Iškilmingas posėdis - Dvidešimtosios Vokietijos susivienijimo metinės
Pirmininkas
Brangūs kolegos, ponios ir ponai, leiskite jūsų vardu pasveikinti visus mūsų gerbiamus svečius Europos Parlamente. Dėkoju, kad atvykote. Daugelis mūsų prisimena - kai kurie mūsų labai jauni kolegos žino tai iš istorijos - Vokietijos susivienijimą prieš dvidešimt metų.
Derantis dėl susivienijimo sutarties dalyvavo keturi didieji pasaulio lyderiai: Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas George Bush vyresnysis, Sovietų Sąjungos vadovas Mikhail Gorbachev, Jungtinės Karalystės ministrpirmininkMargaret Thatcher ir Prancūzijos prezidentas François Mitterrand, ir, be abejo, keturių valstybių užsienio reikalų ministrai.
Vienas iš tuometinių užsienio reikalų ministrų šiandien yra čia, su mumis. Labai džiaugiuosi, galėdamas Europos Parlamente pasveikinti Rolandą Dumasą. Labai džiaugiamės jus matydami.
Taip pat sveikiname abu tuometinius Vokietijos vadovus: Vakarų Vokietijos kanclerį Helmutą Kohlį ir Rytų Vokietijos ministrą pirmininką Lotharą de Maizière. Sveiki atvykę į Europos Parlamentą po dvidešimties metų.
Europos institucijų vaidmuo Vokietijos susivienijimo procese buvo labai svarbus. Mūsų visų vardu taip pat norėčiau kreiptis į buvusį Europos Parlamento pirmininką: sveiki atvykę į namus, pone Enrique Barón Crespo, tai - jūsų namai! Ačiū, kad atvykote.
Galiausiai norėčiau paminėti nkiek ne mažiau svarbų asmenį, tuometinį Europos Komisijos pirmininką Jacques'ą Delors'ą. Labai džiaugiamės jus matydami. Esame labai dėkingi ir puikiai prisimename tuometinius jūsų pranešimus. Tvirtai rėmėte Vokietijos susivienijimą ir mums visiems tai buvo labai svarbu. Be Vokietijos susivienijimo, nebūtų buvę jokio Europos susivienijimo. Tos dienos labai svarbios mūsų žemynui, galime jomis didžiuotis ir visuomet jas atminsime.
(Parlamente esantys asmenys kalbėtojui plojo atsistoję.)
Lothar de Maizière
Pone pirmininke, pone J. Delorsai, ponios ir ponai, kai apsidarau aplink, matau daug gerai žinomų ir pažįstamų veidų, ir labai džiaugiuosi galėdamas jus visus vėl matyti.
Man didelgarbšiandien šia proga kalbėti su jumis Europos Parlamente. Tai akivaizdžiai rodo, kad Vokietijos susivienijimas jokiu būdu nebuvo nacionalinis klausimas, tai buvo esminis Europos klausimas. Netgi galiu teigti, kad suvieniję Vokietiją išvedėme Europos tautas iš nacionalizmo klystkelių. Todėl noriu pasinaudoti šių metinių proga ir savo kalboje paraginti visus europiečius siekti visus mus vienijančių dalykų. Ši diena, spalio 7 diena, yra tinkama diena šioms iškilmėms, nes būtent šią dieną prieš 61 metus buvo įkurta Vokietijos DemokratinRespublika (VDR). Prabangiai ir netgi pompastiškai 40 metų spalio 7 dieną buvo švenčiama Respublikos diena.
Tačiau tapau ministru pirmininku siekdamas panaikinti VDR ir Rytų vokiečius atvesti į bendrą valstybę. Atviros Vokietijos klausimo negalėjome spręsti niekaip kitaip, kaip tik taikydami vieningos Europos metodą. Veikdama Romos sutarties pagrindu Europos Sąjunga parodė, kad Europa tinkamai pasimokiš dviejų pasaulinių karų baisumų. 1957 m. kancleris Konrad Adenauer užtikrino, kad sutartyse būtų įteisinta visapusiška Rytų vokiečių narystVokietijos susivienijimo atveju. Taip Vokietijos Konstitucijos preambulėje, kurioje teigiama, jog veikiama ir tų žmonių, kuriems užkirstas kelias dalyvauti, vardu, nurodyti ketinimai virto tikra politika. Todėl Vokietijos klausimas visuomet išliko mūsų darbotvarkėje, nes šio klausimo sprendimas kartu buvo vienas iš Europos padalijimo panaikinimo būdų. Du dalykai neatskiriamai susiję: karas, kurį pradėjo ir pralaimėjo Vokietija, ir Europą padalijusi geležinuždanga.
Vienas itin tragiškas šio klausimo aspektas buvo tai, kad labiausiai nuo nacionalinio socializmo nukentėjo tie patys žmonės, kuriems ypač skaudų poveikį padargeležinuždanga. Nei 1953 m. Rytų Berlyno, nei 1956 m. Lenkijos ir Vengrijos sukilimams, nei 1968 m. Prahos pavasariui nepavyko rimtai supurtyti komunistinio režimo pagrindų. Tačiau nuo tos akimirkos daugelis žmonių visose Rytų bloko šalyse suprato, kad sistema, kurioje gyvenome, negali būti reformuota, o tik įveikta. Tai suvokdami ir gyvendami sudėtingomis aplinkybėmis bei matydami valdžioje esančiųjų elgesį ir toliau turėjome menką viltį, tačiau dauguma žmonių, įskaitant ir mane, netikėjo, kad ši viltis išsipildys per jų gyvenimą.
Laisvneturėjo balso. Tai buvo priverstinės tylos ir neveikimo laikas. Tačiau viskas pasikeit1978 m. spalio mėn., kai Lenkijos kardinolas buvo išrinktas popiežiumi. Vien tik jo tikėjimas ir žodžiai išmušiš vėžių nepakančius režimus. Iš pradžių lenkai, o vėliau ir visas pasaulis, suvokė, kad šis žmogus kalbėjo tai, kuo tikėjo, ir tikėjo tuo, ką kalba. Jonas Paulius II buvo pirmasis ryškus pokyčių vėjų, kurie tuo metu pradėjo pūsti Europoje ir kurie 1989 m. virto perversmų audra, ženklas.
(Garsūs plojimai)
Po 1980 m. streikų Dancige ir pirmosios profesinės sąjungos įsteigimo Rytų bloke tapo akivaizdu, kad prasidėjo procesas, kurio nebegalima sustabdyti. Svarbiausias veiksnys šiame procese buvo tai, kad nebuvo žmonių, kurie kovotų tik už save. Visi, kas kėlklausimus dėl komunizmo, tai darvisų žmonių vardu. Galbūt tai ironiškas internacionalizmo rezultatas. Tadeusz Mazowiecki ir Lech Wałęsa pakeitne tik savo, bet ir mūsų pasaulį. Mes, vokiečiai, turime daug už ką padėkoti lenkams.
(Garsūs plojimai)
Šiandien taip pat turėtume prisiminti kitų asmenų, atstovavusių daugeliui žmonių, vardus. Paminėsiu tik Andrėjų Sacharovą ir Václavą Havelą, kurie ėmlupti akmenis iš Berlyno sienos daug anksčiau, nei ji iš tiesų griuvo 1989 m.
(Plojimai)
Taip pat norėčiau dar kartą pabrėžti mūsų pagarbą ir dėkingumą Vengrijai, kuri pirmoji išdrįso atverti savo sienas.
(Plojimai)
Tai buvo laikas, kai žmonės veikvieni kitų vardu, nes sieklaisvės. Šį perversmą lėmtikros bendros pastangos ir jo svarbiausias rezultatas turėtų ir turi būti tvari Europos bendruomenė. Taigi į šią patirtį turėtume žvelgti kaip į paskatą Europoje vėl ieškoti mus vienijančių dalykų.
(Plojimai)
Nepamiršiu, kaip 1996 m. Jonas Paulius II savo kalboje prie Brandenburgo vartų kalbėdamas apie praeitį teigė, jog žmones vienus nuo kitų atskyrsienos ir mirtinos ribos. Tokiomis aplinkybėmis 1989 m. Brandenburgo vartai tapo liudininkais to, kaip žmonės nusikratpriespaudos jungo ir jį sunaikino. Užverti Brandenburgo vartai buvo atskyrimo simbolis. Kai pagaliau jie buvo atverti, jie tapo vienybės simboliu ir ženklu, kad Vokietijos konstitucijoje paskelbtas raginimas užbaigti Vokietijos suvienijimą buvo įgyvendintas laisvėje. Dabar žmonės gali teisingai teigti, kad Brandenburgo vartai tapo laisvės vartais. Norėčiau prie Popiežiaus žodžių pridurti, jei galiu tai padaryti būdamas protestantas iš Brandenburgo ir hugenotų palikuonis, kad griuvus Berlyno sienai, Brandenburgo vartai tapo Europos vienybės simboliu. Mes, vokiečiai, būtume neteisūs dėl savo nacionalinės vienybės, jei į tai nežiūrėtume, kaip į indėlį į Europos vienybę po mano čia paminėtų istorinių įvykių.
(Plojimai)
1990 m. sausio 18 d. įvykusių pirmųjų ir vienintelių rinkimų į Rytų Vokietijos Liaudies Rūmus (vok. Volkskammer) rezultatas - tikrai visai visuomenei atstovaujantis parlamentas, o patys rinkimai parodgyvybišką ir stiprią demokratijos, kaip valdymo formos, jėgą. Rinkimuose dalyvavo ir balsavo 93,4 proc. rinkėjų. Manau, kad artimiausiu metu šis rezultatas nebus pagerintas. Nebuvo šiems rinkimams abejingų žmonių. Istorija šiuos rinkimus įvertins kaip stulbinantį įrodymą, kad mes, Rytų vokiečiai, išsilaisvinę 1989 m. rudenį, sugebėjome savo valstybėje 1990 m. pavasarį įdiegti demokratiją. VDR žmonės veikpasitikėdami ir atsakingai ir jie teisingai elgėsi su savo neseniai iškovota laisve. Demokratija ir laisvnėra paprastos abstrakčios sąvokos. Jos apima ir apibrėžia visus mūsų gyvenimo aspektus.
Per rinkimų į Volkskammer dvidešimtųjų metinių minėjimą Reichstage pasakiau - ir dar kartą norėčiau tai pabrėžti čia - kad labai svarbu buvo tai, jog Volkskammer nedelsdamas aiškiai visiems mūsų kaimynams parodė, jog dėl pokyčių, susijusių su VDR ir Vokietijos susivienijimu, nekils rūpesčių. Parlamentas nedelsdamas laisva valia pripažino atsakomybę už visą Vokietijos istoriją. Jis nulenksavo galvą prieš aukas ir savo kaimynams lenkams suteikgarantiją dėl saugių sienų. Parlamentas taip pat paprašatleidimo už VDR dalyvavimą triuškinant Prahos pavasarį. Visa tai parlamentas padarprieš naujos vyriausybės išrinkimą, nes naujoji era po šaltojo karo buvo susitaikymo, taikos ir bendrijos laikas. Vien tik šis atsakomybės prisiėmimas tapo vienintelio laisvai išrinkto Rytų Vokietijos parlamento darbo pradžia. Visi vėliau sekę darbai buvo susiję su šiuo atsakomybės prisiėmimu arba jo pasekmė, jei galima taip sakyti. Šis atsakomybės prisiėmimas aktualus ir dabar, kai nebėra VDR, ir jis rodo įsipareigojimą visuose mūsų veiksmuose ieškoti dalykų, mus vienijančių Europoje.
Rytų Vokietijos parlamentas įpareigojo mane įgyvendinti dviejų valstybių suvienijimo procesą. Norėčiau pabrėžti, kad tuo metu visi mes galėjome pasiekti tik tų dalykų, kurie jau seniai buvo tapę akivaizdūs dėl žmonių vienybės siekio. 1990 m. kovo 18 d. rinkimai taip pat buvo visuotinis referendumas dėl Vokietijos klausimo. Tačiau vis dar turėjome parengti sutartis ir patvirtinti reglamentus dėl beveik nesuskaičiuojamų problemų masto. Visoms visuomenės sritims reikėjo esminių pokyčių. Buvo atkurtos Vokietijos žemės, grąžintas galių padalijimas, atkurta teisinvalstybė, o švietimas, policija ir administracinės įstaigos tapo demokratiški. Vienas svarbiausių veiksnių buvo vietos savivaldos atkūrimas, siekiantis Šteino ir Hardenbergo Prūsijos reformą, po kurio žmonėms buvo sudarytos sąlygos 1990 m. gegužės 6 d. dalyvauti laisvuose vietos rinkimuose. Taip pat parengėme pagrindines nacionalines sutartis dėl ekonominės, valiutos ir socialinės sąjungos, susivienijimo sutartį ir, galiausiai, sutartį su sąjungininkais "2+4" - labai džiaugiuosi čia matydamas Rolandą Dumasą - kurią gruodžio 12 d. pasirašėme Maskvoje.
(Plojimai)
Per tuos šešis mėnesius pasiekėme labai daug, ir esame pagrįstai vadinami daugiausia dirbusiu parlamentu per mūsų istoriją.
Iki šiol esu dėkingas, kad visi mūsų partneriai buvo labai atsakingi ginklo draugai. Čia galėčiau išvardyti labai daug žmonių, tačiau norėčiau paminėti tik Michailą Sergejevičių Gorbačiovą ir George'ą Bushą vyresnįjį. M. Gorbačiovo politika glasnost ir perestroika iš esmės prasidėjo nuo kalbos apie bendrus Europos namus. Ši politika pagaliau atvėrduris Vokietijos susivienijimui. Dėl šios priežasties niekuomet neturėtume pamiršti, kad Rusija yra svarbi šių Europos namų dalis ir mūsų partnerystsu Rusija yra būtina mūsų išlikimui.
(Plojimai)
Remiantis Atlanto aljanso pagrindu, George Bush suteikspecialią apsaugą mūsų apsisprendimo teisei. Taip pat norėčiau paminėti Jacques'ą Delors'ą, kuris daug pasiekeidamas Europos Komisijos pirmininko pareigas ir kuris mums suteikneįkainojamą pagalbą Vokietijos suvienijimo procese. Jis buvo tikras vokiečių draugas. Labai ačiū!
(Plojimai)
Buvau ir esu įsitikinęs, kad Vokietijos susivienijimui nebūtų taip plačiai pritarta ir šiuo klausimu nebūtų taip puikiai bendradarbiauta, jei šio proceso senojoje Federacinėje Respublikoje nebūtų rėmęs Helmut Kohl, kuris neginčytinai yra didis europietis.
(Plojimai)
Čia kartu įvyko du svarbūs dalykai. Neturinčiais precedento išsilaisvinimo taikiomis priemonėmis veiksmais Rytų vokiečiai nusimetpriespaudos jungą ir nugriovsieną. Per demokratiškus rinkimus jie sugebėjo pasiekti esminių pokyčių. Aukštai iškėlę galvas Rytų vokiečiai sakė: "Mes esame tauta", o vėliau po kelių savaičių - "Mes esame viena tauta". Tiek daug per tokį trumpą laiką pasiekę žmonės turėtų tvirtai savimi tikėti ir didžiuotis. Žmonės turėjo visas priežastis manyti, jog jie gali atlaikyti tai, ką dabar vadiname krize, ir kad po kiekvienos krizės jie taps stipresni. Turime keitimosi patirtį.
(Plojimai)
Kita vertus, turime pripažinti, kad esame šios didžios Europos tautų bendruomenės ir Atlanto aljanso dalis. Kitos valstybės ir tautos taip pat gynmūsų laisvę ir kiek galėdamos stengėsi padėti mums pasiekti vienybę. Todėl labai svarbu, kad sau ir būsimoms kartoms primintume, jog mes, vokiečiai, buvome patys atsakingi už pralaimėjimą ir mūsų valstybės padalijimą. Už savo vienybę ir laisvę turime padėkoti savo draugams, kaimynams ir partneriams.
(Plojimai)
Tačiau susivienijimas ne tik lėmdabar mūsų matomos Vokietijos susikūrimą. Dėl susivienijimo, be abejo, įvyko esminių pokyčių senojoje Federacinėje Respublikoje ir visoje Europoje. Šis pokyčių procesas nesilpsta ir toliau. Mūsų tauta ir mūsų valstybsugebėjo išspręsti Vokietijos klausimą. Dėjome daug pastangų, kad būtų pasiektas kitas Vokietijos konstitucijoje nustatytas tikslas - skatinti taiką pasaulyje, veikiant kaip lygiateisei vieningai Europos narei. Dabar norime ir galime būti varančiąja Europos vienybės jėga ir taikos pasaulyje garantu, nes savo vienybės pasiekėme taikiai, bendradarbiaudami su savo kaimynais ir tiems kaimynams esame daug skolingi. Tačiau svarbiausia, kad į šį uždavinį žiūrime kaip į vertingą mūsų valstybės teikiamą paslaugą. Tai sudarys mums sąlygas tikrovėje išoriškai įdiegti tai, kas valstybės viduje yra svarbus demokratijos turinys. Demokratija yra ne tiek valstybės tipas, kiek tikra paslauga, kurią visi teikia bendruomenei ir bendrai gerovei. Demokratijos sąlygomis labiau nei kitomis visi raginami imtis veiksmų ir dalyvauti.
Tą patį galima pasakyti ir apie socialinę rinkos ekonomiką, kuri yra daugiau nei ekonomikos sistema. Šiai sistemai būtinas visų piliečių atsakomybės jausmas ir ši sistema jį skatina. Tokioje ekonomikoje bendra geroviškeliama aukščiau už privačius interesus ir turtas naudojamas taip, kad tarnautų bendruomenei, be kurios tokia ekonomika neveiktų. Vienaip ar kitai privalome sau kartoti, kad svarbus dalykas - mūsų valstybėje ir Europoje padalijimą pakeisti dalyvavimu. Tačiau dalyvavimas nereiškia, kad visiems kažkas duodama. Iš tiesų tai reiškia, kad visi gali prisidėti ir visi turi dalyvauti.
Man vis daugiau susirūpinimo kelia didėjantis teisių, kurios yra mūsų laisvės pagrindas, nesilaikymas. Demokratijos tikrumas ir galia kyla vien tik iš piliečių požiūrio. Ši pilietiškumo sąvoka sudaro mums sąlygas kartu gyventi bendrijoje ir tai mus skatina nuolat ieškoti mus vienijančių dalykų. Esame tautų bendrijos, kuri užtikrina piliečių teises, siekia taikos ir gerovės ir nori gyventi taikoje, dalis. Mano nuomone, žemynas, kuriame gyvename, turės gerą ateitį, jei bus rastas šių teisingumo, demokratijos, taikos ir laisvės vertybių centrinis atskaitos taškas ir jei bus galima atkurti vienybę, kurią praradome po Antrojo pasaulinio karo. Kalbėjome apie Vakarų aljansą, Rytų bloką ir Rytų-Vakarų konfliktą; turėjome Rytų ir Vakarų Berlyną; mūsų pasaulis buvo padalytas į Rytus ir Vakarus, tačiau jis nebeturėjo centro. Sąžiningas mus vienijančių dalykų ieškojimas kartu yra mūsų centro paieška.
Kartais tai, kad visi dalykai, be kurių Rytų Vokietijoje gyvenome ilgus metus ir kurių siekėme daugelį metų, dabar laikomi įprastais ir jie beveik nepastebimi, mane net priverčia susierzinti. Kalbu apie judėjimo, kalbos, prekybos, spaudos ir religijos laisvę. Kalbu apie teisę į laisvus ir sąžiningus slapto balsavimo rinkimus ir teisę bendrai priimti sprendimus. Dabar žmonės visus šiuos dalykus laiko tokiais įprastais, kad jų beveik nebepastebi. Visuomet yra rizika, kad į šiuos dalykus nebus kreipiama dėmesio ir jie nebus vertinami. Kartais susijaudinu, kai prisimenu, kaip dažnai žmonės buvo linkę rizikuoti viskuo, ką buvo pasiekę, nes jie tuos pasiekimus laikįprastais ir jų nebevertino. Taip pat žmonės per mažai stengiasi didinti savo laimėjimus.
(Plojimai)
Dažnai susiduriame su sudėtingais uždaviniais. Dabar, kai Europos Sąjunga išsiplėtė, turime ją sustiprinti. Tačiau tokie uždaviniai vis tiek yra patrauklesni už galimybę vėl įsitraukti į konfliktą. Daug geriau dirbti kartu siekiant įveikti krizes ir išspręsti problemas, nei stengtis susidoroti su jomis pavieniui.
(Plojimai)
Didžiausia nelaimEuropos tautoms būtų prarasti vienybę. Dėl šios priežasties ir ypač tokią dieną kaip ši, visi ieškokime mus vienijančių dalykų. Teisės ir laisvės, apie kurias kalbėjau, sudaro mūsų visuomenės, Europos Sąjungos ir mūsų bendrijos vertybių centrą ir pagrindą. Tai yra mus vienijantys dalykai. Iš šio centro kyla lemiama ir galbūt vienintelsvarbi Europos piliečiams tenkanti pareiga. Turėtume būti pasirengę ginti šias teises ir laisves. Laisvės gynimas yra Europos pagrindas.
(Plojimai)
Išmokome, kad laisvyra nedalijama. Negali viena tautos dalis būti laisva, o kita gyventi priespaudoje, kaip buvo mūsų atveju Vokietijoje. Berlyno sienos ir geležinės uždangos griūtis Europoje ne tik išlaisvino Rytų vokiečius ir beveik visas Rytų ir Vidurio Europos tautas. Šie reiškiniai sudarsąlygas galutinai pasiekti laisvę visai Europai. Dėl to Europos tautos bendrijoje gali rasti tik tuos dalykus, kurie priklauso jiems pačia tikriausia šio žodžio prasme. Privalome išlaikyti laisvę mūsų bendrijoje, kad užtikrintume sau gerą ateitį.
Praėjęs amžius, su savo pakilimais ir baisiais nuosmukiais, mus išmokvieno dalyko. Istorija nėra mistinlemtis, kuri aplanko tautas. Istorija yra dalykai, kuriuos daro žmonės. Tačiau daug sudėtingiau paveikti žmonių veiksmus raginant juos keistis, nei rodant jiems gerą pavyzdį. Dalykai, kurie taikomi atskiriems žmonėms, taip pat taikomi ir parlamento nariams, vyriausybėms ir visoms tautoms. Negalime reikalauti, kad mūsų piliečiai gyventų mylėdami laisvę ir demokratiją. Turime parodyti jiems pavyzdį. Todėl šiandien jūsų prašau tik vieno dalyko ir primygtinai raginu Europos tautas: visoje savo veikloje ieškokime mus vienijančių dalykų, juos skatinkime ir ginkime. Esu dėkingas, kad turėjau galimybę prisiimti atsakomybę ir kad kaip pilietis, be abejo, vis dar esu atsakingas už Brandenburgą, savo namus, už savo tėvynę - susivienijusią Vokietiją, kurią myliu ir už Europą, nuo kurios vienybės priklausys mūsų lemtis ir ateitis.
Labai jums ačiū.
(Garsūs ilgi plojimai)
Pirmininkas
Kaip ir teigėte, pone L. de Maizière, mūsų susivienijimas - Vokietijos susivienijimas - prasidėjo netgi anksčiau, nes pakeitėme savo požiūrį į mūsų bendrą Europos istoriją ir mūsų bendrą Europos ateitį. Tačiau, be abejo, labiausiai jaudinantis momentas buvo 1990 m. spalio 3 d.
Pastebėjote, kad nepasveikinau į Europos Parlamentą atvykusio buvusio Europos Parlamento pirmininko Hanso-Gerto Pötteringo, nes, pone Hansai-Gertai, jūs esate vienas iš mūsų. Jūs kiekvieną dieną esate čia ir dirbate su mumis, tačiau labai džiaugiamės, kad sėdite savo garbingoje vietoje tarp mūsų.
Dabar kalbės mūsų antras gerbiamas kalbėtojas Jacques Delors. Jis buvo paskirtas Prancūzijos ministro pirmininko Jacques'o Chabano-Delmaso patarėju. Vėliau, dvejus su puse metų buvo Europos Parlamento nariu. Galbūt ne visi mes tai prisimename. Vėliau jis taip pat ėjo ekonomikos ir finansų ministro pareigas. Dvi kadencijas buvo Europos Komisijos pirmininku. Jis vadovavo bendrosios rinkos projektui ir buvo svarbus veikėjas rengiant ir įgyvendinant Mastrichto sutartį, kuri labai svarbi Europos Sąjungai. Jis įkūrekspertų grupę "Notre Europe" ir rengkai kurias kitas iniciatyvas ir joms vadovavo.
(Plojimai)
Jacques L. J. Delors
buvęs Europos Komisijos pirmininkas. - (FR) Pone pirmininke, pone L. de Maizière, H. Van Rompuy, J. M. Barroso, Jūsų Ekscelencijos, Europos Parlamento nariai, ponios ir ponai, nuo Berlyno sienos griūties iki Vokietijos susivienijimo praėjo vos metai.
Visi 1989-ieji buvo Europos tautų valios pareiškimo metai: Lenkijoje įvykiai prasidėjo nuo 1980 m. vasaros streikų Gdanske, o vėliau 1989 m. vasario-balandžio mėn. buvo pasirašyti Belvederio susitarimai, o 1989 m. birželio 4 d. įvyko pirmieji laisvi rinkimai; Čekoslovakijoje žmonės minėjo Jano Palacho susideginimą; Vengrijoje buvo iškilmingai palaidotas pagaliau reabilituotas Imre Nagy; Bulgarijoje buvo priverstas atsistatydinti prezidentas T. Zhivkov; ir, be abejo, Rytų Vokietijoje vis daugiau žmonių dalyvavo taikiose demonstracijose. Žmonių reikalavimai vis stiprėjo ir 1989 m. gegužės 2 d. atvėrus Vengrijos ir Austrijos sieną, kai kurie Rytų vokiečiai galėjo pereiti į Vakarus.
Taigi tuo metu buvome akimirkos, kai istorija įgavo pagreitį, liudininkais ir privalome pripažinti, kad ši akimirka mus užklupo netikėtai. Kai kurie iš mūsų intuityviai žinojome, jog didėjo atotrūkis komunistinėse valstybėse, tačiau niekas negalėjo žinoti, jog kamštis iššaus taip greitai. 1989-ieji buvo didelių pokyčių visame pasaulyje metai, kai, prisimenu, žlugo A. Pinocheto diktatūra Čilėje ir įvyko Tiananmenio sukilimas Kinijoje.
Grįžtant prie Europos, 1989 m. įvykiai galėjo bet kuriuo metu sukelti žiaurias represijas ar baigtis kruvinais konfliktais, dėl kurių kiltų ilgalaikis nestabilumas ir pavojus taikai. To neįvyko. Tai antroji pamoka, išmokta po liaudies sukilimų. Mes, išgyvenę šiuos įvykius, privalome apie juos liudyti.
Iš tiesų naujos kartos turi būti mokomos apie to laikotarpio įvykius, nes jie jų nematsavo akimis. Šiandienos kartos gyvena gerovėje ir taikoje, į pasaulį krečiančius neramumus ir įtampą žiūrėdami iš tolo. Taigi vieninteliai smurto ir neapykantos vaizdai jų matomi tik žiniasklaidoje. Tačiau naujos kartos savo atmintyje turi išlaikyti labai svarbų faktą, kad būtent dėl daugelio pasaulio vadovų išmintingumo 1989-1990 m. europiečiai galėjo išgyventi pereinamąjį laikotarpį, kuris, nors, be abejo, buvo kupinas išgyvenimų, praėjo be jokio didesnio kraujo praliejimo ir pavojingų padarinių.
(Plojimai)
Bijodamas ką nors pamiršti, pasirodyti nejautrus ar būti nesuprastas, nevardysiu visų šių vadovų - tai padarL. de Maizière - kurių šaltakraujiškumą spaudimo akivaizdoje ir išmintį ką tik pagyriau. Tik norėčiau pasakyti, kad kai kurie iš šių vadovų, deja, nukentėjo nuo savo tautų ir savo pasekėjų nedėkingumo. Esu tikras, kad istorija ištaisys šias klaidas ir spragas ir šie įvykiai bus nušviesti teisingai.
Tačiau trumpam grįžkime prie šoko, kurį 1989 m. lapkričio 9 d. sukėlBerlyno sienos griūtis. Politikams ir diplomatams dar nespėjus atgauti kvapo, Europos Bendrija jau turėjo reaguoti atsižvelgdama į Romos sutarties, apie kurią kalbėjo L. de Maizière, nuostatas. Lapkričio 11 d. sušaukiau skubų Europos Komisijos narių posėdį ir kai Vokietijos televizija ėmiš manęs interviu, užtikrinau, kad Rytų vokiečiai yra laisvi pasirinkti ir kad jiems yra vietos Europos Bendrijoje. Pasakiau, cituoju: "Esame didi bendrija, kurioje visi kartu kuriame savo ateitį, kad geriau panaudotume istoriją visų mūsų interesams".
Tuo metu nebuvo įmanoma pasakyti daugiau. Mano pareiga buvo pasveikinti mūsų draugus Rytų vokiečius ir suteikti jiems viltį. Kartu stengiausi sušvelninti baimes ir nerimą, kurį jautdaugelis žmonių. Nuo to momento buvo surengta daug vadovų susitikimų visame pasaulyje, Jungtinių Valstijų ir Sovietų Sąjungos, Sovietų Sąjungos ir europiečių ir Rytų ir Vakarų Vokietijos ir keturių Antrojo pasaulinio karo sąjungininkų per vadinamąjį procesą "Du plius keturi". Be to, buvo daroma pažanga Vokietijos Federacinės Respublikos ir Vokietijos Demokratinės Respublikos atstovų, pirmiausia, L. de Maizière ir Kanclerio H. Kohlio, derybose.
Reikėtų pasakyti, kad dėl šių radikalių politinio žemėlapio pokyčių kilo daug klausimų Europos Bendrijoje. Tačiau Europos Bendrija galėjo tik patvirtinti ir paremti dviejų Vokietijų susivienijimą ir ji taip padarEuropos Vadovų Tarybos posėdyje, kuris buvo surengtas 1990 m. balandžio 24 d. Dubline. Veikdama būtent taip ir atsižvelgdama į garantijas, duotas per procesą "Keturi plius du" sudarant ilgalaikius ir sąžiningus susitarimus, Bendrija liko ištikima savo pagrindinėms skleidžiamoms vertybėms: taikai, abipusiam tautų supratimui ir solidarumui ypač su visais vokiečiais - Rytuose ir Vakaruose. Be to, negaliu negalvoti, kad per visus tamsybės metus tautoms, gyvenusioms komunistinėje priespaudoje, atskaitos taškas ir švyturys visuomet buvo pats Bendrijos gyvavimas, o ne tik jos materialioji gerovė.
Iš tikrųjų norėčiau jums priminti: Bendrija neatsiliko nuo visų šių įvykių. Jau 1989 m. liepos mėn. - tai turėtų prisiminti R. Dumas, nes buvo vienas iš dalyvavusių asmenų - dar prieš sienos griūtį, Komisija įtikino G7 valstybes patvirtinti pagalbos Centrinės ir Vidurio Europos šalims planą. Oficialiai įsivyravo atvirumo dvasia ir buvo patvirtintas palankus požiūris į galimą išsiplėtimą. Nors, reikia pasakyti, kad po sienos griūties didžiausias rūpestis buvo Vokietijos klausimas. Kokį kelią susivienijusi Vokietija pasirinks?
1989 m. lapkričio 19 d. F. Mitterrando iniciatyva buvo surengtas Europos Vadovų Tarybos posėdis, siekiant nutiesti kelią įprastoms abiejų Vokietijų ir jų partnerių konsultacijoms. Ilgame kanclerio H. Kohlio pranešime buvo įvertinta padėtis, kuri, be abejo, vis dar smarkiai kito. Istoriniai įvykiai ėmsparčiai rutuliotis.
Europos Parlamentas tuo metu irgi veiklabai aktyviai ir dėmesingai. Jo diskusijose buvo keliami klausimai dėl Vokietijos ateities ir po 1987 m. Suvestinio Europos akto patvirtinimo suintensyvėjusio Europos integracijos proceso sulėtėjimo rizikos, dėl kurios baiminosi daug Europos Parlamento narių. 1989 m. lapkričio 28 d. Parlamentas patvirtino labai svarbią rezoliuciją, kurioje buvo patvirtinta, cituoju: "Visos Europos tautos, įskaitant lenkus, pagal Helsinkio galutinį aktą turi teisę gyventi turėdamos saugias sienas pagal šiuo metu nustatytas ribas". Taip Europos Parlamentas dalyvavo viename sudėtingiausių ginčų, kuris buvo išspręstas išlaikant Oderio-Lužicos Nisos sieną.
1990 m. sausio 17 d. eidamas Europos Komisijos pirmininko pareigas stovėjau prieš Europos Parlamentą ir sakiau, kad, cituoju: "Rytų Vokietija yra atskiras atvejis. Ji priklauso Bendrijai, jei ji pati to nori". Atsižvelgdamas į tokią nuomonę, jūsų Parlamentas įsteiglaikinąją komisiją, kad ji ištirtų Vokietijos susivienijimo proceso poveikį Europos Bendrijai. Ta Komisija, kuri, turiu pabrėžti, buvo sudaryta iš labai kvalifikuotų asmenų, įskaitant kelis užsienio reikalų ministrus, veiksmingai išsklaidabejones dėl Rytų Vokietijos žemių integracijos ir nutiesjai kelią. Visiems įvairių įsitikinimų skeptikams naudinga priminti, kad dėl Europos Parlamento pliuralistinės ir veikiančios demokratijos sąvoka yra ne tuščia viltis, bet tikrovė. Komisija šuo atveju tai parodė.
(Plojimai)
Apsvarstę visus dalykus turėtume deramai įvertinti Europos integracijos pasiekimus ir poveikį, nepaisant kliūčių šiame kelyje. Be abejo, nebandysiu išskirti svarbiausių faktų ir minčių, kurie padarįtaką šiam didžiam išsilaisvinimo judėjimui.
Be abejonės, svarbiausia buvo tautų sugebėjimas atsilaikyti prieš priespaudą, rodyti savo laisvės troškimą ir tyliai rodyti savo drąsą. Tačiau pasielgčiau aplaidžiai, jei nepaminėčiau Jono Paulius II kreipimosi ir ypač jo raginimo lenkams kritiniu momentu: "Nebijokite!". Negaliu pamiršti ir Vakarų Vokietijos tvirtos, tačiau atviros ir dosnios, politikos VDR atžvilgiu per visus metus iki sienos griūties.
Laisvtriumfavo, tačiau su laisve atėjo įsipareigojimai. Dėl Vokietijos susivienijimo sutarties kilo du iššūkiai. Pirmasis - Vakarų ir Rytų Vokietijos žmonės turėjo suprasti vieni kitus. Šis iššūkis buvo sprendžiamas didelės išminties, supratimo ir dosnumo dvasia. Antrasis - taip pat labai sudėtingas ekonominis ir socialinis iššūkis. Čia reikėjo milžiniškų pastangų, kurios pasireiškstambiais, siekiančiais 4-5 proc. Vakarų Vokietijos nacionalinio produkto, metiniais pervedimais iš Vakarų į Rytus, t. y., ponios ir ponai, 1 400 mlrd. EUR per 20 metų. Į šią sumą neįskaičiuotas kitas indėlis, tai techninpagalba, kurios reikėjo norint pertvarkyti Rytų Vokietijos ekonomiką.
Pasiekimų mastą parodo vienas skaičius: per dvidešimt metų VDR vienam gyventojui tenkančios pajamos išaugo nuo 40 iki 73 proc., palyginti su Vakarų vokiečių pajamomis. Šios pastangos bus tęsiamos ir per ateinančius metus, nes solidarumo mokestis bus mokamas, jei neklystu, iki 2019 m. Patys vokiečiai tam pritarė. Dar reikia daug nuveikti keičiant požiūrį į ekonomikos ir socialines struktūras.
Europos Bendrija savo ruožtu prisidėjo prie ekonomikos ir socialinės sanglaudos politikos, apie kurią Europos Parlamento nariai gerai žino, taikymo Rytų Vokietijos žemėms. Nors teikiamos sumos buvo mažesnės už vokiečių pastangas, Europos mokėjimais buvo aiškiai rodoma, kad Rytų Vokietijai suteiktas visapusiškos dalyvės Europos reikaluose statusas, buvo vykdomi vis platesni žmonių ir technologiniai mainai ir vyko nuolatinis Europos Komisijos ir naujų žemių vadovų dialogas. Norėjau, kad Bendrija nuveiktų daugiau, tačiau Vokietijos vadovai, sunerimę dėl partnerių reakcijos, paprašmanęs nebedidinti su struktūriniais fondais susijusių pastangų.
Ponios ir ponai, po 20 metų, kai dėl finansų krizės daug žmonių kelia klausimą dėl Europos integracijos, 27 valstybės narės susiduria su istorine atsakomybe: didinti Europos integraciją ar priimant kompromisus, kurie gali būti būtini, tačiau nereiškia geros ateities, gyventi šia diena.
(Plojimai)
Kaip galima šiandien, kai džiaugsmingai švenčiame Vokietijos susivienijimą, nepaklausti Vokietijos, kokią ji mato Europos ateitį? Susivienijusi Vokietija yra Europos Sąjungą sudarančių 27 valstybių ekonomikos tvirtovė. Užtenka pateikti vieną skaičių: Vokietija sukuria 25 proc. viso Ekonominės ir pinigų sąjungos (EPS) BVP. Kalbu apie EPS todėl, kad norime mes to, ar ne, būtent ši sąjunga yra tvirčiausias Europos tautų, kurios turi tą pačią valiutą, teises ir dalijasi su tuo susijusiais įsipareigojimais, ryšys. Daug žmonių galbūt linkę tai pamiršti.
(Plojimai)
Geopolitine prasme Vokietija šiandien išlaiko pusiausvyrą tarp Europos Sąjungos ir likusios didelio Europos žemyno dalies. Tai stipri, ir daugeliu požiūriu patraukli pozicija, dėl kurios pačioje Vokietijoje ir už jos ribų kyla daug klausimų. Patys vokiečiai pritaria tokiam požiūriui - tai aiškiai rodo Vokietijos baltoji knyga dėl saugumo. Cituoju: "Atsižvelgiant į Vokietijos dydį, gyventojų skaičių ir geografinę padėtį, kuri yra žemyno centre, Vokietijai tenka svarbus vaidmuo formuojant Europos ir ne tik jos ateitį."
Taigi nebegyvename laikotarpiu iki 1989 m., kai dėl visiems suprantamų priežasčių Vokietija rodsantūrumą ir taktą ir už tai netgi reikėtų padėkoti. Dėl tokio santūrumo viena po kitos Vokietijos vyriausybės vadovavo Europos integracijai, ypač kai reikėjo atsisakyti galingosios Vokietijos markės ("doičmarkės") - sakau galingosios "doičmarkės", nes tai yra 10 markių ir tai yra Vokietijos atgimimo simbolis - ir ją pakeisti bendra valiuta euru.
Šios visai ne nostalgiškos pastabos yra vieno iš Europos aktyvistų kreipimasis ir jos skirtos ne tik Vokietijai, kurios susivienijimą švenčiame, o visoms valstybėms narėms. Ar vertybės, kurias mums suteikEuropos kūrėjai, vis dar mums svarbios? Ar jos vis dar dominuoja? Palikimas, kurį gavome, yra labiau susijęs su priežastimis, dėl kurių norime gyventi vieni šalia kitų, o ne su sutartimis, kurios yra paprasčiausi instituciniai susitarimai.
Tačiau nenorėčiau baigti šia šiek tiek pesimistine gaida, prie klausimų palikdamas klaustukus. Ne, žinoma, ne. Mano atmintyje ir širdyje išliko būtent spalio 3 d. naktis, kai Europos Parlamento pirmininkas Barón Cresp ir aš turėjome malonumą ir garbę būti pakviesti į atmintiną vakarinį susirinkimą buvusiame Reichstage. Vakarų ir Rytų Vokietijos vadovai džiaugsmingai kartu atvyko į iškilmingą ir džiaugsmingą susirinkimą. Visi europiečiai dalijosi tais giliais jausmais.
Po ceremonijos norėjau sužinoti, ką jaučia tauta ir išėjau į Berlyno gatves. Ten irgi mačiau tik iškilmingus ir džiaugsmingus veidus; nebuvo fanfarų ar pompastiškų demonstracijų. Buvo rami naktis, kuria visi mėgavosi, prisimindami buvusius istorinių įvykių nulemtus išsiskyrimus, kančias dėl išardytų šeimų; rami naktis, per kurią mąsčiau apie mūsų Europą, išlaisvintą nuo neapykantos ir konfliktų, Europą, kuri, norėjau, kad būtų vieninga, stipri ir dosni.
Be abejo, pritarsite, kad reikia dar labai daug nuveikti didinant mūsų pasiekimus ir pažangą ateityje.
(Parlamente esantys asmenys kalbėtojui plojo atsistoję.)
Pirmininkas
Prisimename, pone J. Delors'ai, jūsų kalbą Europos kolegijoje Briugėje 1990 m. pradžioje. Kalbėjote apie Vokietijos susivienijimą ir sakėte, kad Vokietijos susivienijimas - geriausias didesnio derinimo Europoje būdas ir geresnės Europos ateities ženklas. Tai buvo puiki ir įžvalgi kalba.
Labai dėkoju ir už šiandieninę jūsų kalbą.
Norėčiau padėkoti mūsų gerbiamiems svečiams iš Ispanijos, Prancūzijos, Vokietijos ir mūsų institucijų -Komisijos ir Tarybos - pirmininkams, kad buvote su mumis. Dabar girdėsime Europos himną.
