ECB:s årsrapport för 2008 - Betänkande om den årliga bedömningen av euroområdet 2009 och de offentliga finanserna (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om
betänkandet av Edward Scicluna, för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om ECB:s årsrapport 2008, och
betänkandet av Sven Giegold, för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om den årliga bedömningen av euroområdet och de offentliga finanserna 2009 -.
Edward Scicluna
Herr talman! De två senaste åren har säkerligen varit de mest utmanande sedan starten för Europeiska centralbanken (ECB) i dess roll som väktare av den finansiella stabiliteten och prisstabiliteten. Mitt betänkande om ECB:s årsrapport 2008 utarbetades i detta sammanhang.
I centrum för betänkandet står ECB:s fortsatta svar på krisen, dess förslag på exit-strategi, de ökande obalanserna inom euroområdet, reformen av EU:s finansiella arkitektur och slutligen frågor som rör ledningen och ansvaret för denna institution. Jag hoppas att en god balans har nåtts.
Den finansiella och ekonomiska krisen har lett till den värsta globala ekonomiska nedgången sedan 1930-talet. Efter en relativt gynnsam period av ekonomisk tillväxt för den största delen av EU har de flesta av medlemsstaternas ekonomier genomgått ett stresstest, inte genom en simulerad modell utan i realtid och med smärtsamt verkliga konsekvenser. Resultatet har blivit en BNP-tillväxt på knappa 0,7 procent 2008, följt av en konjunkturnedgång med 4 procent 2009. Samtidigt har medlemsstater över hela EU prognostiserat en mycket trög och ojämn återgång till tillväxt under 2010 och 2011.
De flesta medlemsstater upplever ökande budgetunderskott och skulder. Kommissionens ekonomiska prognos hösten 2009 förutsåg genomsnittliga budgetunderskott för hela euroområdet på 6,4 procent och skulder i den offentliga sektorn på i genomsnitt 78,2 procent, siffror som i sin tur båda väntas stiga under 2010. Det kommer att ta flera år innan dessa siffror som framkallats av den finansiella och ekonomiska krisen kan återgå till de nivåer som förekom före krisen.
Jag anser att ECB har reagerat relativt bra på krisen. ECB:s huvudsakliga uppgift är att bevara prisstabiliteten. Trots att inflationen låg långt ovanför ECB:s självpålagda tak när den nådde en topp på 4 procent i juni och juli 2008 har inflationstakten fallit sedan dess. ECB har också regelbundet sänkt räntorna från en högsta punkt på 4,25 procent i juni 2008 ned till den nuvarande räntan på 1 procent i maj 2009, i ett försök att förstärka utlåningen och ge den europeiska ekonomin en skjuts.
ECB:s extraroll under krisen har varit att utsträcka de likvida medlen genom att använda icke-standardåtgärder. Utan en sådan finansiell hjärtlungräddning skulle många finansiella institutioner som har hand om besparingar och pensioner för många EU-medborgare utan tvivel ha brutit samman.
Naturligtvis kan man göra gällande att ECB:s räntesänkningar inte har varit lika radikala som de som har genomförts av till exempel den amerikanska Federal Reserve eller Bank of England.
På samma sätt har många banker, samtidigt som ECB:s kraftiga kontantinjektioner har räddat många institutioner från sammanbrott, i realiteten inte överfört de likvida medlen till kunderna, vilket har varit särskilt negativt för små och medelstora företag som den ekonomiska återhämtningen är beroende av. I stället har många banker använt de likvida medlen för att stärka sin egen position. Till berättigat allmänt ogillande har detta också gett dem möjlighet att betala ut bonusar.
Jag kan inte heller undvika att göra en snabb hänvisning till de politiska reaktioner som behövs för de aktuella budgetobalanserna, ett ämne som är omgärdat av stor förvirring och som kräver lämpliga och beslutsamma åtgärder. Men jag överlåter åt mina kolleger här att kanske precisera detta.
Precis som tidigare föredragande anser jag att dialogen mellan parlamentet och ECB är konstruktiv och utvecklas positivt. Detta är något vi bör bygga vidare på. Jag anser att parlamentet bör involveras närmare i utnämningarna av ECB:s direktionsledamöter - däribland nästa ordförande för ECB - genom att följa det prejudikat som nyligen skapats genom det förfarande som tillämpades vid utnämningen av institutionens nye vice ordförande.
ECB är ansvarigt inför EU:s medborgare genom parlamentet. Vi måste stärka det ansvaret. Framför allt har krisen visat att marknader som lämnas oreglerade inte alltid korrigerar sig själva och att de är utsatta för systemrisker. Av det skälet är det viktigt att stödja och fullfölja det omfattande reformprogrammet för EU:s finansiella arkitektur och särskilt inrättandet av en europeisk systemrisknämnd, ett organ som är utformat för att agera vakthund och utfärda en tidig varning för alla systemrisker för instabilitet i den finansiella ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Sven Giegold
Herr talman! Betänkandet om den årliga bedömningen av euroområdet och de offentliga finanserna 2009 utarbetades under en period när euroområdet stod inför enorma utmaningar och denna period har ännu inte nått sitt slut.
Den ekonomiska situationen är föremål för stor oro bland medborgarna i EU och oss alla. Vid detta tillfälle godkändes betänkandet av utskottet för ekonomi och valutafrågor i en högst samarbetsvillig anda och med stor majoritet. Jag vill nu lägga fram betänkandet mot denna bakgrund. Å ena sidan framgår det mycket tydligt både av det berörda kommissionsförslaget och av de rekommendationer som parlamentet och utskottet för ekonomi och valutafrågor lägger fram här i plenarsammanträdet att den ekonomiska situationen måste stabiliseras. Å andra sidan har krisen, som nått en viss stabilitetsnivå allteftersom tillväxtsiffrorna har återhämtat sig något, gått in i en andra fas som representeras av mycket stora offentliga budgetunderskott. Det är det pris som vi måste betala för att komma ur krisen. Betänkandets budskap är mycket tydligt i detta avseende. Vi måste så snabbt som möjligt återvända till den väg som stakats ut i stabilitets- och tillväxtpakten. Vi får inte överlämna denna stora skuld till våra barn och barnbarn.
Emellertid fastslår man mycket tydligt i betänkandet att bestämmelserna i stabilitets- och tillväxtpakten inte är tillräckliga, Det finns inga motsvarande åtgärder för en förbättrad samordning i euroområdet och det är viktigt att lösa obalanserna inom euroområdet och öka samordningen mellan budget- och finanspolitiken.
De som har ansvar för dessa frågor i euroområdet står nu inför en betydande utmaning att hitta en ansvarsfull lösning på dessa problem. Detta betyder att det är helt uteslutet att varje land fortsätter att yrka på sina enskilda privilegier med ursprung i provinsiell politik. Kommissionen, men även länderna i euroområdet har ett stort ansvar för att vidta nödvändiga åtgärder i denna situation. Jag kommer nu att ge en kort översikt över våra förslag i detta avseende.
För det första behöver vi effektiva instrument för ekonomisk samordning. För det andra måste euroområdets strukturella beroende av begränsade resurser få ett slut. Vi har inte råd att halka tillbaka i en recession nästa gång priset på olja och naturtillgångar går upp, vilket redan är på gång. För det tredje är det nödvändigt att finansmarknaderna regleras effektivt efter denna kris. Men vi märker för närvarande att enskilda medlemsstater ser till att förnuftiga förslag från centrala myndigheter, som tillsynsorgan, inte ens kommer fram. För det fjärde är det oacceptabelt att man under en kris av det här slaget inte inriktar sig på det sociala sammanhållningsmålet, i strid mot EU:s värderingar. I stället förväntas enskilda medlemsstater använda absurda räntesatser för att finansiera sina skulder. Därför kräver vi i betänkandet att euroobligationer eller liknande åtgärder ska tillämpas för att solidariskt hjälpa svagare medlemsstater. Det som är allra viktigast är att de nödvändiga förändringarna i finanspolitiken inte får göras på bekostnad av den totala köpkraften. Den enklaste lösningen för att göra goda framsteg på detta område är effektivt samarbete på skatteområdet.
Kommissionen måste äntligen lägga fram förslag om en gemensam konsoliderad bolagsskattebas. I betänkandet kräver man också att ett landsinriktat rapporteringssystem för bolagsinkomster genomförs. Vi ber er att lägga fram ett jämförbart förslag. I allmänhet måste principen om skattesamarbete gå före skattekonkurrens, särskilt inom ramen för det arbete som utförts av Mario Monti och återupplivningen av den gemensamma marknaden. Det är viktigt att ni kommer med effektiva förslag så att vi inte kommer ur denna kris med ännu högre skulder. Ett starkt ekonomiskt samarbete mellan medlemsstaterna hjälper oss att se till att vi inte lämnar efter oss skulder till våra barn, utan i stället ett euroområde där länderna samarbetar med varandra snarare än blir utmattade av konkurrens.
Jean-Claude Trichet
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är glad över att vara här tillsammans med er med anledning av debatten om resolutionen om Europeiska centralbankens årsrapport 2008.
Till följd av parlamentsvalet i fjol har årets debatt skjutits upp under en längre tid. Detta ger mig emellertid tillfälle att diskutera den aktuella situationen i slutet av debatten.
(FR) Herr talman! Som ni vet välkomnar Europeiska centralbanken de mycket nära förbindelserna till parlamentet, vilka för övrigt vida överstiger skyldigheterna enligt fördraget. Under årens lopp har vi upprättat en mycket givande dialog och jag skulle vilja säga att de utmärkta betänkandena av Edward Scicluna och Sven Giegold, som vi just lyssnat till, är ytterligare bevis på detta.
I mitt uttalande i dag kommer jag att ge en kort översikt över den ekonomiska utvecklingen under den gångna tiden och de penningpolitiska åtgärder som Europeiska centralbanken vidtagit. Sedan kommer jag att ta upp några punkter som nämndes i resolutionsförslaget och jag kommer att säga några ord om den aktuella situationen.
(EN) Först något om den ekonomiska utvecklingen och penningpolitiken under förra året. År 2009 arbetade Europeiska centralbanken, som Edward Scicluna så vältaligt uttryckte det, i en miljö som framtida ekonomhistoriker troligen kommer att beskriva som den allra svåraste för industriländerna sedan andra världskriget.
Efter den djupgående intensifieringen av finanskrisen hösten 2008 började 2009 med ett fortsatt synkroniserat fritt fall i den ekonomiska verksamheten över hela världen. Fram till omkring april i fjol avtog den ekonomiska aktiviteten månad efter månad. Under denna period var det förmågan att fatta de omedelbara och exceptionella beslut som var nödvändiga, medan vi samtidigt förblev orubbligt trogna vårt primära mål om att bevara prisstabiliteten på medellång sikt, som var det varumärke som var absolut nödvändigt för att bevara förtroendet - och det var ECB:s varumärke.
På det hela taget har våra icke-standardiserade penningpolitiska åtgärder, vilka gemensamt kallas utökat kreditstöd, varit till god hjälp för euroområdets ekonomi, det är vi övertygade om. De har stött penningmarknaden, bidragit till att förbättra finansieringsvillkoren och medgett ett bättre kreditflöde till realekonomin än vad som kunde ha uppnåtts enbart genom räntesänkningar. I stort sett har bankerna överfört de markant lägre viktiga ECB-räntorna till hushållen och företagen.
I den mån som situationen återgår till det normala är riktlinjen att om man håller fast vid dessa åtgärder längre än nödvändigt riskerar man att ändra beteendet hos finansmarknadens aktörer på ett icke önskvärt sätt, och vi vill inte skapa beroende.
Därför började vi i december 2009 att gradvis fasa ut några av våra extraordinära likviditetsåtgärder med anledning av förbättringarna på finansmarknaderna. Vi trappade särskilt ned antalet, frekvensen och löptiden för långfristiga refinansieringstransaktioner. Samtidigt har vi åtagit oss att bevara ett väl avpassat likviditetsstöd till euroområdets bankverksamhet fram till åtminstone oktober i år.
ECB-rådet anser att den nuvarande penningpolitikens inriktning är riktig och att den fortsatta fasta förankringen av inflationsförväntningarna bådar gott för prisstabiliteten på medellång sikt.
Jag vill nu gå över till några av de frågor som ni tar upp i resolutionen och som nämns i betänkandet.
Beträffande frågorna om ansvar och insyn uppskattar vi starkt den regelbundna dialogen med parlamentet och den konstruktiva anda som genomsyrar detta utbyte av synpunkter.
Jag välkomnar därför det upprepade stödet från utskottet för ekonomi och valutafrågor för vår kvartalsvisa dialog om penningpolitiken. Jag anser att vi, som föredraganden återigen mycket vältaligt yttrade, är ansvariga inför Europas folk, vilket innebär parlamentet.
Vi anser att ECB är en av världens mest insynsvänliga centralbanker. Vår vana att hålla en presskonferens omedelbart efter ECB-rådets möte om penningpolitiken varje månad är fortfarande ett banbrytande initiativ som ännu inte har upprepats av våra större systerinstitutioner. Med offentliggörandet av vårt utförliga inledande uttalande i realtid förklarar vi beslut i politiska frågor och det resonemang som ligger till grund för dem.
Under krisen har vi som ni vet ytterligare intensifierat våra kommunikationsinsatser och därigenom hjälpt till att mildra reaktionerna på finansmarknaderna, att bygga upp förtroendet och lägga grunden för återhämtningen.
Ni har också begärt ECB:s synpunkter på inrättandet av en clearinginstitution för instrument som kreditswappar (CDS) inom euroområdet. Jag menar att robustheten på de eurodenominerade CDS-marknaderna är av direkt betydelse för eurosystemet vad beträffar kontroll över dess valuta och den finansiella stabiliteten i euroområdet.
Central motpartsclearing är mycket viktig, inte bara för att skapa insyn, utan också för att diversifiera och dela riskexponeringen och minska incitamenten till att ta alltför stora risker. Vissa finansiella instrument som infördes för kurssäkring bör inte missbrukas för spekulation. Tillsynsmyndigheterna måste kunna företa effektiva undersökningar om eventuella straffbara handlingar och där förefaller vi ligga helt i linje med parlamentets intressen.
Får jag bara säga några ord om den ekonomiska och monetära unionens (EMU) utsikter i utmanande tider. En ekonomisk återhämtning pågår, men det betyder inte att krisen är över. En sak som vi kan vara säkra på är att takten i återhämtningen kommer att vara ojämn och vi kan inte utesluta bakslag.
Vidare står vi fortfarande inför flera utmaningar beträffande reformen av vårt finanssystem. Finanssystemet måste spela en konstruktiv, inte en destruktiv, roll i våra ekonomier. Det avgörande provet för en konstruktiv roll är att finanssystemet tjänar den reala ekonomin. För att försäkra oss om att finanssystemet spelar en sådan roll behöver vi fortfarande göra avsevärda ytterligare förbättringar av dess funktion.
Så här långt har stor uppmärksamhet ägnats åt banksektorn. Effektiva reformer måste också mycket noga undersöka finansiella institutioner vid sidan av bankerna och hur finansmarknaderna organiseras och fungerar. Vi måste utforma mekanismer och incitament för att inte tappa kontrollen över finanssystemet så att priserna kraftigt stiger på det destruktiva sätt som de gjorde strax före krisen.
Vi måste få kontroll över systemrubbningar som leder till ekonomiska svårigheter för Europas folk. Att inrätta den europeiska systemrisknämnden, för vilken parlamentet för närvarande överväger lagstiftning, är en del av det rätta svaret på denna utmaning.
EU-ekonomin står även inför andra utmaningar som är knutna till de offentliga finanserna, vilket föredraganden också betonade, och oinskränkt finansiell hälsa.
Inom EMU finns en tydlig ansvarsfördelning. Med hänsyn till den ansvarsfördelningen kan alla räkna med att ECB åtar sig att bevara prisstabiliteten i hela euroområdet på medellång sikt.
Baserat på vår senaste prognos för detta år kommer vi vid slutet av detta år och efter 12 år med euron att ha en inflation av i medeltal 1,95 procent om året. Detta ligger i linje med vår definition av prisstabilitet: mindre än 2 procent, men nära 2 procent.
ECB:s åtagande, dess strategi och meriter stämmer överens. Att EMU fungerar så friktionsfritt beror inte bara på den monetära utan också på den ekonomiska unionen. Politiskt ansvariga på nationell nivå måste hålla de offentliga finanserna i gott skick och sina ekonomier konkurrenskraftiga.
Under nuvarande omständigheter, när EU står inför avgörande beslut, är det viktigare än någonsin att inse att en framgångsrik union kräver beslutsamma åtgärder av alla. EMU innebär i mina ögon vida mer än en monetär överenskommelse. Det är en union för ett gemensamt öde.
(Talaren tillade på franska och tyska: ”Vi delar ett gemensamt öde.”)
Detta öde är för vårt gemensamma bästa och den vision som våra grundare hade. En monetär union är inte en bekvämlighetsinrättning. Den är en del av en övergripande process att påskynda den integration av Europas folk som inleddes efter andra världskriget.
Jag tycker att vi ofta tonar ned den betydande insats som Europa har gjort. Vi är ofta för snabba med att kritisera våra institutioner och våra metoder. Men de har i allmänhet fungerat bra till och med i de svåraste tiderna. Jag förlitar mig på att EU:s institutioner och metoder har fortsatt att vara effektiva under finanskrisen.
På denna sida Atlanten har vi undgått dramatiska händelser som kunde ha varit startskottet för en ny intensifiering av krisen, som började i Förenta staterna i september 2008. Det är i detta nuvarande sammanhang som jag uppskattar åtagandet från euroområdets medlemsstater, vilket gjordes i samband med det senaste mötet i Europeiska rådet, att vidta beslutsamma och samordnade åtgärder om det behövs för att garantera ekonomisk stabilitet i euroområdet.
Jag skulle också vilja utnyttja min närvaro här i parlamentet för att lägga fram vad jag redan nämnde vid utfrågningen inför utskottet för ekonomi och valutafrågor i måndags. Det är ECB-rådets avsikt att behålla tröskeln för minikrediter inom säkerhetsramen för investeringsnivån (BBB-) längre än till slutet av 2010. Parallellt kommer vi att från och med januari 2011 införa ett graderat tidschema för säkerhetsmarginalen, som kommer att fortsätta att vara ett tillräckligt skydd för eurosystemet. Jag ska ge de tekniska detaljerna när jag rapporterar om ECB-rådets beslut vid vårt nästa sammanträde den 8 april.
Jag ska nu avsluta. Införandet av den gemensamma valutan för lite över tio år sedan utgör enligt min åsikt den största prestationen i historien om den europeiska integrationen fram till dags dato - en åtgärd som har garanterat fred och välstånd i Europa.
Den globala finanskrisen har medfört nya utmaningar som vi i EU har visat oss vuxna. Vår monetära union och våra mycket nära förbindelser med samtliga EU-medlemsstaters ekonomier inom den gemensamma marknaden har förhindrat att krisen förvärrats av sådana valutakriser som vi fick uppleva i början på 1990-talet.
I dag står EU inför ytterligare avgörande beslut. Vår gemensamma uppgift är att fortsätta att garantera fred och välstånd för att göra vår union till en ännu attraktivare plats att leva och arbeta i.
För detta behöver vi en starkare kontroll, vilket återigen påpekades av föredragandena, och ett starkare samarbete. Vi behöver också återuppliva känslan av ett gemensamt syfte, av de gemensamma ideal som var motivet för våra grundare. Deras arbete var visionärt och allt som vi ser i dagens värld är ett bevis på deras klarsyn.
Olli Rehn
Herr talman! Först och främst vill jag tacka er för tillfället att diskutera den årliga bedömningen av euroområdet 2009. När vi utarbetade vår årliga bedömning visste vi att de utvalda frågorna skulle bli aktuella. Men de har kanske blivit lite för aktuella på sista tiden.
Jag vill gratulera båda föredragandena, Edward Scicluna och Sven Giegold, till deras utmärkta betänkanden. För att respektera Europeiska centralbankens oberoende kommer jag att koncentrera mig på Sven Giegolds betänkande, vilket är ett mycket betydande bidrag till den aktuella debatten om ekonomisk samordning och ekonomisk styrning inom euroområdet.
Enligt min åsikt är den breda uppslutning som Sven Giegolds betänkande fick i utskottet för ekonomi och valutafrågor verkligen ett bevis för att hans tillvägagångssätt och frågor var relevanta och väl avvägda. Jag håller helt med Jean-Claude Trichet om att euron inte bara är en teknisk monetär åtgärd utan snarare EU:s viktigaste politiska projekt, vilket måste försvaras och utvecklas i denna europeiska anda, inte minst i dag och i morgon när rådet samlas i ett mycket kritiskt ögonblick.
Sedan 1999 har euroområdet för det mesta varit ett område som präglats av ekonomisk stabilitet. Det har skyddat våra medborgare från ekonomisk turbulens. Men sedan slutet på 2008 har euroområdet drabbats hårt av den globala ekonomiska krisen. Trots den ekonomiska återhämtningspolitiken och starka finanspolitiska stimulanspaket är finansmarknaderna fortfarande instabila och graden av osäkerhet är fortfarande extremt hög. Nya svängningar på marknaden har allvarligt testat den finansiella stabiliteten och den ekonomiska styrningen i euroområdet, särskilt beträffande Grekland.
Jag vill påpeka att Grekland nu är på rätt spår för att nå målet att minska underskottet med 4 procent i år efter de resoluta och övertygande åtgärder som det grekiska parlamentet beslutade om tidigare denna månad och som nu har trätt i kraft. Detta ögonblick kan i själva verket vara en vändpunkt i Greklands finanspolitiska historia och ekonomiska utveckling.
Emellertid är varken Grekland eller euroområdet helt utom fara ännu eftersom det fortfarande finns problem med den finansiella stabiliteten i euroområdet. Därför har kommissionen starkt uppmanat medlemsstaterna i euroområdet att fatta ett politiskt beslut om en mekanism för att garantera finansiell stabilitet i hela euroområdet, en mekanism som snabbt skulle kunna aktiveras vid behov, i överensstämmelse med fördraget och dess regel om ”no bail-out” och utan någon automatik inbyggd i denna mekanism.
Från vår sida kan jag försäkra er om att kommissionen är beredd att inrätta en sådan EU-ram för samordnad och villkorlig hjälp som skulle kunna användas vid behov och på begäran. Vi arbetar nära och intensivt tillsammans med alla medlemsstaterna i euroområdet och ECB för att nå en sådan lösning denna vecka i rådet.
Men förutom att hantera den omedelbara krisen måste vi undersöka hur en liknande situation kan undvikas i framtiden så att vi aldrig mer får sådana fall som det grekiska nu. Den grekiska krisen har visat på behovet av ökad ekonomisk styrning. Detta har man redan insett och den rättsliga grunden föreskrivs i Lissabonfördraget. Därför utarbetar vi för närvarande förslag om att genomföra artikel 136 i Lissabonfördraget och kommissionen kommer att lägga fram ett förslag om ökad samordning av den ekonomiska politiken och förstärkt nationell kontroll inom de närmaste veckorna.
Herr Giegold! Precis som ni gör i punkt 28 i betänkandet beklagar vi bristen på bindande åtaganden bland regeringarna att driva igenom samordning i euroområdet. Därför behövs en integrerad och framåtblickande strategi som är inriktad på politiska och tydliga operativa åtgärder. Först och främst behövde vi förhindra ohållbara offentliga underskott och därför måste vi bättre kunna kontrollera budgetpolitiken efter halva perioden bland euroområdets medlemsstater. Vi måste kunna utfärda tydligare och mer stringenta rekommendationer till medlemsstaterna om att vidta korrigeringsåtgärder. Jag räknar också med ert stöd i detta ärende.
Vi kan även använda befintliga instrument på ett bättre sätt. Det är möjligt för rådet att rikta rekommendationer till en medlemsstat vars ekonomiska politik riskerar att äventyra en väl fungerande ekonomisk och monetär union. Detta har använts tidigare, troligen alltför sällan. Med det nya Lissabonfördraget kan kommissionen enligt artikel 21 utfärda liknande tidiga varningar direkt till en medlemsstat. Detta är något vi måste göra för att hjälpa medlemsstaterna att ta itu med uppkommande ekonomiska problem i ett mycket tidigare skede.
Eftersom jag verkar tala på utsträckt tid kommer jag att fortsätta med makroekonomiska obalanser i mina avslutande kommentarer. Det är det andra centrala momentet i förstärkt ekonomisk styrning. I stort sett delar jag föredragandens åsikter i detta avseende.
Jag vill bara avsluta med att säga att den ekonomiska krisen tydligt har visat att de senaste årtiondenas fortlöpande ekonomiska tillväxt inte kan tas för given. I dag kan det värsta vara över. Den ekonomiska återhämtningen är nu på gång men den är fortfarande bräcklig och inte självunderhållande. Arbetslösheten har ännu inte förändrats till det bättre. Detsamma gäller konsolideringen av de offentliga finanserna som är en förutsättning för hållbar tillväxt. Det spelar ingen roll hur viktiga de finansiella stimulansåtgärderna var för den ekonomiska återhämtningen, de två årens kris har utplånat över 20 års konsolidering av de offentliga finanserna.
Dessa moln kommer att överskugga vårt ekonomiska landskap under de närmaste åren. Vi måste göra vårt yttersta för att röja undan molnen och återställa tillväxten. Därför kan vi självklart inte fortsätta som vanligt. I stället är det dags att ändra takten för att främja hållbar tillväxt och skapa arbetstillfällen.
Sophie Auconie
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först gratulera och tacka föredraganden Sven Giegold, som har lagt fram ett arbete av hög kvalitet och har visat sig beredd att lyssna på andra gruppers föredragande.
Detta betänkande, parlamentets svar på kommissionens årliga bedömning av euroområdet och de offentliga finanserna 2009, är rikt på analyser och förslag. Naturligtvis är det i hög utsträckning märkt av den stora händelsen 2009, den ekonomiska och finansiella krisen, som otvivelaktigt är den allvarligaste kris som EU har stått inför sedan sin tillkomst.
Jag har dragit två lärdomar av denna kris. Å ena sidan har den ekonomiska och monetära unionen visat hur användbar den är. Euron, en stabil gemensam valuta, har spelat rollen av en riktig monetär sköld. Att tillhöra euroområdet har gjort det möjligt för mer än ett land att undvika en devalvering av sin nationella valuta, vilket ytterligare skulle ha förvärrat följderna av krisen. Euroområdet har därför blivit mer attraktivt, som fallet med Island visar.
Dessutom har den aktiva och flexibla penningpolitik som förts av ECB, som har ökat sina injektioner av likvida medel till låneinstituten, spelat en viktig roll i att hålla europeiska banker flytande.
Den första lärdomen är då att samtidigt som vi ofta säger att Europa byggdes på kriser, har denna kris visat att Europa ekonomiskt sett är både effektivt och nödvändigt på samma gång.
Av detta drar jag den andra lärdomen, vilken är att vi bör stärka den ekonomiska styrningen inom EU. I dag är penningpolitiken den enda äkta europeiska ekonomiska politiken. Det finns en begränsad samordning av budgetpolitiken. Men euroområdet, som - vilket man återigen nämnde i betänkandet - är avsett att integrera alla EU:s medlemsstater, måste få till stånd en effektiv styrning av den ekonomiska politiken i alla aspekter.
Det måste börja med makroekonomisk men också finansiell övervakning, något som vi håller på och arbetar med i parlamentet. Det måste genomföras inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten som ett riktigt instrument för finanspolitisk samordning. I denna kristid har den avsevärda minskningen av inkomsterna, de skatteincitament som vidtagits inom ramen för återhämtningsplanen och de ekonomiska stabilisatorernas verksamhet lett till en försämring av medlemsstaternas budgetsaldon.
Att minska statsskulden är fortfarande ett primärt åtagande eftersom det berör våra barns framtid. Vi måste vara stränga, men vi måste också vara uppfinningsrika. Vi måste överväga en ny europeisk finanspolitik, fundera på euroobligationer och vara resoluta i den europeiska ekonomiska styrningen.
Liem Hoang Ngoc
Herr talman, mina damer och herrar! Sven Giegolds betänkande är särskilt betydelsefullt med tanke på den aktuella makroekonomiska debatten. Detta betänkande är ännu mer relevant mot bakgrund av att dess författare är en tysk ledamot av Europaparlamentet som ville rikta européernas uppmärksamhet på de snedvridande konsekvenser för länderna i euroområdet som den tyska politiken att minska arbetskostnaderna i systemet med den gemensamma valutan har.
Den tyska regeringen håller i själva verket på att dra euroområdet och hela EU in i en allmän lönedeflation med skadliga makroekonomiska konsekvenser. I avsaknad av fasta strukturfonder och tillräckliga budgettillgångar och ställda inför den omöjliga uppgiften att devalvera är särskilt medlemsstater med underskott i bytesbalansen tvungna att skära ned sina löner och minska omfattningen av sina socialförsäkringssystem för att bjuda motstånd.
Följden blir för det första en nedgång i inhemsk efterfrågan, som sedan det andra kvartalet 2008 har lett till negativ tillväxt, och det var till och med innan likviditetskrisen började. För det andra ser vi en ökning av de privata skulderna för hushåll med blygsamma inkomster och tillgångar vars köpkraft inte längre ökar. Deras skulder för att köpa hus har fyllts på av hela det avreglerade finansmaskineriet, i Spanien, i Storbritannien och i Irland, med de katastrofala följder som vi sett i subprime-krisen.
Om man lyssnar på debatterna i utskottet skulle man kunna tro att åtskilliga ledamöter glömt lärdomarna av denna kris. Denna kris ligger långtifrån bakom oss. Den nuvarande återhämtningen är ännu mer ömtålig mot bakgrund av att EU fortsätter med lönedeflation och att inte bara kommissionen utan också eurogruppens ordförande och Europeiska centralbankens ordförande - vilken vi lyssnade på i måndags - uppmanar medlemsstaterna att alltför tidigt godkänna en exitpolitik som kan jämföras med riktiga åtstramningsplaner.
Denna politik riskerar att kväva tillväxten i sin linda när den nätt och jämnt har blivit positiv igen även om kapacitetsutnyttjandet är fortsatt lågt. Denna politik kommer inte att lyckas minska underskotten i Grekland, Spanien och andra länder eftersom de förväntade skattintäkterna inte heller kommer att förverkligas. Den kommer att förvärra arbetslösheten och underblåsa sociala spänningar.
Sven Giegolds betänkande har den förtjänsten att det uppmärksammar några av dessa makroekonomiska obalanser. Tyvärr vägrar man i slutversionen, som ändrats genom Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, att fördöma lönedeflationen. Men på det hela taget kan den debatt som startats av Sven Giegold visa sig gynnsam i en tid när nyliberala dogmer, som ifrågasatts genom krisen, på nytt har fått fäste i parlamentet, i rådet och i kommissionen.
Ramon Tremosa i Balcells
Herr talman! Först vill jag gratulera föredragandena Edward Scicluna - som vet en hel del om centralbanker - och Sven Giegold. Vi hade långa diskussioner med dem och till slut var vi överens om många kompromissändringsförslag.
Jag vill i dag tala till er om euron. Jag vill påpeka för er alla att jag är ny i politiken: Fram till för nio månader sedan undervisade jag i makroekonomi på universitetet i Barcelona. Hösten 2008 bodde jag och min familj i London av akademiska skäl och jag blev direkt vittne till det engelska pundets plötsliga fall med 30 procent under loppet av några veckor. Helt plötsligt hade alla mina engelska kolleger blivit fattigare och pundet har ännu i dag inte återhämtat sig. Med tanke på hur mycket pundet har fallit vill jag inte ens föreställa mig vad värdet på pesetan skulle vara i dag om vi fortfarande hade den i våra plånböcker.
Dessa två år av fruktansvärd global ekonomisk kris har visat att euron stadigt har förankrat oss i stabilitet. Den är i själva verket den enda större västvaluta som inte har gjort sina användare fattigare.
Euron har varit en trygg hamn mot de enorma vågorna i de globala finansstormarna för att låna den associationsrika bild som den brittiske finansmannen David Marsh använde. Denne respekterade offentlige finansman, som varit en övertygad euroskeptiker i många år, gav för ett år sedan ut en bok där han berömde euron, erkände att den varit en framgång och såg den som en framtida global valuta.
Euron är inte i kris i dag, det är vissa medlemsstaters budgetkriser som orsakar svårigheter för den gemensamma valutan. Euron är ett lysande exempel på en monetär union som studeras och beundras av den ekonomiska eliten i Kina, Indien, Brasilien och Ryssland. Euron utgör ingen risk för Medelhavsekonomierna. Euron är en möjlighet för deras ekonomier att permanent integreras i de goda, reformerande och kvalificerade rutiner som utmärker länderna i Centraleuropa.
I det betänkande som vi diskuterar i dag riktas allvarlig kritik mot praktiken med statligt ingripande i den kinesiska valutan. Dess artificiella devalvering har bidragit till att de enorma globala obalanser skapats som är en av orsakerna till denna kris.
Vi i euroområdet får inte straffbelägga de länder som exporterar mest. De ekonomiska krisernas historia visar att när man väl en gång nått ekonomisk hälsa håller den ekonomiska återhämtningen jämna steg med exporten.
Det är visserligen sant att Tyskland måste börja konsumera igen och göra mer som motor för den ekonomiska tillväxten i EU, men dess exportstyrka får under inga omständigheter försvagas. Jag är en liberal ledamot från Katalonien och min region - som står för 28 procent av Spaniens export - har också en mycket hög exportkvot i förhållande till bruttonationalprodukten: nästan 30 procent. De som sköter sig bäst får inte straffas.
Avslutningsvis har euron nu en hel del prestige över hela världen men det krävs ytterligare insatser för att göra den transparent. Herr Trichet, de fullständiga referaten av Europeiska centralbankens debatter bör offentliggöras, som fallet är i Förenta staterna, Japan och Sverige.
Philippe Lamberts
Herr talman! Jag ska hålla mitt anförande på engelska, eftersom jag vill att kommissionsledamot Olli Rehn ska ha mitt budskap helt klart för sig.
Låt mig rikta blicken från det läge där vi befinner oss i dag och in i framtiden. Var befinner vi oss? Vi har gigantiska och ohållbara offentliga budgetunderskott, och ni kan vara förvissade om att de gröna inte ställer upp på sådana underskott.
För det andra kan vi inte blunda för de enorma sociala klyftor som existerar redan i dag, och som fördjupas alltmer. Sexton procent av européerna lever under fattigdomsgränsen - det är ingen liten andel. Fyrtio procent av Spaniens ungdomar under 25 år är arbetslösa - det är heller ingen liten andel. Listan kan göras längre än så.
Vidare konfronteras vi med klimatförändringar och resursbrist. Allt detta gör att det behövs investeringar i infrastruktur, utbildning, forskning, innovation med mera.
Vi anser därför att vi verkligen behöver lägga i en annan växel.
Efter toppmötet i februari sade Herman Van Rompuy att samordningen av den makroekonomiska politiken behöver förstärkas och förbättras betydligt. Självklart. Vad betyder det? På utgiftssidan i våra budgetar betyder det naturligtvis att det krävs mer expertutvärdering och förhandskontroll. Försvarsanslagen uppgår till 4 procent av Greklands BNP. Landets flygvapen är lika stort som det tyska flygvapnet Luftwaffe. Hur kan det egentligen komma sig? Ett pyttelitet land rustar sig till tänderna.
Men vi kommer inte att lyckas enbart genom att nagelfara utgiftssidan. Vi behöver också nyktert titta närmare på hur vi ska kunna samordna våra skatteintäkter. För vad är det vi behöver göra? Vi behöver prioritera om bland skatteintäkterna, så att skatten på arbete sänks och beskattningen av andra inkomstslag - bland annat kapitalinkomster - spelar en viktigare roll. Vi behöver sörja för att näringslivet drar sitt strå till stacken i praktiken, och inte bara på papperet. Här handlar det bland annat om en gemensam konsoliderad bas för bolagsbeskattningen, med rapporteringskrav för varje enskilt land.
Vi behöver införa en skatt på finansiella transaktioner och en skatt på koldioxid, som dels förändrar beteendemönster, och dels genererar intäkter. För att åstadkomma detta räcker det inte att bara uppmana länderna att samordna sin politik. Vi behöver förstärka integrationen. Annars går våra regeringar inte i land med att hitta den rätta jämvikten mellan å ena sidan behovet av en balanserad budget, och å andra sidan behovet av sociala och investeringsmässiga resurser.
För mig är detta ett kritiskt vägval för EU. Valet står mellan att antingen förstärka vår integration, och inte nöja oss med enbart samordning, eller att tyna bort. Den lärdom jag drar av Köpenhamn är inte bara att vi misslyckades med klimatavtalet, utan att vi européer blir betydelselösa om vi inte gör gemensam sak. Vi ägnar för mycket tid åt samordning och för lite tid åt att handla gemensamt. Så lyder vårt bidrag till denna debatt.
Kay Swinburne
Herr talman! Jag kommer från en medlemsstat utanför euroområdet, så det är tveksamt om jag här i debatten får särskilt mycket gehör för min uppfattning bland kollegerna. För närvarande finns det många som hävdar att det är euroländernas sak att lösa euroområdets problem.
Men euron är ju inget helt isolerat fenomen. Euron är en del av den globala marknaden, och har påverkats av den globala finansiella och ekonomiska krisen på samma sätt som omvärlden utanför euroområdet. Det avgörande för vår reaktions- och återhämtningsförmåga i dag är hur vi har förvaltat statsfinanserna under de goda åren. Många har påpekat att det har sin förklaring att Tysklands budgetunderskott är av helt annan karaktär än det grekiska. Trots att länderna har en gemensam valuta, skiljer sig inställningen till sparande och utgifter i grunden. De helt olikartade kulturerna och traditionerna i finanspolitiken består ännu efter det att länderna gått med i valutaunionen.
De brittiska erfarenheterna är väldigt relevanta på tal om denna divergerande syn på finanspolitiken. Vi har också övergött vår offentliga sektor, strött pengar omkring oss under de goda åren och lånat upp allt större summor. När guldåren av allt att döma var förbi för gott, stod vi där med skulder som vi inte ens ville erkänna att vi hade. Vi har odlat en anda där någon som ska föreställa en välrenommerad brittisk ekonom i förra veckan kunde stå i ett utskott och hävda att regeringar kan trolla fram pengar.
Ett elementärt faktum är att det inte går att trolla fram pengar för att finansiera den offentliga sektorn. Dessa pengar är skatteintäkter som härrör från den privata sektorn. Tyskarna har begripit detta, och på senare tid har de främst inriktat sin politik på att använda offentliga utgifter och stimulansåtgärder för att sätta fart på den privata sektorn. Landet har därför ett bra utgångsläge inför återhämtningen. När det kommer till kritan har den offentliga sektorn gjort sin plikt under krisen. Den räddade bankerna och ingrep då den privata sektorn svek. Nu är det den privata sektorns tur att fylla på kassakistorna igen.
Besparingsåtgärderna gör att människor som arbetar hårt kommer att bli av med sina arbeten i den offentliga sektorn. Det är en nackdel som vi behöver vända till en fördel för nyföretagandet. Genom att minska företagens startkostnader drar vi nytta av entreprenörsandan. På så vis kan de bygga upp det lönsamma privata näringsliv som vi behöver för att kunna lyfta alla våra länder ur den svacka som vi nu sitter i. Alla länder som har fört en ohållbar ekonomisk politik de senaste åren - och dit räknas också mitt eget land - behöver förstå att en förändring är lika nödvändig som oundviklig.
Jürgen Klute
Herr talman, mina damer och herrar! Jag passar på att utnyttja tillfället att uppmärksamma situationen i Grekland än en gång, eftersom jag tror att vi med den grekiska krisens hjälp kan förstå det politiska läget i euroområdet bättre. Först vill jag dock säga några ord om den tyska förbundskanslern Angela Merkels krav på att Grekland vid behov ska uteslutas från euroområdet.
För min politiska grupp, Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, framstår detta som ett helt absurt förslag. Å ena sidan heter det att vi är en gemenskap, med ett gemensamt öde. Menar vi allvar med detta, kan vi inte samtidigt kräva att en medlemsstat ska uteslutas så snart vi för första gången hamnar i en svår kris, eller till och med i en måttligt allvarlig kris. Det är absurt! Framför allt skulle det innebära att vi erkände vårt misslyckande och fjäskade och svansade för den finansiella sektorn.
Den finansiella sektorn har ogenerat låtit sig räddas ur krisen av skattebetalarna, men nu vill man att vi ska neka Grekland samma slags stöd. Det blir knepigt att förklara för pensionärer och arbetstagare i Grekland och i andra berörda länder - medieuppgifter gör gällande att Portugal har blivit nästa land som fått sitt kreditbetyg sänkt - varför de nu ska stå för kalaset ännu en gång, efter att ha stött bankerna via skattsedeln. Att slå in på den kursen är att köra EU-projektet rätt in i väggen.
Kritiken mot Grekland är till stor del berättigad, och de grekiska ledamöterna inser säkert att det återstår mycket att göra i deras hemland. Men krisen är inte uteslutande Greklands fel. Låt mig bara påpeka att besluten om euroområdets finanspolitik i flertalet fall har överlåtits på ECB. Att de enskilda ekonomierna har olika hög produktivitet är inget som går att åtgärda med eurons hjälp. Stora exportländer som Tyskland håller på att knäcka den ekonomiska politiken i Grekland. Därför är detta också en kris för EU:s ekonomiska politik och konkurrenspolitik.
Vi vill därför upphäva förbudet mot ekonomiskt stöd från medlemsstaternas sida. Euroområdets medlemsstater bör tillhandahålla eurodenominerade lån, och ECB bör köpa upp statspapper på samma sätt som Federal Reserve har gjort i USA. Så kallade kreditswappar bör förbjudas. Detta är vad vi efterlyser.
(Talmannen avbröt talaren.)
Nikolaos Salavrakos
Herr talman! Både EU och Grekland fyller år den 25 mars. Den 25 mars 1957 skapades EU genom Romfördraget, och den 25 mars 1821 blev Grekland till.
Samtidigt som EU och Grekland i dag fyller år, genomgår länderna en prövning. För EU:s del handlar den om sammanhållning, och för Greklands del om ekonomin. Alla ledamöter i kammaren är medvetna om att 6 av de 15 länder som ingår i euroområdet har höga statsskulder och höga budgetunderskott. Alla ledamöter i kammaren är medvetna om att samtliga 30 OECD-länder har en statsskuld som överstiger 100 procent av BNP, och som är 30 procent högre än 2008. I den gigantiska ekonomiska kris som vi just nu genomgår försöker till och med USA att lösa sina problem främst med sedelpressens hjälp.
Vi är också medvetna om att Grekland har genomfört så kännbara åtstramningsåtgärder att medborgarna är helt knäckta. Många tycker att det är rätt åt Grekland, och att landet får betala notan för sina egna missgrepp. Förvisso ska ansvar utkrävas av vissa personer. Men vi får inte glömma bort att Greklands import från andra EU-länder, främst från Tyskland, är värd 15 miljarder euro mer än landets export.
Jag uppmanar därför EU:s ledare att komma ihåg att spekulationshämmande åtgärder i den politiska förlängningen utlöser geopolitiska förändringar.
Talmannen
Tack. Er talartid är ute. Jag får vänligt men bestämt be att ni håller er till er tilldelade talartid.
Werner Langen
(DE) Herr talman! En ordningsfråga. Ledamöterna vill genomföra omröstningen om detta senare, och om vi överskrider våra talartider blir detta mycket besvärligt.
Hans-Peter Martin
(DE) Herr talman, herr Trichet! Jag vill till att börja med ge er en eloge för allt ni åstadkommit de senaste åren. Samtidigt inser ni säkert att hundratals miljoner människor just nu håller andan eftersom de oroar sig för euron. Detta är något som vi inte trodde kunde hända i vår tid.
För det första är vi oroliga för hur det ska gå med den halvårsvisa och årsvisa refinansieringen, och för om ni går i land med att avveckla detta paket med extraordinära likviditetsfrämjande åtgärder. Bara människor med anlag för finanspolitiskt självplågeri skulle avstå från att önska er lycka till i det här avseendet. Även inflationen är emellertid oroväckande, men tack vare er går det framåt på den punkten. Som österrikare vänder jag mig emot de tyskfientliga inlägg som hörts här. Alla borde förstå att Tyskland historiskt sett har varit en viktig stabiliserande faktor. Vi får inte straffa landet nu för att det på många områden har lyckats bättre än andra länder. Vi får inte solidarisera oss med människor som är ansvariga för misshushållning, slöseri och orimliga administrativa åtgärder.
Burkhard Balz
(DE) Herr talman! Som skuggföredragande för ECB:s årsrapport 2008 för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) är jag mycket nöjd med det betänkande som nu har lagts fram. Genom ett nära och verksamt samarbete med föredraganden Edward Scicluna, och i synnerhet med Ramon Tremosa i Balcells från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, har vi i mina ögon på ett välavvägt sätt kommenterat ECB:s årsrapport för 2008. Jean-Claude Trichet och Olli Rehn hyste samma uppfattning.
Jag anser att ECB under krisens första år, 2008, stod inför särskilt svåra uppgifter. Med tanke på dessa utmaningar tycker jag att ECB agerande har gett resultat och framför allt varit mycket förståndigt. Detta arbetssätt avspeglas också i Edward Sciclunas betänkande. Men ECB:s ställning är ju inte helt okomplicerad, och så lär det förbli inom överskådlig framtid. Å ena sidan är det långt kvar innan vi har tagit oss ur krisen, å andra sidan ställs ECB inför nya utmaningar och problem genom den lagstiftning som planeras. Det är viktigt att ECB fortsätter att garantera euroområdets stabilitet under de kommande månaderna och åren. ECB måste fortsätta att hålla rätt kurs, precis som en supertanker på öppna havet.
Samtidigt måste ECB bibehålla sitt oberoende, i synnerhet eftersom banken ska ingå i den europeiska systemrisknämnden - herr Trichet, detta har jag redan tagit upp under vår förrförra monetära dialog. Detta är oerhört angeläget eftersom ni, i egenskap av ECB:s ordförande, lär få åtskilligt att göra på det här området, precis som övriga ECB-ledamöter. Detta kriterium borde tillmätas stor vikt vid framtida utvärderingar av andra åtgärder från centralbankens sida. Det är avgörande att ha detta i åtanke när vi tar ställning till andra betänkanden de närmaste åren.
Gianni Pittella
(IT) Herr talman, herr Trichet, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Kejsaren är naken! Vi har fått en sanningsenlig skildring av situationens allvar. Nu är det dags att övergå till behandlingen. Den första behandlingsåtgärden måste vara en ekonomisk styrning på EU-nivå. Utan en sådan får vi ingen tillväxt i det ekonomiska systemet, vilket gör vår skuldsättning ännu mindre hållbar.
Grekland måste få stöd och hjälp, och vi måste motverka risken för att en dominoeffekt drabbar de EU-länder vars ekonomier präglas av låg konkurrensförmåga och hög skuldsättning. En verklig styrning på EU-nivå måste garantera att tre mål uppnås: För det första en tillväxtorienterad politik, för det andra finansiella instrument som främjar denna tillväxt, och för det tredje en politik för att hantera krissituationer.
Jag lyssnade nu på förmiddagen på en lång rad anföranden som hyllade eurons förtjänster. För all del - jag instämmer naturligtvis. Men varför inte se euron som en valuta som inte bara håller inflationen i schack, utan också möjliggör en begränsad, nyttig och garanterad skuldsättning, som ökar vår likviditet så att vi kan sjösätta stora investeringsprogram i EU och finansiera dem med eurodenominerade obligationer? Vad krishanteringen beträffar tycker jag också att det är en bra idé att inrätta en europeisk valutafond. Det vore en vettig lösning.
Jag vill avslutningsvis vara tydlig med att vi på det här stadiet inte får slå oss till ro, driva med strömmen och invänta gryningen efter den långa natten. Ett EU som liknar den fege prästen Don Abbondio gör ingen som helst nytta. Om EU inte handlar djärvt nu - när ska EU då visa djärvhet?
Sharon Bowles
(EN) Herr talman! Den här veckan har många tunga namn överlagt med utskottet: ECB:s ordförande, eurogruppens ordförande och kandidaten till vice ECB-ordförande. Vi är alla ense om att huvudkravet är en starkare övervakning av medlemsstaterna, så att vi med hjälp av tillförlitlig statistik kan vidta åtgärder i god tid.
Arbetet med detta har inletts och omfattar bland annat granskningsrättigheter för Eurostat. Utskottet väntar otåligt på att göra en insats genom att använda sina utökade befogenheter.
Men förutom stabilitets- och tillväxtpakten måste också andra betydelsefulla faktorer respekteras. Ett ökat inslag av finanspolitisk samordning för att främja den makroekonomiska stabiliteten är en möjlighet. Men givetvis har det redan gjorts sådana försök tidigare. Kom ihåg konflikten 2001, då rådet (ekonomiska och finansiella frågor) utfärdade en varning till Irland när landet hade ett budgetöverskott. Vi har således lärt oss läxan väl: Att föra en återhållsam politik när budgeten uppvisar ett överskott är ännu svårare än att bekämpa ett underskott. Och om man avstår från att göra detta, uppstår en kris, precis som på finansmarknaderna.
När det gäller obalanser mellan medlemsstaterna bör vi inrikta oss på fall av bristande konkurrensförmåga. Detta fenomen uppträder ofta i samband med att man drar benen efter sig när det gäller den inre marknaden, och låter bli att ta itu med pensionsfrågor och andra strukturreformer. Inte heller detta behöver dock nödvändigtvis ge upphov till budgetunderskott.
Och slutligen har den likviditet som ECB har tillhandahållit under krisen varit ett värdefullt verktyg, som emellertid inte har kommit realekonomin till godo, vilket Edward Scicluna har påpekat. Ofta har pengarna helt enkelt återinvesterats i tillgångar med högre ränta. Och det har säkert förekommit att sådana tillgångar har använts som säkerhet för nya ECB-lån. På sina håll finns det säkert de som tycker att sådan verksamhet är värd en bonus. När det gäller tidpunkten för införandet av de nya kapitalkraven, undrar jag därför om vi egentligen ska ta hänsyn till de här bankernas vädjanden.
Michail Tremopoulos
(EL) Herr talman! Låt mig börja med att säga att detta är ett viktigt betänkande som utgör en hedervärd kompromiss mellan ståndpunkterna i Europaparlamentet. Man lyfter fram aspekter av den sociala sammanhållningen som brukar förbigås då sådant debatteras i Europaparlamentet. Vi skulle också önska att det signalerade en viktig politisk vändpunkt för EU i stort.
Betänkandet avser givetvis 2009. Under 2010 har betydelsefulla saker inträffat som naturligtvis berör mitt land, Grekland. Som många har konstaterat kan man dra slutsatsen att vi inte bara behöver en valutaunion, utan också en ekonomisk och politisk union. För att främja den sociala sammanhållningen borde euron åtföljas av en indikator för miniminivåerna i det sociala trygghetsnätet.
Så mycket framgår av tongångarna i Grekland, där man har fått mycket om bakfoten. Jag kan till exempel inte låta bli att framhålla att den grekiska produktiviteten inte var mycket sämre än genomsnittet för de 27 EU-länderna. Eurostats statistik är entydig: Produktiviteten var cirka 90 procent under såväl 2007 som 2008.
Budgetunderskottet och statsskulden har vuxit sig allt större i Grekland under de senaste två-tre åren. Det beror på att inkomsterna har rasat, att intäkterna från utlandet inom bland annat turism och sjöfart har minskat på grund av krisen, och att de offentliga utgifterna har ökat. Visst förekommer det slöseri, men personal rekryteras också på olika sätt till den offentliga sektorn.
Det krävs självfallet förändringar i alla dessa avseenden. Vi måste också begära att den nämnda indikatorn för den sociala skyddsnivån införs, och inte nöja oss med allmänna uppmaningar om att avstå från åtgärder som drabbar låginkomsttagare särskilt hårt. Vi behöver få försvarsanslagen under kontroll, precis som alla andra kostnader som ökat märkbart de senaste två åren. Detta gäller i synnerhet också inkomsterna, som krympt på ett lika iögonfallande sätt. Stora delar av befolkningen lever på gränsen till fattigdom, och vi får inte finna oss i att deras inkomster minskar.
Detta är förstås frågor som även berör det toppmöte som pågår här i Bryssel. Men Sven Giegolds betänkande måste också utgöra startskottet för en bredare förändring, så att dessa ställningstaganden görs till en del av stabilitetspakten. Framför allt behöver vi inte förverkliga idén om en europeisk valutafond, som vi inte kan finna oss i och som, till råga på alla andra nackdelar, knappast heller är långsiktigt hållbar.
(Applåder)
Peter van Dalen
(NL) Herr talman! Olli Rehn och Jean-Claude Trichet gjorde helt rätt i att ta upp situationen i dag. Greklands ställning i euroområdet är väldigt osäker, och såvitt jag förstår ligger svaret hos Internationella valutafonden (IMF). I dagens läge är IMF den organisation som kan hjälpa Grekland ur krisen. Om det inte ger resultat, måste vi vidta kraftfulla åtgärder och hugga av den gordiska knuten. Länder som inte rättar sig efter euroområdets spelregler får inte vara med och spela längre.
Låt oss försöka att lära oss något av den här situationen. När Grekland införde euron var landet lika oförutsägbart som oraklet i Delfi. De siffror som landet inkom med var vaga och otillförlitliga. Det är inte rätt av den grekiska regeringen att envist hävda att övriga euroländer är medansvariga för den rådande krisen i Grekland och därför ska reda upp problemen. Det är upp- och nedvända världen. Den som lämnar in otillförlitliga siffror har förverkat sin rätt att ställa andra till svars. Låt mig därför ställa en konkret fråga till herrarna Trichet och Rehn: Kände ni till att de siffror som Grekland lämnade in inför inträdet i euroområdet var felaktiga och ofullständiga? Om inte - var det inte er skyldighet att känna till detta? Jag hoppas att ni kan ge mig ett rakt besked på den här frågan.
Charalampos Angourakis
(EL) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera mina landsmän i dag, den 25 mars.
Kapitalismens kris har fått arbetstagarnas levnadsstandard att försämras i allt snabbare takt. Samtidigt har den gett kapitalet möjlighet att intensifiera genomförandet av en arbetarfientlig politik. Medan staten sätter skräck i arbetstagarna har kapitalismen förklarat ett regelrätt krig mot de grundläggande rättigheterna på löneområdet och på det sociala området, i syfte att öka avkastningen på sitt kapital.
ECB är den drivande kraften bakom den gräsrotsfientliga politik som förs av EU och medlemsstaternas regeringar. Det handlar om en hårdhänt politik där bara en sak räknas: avkastningen på kapitalet. Ända sedan ECB grundades har kraven höjts på lönesänkningar och kapitalistiska omstruktureringar, och detta har fallit i god jord under den kris som kapitalismen nu genomgår.
ECB har fungerat som kapitalismens borgerliga hantlangare genom att vältra över krisens bördor på arbetstagarnas axlar. ECB har slussat mer än 1 000 miljarder euro till banker och monopolkoncerner, men i dag kräver banken att arbetstagarna ska bekosta skadorna och betala tillbaka dessa pengar.
Det är därför som den antiimperialistiska kampen måste trappas upp och striden spridas utanför EU. Det är en strid för makt åt folket, och för en ekonomi som är till för folket - en strid för socialism.
Godfrey Bloom
(EN) Herr talman! Jag måste ha levt i något slags eget parallelluniversum, där jag får höra hur framgångsrik euron har varit. Det kanske har blivit dags för lite nykter realism, inte sant?
Arbetslösheten - ungdomsarbetslösheten - på iberiska halvön och i många euroländer är kronisk. Den har legat på 30-40 procent i åratal, utan att det har funnits något som helst samband med krisen. Det är rena katastrofen. USA:s BNP per capita är skyhögt överlägsen EU:s. BNP för länderna kring Stilla havet är skyhögt överlägsen EU:s.
Nej, euron har ingalunda varit någon framgångssaga, utan håller redan på att gå under. Den faller sönder inför våra ögon. Man behöver bara titta på några ekonomiska elementa. Det finns ingen långivare i sista hand, vilket har utlöst den aktuella grekiska krisen, samtidigt som en portugisisk kris lurar bakom hörnet. Det finns ingen långivare. Detta fungerar inte i globala sammanhang och vid förvaltningen av en valuta, vare sig valutaområdet är idealiskt utformat eller ej.
Det finns ingen samordnad finanspolitik. Ett misslyckande är därför oundvikligt, och pågår i denna stund.
Jag tar mig friheten att påminna alla närvarande om ytterligare en sak. Det finns två sorters människor: Å ena sidan sådana som skapar välstånd, som kavlar upp ärmarna och bygger upp välstånd i den privata sektorn, och å andra sidan de övriga, som förbrukar välståndet - med andra ord politiker och byråkrater. Vi är för många. Vi är alldeles för många. Det är vi som sinkar den ekonomiska utvecklingen, och situationen kommer bara att bli värre och värre om inte dessa valutaområden börjar att skära ned på utgifterna för den offentliga sektorn.
Corneliu Vadim Tudor
(RO) Det är maffian som är krisens huvudorsak. Jag ska ge er några exempel från mitt hemland, Rumänien. Jag är skribent och historiker och driver en dagstidning och en veckotidning, och var så säkra - jag vet precis vad jag talar om.
Sedan 1990 har bedrägerier förekommit i samband med privatiseringen av ungefär 6 000 företag med ett värde av 700 miljarder euro. Tyvärr har bara 7 miljarder euro, eller 1 procent av pengarna, hittills influtit. I åtskilliga fall var det inte ens fråga om privatisering, utan om att tillgångar som ägdes av den rumänska staten fördes över i andra länders ägo - de förstatligades, med andra ord. Vi har inte längre en marknadsekonomi, utan en djungelekonomi.
Situationen är likartad i flera andra Balkanländer, där den lokala maffian slår sig ihop med den internationella maffian till organiserade brottssyndikat. Balkan är en krutdurk, precis som för 100 år sedan. De sociala protester som flammat upp i Grekland kan snabbt spridas till andra länder i regionen.
På 1900-talet hette det att revolutioner är en exportvara, men nu på 2000-talet är det snarare konkurser som exporteras. Svälten är den viktigaste valfrågan någonsin. I stället för att bekämpa korruptionen, som är en abstrakt företeelse, behöver vi byta inriktning och slåss mot de korrumperade.
Pessimismen sprider sig alltmer bland invånarna. Om vi inte lyckas stoppa bedrägerierna i våra länder, kommer det glansfulla EU-projektet att sjunka ihop som ett sandslott.
Men vi sätter vårt hopp till en sista räddningsmöjlighet: Att den som står inför ett historiskt vägval väljer radikala lösningar. Maffian ska inte vara vilande, utan vila i frid.
Werner Langen
(DE) Herr talman! Låt mig inledningsvis varmt tacka ECB:s ordförande Jean-Claude Trichet för de senaste sex årens mycket framgångsrika arbete. Jag vill naturligtvis även tacka föredragandena för att de har lagt fram ett betänkande som har fått majoriteten bakom sig. Herr Rehn, jag påminner er om de gigantiska uppgifter ni har framför er. Jag hoppas att kommissionen äntligen tar mod till sig och behandlar stabilitets-- och tillväxtpaktens svaga punkter i sitt nya förslag. En modell där finansministrarna leder den ekonomiska styrningen kan inte vara aktuell i det här fallet, eftersom dessa finansministrar har misslyckats tidigare. Vi behöver mer automatik i mekanismerna. Vi har inget behov av en ekonomisk styrning i finansministrarnas regi. I stället behöver vi en automatisk mekanism som reagerar på överträdelser, och detta måste ECB och kommissionen stödja och gå i spetsen för. Det är vad toppmötet skulle kunna utmynna i.
Jag har två synpunkter på Jean-Claude Trichets uttalande om euroområdet. Jag välkomnar verkligen att ni nämnde att vi måste vara konkurrenskraftiga i hela världen. Det här handlar inte bara om euroländernas inbördes konkurrens, utan om vår förmåga att hävda oss gentemot USA och Asien.
För det andra har EU som helhet, tack vare de länder som har överskott, lyckats att balansera sin budget. Om så inte hade varit fallet, skulle ECB ha tvingats vidta mycket kraftfullare åtgärder.
För det tredje uppvisar den ekonomiska historien inga exempel på att länder med minskande befolkning lyckas åstadkomma långsiktig tillväxt på sin inhemska marknad. De behöver exportera sin produktion.
Vad Tyskland beträffar fick landet en dålig start i EMU, men har nu hunnit ikapp och är ett föredöme för många andra länder. Det räcker inte. Vi har själva tillräckligt mycket att göra med att konsolidera vår budget, och det är viktigt att inte underskatta hur krävande detta är. Vem var det som kläckte idén att länder som i stor utsträckning är framgångsrika ska straffas, medan de som inte uppfyller sina skyldigheter ska belönas? Det är ingen äkta EU-politik. Jag hoppas därför att kommissionen ska gå djärvt tillväga, och framför ett varmt tack till ECB.
(Applåder)
Anni Podimata
(EL) Herr talman! Jag vill inledningsvis gratulera de båda föredragandena till deras utmärkta arbete i denna ovanligt svårbemästrade situation.
Inom kort inleds arbetet vid ett av de viktigaste toppmötena någonsin. Diskussionens vågor går ännu höga om det så kallade fallet Grekland, och om huruvida - och i vilken utsträckning - vi ska införa en mekanism i EU som vid behov fungerar som en indikator till skydd för ekonomin. Detta är en förutsättning för att det ska råda stabilitet i euroområdet i stort.
Det grundläggande ansvaret för att situationen har uppstått ligger tveklöst hos Grekland, och landet har också helt och hållet tagit sitt ansvar. Men det finns också ett annat slags mer kollektivt ansvar. Den gemensamma valutans fördelar har varit många, men den har också allvarliga defekter. Under de 11 åren med EMU har vi blundat för och vägrat att inse att euroområdets överlevnadsförmåga och stabilitet är oförenliga med de skillnader i konkurrensförmåga och de betydande klyftor och obalanser som präglar euroområdets ekonomier sinsemellan.
Detta framgår tydligt av de spekulationsattacker som hittills främst har riktats mot Grekland, men som också medfört att Portugals kreditbetyg sänktes häromdagen. De har redan riktats mot ytterligare länder, bland annat Italien och Spanien. Ingen vet ännu vad detta får för följder.
Om vi vill visa att vi klarar av att hantera situationen, bör vi således snarast sätta kurs på en ny, förbättrad modell för ekonomiskt samarbete och ekonomisk styrning. Märk väl, herr Langen, att den bör rätta sig efter stabilitets- och tillväxtpaktens bestämmelser. Samtidigt bör den dock vara något mer än finansiell samordning i snäv mening, så att det ingår ytterligare kriterier i den ekonomiska samordningen och vi kan uppnå målen för EU:s strategier för sysselsättning och för hållbar utveckling.
Olle Schmidt
Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Trichet! Euron har fyllt tio år och i stort sett har euron klarat proven, även om den pågående turbulensen ännu inte sett sitt slut. Jag är övertygad om att vi redan i dag kommer att se ett första viktigt steg mot en europeisk lösning, med eller utan IMF. Vårt öde är gemensamt, som Jean-Claude Trichet så mycket riktigt uttrycker det. Alternativet med ett misslyckande vore ju förskräckande.
ECB har varit en bastion att lita på när finansiella orkanvindar har blåst. Det förtjänar att upprepas att euron har varit en succé under finanskrisen och har varit ett ankare för EU, också för länder utanför eurozonen.
Euron har givit stabilitet och förutsättningar för miljoner nya jobb, det får inte glömmas bort i dessa dagar av kristal. Grekland och andra euroländers problem kan inte skyllas på euron. Slapp offentlig utgiftsexpansion kommer att leda till problem oavsett val av valutasystem. Tvärtom hade den ekonomiska krisen blivit betydligt värre om eurosamarbetet inte hade funnits. Då hade vi haft att hantera spekulation och konkurrensdevalveringar bland mer än 20 nationella valutor.
Flera utav oss har varit med, jag har suttit i ett svenskt finansutskott med 500 procents ränta. Krisen i Grekland visar givetvis att pakten om att hålla budgetunderskotten på en låg nivå måste skärpas. Underskotten är förfärande stora. Det behövs en förstärkt övervakning och samordning av den ekonomiska politiken på EU-nivå, det vill säga en finansiell koordinering värd namnet.
Jag skulle vilja avsluta med att säga något om spekulation. Ibland när länder utsätts för spekulation, som mitt eget hemland gjorde på 90-talet, så är det faktiskt en bra förutsättning för oss att klara våra åtgärder. När vi blev hårt ansatta, bland annat av George Soros, så visste vi vad klockan var slagen och då vidtog vi de nödvändiga åtgärderna. Det har ni också att tänka på i de länder som utsätts i dag.
Ryszard Czarnecki
(PL) Herr talman! Jag ska avhålla mig från att använda föregående talares krigiska formuleringar. En krigisk terminologi rimmar illa med bankvärldens seder och bruk. Jag företräder den politiska grupp i parlamentet vars ledamöter i huvudsak kommer från länder utanför euroområdet, vilket vi nog är ensamma om. Bara två kommer från euroområdet. Jag hyser därför en avvikande uppfattning.
Jean-Claude Trichets anförande kan sammanfattas med siffran 36 - så många ledamöter av Europaparlamentet lyssnade på hans anförande. Betyder det att vi är lata? Nej, faktum är att det betyder att Europaparlamentets ledamöter inte riktigt tror på att ECB kan vara en lösning och ett botemedel mot krisen, eller att vi kan använda ECB som livboj. Olli Rehn sade att euroområdet har ett egenvärde, och tog sedan upp krisen i Grekland. Detta är lite motsägelsefullt. Den kris som Grekland för närvarande genomgår beror på att landet på ett alltför tidigt stadium släpptes in i denna oas av stabilitet. Vi var inkonsekventa, och det bör vi undvika.
Nikolaos Chountis
(EL) Herr talman! Jag håller med de ledamotskolleger som sade att krisen inte är över ännu. Ekonomin i åtskilliga länder utvecklas helt klart negativt. I de flesta länder ökar arbetslösheten. Krisen förvärras genom de åtgärder som vidtas för att motverka budgetunderskotten.
Herr Trichet, herr Rehn - jag tilltalar er nu som företrädare för era institutioner - märkte ni inte att krisen nalkades? Allt tydde ju på det. När krisen var över oss gömde ni er och lät påskina att alla fick lösa sina problem på egen hand. Nu står ni här och mässar det entoniga mantrat ”övervaka budgetunderskotten” och ”åtstramningar inom ramen för stabilitetspakten”.
Som jag ser det är det inte sunda finanser som är EU:s och Greklands problem. Ni är ju väl medveten om att länder som Grekland, som behöver låna upp pengar, riskerar att bli byten för spekulanter. Samtidigt blottar detta EMU:s institutionella och politiska brister.
Jag vill därför klargöra för er att det som behövs är förändringar av stabilitetspakten. Att insistera på att tillämpa stabilitetspakten kommer givetvis att öka och förvärra de regionala och sociala klyftorna, öka arbetslösheten och omintetgöra alla eventuella tillväxtförhoppningar - särskilt om detta sker i en recession.
Bastiaan Belder
(NL) Herr talman! Greklands och eurons belägenhet är lika välförtjänt som beklaglig. Finansiellt stöd till Grekland bör främst tillhandahållas av IMF. IMF uppger sig ha utmärkta förutsättningar för att hjälpa Grekland. Inrättandet av en europeisk valutafond tycks främst vara politiskt motiverat, det handlar alltså i synnerhet om att EU vill rädda ansiktet om Grekland skulle vända sig till IMF. Men vi ska inte överilat inrätta ett nytt organ för att stävja överträdelser av befintliga bestämmelser. Det är tveksamt om det är nödvändigt eller önskvärt att inrätta en europeisk valutafond. För att se till att bestämmelserna efterlevs behöver stabilitets- och tillväxtpaktens straffåtgärder tillämpas mer energiskt. Nu är det faktiskt rådets sak att vidta åtgärder. Eurostat behöver få befogenhet att noggrant granska det budgetunderlag som inkommer från euroområdets medlemsstater, och på så vis övervaka att stabilitets- och tillväxtpakten efterlevs.
Csanád Szegedi
(HU) Herr talman, mina damer och herrar! Betänkandet har en allvarlig brist: De ansvariga namnges inte. Men vi kommer ju inte att kunna sätta stopp för EU:s ekonomiska kris förrän vi har identifierat de ansvariga. Låt oss äntligen säga som det är: Krisen orsakades inte av människor som lever på sina löner, utan av de banker, multinationella koncerner och försäkringsbolag som sugit ut samhällena i EU.
Om ett multinationellt företag vill etablera sig i Ungern, går det för närvarande till på följande sätt: Företaget erhåller kostnadsfritt mark av lokala, kommunala myndigheter, får rabatt på skatter och avgifter, anställer människor till minimilöner och tillåter inte ens att de organiserar sig fackligt. Sådana villkor har utlöst en kris för EU:s arbetssökande. Vi kräver att multinationella koncerner, banker och försäkringsbolag drar sitt strå till stacken och åtar sig uppgiften att åtgärda och sätta stopp för den ekonomiska krisen.
Antolín Sánchez Presedo
(ES) Herr talman! Vi brottas med den värsta krisen på 80 år, och den allvarligaste sedan gemenskapsprojektet inleddes.
Krisens upprinnelse var den nordamerikanska subprimekrisen på bostadskreditmarknaden. Sedan följde Lehman Brothers' sammanbrott, och nu är krisen inne i sitt tredje skede. Den har orsakat en BNP-minskning med 4 procent i Europa under 2009, har gjort över 23 miljoner människor arbetslösa och har försämrat de offentliga finanserna kraftigt, så att statsskulden överstiger 80 procent av BNP.
ECB har spelat en avgörande roll genom att sörja för likviditet i systemet, motverka kreditåtstramningen med okonventionella metoder och ha ett nära samarbete med de viktigaste instanserna på valutaområdet.
Nu när man räknar med en måttlig återhämtning utan inflationstryck måste ECB fortsätta att bidra till kreditmarknadens tillfrisknande, och undvika att riskera den ekonomiska återhämtningen genom att avveckla sina extraordinära åtgärder alltför tidigt eller planlöst.
Krisen har visat att penningpolitikens monetära och ekonomiska grundpelare behöver förstärkas. För att garantera att såväl priserna som ekonomin i stort utvecklas stabilt, behöver vi hålla ett öga på prisutvecklingen för de viktigaste finansiella tillgångsslagen och för den privata sektorns upplåning.
Tjugo medlemsstater dras för närvarande med alltför stora underskott. Konsolideringen av de offentliga finanserna är en uppgift som vi inte kan undandra oss, utan vi måste ta itu med den på ett samordnat och klokt sätt. Vad det i själva verket handlar om är att återställa efterfrågan, främja investeringsklimatet och verka för reformer som sätter fart på ekonomin igen, och som ökar sannolikheten för att vi får en hållbar tillväxt och skapar nya arbetstillfällen. Här kan en förstärkt ekonomisk union vara avgörande.
De globala obalanserna behöver åtgärdas. EU hör till de regioner där det råder bäst balans. Om EU:s konkurrensförmåga och det internationella monetära samarbetet inte förbättras, kan balansen kan emellertid vara hotad. Vi kan bara förbättra vår globala konkurrensförmåga genom att förstärka vårt interna ekonomiska samarbete på konkurrens- och betalningsbalansområdet. På så vis kan vi rätta till de obalanser och skillnader som finns i euroområdet.
Greklands ansträngningar och djärvhet förtjänar vårt entydiga och kraftfulla stöd. Här handlar det om vårt gemensamma bästa, och osäkerhet är till skada för alla européer. Stöd och solidaritet är två sidor av samma mynt, nämligen EU:s valuta. Som Jean-Claude Trichet sade på engelska, franska och tyska: Euron är något mer än bara en valuta - euron är vårt gemensamma öde.
Jag har upprepat detta på spanska, som är ett av de världsspråk som talas i EU. Låt mig avsluta med att säga det på grekiska, som är det språk som bäst uttrycker vår globala filosofi: ευρώ είναι το κοινό μας μέλλον.
Pat the Cope Gallagher
(GA) Herr talman! Den ekonomiska krisen har gått hårt åt medlemsstaterna i hela EU. Arbetslösheten har ökat dramatiskt i hela unionen, och slår hårdast mot ungdomarna. På grund av krisen har de offentliga finanserna i många medlemsstater försämrats. Den irländska regeringen har vidtagit kraftfulla åtgärder under 2008 och 2009 för att råda bot på detta.
(EN) Det irländska budgetunderskottet var på väg att närma sig 14 procent av BNP, om inga åtgärder vidtogs. Regeringens åtgärder har stabiliserat underskottet vid 11,6 procent av BNP för 2010, vilket har belönats av de internationella marknaderna. Sedan den senaste budgeten i december i fjol har kostnaderna för Irlands upplåning stabiliserats i förhållande till jämförelseinstrumenten. Faktum är att centralbankens ordförande, såvitt jag förstår, gav sitt berömmande erkännande till den irländska regeringens åtgärder när han under veckan överlade med utskottet för ekonomiska och monetära frågor. Irland har i åtskilliga avseenden ett försprång framför många andra länder när det gäller att anpassa sin budget. Länder som Storbritannien och USA har budgetunderskott som överstiger 10 procent, och kommer att tvingas till betydande anpassningar för att återställa stabiliteten i sina offentliga finanser.
Avslutningsvis vill jag säga att Irland fortfarande är ett bra land för företagare, eftersom den irländska ekonomin nu har goda grundförutsättningar och vi kommer att bibehålla våra 12,5 procent av ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Zbigniew Ziobro
(PL) Herr talman! Krisen i euroområdet växer sig allt större. Det visar hur farligt det är med ekonomiska projekt som inte bygger på ekonomiska beräkningar, utan på ideologiska antaganden. Det gäller särskilt när integrationen omfattar ekonomisk integration av en rad medlemsstater med olikartade ekonomiska förutsättningar.
Vi behöver fråga oss om vi borde ha släppt in vissa stater i euroområdet i det tidiga skede som var fallet. I ett visst läge övergick europrojektet från att vara ett i huvudsak ekonomiskt projekt till att bli ett politiskt projekt, som syftade till att öka tempot i EU:s integration. I dag kan denna brådska stå skattebetalarna i många EU-länder dyrt. Inför framtiden vore det bra om vi lärde oss något av den läxan. Euron är ingen lösning på strukturella problem i enskilda ekonomier, på omåttlig skuldsättning eller på bristande budgetdisciplin. Medlemsstaterna ansvarar själva för sina egna finanser, och dessa problem bör lösas i de länder där de uppstått.
Marie-Christine Vergiat
(FR) Herr talman, mina damer och herrar! Jag höjde på ögonbrynen när jag läste betänkandena, och de anföranden jag fått höra nu på förmiddagen har bara fördjupat intrycket.
På några undantag när handlar det fortfarande om budgetåtstramningar, om att tygla inflationen, och om stabilitets- och tillväxtpakten, trots att 20 av de 27 länderna inte längre uppfyller samtliga kriterier.
Visst finns det många som efterlyser ekonomisk styrning. Vi vill emellertid ha ett politiskt EU som ser till att ha full kontroll över sina ekonomiska och sociala val, och som klarar av att ingripa i samband med monetära vägval.
Krisen i Grekland är talande. Det är Tyskland som sitter vid rodret och som driver igenom sina krav. I USA ingrep centralbanken nyligen direkt för att finansiera statsbudgeten genom att köpa statsobligationer. I EU ilade ECB till bankernas hjälp, men när det gäller Grekland, och PIGS-länderna (Portugal, Grekland, Italien och Spanien) i allmänhet, sänds notan fortfarande till samma mottagare, nämligen arbetstagare, offentliganställda och pensionärer, fastän deras länder också har drabbats av den finansiella spekulationen.
Det är inte småreformer vi behöver, utan ett annorlunda EU - ett ekonomiskt och socialt EU, som gagnar majoriteten, inte bara ett exklusivt fåtal.
Jaroslav Paška
(SK) Betänkandet om rapporten om den årliga bedömningen av euroområdet och de offentliga finanserna 2009 analyserar i detalj hur EU har förvaltats under den globala finansiella och ekonomiska krisen.
I en rad EU-länder har den avtagande ekonomiska produktionen utlöst en drastisk arbetslöshetsökning, och EU-ländernas skuldsättning har ökat. Krisen har drabbat de enskilda länderna på olika sätt, och därför skiljer sig de krishanteringsåtgärder som länderna har vidtagit. EU:s organ har verkat för att samordnade, kollektiva åtgärder ska vidtas, men vissa länder föreföll ändå att stå vid randen till en katastrof genom att populistiska regeringar utan egentlig ansvarskänsla förvaltade de offentliga finanserna.
Hanteringen av krisens följder har därför varit svårare för EU som helhet än för Förenta staterna, Kina, Japan, Indien eller något annat ekonomiskt centrum. Det framgår nu att även om den ekonomiska livsmiljön i EU allmänhet är heterogen och föremål för omfattande reglering, så är den ytterst tungrodd jämfört med de ekonomier som EU konkurrerar med. Under den närmaste tiden måste vi därför dels konsolidera de offentliga finanserna i euroområdet, dels försöka att omstrukturera och kraftigt förenkla vårt interna regelverk. Vi får inte glömma bort att det bara är den produktiva sektorn som skapar de resurser som livnär vårt övriga samhälle.
Enikő Győri
(HU) Mina damer och herrar! Under verksamhetsåret 2008 ställdes ECB inför unika utmaningar när den världsomfattande ekonomiska krisen i september 2008 började kasta sin skugga över EU. Den finansiella krisen förvandlades till en realekonomisk kris när misstron fick isen att lägga sig på kapitalmarknaderna, och de finansiella institutionerna slutade att låna ut pengar till varandra eller till näringslivet. ECB:s reaktion på dessa finansiella händelser var, såvitt jag kan se, både snabb och lämplig. När vi utvärderar dessa krishanteringsåtgärder får vi emellertid inte blunda för ett bedrövligt faktum, nämligen att länderna utanför euroområdet har diskriminerats.
Jag är övertygad om att ECB handlade i strid mot EU:s anda när banken i oktober 2008, mitt under krisens höjdpunkt, inte ställde samma krav på alla för att tillhandahålla likviditet. ECB ingick swapavtal med centralbankerna i Sverige och Danmark för att förse banksystemen i dessa båda länder med erforderlig likviditet i euro. När det gällde centralbankerna i Ungern och Polen kunde ECB däremot endast tänka sig att göra detta mot säkerhet.
ECB:s agerande bidrog tyvärr till osäkerheten på marknaderna och förvärrade ytterligare situationen för dessa länder. När vi i dag är i färd med att utforma ett nytt finansiellt system, måste vi vidta åtgärder så att liknande orättvisor inte upprepas i framtiden. Vi kan därför inte införa bestämmelser som gynnar vissa delar av unionen på andras bekostnad. Jag skulle vilja gå ännu längre beträffande inrättandet av den europeiska systemrisknämnd som vi alla just nu arbetar med. På det här området har ECB en viktig roll att spela. Nämndens ordförandeskap kommer att tillfalla ECB:s ordförande, och vi måste se till att länderna i euroområdet - liksom de stater som inte är medlemmar, exempelvis länderna i Central- och Östeuropa - får likvärdig rösträtt i den nya organisationen.
Om vi inte protesterar mot den diskriminering som redan har förekommit under krisen, riskerar särbehandling att bli rutin i de nya finansiella övervakningsorganen. Detta är något som till varje pris bör undvikas. Återföreningens ideal får inte eroderas bit för bit genom att den politiska splittring som tidigare rådde ersätts med en uppdelning enligt ekonomiska kriterier.
George Sabin Cutaş
(RO) Det är föga förvånande att de extraordinära åtgärder som ECB tvingades vidta i en krissituation får stort utrymme i dess årsrapport.
Mot den bakgrunden anser jag att det är lämpligt att ECB fortsätter att öka tillhandahållandet av likviditet till euroområdets banker. Men vi får inte glömma att även medlemsstater utanför euroområdet hörde till dem som drabbades hårt av krisen, och att ECB behöver ingripa med likviditetsfrämjande åtgärder även för dessa områdens räkning.
I de flesta av EU:s medlemsstater ökar dessutom budgetunderskotten, statsskulden och arbetslösheten bland ungdomar under 25 år. Stabilitets- och tillväxtpakten genomgår en identitetskris och håller på att mista sin trovärdighet, vilket leder till att det blir omöjligt att tillämpa dess principer på ett verksamt sätt.
Jag anser att inslaget av automatik och likabehandling vid tillämpningen av pakten måste minska. I stället behöver vi ett system som beaktar förhållandena i varje medlemsstat, där budgetunderskottet spelar en mindre framträdande roll och där mycket större vikt läggs vid att skapa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna.
Pakten hade framför allt ett förebyggande syfte. Tanken var att den skulle sörja för multilateral övervakning av den löpande budgetsituationen med hjälp av ett system för tidiga varningar. Jag anser därför, helt i linje med Edward Sciclunas betänkande, att det är absolut nödvändigt att inrätta en europeisk systemrisknämnd. Därigenom når vi målet: att få en tidig varningssignal om det uppstår systemrisker och obalanser som hotar finansmarknaderna.
Den pågående finansiella krisen, som på senare tid fördjupats i alla avseenden, gör att vi snarast behöver en redogörelse för de ömsesidiga stödmekanismer som finns att tillgå på EU-nivå, samtidigt som vi behöver främja en gemensam ekonomisk styrning genom att förstärka instrumenten för samordning mellan medlemsstaterna. En av krisens viktigaste lärdomar är att det behövs en ansvarsfullare finanspolitik, och således också förfaranden för ekonomisk övervakning som sörjer för balanserade budgetar.
Roberts Zīle
(LV) Tack, herr talman och herrar kommissionsledamöter! I december sade Joaquin Almunia, som då var kommissionsledamot med ansvar för ekonomiska och monetära frågor, att Estland skulle inbjudas att ansluta sig till euroområdet från och med 2011, om inga betydelsefulla händelser inträffade. Men det har inträffat betydelsefulla händelser som inte bara berör Estland utan också euroområdet. Bland EU:s medlemsstater är det för närvarande nästan bara Estland som uppfyller Maastrichtkriterierna. Att vägra Estland att, i enlighet med regelverket, inträda i euroområdet - vad skulle det sända ut för budskap? Det vore i mina ögon en signal till finansmarknaden att euroområdet är så illa däran att det inte förmår att ta emot ett litet land som hanterar sina statsfinanser ansvarsfullt. Det skulle med andra ord innebära att man hängde upp en skylt på dörren till euroområdet, med texten: ”Klubben stängd på grund av totalrenovering.” Men vad skulle detta sända ut för budskap till nya medlemsstater som mitt eget land, Lettland, som genomför ett IMF-program och har en fast växelkurs mot euron - och som, för att kunna införa euron, devalverar sin ekonomi på ett sätt som orsakar tvåsiffriga BNP-minskningar och exceptionellt hög arbetslöshet? Budskapet skulle tydas så här: Varför ska vi till varje pris betala tillbaka den privata sektorns upplåning med en hög växelkurs för vår nationella valuta, när skulderna består av eurodenominerade lån som beviljats av banker i EU, med exempelvis fastigheter som säkerhet? Tack ska ni ha.
David Casa
(EN) Herr talman! År 2008 var ett ödesår för ekonomin i EU och faktiskt också i hela världen. Året präglades av stor osäkerhet om krisens omfattning, som föreföll att växa sig allt större.
Det rådde också stor osäkerhet om hur lång tid det skulle ta för EU:s ekonomier att återhämta sig, och om vilka verktyg som borde användas för att främja en sådan återhämtning.
Det var inget enkelt år för ECB, som konfronterades med en rad utmaningar. Under 2008 samarbetade ECB med andra större centralbanker för att genomföra samordnade åtgärder för att tillhandahålla rikligt med kortfristig likviditet till banksektorn. ECB sätt att arbeta fick utomordentligt goda resultat.
Jag måste i det här sammanhanget ansluta mig till min kollegas slutsats om ECB:s prestationer. Jag håller med om att 2008 var ett ödesår och att de ansvariga visade sig vuxna denna situation. Föredraganden är bekymrad över att affärsbankerna inte har låtit konsumenterna få del av räntesänkningarna. Jag instämmer delvis i detta och anser att det behöver granskas närmare - kom ihåg det, herr Trichet.
På det hela taget anser jag att detta är ett synnerligen välbalanserat betänkande och att min kollega från Malta, Edward Scicluna, har gjort ett förträffligt arbete.
Pervenche Berès
(FR) Herr talman! Tyvärr kan ordförande Jean-Claude Juncker inte infinna sig som han brukar, eftersom han har fått förhinder. Det är givetvis väldigt tråkigt att höra.
Vi har här två mycket bra betänkanden som gör det möjligt för oss att fördjupa diskussionen i en för euroområdet kritisk stund.
Edward Sciclunas betänkande ger oss fast mark under fötterna när det gäller flera punkter i debatten, framför allt beträffande hur vi ska gå tillväga när Jean-Claude Trichets efterträdare utses. Den monetära dialogen är ett viktigt moment i demokratiskt avseende, men också när det gäller ECB:s funktionssätt och styrning.
I vår vän Sven Giegolds betänkande ställs ett antal frågor till er, herr Rehn, som berör ert ansvarsområde och inte ECB:s.
Beträffande euroområdets funktionssätt finns det en risk för att vår sociala modell raseras. När er företrädare Joaquin Almunia utvärderade de tio åren med euroområdet, var det en sak som stack i ögonen, nämligen att utvecklingen för euroområdets medlemsstater skiljer sig alltmer. Så är läget i dag, och detta är något som till och med fördragets och stabilitets- och tillväxtpaktens författare underskattade. Det är detta som vi har att ta hänsyn till.
Det finns två orsaker till att vi behöver beakta detta. För det första måste vi inse att hållbara offentliga finanser är ett centralt, men otillräckligt, inslag. När medlemsstaterna konfronteras med nationella ansvarsområden är de inte särskilt villiga att genomföra straffåtgärder, och därför finns det brister i deras samordning och samarbete. Det är denna anda som vi behöver mobilisera. Detta är den mirakelmedicin som vi behöver.
Den andra pelare som vi inte får bortse ifrån, och inte klarar oss utan, är den skattemässiga harmoniseringen. Som ni vet beklagar jag ur den synvinkeln djupt att strategin ”EU 2020” inte ens nämner det pågående arbetet med att harmonisera skattebasen vid företagsbeskattning, som vi definitivt behöver fullfölja med all kraft.
Sari Essayah
(FI) Herr talman! I den finansiella krisens spår har ländernas statsskulder vuxit snabbt, även om många nu börjar stänga kranarna för sina återhämtningsåtgärder.
Efter att ha hanterat en akut ekonomisk kris, behöver vi inrikta oss intensivt på den långsiktiga och allvarliga obalansen i de offentliga finanserna.
Förvisso har stabilitets- och tillväxtpakten funnits, men problemet är ju att medlemsstaterna inte har rättat sig efter den. Därför har vi nu akuta statsfinansiella underskott att åtgärda. Det har uppmärksammats att Grekland har lämnat in ett felaktigt statistiskt underlag, men problemets kärna är att den ekonomiska politiken har misskötts.
När tillväxten är långsam, befolkningen blir allt äldre och läget på arbetsmarknaden endast förbättras långsamt ställs vi politiker inför mycket svåra beslut. Det finns ett begränsat antal botemedel för offentliga finanser: att öka skatteintäkterna, att sätta fart på den ekonomiska tillväxten eller att skära ned utgifterna.
När vi söker efter botemedel är det viktigaste för oss hur hållbara statsfinanserna och budgetunderskottet är. Hållbarhetsunderskottet avspeglar hur mycket skatteuttaget behöver öka eller utgiftsnivån sänkas för att statsfinanserna ska bli långsiktigt hållbara. För att åstadkomma balans behöver vi även i fortsättningen inse att vi ådrar oss nya skulder i den takt som motsvarar ränteläget minus BNP-tillväxten. Den åldrande befolkningen medför kraftigt ökade kostnader för pensioner och vård under kommande år. För att stärka statsfinansernas intäktssida är det helt avgörande att ha tillväxt och sysselsättning, att öka den offentliga sektorns produktivitet och att genomföra strukturåtgärder som bland annat sörjer för hållbara pensionssystem.
På längre sikt blir högre födelsetal och förebyggande hälsovård mycket viktiga för att få balans i statsfinanserna. Nu, mitt under den ekonomiska krisen, har vi efterlyst en bättre statsfinansiell samordning, och jag skulle vilja fråga kommissionsledamot Olli Rehn hur han avser att åstadkomma detta. Jag anser emellertid att den ekonomiska krisen inte får utnyttjas som en nödutgång för medlemsstater som inte vill få sina ekonomier under kontroll. Vi måste helt enkelt iaktta strikt budgetdisciplin i våra offentliga finanser.
Olle Ludvigsson
Herr talman! Jag skulle vilja lyfta fram tre huvudpunkter i de betänkanden vi diskuterar.
För det första bör vi inte ägna debatten om offentliga finanser enbart åt besparingsfrågor. Vi måste även fokusera på vad vi kan göra för att få igång tillväxten och bekämpa arbetslösheten. I många länder krävs nedskärningar i de offentliga utgifterna. Men samtidigt är det också viktigt att öka intäkterna via positiv tillväxt, genom att fler människor arbetar och betalar skatt.
För det andra uppskattar jag att Edward Scicluna i sitt betänkande tar upp frågan om ökad insyn i finanssektorn. Här återstår mycket att göra. Öppenhet är inte bara ett utmärkt sätt att motverka ett skadligt riskbeteende på finansmarknaden. Ökad öppenhet är dessutom nödvändigt för att tillsynen ska bli effektiv och för att de offentliga finansiella institutionerna ska få allmänhetens förtroende, vilket är enormt viktigt.
ECB bör gå före på detta område och omgående förbättra insynen i sitt arbete. Ett bra första steg vore att börja offentliggöra protokollen från ECB-rådets sammanträden. Insyn bör även vara en central princip vid inrättandet av den europeiska systemrisknämnden, ESRB. För att systemrisknämndens rekommendationer ska få genomslag bör huvudregeln vara att de ska vara offentliga.
För det tredje gläder jag mig åt att Sven Giegold i sitt betänkande betonar vikten av att även i kristider ha ett tydligt miljö- och klimatperspektiv. Vi får inte låta finanskrisen sakta ner den gröna omställningen av ekonomin. I stället bör vi främja den ekonomiska återhämtningen genom att satsa på förnybara energikällor, miljövänliga transportsystem samt utveckling av grön teknologi. Enbart genom sådana satsningar kan vi skapa tillväxt som är hållbar på längre sikt.
Frank Engel
(FR) Herr talman! År 2009 var tveklöst det svåraste året för euron sedan den infördes, men samtidigt det år som den gjort mest nytta. Utan euron hade ett ömsesidigt devalveringskrig utbrutit i EU med anledning av krisen. Instabila valutor kunde ha undergrävt EU:s politiska sammanhållning under 2009.
Tack vare euron har vi sluppit att ansättas av fortsatt obalans för växelkurser och monetär politik. Men hur länge varar detta? I dag är det vår fromma förhoppning att EU:s valuta ska förvaltas på ett bättre sätt - att förvaltningen blir återhållsammare, synligare och snabbare i vändningarna.
Faktum är att ländernas försök att rycka till sig makten över eurons spelregler inte på något sätt bidrar till att ge EU en sund ekonomisk och monetär styrning. Det krävs solidaritet för att vi ska kunna få bukt med den spekulationsaktivitet som Grekland i dag har fallit offer för, och som när som helst kan drabba andra länder i euroområdet.
Solidaritet går hand i hand med soliditet - men marknaden för statsobligationer är ett känsligt kapitel. Den politiska håglösheten de senaste veckorna har inte bara skadat Grekland, utan allvarligt rubbat förtroendet för euron. Om de länder som är i riskzonen inte får hjälp, undergrävs den monetära stabiliteten i hela euroområdet.
Låt oss se bortom krissituationerna och ge euron de verktyg som den behöver. Det krävs en samordnad obligationsmarknad i EU, så att vi slipper de flaskhalsar som uppstår då alltför många länders statsobligationer förfaller på en gång. Utanför euroområdet behöver vi vara företrädda på alla nivåer och i alla organ, även i internationella finansiella institutioner. Varför är eurogruppens ordförande inte medlem av G20?
Vi måste också ha förståelse för att de nya medlemsstaterna snarast vill inträda i euroområdet. Vi ska inte vara småaktiga, utan ge dem ett entusiastiskt välkomnande. Att intrigera för att utesluta enskilda euroländer betyder att man slutar att sträva efter ett EU som står starkt i världen. I samband med euroområdets utvidgning måste de verktyg införas som krävs för att åstadkomma en ekonomisk union värd namnet: budgetpolitisk samordning och politisk harmonisering på det ekonomiska och skattemässiga området. Det priset får vi betala om vi vill att det ska gå bra för euron även i framtiden.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Herr talman! En kris är en sjukdom som vanligtvis inte bara resulterar i en återhämtning, utan som också stärker och skapar motståndsmekanismer. Den kan också leda till det som brukar kallas för komplikationer, och kan till och med orsaka vissa typer av bestående försvagningar av kroppen. Låt oss reflektera över hur denna sjukdom, som vi kallar krisen, uppstod.
I de flesta fall är en sjukdom en följd av de olika sätt på vilka vi försummar våra kroppar, eller så har den ett externt ursprung. Orsaken till denna kris var en verksamhet som stred mot marknadens principer, nämligen spekulativ verksamhet. Marknaden själv kan inte tillbakavisa, motarbeta eller begränsa dessa faktorer om det inte finns någon lämplig övervakning och kontroll av hur processerna fortskrider, i synnerhet i situationer som är atypiska för marknaden. Hittills har finansmarknaderna övervakats och kontrollerats av framför allt statliga och nationella institutioner. Globaliseringen har lett till etablerandet av internationella finansinstitut och en global finansmarknad. Däremot har det inte etablerats några lämpliga internationella, regionala eller - i vårt fall - EU-institutioner för att övervaka och kontrollera dessa marknader.
Marknaden styrs inte av värderingar, utan framför allt av behovet att uppnå vinst till vilket pris som helst. Krisen inleddes inte 2008 i och med finansmarknadernas kollaps, utan 2007, i och med krisen på livsmedelsmarknaderna, samt genom att man underminerade energimarknaderna, som kontrolleras med politiska instrument. Situationen i EU är en beklaglig följd av att man inte har iakttagit de universellt upprättade och accepterade principerna om stabilitets- och tillväxtpakten.
Det är synd att varningarna från kommissionen varit alltför milda. Vissa medlemsstater har i högre utsträckning tillåtits slippa undan, eftersom de ändå inte skulle ha låtit kommissionen eller någon annan läxa upp dem. Vissa medlemsstater har betett sig som barn, och försökt dölja sina förseelser. Detta slags beteende kan inte utgöra grunden för unionen eller vår integration. Det är viktigt att erkänna de misstag som har gjorts, att upplysa våra medborgare, be dem om ursäkt samt be om deras förståelse och samarbete när vi tar oss ur krisen.
Vi måste vidta åtgärder så att kostnaderna för krisen inte drabbar de svagaste och fattigaste. EU:s solidaritet kräver att vi också stöder de länder som har drabbats hårdast av krisen. En återhämtning kommer inte utifrån, om inte kroppen eller staten tar upp kampen.
Othmar Karas
(DE) Herr talman, mina damer och herrar, herr Trichet! Jag vill tacka er så mycket, inte bara för det ni har gjort under de senaste åren utan också för ert tillvägagångssätt under de senaste veckorna. Ni har agerat kompetent, självständigt och konsekvent. Ni och er personal har haft en lugnande inverkan under dessa svåra tider.
Herr Rehn! Ni har gjort några mycket uppmuntrande uttalanden under de senaste dagarna. Vi bör göra allt som står i vår makt för att fortsätta på den väg som ni har slagit in på.
Euron är en stabiliserande kraft även under kristider. Vi måste göra slut på myten om att euron och stabilitets- och tillväxtpakten är orsakerna till de problem som Grekland och andra länder har erfarit. I förra veckan sade den grekiske premiärminister klart och tydligt här i parlamentet att euron inte bär skulden. Tvärtom är den en del av lösningen. Det kan inte ske några reformer utan euron. Utan euron kan det inte heller ske några lämpliga restriktioner i fråga om de målsättningar som vi själva kan fastställa. Vi får inte försvaga euron om de länder som är drabbade känner att euron snarare skyddar än försvagar dem.
Jag vill också tillägga att Grekland inte tigger om pengar, vilket är det intryck som ofta ges av dagspressen. Det skulle vara positivt om flera medlemmar i rådet slutade att fokusera på den allmänna opinionen på den inrikespolitiska fronten när de talar om detta ämne, och i stället samarbetade med oss för att hitta gemensamma europeiska lösningar. Grekland kan inte beviljas bidrag, men landet vill ha stöd för att genomföra sina reformer och sin sparplan. Europeiska centralbankens ordförande Jean-Claude Trichet har också klart och tydligt uppgett vad som är möjligt inom ramen för en trestegsplan och vilka åtgärder som kan vidtas. Ingen har påstått att det inte finns något att göra.
Vi har en monetär union, men vi har inte någon ekonomisk union. För att uppnå en ekonomisk union behöver vi snarare en politisk vilja från medlemsstaterna än råd. En ekonomisk union omfattar en samordning av budgetpolitiken, en harmonisering av skatterna och en samordning av utbildningspolitik, ekonomisk politik och socialpolitik. Det är detta vi uppmanar medlemsstaterna att göra och vi förväntar oss att de visar engagemang. Vi måste fortsätta på denna väg för eurons skull.
Danuta Jazłowiecka
(PL) Herr talman! Förra året var ett ytterst turbulent år för euroområdet. Det började med att Slovakien anslöt sig till eurogruppen, och slutade med väldiga ekonomiska och finansiella problem i Grekland. Under denna period har världen genomlevt den största finanskrisen på åratal.
Diskussioner pågår för närvarande om hur man ska hantera de nya utmaningarna, vilken riktning den globala ekonomin bör ta och vilken EU:s politik bör vara. Den resolution som vi behandlar just nu är en del av denna debatt. Jag vill fästa uppmärksamheten på en av dess aspekter.
Den ekonomiska krisen, problemen i Grekland och den aktuella debatten om stöd till Grekland visar att klyftan mellan det nya och det gamla Europa fortfarande är en realitet. I fredags hänvisade kommissionens ordförande José Manuel Barroso till idén om att inrätta en stödmekanism för de länder i euroområdet som brottas med finansiella problem. Enligt kommissionens ordförande borde de principer och villkor som skulle styra användningen av detta instrument fastställas uteslutande av euroområdets medlemsländer.
Jag vill ta tillfället i akt att i denna debatt ge mitt starka stöd till ståndpunkten från Janusz Lewandowski, kommissionsledamot med ansvar för ekonomisk planering och budget, och professor Jan Rostowski, tillika Polens finansminister. Jag vill ansluta mig till deras appell, och också till ståndpunkten hos flera ledamotskolleger, om att alla medlemsstater, däribland de som befinner sig utanför euroområdet, nu bör delta aktivt i åtgärderna för att stärka euroområdet och skapa stödinstrument för dess medlemmar. Polen, som är ett av länderna utanför euroområdet, kommer snart att anta den gemensamma valutan, och vi vill i dag delta i ansvaret för eurogruppens framtida utformning. Låt oss därför inte utesluta de nya medlemsstaterna från en sådan viktig debatt. Vi har haft en slogan om ”EU i två hastigheter”. Låt oss nu inte dela upp EU i ett EU inom euroområdet och ett EU utanför euroområdet, eftersom vi är en enhetlig union.
Slutligen vill jag ge mitt helhjärtade stöd till resolutionens samtliga delar, där man uppmanar Europeiska centralbanken, kommissionen och eurogruppens medlemsländer att stödja processen för euroområdets utvidgning - en utvidgning som grundar sig på nuvarande kriterier. Jag vill också tacka ECB:s ordförande Jean-Claude Trichet för hans utmärkta arbete, särskilt under detta år, som har varit så svårt för EU.
Alajos Mészáros
(HU) Jag är tacksam mot kommissionsledamoten, ECB:s ordförande och föredraganden för att ha uppvisat ett sådant öppet och ytterst professionellt sätt att gripa sig an detta problem, som allvarligt oroar oss. Det är definitivt alarmerande att arbetslösheten och statsskulden, trots alla våra ansträngningar, fortsätter att stiga i nästan alla EU:s medlemsstater. Mitt hemland Slovakien är inget undantag från den regeln. Arbetslösheten har stigit till över 13 procent. Slovakien var den senaste stat som anslöt sig till euroområdet den 1 januari 2009, och detta har haft positiva efterverkningar, såväl på ekonomin som på de politiska och sociala områdena. Den stora majoriteten av befolkningen är fortfarande positivt inställda till euron. Vi anser därför att det är viktigt att upprätthålla eurons styrka och prestige. Parlamentet måste hjälpa kommissionen och ECB i deras insatser för att undvika att denna strävan misslyckas. Det första som bör göras är att föra EU-ekonomins integration till en högre och mer hållbar nivå. Detta är emellertid en strategisk fråga, där rådets övertygade stöd är oumbärligt.
Zigmantas Balčytis
(LT) Vägen ut ur denna komplicerade ekonomiska och finansiella kris var inte så effektiv som vi hade hoppats. När krisen bröt ut var medlemsstaternas stödprogram till bankerna inte samordnade enligt några gemensamma villkor som fastslagits på EU-nivå, och vissa banker har utnyttjat extra medel som tilldelats från Europeiska centralbanken för att täcka sina förluster. Stödet till ekonomisk verksamhet, i synnerhet för små och medelstora företag, var inte heller samordnat. Följderna av dessa insatser är tydliga: När små och medelstora företag inte fick lån från bankerna i tid gick ett stort antal av dem omkull. Det var lättare för länderna i euroområdet att övervinna svårigheterna eftersom Europeiska centralbanken garanterade att tillhandahålla dem likviditet. Om vi tror på den europeiska solidariteten, om vi verkar på en öppen marknad med samma konkurrensvillkor och huvudmålet är att snarast möjligt ta sig ur denna komplicerade situation anser jag att ECB borde ha garanterat och bör garantera tillhandahållande av likviditet till de medlemsstater utanför euroområdet som drabbats särskilt hårt av denna kris.
Andrew Henry William Brons
(EN) Herr talman! Föredraganden Edward Scicluna sade att ECB har försökt att öka likviditeten, men att likviditet inte har vidarebefordrats från bankerna till deras kunder. Detta stämmer, såväl utanför som inom euroområdet.
Mitt parti gläds över att Storbritannien fortfarande står utanför euroområdet. Ett lands valuta måste återspegla den egna ekonomins tillstånd och behov, och inte 27 olika ekonomiers genomsnittliga behov. Att behålla vår egen valuta är emellertid bara en del av svaret. Det centrala problemet är att skapande och förmedling av kredit ligger i händerna på de privata företagen - de kommersiella bankerna - och detta gäller såväl utanför som inom euroområdet.
Den kreditskapande uppgiften - i själva verket att öka likviditeten - måste upphöra att ligga i händerna på de privata företagen. Befogenheten att kunna spendera mer, när så behövs - vare sig det handlar om att fördela befintlig eller förestående tillväxt eller att finansiera stora infrastrukturprojekt - måste skapas av staten och spenderas för att spridas, inte skapas av bankerna och lånas ut för att spridas.
Petru Constantin Luhan
(RO) Under denna kris har vi kunnat se att de fluktuationer som utlösts av ränte- och valutakurserna har kolliderat med den gemensamma valutan, vilket troligtvis har skyddat euroområdet.
Den gemensamma valutan har inte inneburit en lösning på alla de interna och externa obalanser som har förekommit. Men de fördelar som har skapats genom att nationella finansinstitut har fått tillgång till Europeiska centralbankens likviditet och undanröjandet av risken för valutakursfluktuationer har ökat intresset för euron hos de medlemsstater som befinner sig utanför euroområdet.
De insatser som gjorts av dessa stater för att förbättra de egna ekonomierna och den egna skattepolitiken för att kunna anta den gemensamma valutan bör välkomnas. Jag uppmanar kommissionen och ECB att snarast möjligt uppmuntra en fortsatt utvidgning av euroområdet för att ge dem bättre skydd mot effekterna av den ekonomiska och finansiella krisen.
Karin Kadenbach
(DE) Herr talman, herr Trichet! Jag vill tacka er så mycket för den del i betänkandet där man varnar för orimliga lönesänkningar i syfte att minska underskotten, eftersom låga inkomster resulterar i en sjunkande ekonomisk tillväxt. Jag vill tacka er för detta avsnitt, för jag anser att detta inte bara sänker den ekonomiska tillväxten och minskar EU:s konkurrenskraft, utan att det också begränsar EU-medborgarnas möjligheter att delta fullt ut i samhället.
Det är avgörande för oss att utarbeta vår budget i enlighet med riktlinjerna, men det är också viktigt för medlemsstaterna att det finns manöverutrymme i ett ekonomiskt och socialt sammanhang. Om vi får ett EU där det inte längre sker några investeringar i utbildning, hälsa och forskning så kommer vi också att få ett EU som är instabilt och som saknar möjlighet att konkurrera med den övriga världen. Dessa grupper, som inte bär ansvaret för krisen, får inte bli de som tvingas bära kostnaderna. Om vi inte investerar i människor kommer vi inte att ha någon framtid i EU. Därför efterlyser jag ökad tonvikt på den sociala aspekten i framtiden.
Angelika Werthmann
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Den nuvarande ekonomiska och finansiella krisen, som också är en strukturell kris, tvingar oss att genomföra långsiktiga kontroller och att lägga fram försiktiga budgetar. Globaliseringen driver euroområdet att spela en effektiv roll på det finanspolitiska området. Detta får emellertid inte ske på bekostnad av de vanliga medborgarna, och jag vill påminna valla om att det krävs försiktighet och ansvarstagande.
Jean-Claude Trichet
Herr talman! Jag måste säga att jag har talat inför parlamentet i sex och ett halvt års tid nu, och detta är första gången som jag har noterat så många tal, så många analyser och så många förslag.
Jag är mycket imponerad över denna stora mängd uttalanden som vi just har lyssnat till, och även mycket imponerad över den mångfald av åsikter som har förts fram.
Jag ska försöka, om möjligt, att sammanfatta mina viktigaste punkter efter att ha lyssnat till dessa kommentarer som var både intressanta och relevanta, och som Europeiska centralbanken givetvis kommer att fästa stor vikt vid.
(EN) Först och främst vill jag säga att jag har hört mycket om de utmaningar som ECB står inför, men också att man har berömt ECB för att ha reagerat i realtid under mycket svåra förhållanden. Jag anser att mina kolleger och jag har försökt göra vårt bästa under mycket exceptionella förhållanden, de värsta sedan andra världskriget, och det skulle förmodligen ha varit de värsta sedan första världskriget om vi inte hade agerat omgående.
Dessa utmaningar har berört alla. Många av er har sagt att utmaningarna berört andra centralbanker i Europa och i övriga världen. Så vi har alla varit tvungna att leva upp till ett enormt ansvar, och jag instämmer till fullo med dem som har sagt att vi inte kan säga att de svåra tiderna är över. Vi har inte lämnat de svåra tiderna bakom oss. Vi kommer inte att låta verksamheten fortsätta som vanligt. Vi är tvungna att vara ytterst uppmärksamma.
Jag förstod också vinken när det gällde tillväxten och sysselsättningen, där parlamentets budskap var mycket kraftfullt. Jag håller fullständigt med om detta. Genom att åstadkomma stabilitet, genom att vara trovärdiga när det gäller att åstadkomma stabilitet på medellång och lång sikt anser vi att vi bidrar till en hållbar tillväxt och till att skapa hållbara arbetstillfällen. Men ni vet att vårt budskap gäller strukturreformer, som är absolut avgörande för att öka EU:s tillväxtpotential och skapa arbetstillfällen.
Ett starkt budskap från er, och som vi helt och hållet delar i ECB - och jag vill inte svara i kommissionsledamotens ställe - är att styrningen av EU:s 27 medlemsländer, och styrningen av de 16 medlemsländerna i euroområdet är en viktig faktor. Vi efterlyser högsta grad av ansvarighet från länderna. Vare sig det är EU:s 27 medlemsländer eller euroområdets 16 medlemsländer uppmanar vi dem att utöva sitt ansvar, och hålla uppsikt över varandra. Vi behöver absolut ett fullständigt och komplett genomförande av stabilitets- och tillväxtpakten. Övervakning av skattepolitiken är en central aspekt av EMU, och jag ska också tillägga övervakning och genomförande av strukturreformer, samt övervakning av utvecklingen av de olika ekonomiernas konkurrenskraft i fråga om kostnader, i synnerhet för euroområdets medlemsländer. Detta är en huvudfråga.
Jag vill inte uttala mig närmare om Grekland och de olika frågor som står på spel. Jag har redan haft tillfälle att besvara flera frågor i utskottet för ekonomi och valutafrågor och inför parlamentet. Låt mig bara säga att Grekland har en förebild, och denna förebild är Irland. Irland hade ett ytterst svårt problem - som en av ledamöterna tog upp här - och Irland tog tidigt problemet på stort allvar, med en utomordentlig beslutsamhet, yrkesmässighet och förmåga, och detta har erkänts av alla. Jag vill betona detta. Jag upprepar därför att ECB:s bedömning av de nya åtgärder som har vidtagits av den grekiska regeringen är att de är övertygande, och även modiga.
Några ord om situationen på lång sikt inom euroområdet. Under de kommande 10 eller 20 åren kommer vi att åstadkomma prisstabilitet i enlighet med den definition vi har tillämpat sedan eurons tillkomst. Ni kan lita på oss. Vi kan bevisa det. Detta är ingen teori. Det är fakta, det är statistik.
(FR) Och jag vill betona att alla medlemsländer i euroområdet känner till att den genomsnittliga inflationen i euroområdet kommer att vara mindre än, eller nära, 2 procent på medellång och lång sikt. De måste dra slutsatser av detta nationellt. De gynnas av att tillhöra euroområdet. De bör inte placera sig i ett nationellt sammanhang, uttryckt i nationell inflation, eftersom det skulle vara långt ifrån det vi garanterar, för att det är vad som begärs av oss, för vi är trogna vårt ansvar och det är ett bidrag till EU:s välstånd och stabilitet.
Låt mig - om möjligt med ett par ord - avrunda med frågan om öppenhet. Såsom jag ofta har sagt till er parlamentsledamöter, är vi de som är mest öppna för insyn i världen med anledning av det omedelbara offentliggörandet av våra undersökningar, det inledande uttalandet. Vi är de som är mest öppna för insyn i världen mot bakgrund av den presskonferens som hålls omedelbart efter ECB-rådets möten.
(EN) Det enda undantag där detta beslut inte gäller, och vi har en god anledning, är att vi inte ger ut namnen på dem som röstar för det ena eller det andra, för vi anser att vårt budskap är att vi inte är en samling individer. Vi är ett kollegium. ECB-rådet är den relevanta enheten. Det är ECB-rådet som räknas.
Jag har redan sagt att det inte handlar om att verksamheten ska pågå som vanligt, utan vi behöver absolut reformera finansmarknaderna grundligt, för att vara förvissade om att vi inte utlöser en ny kris av den typ som vi just stått inför.
En sista punkt om Polen och Ungern: En ledamot nämnde Polen och Ungern, och påpekade att de inte behandlas som sig bör av ECB. Jag tror inte att ledamoten är så välinformerad. Jag skulle uppmuntra henne att vända sig till de nationella centralbankerna i de två länderna, och det kommer då att visa sig att ECB har ett mycket nära samarbete med dessa två centralbanker, vilket gynnar oss alla.
Olli Rehn
Herr talman! För det första vill jag tacka ledamöterna för en mycket seriös och givande debatt. Jag har lyssnat på era åsikter mycket noga. Av åsikterna drar jag slutsatsen att det finns ett mycket starkt och brett stöd för en effektiv förstärkning av den ekonomiska styrningen i euroområdet och i EU i stort.
Enligt min uppfattning har dagens debatt utgjort en mycket värdefull och värdig bakgrund till dagens och morgondagens möte i Europeiska rådet. Jag välkomnar också möjligheten att inom kort fortsätta diskussionerna om ekonomisk styrning i utskottet för ekonomi och valutafrågor, företrädesvis snarast möjligt efter påskuppehållet. Jag skulle vilja samråda med er och inom kort gå vidare med konkreta förslag.
Det finns två huvudsakliga handlingslinjer för att förstärka den ekonomiska styrningen. För det första kommer hörnstenen att vara en verkligt trovärdig och bättre förebyggande skatte- och budgetmässig kontroll. Denna bör vara starkare och mer noggrann, och också omfatta halvtidsöversynen av budgetpolitiken. Man bör också använda sig av rekommendationer och, vid behov, varningar till medlemsstaterna.
Den andra byggstenen kommer att bestå av en mer effektivt förebyggande och mer systematisk och noggrann övervakning av makroekonomiska obalanser och skillnader när det gäller konkurrenskraft mellan medlemsstaterna i euroområdet och i EU. Bindande politiska rekommendationer kommer också att användas i detta hänseende. Detta behövs för att förhindra en allt större obalans. Det är självklart att de mest trängande och brådskande behoven utan tvivel finns i de länder som har stora underskott och svag konkurrenskraft - inte bara i Grekland, men givetvis med början i Grekland.
Det är lika självklart att vi med detta inte menar att någon skulle försvaga exportresultaten i länder som för närvarande har överskott i bytesbalansen. Med andra ord är syftet inte att få Bayern München att spela sämre mot Olympic Lyon utan att förbättra både konkurrenskraften för export där så behövs och den inhemska efterfrågan där så behövs och är möjligt. Det innebär att både Bayern München och Olympic Lyon skulle spela bättre som europeiska lag genom att förstärka såväl den offensiva som den defensiva strategin.
Det är vad euroområdet - och, när allt kommer omkring, EU - handlar om.
Edward Scicluna
Herr talman! Jag vill först ta upp några punkter. Jag vill ta tillfället i akt och tacka ECB för samarbetet och för tillgängligheten när det gällt att besvara mina olika frågor. För det andra vill jag tacka mina kolleger skuggföredragandena för deras gemensamma lagarbete för att enas om ändringsförslag till detta betänkande, och således öka enigheten kring betänkandet.
Vi har sett att den senaste konjunkturnedgången har visat sig bli en utmaning. Spänningarna i euroområdet är emellertid inte nya, utan väl kända. Vi vet att vi ännu inte utgör något optimalt valutaområde. Därför bör vi vara innovativa. Vi är tvungna att följa förnuftiga ekonomiska principer och politik. Dessa måste givetvis vara utformade i enlighet med EU:s principer för social sammanhållning.
Vissa observatörer har hävdat att ECB inte kan hjälpa Grekland, eftersom detta är förbjudet enligt regeln om ”no bail-out” i artikel 103 i EU-fördraget. Det är likväl en sak att genomföra en stödåtgärd (”bail-out”), och något helt annat att tillhandahålla tillfälligt ekonomiskt stöd.
Vi vet att vi har flera alternativ att välja emellan. Vissa kan genomföras på kort sikt och andra på medellång sikt. Som mina kolleger före mig påpekade, och som européer, ser vi alla upp till euron och vill att den ska lyckas. Vi kan få den att lyckas, så låt oss alla - parlamentet, kommissionen, rådet och Europeiska centralbanken - slå våra huvuden ihop och hitta en framgångsrik väg framåt.
Slutligen är vi tvungna att återupprätta allmänhetens förtroende för finansinstituten genom åtgärder som omfattar ökad insyn, bättre riskhantering och vederbörlig reglering. Vi måste se till att en kris av denna omfattning inte inträffar igen.
Sven Giegold
Herr talman! Med anledning av debatten vill jag göra tre snabba påpekanden.
För det första, och när det gäller de olika ståndpunkterna här i parlamentet, delar vi inte samma åsikt i frågan om obalanser. Det finns olikheter som är mycket tydliga, och jag anser att vi bör vara mycket försiktiga.
Jag vill i synnerhet vända mig till er, herr Trichet och herr Rehn, och uppmana er att inte blunda med ena ögat, för det centrala problemet som vi i princip är överens om är att kostnaderna bör öka i enlighet med inflationsmålet plus produktiviteten. Vissa länder har haft kostnadsökningar som har varit alltför höga, och det är bra att ni agerar.
Det finns å andra sidan flera länder som använder skattepolitik och lönesättningsåtgärder för att garantera att de håller sig under tröskelvärdet. Om ni inte agerar i dessa fall - och jag vet att vissa i Ekofinrådet inte håller med om detta tillvägagångssätt - kommer vi att antända euroområdets ekonomiska grund, och det är väldigt farligt. Jag uppmanar er att inte blunda med ena ögat, och jag säger detsamma till mina kolleger.
Se på Grekland, och det stabilitetsprogram som lovordades. Jag vill understryka att Grekland har ett allvarligt problem, och jag hänvisar till det jag hörde under mitt besök i landet i förra veckan.
De flesta i Grekland anser att många människor, under de senaste tio eller tjugo åren, har blivit mycket rika under omständigheter som inte varit rättvisa. Även om ni lovordar de irländska insatserna kan ni inte jämföra dem med situationen i Grekland. Människor i Grekland anser att de inte ska lida för omständigheter som de inte själva har orsakat.
Därför uppmanar jag er, herr Rehn, att även utöva påtryckningar på den grekiska regeringen om att ta allvarligt på de olagliga rikedomar som tidigare har ackumulerats. Annars kommer programmet inte att godtas, och det kommer också att misslyckas av ekonomiska skäl. Vi är tvungna att se till att programmet är socialt rättvist, vilket det ännu inte är.
Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 25 mars 2010.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Cristian Silviu Buşoi  
Det finns lärdomar att dra av den nuvarande krisen i euroområdet. Den ekonomiska krisen är orsaken till svårigheterna i euroområdet, men jag anser att det också finns strukturella svagheter med EMU, som vi bör åtgärda för att undvika framtida kriser. För att ECB ska kunna vidta effektiva åtgärder för att stödja sysselsättningen och tillväxten måste vi tillhandahålla de nödvändiga verktygen. ECB har inte samma verktyg som USA:s centralbank, vilket är skälet till att den inte kan föra en aktiv valutapolitik till stöd för tillväxten. ECB är bunden av sitt huvudmål om att garantera prisstabilitet, vilket hindrar den från att effektivt stimulera tillväxt. Jag anser också att vi behöver en ökad samordning av den ekonomiska politiken och skattepolitiken, så att vi undviker olyckliga situationer som den i Grekland. En bättre samordning skulle stärka euroområdets stabilitet. Stabilitets- och tillväxtpakten måste respekteras strikt, men jag anser att den bör revideras. Dess förebyggande gren borde förstärkas. Den straffande grenen är inte effektiv eftersom de avgifter som ska betalas bara ökar budgetunderskotten och förhindrar att reglerna efterlevs. Sanktionerna bör dessutom inte beslutas av rådet, eftersom medlemsstaterna alltid kommer att vara ovilliga att straffa varandra.
Tunne Kelam  
Vi bör utgå från ett centralt faktum, dvs. att euron, under den mest allvarliga finanskris som EU har erfarit, har varit ett ankare av stabilitet och trovärdighet. Utan euroområdets funktion skulle krisen ha övervunnits i en mycket mer långsam och ojämn takt. Detta gäller också för de medlemsstater som ännu inte har anslutit sig till euroområdet. Nu är det särskilt viktigt att inse att den europeiska gemensamma valutan har ett gemensamt värde som varje medlem i euroområdet bär ett individuellt ansvar för. Det finns en allmän överenskommelse om att finanskrisen var en logisk följd av en allmänt spridd värderingskris.
De som har anslutit sig till euroområdet förväntas bära ett större ansvar när det gäller att balansera sina utgifter och inkomster. Det finns ingen mening med att inta rollen av förmenta offer för finansiella spekulationer eller ekonomisk maffia. Nästan alla EU-ekonomier har brutit mot principerna om en sund och balanserad skattepolitik. Den lärdom som kan dras är att vi behöver mycket strängare övervakning och bättre samordning av skattepolitiken tillsammans med inrättandet av en europeisk valutafond. Men först av allt måste varje medlemsland i euroområdet slå av på takten när det gäller att leva på bekostnad av morgondagen.
Jaromír Kohlíček  
Europeiska centralbanken har ända från starten varit föremål för ständig kritik från vänstern och inte bara från EU-håll. Det främsta föremålet för denna berättigade kritik är bankens mål. Eftersom bankens främsta mål är att se till att inflationen inte överstiger 2 procent och att budgetunderskottet i EU:s medlemstater inte överstiger 3 procent av BNP, är allting naturligtvis väl i tillväxttider, när arbetslösheten ”minskar av sig själv”, bankernas likviditet ”säkras av sig själv” och ECB kan ”pressa regeringarna” i enskilda medlemsstater att minska sina skulder. Så fort en ekonomisk kris bryter ut blir det dock en helt annan historia. Den centrala finansinstitutionens illa formulerade mål leder till stora avsteg från de mål som är nödvändiga. I betänkandet, som går ut på att bedöma ECB:s årsrapport och insatser i samband med lösandet av finanskrisen, insisterar man ändå på dessa illa formulerade huvudmål. I betänkandet hävdas också bland annat att man måste dra ner på stimulanspaketen och sluta säkra bankernas likviditet, vilket var de främsta så kallade okonventionella åtgärderna för att komma ur krisen. Betänkandet tar inte alls upp det kritiska finansiella tillståndet i åtminstone fem EU-stater, och författarna verkar helt likgiltiga inför den dramatiska ökningen av arbetslösheten. Allt detta bekräftar bara hur skadligt Europeiska centralbankens nuvarande koncept är. Betänkandet måste därför förkastas.
Andreas Mölzer  
Läget är allvarligt för Europeiska unionen som helhet och för euron i synnerhet. Grekland är konkursmässigt, Spanien och Portugal har också problem. Situationens allvar leder till ständigt nya förslag. Å ena sidan talar man om att ge den europeiska valutafonden omfattande interventionsbefogenheter. Å andra sidan vill kommissionens ledamot med ansvar för ekonomiska och monetära frågor, Olli Rehn, att Bryssel ska vara involverat i medlemsstaternas budgetplanering. EU vill uppenbarligen utnyttja krisen för att beröva medlemsstaterna deras finansiella självständighet, ett av de sista kärnområden där de fortfarande har kvar sin nationella suveränitet. Ytterligare ett stort steg mot en centralstyrd europeisk superstat kommer dock inte att lösa de nuvarande problemen. Tvärtom kommer det att förvärra dem ytterligare. Den alarmerande situation som den monetära unionen befinner sig i och det faktum att euron har blivit en högriskvaluta beror på att länder som Tyskland, Nederländerna och Österrike, å ena sidan, har fösts ihop med länder som Grekland, Italien och Spanien, å den andra sidan. Man har medvetet ignorerat de skillnader som faktiskt finns mellan deras ekonomiska utveckling och den kultur som ligger till grund för deras finanspolitik. Dessa historiska skillnader gäller inte bara ekonomin, och de måste beaktas i stället för att man som nu ytterligare stramar åt de befintliga centraliserande begränsningarna av EU:s nationella stater.
Franz Obermayr  
När det gäller Europeiska centralbankens årsrapport vill jag belysa den oroväckande förändringen av finanspolitiken som hittills har resulterat i att alldeles för många US-dollar har trycks upp utan att det tillnärmelsevis finns täckning för värdet. Förenta staternas pågående eller kommande devalvering av dollarn till följd av detta, som en del av valutareformprogrammet, kommer att få en allvarlig negativ effekt på EU:s marknad. För att undvika denna risk bör Europeiska centralbanken och andra EU-institutioner bör allvarligt överväga att växla ifrån US-dollarn som nyckelvaluta. Euron är mycket starkare, och välkända ekonomer som nobelprisvinnaren Joseph Stiglitz har sagt att dollarns ledande roll ligger bakom många finansiella kriser. Europeiska unionen bör sluta upp med att frivilligt exponera sig för USA:s finanspolitiska problem.
Kristiina Ojuland  
Herr talman! Skuldkrisen i Grekland har väckt frågor om vår förmåga att upprätthålla stabiliteten i euroområdet. Jag är övertygad om att den gemensamma valutans styrka kan garanteras om de regler vi har enats om följs i alla enskilda medlemsstater. Det har påpekats att fler medlemsstater än Grekland kan förvänta sig allvarliga finansiella problem. Utöver de kraftiga statsskulderna har en del medlemsstaters offentliga utgifter också nått upp till nästan farliga nivåer, något som Europeiska centralbanken uttryckte farhågor om redan för ett par år sedan. Euron är ett ankare som medlemsstaternas ekonomier är bundna vid. Det är oacceptabelt att någon medlemsstat vidtar åtgärder som kan försvaga euron. Det är mycket viktigt att varje land uppfyller de villkor som satts upp för euroområdet. Samtidigt stöder jag en gemensam strategi för att hitta lösningar, bland annat genom att sätta ihop ett stödpaket för Grekland, skärpa reglerna för den gemensamma valutan och genom att genomföra en striktare kontroll. Inrättandet av en europeisk valutafond, en tanke som väcktes i samband med Greklandskrisen, är en strategi som kan förebygga eventuella problem, men vi får inte glömma faktorerna på andra sidan Atlanten som verkar på en globaliserad investeringsmarknad och som med nödvändighet påverkar euroområdet. Det är därför tydligt att vi på nationell nivå hädanefter bör koncentrera oss mer på att skapa lagstiftning som kan skydda euron från inflytandet från farliga faktorer både inom EU och utanför.
