gualtieri, för deras kommentarer om betydelsen av gemenskapsmetoden, liksom att de uppmärksammat vad som verkar kunna bli en mellanstatlig tendens. Jag kan bara tacka dem för detta.
Låt oss vara helt tydliga när det gäller detta specifika fall. Kommissionen har gett sitt stöd till denna översyn eftersom den besvarar en utmaning om en behörighet som inte tillhandahölls i fördraget. Fördraget fastställde inte någon permanent stabiliseringsmekanism. Medlemsstaterna beslutade därmed enhälligt att skapa en mekanism och att göra så på mellanstatlig grund. Det var ett enhälligt beslut taget av medlemsstaterna.
Jag gör inte någon hemlighet av att jag - och jag har varit väldigt tydlig med detta - håller med dem som vill påskynda detta. Ett mellanstatligt steg skulle kunna innebära framsteg, men vi skulle hellre ta rejäla mellanstatliga kliv framåt. Som vi dock vet har flera av de stora framstegen för EU under historien om den europeiska integrationen inletts med mellanstatliga initiativ, till exempel Schengen eller området med frihet, säkerhet och rättvisa. Frågan om politiskt ansvar är därmed följande: måste vi eller måste vi inte stödja något som, även om det inte helt överensstämmer med våra preferenser - det vill säga gemenskapsmetoden - icke desto mindre innebär ett stärkande av vår kollektiva förmåga att ta itu med utmaningar, vilket inte uttryckligen tillhandahålls i fördraget? Vårt svar är ja. Jag anser att vi måste vara för detta. Det är därför som kommissionens ståndpunkt är positiv till denna reform av fördraget.
Jag vill dock vara öppen med att kommissionen föredrar gemenskapsstrategin. För övrigt är detta den debatt som vi hade under förberedelserna inför detta beslut. Några ville se - och föreslog också - en ändring av artikel 122, vilket skulle avskaffa en behörighet som har existerat sedan Romfördragen. Jag var personligen mot detta. Jag anser därför att vi nu kan säga att vi utvecklar denna nya behörighet tillsammans även om den egentligen inte faller inom ramen för gemenskapsmetoden. Samtidigt är vi väldigt noggranna i vår ståndpunkt, och jag citerar: ”Kommissionen kommer att ta alla initiativ, både rättsliga eller av annan typ, för att garantera en överensstämmelse mellan den framtida mekanismen och EU:s ekonomiska styrning inom euroområdet i synnerhet, samtidigt som de befogenheter som tilldelats EU och dess institutioner av fördraget respekteras.” Detta är ett väldigt tydligt ställningstagande och jag skulle vilja dela detta mål med er.
Under debatten talade några till exempel om motstånd eller skillnader mellan en medlemsstat och de andra, mellan Storbritannien och euroområdet. Vanligtvis brukar jag inte vilja göra denna distinktion men det finns vissa skillnader, den viktigaste är för övrigt det faktum att skulden för euroområdet är så mycket mindre än Storbritanniens. Storbritanniens skuld är mycket större än skulden för hela euroområdet. Det är därför som problemet som existerar inom euroområdet - som apropå det vissa av er redan har påpekat - i verkligheten är ett problem om relativ konkurrenskraft. Det är därför som vi nu försöker hitta en lösning för konkurrenskraften och konvergensen - och jag betonar konvergensen - inom EU.
Även om vissa inte håller med så behöver vi röra oss mot en större konvergens inom euroområdet och EU för dem som vill röra sig framåt, eftersom det nu inte bara är federalisterna eller integralisterna som vill ha ökad styrning inom EU. Marknaderna kräver också en sådan styrning och vi behöver lyssna till detta. I dag kräver marknaderna av EU inte bara att vi bestämt ska försvara euroområdet utan att vi även ska tillhandahålla ett tydligare system för styrning. Det är dessutom sant att gemenskapsstrategin normalt sätt ger mer av en garanti än en strategi som alltför ofta lämnas till ledarnas goda vilja.
(Applåder)
Vi arbetar i denna riktning även på andra projekt, i synnerhet projektet om konkurrenskraft och konvergens. Det är dock något som vi får diskutera en annan gång. I vart fall anser jag att i denna fråga har kommissionen antagit rätt ståndpunkt: att uttrycka en tydlig uppfattning för denna begränsade översyn av fördraget samtidigt som vi ber samtliga att vara mer uppmärksamma på behovet av att undvika att skapa mekanismer som splittrar, som Elmar Brok till exempel sade, eftersom det är EU:s institutioner som garanterar att EU förblir en helhet och eftersom kommissionen vidtar åtgärder både för euroområdet och för medlemsstaterna utanför euroområdet.
Låt oss därför vara uppmärksamma på denna aspekt. Låt oss inte styras av behovet av att svara på brådskande utmaningar och därmed skapa ännu större problem i framtiden. Låt oss garantera en starkare styrning samtidigt som vi garanterar en union i den anda som naturligtvis måste vara EU:s anda: en anda av solidaritet och ansvar.
Manfred Weber
(DE) Herr talman, herr Barroso! Både de nödvändiga ändringarna av fördraget och den institutionella debatten som vi håller visar att nu när Lissabonfördraget har tillämpats i över ett år så kan vi inte längre lösa de utmaningar som världen presenterar för oss med hjälp av fördraget i dess nuvarande form. Det är exakt det som dagens debatt visar oss. Å andra sidan när vi talar om det nuvarande fördraget får vi höra att en bredare debatt om fördraget är ofattbar och meningslös med tanke på situationen i medlemsstaterna och i synnerhet i Storbritannien och Tjeckien. Det är den konflikt som vi just nu befinner oss i. Vi behöver mer men vi kommer inte att få det från medlemsstaterna. Europaparlamentet måste presentera en lösning.
Om vi lyssnar på vad medborgarna säger i dag är det tydligt att de är medvetna om att vi nu behöver anta ändringar av fördraget. Medborgarna ställer frågor som: ”Hur ska vi kunna få marknaderna under kontroll inom den närmaste framtiden?” Det är därför vi behöver ett starkt EU.
Vi måste dock ställa oss en ännu viktigare fråga, nämligen: Vilken nytta gör egentligen vårt europeiska projekt? I decennier har det svarat för bevarandet av fred och för att få slut på krig på vår kontinent. I morse tog jag emot en grupp skolelever. För unga i dag är tack och lov krig inte längre ett hot. De kan inte föreställa sig hur det är att leva under ett krig. I våra debatter tar vi upp globaliseringshotet och förklarar att EU behöver hålla det onda som globaliseringen representerar under kontroll. Det är ett negativt argument. Om vi inte bara vill vinna medborgarnas sinnen utan också deras hjärtan måste vi ta ytterligare ett steg i frågan om vilken nytta det europeiska projektet gör. Vi måste tala om bilderna och fråga oss själva vad EU uppnår och vilken som är dess uppgift.
När de mäktiga i världen går samman, inklusive Förenta staterna, Japan, EU, Brasilien, Indien och så vidare, vem kommer att räcka upp handen och fråga om vi riktar tillräckligt med uppmärksamhet åt de sociala frågorna? Kina kommer inte att göra det. Vi kommer att behöva göra det. Vem kommer att räcka upp handen och säga: ”Vi behöver tänka på miljöfrågorna?” Amerikanerna kommer inte att göra det. Vi kommer att behöva ta upp den frågan. Vem kommer att säga: ”Vi vill upprätthålla fred i hela världen och se till att konflikter inte eskalerar till regelrätta krig”? Vi kommer att behöva göra det med tanke på vår historiska erfarenhet.
Om vi ser på Tunisien är det tydligt att folket där vill ha samma modell som vi har i EU. Vi har ett väldigt attraktivt levnadssätt. När vi därför diskuterar frågor om fördraget, när vi talar om hur vår kontinent fungerar och det arbete vi behöver utföra, så måste vi se till det större sammanhanget så att vi inte bara vinner medborgarnas sinnen utan också deras hjärtan för vårt projekt. Då kommer vi också att kunna skapa förtroende för det på nationell nivå.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka Manfred Weber för att han besvarar min fråga, som jag även hoppas att José Manuel Barroso kan svara på, eftersom den främst är riktad till honom.
Jag stöder avsikten bakom ändringarna av fördraget. Liksom andra är jag oroad över mekanismen. Men det förenklade förfarandet tillhandahåller att samtliga nationella parlament, samtliga 27 nationella parlament måste samtycka åtminstone i antagandet av ändringarna av fördraget.
De nationella parlamenten får sex månader på sig att besluta vad de vill göra. Vi talar om att anta ett beslut i mars, ett rådsbeslut som fattades i december. Hur är det möjligt? Visst måste de vänta till juni för att kunna fatta det beslutet?
Manfred Weber
(DE) Herr talman! Å ena sidan är det viktigt att medlemsstaterna är i kontroll av fördragen, vilket är anledningen till att ändringarna måste ske på denna nivå. Å andra sidan brottas vi med frågan som finns implicit i många av de frågor som jag har försökt besvara. Reflekterar vi noggrant kring detta, tar vi oss tillräckligt med tid och tillåts vi ta tillräckligt med tid för att diskutera allt i detalj? Eller är folks förväntningar såpass höga och påtryckningarna från de globala utmaningarna så stora att vi behöver bli snabbare och agera snabbare? Därför ser jag inte frågan om tid som ett problem utan vi behöver komma med svar. Vi måste lyfta fram det.
Talmannen
Nästa talare på listan är Martin Schulz, som har skickat ett brev till mig. Om det finns något missförstånd kring talarordningen så kan jag förklara det efter debatten.
Martin Schulz
(DE) Herr talman! Brevet var adresserat till dig personligen och inte till kammaren.
Ändringar i fördrag är alltid komplexa, även förenklade sådana. Vad vi diskuterar här visar att vi befinner oss i en extremt svår situation. Begreppet ”förenklat förfarande” döljer det faktum att det är möjligt för denna typ av förfarande att misslyckas. Det kan misslyckas här och även på andra håll. Det har sagts att om det misslyckas så kommer vi att hamna i en väldigt svår situation. Därför behöver vi ställa oss frågan återigen vad vi kan göra för att se till att det inte misslyckas. Det är sant att vi blir lyssnade till. Om enbart ratifikationsförfarandet misslyckas eller hela europrojektet i sin helhet beror på stats- och regeringschefernas beslutsamhet att vidta sammanhängande och gemensamma åtgärder. En hel del välgrundade kommentarer har redan fällts i detta avseende.
Jag skulle vilja lägga till tre punkter som är av grundläggande betydelse. I dag, ett år efter att denna allvarliga kris startade, skulle jag vilja fråga er vilket externt värde som vår valuta har. Svaret på den frågan är 1,35 US-dollar. När euron först introducerades var siffran i stället 1,17 US-dollar. Nu har den nått 1,35 US-dollar. Värdet av en internationell valuta baseras på dess externa värde. Under det senaste året har det externa värdet av euron varit mycket stabilt. Eurons interna struktur har dock inte alls varit stabil. Det har berott på stats- och regeringschefernas enorma dubbeltydighet och dubbelmoral.
Problemet är inte att EU inte kan agera på ett konsekvent sätt. Verktygen är trots allt på plats. Problemet är att EU inte kan enas om ett konsekvent förfarande. När vi säger att EU inte kan enas, bör vi även lägga till ”inte vi som är närvarande här i dag”. Det är inte Europaparlamentet eller kommissionen utan det är regeringarna i de suveräna medlemsstaterna som har skapat en stark monetär union som kan vidta externa åtgärder men som inte är beredd att skapa de självständiga interna instrument som behövs för att fastställa en stark ekonomisk politik och socialpolitik samt en stark regeringsstrategi jämte en stark valuta. Det är den avgörande frågan.
För det andra, allt som sker i EU sker inom ramen för fördragen. När emellertid något händer inom ramen för fördragen och vi inte godtyckligt vill skapa något som strider mot fördragen, för det finns de som överväger att göra det, så står det klart för Europaparlamentet att den institution som är central för detta också måste vara central inom fördragets ram, nämligen kommissionen. Den demokratiska legitimiteten i våra åtgärder på EU-nivå, med direkt koppling till Europaparlamentet, fastställs av kommissionen. Det är därför som det som du har förklarat stämmer på samma sätt som det som föredragandena Elmar Brok och Roberto Gualtieri också har sagt.
Min tredje poäng är att risken för EU ligger i det faktum att det är starkt när det agerar på ett konsekvent sätt som det största ekonomiska samarbetsområdet i världen, med 500 miljoner invånare, men om EU i stället tillåts att falla samman i 27 enskilda delar blir det svagt. Detta kunde vi tydligt se under händelserna på andra sidan Medelhavet. Om EU inte intar en konsekvent ståndpunkt så har den heller ingen roll att spela. Om den antar en konsekvent ståndpunkt, då med sin sociala och ekonomiska modell, så kommer den att bli en motor för den globala ekonomin och en betydelsefull partner på den internationella politiska arenan.
Frågan som vi diskuterar i samband med detta förenklade förfarande gäller om EU har en framtid eller om unionen kommer att falla samman i individuella stater och sjunka ned i obetydlighet och irrelevans. Det är den frågan vi diskuterar.
Ivo Strejček
(CS) Herr talman! Oavsett vårt förhållande till den gemensamma valutan, euron, anser jag att det ligger i allas intresse som bor i EU att euron och euroområdet utvecklas på ett stabilt sätt, vare sig vi använder det eller inte, eftersom våra ekonomier i så stor utsträckning är sammanlänkade.
Icke desto mindre, när kommissionens ordförande José Manuel Barroso beskrev den europeiska stabiliseringsmekanismen använde han ord som förbättrad övervakning, utvidgning av ekonomisk samordning, samordning av den ekonomiska politiken och samordning av den sociala politiken. Mina damer och herrar, detta innebär en öppning för en gemensam ekonomisk politik och den ekonomiska historien visar att en gemensam ekonomisk politik inte överlever särskilt länge utan att man skapar en politisk union. Den mindre ändringen som vi diskuterar i dag är därför en enorm förändring för de enskilda EU-medlemsstaterna. EU håller på att ändras politiskt inför framtiden. Manfred Weber sade att ”EU:s medborgare vill se ett starkare EU ”. Vi har vetat om detta hela tiden. Låt oss fråga dem, eftersom EU:s medborgare under decennier helt enkelt har accepterat och inte beslutat vad som händer i EU:s institutioner.
Joe Higgins
(EN) Herr talman! En ny stabiliseringsmekanism föreslås. I valkampanjen i Irland lovar de partier som troligen kommer att få bilda en ny regering en omfattande omförhandling av EU/IMF:s åtstramningsplan för att göra den mindre sträng. Men detta är spekulationer och det är orättvist och odemokratiskt att det irländska folket ska behöva rösta om rena gissningar.
Jag skulle vilja be José Manuel Barroso, i egenskap av kommissionens ordförande, att inte blanda sig i den irländska valkampanjen utan att försvara det irländska folkets demokratiska rätt till saklig information och sanning.
Kommissionsledamot Olli Rehn sade i går att en omförhandling av EU/IMF-uppgörelsen verkade möjlig. Jag har då fyra specifika frågor. För det första, är det möjligt med en omförhandling omedelbart efter att en ny regering har installerats i Irland och innan den nya mekanismen träder i kraft 2013? För det andra, skulle detta innebära ordentliga sänkningar av de brutala räntenivåer som nu debiteras? För det tredje, skulle de ekonomiska spekulanterna tvingas ta på sig sina egna förluster i stället för att korsfästa det irländska folket? För det fjärde, förstår han att endast en omförhandling som upphäver nedskärningar och tillhandahåller väsentliga offentliga investeringar i arbetstillfällen kommer att kunna lösa konflikten i Irland, medan fler nedskärningar och åtstramningar kommer att förstöra vårt samhälle?
Nicole Sinclaire
(EN) Herr talman! Då var vi där igen. Det misslyckade politiska projektet euron har fått oss att ändra Lissabonfördraget två gånger under dess korta livstid. Vi bör naturligtvis komma ihåg att Lissabonfördraget drevs igenom till följd av folkomröstningen i Irland. Det irländska folket sade ”nej” men blev lurade. De fick höra att deras ekonomi skulle skyddas, men blev vilseledda. Och nu tar EU, som vanligt när man stöter på ett problem, inte ett steg tillbaka och frågar sig vad man har gjort för fel. Nej, ni vill ha mer integration och ni vill att de små staterna ska drabbas hårdare. Ni vill bötfälla dem om de hamnar i ytterligare svårigheter, vilket i sin tur kommer att försätta dem i ännu mer svårigheter och göra dem mer beroende av ert europeiska imperium.
Jag vill säga följande till José Manuel Barroso: Ja, Storbritannien kanske har ett skuldproblem, men situationen blir knappast bättre av vi måste undsätta euroländer som Irland när vi har varit tvungna att låna pengar för att göra det över huvud taget.
Kay Swinburne
(EN) Herr talman! Att ändra i fördraget är inte någonting vi bör göra lättvindigt, särskilt inte med tanke på att det har krävts mycket arbete och förhandling för att få igenom Lissabonfördraget. Därför måste parlamentet och rådet vara mycket försiktiga med hur vi nu ska gå till väga för att ändra det. Förändringen är nödvändig för att skydda svagare ekonomier i euroområdet. Vi måste dock upprätthålla de medlemsstaters ställning som inte deltar i eurosamarbetet.
Ändringen av fördraget kommer inte att lösa medlemsstaternas problem att leva upp till sina åtaganden enligt stabilitets- och tillväxtpakten. Den kommer inte att lösa de underliggande problemen med enorma offentliga underskott, inte heller göra EU mer konkurrenskraftigt på den globala arenan. Det är bara en tillfällig åtgärd som ska ge oss mer tid att få ordning på ekonomin, dels i enskilda euroländer och dels i euroområdet i sin helhet.
Alla EU-medlemsstater måste se över sina offentliga utgifter och sin skattepolitik, och utarbeta realistiska program för att stärka våra ekonomier. En textrad som läggs till i ett internationellt avtal kommer inte, hur nödvändig den än är, att kunna ersätta verkliga reformer och verklig aktsamhet. Därför behövs det en ordentlig strategi för global konkurrenskraft.
Maroš Šefčovič
kommissionens vice ordförande. - (EN) Herr talman! Jag vill tacka alla som deltagit i debatten och Europaparlamentets ledamöter för sitt tydliga stöd för en gemensam strategi, för ett starkt EU och för en lämplig roll i den framtida mekanism som vi diskuterar i dag.
Vårt yttrande var mycket tydligt, nämligen att vi helt och hållet stöder inrättandet av den europeiska stabiliseringsmekanismen och ser den som en mycket viktig del i arbetet för att skapa ett starkare och ett ekonomiskt mer blomstrande Europa. Vi arbetar med att öka tillsynen av finansmarknaderna och förbättra den ekonomiska styrningen genom de sex lagstiftningsförslag som vi har lagt fram. Vi inledde den första europeiska planeringsterminen med vår årliga tillväxtöversikt och det här bör vara den sista delen i det arbetet.
Jag anser också att vi med detta, tillsammans med dagens debatt och med vad jag tror kommer att bli ett positivt beslut i mars, skickar en mycket tydlig signal till alla dem som inte satsar på euron. Om man inte satsar på euron kommer man att förlora sina pengar. Det är ett mycket viktigt budskap.
Därför kommer beslutet i den här frågan att vara helt avgörande. Jag vet dock att det för parlamentet också är mycket viktigt att helt och hållet respektera unionens ansvarsområden, att helt och hållet respektera EU-institutionernas privilegier och roller. Naturligtvis kommer kommissionen definitivt att se till att EU-lagstiftningen alltid efterlevs.
Som vi förklarade i vårt yttrande är kommissionen också beredd att använda sin expertis för att hantera dessa mekanismer. Jag anser nämligen att de bör vara helt förenliga med en förbättrad ekonomisk styrning, särskilt när det gäller att samordna och övervaka den ekonomiska och finansiella politiken i medlemsstaterna, särskilt i euroområdet.
En del av er har varit oroade över att vi skulle skapa ett Europa med två hastigheter. Jag anser att kommissionens ståndpunkt i den frågan också är mycket tydlig. Även om det huvudsakliga ansvaret för euron ligger på medlemsstaterna i euroområdet är det mycket tydligt att en framtida samarbetsmekanism måste vara öppen för andra och att allt arbete vi gör för att öka konkurrenskraften och konvergensen måste omfatta alla 27 medlemsstater.
Jag anser därför att den process som vi går igenom, där finansmarknaderna också har bidragit till att påskynda integrationen och till att påskynda vårt samarbete när det gäller den ekonomiska styrningen, bör vara mycket välkommen, eftersom den definitivt gör vår union starkare.
Jag vill särskilt tacka de två föredragandena, Elmar Brok och Roberto Gualtieri, för sitt nära samarbete, för de idéer som har lagts fram och för de samråd som kommissionen löpande har haft med de båda föredragandena. Jag tror att deras utmärkta arbete kommer att mynna ut i ett betänkande som kommer att godkännas av parlamentet i tid, innan Europeiska rådet fattar sitt beslut.
Min sista kommentar är till Jim Higgins från Irland. Han pekade mycket riktigt på kommissionsledamot Olli Rehns uttalande om att överenskommelsen ingicks med Irland - inte med regeringen utan med Irland som land. Vi förväntar oss naturligtvis att en framtida regering respekterar överenskommelsen. Det är dock mycket tydligt och mycket uppenbart att kommissionen har stor förståelse för de problem som Irland för närvarande genomgår och att den kommer att göra sitt yttersta för att se till att vi snart ser tillväxt i Irland igen.
EU:s institutioner - såväl Europeiska unionen som kommissionen, Europeiska centralbanken och Internationella valutafonden för den delen - har gjort en stor insats för att stabilisera situationen i Irland. Jag är övertygad om att vi alla tillsammans kommer att göra vårt yttersta för att återigen se tillväxt och välstånd i Irland.
Skriftliga förklaringar (artikel 149 i arbetsordningen)
Ilda Figueiredo
Den här debatten har visat att kommissionen är fast besluten att fortsätta på den inslagna vägen, med sitt odemokratiska sätt att godkänna Lissabonfördraget. Man bör komma ihåg att EU:s ledare, när de franska och nederländska medborgarna sade nej till det så kallade konstitutionsfördraget, gjorde allt de kunde för att undvika fler folkomröstningar. De utövade, redan efter irländarnas inledande nej, alla möjliga påtryckningar för att se till att det efter en tid hölls en ny folkomröstning.
Nu, några månader efter det nya fördragets ikraftträdande, är de där igen och försöker att snabbt få till en fördragsändring utan någon som helst offentlig debatt, av rädsla för hur medborgarna i EU:s olika medlemsstater skulle reagera, särskilt dem som lider konsekvenserna av den alltmer nyliberala politiken.
Nu vill de återgå till det ”förenklade förfarandet” för att dölja det faktum att de faktiskt håller på att förändra en viktig fråga som är kopplad till konstitutionaliseringen av den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten. Syftet är att förvandla faciliteten till en permanent fond, med de oacceptabla villkoren i den så kallade konkurrenskraftspakten och dess allvarliga konsekvenser för socialpolitiken: sänkta löner och pensioner och höjd pensionsålder.
