Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Den sidste bemærkning af protokollen, Kai-øgruppen, den østlige del af øgruppen Molukkerne, selve Ambon, Ujung Pandang på Sulawesi, dér beskyttes de kristne mindretal ikke eller utilstrækkeligt mod bevæbnede bander. Molukkerne skal hurtigst muligt hjælpes. Den klage, som jeg har indgivet for Retten i Luxembourg, og som De over for mine kolleger har udtrykt Deres tilfredshed med, vedrører de finansielle sanktioner i forbindelse med afstemning ved navneopråb. Min principielle holdning er, at det er parlamentsmedlemmerne og ikke Præsidiet, som fastsætter deres prioriteter. Hvis jeg vinder denne sag, skal alle uberettiget tilbageholdte beløb tilbagebetales, og det udtrykte De, hr. formand, i går over for mine kolleger Deres glæde over. Det takker jeg Dem for.

Formanden
Det bliver ført til protokols og undersøgt.

Wynn
Hr. formand, i protokollen står der under punkt 19 om decharge, at jeg har en betænkning om EUF, men jeg figurerer ikke på listen over talere. Det er ikke let at være to steder samtidig. Som koordinator for Den Socialdemokratiske Gruppe deltog jeg i Budgetudvalgets møde om den interinstitutionelle aftale. Jeg vil derfor undskylde over for Parlamentet, at jeg ikke var til stede for at fremlægge min betænkning, og jeg vil samtidig takke fru Theato for hendes fremlægning af betænkningen under forhandlingen.

Tindemans
Hr. formand, jeg kommer ind i salen, og jeg konstaterer, at mit kort er forsvundet fra stemmeanlægget.
Og lad mig understrege, at jeg sidder på min plads. Jeg sidder, hvor jeg altid plejer at sidde.

Formanden
Hr. Tindemans, jeg er overbevist om, at De hurtigt vil kunne skaffe et nyt kort. Vi skal under alle omstændigheder nok sikre, at der ikke er en anden, der anvender Deres kort i forbindelse med afstemningen.

Theato
Hr. formand, punkt 18 i protokollen om debatten om Kontoret for Bekæmpelse af Svig er meget kortfattet, hverken rådsformanden eller de medlemmer, som talte, er nævnt. Sådan plejer det ikke at være. Der står bare: Medlemmerne taler. Det ville måske være ganske nyttigt at vide, hvem der har talt. Måske kan man tilføje det.

Formanden
Spørgsmålet vil blive undersøgt, og de nødvendige ændringer foretaget.

Lehne
Hr. formand, jeg har også en bemærkning til protokollen. Under punkt 8, modtagne dokumenter, er der under ab) opført et forslag til Europa-Parlamentets beslutning om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer, efterfulgt af et C-journalmærke. Jeg vil gerne spørge, hvad det egentlig drejer sig om. Jeg kan ikke mindes, at dette forslag blev fremlagt i går. Er der tale om Parlamentets beslutning fra december eller om dette papir fra Rådet, som er en juridisk nullitet? Det vil jeg gerne have et svar på!
Bifald

Formanden
Hr. Lehne, tjenestegrenene har meddelt mig, at det drejer sig om en teknisk fejl, som kun gælder for nogle sprog. Den brittiske tekst er der f.eks. ikke noget galt med. Det vil sige, at der ikke foreligger nogen tekst fra Rådet. Der er et forhandlingsudkast, som blev udarbejdet før traktaten trådte i kraft, og derfor er der naturligvis ikke nogen officiel rådstekst, og der er ikke blevet afsendt nogen tekst. Det, der vil blive drøftet, er betænkning af Rothley for Retsudvalget. Den tekniske fejl vil blive rettet.

Kokkola
Hr. formand, jeg vil gerne have foretaget en rettelse i protokollen, da den er ikke formuleret rigtigt.
For det første nævnte jeg ikke det missil, der ramte en bus i går. Jeg havde ikke kendskab til det på det tidspunkt, jeg talte. Jeg omtalte en anden bombe, som dræbte 60 personer. Desuden nævnte jeg faktisk kun, at vi burde kondolere og vise vores medfølelse over for familierne, det vil sige den humanitære side. Her i protokollen står der, at jeg anmodede om, at vi protesterer over for NATO. Jeg anmodede ikke om noget sådant, og jeg ønsker meget, at det bliver korrigeret.

Formanden
Fru Kokkola, naturligvis skal det, der er forkert, rettes. Spørgsmålet vil blive undersøgt. Det ser ud til, at bombernes fejltagelser når helt til protokollen.
Protokollen godkendtes

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Formanden
Jeg giver nu ordet til hr. Colino, som vil redegøre for synspunktet fra det korresponderende udvalg, Landbrugsudvalget.

Colino Salamanca
Hr. formand, denne sag blev behandlet på det sidste møde i Landbrugsudvalget. Det er rigtigt, at det er et emne, der er forbundet med Agenda 2000, men vi kan ikke se nogen grund til, at det skal støtte Rådets anmodning om uopsættelig forhandling, eftersom bestemmelsen skal træde i kraft i løbet af år 2000. Så der er tilstrækkelig tid til, at det nye Parlament kan behandle den.

Formanden
Mange tak, hr. Colino.
Er der nogen, der ønsker at tale for Rådets forslag? Jeg giver ordet til hr. Mulder.

Mulder
Hr. formand, jeg vil gerne opfordre til, at dette forslag behandles nu, først og fremmest fordi vi i denne uge også behandler alle andre forslag fra Agenda 2000. Vi kan bare tage det med. For det andet koster forslaget ikke ekstra penge, det har således ikke nogen som helst finansielle følger. Derfor tror jeg, at vi bedre kan afvikle alt fra Agenda 2000 i denne uge, og jeg vil således gerne stemme for.

Formanden
Mange tak, hr. Mulder.
Da der ikke er flere indlæg, går vi nu over til afstemning om forslaget om uopsættelig forhandling.
Forslaget vedtoges

Formanden
Da forslaget til uopsættelig forhandling er vedtaget, opføres dette punkt på dagsordenen for fredag. Frist for ændringsforslag fastsættes til onslag kl. 10.00.

Redegørelse af Romano Prodi, indstillet formand for Kommissionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse af hr. Prodi, indstillet formand for Kommissionen.
Jeg giver nu ordet til hr. Prodi.

Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, det er anden gang inden for mindre end en måned, at De giver mig lejlighed til at tale til Parlamentet. I tråd med den meget sobre stil for disse møder - en stil, som jeg til fulde bifalder - må jeg nødvendigvis henvise til de ting, der allerede blev sagt den 13. april, da jeg talte om perspektiverne for det europæiske projekt og garanterede, at den kommende Kommission og jeg vil gøre en indsats for at indlede en vigtig periode med reformer og ændringer i Europa. Jeg vil i dag koncentrere mig om nogle af de spørgsmål, der står øverst på Europas politiske dagsorden. Under mødet med stats- og regeringscheferne den 14. april fremgik det klart, at der var et ønske om dels at foretage en gennemgribende reform af Kommissionen og dels at styrke vores fælles politikker, navnlig hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og Europas internationale optræden, de politikker, der tager sigte på at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed i Unionen, og de politikker, som igen skal sætte gang i Europas økonomiske vækst og bekæmpe arbejdsløsheden. Det er disse tre emner, jeg vil komme ind på i dag.
Målsætningen om at ajourføre Kommissionens rolle skal hovedsageligt nås ved at løse to problemer: a) fastlæggelsen af den institutionelle rolle, som Kommissionen skal have i forhold til Rådet og Parlamentet; b) en mere klar definition af det forhold, der skal være mellem politik og administration i Kommissionens handlinger.
Jeg er nemlig af den faste overbevisning, at en høj grad af effektivitet og ansvarliggørelse i den kommende Kommissions handlinger i stor udstrækning afhænger af evnen til kraftigt at reducere de gråzoner, som i dag er tilbøjelige til at sløre grænserne mellem autonomi og ansvar hos dem, der har en politisk rolle, og dem, der har en administrativ rolle. Det væsentligste krav med henblik på at gøre denne opdeling mere gennemskuelig og klar er at øge Kommissionens politisk retningsgivende evne.
Kommissionen skal - med fuld respekt for traktaterne samt Parlamentets og Rådets beføjelser - tage nogle vigtige politiske initiativer, og navnlig nogle politiske initiativer, som i højere grad er rettet mod nogle af de væsentlige prioriteringer. Det er politikkens hovedopgave at fastlægge disse prioriteringer, og det skal således være Kommissionens formands og kollegiums direkte ansvar. Jeg har i de seneste par dage overvejet de mulige organisationsmåder, der kan forbedre samordningen og samarbejdet mellem kommissærerne, og jeg har overvejet, hvordan man kan fungere som et kollegium og samtidig fungere effektivt med et organ, der består af 20 medlemmer. Resultaterne af mine overvejelser er naturligvis endnu ikke fuldstændige, og de fortjener at blive undersøgt nærmere, men jeg tror dog, at man godt kan forsøge en løsning og stadig holde sig helt til traktaternes ordlyd.
For det første er de enkelte kommissærers politiske og faglige kvaliteter samt deres evne til at arbejde i et team et vigtigt element i dette projekt. For det andet mener jeg, at man kan benytte sig af næstformændene til at koordinere de strategiske områder for Kommissionens aktivitet. Endelig tror jeg, at man bør se nærmere på forslaget om at oprette nogle afdelinger, hvor man kan samle porteføljer, der kræver integration og samarbejde, hvorved man giver de kommissærer, der har disse porteføljer, til opgave at koordinere deres arbejde bedre. Jeg forestiller mig således en Kommission, som har beføjelser, politisk lydhørhed og vilje til at samarbejde, så man fremmer effektiviteten og gennemsigtigheden samt giver udtryk for et stærkt politisk initiativ. Når først den politisk retningsgivende evne er blevet forbedret hos Kommissionens kollegium, vil vi med fordel kunne begynde at øge tjenesternes gennemsigtighed, effektivitet og accountability , sådan som Amsterdam-traktaten forlanger, og sådan som også den europæiske offentlighed forlanger.
Bifald
En af årsagerne til, at denne gråzone mellem teknik og politik er opstået, skal efter min mening findes i den rolle, som kabinetterne har påtaget sig. Det er nødvendigt, at kabinetterne får en opbygning, der i højere grad er overstatslig, og at de udelukkende er et instrument, der tjener til at støtte formanden og kommissærerne i deres politiske opgaver. Den operative gennemførelse skal helt og holdent påhvile tjenesterne, det vil sige Generalsekretariatet og generaldirektoraterne, der har brug for en større autonomi og et større ansvar, nemlig for et politisk ansvar, som kun kan høre ind under Kommissionens kollegium og i den sidste ende Kommissionens formand. Men der er et administrativt ansvar, som skal høre ind under generaldirektoraterne i et system, der skaber klarhed omkring autonomiens omfang, men også omkring kontrolformerne og kontrolinstrumenterne. Jeg ved, at Parlamentet, som giver udtryk for en udbredt holdning blandt de europæiske borgere, forventer nogle betydelige skridt i den retning. Jeg er for mit vedkommende klar over, at borgernes Europa også skal skabes ved hjælp af institutionernes gennemsigtighed og åbenhed, og jeg forpligter mig her i dag, hvor jeg står over for Dem, til at prioritere disse emner højt.
Den Europæiske Unions indsats vil i de kommende år få en stadig større international dimension. Der er efter min mening tre vigtige hovedårsager til, at Europas internationale profil bliver mere tydelig. For det første har de store fremskridt, der er sket for integrationen på det økonomiske og monetære område, placeret en vigtig aktør på den internationale scene, nemlig euroen, der først og fremmest er ansvarlig for at styre valutastabiliteten samt for genopsvinget og udviklingen efter finanskriserne i de seneste år. Ligesom det også er tilfældet med de mere rent politiske spørgsmål, hvor den transatlantiske akse er vigtig, er jeg af den opfattelse, at et stærkere Europa er gavnligt for en mere retfærdig og bæredygtig fordeling af opgaverne mellem de to kontinenter på hver sin side af Atlanten, og at det muliggør et system med to drivkræfter, der uden tvivl er mere stabilt end et system, som er baseret på en enkelt valuta. En anderledes fordeling af opgaverne kræver dog nødvendigvis nogle tilpasninger af de internationale finansers institutionelle opbygning. Selvom international valutastabilitet er en grundlæggende forudsætning for en sund økonomi, vil det, der i sandhed sætter gang i udviklingen, dog være en yderligere runde med liberalisering af den internationale handel inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen, og Europa-Kommissionen har en væsentlig kompetence med hensyn til denne runde.
Den anden årsag til, at der lægges større vægt på den internationale dimension i Den Europæiske Unions indsats, er nødvendigheden af at genskabe ligevægten i det økonomiske Europas forløb ved hjælp af et politisk Europa. Wien-strategien for Europa, der blev vedtaget af Rådet i december sidste år, går således i denne retning. I fremtiden vil det blive nødvendigt med en ny institutionsplan, som der skal laves et udkast til på en ny konference, med henblik på at skabe resultater for en fælles indsats på forsvarsområdet, idet man eventuelt følger den gradvise og progressive model, der allerede er blevet brugt til Den Monetære Union. Et fælles forsvar for Den Europæiske Union vil være en grundlæggende betingelse for stabilitets-og fredsbevarelsen, sådan som det også blev slået fast på NATO-topmødet i Washington for nylig. Europa skal være i stand til at yde sin del.
Den første udfordring er allerede blevet indledt med påbegyndelsen af Unionens udvidelsesproces. Foruden at afslutte det ulykkelige kapitel, som jerntæppet har været i Europas historie, rejser udvidelsen nogle umiddelbare politiske spørgsmål, da den flytter Unionens tyngdepunkt østpå og understreger vigtigheden af forholdet til Rusland, som succesen for enhver fremtidig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik vil være en målestok for.
Den største udfordring bliver at bevare Europas samfunds- og handelsmæssige egenskaber, også når Europa kommer i kontakt med forskellige og forskelligartede kulturer i øst og sydøst, og det kan kun gennemføres ved at give afkald på det 19. århundredes lukkede statsmodel med ukrænkelige grænser og i stedet gå ind på det mere moderne og liberale begreb om et åbent samfund med åbne grænser og fælles interesser.
Den tredje og sidste årsag til, at vi snart bør give Europa politiske egenskaber, er desværre tydelig for alle i dag. I det tidligere Jugoslavien er det nemlig etnisk had og overgreb, der gør sig gældende i stedet for udvikling og integration. Det internationale samfunds indgriben har således været smerteligt, men nødvendigt, da - i det mindste i Europa, som har fastlagt sine adfærdsnormer i Helsingforsslutakten og Parischarteret - den systematiske indsættelse af hæren mod ens egen befolkning ikke kan tolereres og bør give anledning til nogle alvorlige sanktioner. Men Unionens rolle i det tidligere Jugoslavien går også og ikke mindst længere end bare til løsningen af den nuværende militærkrise. Europa er i stand til at tilbyde de stridende parter et større perspektiv. Dette perspektiv er nødvendigt, for hvis man begrænser sig til de lokale identiteter, risikerer man at komme til at deltage i et massakreforetagende, hvor hver eneste meter af territoriet er af afgørende vigtighed. Hvis forskellene mellem folk og nationer derimod finder sted inden for rammerne af et mere integreret og åbent Europa, vil forskellene udviskes og udsigterne til sameksistens blive bedre.
Bifald
Jeg har allerede har haft lejlighed til at komme ind på, at det er nødvendigt at overveje, hvordan man kan løse alle konflikterne i det tidligere Jugoslavien inden for en enkelt og bredere ramme, idet jeg forestiller mig et forløb, der fører til en total og permanent stabilisering i hele området, og til at området får en plads inden for Europa. Jeg spørger mig selv, om det ikke er nødvendigt at afholde en stor international konference om Balkan.
Der er ikke tale om at fornægte Dayton- eller Rambouillet-aftalerne, der bygger på principperne fra London-konferencen, som man ikke må give afkald på. Der er tværtimod tale om at styrke tankegangen bag disse aftaler og sætte dem ind i en ramme, der endelig har mulighed for at blive definitiv for hele området. Jeg tror, at Den Europæiske Union på grund af sin stilling og sine egenskaber vil kunne spille en vigtig rolle i den forbindelse, navnlig når våben og vold er blevet erstattet med fornuft, og når Den Jugoslaviske Føderation er vendt tilbage til de europæiske nationers familie.
Bifald
En anden fundamental dimension i europæisk politik i de kommende år er den dimension, der har at gøre med den interne sikkerhed. Det Europæiske Råd vil på sit ekstraordinære møde i Tampere den 14. oktober 1999 - i forståelse med Parlamentet - skulle fastlægge målsætningerne for planen om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som bliver Den Europæiske Unions lovgivningsprogram for den næste femårsperiode og fuldender den første handlingsplan, der blev fastlagt i Wien i december sidste år.
Med hensyn til metoden anser jeg det tætte samarbejde mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, de nationale parlamenter og regeringer samt repræsentanterne for det civile samfund for at være væsentligt. I den henseende er målsætningen om at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed efter min mening væsentlig. Dette område udgør den grundlæggende målsætning i Amsterdam-traktaten, når det gælder Unionens udvikling, og når det gælder gennemførelsen og indsatsen i forbindelse med de grundlæggende rettigheder, det europæiske borgerskab og bekæmpelsen af enhver form for diskrimination.
Jeg er i den forbindelse enig i den holdning, som Europa-Parlamentet gav udtryk for i den beslutning, der blev vedtaget den 13. april. Amsterdam-traktaten giver faktisk nogle instrumenter, som gør, at den politiske, økonomiske og sociale udvikling i Europa i det sidste årti bliver ledsaget af en løsning på det stadig vigtigere spørgsmål om sikkerhed og retfærdighed. Det gælder således om at tilstræbe, at alle kraftigt tilslutter sig målsætningen om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed som et konkret udtryk for det europæiske borgerskab.
Når Europa har været i stand til at give afkald på den nationale suverænitet, hvad angår den fælles valuta og de fælles ydre grænser, bør Europa også - hvilket det uden tvivl vil kunne - tage udfordringen op med hensyn til sikkerhedens fælles sværd og retfærdighedens fælles vægtskål.
At det i disse måneder er lykkedes os at indføre en fælles administration af den monetære politik i Europa er en bedrift, som vi bør være stolte af, men det er også en handling, der har nogle meget store følgevirkninger for vores aktiviteter, og vi skal være fuldstændigt klar over disse følgevirkninger.
For et år siden regnede vi med, at euroens indførelse ville blive ledsaget af et konjunkturopsving, og at dette hurtigt ville føre til, at underskuddet på medlemsstaternes offentlige budgetter blev bragt ned på nul. Desuden ville opsvinget skabe en gunstigere situation for gennemførelsen af yderligere politikker inden for markedsstrukturen med henblik på en reel konvergens; en konvergens, som det er Kommissionens opgave at fremme.
Den europæiske økonomi befinder sig nu midt i en fase med langsommere vækst, og Europa er inddraget i en krig, hvis alvorlige konsekvenser ved dets grænser vil kunne mærkes i flere år. Europa skal tage fat på de strukturelle ændringer med hensyn til markederne, varerne og produktionsfaktorerne, der er nødvendige som følge af det manglende offentlige budget for hele Unionen. Sidst, men ikke mindst, står Europa over for den risiko, at de europæiske borgere bliver skuffede efter den indledende begejstring for euroen. Det er således nødvendigt med nogle konkrete succeser på beskæftigelsesområdet, så man garanterer borgerne, at euro og Europa er lig med velfærd.
Alle de nationale regeringer er derfor klar over, at det nu er nødvendigt at skabe en reel konvergens ved hjælp af en fuldstændig gennemførelse af liberaliseringen for markeder, varer og tjenesteydelser og ved hjælp af disses totale integration.
Kommissionens indsats skal give denne proces et nyt skub fremad for at mindske de forskelle, der stadig eksisterer med hensyn til direktivernes gennemførelse, og for at opfordre til indgreb dér, hvor statens indflydelse stadig er betydelig.
Beskatningsspørgsmålet er af afgørende vigtighed, når det gælder om at skabe et sandt europæisk marked. Der kan gøres yderligere fremskridt inden for den indirekte beskatning, navnlig hvad angår beskatningen af forurenende emissioner, som nogle lande allerede er begyndt at indføre som en gennemførelse af Kyoto-aftalerne. Det er nødvendigt med en samordning, for at det ikke med hensyn til produktionen skal gå ud over de lande, der er mere opmærksomme på miljøbeskyttelse.
Endelig er de adfærdsregler meget vigtige, som landene er ved at indføre for beskatningen af virksomhedsindtægter og kapitalindkomst.
Hvad konjunkturen angår, skal man anvende alle de muligheder, som stabilitetspagten og landenes programmer giver på nuværende tidspunkt for at støtte den interne efterspørgsel i Europa. Det vil i dette øjemed være hensigtsmæssigt med en hurtig opfølgning på aftalerne i forbindelse med Agenda 2000, idet man om nødvendigt overvejer nogle egnede løsninger, hvor der forudbetales midler til støtte for flerårige programmer for offentlige investeringer i projekter af tværnational interesse.
Vi må dog ikke negligere det spørgsmål, der går ud på at indføre nogle instrumenter, som giver Den Økonomiske og Monetære Union mulighed for at gribe ind og hindre eventuelle nødsituationer, når det gælder konjunkturen.
De overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som Kommissionen fremsatte den 30. marts i år, ridser aktionerne på mellemlangt sigt op, og de nationale regeringer er allerede ved at tilpasse sig til disse retningslinjer. Jeg kan faktisk med tilfredshed konstatere, at der f.eks. bliver stadig flere bilaterale erklæringer om beskæftigelsespolitikkernes indhold med henblik på forberedelsen af beskæftigelsespagten til det næste topmøde i Köln. Der er tale om en vigtig begyndelse til en samordning. Det er klart, at det ikke er alle synspunkter, der er ens, men det er denne mangfoldighed, som giver en udfordring, og som fører til udvælgelsen af den bedste praksis.
Jeg kan ligeledes med tilfredshed konstatere, at man i flere lande er ved at blive villig til at overveje det høje beskatnings-og udgiftsniveau. Reduktionen af skatte- og afgiftsbyrden i forbindelse med bruttonationalproduktet skal nemlig øges i fremtiden, og den skal finde sted samtidig i de forskellige lande, idet landene stimulerer hinanden til denne reduktion. Eftersom reduktionen af beskatningen skal ske under hensyntagen til stabilitetsprogrammerne, vil den kræve en fælles overvejelse af, hvilke af de løbende udgifter der skal holdes nede, når det gælder bruttonationalproduktet. I betragtning af de forskellige strukturer i landenes budgetter og offentlige gæld vil angivelserne ikke kunne være ens, men det er nemt at forudse, at disse også vil få indflydelse på de sociale udgifters vækstrytme.
For at fremme arbejdets bevægelighed og nå frem til en fælles måde at forene effektivitet og solidaritet på, bør indgrebene i forbindelse med de sociale udgifter i det mindste bygge på nogle fælles principper, såsom et større forsikringsgrundlag for de sociale sikringsydelser. Også på dette område skal Kommissionen med sin indsats varetage de kommende generationers interesser, idet den opfordrer regeringerne til rettidigt at gøre noget ved de konflikter mellem generationerne, som befolkningens aldring giver udsigt til i hele Europa.
Når man effektivt tager fat på arbejdsløshedsproblemet og de unge generationers fremtid, skal de passende makroøkonomiske politikker ledsages af en lige så langsigtet vifte af mikroøkonomiske aktioner. Denne vifte skal omfatte en ekstraordinær indsats med henblik på alle de menneskelige ressourcers uddannelse, en forøgelse af investeringerne i forskning og udvikling og en udvikling af informationssamfundet. Blandt de forskellige årsager til arbejdsløsheden skal vi nemlig også medregne produktionsspecialiseringen i de EU-lande, hvor der ikke findes så mange af de nyeste og mest dynamiske sektorer. På den ene side viser størstedelen af indikatorerne for den videnskabelige og teknologiske produktion, at Europas præstation grundlæggende er på højde med USA's, men på den anden side viser Europa en produktionsstruktur, der er meget svagere end den amerikanske, når det gælder de mest innoverende og højteknologiske sektorer. Forklaringen på dette skal findes i den utilstrækkelige evne til at omsætte den videnskabelige og teknologiske knowhow til reelle erhvervsmuligheder.
I det gigantiske forløb, som vi står over for, starter Europa dog ikke fra nul eller befinder sig i år nul. Hvad innovationen angår, skal der selvfølgelig gøres en stor fælles indsats. Men vi har netop på fællesskabsplan gjort os nogle erfaringer, der kan tjene som eksempel og støtte, når vi tilrettelægger fremtiden. Vi kan inddele dem i seks overordnede aktionslinjer. Det drejer sig først og fremmest om Erasmus-programmet, der i dag er slået sammen med Sokrates-programmet, og som skal regnes med til de mest betydningsfulde erfaringer. Det vænner nemlig de unge til at bevæge sig mellem landene i Den Europæiske Union, det bidrager til en sammenligning mellem de mange kulturelle traditioner, der holdes i live på vores gamle kontinent, og det gør de unge bedre uddannede og bedre i stand til at finde beskæftigelse. Fra 1987 og til i dag er der hele 500.000 studerende, som har fået glæde af programmet! Måske ville det være en god idé at udvide det til også at omfatte andre end studerende.
Også med hensyn til den europæiske politik til gavn for det teknologiske fremskridt er der nogle positive signaler, som vi skal bygge videre på og gøre større. Her tænker jeg navnlig på det femte rammeprogram, der tager sigte på at styrke forbindelsen mellem forskning og de små og mellemstore virksomheder. Og det er netop det, som er udgangspunkt for den tredje aktionslinje. I de kommende år skal vi nemlig gøre valget af den bæredygtige udvikling meget konkret, idet vi i stadig større grad gør miljøkvalitet til et af kendetegnene for Europas sociale og økonomiske model og til en positiv innovationsfaktor. I den forbindelse er der visse målsætninger, som vi skal forfølge særligt ivrigt. Til beskatningsspørgsmålene - som jeg allerede har været inde på - skal man tilføje en mere fuldstændig harmonisering af de nationale lovgivninger, en større integration mellem miljøpolitikkerne og de andre europæiske politikker, navnlig landbrugspolitikkerne, samt incitamenter til industriel produktion og infrastrukturelle programmer. Endelig skal der gøres en kraftig indsats for en sanering af byerne og en bæredygtig udvikling af disse byer, som er de sande grundpiller for den europæiske ånd.
Den bæredygtige udvikling er for Europa et valg, der klart er angivet i Amsterdam-traktaten og Agenda 2000, og som blev bekræftet på Det Europæiske Råds møder i Cardiff og Wien. Opmærksomheden på miljøkvaliteten er ikke kun et middel, som vi skal satse på for at forsvare og fremme konkurrenceevnen, men også en af de mest konkrete og seriøse måder, vi kan give et positivt bidrag til vores børns fremtid på.
De ændringer, der er sket i de økonomiske spilleregler, udgør det fjerde positive signal. I dag har vi ikke blot et indre marked med fuldstændig bevægelighed for varer, tjenesteydelser, personer og kapital, og vi har heller ikke blot en fælles valuta. Europas økonomiske system er i dag mere konkurrencedygtigt. Man behøver i den forbindelse bare at tænke på forordningen om karteldannelse fra 1989 og den heraf følgende anti-trust- retspraksis, lovgivningen om statsstøtte og opfordringen til liberalisering og privatisering. Jeg understregede derfor den rolle, de nye spilleregler har som ændringsskabende faktor sammen med det teknologiske fremskridt.
Processen med den gradvise liberalisering af markederne skal desuden ledsages af en styrkelse af de instrumenter, der beskytter forbrugerne, som via deres meninger skal deltage fuldt ud i spillet mellem virksomheder og reguleringsmyndigheder.
Det femte positive signal er den stadig større betydning, som de europæiske børsmarkeder får for tildelingen af midlerne. Den rolle, som forretningsbankerne og leverandørerne af risikovillig kapital - adventure capital - spiller for udviklingen af de amerikanske højteknologiske virksomheder, understreges med rette kraftigt af alle iagttagere. Der er i dag også ved at ske en vigtig udvikling i vores Europa, hvor der sker en gradvis styrkelse af de nye fælleseuropæiske markeder for de små og mellemstore højteknologiske virksomheder, som er i stærk vækst. Denne tendens skal forstærkes kraftigt.
Endelig er der sket talrige fusioner og opkøb inden for europæisk industri og finans, navnlig fra anden halvdel af 1998. Disse instrumenter skal dog ledsages af nogle nye juridiske instrumenter, først og fremmest statutten for det europæiske selskab. Ved at oprette et europæisk selskab bliver det muligt for selskaberne i forskellige medlemsstater at stifte holdingselskaber eller fælles datterselskaber uden at skulle ligge under for de juridiske og praktiske regler i 15 forskellige retssystemer.
Ærede parlamentsmedlemmer, når mit mandat udløber i år 2005, vil de europæiske borgere i mere end tre år have haft en fælles mønt i deres pung, fuldendelsen af de sidste etaper af Uruguay-runden vil have åbnet vores økonomi yderligere for den internationale handel, de nationale monopoler vil for en stor dels vedkommende være forsvundet, konkurrencen - også inden for de reelle og finansielle tjenesteydelser - vil være større, og de europæiske forbrugere vil allerede have fået en smagsprøve på fordelene herved på mange måder. Lad os håbe, at Unionen samtidig vil have fået nye medlemmer, og at den vil være tæt på at påbegynde en ny fase med udvidelse mod nogle lande, der allerede vil være begyndt at tilpasse deres økonomier til vores. Succesen inden for hver enkelt af disse retninger vil fremme succesen inden for de andre. Det er dog i løbet af de næste 18-24 måneder, at det skal lykkes os at gå i retning af en udvikling af disse muligheder, idet vi foretager nogle reformer af de nationale markeder og af de europæiske institutioner for at forberede dem til udvidelsen. Men selvom dette lykkes os, risikerer mange af de resultater, vi forventer, at være i fare, hvis ikke Unionen i løbet af de næste 3-4 måneder er i stand til at gøre hele Europas geografiske område til et område med fred. Vi skal allerede nu sørge for at tilrettelægge situationen efter krigen og for at finde en metode til at anvende den løsning på Balkanområdet, som har gjort det muligt at løse såvel små som store konflikter i EU-landene med en stadig større økonomisk og politisk integration. En sanktion over for de ansvarlige for konflikten vil være et nederlag for deres plan om en fysisk og kulturel adskillelse, og den vil få Balkans befolkninger til at forstå, at demokrati, velfærd og lokalt selvstyre ikke kommer i konflikt med hinanden, men derimod fremmes af integrationen af et område, der desværre ikke på noget tidspunkt i sin historie har oplevet en integration.
Europa er et kontinent, der også har oplevet nogle smertelige og blodige krige mellem nationerne. På trods heraf er der med tiden opstået en ny bevidsthed, som i løbet af de sidste 50 år har været grundlaget for integrationen og for en sand og varig fred. Denne bevidsthed er den humanistiske kulturs og den kristne kulturs arvtager, og den har været i stand til at frigøre de europæiske borgere, når det gælder tolerance og forskellighed. Udviklingen af den religiøse tankegang, oplysningen på det videnskabelige område, den industrielle og liberale revolution på det økonomiske område samt indførelsen af velfærdsstatens demokrati har muliggjort Den Europæiske Unions store succeser. Det er kun ved at udvide vores institutioner og garantere freden på kontinentet, at vi vil kunne sikre det, som vi har opnået, og endelig kunne fuldføre det.
Kraftigt bifald

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, udnævnelsen af en ny Europa-Kommission har altid været en handling af stor europapolitisk betydning. Denne gang sker det imidlertid i en helt særlig situation. For det første drejer det sig om efter den gamle Kommissions afgang at korrigere forkerte udviklinger og misforhold og vinde den tabte tillid tilbage. For det andet må vi handle hurtigt for definitivt at kunne overvinde den krise, der er opstået, så vi kan vende tilbage til normale tilstande. For det tredje er det første gang efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden for få dage siden den 1. maj, at dens bestemmelser skal anvendes.
De chancer for gennemgribende reformer, som ligger i denne nye begyndelse, kan kun udnyttes fuldt ud, hvis de tre berørte institutioner - Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen - arbejder tæt og tillidsfuldt sammen. Forudsætningerne er til stede, det skal dagen i dag også bevise.
Udnævnelsesproceduren er i gang og skulle kunne afsluttes inden sommerferien. Udpegningen af hr. Romano Prodi på Det Europæiske Råds særlige møde i Berlin var det første skridt. Med hr. Prodi har stats- og regeringscheferne bevist, at Den Europæiske Union er handlekraftig og besluttet på at finde en hurtig og overbevisende løsning på den krise, der er opstået. De er blevet enige om en personlighed, der som næppe nogen anden opfylder de forudsætninger, der skal til for at bestride dette vanskelige embede. Romano Prodi er en overbevist europæer, en velmeriteret og succesrig reformator inden for økonomi og politik, en politiker med erfaring i administrative spørgsmål, som også har den nødvendige kontakt til borgerne, og - det vil jeg gerne sige efter den tale, jeg lige har hørt - han er en kandidat, som forbinder vision, realitetssans og pragmatisme med en klar erkendelse af, hvad der er nødvendigt. En kandidat, som også turde leve op til Parlamentets forventninger.
Hvis De, medlemmerne af Europa-Parlamentet, følger stats- og regeringschefernes forslag og stemmer for nomineringen af hr. Prodi i overmorgen, vil regeringerne som det næste skridt i samarbejde med den nominerede formand pege på de personer, som de har i sinde at udnævne til medlemmer af Europa-Kommissionen. Resultatet, forslaget til det samlede kollegium, vil så blive forelagt det nyvalgte Parlament på dets første møde.
For det tyske formandskab er det vigtigt, at alle medlemsstaterne stiller meget strenge krav i forbindelse med besættelsen af den nye Kommission. Vi ønsker en reformkommission, en Kommission af overbeviste og overbevisende europæere, vi ønsker en Kommission af kvinder og mænd, som udmærker sig ved kompetence, erfaring, lederevner og personlig integritet. Jeg er sikker på, at vi alle håber, at de nødvendige høringer kan gennemføres på en sådan måde, at vi allerede i juli kan få Parlamentets accept og gennemføre den formelle udnævnelse.
Alle involverede, Parlamentet, Rådet og Kommissionen, har en fælles interesse i, at den nye Kommission bliver dannet og godkendt hurtigt. Derfor er jeg overbevist om, at vi kan overholde den tidsplan, som jeg har ridset op her, hvis vi vil. Det forventer de europæiske borgere af os.
Fra begyndelsen har det været hensigten - det bekræftede stats- og regeringscheferne i Berlin - at anvende de nye bestemmelser i Amsterdam-traktaten på udnævnelsesproceduren. Traktaten er trådt i kraft, og det betyder især, at den kommende kommissionsformand og Europa-Parlamentet i højere grad bliver involveret i udnævnelsen af Kommissionen. Hensigten var at styrke kommissionsformandens stilling generelt og at understrege dette med et særligt tillidsvotum fra Parlamentet. Den situation, som vi befinder os i nu, understreger, hvor vigtig denne reform i Amsterdam-traktaten var. Denne reform bidrager til større gennemsigtighed og en større legitimation af hele proceduren. Dette aspekt må vi ikke glemme, når bestemmelserne skal anvendes.
Nedsættelsen af den nye Kommission giver os en lejlighed til at tage fat på de problemer, som har været medvirkende til krisen og i sidste ende til den nuværende Kommissions afgang. Der er i første omgang tale om interne reformer, som Kommission selv må gennemføre og - der ligger jo allerede nogle meget konkrete papirer - også må realisere hurtigt. Romano Prodi har fremlagt sine første overvejelser om denne sag for stats- og regeringscheferne på deres uformelle møde i Bruxelles den 14. april. Denne meningsudveksling skal fortsættes den 3. og 4. juni på Det Europæiske Råd i Köln. I denne forbindelse er formand Santers reformprogram »Morgendagens Kommission«, som indeholder MAP 2000 og SEM 200, af særlig betydning.
Disse forslag sigter mod en modernisering af administration og personalepolitik og en løsning på problemerne inden for regnskabsføring, revision og bekæmpelse af svig, og det drejer sig også om en reform af den økonomiske styring med en mere effektiv revision. Alt i alt har vi brug for en klar fastlæggelse af politiske prioriteter, en tilpasning af Kommissionens strukturer til fremtidige opgaver, stærkere decentralisering også i forbindelse med administrationen af midlerne, rationalisering og forbedring af effektiviteten af Kommissionens arbejde, og jeg tror også, at vedtagelse af adfærdskodekser for kommissærer og embedsmænd hører med. Også Rådet og Europa-Parlamentet må hjælpe med til at korrigere fejludviklinger og misforhold.
Hvis vi ønsker en stærk, handlekraftig og uafhængig Kommission, må vi også give den de nødvendige midler til at kunne overkomme de nye opgaver, f.eks. i forbindelse med udvidelsen eller til humanitære opgaver.
Bifald
Endelig må vi gøre os tanker om reformer, som kræver en traktatsændring. I henhold til EF-traktaten kan Europa-Parlamentet kun give Kommissionen et kollektivt mistillidsvotum. De seneste erfaringer har vist os, at muligheden for at afskedige enkelte kommissærer - om det nu er på initiativ af kommissionsformanden, Parlamentet eller Rådet - under medvirken af de andre organer i det mindste bør undersøges nu.
Bifald
Her kan man udmærket bruge eventuelle nationale ordninger som udgangspunkt.
Begivenhederne omkring Kommissionens afgang har vist, at der begynder at danne sig en ægte europæisk offentlighed. Der er et nyt behov hos borgerne for at kontrollere, hvad der sker i Bruxelles og her i Strasbourg, i hvert fald at følge nærmere med i det. Der er en voksende offentlig opmærksomhed om de europæiske aspekter, som hidtil ofte blev betragtet som en opgave for europaeksperterne. Det betragter jeg som en positiv udvikling.
I denne forbindelse hører man oftere og oftere spørgsmålet om de europæiske institutioners demokratiske legitimation og kontrol. Det er der forskellige årsager til. EU har fået stadig større betydning og udvidet sine aktionsområder, og der bliver vedtaget flere afgørelser, som har direkte betydning for borgerne og deres livsforhold. Disse afgørelser skal i større omfang træffes ved flertalsafgørelse, hvilket betyder, at enkelte medlemsstater kan blive bundet imod deres vilje. Beslutningsprocesserne er imidlertid til dels meget komplicerede og svære at følge. Den institutionelle ligevægt mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen, som er fastlagt i traktaterne, har i praksis til dels forskubbet sig. Spørgsmålet er altså, hvordan man konkret kan styrke den demokratiske kontrol, sikre legitimationen og skabe større gennemsigtighed.
Jeg har allerede nævnt de nødvendige og mulige reformer i Kommissionen. Hvad angår Europa-Parlamentet vil det få større kontrolbeføjelser med Amsterdam-traktaten. Parlamentet får nye vigtige rettigheder og beføjelser, på lovgivningsområdet, ved finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik eller ved udnævnelsen af Kommissionen. Men der er behov for en yderligere styrkelse af Europa-Parlamentet.
Bifald
Jo mere handlekraftig Unionen bliver, desto stærkere skal den demokratiske legitimation af dens handlinger og beslutninger være.
Bifald
Det betyder, at alle steder, hvor Rådet udsteder lovgivningsakter med flertal - og vi vil gøre flertalsbeslutningen til regelen - skal Europa-Parlamentet være med til at træffe afgørelsen - med lige ret og med lige vægt.
Bifald
Den Europæiske Union står over for store udfordringer. Gennemførelsen af Amsterdam-traktaten, udvidelsesforhandlingerne, udvidelse af eurozonen, WTO-forhandlingsrunden, forbedring af den fælles politik inden for retlige og indre anliggender og især en styrkelse af profilen i forbindelserne udadtil. For at kunne løse disse opgaver har vi brug for en stærk, handlekraftig og uafhængig Kommission, og det må vi nu i fællesskab skabe forudsætningerne for.
Bifald

Green
Hr. formand, jeg og resten af Parlamentet har lyttet meget opmærksomt til hr. Prodis redegørelse. Jeg takker ham mange gange for hans betænksomme og intelligente måde at åbne denne forhandling på. Det, at vi i dag forhandler om en godkendelse af en ny formand for Kommissionen seks måneder forud for tidsplanen, afspejler de nye roller og forventninger i Den Europæiske Union.
Vi har set, at EU nu beskæftiger sig med områder og med spørgsmål, der på en meget direkte måde påvirker borgerne i Den Europæiske Union: indførelsen af euroen, der om kort tid ikke kun vil være et værktøj for banker og institutioner, men også et betalingsmiddel for borgerne, Amsterdam-traktatens ikrafttræden i denne uge og den deraf følgende nye vægt på politikker, der påvirker borgerne og specielt jobskabelse. Når man taler om job og borgernes penge, så taler man i høj grad om emner, der påvirker alle borgerne i Den Europæiske Union.
Det er derfor ikke noget tilfælde, at der har været større fokus på ledelsessystemerne i Den Europæiske Union. Disse systemer er ikke gode nok, og de har vist sig utilstrækkelige i de seneste par uger. Der er brug for mærkbare ændringer. Den næste Kommission skal afspejle den nye holdning til struktur og ansvar, og det ikke blot på det formelle plan. Vi ønsker ikke en ny Kommission, der foregiver at gå ind for forandringer. Vi ønsker en ny Europa-Kommission, der udarbejder politikker for borgerne.
Vi forventer at få en ny Kommission, der kan løse de reelle arbejdsopgaver. Hvis jeg må være så fri, så ønsker vi ikke en Kommission med strukturer og porteføljer, der blot afspejler en fordeling af byttet mellem 20 kommissærer, som formanden skal finde roller og opgaver til for at få dem til at se betydningsfulde ud. Vi ønsker et seriøst forsøg på en dynamisk udarbejdelse af politikker til gavn for Unionens borgere.
Hr. Prodi, fra nu af vil De og Deres intentioner blive kontrolleret som aldrig før. Udnævnelser til stillinger, personalets multinationale sammensætning og orientering, kønsbalance osv. Alt dette vil blive tillagt en betydning, som slet ikke står mål med den faktiske betydning. Deres evne til at vise, at De har spillet en rolle, der sømmer sig for formanden for Kommissionen ved udnævnelsen af Kommissionens medlemmer og deres portefølje - alle disse ting vil afspejle den nye Kommissions styrker og svagheder.
Det glæder mig, at De i dag lagde stor vægt på en bredspektret tilgang til politisk tænkning og det politiske program for Den Europæiske Union. Ved Deres seneste optræden her i Parlamentet - som vi alle husker som værende meget foreløbig, hvilket De selv sagde - lagde de megen vægt på økonomien. I dag er De kommet ind på mange af de øvrige politikker, som De vil søge at få gennemført. Vi har fået en forsmag på nogle af Deres synspunkter vedrørende f.eks. udenrigs- og sikkerhedspolitikken samt de retlige og indre anliggender. Jeg glæder mig over Deres holdning på disse områder.
Jeg glæder mig meget over Deres betoning af kommissærernes kompetence samt evne og villighed til at optræde som et hold. Jeg synes også godt om Deres betoning af en strukturering af porteføljerne på baggrund af fremlæggelsen af politikker samt Deres holdning til gennemsigtighed og åbenhed. Jeg behøver naturligvis ikke sige, at vi tidligere har hørt lignende tilsagn, men at vi regner med, at De mener det alvorligt.
Jeg har ét kritikpunkt, og jeg vil gerne høre Deres kommentarer hertil i den afsluttende redegørelse. De har talt meget lidt om mennesker i dag. De nævnte beskæftigelsen, men De talte ikke meget om behovet for at kæmpe imod social udstødelse, om kampen for et retfærdigt og rimeligt Europa for alle borgere, om behovet for at hjælpe medlemsstaterne med at udrydde fattigdom, specielt blandt de unge og de gamle i vores samfund, samt behovet for lige muligheder for mænd og kvinder og for sorte og hvide borgere i Den Europæiske Union.
Hr. Prodi, Deres humanistiske menneskesyn skinnede igennem i Deres tale. De skal have ros for Deres engagement i fred på vores kontinent. Jeg ville gerne have hørt lidt mere om Deres tro på et Europa med blandede racer, kulturer og etniske grupper. Jeg håber, at De kan komme ind på det i Deres afsluttende redegørelse. Som londoner så jeg i denne weekend et tydeligt og tragisk eksempel på vigtigheden af at støtte et Europa, der er retfærdigt og rimeligt for alle borgerne, og på behovet for at bekæmpe intolerance, racisme og had.
Den Europæiske Union handler om en vision for fremtiden. Det store spørgsmål for vores kontinent og økonomi handler også om mennesker. Hvis De kan kombinere disse elementer med en ny struktur og en ny etos i Kommissionen, så vil de få vores støtte.
Bifald

Martens
Hr. formand for Parlamentet, hr. formand for Rådet, kære kolleger, hr. formand Romano Prodi, jeg gentager her på vores gruppes vegne det, som jeg sagde den 13. april. Vi støtter Deres kandidatur som formand for Kommissionen kraftigt og utvetydigt. Vi er overbevist om, at De råder over de politiske og professionelle kvaliteter, der skal til for at overvinde Kommissionens dybe krise. Denne krise må faktisk være en udfordring til at gennemføre historiske reformer. De må reformere Kommissionen, kabinetterne og Kommissionens administration. For 10 år siden opstod problemerne, som det fremgår af ekspertgruppens beretning. Der må altså, som den nuværende Kommission har sagt, tilvejebringes en ny europæisk politisk og administrativ kultur. Men der venter nu også politiske reformer, som er udtrykt overordentligt tydeligt i nogle af Parlamentets betænkninger og dokumenter.
Med hensyn til Herman-betænkningen om reformerne af institutionerne, som er mulige uden ændring af traktaten, f.eks. begrænsning og rationalisering af Kommissionens porteføljer og den rette ligevægt mellem kommissionsmedlemmernes kollektive og individuelle ansvar, kunne jeg godt tænke mig, at De i Deres svar kommer tilbage til dette punkt. Vores gruppe er også en stor tilhænger af et interinstitutionelt samarbejde. I 1994 tog jeg som gruppeformand initiativ til en ændring af adfærdskodeksen mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet. Hr. Oreja har ihærdigt bidraget dertil. Jeg tror, at denne adfærdskodeks på ny skal suppleres. Der er indgået nye aftaler, og den nye kodeks skal vedtages og godkendes under de bedste forudsætninger, inden den nye Kommission tiltræder.
I en anden betænkning, af Elmar Brok, opfordrer Parlamentet til sagkundskab og frem for alt til kommissionsmedlemmernes uafhængighed. Til en Kommission, som stadig er traktaternes vogter, og som tjener almenvellet. Vi opfordrer som gruppe til en Kommission, hvis sammensætning er politisk afbalanceret, med mænd og kvinder, som støttes af et stort flertal i Parlamentet. De vil, hr. formand Romano Prodi, efter Parlamentets tiltrædelse, have mulighed for at bevise Deres politiske lederskab ved udpegningen af de nye kommissærer. Vi håber, at Deres legitimitet som formand vil spille en rolle ved udpegningen af kommissærerne.
Hr. formand Prodi, vi er imponerede over, hvad De for lidt siden erklærede. De vil give Unionen en ny impuls. For Dem er den politiske union et meget vigtigt mål, ligesom den yderligere demokratisering, gennemsigtigheden og samarbejdet med Parlamentet. Men jeg tror, at vi under den nye kommissionsformands tilstedeværelse også skal tale om nogle fundamentale aspekter af den politiske kurs, som De også vil blive konfronteret med, og som De også skal påtage Dem ansvaret for. Vi kan jo ikke være blinde for den rolle og det ansvar, som Den Europæiske Union skal påtage sig for at hjælpe med at gøre en ende på det europæiske drama i Kosovo, hvor de mest elementære værdier ignoreres. Elementære værdier, menneskelige værdier, som vi så gerne identificerer os med. Der er tilvejebragt en krigslogik baseret på diskriminering, på forbrydelser mod menneskeligheden, på hævngerrighed og på intolerance. Dette er en vigtig konstatering, hr. formand for Kommissionen: Der, hvor Europa, i form af Den Europæiske Union, ikke findes i europæiske lande og regioner, der, hvor Den Europæiske Union ikke er solidarisk, er krig stadig mulig i Europa.
Vi har således brug for mere Europa og en europæisk politik, hvis gunstige virkninger er mærkbare på hele det europæiske kontinent. Derfor må vi gøre det klart for befolkningerne på Balkan, at fred og genopbygning kun er mulig i Den Europæiske Union. Takket være den europæiske ånd blev retsstaten, dialogen, de demokratiske institutioner og anerkendelsen af mindretallene mulig i Europa, og i denne ånd kan der også komme en ende på en konflikt, som i mange år har gjort befolkningerne i Sydøsteuropa til martyrer.
Hvordan kan disse befolkninger, som er ramt så dybt af krigen, atter få håb og tillid? Vi må derfor udvise fantasi og generøsitet for at lægge grundlaget for genopbygning og udvikling på Balkan i Marshall-planens ånd, som i 1947 gav vores lande kraften til at reorganisere sig og komme ovenpå igen.
Det andet vigtige aspekt af den politiske kurs, som De skal føre ud i livet, er Unionens evne til at føre en virkelig udenrigs-og sikkerhedspolitik. Naturligvis bærer Rådet langt det største ansvar, og når jeg tænker tilbage på Maastricht, hr. formand for Rådet, udviser det langt den største forsømmelighed. Hvad er der sket i de sidste syv år? Naturligvis vil Rådet i Köln træffe en vigtig beslutning, når det udnævner »hr. eller fru udenrigspolitik«. Men langt mere vidtrækkende er den lære, vi må drage af de nuværende begivenheder.
Der findes en uligevægt i magtforholdet mellem USA og Europa i NATO's strategiske beslutninger. Ikke desto mindre har det seneste NATO-topmøde åbnet et perspektiv. Ikke desto mindre forholder det sig også sådan, at Amsterdam-traktaten har lagt grundlaget for målet med et europæisk forsvar på længere sigt. Desværre må vi i dag konstatere, at vi stadig er milevidt derfra. Vi råder ikke over en fælles våbenproduktion. Vi har ikke nogen fordeling af de operationelle opgaver. Vi har ikke nogen integrering af de militære styrker og kommandoen. Kort sagt, vi råder ikke over samme militære kapacitet som USA.
Hvor bliver eurohæren af i Kosovo-konflikten? Hvad gør Vestunionen? Hvor bliver vores observationssatellitter af, som skulle give de nødvendige oplysninger? Svaret på disse spørgsmål er et dramatisk tomrum. Horror vacui , det lærte vi i gymnasiet i de klassiske fag.
Der er et tredje vigtigt aspekt af den politiske kurs, som De vil komme til at beskæftige Dem med. De talte for lidt siden om det. Den europæiske opbygnings fremtid. De vil efter euroen give den politiske union en chance. Her i Parlamentet har der været røster fra flertallet eller enige røster til fordel for en grundlov, som skal skabe tydelige forhold mellem Unionen, medlemsstaterne og de europæiske borgeres rettigheder. Jeg tror, at genoptagelsen af den institutionelle dynamik, skabelsen af disse klare linjer, også er en nødvendighed for at give udvidelsen af Den Europæiske Union en chance. Vil De genoptage den institutionelle dynamik og give den en ny chance? Er De åben over for forslag fra Parlamentet og dets Udvalg om Institutionelle Spørgsmål om at tilvejebringe en EU-løsning i stedet for en ren mellemstatslig løsning, som har vist, at den har sine begrænsninger? Parlamentet har foreslået, at Kommissionen i samråd med Europa-Parlamentet og f.eks. på grundlag af råd fra højtstående personligheder og i samråd med de nationale parlamenter skal give denne institutionelle dynamik en ny chance.
De har i Deres første tale den 13. april og nu igen anbefalet ikke blot et markedernes og et bankernes Europa, men også et Europa med en kulturel og åndelig dimension. De opsummerede for lidt siden de forskellige programmer for beskæftigelse, uddannelse, forbrugerne og miljøet, og jeg synes, at der er en stor syntese. Er De, hr. formand Prodi - det er De uden tvivl - tilhænger af Den Europæiske Union i form af social markedsøkonomi? Så taler De om menneskene og befolkningen, folket, som fru Green talte om, dem, som er udstødte. Lige muligheder for mænd og kvinder, for hvide og sorte, for alle farver på grundlag af hver enkelt persons menneskelige værdighed. Dette er jo Den Europæiske Unions vigtige kendetegn, dens store menneskelige ansigt. De er uden tvivl tilhænger deraf, og De vil uden tvivl forsøge med Deres nye Kommission også at give dette en impuls, således som De uden tvivl også vil tilvejebringe den politiske union og også give Europa midlerne og evnen til at spille en virkelig rolle i Europa og i resten af verden med en fælles udenrigs- og forsvarspolitik. Så vil De blive en stor formand for en stor Kommission i samarbejde med et nyt Parlament, som uden tvivl vil være rede til at samarbejde med Dem på denne vej.
Bifald

Cox
Jeg vil gerne starte med at takke hr. Prodi for de uddybende kommentarer til en række af de ting, han ønsker at prioritere under den næste Kommission. Prodi-projektet bør først endelig defineres efter valget til Europa-Parlamentet og udnævnelsen af den nye Kommission.
Jeg vil imidlertid gerne i dag komme med nogle kommentarer til de politiske aspekter i hr. Prodis kommentarer. Jeg bemærkede, at han, da han talte om Europas profil i verden, nævnte, at udvidelsen vil flytte Den Europæiske Unions tyngdepunkt mod øst. På vegne af Den Liberale Gruppe vil jeg gerne lægge større vægt på en hurtig udvidelse mod øst.
Jeg vil gerne sige til hr. Prodi, at vi på De Liberales internationale kongres i Bruxelles for nogle uger siden havde besøg af den ungarske premierminister hr. Viktor Orban. Han mindede os om, at en anden østeuropæisk politiker tidligere har sagt, at de central- og østeuropæiske lande siden 1989 har fået at vide, at udvidelsen vil være en realitet inden for blot fem år. Vi må se nærmere på dette problem og sørge for, at det kommende Europa-Parlament og Prodis Kommission i fællesskab får gennemført de første udvidelser mod øst. Det er noget, som min gruppe lægger stor vægt på.
Det kræver naturligvis en hurtigere modernisering af Unionens demokrati. Det afspejles også i Rådets forslag om en regeringskonference næste år, som vi går ind for. Jeg vil gerne sige til hr. Prodi, at vi i vores gruppe mener, at han som en del af sit europæiske kald for det nye årtusinde og for det nye udvidede Europa måske skulle overveje, hvorvidt det er ønskeligt at begynde at tale om en EU-forfatning. Målet er ikke at afslutte et projekt, der er under konstant udvikling, men at gøre det lettere for borgerne at forstå den komplicerede traktattekst, vores prioriteter for Unionen samt begrænsningerne - for nogle af os er også bekymrede over Unionens overskud. Jeg vil bestemt anbefale Dem at undersøge spørgsmålet om udarbejdelsen af en forfatning for Europa i det nye årtusinde som en del af Deres projekt.
Hvad angår udnævnelsen af Kommissionen, så vil jeg sige, at De har den fulde opbakning fra min gruppe. Når De forlader Parlamentet for at besøge EU's hovedstæder og sammensætte en ny Kommission, så har vi en række prioriteringer med hensyn til balance. Det er tidligere blevet sagt, at vi forventer en kønsbalance. Jeg vil også gerne understrege, at vi forventer en politisk balance, det vil sige en balance mellem politiske filosofier og synspunkter samt en vis balance, der afspejler betydningen af de vigtigste politiske kræfter i Parlamentet. Det er vigtigt.
De sagde i dag, at De ønsker mere samarbejde. Det er væsentligt. En af de valgte mekanismer til en bedre koordinering bliver gennem Kommissionens næstformænd. De har ikke sagt, hvor mange næstformænd, De forventer at få. Det er måske for tidligt for Dem at komme med et præcist antal, men jeg vil gerne sige, at jo flere næstformænd, der bliver, jo større et behov er der for at få repræsentanter fra de mindre stater af balancemæssige hensyn.
Hr. Prodi, jeg ønsker ikke at foregribe Parlamentets høringer, men jeg har et spørgsmål: Hvis Parlamentet ikke kan acceptere en eller flere af de indstillede kommissærer, hvad vil De så foreslå, at der gøres, med Deres beføjelser i henhold til Amsterdam-traktaten? Vi opfordrer Dem til, både i dette tilfælde og i Deres valg af kommissærer at udnytte Deres beføjelser og vise, at De har Deres meningers mod.
I min resterende taletid vil jeg gerne henvende mig til hr. Verheugen og Rådet. Hvis jeg forstod Dem rigtigt, hr. Verheugen, så opfordrede De os til at indstille og sammensætte den nye Kommission inden udgangen af juli. Det kan jeg acceptere ud fra et politisk synspunkt, men det er et udtryk for ringe hensyntagen til og ringe forståelse for Parlamentets beslutningsproces. Jeg går ind for en hurtig, men også seriøs sagsbehandling, og hvis vi haster sagen igennem inden udgangen af juli, kan vi ligeså godt skrive blankt under på dokumenterne. Eller værre endnu hvis vi kludrer i juli, så vil vi måske insistere på endnu et forsøg til januar, hvor vi vil komme til at lægge unødig megen energi i opgaven.
Lad os tage den nødvendige tid til opgaven. Hvis der i øjeblikket er et problem med en midlertidig Kommission, der har mistet sin moralske og politiske bemyndigelse til at handle, så skyldes det efter min opfattelse, at Rådet ikke har lyttet til Parlamentet og ikke har udnævnt en effektiv midlertidig Kommission. Det er ikke Parlamentets skyld. Det er Rådets skyld.

Puerta
Hr. formand, i henhold til Amsterdam-traktaten har Parlamentet for første gang det store ansvar at godkende udnævnelsen af kommissionsformanden ved afstemning. Denne afstemning, hvormed vi medlemmer udøver vores hverv som repræsentanter for de europæiske borgere uden nogen begrænsninger fra de nationale regeringer, bliver i Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre afgjort i overensstemmelse med de forpligtelser, som kandidaten påtager sig i sine generelle politiske retningslinjer og i et klart reformprogram for selve Kommissionen.
Vi må ikke glemme den seneste institutionskrise eller analyserne, som Parlamentet har gennemført, enten på egen hånd eller gennem Det Uafhængige Ekspertudvalg. Det er nødvendigt at igangsætte en sand ny etape i Kommissionens gennemsigtige og effektive funktion og i dens forhold til Parlamentet, således at det kollektive ansvar ikke forhindrer kommissærernes individuelle ansvar. Derfor er det meget vigtigt, at den kommende formands funktion omfatter udformningen af Kommissionen. Vores gruppe kræver, at han fuldt ud udnytter sine beføjelser i valget af kommissærerne for at opnå en betydelig fornyelse af kollegiet og en tilstedeværelse af mænd, og ligeledes kvinder, som ved hjælp af deres dygtighed vil være i stand til at klare Unionens store politiske udfordringer og Kommissionens egen reform.
Hvad angår de store programmæssige retningslinjer, bør vi udtrykke vores gruppes bekymringer over nogle af kandidatens bemærkninger fra den 13. april og fra i dag. Det bekymrer os, at der blev lagt vægt på arbejdets konkurrencedygtighed og fleksibilitet på bekostning af de kreative økonomiske og sociale samhørighedspolitikker. Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre opfordrer den kommende formand til at fremsætte og udvikle økonomiske og sociale politikker, der skaber beskæftigelse. Vi opfordrer Dem til at bekæmpe den sociale udstødelse og fattigdom og at fremme Den Europæiske Unions offentlige tjenesteydelser. Jeg ved udmærket godt, at det for indeværende ikke er på mode at tale til fordel for de offentlige tjenesteydelser, men vi fra venstrefløjen mener, det er absolut nødvendigt. Ifølge vores opfattelse bør dette opfølges af en proces for nedsættelse af arbejdstiden uden lønnedgang og foranstaltninger mod social dumping og finansspekulation. Kort sagt kan der ikke være noget monetært overherredømme som ideologi, der hersker over borgernes sociale og politiske rettigheder.
Som identitetstegn for en progressiv politik ser vi ligeledes beskyttelsen af miljøet, som en integreret del af alle fællesskabspolitikkerne og revisionen af loftet for egne indtægter i de finansielle overslag i Agenda 2000, ligesom opretholdelsen af den interne solidaritet i Unionen gennem dennes struktur- og samhørighedsfonde.
Endelig mener vi, at der bliver brug for en stor tilskyndelse fra Kommissionens side for at forberede en regeringskonference, som skal gennemføre de nødvendige institutionsreformer før udvidelsen. I denne retning bør Kommissionen og dens formand, i samarbejde med Parlamentet, stimulere Rådets begrænsede vilje til at definere en fælles europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, der ikke underordnes medlemsstaterne, og som samtidig skal garantere menneskerettighederne på Balkan og i hele verden og ligeledes opretholdelsen af den internationale ret.
Hr. formand, i disse få sekunder, som jeg har tilbage af min taletid, vil jeg gerne give udtryk for min forbavselse over, at man appelerer til en europæisk forfatning. Jeg har været medlem af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål i otte år. I den forrige mandatperiode, før valget, blev et forslag til forfatning trukket tilbage - kun et udkast eller en skitse - som den offentlige opinion ikke fik kendskab til. Der er gået fem år med total mangel, fem år hvor den europæiske forfatning har været tabu, og nu foreslår talsmænd fra store grupper os udarbejdelsen af en europæisk forfatning som det grundliggende element i Kommissionens arbejde. Lad handling følge ord. De må bære ansvaret for, hvad De siger i dette Parlament i dag over for den europæiske offentlige opinion til fordel for denne europæiske forfatning, således at borgerne kan kende deres rettigheder og deres ansvar, hævet over medlemsstaternes kampe og interesser.
Bifald

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, hr. Prodi, De er indstillet til embedet som formand for Kommissionen, og vi har i dag haft fornøjelsen at høre Deres redegørelse. Det er anden gang, De mødes med Europa-Parlamentet, hvilket imidlertid kun er starten på det forhindringsløb, De står over for, og som vil strække sig over de kommende otte måneder. De får brug for både udholdenhed og behændighed, hvis De skal stå distancen. De vil uden tvivl opnå et solidt flertal, når Europa-Parlamentet i morgen skal stemme om Deres indstilling. I september skal De imidlertid forcere en meget vanskeligere forhindring, idet De skal møde det nyvalgte Europa-Parlament, som vil tælle mange nye ansigter. De skal præsentere Europa-Parlamentet for den nye Kommission og fremlægge det nye handlingsprogram, som vil være forpligtende for Dem personligt og kollektivt forpligtende for den nye Kommission.
Ved årets udgang må De gentage proceduren, idet den afgåede Kommissions mandat udløber på det tidspunkt, og De vil igen skulle søge Det Europæiske Råds og Europa-Parlamentets godkendelse af et nyt femårigt mandat. Et mandat, som til enhver tid vil kunne afbrydes, såfremt der vedtages et mistillidsvotum. Og et sådant mistillidsvotum er, som det vil være alle bekendt, en reel mulighed. Deres opgave blive med andre ord ikke enkel. Hvis De vil undgå at snuble over de mange forhindringer, der skal forceres, må De være Dem bevidst, at Deres legitimitet som formand for Kommissionen hviler på et mandat. De vil således være underlagt permanent politisk kontrol fra såvel Rådets som Europa-Parlamentets side. Disse organer er selv politisk ansvarlige over for de europæiske vælgere.
Det er afgørende at sikre den fremtidige balance mellem EU's institutioner - Kommissionen, Parlamentet og Rådet. Det er derfor også afgørende nøje at få præciseret de enkelte institutioners opgaver. Hr. Prodi, det bliver Deres vigtigste opgave at sikre, at Kommissionen til fulde udøver de beføjelser, den tillægges i henhold til traktaterne, uden uretmæssigt at trænge ind på områder, der henhører under Europa-Parlamentets og Det Europæiske Råds beslutningsmyndighed. De bør således ikke af Rådet eller Europa-Parlamentet lade Dem presse til at udvide Kommissionens kompetence til områder, der ikke i henhold til traktaterne udtrykkeligt er henlagt til Kommissionen. I særdeleshed ikke hvis dette sker, uden at de nødvendige administrative eller finansielle ressourcer er til stede, sådan som vi netop har oplevet det.
De må sikre, at Kommissionen koncentrerer indsatsen om de - i øvrigt ganske omfattende - beføjelser, den er tillagt i henhold til traktaterne. Kommissionen er således sammen med Domstolen traktaternes vogter. Kommissionens beføjelser i denne henseende bør imidlertid præciseres i lyset af subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet. Der er behov for en nærmere beskrivelse og præcisering af de to principper. Det samme gælder initiativretten, som alene ligger hos Kommissionen. Det er et spørgsmål, som må afklares i forbindelse med den reform af EU's institutioner, som er en forudsætning for EU's fortsatte udvidelse. Kommissionens udøvende myndighed er betydelig, i særdeleshed når det gælder konkurrenceretten og reglerne vedrørende statsstøtte. Kommissionen skal have fuld frihed til at udøve sine beføjelser på disse områder, men det skal samtidig ske under iagttagelse af kravet om fuld gennemsigtighed.
Når det gælder forhandlinger vedrørende indgåelse af handelsaftaler og finansielle aftaler, er det afgørende, at Den Europæiske Union taler med én røst, men vel at mærke en røst, som hviler på et mandat. Målene for forhandlingerne skal klart fremgå af det forhandlingsmandat, der fastsættes af Rådet og godkendes af Europa-Parlamentet. Der skal løbende tilgå Europa-Parlamentets repræsentanter oplysninger om forhandlingernes forløb, som også medlemmerne af den amerikanske Kongres løbende orienteres om udviklingen. Det vil kun styrke Den Europæiske Unions forhandlingsposition, at vores aftalepartnere ved, at Kommissionens holdninger er udtryk for de europæiske borgeres vilje. Dette har ikke altid været tilfældet. Udgangen af handelskonflikten vedrørende import af bananer fra AVS-staterne efterlader således en flov smag i munden.
Hr. Prodi, Deres succes som formand for Kommissionen vil afhænge af Deres evne til at sikre Kommissionen den rolle, den oprindelig var tiltænkt, nemlig rollen som uafhængigt organ, hvis opgave består i at finde den største - ikke den mindste - fællesnævner med henblik på at fremme udviklingen af et forenet Europa på de områder, hvor en sådan udvikling er nødvendig og uundgåelig. Udviklingen skal ske under nøje iagttagelse af principperne for den institutionelle ligevægt, idet beslutningsmyndigheden ligger hos Rådet og Europa-Parlamentet, der er de eneste EU-institutioner, som er politisk ansvarlige over for EU's borgere.
UPE-gruppen ønsker Dem held og lykke i det nye embede, hr. Prodi. Det er som nævnt ikke nogen nem opgave, De står over for.

Aelvoet
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formandskandidat for Kommissionen, kære kolleger, Kommissionens afgang har frem for alt gjort det tydeligt, at der er behov for en mere demokratisk magtbalance mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet. Uden en stærk Kommission kan Parlamentet ikke forvente nogen vigtig institutionel reform, som nu er udsat i årevis. De Grønne forventer af Dem, hr. Prodi, at De over for Parlamentet forpligter Dem til på regeringskonferencen fuldt ud at arbejde for, at Parlamentet fortsætter udviklingen mod et fuldgyldigt Parlament, som fuldt ud skal være med til at træffe beslutninger om lovgivning også inden for landbrug og med hensyn til de obligatoriske udgifter og med fuldgyldige kontrolrettigheder i forbindelse med gennemførelsen af politikken.
Vi befinder os ved en historisk milepæl. Enten fortsætter Parlamentet med at udvikle sig, hvorved den europæiske konstruktion bliver et virkelig demokratisk politisk projekt, eller også vedbliver det at være et bureaukratisk makværk uden legitimitet, og det ville give nådestødet. For os drejer det sig virkelig ikke kun om mere magt til Parlamentet, men også om Unionens borgere, som skal inddrages meget mere aktivt i denne proces, og som skal kunne vide og føle, at de er borgere i Unionen. De ved, hr. Prodi, at Parlamentet også ønsker en overbevisende reform af Kommissionen. En gennemsigtig Kommission har vi brug for, med let adgang til dokumenterne for den brede offentlighed, og dette kræver en hurtig gennemførelse af Amsterdam-traktatens artikel 255.
Kommissærers individuelle ansvar er stadig et centralt punkt i forholdet mellem Kommissionen og Parlamentet. Amsterdam-traktaten giver Dem alle muligheder for at gribe ind, hvis der er problemer med individuelle kommissærers måde at arbejde på. Vi forventer også af Dem, at De kæmper for en god sammensætning af Kommissionen, således at vi også gennem Dem kan afhjælpe de enkelte kommissærers problemer med arbejdet. Deres udtalelse om nødvendigheden af i de store lande at udpege både en kommissær fra flertallet og fra oppositionen, misbruges bl.a. i Tyskland til at skubbe den grønne koalitionspartner til side. Hvis vi i den nye Kommission kun får repræsentanter fra den største regeringspartner og det største oppositionsparti, så kommer der ikke ret meget politisk fornyelse i Kommissionen. Vi forventer af Dem, hr. Prodi, at De kæmper for den politiske mangfoldighed i den fremtidige Kommission.
De Grønne har lyttet opmærksomt til Deres tale i dag, som for øvrigt passer godt til det brev, som vi har modtaget fra Dem, hvori der lægges større vægt på bæredygtig udvikling, miljø og forbrugerbeskyttelse end i Deres første tale. Vi forlanger, at De holder Deres ord. De tog i april klart afstand fra den amerikanske model, og De udtalte Dem til fordel for den europæiske, men De sagde ikke ret meget om den konkrete betydning deraf. Dette skulle efter vores mening klart betyde, at ikke alt underkastes markedslogikken.
Når De taler om liberalisering af tjenesteydelser uden sikring af en universel tjenesteydelse, kan dette skabe problemer. Hidtil har investeringsstøtten været rationaliseringsstøtte. Vi tror, at der i fremtiden skal sigtes mod innoveringsstøtte, bl.a. til SMV, idet der tages hensyn til bevarelsen og skabelsen af arbejdspladser.
Endelig håber vi virkelig, at der, hvis De får den betydning, i hvert fald uopsætteligt gøres noget ved et Balkan-initiativ, og at også udvidelsens hurtighed på ny vurderes politisk i lyset af, hvad der nu udspiller sig der. I denne ånd og i forventning om, at De vil tage hensyn til de punkter, vi lægger vægt på, overvejer min gruppe at støtte Deres kandidatur.

Lalumière
Hr. Prodi, Deres netop afgivne redegørelse fik mig til at tænke på de mange løfterige aspekter, der rent faktisk præger Deres udnævnelse. Udnævnelsesproceduren afvikles på et helt specielt tidspunkt, nemlig i forbindelse med det nuværende Parlaments sidste mødeperiode. Den aktuelle debat og den efterfølgende afstemning kommer derved til at stå i et dramatisk lys, idet der i en vis forstand er tale om det politiske testamente, der efterlades af det første Europa-Parlament, som har formået at udøve et sådant pres på Kommissionen, at denne har set sig nødsaget til at træde tilbage.
Vi venter os meget af Dem, hr. Prodi. Og på mange forskellige områder vil De opleve, at vi stiller store krav. De har dog i Deres indledende redegørelse selv berørt flere af disse områder.
Eftersom den seneste krise i Kommissionen har afsløret flere kritisable forhold i forbindelse med Kommissionens virke, må vi først og fremmest kræve, at De bringer orden i eget hus. Som leder af den virksomhed, der hedder Europa-Kommissionen, vil De uden tvivl finde det nødvendigt at sikre en bedre koordinering af kommissærernes ansvarsområder, at præcisere de opgaver, der henhører under de enkelte ansvarsområder, at slette nogle opgaver og tilføje andre, ligesom De får behov for at gennemføre reformer med hensyn til administrative procedurer, procedurer i forbindelse med indgåelse af aftaler, anvendelse af konsulentbistand osv.
Vi er fjernt fra storpolitiske emner, men uden god administration ingen storpolitisk indsats. Et sundt princip, den afgåede Kommission langtfra altid har haft for øje. Hr. Prodi, når det gælder den politik, der skal føres, forventer Europa-Parlamentet af Dem, at De har visioner og kan tilføre institutionen ny inspiration, som sætter Unionen i stand til at imødegå de udfordringer, vi står over for. Jeg tænker i denne forbindelse ikke kun på de programmer, der er fastlagt for de kommende år, eksempelvis Agenda 2000 eller gennemførelsen af de institutionelle reformer, som er nødvendige som supplement til Amsterdam-traktaten. Jeg tænker også på problemer, som rækker videre end de her anførte. EU har i dag mere end nogensinde tidligere behov for at besinde sig på og præcisere Unionens eksistensberettigelse og primære målsætninger.
Kravet om beskæftigelse er ikke blot et krav blandt mange andre. Beskæftigelsesspørgsmålet bør have høj prioritet og være overordnet en række andre krav. Det glæder mig således, at De for nylig har foreslået, at de europæiske centralbanker tager deres traditionelt ensidigt finansielt orienterede prioriteringer op til revision. Det sociale og politiske Europa skal danne modvægt til det økonomiske og monetære Europa. Liberalismen skal have et vist modspil.
Når det gælder krigen i Kosovo og de svagheder på europæisk plan, krigen afslører, må vi understrege ønsket om et kursskifte. I spørgsmål vedrørende det europæiske kontinents fremtid - omfattende Øst- og Centraleuropa, Rusland og Middelhavslandene - må Den Europæiske Union således ophøre med at anlægge en holdning, som er så forsigtig, at den grænser til det indholdstomme og dermed i virkeligheden bliver uforsigtig. Hr. Prodi, De kommer de næste fem år til at arbejde inden for disse rammer, der præges af både nationalisme og vold. De må i lyset af disse trusler sikre, at de grundlæggende værdier i Europa slås fast. De må sikre, at EU har en klar udenrigs- og sikkerhedspolitik, og De må sikre, at de sociale aspekter prioriteres højt. De må kort sagt bringe nye tider, hvor ret og retfærdighed er i højsædet.

Bonde
Hr. formand, Nationernes Europa advarer mod at udnævne Prodi som formand for Kommissionen. Der er nemlig ikke brug for en ny formand i dag. Der er brug for et rengøringshold af stærke personligheder, som ikke har ambitioner om at fortsætte, når rengøringen er slut. Først skal der gøres op med den nuværende Kommission, for kommissærerne er dømt kollektivt uansvarlige. Og de har selv frabedt sig et individuelt ansvar og anmodet om, at de blev stillet til fælles ansvar. Det blev de så af ekspertgruppen. Nu må de ud af vagten, og Parlamentet bør sikre sig, at de ikke forinden forlænger kontrakterne med vennerne og sørger for at forfremme bestemte personer eller forflytte ansatte i deres egne kabinetter til administrationen. Dernæst skal der placeres et ansvar hos de ansvarlige tjenestemænd. Ekspertgruppen bør sætte navn på enhver, der har medvirket til at hindre opklaringen af dubiøse affærer. De, der har medvirket til fup og svindel, må gennem disciplinærsager. De, der har dækket over dem, må suspenderes, fordi det bør være værre at dække over fup end at give oplysninger om fup, som Paul van Buitenen gjorde det med suspension og træk i løn som resultat.
Derefter må der vedtages en moderne forvaltnings- og åbenhedslov. Alle ansættelser skal foregå efter ansøgning og kvalifikationer, ikke som politiske udnævnelser. Alle ansatte skal vide, at forfremmelser fremover er et spørgsmål om indsats og ikke et spørgsmål om venskaber og forbindelser. Den bedste til jobbet skal forfremmes. Den, der indtager en chefstilling, må være dygtigere end dem, der er under ham. Det kan ikke være sådan, at de dygtigere forbigås ved forfremmelser og derefter mister gejsten og slår sig til tåls med privilegierne.
Kommissionen skal decentraliseres, så de ansatte får ansvar og kompetence, som de kan leve op til. Slut med koncentration af magt på nogle få skuldre uden muligheder for at tage ansvaret på sig! Slut med lange forretningsgange, hvor en beslutning skal påtegnes en snes gange, og hvor det bagefter er umuligt at spore, hvem der faktisk har det reelle ansvar. Der må også vedtages en tjenestemandsreform med åremålsansættelser og indførelse af almindelige nordeuropæiske tjenestemandslønninger for de nyansatte. Privilegier kan fases ud. Første skridt kunne være at fjerne den automatiske dyrtidsregulering. Det bliver ikke populært, men hvem vil forsvare, at den første konsekvens af at flytte en opgave til Bruxelles er, at de, der nu skal arbejde med den, får tredoblet lønnen, diplomatstatus med straffrihed, adgang til repræsentationsmiddage og toldfri spiritus. Lønnen til kommissærer bør også nedsættes inden udnævnelsen. En kommissær bør aflønnes som en minister i det land, han repræsenterer, og betale skat, så han i det mindste i den henseende mister sin status som fædrelandsløs eurokrat. Flytteomkostninger skal godtgøres efter regning, ikke som to måneders ekstra løn. Rejse-og repræsentationsbudgettet skal kunne kontrolleres af Parlamentet. Den treårige efterløn med efterfølgende pension bør kun udbetales, hvis kommissæren ikke får andet arbejde. Der må endelig vedtages en åbenhedsreform, hvor et dokument i Kommissionen i det mindste også er tilgængeligt for Parlamentet, så snart Kommissionen har udleveret det til en komité, en virksomhed, et land, en journalist eller en anden uden for huset.
Vi har lavet et forslag om åbenhed, som vi glæder os til at diskutere med Prodi på vores åbne gruppemøde i aften kl. 19 i mødesal 2 her i Palais-bygningen. Og som enhver moderne virksomhed må Unionen til at fokusere på det, den kan gøre bedre end andre, det vil sige holde sig fra opgaver, som andre kan udføre bedre eller billigere, koncentrere sig om grænseoverskridende samarbejde og lade andre sager gå tilbage til medlemslandene. Den slankekur må gennemføres inden udnævnelsen af den nye Kommission, så der er mange almengyldige grunde for at udskyde godkendelsen af Romano Prodi, men min gruppe har også en politisk: Prodi ønsker Europas forenede stater. Vi vil hellere forene Europa i et demokratiernes Europa.

Muscardini
Hr. indstillede formand for Kommissionen, vi beklager, at Deres detaljerede redegørelse skulle finde sted på et tidspunkt, hvor der, om jeg så må sige, sker en proceduremæssig forvirring mellem Parlamentet og Ministerrådet. Jeg glædede mig i øvrigt over, at Rådet her til morgen opfordrede til et samarbejde med Kommissionen og Parlamentet. Vi havde gerne set, at denne villighed også var kommet mere klart til udtryk i de forløbne måneder, f.eks. da det drejede sig om statutten for Europa-Parlamentets medlemmer eller om de tekniske og proceduremæssige tidsfrister for vores afstemning om formanden for Kommissionen.
På den anden side, hvis Rådet endelig er blevet klar over, at det kun er en af de tre institutioner i Europa, og at Parlamentet og Kommissionen skal vises behørig respekt, er vi glade for og tilfredse med denne nye opdagelse, og vi håber, at vi vil kunne arbejde bedre i fremtiden. Naturligvis er det efter vores opfattelse grundlæggende, at formanden for Kommissionen får en stærk Kommission, sådan som professor Prodi sagde her til morgen, en Kommission, der er gennemskuelig og nøjagtig i sit forhold til Parlamentet, og hvor dette forholds aftaler altid bliver overholdt og gør os i stand til at arbejde og gøre fremskridt sammen i stedet for at kæmpe imod hinanden.
Det er derfor nødvendigt, at Kommissionens formand Prodi i næste mødeperiode i juli giver os en tidsplan over disse opgaver, som han beskrev så detaljeret her til morgen, også fordi det ellers ville blive umuligt at gå i retning af den udvidelse, der nu står for døren. Hr. formand, jeg synes, at De kom ind på mange vigtige punkter, men jeg vil på Den Nationale Alliances vegne tillade mig at minde om, at det måske bliver nødvendigt at være mere opmærksom på middelhavspolitikken, især fordi De selv slog fast, at dette Europa, der udvides mod øst, naturligvis er et Europa, som - det siger sig selv - risikerer ikke længere at være tilstrækkeligt opmærksom på de alvorlige problemer i vores Middelhavsområde.
De talte om euroen, og jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på - men De er jo økonom, så det kan De ikke undgå at være klar over - at hvis vi før, vi indførte en fælles monetær politik, havde været smarte nok til at indføre en politisk økonomi eller en økonomisk politik, ville euroen måske ikke være dollaren underlegen i dag, hvilket man kan registrere på markederne i hele verden. Hvis vi havde gennemført en økonomisk politik, havde vi skaffet de faste holdepunkter, den ledetråd, de retningslinjer og den fremtid, som Europa skulle have fulgt på det økonomiske område, og måske ville vi allerede have kunnet sætte arbejdsløsheden nogle procent ned og således genskabe den tillid, som borgerne begynder at miste.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne sige, at vi er interesserede i det, De har foreslået, og at vi som Parlament og politikere er rede til at samarbejde under forudsætning af, at opgaverne ikke blot er klare, men at der også sættes en tidsfrist for dem, og under forudsætning af, at det ikke kun drejer sig om hensigtserklæringer ved et mandats begyndelse, men derimod om en sikker vej, som vi skal gå sammen.

Colajanni
Hr. formand, vi glædede os over den fungerende formand for Rådets meddelelse om, at den endelige afstemning om hele Kommissionen vil finde sted på et tidligere tidspunkt. Dette er utvivlsomt vigtigt. Det er nemlig meget vigtigt - og det har Parlamentet understreget flere gange - at Kommissionen hurtigt bliver i stand til at behandle de åbne spørgsmål.
I forhold til de tidligere møder glædede jeg mig ligeledes over den indsats, som den indstillede formand for Kommissionen, Prodi, vil gøre for at foretage en reform af Kommissionen. Jeg tror, at der er nogle væsentlige retningslinjer i forbindelse med kollegialitet, ansvar og gennemsigtighed, hvormed man på en passende måde kan imødegå og løse den krise, som Kommissionen oplever. Jeg vil gerne understrege, at vi i de sidste par år har været vidner til en sløring af Kommissionens politiske rolle, og dette uafhængigt af krisen i de sidste par måneder. Krisen i de sidste par måneder risikerer tværtimod at få os til at glemme, at Unionen har brug for en politisk stærk Kommission, og det er det, som Europa-Parlamentet også venter sig af Deres arbejde, hr. Prodi.
Hvis De slår ind på denne vej, kan De være sikker på at finde stor støtte hos Europa-Parlamentet. Vi er modstandere af enhver svækkelse af Kommissionens politiske rolle, og vi anser den politiske ligevægt mellem Kommissionen, Parlamentet og Rådet for at være et væsentligt grundlag for Europas demokrati. Denne indsats for at ændre udsigterne for Unionen i sin helhed drejer sig naturligvis også om Europa-Parlamentets og Rådets ansvar - og det vil vi også drøfte med den nye Kommission - og for Deres vedkommende drejer den sig netop om en politisk ledelse, der gør Kommissionen til en stærk dialogpartner, når det gælder de store åbne spørgsmål, som Unionens udvikling og identitet afhænger af, politiske spørgsmål, der også har stor institutionel betydning, sådan som f.eks. formanden Martens understregede det, da han var inde på forholdet mellem institutionerne med hensyn til institutionsreformerne, der er et nøgletema i de kommende år.
Der er ikke tale om et abstrakt tema. Det er et tema, som har at gøre med løsningen af de spørgsmål, der skal tages op, såsom udvidelsen, institutionsreformen i snæver forstand og oprettelsen af en fælles udenrigs- og forsvarspolitisk struktur, hvilket Europa - som vi kan se af begivenhederne i Kosovo - så absolut har brug for, da Europa viser, at det ikke har nogen selvstændig evne til at imødegå kriser som dem, der finder sted i dette område.
Hertil kommer det vigtige tema, der hedder indsatsen for at gøre Europas økonomi mere dynamisk - og De kom med mange anvisninger i den forbindelse i Deres tale - i en ligevægt, der skal være ny, men som skal være der, nemlig europæisk økonomis sociale karakter. Dette er et tema, som Parlamentet, Kommissionen og Rådet har drøftet i mange år. På nogle tidspunkter har der været en slags løsning på problemet med en ligevægt mellem disse to aspekter. F.eks. forsøgte Delors med hvidbogen at skabe en sammenhæng og en ligevægt mellem disse to aspekter. Mange af disse ting er måske forældede i dag. Problemet med at skabe en sammenhæng mellem disse to elementer er et af de største politiske problemer, ikke kun for Kommissionen, men ligeledes for Parlamentet og for Den Europæiske Union i de kommende år.
Jeg vil ikke komme nærmere ind på dette. Kommissionen skal selvfølgelig have sin egen politiske opfattelse af disse holdninger og drøfte disse med Parlamentet og Rådet. Der har tidligere været nogle forskellige strategiske retningslinjer, som man så er blevet enige om, og som har beriget vores institutioners politiske debat.
Dette gælder også for Balkanområdet. Jeg glæder mig over, hr. formand, at De er besluttet på hurtigt at udarbejde delene til et samlet forslag for dette område, så der bliver skabt en stabil forbindelse, som giver nogle udsigter for de eksisterende og de mulige konflikter, der - og her er jeg enig med Dem - kan mindskes og løses i forbindelse med en stærk forbindelse til Den Europæiske Union. Dette gælder også for det serbiske folk, som vil komme af med Milosevic meget før, eftersom man tilbyder dem et alternativ med forbindelsen til Europa.

Castagnetti
Hr. Prodi, der er bred tilfredshed i Europa-Parlamentet med Deres indstilling til formand. Debatten her til morgen har uden tvivl gjort Dem klar over, at vi også har nogle store forventninger, da vi kender Dem som en mand med idealer og stor ildhu, men også som en mand, der er usædvanligt handlekraftig. For at kunne lede Europa-Kommissionen er det nødvendigt at have begge disse egenskaber.
Det niveau, det europæiske mod og den moralske indstilling, vi har fået indtryk af gennem Deres to taler til Europa-Parlamentet, giver endnu mere næring til disse forventninger, som jeg håber - og er overbevist om - vil blive indfriet.
Vi forventer af Dem, at De ikke er forsigtig i Deres udøvelse af kommissionsformandens rettigheder, og at De ikke bare er traktaternes vogter og vogter af det, Europa har opnået, men at De også tager et dristigt initiativ til at fremme det, der mangler at blive tilendebragt, når det gælder institutionernes opbygning, så De i sandhed kan give Europa efter euroen personlighed, identitet og styrke.
Der er en institutionel og politisk ufuldstændighed, som er synlig for alle - som bliver næste valgperiodes udfordring, og som ligeledes kan være et forslag til de nye generationer - nemlig opfordringen til at bestræbe sig på at fuldføre den europæiske konstruktion. Denne udfordring vil sandsynligvis også udgøre ånden i den forfatningstankegang, der vil udvikle sig mellem Den Europæiske Union og nationalstaterne i den kommende femårsperiode.
Hr. Duisenberg, formanden for Den Europæiske Centralbank, gentager hele tiden følgende: »De har betroet mig den opgave at sikre euroens værdi og at sikre prisstabiliteten. Hvis De lader mig være ene om at følge disse målsætninger, kan jeg forsikre Dem for, at det vil få en konsekvens, nemlig at arbejdsløsheden i Europa vil stige, for de instrumenter, jeg råder over, vil uden tvivl få mig til at skabe nye sociale problemer. Skynd Dem at indføre nogle institutioner, der er i stand til at styre økonomien. Den Europæiske Centralbank kan nemlig ikke selv løse de problemer, der ikke hører ind under dens område«.
Vi er begyndt at gå i den retning. Vi er forsigtigt begyndt med en harmonisering af de økonomiske politikker, kommissær Monti har udarbejdet en plan, der skal godkendes, for harmoniseringen af skattepolitikkerne, og på Det Europæiske Råds næste møde i Köln tager man det emne op, der hedder den europæiske beskæftigelsespagt. Også på dette område skal vi nå frem til nogle konkrete konklusioner efter formanden Junkers initiativ i forbindelse med Det Europæiske Råds møde i Luxembourg og efter forslaget fra Aznar og Blair, der lægger meget vægt på fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Vi har netop i disse dage læst et interessant forslag fra Strauss-Kahn. Det er interessant, fordi det er socialdemokratisk, og fordi det er fransk. Det er interessant, fordi det er et socialdemokratisk forslag, hvor man slår fast, at arbejdsløshedsproblemet kun vil kunne løses, hvis man først og fremmest sørger for en målsætning om vækst og sætter denne til 3 %. Og det er interessant, fordi det er et fransk forslag, hvor man slår fast, at det er nødvendigt at begynde at betragte Euro 11-Rådet som det første udkast til en økonomisk regering i Europa.
Det er nødvendigt, at vi når frem til en harmonisering på europæisk plan af de økonomiske politikker. »Den umulige status quo« var titlen på Firenze-gruppens dokument. Nej, Europa må ikke stå stille, for hvis det står stille, risikerer det at sakke bagud. Efter valget af euroen bliver alt dette nødvendigt, og forløbet skal fortsætte. Hvis markederne mærker, at politikken slækker på farten, tilpasser de sig ved at slække på deres ansvar. Det er, hvad der sker i dag, og det er, hvad der er sket efter euroens indførelse. Der har ligesom været en fornemmelse af, at der blev slækket på ansvaret og på det politiske initiativ.
Vi kan i dag mærke den indflydelse, som det langsommere økonomiske tempo i Frankrig, Tyskland, Italien og Holland - det vil sige i de lande, der tegner sig for 80 % af BNP - har på den økonomiske ligevægt i Europa.
Desværre haster det hele for Den Europæiske Union. Krigen i Kosovo er en anden stor udfordring. Her til morgen kunne vi endelig høre nyheder fra USA, som giver os et lille håb efter mødet mellem Tjernomyrdin og Clinton. Det lader til, at der er ved at ske en forsigtig åbning.
Det skal siges, at Europa, der som sådan ikke har spillet nogen rolle i den forbindelse, også viser nogle alvorlige begrænsninger, når det gælder bistanden til flygtningene. Det er for det første NATO, og for det andet mange andre lande, men også Europa, som før i tiden altid skilte sig ud med hensyn til den humanitære bistand, der ikke er på højde med den udfordring, der opstår som følge af denne krig. Europa har endnu ikke indført en analysegruppe om aktive konfliktforebyggelsespolitikker - selvom vi som Europa-Parlament har vedtaget et forslag i den retning - og Europa skal genvinde sin værdighed, ambitionen om og ansvaret for at tage et initiativ. Det forekom os, at De i Deres tale, hr. formand, gav udtryk for en sådan ambition.
Agenda 2000 går uden tvivl i den rigtige retning, nemlig i retning af en integration af de lande, der har banket på Europas dør i de sidste 10 år. Men selvom Jugoslavien er en realitet og samtidig også et udtryk for den vanskelighed, der stadig eksisterer i dag med at skabe betingelserne for en sameksistens mellem forskellige etniske grupper, må man indrømme - sådan som De gjorde - at det kun er i Europas skød, og ikke ved at oprette nogle små stater, der bliver stadig mere lukkede og stadig mere enhedsbetonede set ud fra et etnisk synspunkt, at man vil kunne skabe betingelserne for en reel sameksistens. Da vi udfordres af en international krise, der sætter spørgsmålstegn ved det sande i konklusionen fra Anden Verdenskrig - nemlig at en krig i Europa aldrig mere ville være mulig - har vi således behov for nogle nye og nødvendigvis ambitiøse politiske planer, hvis vi virkelig ønsker at genfinde den europæiske ånd, som De nævner så ofte.

Ripa di Meana
Hr. Prodi, De blev indstillet af Det Europæiske Råd netop samtidig med, at NATO angreb Jugoslavien efter mandat fra ikke alene USA's præsident, men også fra mange af de EU-regeringschefer, der valgte Dem. Vi var således mange, der i dag håbede, at De efter 40 dage med krig i Kosovo, Montenegro, Serbien og Vojvodina - og også for at fjerne opmærksomheden fra det uheldige og uretfærdige indledende sammentræf, der gjorde sig gældende for Deres nye mandat - ville finde de rette ord til at appellere om en øjeblikkelig våbenstilstand, og at De ville give udtryk for Deres solidaritet med alle de uskyldige ofre fra begge sider samt fremsætte nogle praktiske forslag i forbindelse med genopbygningen af de ødelagte områder og flygtningenes snarlige tilbagevenden. Dette ville være at søge efter den europæiske ånd, hr. Prodi, sådan som De sagde på et tidspunkt her i Parlamentet.
De valgte i stedet at gøre det anderledes, nemlig at kalde krigen »smertelig, men nødvendig«. Hvad fremtiden angår, hentydede De blot til en generel og på nuværende tidspunkt uklar international konference om Balkanområdet, der går uden om de truende og i høj grad uopsættelige problemer og desuden genkalder det uheldige billede af »sværdets Europa«, et udtryk, som Jacques Delors afskyede.
Med hensyn til miljøspørgsmålene var en af Deres prioriteringer en harmonisering af medlemsstaternes miljøskatter og miljølovgivning. Jeg vil gerne minde Dem om, hr. indstillede formand for Kommissionen, at ifølge rapporten fra Det Europæiske Miljøagentur for nogle få måneder siden, er 11 ud af de 12 prioriterede miljøspørgsmål blevet værre eller forblevet uændrede i Den Europæiske Union i forhold til 1995. Det er ikke nok, sådan som De gjorde det, at gøre opmærksom på miljøproblemet i de europæiske byer uden at gøre noget ved årsagen til dette problem, nemlig den abnorme forøgelse af den private transport, der også er en følge af incitamenterne til bilindustrien, og den tilsvarende nedgang i den offentlige transport.
Endelig vil jeg bede Dem om, hr. Prodi, at forklare den bekymrende passage i Deres tale den 13. april, hvor De udtrykte ønsket om investeringer i forskning og udvikling inden for »biovidenskab«. Hvad mener De med det - skal man lade genteknikkens anvendelse gå længere end blot til det industrielle og således opnå en artsforbedring? Jeg vil sætte stor pris på et klart svar fra Deres side.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske hr. Prodi med Det Europæiske Råds indstilling af ham til posten som formand for Kommissionen, og jeg er overbevist om, at Europa-Parlamentet vil godkende denne indstilling med et overvældende flertal i denne uge. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at ønske hr. Prodi held og lykke med den nye og ansvarsfulde stilling.
Hr. Prodi, De kommer til at beklæde embedet som formand for Kommissionen på et tidspunkt, hvor Den Europæiske Union står over for mange udfordringer. Kommissionen skal træffe mange vanskelige afgørelser og udarbejde politiske anvisninger i samråd med Europa-Parlamentet og Det Europæiske Råd.
Først vil jeg sige, at Parlamentet skal vide, at hvis Kommissionen skal varetage sine pligter effektivt, så kan det blive nødvendigt med flere personalemæssige ressourcer fremover. Vi skal have tilsagn om, at Kommissionen i forbindelse med udvidelsesprocessen får den rette bemanding til at løse de kommende udfordringer for den og Den Europæiske Union.
Unionen bygger på konsensus. Det har været det primære grundlag for først Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og senere Den Europæiske Union i de seneste 40 år. Det er vigtigt, når der skal træffes vanskelige beslutninger, at alle Unionens 15 medlemsstater er fuldt involveret i denne proces. Det har tydeligt vist sig, at der i Europa er bred enighed om, at der skal gennemføres afbalancerede politiske programmer. Den europæiske fælles akt, der forkyndede behovet for at færdiggøre det indre marked med fri bevægelighed for varer, personer, tjenester og kapital, har været en stor succes. Maastricht-traktaten, der indførte en europæisk valuta, har også vist sig at være et eksempel på innovativ fremsynethed hos Unionen. Det er klart, at efterhånden som ØMU'en gør sit indtog i Unionen, så vil de mindre forretningsomkostninger og elimineringen af transaktionsomkostninger betyde, at virksomhederne i Den Europæiske Union bliver mere konkurrencedygtige.
Det fører til mit næste punkt: Efterhånden som det indre marked og ØMU'en bliver veletableret, er det bydende nødvendigt, at de fattige regioner i Unionen får passende regional-, social-, landbrugs-, fiskeri- og samhørighedsfonde, så de kan konkurrere på lige vilkår med alle andre medlemsstater i Unionen. Vi ønsker ikke og har ikke råd til at indføre et todelt EU, hvor de velhavende medlemsstater kommer i én gruppe og de fattige medlemsstater kommer i en anden gruppe. Det er nødvendigt at forbedre levestandarden i mange egne af Unionen. Min egen valgkreds i Connacht-Ulster i det vestlige Irland og grænseområderne står stærkt med hensyn til at modtage langsigtet støtte fra regional- og socialfondene under den næste fællesskabsstøtteramme og længere ud i fremtiden. Der skal gennemføres langsigtede strategier for at sikre, at de fattige og perifert beliggende områder i mit land bliver konkurrencedygtige med hensyn til at tiltrække virksomheder samt for at forbedre transport- og vandledningsstjenesterne.
Det er også klart, at der skal indføres rammer for at give nye medlemsstater fra de central- og østeuropæiske lande mulighed for at komme med i Den Europæiske Union. Det er vigtigt, at disse lande bestræber sig på i videst mulig omfang at overholde den europæiske lovgivning i form af direktiver og forordninger. Det omtales normalt som gennemførelse af acquis communautaire , og det er også vigtigt for at give irske og europæiske virksomheder mulighed for at operere i disse lande.
Til sidst vil jeg sige, at vi skal være positive over for udsigten til at få 70 millioner nye unionsborgere. Det er godt nyt for en udvidelse af handelsrelationerne mellem alle Unionens medlemsstater.

Hautala
Hr. formand, hr. kandidat til formand for Kommissionen, hr. Prodi, jeg taler her som ordfører for Udvalget om Kvinders Rettigheder. Jeg vil minde Dem om Parlamentets udtalelse af 23. marts. I den kræver Parlamentet, at den nye Kommission skal omfatte betydelig flere kvinder end den nuværende Kommission. Dette krav har De ikke kommenteret ret meget. De har nu lejlighed til at gøre det, for ud over Europa-Parlamentet i sin helhed har flere politiske grupper her i dag og allerede forrige gang nævnt dette vigtige standpunkt. Når Amsterdam-traktaten nu er trådt i kraft, har alle organer pligt til i højere grad end før at indføre ligestilling mellem mænd og kvinder i deres programmer. Dette skal også kunne ses på sammensætningen af Kommissionen.
Jeg er ligefrem blevet advaret om, at der eksisterer en uofficiel liste over medlemskandidater til Kommissionen, og at listen kun omfatter tre kvinder. I dag kan vi ikke på nogen måde acceptere dette. Den nuværende Kommission består af fem kvinder, og det ville virkelig være et tilbageskridt, hvis der ikke sigtes efter et øget antal kvindelige medlemmer. Jeg påpeger, at heller ikke de små medlemsstater har nogen fortrinsret i denne sag, men der skal kræves, at også de små medlemsstater, som kun har ét kommissionsmedlem, godkender, at også kvinder er erfarne og kompetente, og at der findes kvindelige kandidater.
Ærede hr. Prodi, det er Deres pligt at drøfte dette med medlemsstaterne, og jeg vil spørge Dem: Agter De at drøfte denne sag med statsministrene og regeringerne?

Formanden
Fru Hautala, kunne De ikke også give os kendskab til den uofficielle liste, De er i besiddelse af? Så kan vi eventuelt sørge for dette sammen med Dem!

Hänsch
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Prodi, De har det på samme tid både svært og let. Svært set i lyset af de udfordringer, som Den Europæiske Union vil møde i de kommende fem år, og let fordi støtten fra Parlamentet, Rådet og den europæiske offentlighed til en ny begyndelse i Kommissionen er større end nogensinde før. De ønsker at få politisk styr på administrationen, og det har De vores støtte til. Men De må også gerne fortælle Deres administraiton, at balancen mellem Parlamentet og administrationen i Bruxelles har forskubbet sig, og at administrationen i Bruxelles fremover må handle derefter.
I den europæiske offentligheds øjne vil den nye administration være en europæisk regering. Det fremgår måske ikke helt af traktaten endnu, men De må ønske at være en sådan europæisk regering. I Deres tale nævnte De næsten alle stikord for de næste fem år: landbruget og byerne, konkurrencen og det sociale, ungdommen, de ældre, aktieselskaberne, de små og mellemstore virksomheder, forbrugerbeskyttelsen og liberaliseringen, udvidelsen og forholdet til USA. Men, hr. Prodi, i det billede af arbejdet, som De har malet for den nye Kommission, kunne jeg have ønske mig lidt mindre pointillisme og lidt mere konstruktivisme.
Til slut, hr. Prodi, i morgen får De her en godkendelse, som gælder Deres person og Deres hidtidige politiske arbejde. Det styrker Deres politiske autoritet i fremtiden. Vi forventer af Dem, at De også udnytter denne politiske autoritet ved sammensætningen af den nye Kommission og i den politiske ledelse af den nye Kommission i de næste fem år. I morgen får De et tillidsforskud, også fra min gruppe, men De skal ikke tro, at De kan tære på dette forskud i fem år. Tillidskapitalen skal De selv opbygge gennem Deres arbejde. Vi er indstillet på at hjælpe, fordi vi tror, at det vil gavne Europa. Held og lykke med Deres arbejde!

Brok
Hr. formand, kære kolleger, den kandidat, som Det Europæiske Råd har foreslået til embedet som kommissionsformand, hr. Prodi, tiltræder sit embede på en måde, som ingen anden formand har gjort det før ham. Ingen anden er blevet foreslået som kommissionsformand i en sådan krise, og ingen før ham er blevet kommissionsformand med en direkte demokratisk legitimation fra et direkte valgt parlament.
Begge dele er, tror jeg, forudsætninger for, at de store opgaver, som han og den kommende Kommission står over for, kan løses. Ligesom Klaus Hänsch vil jeg gerne sige, at på grund af Deres store præstationer i livet hviler tillidsforskuddet og vores forhåbninger på Dem, hr. Prodi. I Deres embedsperiode skal De på samme tid gennemføre to ting, nemlig konsolidering af Den Europæiske Union, hvis opgaver og størrelse er vokset dramatisk i de sidste 10 år, og hvor det er nødvendigt, må De få tingene i orden, så Unionen virkelig bliver i stand til at arbejde og fungere, selvom der ikke skulle komme noget nyt til. Samtidig forventes det af Dem, at De har visioner. To ting, som kun sjældent kan forenes, men på grund af den historiske situation må begge dele præsteres: konsolidering og vision.
Jeg tror, at De på baggrund af, hvad der skete med den forrige Kommission, vil tage fat på de nødvendige institutionelle reformer, også spørgsmålene om det personlige ansvar, den interne kontrol og revisionen, højnelse af effektiviteten og den dermed forbundne kontrolret for Europa-Parlamentet i forhold til Kommissionen.
I de næste uger og måneder kommer vi sikkert også til at udarbejde metoder til at organisere vekselvirkningen mellem Kommissionen og kontrolorganet Europa-Parlamentet med de tilhørende rapporteringer og informationspligter over for Europa-Parlamentets udvalg.
Det drejer sig imidlertid ikke kun om den store strukturreform i Kommissionen, som Parlamentet også har fremlagt konkrete forslag til, vi må også erkende, at Europa-Parlamentet må reorganiseres på samme måde for at leve op til sine opgaver. Også vi mangler stadig at gøre vores hjemmearbejde for at kunne håndtere de nye rettigheder og de yderligere rettigheder for Europa-Parlamentet, som hr. Verheugen med rette krævede, på en fornuftig måde. Vi er også allesammen klar over, at den tredje store institution, Rådet, på grund af sin manglende gennemsigtighed er en afgørende hindring for, at vi kan opnå befolkningens accept. I borgernes øjne gør vi kun fremskridt i Den Europæiske Union, hvis den på samme tid leverer effektivitet, gennemsigtighed og demokrati. Disse tre ting er betingelsen for at opnå accept i befolkningen.
Hr. Prodi, da jeg lyttede til Deres bemærkninger om den økonomiske politik, var det noget, som man ikke hører ret tit fra politikere og økonomer længere, nemlig Ludwig Erhard. De satte markedet i centrum og sagde, at markedets chancer skal udnyttes fuldt ud, fordi det er den bedste måde at skabe vækst og beskæftigelse på, men De talte også om fair rammebetingelser og spilleregler, som er nødvendige, fordi markedet ikke kan regulere det alene. Og at der derfor inden for miljøpolitikken, socialpolitikken, forbrugerpolitikken, sikringen af konkurrencen ved hjælp af konkurrence- og støttekontrol må skabes væsentlige forudsætninger for, at dette indre marked fungerer som indre marked for hele Europa og ikke i små afsnit.
Jeg har imidlertid stadig et særligt problem på de områder, hvor vi efter min mening har et legitimationsspørgsmål at løse. I forbindelse med den økonomiske og monetære union må vi indse, at det er en fællesskabsforanstaltning. Men når jeg ser, hvordan finansministrene håndterer den og især hvordan Euro 11-Rådets rolle er, så må jeg konstatere, at afgørelserne i stadigt større omfang træffes regeringerne imellem, og at der dér kun er ringe demokratisk legitimation for vigtige økonomiske og valutapolitiske afgørelser, som træffes parallelt til Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Jeg tror, at der her ligger en opgave institutionelt mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet, så dette ikke de facto glider ud af det egentlige fællesskabsområde, og finansministrene på denne måde bliver de nye herrer i Europa.
Hvad angår visionen, så sagde De noget om nødvendigheden af repræsentationen udadtil, om evnen til med udvidelsen at udstrække den fredsordning, som vi har skabt internt i Europa, til hele Europa, f.eks. også til Balkan.
Udvidelsen af Den Europæiske Union er sikkert en af de vigtigste opgaver, De skal løse i Deres embedsperiode, men det kræver også en institutionel runde, som jeg tror må finde sted meget hurtigt, og som kan skabe grundlaget for udvidelsen, f.eks. ved at udvide flertalsafgørelserne og senere - men ikke for sent og også hurtigt - ganske vist ikke som betingelse for udvidelsen, men i processen med henblik på målet, en forfatning og en forfatningstraktat.
Hr. Prodi, De står, tror jeg, også for, at vi kommer tilbage til et værdiernes Europa. Den Europæiske Union må i befolkningens øjne ikke kun være et markedets Europa, det skal være de fælles værdiers og den fælles kulturs Europa. I kulturen har vi mere, der samler os, end der deler os, men for tiden taler vi kun om det, der deler os. Vi bør tale om det fælles! Det, som adskiller os værdimæssigt og kulturelt, er ikke noget, som deler os, det er noget ekstra, en mangfoldighed og ekstra rigdom. Hvis man i dette principielle værdispørgsmål i denne diskussion præsenterer et Europa som det, Václav Havel engang krævede her i Parlamentet, så vil vi også igen være i stand til at opnå accept hos vores borgere, som ikke kun ønsker et markedets Europa.

Tamino
Hr. formand, både i den indstillede formand Prodis indlæg i sidste måned og i hans tale her i dag glædede jeg mig over løftet om at foretage de nødvendige reformer for at forny og styrke de europæiske institutioner, og navnlig løftet om en stadig mere gennemsigtig, kollegial og effektiv Kommission, men også om en større rolle til Parlamentet og om en udvidelse af Rådets flertalsafstemning.
Jeg har dog stadig mine tvivl, hr. Prodi, når det gælder Deres holdning på det økonomiske område og på miljøområdet. I Deres indlæg er det nemlig en opfattelse af udviklingen som en fortsat vækst uden nogen hensyn til ressourcernes naturlige grænser, der er fremherskende. Og en ubegrænset vækst er en farlig teori fra økonomernes side, der ikke har hold i virkeligheden. Hr. formand, De mindede selvfølgelig i dag om det hensigtsmæssige i en miljøskat for at tage udfordringer som f.eks. klimaændringerne op - og det er jeg glad for - og De talte om bæredygtig udvikling, men hvordan kan man undgå at bemærke modsætningsforholdet mellem disse udtalelser og Deres overdrevne tillid til resultaterne af en total liberalisering af den internationale handel inden for Verdenshandelsorganisationen? Disse aftaler har i dag ført til - i højere grad, end de har ført til en liberalisering - en koncentration af markedet, der er i hænderne på nogle få multinationale selskaber, som har indført et monopolistisk kontrolsystem. Efter GATT-aftalerne har man ikke gennemført bestemmelserne om miljøbeskyttelse, sundhed, etik og beskyttelse af verdens svageste befolkninger. Man behøver blot at tænke på uoverensstemmelserne mellem USA og Europa, når det gælder handlen med pels fra dyr, der fanges på en grusom måde, handlen med bananer og hormonkød, og ikke mindst når det gælder de genmodificerede organismer, navnlig efter fiaskoen - som følge af USA's forsonlighed - på topmødet om biosikkerhed i Cartagena.
Endelig må jeg sige - selvom jeg satte pris på Deres forslag om stabilitet i Sydøsteuropa og om en international konference om Balkanområdet med henblik på at skabe et fredens Europa - at væbnede indgreb aldrig har ført til fred. De har højst bragt sammenstødene til ophør, men de har ikke fjernet årsagerne hertil. Og det er her, Europa har svigtet. Der manglede en konfliktbyggende indsats førhen, men også i Europas indgreb, og jeg kan ikke glemme, at den italienske regering, som De var chef for, i en af sine sidste beslutninger den 12. oktober 1998 stillede de italienske baser til rådighed for NATO i tilfælde af en eventuel krig i Kosovo.
Jeg ønsker Dem dog god arbejdslyst, og jeg håber, at De kan tage den europæiske konstruktions udfordringer op, idet De holder Dem miljø-, sundheds- og fredsspørgsmålene for øje. Disse spørgsmål er nemlig en vigtig del af borgerskabsrettighederne.

Raschhofer
Hr. formand, hvert årti har sine visioner. For Europa var det i firserne gennemførelsen af det indre marked, halvfemserne står i den monetære unions tegn. Den fase, der ligger foran os, skal anvendes til konsolidering, forbedring og styrkelse af det, der er opnået - en grundlæggende og gennemgribende reformepoke, som Tony Blair har udtrykt det.
Med det grundlæggende menes velsagtens kommissærerne, hvis udvælgelse, kvalitet og succes De har en helt personlig andel i, ja ligefrem har ansvaret for. At forny strukturerne, effektivisere arbejdsgangene og indføre en gennemsigtig kontrol bliver vanskeligt nok. Den nye Kommission bør virkelig være ny i form af personer, tænkemåde og handling. Det skylder vi og De de europæiske borgere.
Den gennemgribende reform sigter til systemet som helhed. Det skal være klart, hvem der er ansvarlig for den administrative ledelse. I denne forbindelse kan De få nytte af beretningen fra ekspertgruppen, og De kan være sikker på Parlamentets hjælp. Det er ikke nok at ville indrette det overbelastede bureaukrati mere effektivt. Der er behov for nye tilgangsvinkler i form af en stærkere inddragelse af medlemsstaterne. Subsidiaritet også i forbindelse med gennemførelsen af europæiske opgaver aflaster Bruxelles og styrker alle parters ansvarsfølelse - en ansvarsfølelse, som hidtil ikke har eksisteret.
I Deres første redegørelse bad De om, at man ikke skulle måle Dem på Deres fortid, men på de visioner og idéer, som De kommer med for Europa. Det vil vi holde os til!

Medina Ortega
Hr. formand, jeg synes, at hr. Prodi har fremlagt et storslået indlæg, og jeg mener, at han tydeligt samler de kvalifikationer, der skal til, for at blive en storartet kommissionsformand. Set fra Parlamentets synspunkt tror jeg nok, at vi vil lade professor Prodi bestå med en meget høj karakter.
Imidlertid er dette Parlament en institution, som repræsenterer Europas befolkninger, og helt konkret repræsenterer jeg den spanske socialdemokratiske delegation i Europa-Parlamentet. Og fra Sydeuropa håber vi, at hr. Prodis nye formandskab tager hensyn til nogle aspekter, som den tidligere Kommission muligvis ikke har taget tilstrækkeligt hensyn til. Her henviser jeg til de aspekter, som drejer sig om forholdet med den sydlige del af Europa. Det er rigtigt, at Europa i de seneste år er flyttet mod Central- og Nordeuropa som følge af Berlin-murens fald, udvidelsen med nye lande i Central- og Nordeuropa, og med udsigt til en udvidelse med de central- og østeuropæiske lande. Men Europa er mere end én bestemt retning, og vi burde også tage hensyn til de bekymringer, der findes ved Middelhavets sydlige strandbred.
Kort sagt findes den største konflikt, som vi har for indeværende, på det punkt, hvor Central- og Østeuropa forenes med Sydeuropa, det vil sige på Balkan. Det er en stor fejltagelse, som hele Europa hviler på, og som kan skabe problemer. Derfor bør man også tage hensyn til det Europa, der ligger ved Middelhavet, forlængelsen af Europa til Maghreb- og Mashrek-landene, Mellemøsten og endda de lande i det sydlige Afrika, som venter på vores samarbejde, AVS-landene og de latinamerikanske lande.
Og set ud fra et andet synspunkt har resultaterne fra Det Europæiske Råd i Berlin efter min mening været for betingede af teknokratiske og økonomiske elementer, og man har muligvis ikke taget hensyn til mere grundliggende politiske elementer. Kort sagt er man ikke kommet spor videre med forbedringen af landdistrikternes forhold. Der er problemer for landbrugspolitikken og der er især problemer på grund af en manglende europæisk økonomisk og social samhørighedspolitik. Hvis man ikke ændrer det nuværende forhold mellem de mest økonomisk udviklede lande og regioner og de mindst økonomisk udviklede lande og regioner, kan vi risikere at stå over for et økonomisk og socialt Europa i to hastigheder. De lande og regioner, som har en større økonomisk udvikling har, som professor Prodi udmærket ved, en tendens til at konsolidere deres økonomiske udvikling. Derimod kan de andre lande, som befinder sig i en ringere økonomisk udviklingssituation, risikere at blive hængende i en mindreværdssituation.
Jeg mener, at den tekniske og økonomiske synsvinkel fra Det Europæiske Råd i Berlin bør erstattes af en økonomisk fællesskabspolitik, som tager hensyn til alle regioners og alle Den Europæiske Unions landes interesser.

Duhamel
Hr. formand, hr. Prodi, kære kolleger, maj 1999 er politisk set på samme tid en af de værste og en af de mest løfterige måneder i EU's historie.
En af de værste, når vi tænker på krigen i Kosovo, på forbrydelser og deportation, på EU's politiske svagheder. Vi - og De, hr. Prodi - må ikke et øjeblik glemme disse ulykkelige forhold. Det er dog i denne forbindelse positivt, at Frankrig og EU er gået foran i den humanitære indsats og således søger at udbedre skaderne og lindre lidelserne, eftersom vi ikke har formået at forhindre dem.
Maj 1999 er samtidig en af de mest løfterige måneder takket være Deres udnævnelse, hr. Prodi. Deres udnævnelse giver nyt håb og ny vilje. Både på grund af Deres person - vi er flere, der har talt og skrevet herom - men også på grund af de omstændigheder, hvorunder Deres udnævnelse finder sted.
De er i den lykkelige situation, at De bliver den første formand for Kommissionen, som udnævnes i medfør af ansvarlighedsprincippet.
Det moderne demokrati sigter mod et mål, der kan beskrives som et tempel: Fundamentet er menneskerettighederne, de to bærende søjler er henholdsvis den almindelige valgret og ansvarlighedsprincippet. Tak, fordi De nævnte ordet ansvar en halv snes gange i Deres redegørelse i dag.
Europa kan i år fejre 50-året for Europarådets oprettelse og dermed for Rådets grundlæggende tanker, som deles af mange af os. De Europæiske Fællesskaber fejrer 20-året for direkte valg af medlemmer til Europa-Parlamentet. Den Europæiske Union fejrer det politiske ansvars fødsel. De kender selv det usædvanlige forløb, der førte hertil. Takket være Europa-Parlamentets indsats, og i særdeleshed Den Socialdemokratiske Gruppes indsats under ledelse af Pauline Green, måtte den tidligere Kommission træde tilbage. Nogle af kommissærerne havde gjort et godt arbejde, andre ikke. Men hele Kommissionen svigtede i politisk henseende. Europa-Parlamentet gjorde opmærksom på dette forhold. Kommissionen trådte tilbage. Det var en sand revolution, vi oplevede midt i marts måned.
En spirende europæisk opinion, endnu famlende og spag i mælet, kaldte på Dem. Regeringscheferne hørte råbet. Det er et fremskridt. Lad mig som repræsentant for Den Socialdemokratiske Gruppe minde om, at regeringscheferne også repræsenterer socialdemokratisk tankegang. Den fornemste pligt for en socialdemokrat er at lytte til folket. I Deres redegørelse slog De til lyd for en total liberalisering i økonomisk henseende, hvilket virker stødende i socialdemokratiske ører. Udtalelserne må ses som udtryk for Deres nødvendigvis konsensussøgende linje. Det er nu engang vilkårene. Vi bifalder da også Deres udnævnelse.
Midt i juni måned går vælgerne til stemmeurnerne. Nyvalg, nyt Europa-Parlament, nyt flertal, ny Kommission. Demokratiet vinder frem i EU. Når vi byder Dem velkommen, hr. Prodi, er det således også demokratiet, vi hylder - uden at glemme det medfølgende ansvar.
Antonio Gramsci talte i sin tid om fornuftens pessimisme og viljens optimisme. Udtalelsen var affødt af fascismens fremmarch. De kunne - ja, De burde - gentage udtalelsen i dag. Det ville give os fornyet tillid til Dem. Det ville forny Europa. Med henblik på at bygge det demokratiske tempel. Med henblik på at være tro mod vores ideal.

Formanden
Jeg vil gerne takke hr. Duhamel for også at have været så venlig at citere en italiener, der for sit vedkommende havde taget dette citat fra en stor fransk litterat.

McNally
Hr. formand, hr. formandskandidat, i Europa-Parlamentets sidste hele mødeperiode står vi over for et bekymret vælgerkorps på et krigshærget kontinent. De vil se et mere selvsikkert og fortrøstningsfuldt Europa-Parlament, der har forventninger til Dem. Det har forventninger til Deres ledelsesmæssige evner, Deres kommunikationsevner, Deres styrke og Deres integritet. Hvad angår de ledelsesmæssige evner, så skal De indprente tusindvis af mennesker en reformkultur. De skal implementere de adfærdsregler, der er dukket meget sent op. De skal stå i spidsen for et hold af kommissærer, og De skal beherske administrative detaljer.
Vi ønsker en synlig ledelsesstil. Vi ønsker stikprøvekontroller og lydhørhed over for detaljeret kritik. Vi vil gerne have Dem til at præsentere visioner og præcise idéer, men det skal være acceptable idéer. Min delegation kan f.eks. ikke acceptere en skatteharmonisering, så De kan ikke fremsætte idéer, der ikke er politisk acceptable. Vi ser gerne, at De er i stand til at kommunikere med os og med borgerne i Den Europæiske Union. Vi kræver først og fremmest, at De udviser styrke og integritet. De skal f.eks. kunne komme med et passende svar på de fjendtlige avisartikler, der offentliggøres i den britiske presse i dag. Det forventer vi af Dem.
Vi vil til gengæld give Dem vores støtte som kritiske venner. Vi har besluttet at ændre vores regler, så det bliver klart for alle, at vi vil kontrollere udgifterne i alle gennemførelsesudvalg. Konsekvenserne er fatale, hvis De fejler. Det vil betyde en ødelæggelse af det europæiske ideal. Men belønningen for den succes, som vi forventer af Dem og vil hjælpe Dem med at få, vil blive en ny bekræftelse af det fornuftige i et internationalt samarbejde i Den Europæiske Union.

Fayot
Hr. Prodi, den nye Kommission kan ikke anlægge en politisk linje og samtidig ville dens modsætning. Kommissionen kan ikke anlægge en ekstremt liberal linje og samtidig erklære, at den går ind for en social og økologisk linje. Vi anmoder Dem derfor om at revurdere Deres konklusioner med henblik på at skabe en ny social og økologisk europæisk model.
EU er i modvind blandt arbejdstagerne. De offentlige tjenester udfases, og universelle tjenester er ikke løsningen. Mange arbejdstagere er kastet ud i arbejdsløshed på grund af liberalisering og globalisering. På trods af den stadigt stigende rigdom vokser antallet af udstødte, arbejdsløse og personer i utrygge ansættelsesforhold. Hr. Prodi, De må sikre, at denne skandaløse udvikling bringes til ophør. De må sikre et Europa for alle.
De annoncerede i Deres redegørelse en reformorienteret linje, hvilket kræver et reformorienteret flertal. De vil uden tvivl opnå et solidt flertal for Deres synspunkter i det nuværende Europa-Parlament. Det er mit håb, at dette flertal vil være stabilt også efter valget. Lad mig i denne sammenhæng minde Europa-Parlamentet og Kommissionen om, at der i henhold til Amsterdam-traktaten er tillagt Europa-Parlamentet nye rettigheder, men også nye forpligtelser, herunder efter min opfattelse en forpligtelse til stabilitet.
Stemmer vi for hr. Prodi og stemmer vi for den nye Kommission, er det efter min mening ensbetydende med, at vi besejler et tillidsforhold mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Et tillidsforhold, som skal bestå i fem år. Europa-Parlamentet, som i det institutionelle system ikke kan straffes, kan ikke med rimelighed ændre flertal i tide og utide, ej heller kan Europa-Parlamentet med rimelighed gøre brug af retten til at stille forslag om mistillidsvotum, medmindre der er tale om en yderst kritisk politisk situation. Det omtalte tillidsforhold forpligter i øvrigt også Kommissionen til at vise omhu i forbindelse med fastlæggelsen af det politiske program. Vi vil hvert år i forbindelse med udarbejdelsen af budget og arbejdsprogram vurdere, hvilke fremskridt der er sket med hensyn til gennemførelsen af det politiske program, som vi godkender sammen med den nye Kommission.
Hr. Prodi, Europa-Parlamentet og Kommissionen skal altså i virkeligheden forpligte sig til at skabe nye kvaliteter i det politiske arbejde.

Tsatsos
Valget af Dem, hr. kommissionsformand, er et af højdepunkterne i den institutionelle forbindelse mellem Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen. De græske socialdemokratiske europarlamentarikere ønsker, at De vælges. Men valget til formand for Kommissionen er ikke kun en øjeblikshandling. Der skabes et forhold af gensidig tillid og samarbejde mellem Kommissionen og repræsentanter for Europas befolkning.
Europas befolkning, hr. formand, er desværre blevet mistroisk. Dårlig forvaltning i fortiden har mindsket EU's troværdighed. På alt dette er demokratiets svar åbenhed. Men åbenhed vil aldrig komme til at fungere, blot fordi det står i traktaterne. Den vil komme til at fungere, hvis Kommissionen arbejder på det, og hvis Parlamentet til stadighed stiller krav om det. Den strenge kontrol fra Parlamentets side er ikke udtryk for et angreb, men udtryk for at få bekræftet systemernes brugbarhed.
Jeg ønsker det af hele mit hjerte, og efter Deres tale i dag er jeg sikker på, at der begynder en ny, god og konstruktiv periode i forholdet mellem Kommission og Parlament. Såfremt Parlamentet vælger Dem og godkender Deres Kommission, så lad denne periode være en periode med åbenhed, demokrati, menneskerettigheder og især en periode med fred.
Angående spørgsmålet om fred, hr. formand, så må vi alle forstå, at der ikke er nogen forskel på de døde - uanset i hvilken lejr de falder.

Sindal
Hr. Prodi, De er den anden kommissionsformand, jeg skal være med til at udpege. Det giver jo lidt erfaring. Jeg må sige, at jeg efter de første to møder, vi har haft sammen, ikke har været specielt tilfreds, men i dag kan jeg erklære, at det indlæg, De har holdt i dag her i Parlamentet, tilfredsstiller mig overmåde meget. Jeg er glad for, at miljøet, forbrugerne og beskæftigelsen er kommet med i Deres redegørelse. Jeg er glad for, at De understreger, at det kan nytte at samarbejde. Der er én ting, jeg er utilfreds med. Det er den høje prioritering af liberalisering af samhandlen inden for WTO. Jeg er enig i, hr. Prodi, at vi skal styrke Kommissionens rolle inden for WTO-samarbejdet, men jeg vil advare mod, at man sætter den sociale dimension over styr, at man tager forbrugerne og miljøet som gidsler. Det er utrolig væsentligt, at vi også ser på den tredje verden, de fattige lande, og får WTO til at fungere i den sammenhæng.
Den anden ting, jeg gerne vil nævne i dag, er Deres arbejde med at reformere Kommissionens arbejde og arbejdsmetode - den nye virksomhedskultur. Det, vi har hørt i dag, er jeg tilfreds med. Jeg håber, at institutionerne, det vil sige Rådet, Parlamentet og Kommissionen, kan samarbejde om dette i fremtiden. Jeg har ét spørgsmål: Har De ligesom jeg den samme opfattelse, at en ny start er ensbetydende med nye kommissærer på samtlige pladser?

Lööw
Hr. formand, jeg vil takke Prodi, fordi han så tidligt i sit indledende indlæg sagde, at han agter at lægge stor vægt på gennemskuelighed. Jeg vil understrege, at Parlamentet faktisk har truffet meget konkrete beslutninger om, hvad man lægger i udtrykket gennemskuelighed. Jeg er helt overbevist om, at Parlamentet ikke vil løbe fra de standpunkter, som man allerede har indtaget.
Efter min mening handler det lidt om at få ændret princippet fra måske at være åben, når man er tvunget til det, til at efterstræbe mest mulig åbenhed helt fra starten. Desuden handler det ikke bare om oplysninger på institutionernes egne vilkår, men også om at udlevere dokumenter og besvare spørgsmål fra medborgerne.
Jeg tror at det vil kræve et meget konkret regelværk og en omfattende uddannelse af personalet. Det bliver altså et håndværk. Det er således ikke nok bare at sige, at man ønsker større åbenhed. Jeg hæfter mig således ved Prodis forpligtelser i denne henseende, og jeg håber også, at han forstår, at det er nødvendigt med et sådant håndværk for at komme nogen vegne.

Swoboda
Hr. formand, hr. Prodi, De har fået så megen ros og anerkendelse, at det næsten er helt uhyggeligt. De kan sikkert nok tåle, at jeg drypper lidt malurt i bægeret. Jeg vil gerne starte med at sige, at også de østrigske socialdemokrater vil stemme for Dem. Men jeg siger åbent, at det ikke sker af fuld overbevisning, men på grund af Deres hidtidige præstationer og som et tillidsforskud. Det er klart, at der er mange spørgsmål, som De endnu ikke har kunnet svare på. Det, som generer mig lidt - og jeg vil koncentrere mig om dette ene emne - er, at der lægges for stor vægt på markedet og for lille vægt på de sociale aspekter.
Som en slags tribut til vores formand vil jeg benytte Gramceis terminologi. Hegemoni, i dette tilfælde markedets hegemoni, generer mig som økonom og også som tilhænger af markedsøkonomien, for i Europa har vi udviklet en model for den sociale markedsøkonomi, som især fokuserer på at formindske og forhindre arbejdsløsheden. Jeg medgiver, hr. Prodi, at jeg i dag for første gang klart og tydeligt har hørt Dem sige, at De også vil bekæmpe og forhindre årsagerne og rødderne til arbejdsløsheden. Men det er stadig lidt for tyndt efter min opfattelse. Der er stadig ikke substans nok i.
Jeg siger det endnu en gang klart og tydeligt. Vi må styrke markedskræfterne. Men vi må også være klar over, at markedet i vores model kun kan fungere, hvis der er så lille en arbejdsløshed som muligt og så få sociale brudsteder som muligt i vores samfund, ellers vil borgerne i dette Europa ikke følge os. I denne ånd byder jeg Dem allerede nu velkommen som ny formand for Kommissionen. Jeg håber, De vil kunne tilvejebringe denne balance.

Desama
Hr. formand, hr. Prodi, jeg vil som min kollega Swoboda stemme tonen ned, og endda gå en smule dybere end min kollega. Jeg har hørt Dem redegøre for Deres tanker tre gange og har hver gang lyttet med stor fornøjelse. Dog har jeg også hver gang bemærket mig, at De ikke med et ord omtaler det sociale Europa, hvilket jeg finder bekymrende. Vist har De talt om beskæftigelsen, men ikke et ord om den sociale dialog i Europa. Ikke et ord om behovet for at skabe et fundament af grundlæggende sociale rettigheder. Uden et sådant fundament vil vi fortsat opleve udflytning af virksomheder foranlediget af skattemæssig dumping. De anførte, at Kommissionen vil arbejde for fortsat liberalisering af markedet for varer og tjenesteydelser, men jeg hørte Dem ikke med et ord omtale offentlige tjenester og tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, jf. Amsterdam-traktatens artikel 7D. På dette punkt må vi kræve en ekstra indsats, hvis De ønsker, at Kommissionen skal være klar til take-off . Glem ikke den venstre vinge.

Marinho
Hr. formand Romano Prodi, De er her i Parlamentet som et menneske af overbevisning, som tror på den europæiske opbygning. Ligesom De, genfinder vi os selv i den gigantiske anstrengelse, som det var at få visse lande, navnlig Deres og mit eget, op på Den Europæiske Unions førerplads, op til euroen, som bekendt.
Det, som det imidlertid drejer sig om i dag, hr. formand Romano Prodi, er fremtiden. De har talt om den, især om, hvordan De ser Kommissionen organiseret på en ny måde, med åbenhed og effektivitet. Jeg ved ikke, om det er godt eller dårligt, at De her talte mere om organisation end om filosofi, hvad der stod i modsætning til resten af Deres tale, der var mere filosofisk, mere udtryksfuld, mere principiel end pragmatisk.
Derfor vil jeg gerne bede Dem belyse nogle forhold nærmere. Betragter De den nuværende institutionelle ramme for Kommissionen - paritetsprincippet, lighed mellem medlemsstaterne - som Unionens strukturerende og historiske princip, eller tilslutter De Dem de begrundelser, der på det seneste er blevet fremført til fordel for, at der hurtigt skal gennemføres en nødvendig reform heraf? Altså skal den institutionelle reform af Kommissionen, navnlig med hensyn til antal kommissærer, gennemføres inden for den gældende traktat, eller er De, hr. formand Romano Prodi, tilhænger af en hurtigere reform? Sagen er jo, at man ikke kan komme uden om dette spørgsmål, hvor ømfindtligt det end er. Det er vores indtryk, at De ikke ønskede at tale om dette spørgsmål, hvilket er en skam, fordi klarhed på dette område er en nødvendig betingelse for, at Deres øvrige, rosværdige reformforslag kan accepteres. Det drejer sig ikke blot, hr. formand Romano Prodi, om at bringe orden i eget hus. Det er selve dets fundament, der skal forstærkes.

Myller
Hr. formand, Jeg ønsker kun at tage én sag op. Det drejer sig om en sag, som er den vigtigste for Parlamentet, nemlig om, at De, ærede kommissionsformand, i Deres arbejde troværdigt vil forpligte Dem til de reformer, som Parlamentet forlanger af den kommende Kommission, og at De også ved udvælgelser sammen med regeringerne kræver, at kommissionsmedlemmerne hver for sig og samlet binder sig til reformerne. Jeg synes, at det også skal påpeges, at der er brug for de nuværende kommissionsmedlemmer, som har udført et godt arbejde og bundet sig til reformerne, også i den kommende Kommission, ellers kommer reformerne ikke tilstrækkeligt hurtigt i stand.

Prodi
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne sige mange tak for debatten, der har været bred og indgående, og hvor De også - som det blev sagt - gav udtryk for Deres tillid og forventninger til mig, hvilket jeg var meget glad for, og som jeg føler mig yderst ansvarlig over for. Jeg må også sige, at det med rette har været en debat, der har stillet mig over for en betinget tillid, det vil sige en tillid til mine løfter, for det er alt, hvad jeg kan give Dem i øjeblikket.
Nu mangler jeg således kun oprigtigt at fortælle Dem, at jeg er yderst bevidst om dette vanskelige øjeblik og om den store tillid, De har til mig, men også om, at jeg sættes på en prøve af Dem og i endnu højere grad af det kommende Parlament, som jeg skal vende tilbage til sammen med hele Kommissionen. Gennem Kommissionen skal jeg give en konkret garanti for de løfter og forpligtelser, jeg har indgået i debatten den 13. april og i debatten her i dag. Det er klart, at en regeringshandling kommer konkret til udtryk i en regering, den kan ikke sammenfattes på en forenklet måde i et program. Jeg ønsker således blot at fortælle Dem, at jeg føler mig ansvarlig for de store opgaver for Kommissionen, som De nævnte. Jeg deler helt Deres ønske om, at Kommissionen vender tilbage, og at den ikke bare vender tilbage, men også definitivt påtager sig den rolle, traktaterne giver den - nemlig initiativrollen og den rolle, der består i at fremsætte politiske forslag - samt at den gør dette med stor klarhed.
Klarheden er et emne, der hele tiden blev bragt på bane. Jeg vil gerne minde om, at klarheden bygger på en fastlæggelse af ansvaret, og jeg lover at arbejde meget med dette område, som var et af de afgørende spørgsmål under den sidste krise. Det drejer sig om klarheden mellem Kommissionens kollektive politiske ansvar, men også ansvaret hos de enkelte kommissærer, der har ansvaret for ledelsen af deres eget ansvarsområde, samt det store administrative ansvar, der til gengæld hører ind under direktoraterne. Dette er et spørgsmål af afgørende vigtighed, som jeg ønskede at tage op på en ikke undvigende måde, idet jeg også fastlagde kabinetternes rolle, der var et af de spørgsmål, som tidligere førte til spændinger og manglende forståelse.
Jeg vil desuden gerne takke Dem for at have mindet mig om det delikate forhold, der vil være mellem Kommissionen og Rådet på den ene side og mellem Kommissionen og Parlamentet på den anden side. Det er et meget stærkere Parlament, og det er et Parlament, som har kæmpet for sin styrke, sådan som det sker i de store øjeblikke med institutionel vækst. Det er således et Parlament, som jeg vil skulle stå over for med gennemsigtighed, som jeg vil skulle stå over for med klarhed, og som jeg vil skulle stå over for på en absolut upåklagelig måde. Det er jeg klar over.
Der var også nogle spørgsmål med hensyn til indsættelsesfristerne. Hr. Verheugen understregede på Rådets vegne, at det er nødvendigt med en hurtig indsættelsesprocedure, og hr. Cox gjorde til gengæld opmærksom på det hensigtsmæssige i en bred parlamentsdebat om bekræftelsen af den nye Kommission. Begge krav er efter min mening meget vigtige. Jeg kan kun sige til Dem, at jeg vil være klar med hele det nye hold af kommissærer den dag, hvor det nye Parlament bliver indsat. Det er det løfte, som jeg kan give Dem - og som jeg skal give Dem - så indsættelsen ikke bliver forsinket med en eneste time. Jeg håber naturligvis, at dette sker snart, men jeg vil gerne gentage, at jeg er klar over, at alle aspekter af debatten skal uddybes og fuldføres.
Et andet meget vigtigt spørgsmål er ligeledes blevet debatteret i dag, og det er et af de radikale spørgsmål, som jeg tror, vi skal komme tilbage til i de kommende år. Man anklagede mig for at have for meget tillid til markedet og kun ringe tillid til det sociale Europa. Lad os gøre det klart, at hvis vi sætter de to ting op mod hinanden, ødelægger vi både markedets Europa og det sociale Europa. Vi skal huske, at hvis vi skal give et håb til den tredje verden, som vi nu har et meget stort ansvar for - vi må nemlig ikke glemme, at Europa er den største økonomiske struktur i verden, og jeg gentager: den største økonomiske struktur i verden - så er det klart, at vi også skal sikre en økonomisk verdensorden. Åbningen i handlen har i de seneste år givet nogle vækstmuligheder til lande, der var sat helt uden for spillet på verdensplan, og det har medført - hvilket jeg forstår, og hvilket går igen i Deres indlæg - nogle meget alvorlige problemer for visse europæiske sektorer og visse europæiske lande. Vi skal dog huske på, at hvis vi ikke tager denne udfordring op, vil vi skuffe den tredje verden dybt og ikke påtage os den rolle, som vi skal spille her på denne jord, der er blevet så kompleks. Jeg kan forsikre Dem for, at dette ikke gør den sociale dialog mindre vigtig, det gør den tværtimod vigtigere, og det gør opmærksomheden over for de udstødte og de fattigste vigtigere. Dette kan vi dog ikke løse ved at være lukkede og ved at være et kontinent, der sætter nogle grænser for sig selv, selvom det er blevet større. Vi skal løse det ved at acceptere udfordringen, som i dette tilfælde også er et ansvar.
Det kunne måske godt se ud til, at formålet med en sådan udtalelse er at opnå enighed og tilslutning. Det er ikke tilfældet! Jeg har i det mindste en fast økonomisk overbevisning om, at der er to søjler, som skal understøtte den europæiske konstruktion. Hvis vi virkeligt lukker os inde, både med hensyn til freden og med hensyn til udviklingen på jorden, forårsager vi nogle meget alvorlige problemer. Jeg ved udmærket godt, at vi med denne åbning har brug for nogle meget hurtigere ændringer end dem, vi har haft tidligere, og ændringer medfører uro. Som Kommission og Parlament er det vores opgave sammen med Rådet at gøre fremskridt i den retning og at påtage os ansvaret for ændringerne, da det på nuværende tidspunkt er klart, at der kunne opstå en meget stærk fristelse til at lukke sig inde og forskanse sig bag nogle konservative holdninger. Det er derfor, at vi alle går op i dette gradvise reformarbejde, som bliver en meget stor udfordring. Jeg har allerede nævnt nogle punkter, og jeg har nævnt gennemsigtigheden, ændringen i organisationsmodellerne, ændringen i forbindelserne mellem Kommissionen og Parlamentet samt ændringen i forbindelserne til de administrative strukturer.
Det er klart, at dette er en gradvis opbygning. Hvis der er nogle, som bebrejder mig, at jeg ikke står klar med en komplet konstruktion, har de fuldstændigt ret. Det er netop den slags procedurer og den slags arbejde, vi er ved at udføre, der sker gradvist. På samme måde som jeg i mine overvejelser har taget højde for ekspertgruppens første beretning, vil jeg i øvrigt også skulle tage højde for - selvom det så bliver mig, der skal tage ansvaret - ekspertgruppens anden beretning, der kommer til september, og hvor jeg gentager, at beslutningsansvaret bliver mit. Det er dokumenter, som er yderst vigtige, når det gælder om skabe en vilje og om at tilrettelægge vores mentale struktur.
Det er derfor nødvendigt, at vi arbejder på en vedvarende, harmonisk og stærk måde, og det er derfor, at jeg ofte har talt om en harmonisk sammensætning af Kommissionen, ikke kun på politisk plan, men også i forholdet mellem mænd og kvinder. I den forbindelse vil jeg gerne sige, at der ikke eksisterer nogen liste over kommissærerne, heller ikke en foreløbig liste. Jeg har sagt klart til stats- og regeringscheferne, som jeg fører en vedvarende dialog med for at opbygge en god Kommission, at vi ikke nævner nogen navne før efter valget! Det er for det første af respekt for visse lande, der også skal tænke på deres interne samtykke, og det er for det andet, fordi vi først skal skabe nogle programmer og en vilje, og derefter kan vi så bygge Kommissionen oven på. En omvendt fremgangsmåde ville efter min mening være helt forkert, og vi vil således først sætte navne på efter valget. Alle de navne, der har været fremme, har udelukkende været baseret på indiskrete oplysninger, som man overhovedet ikke kan regne med. Det er derfor - og det vil jeg gerne gentage - at jeg er ved at forberede det hele. Når valget har fundet sted, sammensætter vi Kommissionen, så vi kan nå at præsentere den for Parlamentet på Parlamentets første møde. Det er det program, jeg har opstillet.
Jeg vil desuden gerne komme ind på nogle andre punkter, nemlig nogle punkter, som det forekommer mig, at der blev lagt særlig vægt på i debatten, og at man gik særligt op i.
Jeg vil ikke komme ind på forsvarspolitikken. Der var nogle, der lagde det ud på en negativ måde, som om der var tale om en prioritering af sværdet i stedet for retfærdigheden eller økonomien. Men det står klart, at det er vanskeligt at skabe en ny konstruktion, der har en rolle, uden også at inddrage forsvarsstrukturerne. Det kommer til at tage sin tid. Jeg kender Kommissionens begrænsninger, beføjelserne og alt dette, men der er ingen tvivl om, at vi bør sætte os det som målsætning, på samme måde som udenrigspolitikken.
Så er der kampen mod fattigdom og udstødelse samt vækstproblemet. Også her må vi ikke forsøge at skabe fremtiden med nogle forældede økonomiske koncepter. Det er absolut ikke sandt, at de nye vækstmodeller nødvendigvis går ud over den bæredygtige udvikling eller miljøet. Den nye vækst er i høj grad forskellig fra den gamle. Sandheden er, at Europa endnu ikke har kunnet udvikle sig med den nødvendige hastighed inden for den nye væksts vigtige områder, som især omfatter de nye sektorer, nemlig software, telekommunikation og det, man mindede om, at jeg havde sagt i min sidste tale, og som jeg kaldte for »biovidenskab«. Dette omfatter nogle vigtige sektorer, lige fra medicinfremstilling til finkemi og alle instrumenterne i forbindelse med sundhed. Det er sektorer, hvor Europa står yderst svagt, og hvor der er nogle fantastiske muligheder for beskæftigelse og anvendelse af knowhow. Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at hverken på dette eller på andre områder må de økonomiske spørgsmål være vigtigere end de etiske spørgsmål. Lad dette være helt klart! Og det gælder ikke kun for dette område. Det skal være et løfte, som vi afgiver helt og generelt, for det hører med til vores vigtige målsætninger.
Endelig mindede jeg for lidt siden om vores forpligtelser over for udlandet. Det talte jeg ikke om her til morgen, eftersom jeg talte om det sidste gang. Jeg anser de to taler for at være to afsnit af ét kapitel, som vi skal skrive sammen. Her til morgen kom jeg således ikke specifikt ind på middelhavsspørgsmålet, men talte især om Balkanområdet. Jeg vil dog gerne understrege, at vores ansvar over for Middelhavslandene er meget stort. Det er meget stort, fordi vi står over for en situation, der socialt og økonomisk set - samt netop med hensyn til tilrettelæggelsen af statsstrukturerne - bliver stadig vanskeligere og næsten er ved at blive uholdbar. Jeg tror ikke, at der er nogen anden, der kan påtage sig denne opgave, som vi absolut ikke må afslå på nuværende tidspunkt. Jeg vil gerne gøre opmærksom på disse punkter, der skal tilføjes til min tidligere redegørelse om de indsigelser og forslag, De har givet mig, og som jeg i øvrigt er Dem taknemmelig for.
Jeg vil gerne slutte af med en meget kort bemærkning, som endnu en gang drejer sig om Kosovo. Vi har i den forbindelse en meget stor forpligtelse, der hele tiden bliver større. Vi skal huske, at den politiske, sociale og økonomiske genopbygning af Balkanområdet i høj grad - om ikke udelukkende - bliver Europas opgave. Vi skal huske, at vi skal tilbyde et institutionssystem, som lader disse folkeslag føle sig sikre på, at de kan bevare deres egen struktur, men at de også kan få nogle voksende forbindelser til Europa, så de får deres eget område i fremtiden.
Til sidst vil jeg gerne takke Dem og give udtryk for mit håb om, at vi vil kunne fortsætte vores debat på en konstruktiv måde.
Bifald

Sindal
Hr. formand, jeg stillede et spørgsmål, der gik ud på, om hr. Prodi med en »ny start« mente, at det også skulle være en helt ny Kommission, altså at der ikke skulle ske genudnævnelse af nogle af de gamle kommissærer. Jeg fik ikke svar på mit spørgsmål.

Prodi
Hvis jeg har forstået det rigtigt, blev jeg spurgt, om der vil være kommissærer fra den gamle Kommission i den nye Kommission. Det er der ikke noget, som forbyder. Det afhænger nemlig af kommissærens etiske og faglige kvaliteter og præstationer. Der er ikke noget til hinder for dette, da jeg ikke kan se nogen grund hertil.

Formanden
Tak, hr. Prodi.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 32 modtaget et forslag til beslutning.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Formanden
Hr. Ephremidis ønsker at tale om Balkanområdet, men debatten om Kosovo bliver afholdt i eftermiddag. Jeg tror således, at han vil få lejlighed til at fremføre sit indlæg da.
Vi går nu over til afstemning.

Formanden
Hr. Ephremidis, De har været medlem af Parlamentet i lang tid, så De ved, at medlemmerne ikke kan tage ordet, hvis formanden ikke har givet dem det.
Hr. Imbeni havde ikke givet Dem ordet.

Afstemning
Formanden
Ærede medlemmer, mine damer og herrer, vi vil nu gå over til en lang række afstemninger, som kommer til at foregå på en lidt anden måde. Det er de første afstemninger efter ikrafttrædelsen af de nye artikler i den forordning, som vi stemte om under den forrige mødeperiode.
Jeg bør nævne, at en undersøgelse, som vi har foretaget i dag, om de fremtidige afstemninger har vist, at de ændringer, som medlemmerne Richard Corbett, Ana Palacio og næstformanden Gutiérrez Díaz har indført, er vigtige og ændrer en hel del. Jeg tror, at disse ændringer vil lette vores afstemninger i ret høj grad. De ændrer ligeledes ved en del gamle vaner, så jeg vil gerne bede om Deres hjælp og forståelse .

Formanden
Jeg vil gerne præcisere over for medlemmerne, at i modsætning til den sædvanlige procedure vil beslutningen, hvis betænkningen af Fayot bliver vedtaget, træde i kraft straks og ikke først fra næste møde. Den vil således komme til at gælde for de følgende afstemningsforslag.
For at blive vedtaget kræves et absolut flertal på 314 stemmer.
Forslaget til beslutning vedtoges

Herman
Hr. formand, kan De forklare, hvorfor vedtagelsen af forslag til ændring af bilag til forretningsordenen under sidste mødeperiode kunne vedtages med simpelt flertal, mens der nu kræves absolut flertal for at vedtage sådanne ændringsforslag?

Formanden
Hr. Herman, en ting er de bestemmelser, som fastsættes i forordningens bilag, og som handler om decharge, en anden ting er de bestemmelser, der fastsættes i forordningens bilag, om andre afstemninger.
Til de første kræves et forøget flertal, det gør der ikke til de andre.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg bad om ordet før dette ændringsforslag blev sat under afstemning, idet jeg må spørge, om forslaget ikke burde afvises. Vi har netop vedtaget en ændring af forretningsordenens bilag V, og De understregede, at ændringen var vedtaget med øjeblikkelig virkning. I den vedtagne afgørelse hedder det således om såvel meddelelse som nægtelse af decharge, at der ikke kan stilles ændringsforslag til et forslag til beslutning om decharge. Det omtalte ændringsforslag 4 var netop et sådant forslag til ændring af afsnittet om forslag til beslutning. Jeg vil derfor tillade mig at anføre, at vi i forbindelse med sådanne hastværksvedtagelser i det mindste må træffe et minimum af forholdsregler for at sikre, at de vedtagne bestemmelser overholdes.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, De rejser et spørgsmål, som vi vil undersøge nærmere. Under alle omstændigheder blev forslaget forkastet, men vi skal undersøge spørgsmålet nærmere. Vi er ikke ufejlbarlige. Kun paven er ufejlbarlig, vi er ikke. Men som sagt blev ændringsforslaget forkastet, hvorfor der ikke er noget problem i det foreliggende tilfælde.
Forslaget til beslutning vedtoges

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
Vi har stemt for Rådets forordning, fordi Europa-Parlamentets ændringer om emnet er blevet indarbejdet i teksten. Det gælder især afskaffelse af det bilag, som tillod salg af dyr, som havde fået forsøgsmedicin, til konsum. Vi vil gerne her benytte lejligheden til at understrege, at vi ikke ønsker medicinrester i kød overhovedet. Det er nemlig et godt princip. Bedre målemetoder bør ikke være argument for fremover at sætte grænseværdier, men det bør tværtimod være årsagen til fortsat at arbejde med en nulgrænse for rester af medicin i kød.
Betænkning af Teverson (A4-0192/99)

Souchet
Uden på nogen måde at ville tage stilling til spørgsmålet om sanktioner, om disses harmonisering og om det rimelige i måden, hvorpå disse gennemføres, foreslår Kommissionen en liste over former for adfærd, der betegner en alvorlig overtrædelse af den fælles fiskeripolitik. Listen tager udgangspunkt i de bestemmelser, der er fastsat inden for Organisationen for Fiskeriet i Det Nordvestlige Atlanterhav (NAFO).
Følgelig omfatter listen de former for adfærd, der også inden for NAFO betragtes som værende uacceptable: Obstruktion af fiskeriinspektørernes arbejde, forfalskning eller tilintetgørelse af bevismateriale, fiskeri uden fiskerilicens eller med falsk licens, forfalskning, afmontering eller tilsløring af fiskerfartøjets navn, registreringsnummer eller mærkning, anvendelse af forbudte fangstredskaber eller -metoder, fiskeri efter arter, der er underkastet fiskeriforbud eller fiskeri i en lukket zone, manglende overholdelse af reglerne for besiddelse eller opbevaring af fiskerivarer om bord, manglende overholdelse af regler og procedurer for omladning, forfalskning af oplysninger om fangster, indgriben i systemet for satellitsporing, forsætlig overtrædelse af reglerne for fjernkommunikation om fiskerfartøjers bevægelser, skibsførerens - eller dennes repræsentants - manglende iagttagelse af reglerne for landing eller omladning af fangst, når det gælder fiskerfartøjer fra tredjelande og endelig landing, udbud og transport af fiskerivarer, som ikke opfylder gældende handelsnormer, især hvad angår mindstemål.
I erkendelse af, at kontrolforanstaltninger udgør et vigtigt element i den fælles fiskeripolitik, finder vi det positivt, at der er udarbejdet en sådan liste. På vegne af Fiskeriudvalget udarbejdede jeg en udtalelse vedrørende ændring af forordning 2847/93 omhandlende etablering af et kontrolsystem i tilknytning til den fælles fiskeripolitik. I udtalelsen fremsatte jeg forskellige ændringsforslag, idet jeg gjorde gældende, at sanktioner for at være retfærdige og blive oplevet som værende retfærdige måtte forvaltes på samme måde i alle medlemslande. En given overtrædelse af den fælles fiskeripolitik må således medføre sammenlignelige sanktioner overalt i Fællesskaberne.
Ændringsforslagene blev vedtaget af Europa-Parlamentet, og jeg beklager derfor, at Kommissionen ikke har benyttet lejligheden til at indarbejde Europa-Parlamentets vedtagelser i det foreliggende forslag. Fiskerne ville have oplevet dette som et fremskridt i retning af en mere retfærdig behandling. Den enkelte medlemsstat skal fortsat være ansvarlig for det nationale kontrolkorps, mens Kommissionens opgave består i at sikre en koordineret gennemførelse af kontrollen.
Eftersom den fælles fiskeripolitik udsættes for stadigt stigende kritik fra fiskernes side, bør der i det mindste ikke kunne sættes spørgsmålstegn ved, hvorvidt reglerne forvaltes på rimelig og retfærdig vis. Det er imidlertid i dag en udbredt opfattelse, at systemet er uretfærdigt, hvilket tilskrives systemets alvorlige iboende mangler. Fiskerne mangler motivation for at samarbejde helhjertet om opbevaringsforanstaltninger, så længe de føler sig overbevist om, at deres kolleger ikke viger tilbage for ulovlig adfærd - og i øvrigt slipper fra ulovlighederne uden straf. De fleste af disse opbevaringsforanstaltninger vil være virkningsløse, medmindre de gennemføres i samarbejde med fiskerne.
Kommissionen må derfor fremlægge et forslag til sammenlignelige sanktioner for sammenlignelige overtrædelser af reglerne. Det er bydende nødvendigt, at der træffes foranstaltninger til løsning af problemet snarest muligt og før den planlagte ændring af den nuværende fælles fiskeripolitik i 2002.
Betænkning af Tatarella (A4-0197/99)

Palm
Jeg vil gerne starte med at takke ordføreren for en god betænkning. Specielt vigtige er de krav, der nævnes i forbindelse med en overgang til et nyt politisk system i Østtimor.
Når man diskuterer demokrati og Indonesien, er det imidlertid vigtigt at huske på, at Indonesien har besat endnu et land: Vestpapua. Dette land blev overdraget til Indonesien i 1963 med krav om, at der senest i 1969 skulle afholdes en folkeafstemning om landets fremtid. Der fandt ganske rigtigt en folkeafstemning sted, men den kan næppe kaldes demokratisk, da kun stammehøvdingene fik lov til at deltage. Den skulle endvidere være gennemført med udemokratiske metoder.
Vestpapua har overhovedet ingen kulturel samhørighed med Indonesien. Mere end 100.000 mennesker menes at være dræbt i kampe mellem den oprindelige befolkning, der primært er bevæbnet med buer og spyd, og den indonesiske hær, der er udrustet med moderne våben. Der rapporteres om politiske fanger, bombede byer og brug af kemiske våben. Tusindvis af vestpapuaer er flyttet til det nærliggende Papua Ny Guinea
Det er skandaløst, at verdenssamfundet ikke har reageret kraftigere på det igangværende folkemord på Vestpapua. Det manipulerede folkeafstemningsresultat skal erklæres ugyldigt, og befolkningen på Vestpapua skal snarest muligt træffe beslutning om sin fremtid.
Betænkning af Read (A4-0205/99)

Heinisch
Fru Reads betænkning viser, hvor stor betydning det har, at der udvikles et indre marked for lægemidler, og den viser vigtige strukturer for den kommende udvikling. Den offentlige sundhed og udviklingen af en slagkraftig europæisk industri skal stå i et fornuftigt afbalanceret forhold til hinanden. Generelt vil det blive nødvendigt at reducere afhængigheden af nationale refusionssystemer og opnå en fornuftig åbning med henblik på at opnå større individuelt ansvar. Dette kan også føre til mere privat forsikring og/eller til større individuelt ansvar og dermed muligvis til en større selvmedicinering. Dette betyder ikke nogen forringelse af solidaritetsprincippet, som tværtimod bevares og i sidste ende styrkes. Jeg kan kun vanskeligt forestille mig, at lægen på længere sigt vil blive opsøgt ved alle mindre sygdomme og skal ordinere et lægemiddel.
Jeg tror, det er vigtigt at holde sig apotekerens og lægens særlige rolle i forbindelse med selvmedicineringen for øje. Begge erhverv har udtalt sig om dette område, og jeg synes især godt om den brochure om selvmedicinering, som er udgivet af bl.a. den europæiske lægeforening, og som også er støttet af Europa-Kommissionen. En væsentlig faktor for et fungerende indre marked for lægemidler er godkendelsessystemet. Der er i de forløbne år gjort mange anstrengelser for at forbedre godkendelsessystemet, og både den centrale og den decentrale godkendelsesprocedure yder i dag et vigtigt bidrag til et indre marked for lægemidler. For fremtiden tror jeg generelt, det er særligt vigtigt at opnå et afbalanceret forhold mellem de nationale agenturers rolle og dermed også den decentrale procedure og så en rimelig central struktur.
I forbindelse med støtteudbetalingerne fra fællesskabet til Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering (EMEA) sidste sommer vakte EMEA's arbejde med vegetabilske lægemidler særlig opmærksomhed. Det fremgår af en ny publikation, at en ad hoc-arbejdsgruppe i de seneste måneder har ydet et fremragende stykke arbejde, som har ført til vigtige erkendelser om disse lægemidler i Den Europæiske Union.
Betænkning af Lannoye (A4-0401/97)

Lulling
Hr. formand, jeg beklager personligt meget, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse så hurtigt vedtog de fremsatte kompromisændringsforslag til betænkning af Lannoye om forslag til direktiv om honning. Resultatet er, at Kommissionens forslag bliver svækket. De omtalte kompromisændringsforslag vil ikke få den virkning, vi havde ønsket. Forslagene vil således ikke kunne begrænse de negative følgevirkninger for såvel forbrugerne som EU's honningproducenter af en lovgivning, som ikke i tilstrækkeligt omfang beskytter honning af høj kvalitet produceret i EU mod importeret honning. En lovgivning, som i øvrigt også åbner mulighed for svindel.
Det har desværre ikke været muligt at ændre de omtalte kompromisændringsforslag. Jeg har derfor undladt at stemme, idet jeg ikke kan stemme for en tekst, som ikke sikrer forbrugerne mulighed for nemt at kunne skelne mellem importeret honning og kvalitetshonning produceret inden for Fællesskaberne. Ud over de her anførte kritikpunkter finder jeg betænkningen ganske tilfredsstillende. Lad mig dog tilføje, at betegnelsen »importeret honning« også bør omfattte blandingsprodukter, hvori indgår honning produceret i lande uden for EU.
Endelig vil jeg gerne understrege, at forbedringer af produktion og markedsføring af honning forudsætter høje krav til kvalitet, til kontrol og til mærkning af honning, hvilket jeg også understregede i min betænkning om en ad hoc-forordning. Jeg ansøgte om EUR 65 millioner til formålet.Vi fik bevilget 15 millioner. Jeg beklager meget, at Kommissionen og Rådet ikke er på linje med Europa-Parlamentet, som med enstemmighed har vedtaget de to betænkninger, jeg har udarbejdet om situationen inden for europæisk biavl og om forbedring af produktion og markedsføring af honning. Jeg har imidlertid ikke opgivet håbet om, at vores forslag i næste lovgivningsperiode i højere grad vinder gehør. Jeg vil fortsat kæmpe for honningproducenterne i Europa og i EU og for deres produkter, som er af høj kvalitet. Jeg vil fortsat kæmpe i såvel som uden for Europa-Parlamentet.

Formanden
Fru Lulling, eftersom dette er et af vores sidste møder i denne samling, har jeg givet Dem ekstra taletid. Faktisk havde De kun ret til den halve tid. Se det som et af de små privilegier, jeg har mulighed for at tilbyde en kollega, som har været en særdeles flittig mødedeltager!

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries, Theorin og Wibe
Vi beklager, at dette direktiv, der stiler efter at gennemføre fælles indholdsregler, medfører klare ulemper for det svenske marked for syltetøj. Sverige har en tradition for en anden sammensætning af syltetøj end den europæiske (flere bær, mindre sukker). Det forslag, der nu er blevet vedtaget, betyder, at syltetøj med langt større sukkerindhold bliver dominerende på det svenske marked, hvilket vi beklager.
Vi har derfor valgt ikke at deltage i afstemningen. Desuden er vi af den opfattelse, at beslutninger om sådanne produkter måske bør afgøres i andre sammenhænge end af et i øvrigt hårdt belastet Europa-Parlament.

Cars
Da jeg ikke finder det nødvendigt med ensartede EU-definitioner på syltetøj og marmelade, kan jeg ikke stemme for betænkningen af Lannoye.

Ryynänen og Thors
Med beklagelse konstaterer vi, at betænkningen ikke indeholder bestemmelser om, at man skal kunne spore honningens oprindelse gennem pollen, og at reglerne om honningens oprindelse er utilfredsstillende. Vi håber på at kunne rette disse fejl, når fødevarelovgivningen justeres horisontalt.
Betænkning af Wijsenbeek (A4-0210/99)

Féret
Dette er en typisk belgisk affære. Og den er ikke spor morsom. Den føjer sig til den lange række af tilfælde af, hvad de belgiske myndigheder diskret benævner som »retsvæsenets uhensigtsmæssige aspekter«. Vi kunne nævne myrderierne i den wallonske Brabrant-provins. Vi kunne nævne mordet på en socialdemokratisk minister eller den utilfredsstillende efterforskning i sagen om Julie, Mélissa, An og Efje. Eller vi kunne nævne den manglende efterforskning i sagen om Lubna Benaïssa, som blev offer for den offentlige anklager i Bruxelles, Benoît Dejemeppe, og dennes inkompetence.
I januar 1995 anmeldte en af mine medarbejdere mig for overtrædelse af sociallovgivningen i forbindelse med, at jeg havde nægtet at forlænge den pågældendes ansættelsesforhold. Der blev aldrig foretaget nogen forundersøgelse i sagen.
En enkel administrativ undersøgelse ville have vist, at jeg har opfyldt alle formaliteter i forhold til den sociale sikringsordning, ligesom undersøgelsen ville have vist, at min første indbetaling hertil på mere end BEF 200.000 aldrig blev bogført og fortsat ikke er tilbagebetalt til mig. Fire år efter denne uretmæssige anmeldelse vedbliver anklagemyndigheden i Bruxelles med at forfølge mig og vil nu indstævne mig for kriminalretten - og det på et tidspunkt, hvor Agusta Dassault-sagen tager sin begyndelse, samtidig med at vi befinder os midt i en valgkamp. Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet er sig da også bevidst, at sagen kunne rumme et element af forfølgelse, idet udvalget i sin betænkning taler om »alvorlig tvivl om grundlaget for den påtænkte retsforfølgelse« og peger på mistanken om fumus persecutionis .
Endnu en gang må Belgien se sig ydmyget på grund af den offentlige anklager i Bruxelles og dennes stødende og sygelige stivsindethed. Jeg vil begære hans tilbagetræden, som også anbefalet af en undersøgelseskommission nedsat af det belgiske parlament.
Betænkning af Fayot (A4-0216/99)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg undlod at stemme i forbindelse med den endelige afstemning om betænkning af Fayot om ændring af bilag V til forretningsordenen. Jeg er af den opfattelse, at de vedtagne bestemmelser er affødt af den aktuelle situation og har til formål at løse problemerne vedrørende regnskabsåret 1996. Det er imidlertid aldrig tilrådeligt at ændre generelle retningslinjer med henblik på at løse et specifikt problem. Jeg vil i øvrigt gerne knytte to kommentarer af mere formel karakter til denne sag.
Den første kommentar ligger i forlængelse af hr. Hermans indlæg og vedrører det forhold, at vedtagelsen af ændringer af bilag V til forretningsordenen kræver absolut flertal. De har i denne henseende handlet helt korrekt og i overensstemmelse med traktaten. I traktaten anføres det således, at forretningsordenen vedtages af Europa-Parlamentets medlemmer med absolut flertal. I virkeligheden burde vi have anvendt samme procedure, da vi under Europa-Parlamentets mødeperiode i april vedtog ændringen af bilag VI til forretningsordenen om de stående udvalgs sagsområder. Ja, nu henvender jeg mig til Dem, hr. formand, med denne kommentar. Men i virkeligheden er den naturligvis rettet til Præsidiet. Jeg vil blot gøre opmærksom på, at de to bilag ikke er forskellige indholdsmæssigt. Det er af rent praktiske årsager, at disse tekster anføres i bilagene til forretningsordenen, idet de på grund af deres omfang ville optage uforholdsmæssigt megen plads i den egentlige forretningsorden. I begge tilfælde er der imidlertid tale om vigtige bestemmelser, og vedtagelsen af bilagstekster bør ske i henhold til de procedureregler, der finder anvendelse i forbindelse med vedtagelsen af tekster, som indgår i selve forretningsordenen.
Min anden kommentar vedrører tekstens ikrafttræden. Vi vedtog, at de nye bestemmelser skulle træde i kraft omgående, mens flere af udvalgets ændringsforslag blev forkastet. I forbindelse med afstemningen om betænkning af Elles stemte vi således for uden at vide, hvad vi helt præcist stemte om. Får vi i fremtiden behov for at lade en vedtagelse træde i kraft meget hurtigt, bør der efter min opfattelse være minimum en dags frist, således at vi i det mindste har adgang til den vedtagne tekst i dens endelige ordlyd, og således at vi ikke stemmer uden at vide præcist om hvad. Det er i henhold til forretningsordenen muligt at beslutte, at en tekst skal træde i kraft hurtigere end normalt, hvilket vil sige før den følgende mødeperiode. Omgående ikrafttræden finder jeg imidlertid ikke rimelig.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, tillad mig at kommentere Deres indlæg. Jeg har to gange præciseret over for Europa-Parlamentets medlemmer, at en vedtagelse af forslaget ville betyde, at de nye bestemmelser trådte i kraft med øjeblikkelig virkning. Eftersom informationen er givet to gange, vil jeg tillade mig at antage, at mine kolleger er så opmærksomme, at de er klar over konsekvenserne af deres stemmeafgivning.
Hvad angår Deres første kommentar, burde De efter min opfattelse have rejst spørgsmålet på et tidligere tidspunkt. Den nye forretningsorden er langt mere entydig i denne henseende. Men det kan naturligvis diskuteres.
Betænkning af Thyssen (A4-0207/99)

Lukas
Begrundelse for at forkaste ændringsforslag 4: Jeg kunne stemme for dette forslag, hvis det lød som følger:
«Rådet kan enstemmigt beslutte, undtagelsesvis tillade en beslutning med kvalificeret flertal, hvorefter en medlemsstat efter forslag fra Kommissionen ...«

Souchet
I forlængelse af Det Europæiske Råds møde i Wien den 11. og 12. december 1998, har Kommissionen fremsat forslag til ændring af direktiv 78/388/EØF om muligheden for forsøgsvis at anvende en nedsat momssats for arbejdskraftintensive tjenesteydelser.
Kommissionens ændringsforslag omfatter i direktivets artikel 28 et nyt afsnit 6, hvorved der indføres en godkendelsesprocedure, ifølge hvilken Rådet træffer afgørelse med enstemmighed på forslag fra Kommissionen og således kan tillade, at de medlemsstater, der måtte ønske det, for perioden fra den 1. januar 2000 til den 31. december 2002 kan anvende en nedsat sats på lokale arbejdskraftintensive tjenesteydelser, såfremt disse i øvrigt opfylder visse nærmere specificerede betingelser.
I-EDN-gruppen har ved flere lejligheder gjort opmærksom på, at der efter vores opfattelse er nær sammenhæng mellem en nedsættelse af momssatserne og en positiv udvikling i beskæftigelsen. Det foreliggende forslag til ændring af direktiv 78/388/EØF er således et skridt i den rigtige retning. Forslaget giver medlemsstaterne en god håndsrækning, som de givetvis næsten alle vil tage imod.
I-EDN-gruppen stemte imidlertid imod ændringsforslag 4 fremsat af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Forslaget blev vedtaget med 423 stemmer imod 61. I henhold til ændringsforslag 4 skal Rådet således ikke træffe afgørelse med enstemmighed, men med kvalificeret flertal. I traktaten hedder det imidlertid, at samtlige skattemæssige bestemmelser omfattet af fællesskabsretten skal vedtages af Rådet med enstemmighed. Euroføderalisterne gør endnu en gang et forsøg på at omgå traktatens bestemmelser og fratage Rådet en af dets rettigheder i forhold til Kommissionen. Vedtages det, at der kan træffes afgørelser med kvalificeret flertal i skattemæssige spørgsmål, sådan som et stort flertal af Europa-Parlamentets medlemmer ønsker, fjerner vi samtidig et element af afgørende betydning for den nationale suverænitet. Vedtagelsen vil være et alvorligt anslag mod den enkelte medlemsstats ret til at fastsætte og opkræve skatter.
Vi er alle bekendt med, at Europa-Parlamentet ved flere lejligheder har vist sig at være positivt indstillet over for indførelsen af en EU-skat. I det foreliggende tilfælde kommer denne holdning til udtryk på underfundig vis i form af en tekst, som giver medlemsstaterne mulighed for at nedsætte momssatsen, samtidig med at man forsøger at ændre det juridiske grundlag, der er fastsat i traktaterne. Man forsøger at ændre proceduren for Rådets vedtagelse af Kommissionens forslag af skattemæssig karakter.

Hory
Hr. formand, jeg beder Dem undskylde, at jeg først på nuværende tidspunkt fremkommer med bemærkninger til protokollen fra gårsdagens møde. Jeg har netop opdaget, at jeg er anført som fraværende, hvilket ikke er korrekt. Jeg benyttede ikke det elektroniske afstemningsanlæg, hvorfor jeg ikke formelt kan bevise min tilstedeværelse. Jeg var imidlertid ophavsmand til et beslutningsforslag, som gav anledning til debat om listen over aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning. Jeg bad om ordet med henblik på at forsvare mit forslag, hvilket såvel fru von Wogau som hr. Priestley bemærkede. Formanden fandt det desværre ikke muligt at give mig ordet, men jeg var i alt fald til stede under mødet.

Formanden
Udmærket, jeg skal notere mig det.

Berthu
Hr. formand, der er et forhold, som eksperterne ikke har taget højde for, og som kaster en skygge over de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker for de kommende år. Europa oplever en økonomisk afmatning med en nedgang i væksten på ca. 2 %, samtidig med, at arbejdsløsheden fortsat er høj, omkring 10 %. For USA's vedkommende ligger den økonomiske vækst til gengæld på mere end det dobbelte og arbejdsløsheden på det halve. Som en logisk følge heraf har euroen mistet styrke i forhold til dollaren siden dens indførelse 1. januar 1999.
Denne udvikling står selvsagt i skarp modsætning til de gyldne løfter om, at Den Monetære Union markerede starten på en ny æra med økonomisk vækst og positiv udvikling i beskæftigelsen. Man vil naturligvis anføre, at euroen juridisk set kun har eksisteret i fire måneder, og at det derfor er for tidligt at drage sådanne konklusioner. Det er imidlertid ikke korrekt, eftersom de bilaterale vekselkurser mellem de europæiske valutaer blev fastlagt pr. 1. maj 1998, altså for et år siden. Det har endvidere i adskillige år været målet at holde kursudsving mellem valutaerne indbyrdes inden for en snæver margin. Det er således ikke rimeligt helt at friholde euroen - og den europæiske forvaltning i al almindelighed - for ethvert ansvar i denne henseende.
Det er især påfaldende, at den økonomiske vækst er svagest i lande, som står centralt i eurosystemet, og som er nettobidragydere til strukturfondsystemet. Væksten er til gengæld størst i lande, der befinder sig i periferien af eurosystemet, og som modtager støtte fra EU. Vi må således spørge, om ikke kernelandenes faldende vækst smitter af på EU som helhed, og om ikke den økonomiske afmatning, der således forstærkes af forvaltningen i Bruxelles, smitter af på euroen og svækker denne?
I-EDN-gruppen ønsker at skabe ny økonomisk vækst i EU dels ved at reducere indbetalingerne til strukturfondene dels ved at indføre større fleksibilitet i forvaltningen af euroen. Efter vores opfattelse bør vi genindføre en vis monetær fleksibilitet, og euroen bør tilpasses situationen i de enkelte medlemslande. Efter vores opfattelse bør de nationale valutaer således bevares også efter 1. januar 2002 sammen med euroen, som dermed blot bliver en fælles valuta.

Martin, David
Jeg stemmer for betænkningen af Fourçans om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politik.
I betænkningen understreger man med rette behovet for at skabe en bedre samordning mellem de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken, hvor der tages hensyn til behovet for en sammenhængende strategi for beskæftigelse, vækst, stabilitet og økonomiske reformer samt for en forbedret procedure med hensyn til indhold, tidsmæssig koordinering og forholdet mellem de implicerede rådsudvalg.
Ordføreren har også min opbakning til at kræve offentlige/private investeringer for at få en moderne transport- og kommunikationsinfrastruktur i Unionen, og jeg støtter hans opfordring til Kommissionen og Rådet om at finde passende finansieringsmekanismer - f.eks. en udvidet rolle for EIB.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt imod betænkningen af følgende grunde:
1.Tanken om en fælles økonomisk politik er principielt forkert. Medlemslandenes individuelle økonomiske strukturer gør det nødvendigt med en varieret politik med nationale særpræg. Reel konvergens kræver en anderledes politik. Formel konvergens fører derimod til uoverensstemmelse i det politiske resultat.2.En fælles økonomisk politik styret af Unionen er et groft indgreb i den nationale selvstændighed og et overgreb imod de nationale parlamenter. Disse prærogativer i den økonomiske politik er en uerstattelig del af demokratiet.3.Den af betænkningen (og indlægget) anbefalede politik repræsenterer en ensidigt teoretisk tankegang og en speciel politisk teori. Den strider imod en stor del af den moderne økonomiske videnskabs opfattelse og observationer.
Mendes Bota
Lad os sætte tingene på plads igen. De forudsigelser for den økonomiske vækst i EU, der blev fremsat i vinter, er blevet nedjusteret i foråret, men der er ikke grund til hverken panik eller euroskepsis. Der er hverken tale om krise eller konjunkturtilbagegang, men kun om en afdæmpet vækst. Som Wim Duisenberg sagde for nogle dage siden, så afspejler det aktuelle bytteforhold mellem euro og dollar en stærk dollar og ikke en svag euro. Dette hænger sammen med den forskellige økonomiske vækst i eurozonen og USA. Dette land gennemlever niende år i træk en exceptionel vækstperiode baseret på forbrug, private investeringer og kapitalmarkedets dynamik, men der er tegn på afdæmpning i andet kvartal: et privat forbrug, der er for afhængigt af aktiemarkedet, et galoperende underskud på handelsbalancen og en mere restriktiv pengepolitik, således som det ses af den seneste stigning i renten for langfristede lån.
Heroverfor viser den europæiske økonomi tegn på styrkelse i det andet kvartal af 1999. Euroens relative svækkelse har fået den interne efterspørgsel til at stige. Lafontaines afgang har indgydt de tyske arbejdsgivere tillid.
Den historiske kendsgerning er jo, at der med skabelsen af euroen er skabt de fundamentale betingelser for økonomisk vækst: ingen valutarisici for virksomhederne, de laveste renter i dette århundrede, dynamisering af handelssamkvemmet i EU og en større samordning af den økonomiske og monetære politik mellem medlemsstaterne.
Den største udfordring, som Europa står over for, er udviklingen af en ny policy mix , der effektivt kan forene skabelsen af permanente arbejdspladser og en varig og bæredygtig økonomisk vækst. Det er etableringen af en europæiske vækst- og beskæftigelsespagt, der til fulde involverer arbejdsmarkedets parter, og en stærk politisk vilje hos medlemsstaterne til at indføre de nødvendige strukturreformer, til at bevæge sig frem mod et informationssamfund af europæisk type og til ikke at svække indsatsen for en større harmonisering inden for skatter og afgifter.
Det er på dette punkt, hvor vi tillader os at give udtryk for et forbehold, hvad angår en passage i Fourçans-betænkningen, hvor det fremgår, at det nødvendigvis skal siges, at landene med den laveste arbejdsløshed er dem, der i mange år har gennemført sådanne reformer. Det er ikke rigtigt! Se på Portugal, med et af de laveste arbejdsløshedstal i Europa, og hvor der endnu ikke har været politisk mod til at gennemføre nogen strukturreform, hverken på sundheds-, uddannelses-, socialsikrings- eller skatteområdet!
Der er heller ikke noget marked for risikovillig og innovativ kapital som påpeget i Kommissionens henstilling.
Og den fremlagte stabilitets- og konvergenspagt bygger, ligesom i andre lande, på urealistiske og alt for optimistiske forudsætninger, og man kommer ikke nærmere målet med at sanere de offentlige budgetter med henblik på at undgå budgetunderskud og opnå sundere offentlige finanser.
Betænkning af Menrad (A4-0239/99)

Wolf
Betænkningen af Menrad - forsåvidt passer det godt, at hr. Berthu netop har talt om den økonomiske og politiske situation - forsøger jo endnu en gang at tage spørgsmålet om den europæiske beskæftigelsespolitik op forud for den europæiske beskæftigelsespagt, som sikkert vil blive afsluttet i Köln. Det store drama er imidlertid, at det i øjeblikket ikke ser ud til, at der også virkelig bliver hældt et ændret indhold i denne nye kooperatistiske form. De beskæftigelsespolitiske principper er fortsat dem fra Luxembourg med al deres tvetydighed. De grundlæggende træk i den økonomiske politik er denne gang udpræget uafgjorte og uklare, så det ender med, at man i første omgang blot kører videre, hvilket er yderst problematisk, når man tager de ophobede problemer i betragtning. De markedsreformer, som skal udgøre det tredje element, består af en endnu ikke klart defineret blanding af dereguleringsforestillinger og nødvendige rammedefinitioner for en fair konkurrence på det indre marked.
Det betyder, at selvom vi kan hilse det velkomment, at Den Europæiske Union vil til at skabe en slags forudsætning for en europæisk inddæmningsmodel inden for den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken, må vi alligevel advare imod det, hvis denne konstruktion ikke samtidig bliver forbundet med indholdet, nemlig at ændre den økonomiske politiks retning til en økonomisk politik, som sigter mod virkelig at prioritere varig og meningsfyldt beskæftigelse, en økonomisk politik, som tager emnet om omfordeling af arbejdet op igen, en økonomisk politik, som også igen virkelig rykker de nødvendige opgaver med at udvikle bæredygtighed, at opfylde forpligtelserne fra Rio og at optræde solidarisk i omgangen med og stabiliseringen af det europæiske naboskab inden for den europæiske økonomiske politiks horisont, i stedet for at opfatte den økonomiske politik som en slags aggregeret mikropolitik for de store virksomheder, som det er sket i de sidste 20 år med de kendte og åbenlyse negative resultater, som hele Europa lider under i dag.

Andersson, Hulthén, Sandberg-Fries og Theorin
Det Europæiske Råd i Wien støttede udarbejdelsen af en politik, der tager sigte på vækst og beskæftigelse, og som integrerer de makroøkonomiske og beskæftigelsespolitiske dimensioner. Vi mener, at den aktuelle høje arbejdsløshed truer den europæiske velfærdsmodel. Når millioner af mennesker går arbejdsløse år efter år, skades tilliden til samfundet og demokratiet.
Betænkningen af Menrad om Europa-Parlamentets bidrag til den europæiske beskæftigelsespagt er et vigtigt bidrag til styrkelse af beskæftigelsen i Europa. Vi hilser derfor betænkningen velkommen med visse forbehold. I betænkningen anbefales det at støtte en undersøgelse af en eventuel aftale mellem arbejdsmarkedets parter om en basisløn. Vi mener ikke, at det er måden at bekæmpe f.eks. social dumping på. I stedet mener vi, at man bør fokusere på andre foranstaltninger - f.eks. basisregler på det arbejdsretlige område.
Betænkningen opstiller endvidere krav om bl.a. lettelser i beskatningen af virksomhedernes udbytte og formueafkast og en sænkning af de indirekte lønomkostninger. Det er ikke noget, som vi principielt er imod. Tværtimod anser vi det for overordentligt vigtigt med et godt virksomhedsklima, men vi mener, at det er nationale spørgsmål, som de enkelte medlemsstater selv må tage stilling til.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en betænkning om den europæiske beskæftigelsespagt. Vi er meget positive over for at prioritere beskæftigelseshensynet i den økonomiske politik og går derfor varmt ind for beskæftigelsespagten.
Der er dog enkelte punkter i betænkningen, som vi ikke kan støtte. Der opfordres bl.a. til at indføre en aftalebaseret mindsteløn på europæisk plan. Det er en dårlig idé. Lønspørgsmål er ikke et europæisk anliggende. Der opfordres også til en tilnærmelse af selskabsskatten. Vi er ikke tilhængere af en harmonisering af selskabsskatten. Derimod er vi i høj grad tilhængere af at indføre et mindsteniveau for selskabsskatten på europæisk plan.

Martin, David
Den Europæiske Unions største udfordring består i dag i at afskaffe arbejdsløsheden. Det er uacceptabelt, at 18 millioner europæere ikke kan finde et arbejde.
Den europæiske beskæftigelsespagt vil ikke alene kunne løse dette problem, men den kan bidrage hertil, og den er en kærkommen anerkendelse fra medlemsstaterne af, at der kan gøres mere gennem samarbejde end gennem en individuel indsats fra de enkelte lande.
Jeg glæder mig specielt over ordførerens opfordring til at prioritere de små og mellemstore virksomheder, styrke forskning og udvikling, fremme miljøbeskyttelsen, involvere den tredje sektor, fremme uddannelse og erhvervsuddannelse og fremme social integration.
Til trods for ordførerens realistiske erklæring om, »at særlige beskæftigelsesprogrammer for bestemte grupper (unge, kvinder, langtidsledige, handicappede) kan gennemføres på nationalt plan og ikke overvejende skal finansieres af EU«, håber jeg imidlertid, at Unionen vil engagere sig i at støtte disse grupper.
Jeg stemmer for denne betænkning og har tillid til, at Det Europæiske Råd i Köln vil tage den op til seriøs overvejelse.

Skinner
Europa-Parlamentets Labour-parti mener, at følgende afsnit i ovenstående betænkning er subsidiaritetsspørgsmål, hvorfor vi ikke kan støtte dem.
Afsnit 13 - en europæisk mindsteløn-Afsnit 14 - tilnærmelse af landenes selskabsbeskatning.
Theonas
Hyldesten af det særlige kapitel om beskæftigelsen, som er blevet føjet til Amsterdam-traktaten, og om igangsættelsen af den såkaldte Luxembourg-procedure, som skulle føre til en formindskelse af arbejdsløsheden, forblev en hyldest, og man indrømmer faktisk allerede nu, at disse foranstaltninger er blevet en fiasko, eftersom man udvikler en europæisk beskæftigelsespagt.
Naturligvis har EU og medlemsstaterne ikke opnået noget som helst brugbart resultat af den indtil i dag førte politik, hverken på makroøkonomisk eller på socialt niveau. Vurderingen af den socioøkonomiske situation bekræfter, at ikke nok med at den samlede beskæftigelse ikke er steget og arbejdsløsheden ikke er blevet mindre, men officielt er det blevet et central mål i de førte politikker, at arbejdsløsheden skal deles. Det er ikke tilfældigt, at det er de lande, der som de første greb til generelle arbejdsmarkedsreformer i retning af at udvikle deltidsarbejde og andre former for fleksibel beskæftigelse, der får »lykønskninger« af EU på dette område.
Derfor kan vi ikke være andet end urolige, især når vi hører, at man fremmer nye initiativer, der stadig ligger inden for rammerne af den samme politik. De planer, der har set offentlighedens lys vedrørende indholdet af den europæiske beskæftigelsespagt, lader ikke nogen tvivl tilbage om, at man vil fortsætte den samme politik, dog med endnu større krav. Fuld beskæftigelse er forladt som mål. Gennem en større sammenkædning af proceduren for de generelle økonomiske retninger og proceduren for retningslinjerne for beskæftigelsen fremmes en yderligere underkastelse af forholdsreglerne for løn- og i al almindelighed socialpolitikken under de kvælende begrænsninger, der ligger i kriterierne for konvergens og i Stabilitetspagten. Gennem institutionaliseringen og forsøget på en yderligere forstærkning af den »mangesidige kontrol« i socialpolitikken forsøger man at fratage de nationale regeringer enhver mulighed for at tage forholdsregler, hvis de er forskellige fra dem, som Bruxelles pålægger. Kort sagt er vi i praksis på vej til at overskride selve traktaterne, ligesom også løn- og hele socialpolitikken faktisk underlægges kontrol og trussel om sanktioner fra Bruxelles.
Vi må nødvendigvis understrege vores modstand over for de planer, man søger at fremme. Vi nægter at kalde forsøget på at underkaste fagbevægelsen en begrænsning af dens virke inden for de forudbesluttede finansielle og mere generelt makroøkonomiske valg, der stammer fra Stabilitetspagten, for »social dialog« i dette ords egentlige betydning. En sådan udvikling ville ændre kollektivforhandlingernes karakter, den ville undervurdere styrkeforholdets rolle i forbindelse med fastlægningen af indholdet i overenskomsterne, den ville fuldstændigt ændre fagforeningerne til simple administratorer og eksekutorer af regeringsbeslutningerne.
Vi må udtrykke vores uro, for jo flere foranstaltninger der indføres for at begrænse arbejderklassens indtægter og rettigheder, desto mere stiger presset for yderligere reformer. De er nået til det punkt, at de betvivler selv den inderste kerne i arbejderretten. Lønarbejderne forstår ud fra deres erfaring, at de ikke har nogen som helst gavn af sådanne fremgangsmåder. De kan se, at den planlagte europæiske beskæftigelsespagt samt EU's centrale politik, sådan som den kommer til udtryk i Kommissionens rapporter om den såkaldte »økonomiske reform« og i regeringsrepræsentanternes relativt forøgede tomme snak, sigter mod at fremme smidigheden på arbejdsmarkedet yderligere, at fortsætte kuldkastelsen af det sociale sikkerhedssystem, at forøge lønarbejdernes skattebyrder samtidig med en formindskelse af bidragene på arbejde til gavn for arbejdsgiverne. Lønarbejderne ved i dag, at en økonomisk og monetær politik, der sigter mod en talmæssig velstand og en for enhver pris formindskelse af de finansielle udgifter, har brug for »arbejdsdygtige, tilpasningsdygtige og fleksible« lønarbejdere. De ved, at der ikke er nogen grænser for forsøget på at kuldkaste deres rettigheder. Den eneste bremse for denne proces er deres målbevidste kamp for en anden politik, der er baseret på fuld og fast beskæftigelse som mål, og som udvider - i stedet for at indskrænke - deres rettigheder, en politik, hvor mennesket og dets behov står i centrum, en politik, der fremmer udviklingen og produktionsinvesteringerne til gavn for arbejds- og produktionsverdenen.
Betænkningen for Socialudvalget annekterer disse retningslinjer for smidiggørelsen af arbejdsmarkedet og den yderligere fremme af de meddelte reformer, idet den kræver »afskaffelse af de stive ordninger på arbejdsmarkedet, begrænsning af bidragene og et fald i de indirekte arbejdsomkostninger, idet den støtter smidige arbejdstider«. Af disse grunde vil vi stemme imod.
Betænkning af Elles (A4-0196/99)

Dell'Alba
Hr. formand, først et anerkendende ord til I-EDN-gruppen, som i øjeblikket er den gruppe, som er bedst repræsenteret her i salen. Gruppens medlemmer vil således kunne glæde sig over, at jeg med følgende udsagn til dels erklærer mig enig med min kollega hr. Fabre-Aubrespy: Vi har set meget her i Europa-Parlamentet, men bestemmelser, som træder i kraft omgående, som træder i kraft et øjeblik efter, at stemmerne er talt op, og endnu inden vedtagelsen er optaget i mødereferatet, det er trods alt en nyskabelse. Men i øvrigt er proceduren helt i tråd med den ånd, der prægede vedtagelsen af den forelagte betænkning af Elles.
Jeg havde et indlæg i går og vil fortsætte i de samme baner i dag. Det glæder mig, at der er mange franske medlemmer blandt tilhørerne i dag. Mine franske kolleger vil vide, at en fransk venstrefløjspolitiker - i øvrigt en af vores kolleger - har udtalt: »De har juridisk set uret, eftersom De politisk set er i mindretal«. Med forlov. Det forekommer mig, at hr. Elles har fået den tanke, at blot man har flertallet med sig, kan man tilsidesætte reglerne, det være sig forretningsordenen eller andre bestemmelser.
Vi har således vedtaget en tekst, som jeg har kæmpet imod til det sidste. Jeg vil imidlertid fortsætte kampen, jeg er klar til at kæmpe her, uden for Europa-Parlamentets vægge, ved Domstolen. Jeg kan ikke acceptere at sidde i et Parlament, som med sine vedtagelser stadfæster usandheder, og som således i retlig forstand begår dokumentfalsk, vedtager falske dokumenter, misbruger ægte dokumenter. Vi har vedtaget en tekst, som er decideret usand. Vi besluttede, at vi ikke ville meddele Kommissionen decharge, hvilket ikke var sandt. Jeg har stemt imod forslaget og jeg erklærer mig klar til kamp. Jeg vil gøre mit yderste for a sikre, at vi fortsat har retsstaten som fundament, uanset hr. Elles eller andre. Jeg vil kæmpe imod, at forældede venstrefløjsbegreber vinder indpas. Demokratiet må og skal efter min opfattelse hvile på faste retsregler.

Formanden
De anerkender naturligvis, som alle tilstedeværende, at Europa-Parlamentet træffer sine beslutninger med den største indsigt. Jeg vil ikke sætte spørgsmålstegn herved. Europa-Parlamentets beslutninger er besindige og forstandige. Punktum.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil ikke gå ind i den dialog, De har indledt foranlediget af mit indlæg. Jeg vil holde mig til stemmeforklaringen. Vi har i I-EDN-gruppen rent faktisk stemt for den forelagte betænkning af Elles, især på grund af første afsnit i betænkningen - vent nu blot et øjeblik, hr. Dell'Alba, inden De forlader salen - som sagt, især på grund af første afsnit i betænkningen. Jeg erkender, at indholdet ikke helt er i overensstemmelse med virkeligheden, med der er dog i vores øjne tale om et klart politisk signal.
For første gang har et flertal af Europa-Parlamentets medlemmer tydeligt udtalt, at de ikke kan meddele Kommissionen decharge for regnskabsåret 1996. For første gang har vi sort på hvidt givet udtryk for, at vi ikke kan meddele decharge, mens vi den 17. december blot forkastede et forslag om at meddele decharge - i øvrigt et forslag stillet af Den Socialdemokratiske Gruppe og vedtaget in extremis med et snævert flertal i Budgetkontroludvalget. Vi har endvidere i betænkningen indarbejdet Europa-Parlamentets afgørelse af 17. december 1998 om årsagerne til ikke at meddele decharge. De anførte årsager indeholder en række kritikpunkter, som allerede på daværende tidspunkt burde have ført til et mistillidsvotum.
Vi har i dagens debat ikke blot oplevet underlødige kommentarer til første afsnit i den forelagte betænkning. Vi er også blevet præsenteret for et ganske usædvanligt ændringsforslag stillet af Den Socialdemokratiske Gruppe. Gruppen stillede forslag om at lade det omtalte afsnit udgå af betænkningen. Efter min opfattelse er forslaget betegnende for Den Socialdemokratiske Gruppes hykleriske holdning i denne sag. Gruppen stillede således forslag om, at vi undlod at anføre, at vi nægter at meddele Kommissionen decharge. Gruppen stillede forslag om, at vi undlod at vedlægge vores redegørelse af 17. december 1998. Var Den Socialdemokratiske Gruppes forslag blevet vedtaget - og 212 af Europa-Parlamentets medlemmer stemte desværre for forslaget - ville vi ikke have nægtet Kommissionen decharge, og redegørelsen om årsagerne til at nægte decharge - en redegørelse, hvori der, som nævnt, rettes en alvorlig kritik mod Kommissionen - ville ikke have juridisk gyldighed. Jeg er således glad for, at den foreliggende betænkning af Elles blev vedtaget.

Deprez
Europa-Parlamentet nægtede at meddele Kommissionen decharge for regnskabsåret 1996. Afgørelsen gav anledning til megen debat, og vi kender alle de politiske konsekvenser, der fulgte heraf.
For første gang i De Europæiske Fællesskabers historie har den samlede Kommission måttet træde tilbage som følge af de mange kritikpunkter og vidnesbyrd om Kommissionens svigten. Meget kunne tilføjes eller gentages i denne sammenhæng. Rådet og Europa-Parlamentet bærer i en vis forstand også en del af ansvaret for den aktuelle krise.
Stillet over for nye udfordringer efter murens fald og nye udfordringer fremkaldt af den stigende globalisering af økonomien har Rådet og Europa-Parlamentet ufortrødent pålagt Kommissionen nye opgaver uden at drage den logiske konsekvens heraf og tilføre Kommissionen flere ressourcer ikke mindst i form af flere medarbejdere.
Det nye Europa-Parlament og den nye Kommission bør efter min opfattelse tage tråden op, hvor vi nu slipper den, og med friske øjne - om muligt i nært samarbejde - vurdere, hvilke konklusioner og konsekvenser der bør drages af forløbet.
Når dette er sagt, vil jeg gerne tilføje, at jeg - som ordføreren - er af den opfattelse, at vi nu bør tage De Europæiske Fællesskabers regnskab for regnskabsåret 1996 til efterretning, således at arbejdet med senere års regnskaber kan fortsætte.
Og lad os så understrege over for EU's borgere, at det forhold, at vi tager regnskabet til efterretning, intet ændrer ved, at Europa-Parlamentet nægter at meddele Kommissionen decharge for regnskabsåret 1996.

Lukas
Jeg har stemt imod denne betænkning, fordi der ikke var flertal for ændringsforslag 2 og 3.
Betænkning af Brinkhorst (A4-0201/99)

Fabre-Aubrespy
Jeg har stemt for den foreliggende betænkning af Brinkhorst, som foreslår, at afgørelsen om decharge for regnskabsåret 1997 udsættes. Det ville være ulogisk, om Europa-Parlamentet umiddelbart før den indeværende valgperiodes udløb besluttede at meddele Kommissionen decharge. Vi råder på nuværende tidspunkt heller ikke over de fornødne oplysninger, eftersom Den Uafhængige Ekspertgruppes anden beretning først foreligger i løbet af efteråret 1999. Vi er således ikke på nuværende tidspunkt i stand til at træffe en endelig afgørelse i sagen.
Jeg vil dog ikke undlade at påpege, at afstemningen har været bemærkelsesværdig i flere henseender. Tre ændringsforslag - som ikke var fremsat af vores gruppe, men af De Grønne - nemlig ændringsforslagene 2, 3 og 7 blev forkastet med stort flertal, med ca. 400 stemmer for og 115 imod. Ændringsforslag 2 anførte, at Kommissionen i henhold til traktatens artikel 276 har pligt til på forespørgsel at give Europa-Parlamentet alle oplysninger, Europa-Parlamentet måtte finde nødvendige. Ændringsforslaget blev forkastet. Det blev i ændringsforslaget præciseret, at informationsretten indebærer, at Kommissionen har pligt til i fuldt omfang at fremsende alle dokumenter, Europa-Parlamentet måtte skønne nødvendige for at varetage hvervet som dechargemyndighed. Forslaget blev som nævnt forkastet. Ændringsforslag 3 omhandlede ECHO-sagen. Og ændringsforslag 7 omhandlede problemerne med eksterne medarbejdere og disses ansættelsesforhold.
De 112 eller 115 medlemmer af Europa-Parlamentet, som stemte for disse forslag, gør Europa-Parlamentet ære, idet de giver udtryk for den holdning, at Europa-Parlamentet har ret til at udøve kontrol med Kommissionen, har ret til at føre tilsyn med Kommissionens budgetforvaltning, og at Kommissionen har pligt til at overholde traktaterne og stille alle fornødne oplysninger til rådighed for Europa-Parlamentet.
De, der stemte imod de omtalte ændringsforslag, har ikke bidraget til at styrke Europa-Parlamentets image. De vidner om den hykleriske holdning, Europa-Parlamentet har indtaget i de sidste seks måneder. Uden Den Uafhængige Ekspertgruppe - udpeget af Europa-Parlamentet - ville vi ikke have haft en klar vurdering af Kommissionens virke. Uden den ville Kommissionen ikke være trådt tilbage, den ville ikke have oplevet et mistillidsvotum.

Deprez
Kommissionen er trådt tilbage efter den til tider voldsomme debat vedrørende afgørelsen om decharge for Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1996, og i september 1999 offentliggøres Den Uafhængige Ekspertgruppes anden beretning. Den logiske konsekvens heraf må være, at vi udsætter afgørelsen om decharge for regnskabsåret 1997, eftersom dette budget har været forvaltet af den Kommission, som måtte træde tilbage på grund af dens svigt i forbindelse med forvaltningen af 1996-budgettet.
Der er grund til at understrege, som ordføreren anfører, at meddelelsen af decharge er en politisk handling, hvorved opdragsgiver udtrykker tillid til den bemyndigede.
Hvordan skulle Europa-Parlamentet kunne udtrykke tillid til den afgåede Kommission? Ville det ikke være særdeles selvmodsigende? Ikke mindst i betragtning af, at en undersøgelse af forvaltningen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1997 nødvendigvis må inddrage det foregående regnskabsår. Den aktuelle ulykkelige situation kaster skam og skændsel over forvaltningen af budgettet for begge regnskabsår. En tilbundsgående undersøgelse af svig og uregelmæssigheder er forudsætningen for at få gennemført de nødvendige reformer, herunder reformer med hensyn til kommissionsmedlemmernes personlige ansvar.
Det glæder mig, at Europa-Parlamentet har formået at stå fast på sit krav om fyldestgørende oplysninger om Kommissionens budgetforvaltning, hvorved uacceptabelt svig og uregelmæssigheder er kommet for dagen. Forvaltningen har ikke været en institution værdig, som er defineret som traktatens vogter. Jeg beklager imidlertid, at det kollektive ansvar har ført til samtlige kommissionsmedlemmers tilbagetræden. For nogle kommissærers vedkommende var det berettiget, mens andre kommissærers embedsførelse ikke på det foreliggende grundlag giver anledning til kritik.
Det er således min opfattelse, at et nyvalgt Europa-Parlament, som nu sammen med en ny Kommission, der ikke er belastet af fortidens fejl og mangler, kommer til at undersøge budgetforvaltningen for regnskabsåret 1997 med henblik på en afgørelse om decharge, langt bedre vil kunne vurdere den enkelte afgåede kommissærs ansvar i sagen.
Betænkning af Fabra Vallés (A4-0199/99)

Fabre-Aubrespy
Vi har ikke stemt for den forelagte betænkning af Elles, fordi den undlader at komme ind på en række forhold, som vedrører Europa-Parlamentets budget.
Jeg vil henvise til de forskellige ændringsforslag, der heller ikke i dette tilfælde blev vedtaget. I særdeleshed ændringsforslag 3 samt ændringsforslag 7.
Ændringsforslag 3 indeholdt en anmodning om, at generalsekretæren udarbejder en rapport til Budgetkontroludvalget om årsagerne til og de nærmere omstændigheder i forbindelse med beslutningen om at opsplitte Generaldirektoratet for Personale, Budget og Økonomi. Rapporten skulle endvidere belyse konsekvenserne af denne beslutning, ligesom den skulle se på effektivitetsaspektet i forbindelse med budgetforvaltning og personalepolitik. Ændringsforslaget var fremsat af De Grønne.
Samme gruppe havde fremsat ændringsforslag 7, hvori det konstateres, at Europa-Parlamentet har trukket sin klage over budgetbevillingerne tilbage. Der efterlyses nærmere information om konsekvenserne heraf. Ændringsforslag 9 anfører forhold, som taler for, at vi burde udsætte afgørelsen om decharge.
Også i dette tilfælde var der ca. 100 medlemmer, som stemte for de omtalte ændringsforslag. Ligesom det er Europa-Parlamentets opgave at kontrollere forvaltningen af Den Europæiske Unions almindelige budget, har Europa-Parlamentet også pligt til at kontrollere, at Parlamentets eget budget forvaltes på behørig vis af generalsekretæren og embedsmændene, idet der i øvrigt ikke skal stilles spørgsmålstegn ved disses hæderlighed og faglige kompetence. Det er således Europa-Parlamentets opgave at sikre, at budgetforvaltningen foregår på korrekt vis.
Det er imidlertid tydeligt, at der endnu er ubesvarede spørgsmål, når det gælder regnskabsåret 1997. Vi burde derfor have udsat afgørelsen om decharge. Det er baggrunden for, at vi ikke har stemt for den forelagte betænkning af Fabra Vallés.

Deprez
Det politiske stormvejr, som tidligere på året førte til Kommissionens fald, har selvsagt vakt bekymring hos mange. Det ville derfor være et ekstra hårdt anslag mod EU-institutionernes troværdighed, såfremt en tilsvarende storm skulle rejse sig mod Europa-Parlamentet. Vi må med andre ord være meget opmærksomme også i forbindelse med den del af budgetkontrollen, som vedrører Europa-Parlamentets budget.
Der hersker i befolkningen dyb mistillid til EU-institutionernes forvaltning, og vi må derfor være specielt påpasselige og ikke give anledning til mistanke. Den opstår og vokser som bekendt med lynets hast.
Vi må i denne henseende henholde os til Revisionsretten, som både kan og skal støtte os. Revisionsretten er således en form for ekstern garant for Europa-Parlamentets troværdighed.
Jeg vil derfor gerne understrege, at Revisionsretten, som også anført i den foreliggende betænkning, på et hvilket som helst tidspunkt kan kontrollere, at anvendelsen af Europa-Parlamentets budgetbevillinger sker i overensstemmelse med gældende bestemmelser.
I betænkningen peges der i øvrigt på forskellige kritikpunkter, som omgående bør imødegås. Det gælder i særdeleshed forhold vedrørende personalepolitik og udnyttelse af budgetbevillingerne.
Jeg tilslutter mig generelt samtlige konklusioner i den foreliggende betænkning, herunder forslaget om at udsætte afgørelsen om decharge for regnskabsåret 1997 for så vidt angår Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Det er på baggrund af de alvorlige konklusioner i Revisionsrettens årsberetning ikke acceptabelt, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg ikke har fundet det hensigtsmæssigt at forelægge sagen for UCLAF. UCLAF skulle, som krævet af Europa-Parlamentet, have til opgave at konstatere enhver form for medvirken i eller administrativt ansvar for de omhandlede forhold.

Lukas
Jeg har ikke stemt for dechargen for gennemførelsen af sektion I, fordi der ikke var flertal for ændringsforslag 9, som efter min mening er helt essentielt.
Betænkning af Kellett-Bowman (A4-0163/99)

Deprez
Vi glæder os over, at der, som anført i den forelagte betænkning, kan konstateres fremskridt, når det gælder indførelsen af nye budget- og regnskabssystemer, som vil sikre større gennemsigtighed i forvaltningen af Dublin-Instituttet. Endvidere glæder vi os over, at der er indgået aftale om samarbejde mellem Dublin-Instituttet og Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur i Bilbao med henblik på at undgå ressourcespild og unødig overlapning samt udnytte en mulig synergieffekt.
Det ser ud til, at ordførerens og Revisionsrettens indsats har båret frugt, og at Dublin-Instituttet viser reel vilje til at efterkomme de anførte anbefalinger. Vi har derfor grund til at formode, at Instituttet vil vise samme vilje til at løse de problemer, der endnu står tilbage, samt finde en løsning på de forhold, der påpeges i forbindelse med, at der meddeles Instituttet decharge for regnskabsåret 1997, nemlig spørgsmålene om tjenesterejseudgifter og undersøgelseskontrakter.
Hvad angår Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse noterer vi med tilfredshed, at ordføreren vurderer, at problemerne i forbindelse med flytning af Centeret fra Berlin til Thessaloniki nærmer sig en afslutning. Problemer i forbindelse med Centerets drift i nye omgivelser kan selvsagt ikke i længere tid retfærdiggøre en overtrædelse af de normale procedurer i forbindelse med udbud og udvælgelse. Vi kan således glæde os over, at de generelt optimistiske konklusioner i den foreliggende betænkning giver et begrundet håb om, at vi for næste regnskabsårs vedkommende vil opleve nye forbedringer i forvaltningen, både når det gælder Dublin-Instituttet, og når det gælder Thessaloniki-Centeret.

Formanden
Afstemningen er slut.
Mødet udsat kl. 13.30 og genoptaget kl. 15.00

Situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Kosovo.

Fischer
Hr. formand, mine damer og herrer, situationen i Kosovo må efter vores opfattelse set ud fra en humanitær synsvinkel forsat betegnes som en ren katastrofe. Antallet af internt fordrevne i Kosovo skønnes nu at være op til 850.000 mennesker ifølge oplysninger fra NATO. Udspørgningen af de fordrevne, som foretages af OSCE's repræsentanter, af FN, og også nationale interviews, som f.eks. foretages af det tyske militær i lejrene, tegner et chokerende billede af massenedskydninger, voldtægter, plyndringer og systematiske ødelæggelser af kosovoalbanske huse og kosovoalbansk ejendom. I denne weekend fandt der omfattende nye fordrivelser sted, især fra Prizren. Her er en hel by i fare for at blive fordrevet med anvendelse af de frygteligste voldshandlinger.
Angående situationen i Albanien og Makedonien er det helt tydeligt, at det ikke kun er et forbryderisk mål for krigen at opnå den etniske sammensætning, den demografiske sammensætning af befolkningen i Kosovo ved at fordrive den kosovoalbanske befolkning med de mest brutale voldelige midler, men at man med denne fordrivelse samtidig sigter mod endnu et forbryderisk mål, nemlig at destabilisere nabostaterne og dermed destabilisere en hel region. Ifølge oplysninger fra UNHCR befinder der sig i de tilgrænsende stater i alt 670.000 fordrevne fra Kosovo, heraf nu ca. 400.000 i Albanien, 200.000 i Makedonien og ca. 60.000 i Montenegro. I lørdags strømmede over 10.000 personer til Albanien og et lidt mindre antal til Makedonien. Især her er situationen også politisk særligt ustabil. Makedonien er en multietnisk stat, hvor spørgsmålet om befolkningens sammensætning har direkte politiske konsekvenser.
EU-hjælpen, både bilateralt og på fællesskabsniveau, spiller en stor rolle i forbindelse med håndteringen af flygtningekrisen. I denne forbindelse er det ikke kun den materielle hjælp, som er vigtig, men også modtagelse af flygtninge i EU-medlemsstaterne. Vi har nu en så dramatisk situation i Albanien, i Makedonien, at det ikke længere er et spørgsmål, om menneskene skal blive i regionen, eller om de skal modtages af tredjestater. Set i lyset af den humanitære katastrofe, som Milosevic har udløst med sin menneskeforagtende politik, er der behov for begge dele. Derfor vil jeg gerne appellere til Dem som Europa-Parlament, til Dem som parlamentarikere, om at opfordre Deres hjemlande til om muligt at modtage endnu større antal eller overhovedet at modtage nogen. Især Makedonien har akut behov for hjælp på dette område. Vi har også en politisk interesse i, at Makedonien som stat forbliver stabil. Vi må ikke tillade, at Milosevics strategi for destabilisering af nabostaterne virkelig lykkes.
Angående den videre politiske proces følger vi aktivt strategien med at opretholde presset på Beograd, et pres, som skal føre til, at man kan gennemtvinge de fem punkter, som Den Europæiske Union vedtog som den første internationale organisation, som blev overtaget af NATO, og som FN's generalsekretær har taget som udgangspunkt for sin stillingtagen, nemlig tilbagevenden af alle fordrevne, tilbagevenden af alle flygtninge, ubegrænset tilbagevenden til et sikkert Kosovo, garanteret af en international fredsstyrke på grundlag af en kapitel 7-resolution fra FN med en NATO-kerne, med en væsentlig NATO-andel, men også med deltagelse fra Rusland, Ukraine og neutrale stater og med samtidig tilbagetrækning af kampstyrkerne og de paramilitære grupper og Forbundsrepublikken Jugoslaviens og delstaten Serbiens særlige politi. Dette er kernen i det, som NATO, den vestlige alliance kæmper om i øjeblikket. Uden de fordrevnes tilbagevenden ville dette betyde, at Milosevic havde sejret. De fordrevne vil ikke vende tilbage, sålænge morderne bestemmer i regionen. Det er så sikkert som amen i kirken. Derfor er det afgørende, at en international fredsstyrke sørger for denne sikre tilbagevenden.
Desuden viser det sig, at alle tilgrænsende stater, alle naboer, om de er direkte berørt eller indirekte berørt, har en stor interesse i at skabe en varig stabilitet på det sydlige Balkan. Derfor må vi til forskel fra efter Dayton, efter at der var opnået våbenhvile, forberede en konference, som kan nå frem til løsninger for at opnå en stabilitetspagt for det sydlige Balkan. Ved hjælp af denne stabilitetspagt må vi - dermed mener jeg det vestlige statssamfund, Den Europæiske Union - lede denne region i Europa hen mod integrationens Europa. Vi må ikke glemme, at det drejer sig om en del af Europa, som netop også bringer enorme sikkerhedsproblemer for den europæiske fremtid med sig, hvis vi ikke har mod til at tage fat på denne opgave.
Kosovo-krigen gør det ganske enkelt klart for os, lad mig citere François Mitterands afskedstale her i Parlamentet, hvor han sagde: Nationalisme, det er krig, det er den europæiske erfaring. Idéen med integrationens Europa er grundlagt imod dette nationalismens Europa med dets frygtelige erfaring. Jeg kan kun eftertrykkeligt understrege dette, og derfor må vi yde et langsigtet engagement i at lede denne region, det sydlige Balkan, hen mod integrationens Europa.
Alle nabolandene, alle de tilgrænsende stater med undtagelse af Milosevic ønsker tre ting. De ønsker demokrati indadtil, og dette vil de sikre gennem deres ydre sikkerhed i NATO og gennem deres økonomiske udvikling i Den Europæiske Union. Det må vi leve op til ved at indarbejde tre elementer i en sådan stabilitetspagt. Det vigtigste element vil være at garantere grænsernes ukrænkelighed. Lad mig komme med en indledende bemærkning på dette punkt. Der er noget, som er vigtigere, end at vi ved forhandlingsbordet træffer abstrakte beslutninger om, hvordan grænserne skal se ud, hvem der kan leve sammen med hinanden og hvem der ikke kan, og det er, at vi implementerer nogle regler - regler som er underlagt retmæssighedens herredømme, og som kan trænge massakrenes og knivenes herredømme tilbage. Disse regler skal garanteres internationalt. Hertil hører, at grænser ikke må krænkes med vold, garanti for sikkerheden, men også for mindretallenes autonomi, ikke kun på papiret, men i virkeligheden. Hertil hører sikkerhed for alle stater i regionen, samme sikkerhed for alle under international garanti. Dette er det første element, stabilitet og sikkerhed i regionen.
Det næste element betyder økonomisk udvikling. Det første element skal hovedsageligt garanteres af NATO, det andet element af Den Europæiske Union. Det tredje element betyder demokrati, udvikling af de civile samfund, demokratiske institutioner - her er der bud efter OSCE og FN. Overordnet set ønsker vi at nå frem til en varig løsning, når våbnene tier, men det betyder, at vi ikke kæmper mod Serbien. Vi kæmper ikke mod det serbiske folks legitime rettigheder, det, vi ønsker, er på grundlag af demokratiet og på grundlag af det serbiske folks legitime rettigheder at nå frem til, at Serbien kan vende tilbage til Europa, og at Serbien kan udvikle sig ind i integrationens Europa. Det betragter vi som en langsigtet løsning, som et naturlig grundlag. Serbien hører efter vores opfattelse med.
Lad mig sige det som én, som i den tyske indenrigspolitik, netop også i årene 1991-1992, beklagede, at Jugoslavien blev opløst, hvilket hr. Milosevic havde en væsentlig andel i, og som opfattede sig selv som en ven af Serbien. Den store ulykke er efter min opfattelse, at Milosevic - hvis jeg ser det på baggrund af den serbiske historie og de serbiske interesser - vil ødelægge Serbien. Han vil gå ind i sit folks historie som Serbiens ødelægger, og han gør kun de samme erfaringer, som andre har gjort, som har sat adjektivet »stor« foran deres nations navn. I det øjeblik, hvor man forbinder en nationalisme med adjektivet »stor«, bliver den blodig og aggressiv, og i det øjeblik fører den som regel til et folks selvødelæggelse, hvis man lader den fremture. Set ud fra Serbiens legitime interesser vil han optræde som ødelæggeren af de serbiske interesser. Han kommer ikke til at skabe et Storserbien, han kommer til at skabe et amputeret Serbien, hvis man lader ham fremture. Det er endnu en begrundelse for, at man må sætte sig imod ham.
De fem punkter, som Den Europæiske Union, NATO og FN's generalsekretær formulerer, er ikke bare fem punkter, som betyder en total krig mod Serbien, det er fem punkter, som giver mulighed for sikkerhed og stabilitet for alle i Kosovo, som samtidig garanterer sikkerhed og stabilitet i regionen og lader dem udvikle sig. Det er fem punkter, som skal garanteres som et minimum. Det er ikke fem punkter, som truer Serbiens legitime interesser.
Den politiske proces har fået en ny dynamik efter NATO-topmødet. Det viser sig også, at den forestilling, at NATO - om det så kun er for en begrænset region, men langt ud over Europas grænser - kunne være et alternativ til FN, har vist sig som en ren fejlslutning; det har hele tiden været min opfattelse. Det viser sig tværtimod, at NATO som regional sikkerhedsorganisaiton egner sig fortræffeligt til at forhindre krige i Europa.
Det skal NATO også fremover opfatte som sin hovedopgave, men i fællesskab med en - det skal vi diskutere bagefter - styrkelse af den europæiske søjle, den europæiske pille. Kosovo-krigen gør det også klart for os alle, og her vil jeg gerne endnu en gang vende tilbage til François Mitterand, men jeg kunne også citere Helmut Kohl, som sagde: Europa, det er et spørgsmål om krig og fred og ikke kun et spørgsmål om økonomi, markedsordninger og interventionspriser, hvor vigtigt det end måtte være.
I sidste ende er det et spørgsmål om krig og fred. At styrke Europas eget ansvar på dette punkt vil være en at de konsekvenser, som vi alle må leve op til.
Bifald
Det viser sig imidlertid samtidig, hvor vigtigt det er, at Europa forstår, og på den anden side også vores partnere forstår, at vi må finde tættere sammen her. Det hører imidlertid også med, at dette Europa handler samlet, og det var vanskeligt nok at få de nødvendige sanktioner igennem i Den Europæiske Union. Det vil jeg gerne endnu en gang understrege eftertrykkeligt, og jeg glæder mig over, at det endelig er lykkedes ikke bare at skærpe EU-sanktionerne mod Jugoslavien, men også at få en bekræftelse af EU-olieblokaden igennem.
Den politiske proces, sagde jeg, har fået en ny dynamik efter topmødet i Washington på grund af den vestlige alliances fasthed. Rusland er gået mere aktivt ind, hvilket vi udtrykkeligt hilser velkommen. FN's generalsekretær var inviteret med til stats- og regeringschefernes særlige topmøde. Han er ligeledes gået mere aktivt ind, hvilket vi ligeledes udtrykkeligt hilser velkommen, og jeg glæder mig over helt aktuelt at kunne meddele Dem, at vi efter mødet i går mellem de politiske direktører i G 8 i Bonn, som blev enige om et fælles grundlag, nu på torsdag skal have et ministermøde i G 8 om situationen i Kosovo.
Det betragter jeg som et vigtigt skridt mod udarbejdelsen af en kapitel 7-resolution i Sikkerhedsrådet, og jeg vil også gerne benytte lejligheden her til at opfordre til, at de permanente medlemmer i Sikkerhedsrådet indtager en aktiv rolle i udarbejdelsen af en sådan resolution. At få Rusland med betyder frem for alt, at Rusland opgiver sin selvblokade i Sikkerhedsrådet, så vi her på et klart folkeretligt grundlag kan nå frem til en afgørelse om en kapitel 7-resolution i Sikkerhedsrådet i dets egenskab af indehaver af voldsmonopolet i det internationale politiske system. Jeg tror, at der på et sådant grundlag vil komme væsentlige bevægelser, netop også i Beograd.
Mange spørgsmål er nu som før ubesvarede. Det afgørende punkt er stadig den internationale fredsstyrke. Det vil jeg gerne understrege igen. Enhver våbenhvileløsning, som ikke regulerer dette punkt helt utvetydigt, vil efter min opfattelse ikke kunne føre til nogen virkelig våbenhvile, fordi flygtningenes tilbagevenden må være bundet til en robust fredsstyrke med en stærk NATO-andel, men også med neutrale, med Rusland og andre. Uden denne sikkerhedsgaranti vil flygtningene, de fordrevne ikke vende tilbage, og konsekvensen ville være, at Milosevic havde sejret, og vi ville leve i et Europa, som ikke længere ville være vores Europa, som dette Parlament som parlamentet i integrationens Europa faktisk står for.
For så vidt er dette altså det afgørende punkt, hvor Rambouillet-forhandlingerne heller ikke blev en succes. Det vil jeg gerne understrege her. Det er det afgørende punkt for de kommende forhandlinger. Efterfølgende drejer alt sig naturligvis om stabilitetspagten, og det videre forløb har jeg allerede nævnt. Her kommer det altså til at dreje sig om et robust FN-mandat med en stærk NATO-komponent. Det er uomgængeligt. Jeg håber, at vi i denne måned, i maj, kan nå frem til et substantielt gennembrud. Jeg tror, at G 8-mødet på torsdag kan betyde et afgørende skridt fremad.
Bifald

van den Broek
Hr. formand, deportationen og den etniske udrensning betyder, at udvandringen fortsætter. Det er nødvendigt med en fast og fælles front over for denne forbrydelse mod menneskeligheden. Det skylder vi ikke blot ofrene, men også os selv, hvis vi ønsker at stå for et Europa med fuld respekt for grundlæggende værdier.
Vi beklager også de utilsigtede civile ofre for luftangrebene, men vi føler os moralsk forpligtet til at støtte bekæmpelsen af den racistiske politik, som Milosevic og hans tilhængere står for. Vi glæder os over den store diplomatiske indsats fra EU, EU-formandskabet, USA og også Rusland. Vi håber, at Rusland er enig i behovet for en troværdig international fredsbevarende styrke i Kosovo inden for rammerne af en politisk løsning. Jeg er helt enig i Fischers bemærkninger om det væsentlige i at blive enige om dette, samtidig med at vi skal lære af erfaringerne fra Bosnien og kontrolmissionen i Kosovo.
Hvis vi kan nå til enighed med Rusland, vil det øge presset på Milosevic betydeligt, eventuel gennem en resolution fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråd.
I mellemtiden er Kommissionen fortsat aktiv i bestræbelserne på at afhjælpe konsekvenserne af tragedien på forskellig vis. Selvfølgelig først og fremmest gennem humanitær bistand til flygtningene og de internationale organisationer, der tager sig af dem. Fru Bonino kommer med de nødvendige bemærkninger ved afslutningen på forhandlingen. Vi hjælper endvidere regeringerne i de lande i området, der er hårdest ramt af den massive flygtningestrøm. Sammen med Verdensbanken planlægger vi også at fremskynde bistanden til de nabolande, der har fået store økonomiske byrder som følge af krisen. Vi forbereder en genetablering og genopbygning, efter at der er fundet en politisk og diplomatisk løsning, hvilket også omfatter EU's deltagelse i en midlertidig forvaltning af Kosovo, mens man afventer en endelig fastsættelse af områdets status. Sidst, men ikke mindst forsøger vi at forberede en opgradering af EU's politiske og økonomiske forhold til alle landene i Vestbalkan gennem stabiliserings- og associeringsaftaler som en vigtig del af den stabilitetspagt, som formandskabet nævnte, og som skal fremme sikkerhed, demokrati og økonomisk udvikling med deltagelse i de europæiske og euroatlantiske strukturer som et fremtidsperspektiv.
Alt dette betyder en omfattende, massiv og bekostelig indsats ud over medlemsstaternes militære indsats, for at skaffe de milliarder af euro, der er nødvendige for at finansiere indsatsen fra det internationale samfund. Prisen for en varig og retfærdig fred samt stabilitet på Balkan bliver høj, men samtidig er den tvingende nødvendig både med hensyn til finansiering og menneskelige ressourcer. Derfor benytter jeg nu lejligheden til på vegne af Kommissionen at opfordre Parlamentet og Rådet til at give Kommissionen de instrumenter og midler, der er nødvendige for at løse vores del af den enorme udfordring, som vi skal stå sammen om at løse. Vi ser frem til de diskussioner i Rådet (almindelige anliggender), der er planlagt til at finde sted sidst på måneden, og som skal udfylde visse elementer af de store projekter, der skal udgøre et væsentligt bidrag til et mere varigt og stabilt Vestbalkan i det næste århundrede.

Morris
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg har adskillige gange skrevet til betydningsfulde folk, det vil sige til formanden for Kommissionen, NATO og hr. Clinton. Jeg har også stillet et meget tydeligt spørgsmål til hr. Blair. Ingen af dem har så meget som bekræftet modtagelsen af min korrespondence. Mit spørgsmål er: Bruges der våben med forarmet uran i Kosovo? Spreder de våben, vi anvender, uranoxid i området?

Formanden
Hr. Morris, jeg må desværre sige, at det ikke er en bemærkning til forretningsordenen. De har rig lejlighed til at deltage i forhandlingen på normal vis gennem Deres gruppe.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, hr. Morris fortjener sikkert at få svar på sit spørgsmål. Men lad mig i dag først helt principielt, hr. rådsformand og hr. kommissær, på min gruppes vegne give Dem fuld støtte til den linje, som De har fremlagt her. Hvad angår FN er jeg og min gruppe absolut overbevist om, at FN igen eller i det hele taget må involveres i processen. Jeg er også meget tilfreds med de udtalelser, hr. rådsformand, som De kom med om det grundlæggende forhold mellem NATO og FN.
Nogle mener - og ser måske også i formuleringer i NATO-erklæringen fra Washington et bevis på - at NATO kunne blive den nye verdenspolitibetjent eller regionale politibetjent. Vi mener imidlertid, at det kun er FN, som må være verdenspolitibetjent, og vi må gøre alt for at reformere FN på en sådan måde - for reformer er nødvendige - at organisationen også kan spille denne rolle virkelig godt.
For det andet, som allerede nævnt, skal FN spille en afgørende rolle i den fredsproces, som nu må komme. Også her støtter jeg Dem, hr. rådsformand. FN må og kan kun spille denne rolle, hvis organisationen kan handle effektivt. Derfor må Milosevics »tilbud« om at tillade en ubevæbnet FN-styrke naturligvis afvises. Vi har allerede oplevet bevæbnede styrker i Bosnien, hvor det lykkedes Milosevic eller visse serbiske styrker at gøre FN til grin, fordi de måtte se til, mens der blev begået massakrer. Det er nødvendigt med en effektiv indsats fra FN.
For det andet er der også her i salen nogle, der har ment, at vi kunne bevare eller skabe fred i Europa uden Rusland, måske sågar med en ydmygelse af Rusland. Det er ikke muligt, det er ikke fornuftigt. Derfor er jeg absolut også af den opfattelse, som De, hr. rådsformand, og også kommissæren udtrykte, at vi må have Rusland med på vognen igen, og at det skal lykkes at påvirke Rusland til at indtage en samarbejdsvilling holdning. Det er absolut nødvendigt, ikke kun på Balkan, men generelt for fredsprocessen i Europa.
For det tredje er der flygtningene. Det bliver hurtigere vinter igen, end vi tror. Hvis fordrivelserne fortsætter, vil det være et massivt problem. Jeg ved ikke, om alle er velforberedte, om koordinationen mellem de enkelte institutioner fungerer godt nok. Men hvis vi ikke vil have endnu en katastrofe, nemlig med indkvarteringen af flygtningene næste vinter, skal der gøres alt det, som De også nævnte, og det skal koordineres endnu bedre. Jeg er glad for, at Tyskland har forhøjet kvoten. Måske bliver det nødvendigt at forhøje kvoterne yderligere for alle lande, selvom princippet fortsat må være, at flygtningene så vidt muligt skal hjælpes på stedet. Men den belastning, som især Makedonien (FYROM) og til dels også Albanien må udholde, må stå i et nogenlunde rimeligt forhold.
Det sidste punkt er det regionale initiativ. Jeg tror ikke, at det regionale initiativ, som vi har haft, er tilstrækkeligt længere. Vi må finde et nyt. Udviklingen i Kroatien hænger sammen med udviklingen i Bosnien, Bosnien med Jugoslavien, Jugoslavien med Albanien, Albanien med Makedonien. Alle må - det tror jeg i det mindste - forpligtes i en art Balkan-føderation, men en sådan kan kun virke, hvis der er handlekraftige tilbud fra Den Europæiske Unions side, politiske og økonomiske tilbud. De kan kun virke, hvis også Slovenien er med til at trække læsset, og Slovenien har allerede ansøgt om præferencer i de økonomiske forbindelser med disse lande. Også Bulgarien og Grækenland bør indbydes særligt til at hjælpe med til at realisere dette regionale initiativ. Jeg går ind for det regionale initiativ, men sådan som det hidtil har været, har det været for svagt. Der har været for få positive tilbud til disse lande om at medvirke i dette regionale initiativ. Det må ændres, også i den forstand, som kommissæren sagde. Dette Parlament må give sin klare støtte.
Hr. formand for Rådet, De citerede Mitterrand: »Nationalisme er krig!«. Vi må give svaret: »Europa er fred!«.

Trakatellis
Hr. formand, jeg har modtaget et brev fra Parlamentets formandskontor, hvori der står, at mit spørgsmål til Rådet, som skulle forhandles i morgen, ikke vil blive forhandlet, fordi der i dag skal være forhandling om Kosovo, og mit spørgsmål om miljøet i Kosovo, der virkeligt er blevet totalt ødelagt, skal forhandles herunder. Jeg har ikke kunnet bemærke noget mellem de emner, som ministeren nævnte, der har forbindelse med dette spørgsmål. Så skal mine spørgsmål faktisk forhandles ...
Formanden fratog taleren ordet

Formanden
Hr. Trakatellis, det er ikke en bemærkning til forretningsordenen. Der er en klar procedure for deltagelse i forhandlinger af denne art. De skal gå via Deres gruppe på samme måde som alle andre medlemmer, og De får taletid, hvis De ønsker at deltage i forhandlingen.

Pack
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, man kan jo ikke i alle debatter om Kosovo komme udførligt ind på alt det, som optager os. Siden 1989 har vi konstant beskæftiget os med Kosovo her i Parlamentet. I modsætning til alle regeringer vurderede dette Parlament fra starten Kosovo-konfliktens eksplosivitet rigtigt. Nu må vi løse problemet krigerisk. Det ærgrer mig bare ved hele affæren, at vi først nu taler om økonomiske sanktioner og måske gennemfører dem. Altså, det kan da ikke være rigtigt, at 15 stater bliver enige om krigeriske midler, før de er blevet enige om sanktioner, som kan ramme økonomien. Det synes jeg virkelig er beklageligt.
Det er naturligvis også meget vanskeligt at finde forståelse hos vores befolkninger for, at vi med alle vores krigeriske midler endnu ikke har kunnet stoppe de fordrivelser, som Milosevic gennemfører. Det er også beklageligt, at vi selv med vores bombardementer i denne krig netop også dræber mennesker. Alligevel er vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe af den opfattelse, at NATO fortsat skal angribe militært for at få aggressoren til at bøje sig. Vi får se, om det lykkes for os.
Vi hilser alle diplomatiske skridt velkommen, som samtidig med bombardementerne forsøger at nå frem til en politisk løsning. Vi hilser det velkommen, at Rusland er kommet med på vognen. Vi hilser også alle skridt fra FN's side velkommen, og vi opfordrer rådsformanden til nu endelig efter erfaringerne i Bosnien og Kosovo at tage initiativ til, at FN-chartret fra 1949 bliver tilpasset til omstændighederne.
Desværre må vi konstatere, at tusinder af nye flygtninge dagligt drives ind i nabolandene af Milosevics bødler, fordrives i selve Kosovo, at kvinder bliver voldtaget og mænd eksekveret. Hjælpen til flygtningene på stedet skal koordineres langt bedre, end det hidtil har været tilfældet, så der ikke forekommer dobbeltforsyninger og nogle steder slet ikke når noget frem.
Det er vigtigt med en organiseret, god modtagelse af flygtningene i regionen, men det er desværre også nødvendigt med en midlertidig modtagelse uden for regionen. Efter min mening bør vi fra Parlamentets side appellere til, at der sker en rimelig byrdefordeling i EU-staterne. Det går ikke an, at f.eks. Tyskland igen modtager flest og nu sågar er villig til at modtage endnu flere. Det går jeg jo ind for, men det er et forkert signal til Deres kolleger i de andre stater, som vægrer sig mod at modtage flygtninge, og det med den let gennemskuelige begrundelse, at de ville have det bedre i regionen.
Vi går også ind for, at der bliver gjort så meget som muligt i regionen, men der er nu en gang nogle ting, der er nødvendige, og derfor opfordrer jeg rådsformanden til i samarbejde med Tysklands indenrigsminister at sørge for større retfærdighed og bedre byrdefordeling.
På given foranledning vil jeg også gerne endnu en gang pege på, at en deling af Kosovo ikke kan være løsningen på problemet. Dette problem kan kun løses, hvis Kosovo fortsat består, og hvis det netop ikke medfører en yderligere destabilisering af Makedonien og Albanien, som Milosevic ønsker. Vi støtter alt, hvad rådsformanden sagde i denne forbindelse. De har vores fulde støtte til at gå videre i retning af en stabilisering af regionerne.

Cars
Hr. formand, EU og NATO er blevet enige om visse grundlæggende krav til en politisk løsning på Kosovo-spørgsmålet. Europa-Parlamentet har med et stort flertal givet sin helhjertede støtte til disse vilkår. Men stadigt flere bliver stadigt mere usikre på, om fortsatte bombninger alene fører til målet. Vi, der bekymrer os over dette, håber på, at vi tager fejl. Men lad os antage, at hverken flere bomber eller en optrapning af de økonomiske sanktioner giver et resultat, hvad vil EU og NATO så gøre? Vil vi så - eventuelt på baggrund af en russisk mægling - acceptere en fred, der ikke opfylder de opstillede krav, som ikke garanterer Kosovos grænser og territoriale integritet, som ikke gør det muligt for Kosovo-flygtningene og de fordrevne fra Kosovo at vende tilbage, og som giver Milosevic mulighed for at fremstå som sejrherre over for serberne?
Findes der andre alternativer? Jo, der findes et alternativ, nemlig at lade landtropper tvinge Milosevic ud af Kosovo. Den Liberale Gruppe vil have EU og NATO til at forberede en sådan indsats. En realistisk forventning om en sådan indsats kan vise sig at være tilstrækkelig. Ved at nægte i det hele taget at forberede en sådan indsats giver man Milosevic et håb om, at der for ham findes eller kan findes et bedre alternativ. Lad os berøve ham dette håb!
Når det gælder den langsigtede løsning for Kosovo, skal vi have et klart svar på spørgsmålet: Hvem har vi de største forpligtelser over for? Er det over for dem, der har undertrykt, fordrevet, voldtaget og myrdet det kosovoske folk, eller over for dem, der har været udsat for disse lidelser? Svaret på dette spørgsmål er entydigt fra Den Liberale Gruppes side.
De krav, som vi har ret til at stille til kosovoerne er, at de skal respektere de serbere, der bor og fortsat ønsker at bo i Kosovo. Vi har også ret til at kræve, at Kosovo aldrig handler på en sådan måde, at det udgør en trussel mod Makedoniens, Montenegros og Bosniens sikkerhed og territoriale integritet. Vi skal have som vores langsigtede mål gennem en hurtig udvikling af samarbejdet om at åbne døren til EU for landene på Balkan at opnå det samme på Balkan, som vi har opnået i Den Europæiske Union: at sikre demokratiet, opbygge en økonomi, der giver mennesker velstand, bygge bro over grænserne mellem landene på en sådan måde, at vores nationale identitet bliver stadigt mindre betydningsfuld, og at det for vores livsmuligheder spiller en stadigt mindre rolle, om vi er tyskere, portugisere, grækere, hollændere eller svenskere. Fred og frihed på Balkan kan kun opnås gennem en åben dør til Europa, sådan at også Balkans folk får mulighed for en europæisk identitet.

Wurtz
Hr. formand, Europa-Parlamentets seneste debat om situationen i Kosovo fandt sted den 14. april 1999. Vi fik ved den lejlighed præciseret de forskellige politiske gruppers holdninger til den tragiske situation i Kosovo. Der var bred enighed om at fordømme de forbryderiske handlinger, fordømme den etniske udrensning, Milosevic-styret gør sig skyldig i. Der var enighed om med konkrete foranstaltninger at vise solidaritet med de flygtende. Der var enighed om at fastholde flygtningenes ret til at vende tilbage til landet, hvilket vil forudsætte indsættelse af en uafhængig international styrke. Endelig var der bred tilslutning til tankerne om at afholde en Balkan-konference. Der var til gengæld uenighed om anvendelsen af bombeangreb som middel til at løse krisen.
Tre uger er gået siden vores seneste debat. Det er lang tid i denne sammenhæng. Den humanitære tragedie, som den militære aktion havde til formål at undgå, er nu på sit højeste. Aktionen, som skulle være kortvarig, forstærkes dag for dag. Bomberne, som skulle ramme strategiske mål, kræver et stigende antal civile ofre. Bomberne spreder angst og utryghed i befolkningen og ødelægger landets økonomiske og kulturelle værdier.
NATO ville med sin indsats undgå en generel destabilisering af Balkan. En sådan destabilisering er imidlertid under udvikling i Montenegro, i Makedonien og i Albanien, mens situationen vækker stigende bekymring i eksempelvis Ungarn, Bulgarien og Rumænien. Fortidens sår, som vi har bestræbt os for at hele, springer tydeligvis op på ny. En militær sejr kan under disse omstændigheder meget vel vise sig at være en pyrrhussejr, som ligger meget fjernt fra de betingelser for en retfærdig og varig fredsløsning, vi forestiller os i dag.
Vi må derfor advare de europæiske ledere mod to forhold. For det første må det slås fast, at målet ikke helliger midlerne, såfremt disse er i åbenbar modstrid med målet. For det andet må vi fastholde de oprindelige mål for indsatsen. De alvorlige afsløringer vedrørende den militære del af Rambouillet-aftalen må i denne forbindelse vække bekymring, og vi må kræve en nærmere forklaring herpå. Jeg har rettet henvendelse desangående til formanden for Rådet. Lad blot Brejinski og hans ligesindede mene, at krigen »har perspektiver, som rækker langt videre end Kosovo; den drejer sig i virkeligheden om NATO's troværdighed og USA's ledende rolle«.
Lad os i stedet lytte til de røster, der lyder i Europa - og lyder med stadigt stigende styrke og vægt. Røster, der tager udgangspunkt i tanker om fremtidens Europa, og som i lighed med vores gruppe ønsker bombeangrebene bragt til ophør. Vi har hørt Oskar Lafontaines røst, vi har hørt 180 italienske parlamentarikere tilhørende det demokratiske venstreflertal, kristelig-demokratiske røster. Der tegner sig i øjeblikket reelle muligheder for at indlede en proces, som kan føre til en politisk løsning. G8-mødet og Sikkerhedsrådets møde, som hr. Joschka Fischer netop har informeret os om, kunne være sådanne muligheder. Jeg må derfor indtrængende anmode EU om at tage spørgsmålet op og vedkende sig sit ansvar.

van Bladel
Hr. formand, i luftrummet over Balkan udspiller sig med stigende perfektion det 21. århundredes videokrig. En krig, som på landjorden for øvrigt har bombet befolkningen tilbage til trediverne i det 20. århundrede. Tanken om, at Milosevic med nogle få bomber vil give efter, er ikke længere relevant efter bombardementernes 40. dag. NATO har tabt proportionerne af syne, midlerne står ikke længere i forhold til målet, og for mange civile mål rammes.
For øvrigt synes jeg, at bemærkningen om, at USA har revet os med i dette foretagende, er noget vrøvl. Intet land inden for pagten tvinges dertil. Alle NATO-partnere er ansvarlige. NATO kan bryde sammen på grund af denne krig, hvilket også ville være katastrofalt for enheden inden for EU. Samtidig må man dog sige, at det netop er denne krig, som i øjeblikket igen har pustet nyt liv i netop det politiske enhedsideal om en større europæisk sammenhæng.
Konkluderende vil jeg sige, at bombardementerne ikke bringer målet nærmere. EU-boykotten betyder efter min opfattelse ikke ret meget. Det er en tom trussel. Milosevic spiller på tiden. Serbiske ledere såsom Draskovic og Djindjic søger åbenlyst vejen mod EU. Lad os på kort sigt være praktiske. Lad os støtte Tjernomyrdins initiativ, til en vis grad skåne Montenegro ved bombardementerne, hvor det er muligt, opretholde den demografiske balance i Makedonien ved at optage Kosovo-flygtninge i EU, således at konflikten ikke kan eskalere yderligere i området, og, hr. formand, forhindre våbentransporter til UCK, således som Italien har gjort.
På langt sigt har rådsformanden i eftermiddag forelagt et ambitiøst scenario for området, idet demokrati, sikkerhed og stabilisering udgør hovedpunkterne. EU skal og vil til sin tid spille en større rolle på dette område. Det er vi i hvert fald moralsk forpligtede til. Efter at våbnene er lagt på hylden, skal man på Balkan nu engang igen leve videre med hinanden, og godt bevæbnede - jeg gentager det, for det har mit land erfaring med - godt bevæbnede landtropper er nødvendige for at garantere freden i Kosovo.
Lige før valget til Europa-Parlamentet i juni venter der os parlamentsmedlemmer en særdeles vanskelig opgave, nemlig forberedelsen af vores vælgere på, at disse landtropper sendes til Kosovo, og at de skal opholde sig længe i området. Alligevel skal vi gøre det.

Cohn-Bendit
Mine damer og herrer, hr. formand, vi oplever i øjeblikket to krige, som ikke er identiske. I den ene krig har vi billeder, selvom det for det meste kun er billeder fra det serbiske fjernsyn, det er forfærdlige billeder af ødelæggelser, af en krig, som føres af flyvemaskiner med bomber. Vi har en anden krig i Kosovo, den har vi ingen billeder fra.Vi har flygtninge, deporterede, som så på et eller andet tidspunkt ankommer til Albanien og Makedonien. Men hvad der sker i Kosovo, det ser vi ikke, det ved vi ikke. Det er et sort hul. Det problem, som vi alle har, er, at vi vil have det hele, helt i den gamle tradition for nogle af vores grupper. Vi vil have, at det straks skal høre op i Kosovo, og vi vil have, at bombardementerne skal høre op. Hvad vi allesammen ikke ved: Vi håber på Rusland, rigtigt. Vi håber på Kofi Annan, rigtigt. Vi ved ikke, hvordan vi kan afslutte disse to krige sammen, det vil sige, at massakreringen, deportationen i Kosovo kan høre op, så bombadementet af Serbien kan høre op.
Det slemme, hjælpeløsheden, som vi forsøger at overvinde diplomatisk gennem fredspolitik, som bliver forsøgt, som EU forsøger, som det tyske rådsformandskab forsøger, som er god. Hvordan klarer man kampen om menneskene, hvordan vinder man tid for at afslutte disse to krige med hinanden? Vi har alle sammen gode råd. Vi ved alle, hvad der skal til, så godt, at der næsten ingen medlemmer er til stede her i salen. Vi er de bedste, de europæiske parlamentarikere, til at give alle andre gode moralske råd. Men når det drejer sig om at behandle en sag alvorligt, har vi andet at gøre. Det er en situation, som kunne give os lidt at tænke over. Jeg tror ikke, at der var noget alternativ til denne militære intervention, og det siger jeg, selvom det er ganske forfærdeligt. Men jeg tror også, at vi må gribe enhver mulighed for at åbne for diplomatiske muligheder, så krigen i Kosovo kan afsluttes. Hvis ikke, må vi sige, at der må ikke komme nogen løsning, som ikke indebærer, at flygtningene, de deporterede fra Kosovo kan vende tilbage, om nødvendigt under militær beskyttelse.

Dupuis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg tror ikke, at vi har gjort alt, hvad vi skulle. Jeg tror, at det, der mangler, er et sandt politisk angreb på Milosevics styre, og på det område kan vi ikke se, at der er blevet gjort noget.
Som Parlamentet bad om, tror jeg, at det først og fremmest er nødvendigt at begynde at bombardere den serbiske befolkning med information og med radio- og fjernsynsprogrammer, så den endelig begynder at forstå, hvad det er for en slags styre, der sidder i Beograd.
Mit andet punkt - som Parlamentet endelig gik ind på i sidste mødeperiode - går ud på at anklage Milosevic. Vi må begynde at forklare fru Harbour - og det skal Rådet gøre - at hvis Hitler ikke var blevet anklaget, fordi man ikke kunne påvise, hvem der var chef for den ene eller den anden koncentrationslejr, ville man ikke have kunnet påvise befalingsrækken mellem Berlin og Auschwitz. Og det ville efter min mening have været uacceptabelt for alle.
På trods af, at der i dag er en million deporterede mennesker, ser man ikke nogen grund til at anklage Milosevic. Dette er fuldstændigt uværdigt. Jeg tror, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet skal lægge et større pres på fru Harbour, som har udtalt, at hun måske vil sidde i Canadas højesteret i juni. Dette er efter min mening helt uacceptabelt.
Det tredje punkt er spørgsmålet om diktatoren Milosevics fysiske integritet. Det er et spørgsmål, som vi bør tage op allerede nu. Vi kan ikke vente, til Milosevic er død med at begynde at tænke over, hvad vi skulle have gjort.
Vi skal kunne vide, hvem der har støttet Milosevic i alle disse år. Vi skal kunne forstå, hvem der har været hans medskyldige i USA og Europa, og hvad det er for personer, der har støttet ham i 10 år, og som har gjort det muligt for ham at fortsætte denne skandaløse og forbryderiske politik i Bosnien, Kroatien og i dag også i Kosovo. Vi skal således udarbejde en anklage imod Milosevic, og vi skal lægge et meget stort pres på fru Harbour, så hun endelig forklarer os, hvad hun agter at foretage sig i de kommende timer. Landet skal bombarderes med information, og det skal integreres, hr. Fischer, hvilket vi har bedt om i over 20 år, hvis man tænker på, at Marco Pannella i 1981 bad om her i Parlamentet, at man integrerede det, der dengang hed Jugoslavien, i Det Europæiske Fællesskab. I dag skal vi indhente det tabte. Vi skal integrere alle landene i Den Europæiske Union, og det med det samme. Ganske vist med nogle ad hoc-løsninger, men med det samme.

Souchet
Hr. formand, kosovoalbanernes lidelseshistorie er smertelig for os alle. Vi må imidlertid ikke lukke øjnene for det faktum, at der i den offentlige mening i stigende grad er tegn på ængstelse foranlediget af de systematiske bombeangreb mod et europæisk land og dets hovedstad, ængstelse foranlediget af det stigende antal civile ofre for vores bombardementer. Lad os ikke føje nye fejltagelser til dem, vi allerede har begået, og som har haft til følge, at fredsforhandlingerne i Rambouillet for tidligt blev afbrudt, at vi er gået uden om Sikkerhedsrådet, at vi har skubbet Rusland ud på sidelinjen, og at vi har fejlvurderet det serbiske folks reaktion på bombeangrebene.
Vi er derfor af den opfattelse, at det militære stormløb må bringes til ophør, den forenklede propaganda må standse, og vi må bruge alle kræfter på at søge en politisk løsning. Vi må ikke forpasse lejligheden til at søge varige og dermed realistiske løsninger, som tager højde for det samlede spektrum af årsager til den nuværende krise.
Må de europæiske lande ikke bryde det militære stormløbs onde spiral, hvis vi ærligt mener de smukke ord om frihed, hvis vi ærligt ønsker at etablere den løfterige stabilitetspagt for Balkan, som De skitserede, hr. Fischer?

Gollnisch
Hr. formand, den aktuelle offensiv mod Serbien er klart i modstrid med international ret. Den må fordømmes ud fra et politisk synspunkt. Den er en krænkelse af menneskerettighederne, som ellers besynges i høje toner af initiativtagerne til de aktuelle angreb. Vi risikerer, at krisen forværres og bringer hele Europa, ja måske hele verdens sikkerhed i fare.
Den militære offensiv er i modstrid med international ret, for så vidt som det er et grundlæggende princip, at man ikke angriber, før der er erklæret krig. Dette princip er ikke fulgt i den aktuelle situation. Spar os derfor for USA's arkivbilleder fra Roosevelts tale efter japanske bombeflys angreb på Pearl Harbor. Roosevelt talte om en dag, der ville gå over i historien som en skændselens dag. I virkeligheden var det amerikanske udenrigsministerium velunderrettet om sagen og havde ladet Japans ambassadør, som var kommet for at aflevere krigserklæringen, vente flere timer på foretræde. Den amerikanske og internationale offentlighed kunne følgelig harmes over det japanske angreb. Spar os for den amerikanske regerings harme. Skændselens dag fik ikke lov at stå alene. Mange fulgte derefter, og ofte på den amerikanske regerings foranledning.
Den militære offensiv er selvsagt også i modstrid med De Forenede Nationers charter, hvori det hedder, at enhver magtanvendelse - medmindre der er tale om legitimt selvforsvar - forudsætter Sikkerhedsrådets godkendelse. Denne regel er tilsidesat i den aktuelle situation. Man har således med ufattelig kynisme tilsidesat og vist foragt for en af det internationale samfunds helt grundlæggende spilleregler. Man søgte ikke Sikkerhedsrådets godkendelse af aktionen, da man var klar over, at Sikkerhedsrådet ville afslå en sådan anmodning.
Offensiven er også i modstrid med NATO's charter, i modstrid med Atlantpagten, ifølge hvilken der er tale om et forsvarsforbund. Dette omdannes til lejligheden til et angrebsforbund, der blander sig i en konflikt, som ligger uden for alliancens geografiske område. Jugoslavien har aldrig været en del af NATO's område. Så vidt krænkelsen af international ret.
Hvad angår det politiske aspekt, tegner der sig ligeledes et lidet flatterende billede. Når man støtter kosovoalbanerne, som vel ikke helt kan sige sig fri for i visse henseender at udnytte situationen, i deres løsrivelseskamp, retfærdiggør man a posteriori det, man egentlig vil fordømme, i særdeleshed Milosevics styre. kosovoalbanernes krav er legitime, for så vidt som et flertal af Kosovos indbyggere tilhører denne etniske gruppe. Imidlertid må man så også acceptere, at Milosevic er i sin ret til at kræve den kroatiske Krajina-provins indlemmet i Serbien, eftersom et flertal af provinsens indbyggere er serbere. Det samme gælder en del af Bosnien, som ligeledes overvejende er beboet af serbere. Det må være et enten-eller. Enten tager vi udgangspunkt i etniske rettigheder, men så må alle have deres del af kagen, og der vil være behov for en international konference for at få omdefineret grænserne. Eller - og det er min holdning - vi fastholder, at de internationalt anerkendte grænser skal respekteres, og vi fastholder, at dette er en grundlæggende forudsætning for sikkerheden. Men så må princippet gælde fuldt og helt for alle.
Endelig henviser man til menneskerettighederne, og de mange flygtninges ulykkelige skæbne vækker med god grund medfølelse. Vi må imidlertid ikke glemme, at flygtningestrømmen er et resultat af NATO's aktion, af de massive bombardementer. Hvis flygtningestrømmen var så omfattende, som det hævdes, før NATO's indgriben, må det undre, at man ikke foretog sig noget for at sikre flygtningene husly. Sandheden har trange kår i denne sag. Usandheder og ensidig propaganda præger billedet, som det også ved tidligere lejligheder har været tilfældet. Det drejer sig i virkeligheden om, at den amerikanske regering vil understrege sin førerposition i forhold til Europa. Det drejer sig givetvis også om, at præsident Clinton med dette blodige spil vil prøve at sikre, at hans udskejelser i det ovale værelse går i glemmebogen. Som menneske, som politiker, som officer skammer jeg mig over at være europæer i den aktuelle situation.

Titley
Hr. formand, i lyset af det seneste indlæg er det værd at minde Parlamentet om, at der er gennemført etniske udrensninger i Kosovo gennem de seneste 10 år, og at flygtninge blev fordrevet fra deres hjem, længe inden NATO begyndte at bombe. Jeg synes, at der er tale om eftergivenhedspolitik af værste skuffe at tale om, at hvis det internationale samfund ikke har handlet i ét tilfælde, så skal det heller ikke handle i noget andet tilfælde.
Jeg vil gerne starte med endnu en gang at lykønske formanden med hans myndige optræden i Kosovo-spørgsmålet og med den markante ledelse af Den Europæiske Union i hans embedstid. Jeg har været medlem af Europa-Parlamentet i 10 år, og i den periode har vi brugt megen tid på at tale om begivenhederne i det tidligere Jugoslavien. Der har været endeløse resolutioner og endeløse forhandlinger, der alle har haft til formål at skjule vores hjælpeløshed over for det, der foregik i Jugoslavien. Nu skal vi stå fast på, at vi ikke vil bruge de næste 10 år til at forhandle om samme emne. Nu må det bringes til ophør. I 10-året for starten på det hele med fjernelsen af autonomien fra Kosovo skal vi sørge for at få løst problemerne.
I går var der nogle veteraner fra den spanske borgerkrig til stede i tilhørerlogen. Det mindede mig om slagordet fra den spanske borgerkrig i forbindelse med forsvaret af Madrid: no pasarán - de skal ikke komme igennem. Og det skal være beskeden fra Parlamentet i denne forhandling og fra Den Europæiske Union. Uanset om de bor i London eller Pristina, så skal minoriteter kunne leve uden frygt for deres liv eller frygt for tilfældig vold, der ødelægger deres hjem og deres levebrød. Det skal vi gøre helt klart. Vi skal stå helt fast over for syge hjerner, der lever af frygt for og had til minoriteter, uanset om de anbringer sømbomber i London eller foretager massemord i Kosovo. Vores meddelelse skal være helt utvetydig. Vi må ikke lade Milosevic vinde. Det betyder, at vi skal have en ordentlig fred, som vi kan håndhæve.
Den Socialdemokratiske Gruppe har hele tiden gjort det klart, at vi tror på fuld deltagelse af Rusland, og jeg støtter fuldt ud landets seneste fredsmission. Men vi må ikke tage fejl af et stykke papir og en ordentlig fred. Den fejl har vi tidligere begået. Der skal ikke være flere julelege fra Milosevics side. Der skal være tale om en gennemtvingelig fred baseret på en international styrke bygget op omkring NATO. Vi må ikke afvige en tomme fra den holdning. Vi skal tage ved lære af begivenhederne i Bosnien, hvor der stadig ikke er fred, men blot fravær af krig.
Vi skal lære af vores fejl, hvis vi skal sikre et effektivt internationalt samarbejde i bestræbelserne på at bringe hele regionen på fode igen. Det, vi frygter mest, er en langvarig destabilisering - ikke blot i Montenegro eller Makedonien, men også længere væk, eksempelvis med hensyn til indvirkningen på Grækenland og Italien. Der skal være en langsigtet plan, men jeg vil minde Rådet om, at Parlamentet krævede stabilitetspagten gennemført for to år siden. Jeg håber, at Rådet og Kommissionen i forbindelse med Amsterdam-traktatens ikrafttræden vil begynde at lytte mere til Parlamentet. Vi er gået i spidsen for Rådet og Kommissionen i mange af spørgsmålene vedrørende det tidligere Jugoslavien, så nu er det på tide, at de begynder at lytte til os.

Oostlander
Hr. formand, massakrerne og de etniske udrensninger fortsætter stadig i Kosovo. Operationen har åbenbart været forberedt længe og grundigt. De, som har det endelige ansvar herfor, kan ikke længere være nogen samtalepartner. Hvis vi vil følge de klassiske kriterier for en retfærdig krig, kan vi kun være tilfredse med, at Milosevic-regimets racistiske diktatur forsvinder. Kun da er de anvendte midler proportionale med den forbedring af situationen på Balkan, som skal opnås. Det skal være sådan, eventuelt med en sikkerhedspagt, som ministeren talte om for lidt siden, at der overalt på Balkan skabes forudsætninger for etablering af en retsstat og et demokrati samt udryddelse af alle kilder til aggression, som i øjeblikket navnlig findes i Milosevic-regimet. I mellemtiden skal de lande, som grænser op til Jugoslavien, Albanien, Makedonien, men også Bulgarien, Rumænien, Bosnien-Hercegovina og Kroatien, hjælpes til at komme over den skade, som de har lidt på grund af Serbiens aktion. De forventes at medvirke til boykotter og embargoer. EU har ikke selv lidt ret megen skade på grund af disse embargoer og boykotter, men det har disse fattige lande så meget desto mere.
Vi er derfor tilfredse med den finansielle og makroøkonomiske hjælp fra Verdensbanken og IMF, men EU skal også selv tilpasse sin økonomiske og handelsmæssige politik, for humanitær bistand kan aldrig kompensere for bortfald af eksportmuligheder og blokering af forbindelsesveje til Unionen. Den Europæiske Union bør hurtigt undersøge, hvorvidt den kan være et kompenserende marked for de ramte forbundsfæller på Balkan, og gribe ind i overensstemmelse hermed. I denne forbindelse bifalder vi forslagene om at indgå en særlig slags associeringsaftaler med de to værst ramte lande, Albanien og Makedonien.
Unionen skal ligeledes yde hjælp til, at kommunikationsinfrastrukturen i de pågældende lande gøres egnede, for at der opstår gode alternativer til transit gennem Serbien.
Hr. formand, jeg vil gerne helhjertet støtte hr. Fischers udmærkede tale, for med hensyn til Rådets holdning synes jeg, at vi må afgive et klart og tydeligt signal.

Theonas
Hr. formand, hvis man besøger Beograd, bliver man grebet af vrede og harme over den ødelæggelse og død, som NATO's bombardementer forårsager, men man bliver også grebet af beundring over det serbiske folks styrke og mod samt af bevægelse over måden og indholdet i befolkningens reaktioner, når de danner et levende skjold for at forsvare broerne i Beograd.
For det første, hr. formand, kan den vridning af logikken, som NATO's propaganda tilstræber, ikke dække over de forbrydelser mod menneskeheden, der begås i denne krig. Denne krig er aggressiv og uden lovhjemmel.
For det andet er den et folkemord med sin bevidste ødelæggelse af fundamentet for Jugoslaviens økonomi. Broer, vand, elektricitet, menneskets basale livsnødvendigheder ødelægges. Den er en økologisk katastrofe, der med brug af krigsteknologi ødelægger helbredet og miljøet.
Der findes en retfærdig og politisk løsning, hr. formand. Følg den! De kan følge den og faktisk finde en løsning. Stands denne beskidte krig!

Gahrton
Hr. formand, det er nu seks uger siden, NATO indledte sine flybombninger af Jugoslavien for at redde kosovoalbanerne fra Milosevic-regimets barbari. Alligevel fortsætter flygtningestrømmen. Inde i Kosovo holdes hundredtusindvis af albanere som gidsler og mishandles og voldtages af de serbiske soldater. Der er fortsat tale om det, som den albanske forfatter Ismaïl Kadaré skriver i dagens Le Monde: »Le triomphe du crime« - forbrydelsens sejr. Kan man forestille sig en større fiasko for en redningsaktion - uanset hvor velment den end var fra starten?
Mange er nu fortvivlede, og en del griber efter landtropper som en redningsplanke. Her synes jeg, at man skal læse et interview med den tyske FN-general Eisele i Die Zeit. Der siger han, at det ikke blot kan udvikle sig til en kæmpekrig og en langvarig krig, men at det vil tage fire til fem måneder, inden den første redningssoldat kan gribe ind i Kosovo. Man skal indse, at militære metoder har sine grænser. Det er måske sådan, som den ungarske forfatter György Konrád skrev i Frankfurter Allgemeine forleden dag, at europæerne har lært af historien, men at de har lært det forkerte. De har ikke lært af ikkevoldslektionen i 1989. Diktatorer falder før eller siden. Det er ikke altid mest effektivt at starte en krig imod dem. Selv Milosevic kommer til at falde - det er der ingen tvivl om. Der findes en serbisk opposition, der i dag manifesterer sig i en artikel i Libération .
Man skal prøve ikkevoldelige metoder, man skal standse krigen, og man må ikke militarisere EU som et resultat heraf. Lad os i stedet følge den henstilling om et civilt fredskorps, som Parlamentet for nylig vedtog efter forslag fra De Grønne. Det er et konstruktivt bidrag fra EU til fred i Kosovo.

Schifone
Hr. formand, det er klart, at vi over for den forfærdelige tragedie for hele Kosovos befolkning, der bogstaveligt talt er blevet massakreret og fjernet fra deres land som følge af den frygtelige etniske udrensning, der er tyrannen Milosevics værk, og at vi over for det heraf følgende og nødvendige indgreb fra NATO - der, selvom det ikke var rart, var en nødvendig aktion, som ingen selvfølgelig havde ønsket eller håbet på - ikke kunne gemme os bag den internationale rets formaliteter eller bag indlysende spørgsmål af formel karakter. Det drejede sig om en befolkning, der var ved at blive massakreret, og det var derfor nødvendigt at gribe ind. Den Europæiske Union kunne med sit civilisationsniveau ikke unddrage sig denne forpligtelse og denne nødvendighed. Det er dog netop i den situation, at vi mærker indgrebets svaghed og det tvivlsomme ved Den Europæiske Unions politiske indgreb tidligere. Dette er måske den største bitterhed, vi føler. Nu skal vi dog se fremad og finde nogle løsninger, der kan føre til en afslutning på denne krig, en afslutning, der kun kan ske ved, at der oprettes et område med sikkerhed og fred i Kosovo.
Jeg var i Tirana den 21., 22. og 23. april, og der mærkede jeg behovet for, at vi giver udtryk for Europa-Parlamentets tilstedeværelse. Det forekommer mig ikke, at Europa-Parlamentet har organiseret nogen officiel tilstedeværelse i dette område indtil nu, hvilket det måske ellers havde været hensigtsmæssigt at gøre. Jeg har mødt en lang række politikere fra regeringen og oppositionen, nemlig parlamentsformanden Ginuisynis, ministeren for europæisk integration Lakori, der anmoder om Albaniens associering i EU, og oppositionslederen Berisha. Og alle, både regeringen og oppositionen, beder om et landangreb fra NATO's side, for de er klar over - og det er måske nok en realistisk opfattelse - at Albanien ikke kan holde til presset på langt sigt eller til tilstedeværelsen af de 350.000 flygtninge, der svarer til, at 6 millioner flygtninge kom til Italien fra den ene dag til den anden.
Situationen er yderst alvorlig, og kun et væbnet indgreb - hvis ikke Milosevic først skulle give sig på de punkter, som NATO og Den Europæiske Union har opstillet - vil på en måde kunne lette på situationen og skabe en beskyttelseskæde med henblik på det område med fred og sikkerhed, som vi talte om.
Jeg vil desuden gerne benytte mig af lejligheden til at fortælle, at der i Albanien ikke hersker normale demokratiske tilstande. Det er på tide, at Europa-Parlamentet griber ind for at genoprette nogle demokratiske tilstande svarende til dem, der hersker i vores vestlige lande, for der er stadig politikere og aktivister fra oppositionspartiet, som er i fængsel, og nogle parlamentsmedlemmer er blevet frataget deres parlamentariske immunitet.

Wiersma
Hr. formand, lad mig begynde med at give formanden for Rådet, udenrigsminister Fischer, en velment kompliment for den tale, som han har holdt her i eftermiddag. Jeg tror, at bredden, men også indholdet af, hvad han sagde, giver håb i en situation, som jo er noget trist, og jeg håber, at han også under resten af Tysklands formandskab vil fortsætte med at forsvare disse principper og disse tanker, navnlig også med hensyn til krisen omkring Kosovo. Der er stadig ingen løsning på konflikten omkring Kosovo. Intensive diplomatiske drøftelser har hidtil ikke ført til noget. Det er for øvrigt vigtigt - det har andre også sagt - og glædeligt, at Rusland spiller en fremtrædende rolle i denne diplomatiske aktion, og det er stadig nødvendigt at handle hurtigt. Denne konflikt må ikke vare for længe, for skaden bliver større for hver dag.
Milosevic synes ikke at have til hensigt at gøre denne ene vigtige indrømmelse: at tillade en militær fredsstyrke i Kosovo for at muliggøre flygtningenes tilbagevenden. Jeg er helt enig med udenrigsminister Fischer, som er klar over, hvordan disse mennesker, disse flygtninge, er jaget ud af deres land, og at en sådan militær beskyttelse vil være nødvendig, om det så blot er af psykologiske grunde. Så længe Milosevic ikke virkeligt bevæger sig, er der ingen anledning til at stoppe med NATO-aktionerne, hvor velkommen en pause end ville være.
Jeg er meget bekymret over stabiliteten i de omkringliggende lande. Offentligheden dér synes at have ringe forståelse for NATO-aktionerne. Situationen i Makedonien er kendt, men også i Bulgarien øges spændingerne. I dag er der i det bulgarske parlament en heftig debat om, hvorvidt landets luftrum må åbnes for NATO-aktioner. Man er meget uenig i landet om NATO-bombardementerne, og vi mærker i stigende grad, det har hr. Oostlander også gjort opmærksom på, de økonomiske følger af Kosovo-konflikten. Efter eget skøn skulle skaden allerede andrage omkring 70 millioner dollar om måneden. Vi ved, hvor fattigt landet er, og hvor enormt dette beløb er. Menneskene forstår heller ikke, hvorfor deres fattige land skal betale disse udgifter.
Jeg opfordrer til, at Rådet og Kommissionen undersøger, om også dette land på kort sigt kan få ekstra økonomisk støtte. Det ville i høj grad gavne stabiliteten i Bulgarien, men det ville ligeledes give bulgarernes tilnærmelse til EU og NATO en positiv impuls. Denne tilnærmelse har fået et knæk. Bulgarien kan ikke vente på en stabilitetspagt eller på en Balkan-plan, landet har behov for hjælp nu.
Men det, som gælder for Bulgarien, gælder også for andre lande på Balkan. NATO er og var rede til at forsvare menneskerettighederne med militære midler, men hurtigst muligt skal navnlig Den Europæiske Union investere penge, viden og energi i opbygningen af området. Hvis dette ikke sker, synes den næste konflikt allerede at nærme sig.
I dag, den 4. maj, mindes i Nederlandene ofrene for den Anden Verdenskrig. I morgen fejrer vi befrielsen. Det vil i år ske med nogen mådeholdenhed. De forstår hvorfor: Fordi der også i dag må falde ofre i Kosovo og Serbien for frihedens skyld.

Graziani
Hr. formand, med hensyn til krigen i Kosovo mener jeg, at det er på tide, vi tager fornuften i brug og gør os nogle klarsynede overvejelser.
Det er ikke altid bekvemt at tage fornuften i brug - det er faktisk ubekvemt - men det nytter ikke noget at se bort fra fornuften. F.eks. skulle man, hvis man havde taget fornuften i brug fra begyndelsen af denne sag - og det kan vi måske godt sige nu bagefter - have vurderet forholdet mellem de politiske målsætninger og de politiske virkninger af bombeangrebene og så det ædle mål, man havde sat sig, nemlig at bringe de etniske udrensninger til ophør.
Det er desværre en bitter situation, vi ser i dag.
En skarpsindig journalist skrev her til morgen i en italiensk avis, at NATO har det dårligt, og at Milosevic har det endnu værre. Vi er således kommet til et vigtigt punkt i denne situation, der kræver en ny indsats. Det kræver en ny indsats, for de samme bombeangreb har ikke længere nogen effekt. Enten må man blive ved med at bombe de ting, man allerede har bombet indtil nu, eller også må man bombe byerne. En krigsløsning er forbudt og eksisterer ikke. Desuden ønsker USA's Kongres ikke en krigsløsning, og uden amerikanerne er det umuligt at anvende en sådan løsning. Hvad kan man så gøre? Også Milosevic er i en grim situation, men han støtter sig til sit eget folks nationalisme. Lad os sige det rent ud: Under fascismen i Italien var det heller ikke alle italienere, der var modstandere af fascismen. Der eksisterede en nationalisme, og den var stærk. Vi skal således også tage højde for denne situation.
Hvad skal vi gøre? Vi skal se, hvilke kort Milosevic har på hånden, og for at kunne gøre dette, er det nødvendigt at standse bombeangrebene. Det er nødvendig, at den stærkeste og klogeste part standser bombeangrebene, så vi kan se, hvilke kort der kan spilles ud, og så vi kan genoptage forhandlingerne og nå frem til en løsning på problemet, hvor der naturligvis ikke må ses bort fra flygtningenes ret til at vende tilbage til Kosovo, hvilket en militær styrke skal sikre.

Novo
Hr. formand, 40 dage efter, at NATO har krænket folkeretten, er konsekvenserne tydelige. Det menneskelige drama er blevet til en katastrofe, ofrene for de hykleriske sidevirkninger bliver flere og flere, Rambouillet-påskuddet er væk, Kosovos selvstyre og mindretalsrettighederne er ikke genindført. Ikke et eneste af de argumenter, som NATO har ført i marken for dette eventyr, har holdt vand, og ikke et eneste af dets påståede mål er blevet nået. Mens verdensopinionen trods den omsiggribende manipulation giver sig til kende og kræver, at FN griber ind, og at der findes en politisk løsning, som tillader flygtningene at vende tilbage, og som respekterer de bestående grænser, taler amerikanerne og de europæiske regeringer, som ligger under for dem, om landoperationer, svarer med den såkaldte »totale krig«, der betragter alt som strategiske mål, og rehabiliterer og bevæbner en bevægelse, som alle indtil for nylig anså for terroristisk og fundamentalistisk.
Den europæiske opbygning, hvis oprindelse også var at gøre en ende på krig i Europa - vil jeg lige minde om - ser nu her i dag Fællesskabets institutioner forsvare og undskylde NATO og dets væbnede indgriben. Samtidig ændrer samme NATO sit strategiske koncept, så den kan blive verdens politimand, uden at regeringerne viser vilje til at forklare sig over for befolkningerne, og uden at Europa-Parlamentet udtaler sig om dette spørgsmål. Kort og godt, mine herrer: Det er dybt beskæmmende!

Imbeni
Hr. minister, jeg ønsker blot at sende Dem et budskab og minde Dem om noget, som vi sikkert begge husker fra dengang. Allende sagde om kupmageren Pinochet, at han var stærk, men ikke fornuftig. Milosevic har sikkert tænkt om os i de sidste 10 år, at vi måske nok er fornuftige, men ikke stærke. Men vi har tværtimod besluttet at forene styrke med fornuft. Det besluttede vi dog 10 år for sent. Hvis vi her i Europa havde talt om at integrere Balkanområdet for 10 år siden, havde vi måske undgået de 200.000 døde i krigen i Bosnien, Milosevics krig mod Kroatien og så videre. Og det var forkert af os, for i hele hr. Gollnischs ræsonnement - som jeg overhovedet ikke er enig i - er der dog et punkt, som er rigtigt. Vi burde have taget højde for den dramatiske og tragiske situation med udvandring og deportering, og nu famler vi os i stedet frem i mørket uden nogen koordinering. Vi har ganske vist en stor indsatsvilje, men der er ikke meget videnskabelighed i den humanitære indsats.
Vi har handlet sent og på en dårlig måde. Det punkt, vi i dag er nået til - sådan som hr. Dupuis sagde med nogle andre ord - er, at vi skal gøre os klart, at øjeblikket er inde til et initiativ med massiv information, det vil sige til massivt at bombardere den serbiske befolkning med information, så også det serbiske folk kan sige, at det er os, der er fornuftige og stærke, og ikke Milosevic. Også den serbiske befolkning skal overbevises om dette, ellers vil vores initiativ ikke blive en succes.
Vi er således fornuftige og stærke, og jeg siger derfor til Dem, hr. minister, at vi kan og skal være langsigtede i vores strategi og mere fleksible i vores taktik. Tillad mig at komme med en bemærkning, der er venligt ment og ikke ondt ment, nemlig at vi europæere er lidt bedre end amerikanerne til at være langsigtede i vores strategi og også til at være fleksible i vores taktik. Vi skal være i stand til at anvende denne opfattelse, og de ord, som De sagde i Deres indlæg - nemlig at maj kan blive håbets måned - kunne så også være et mere beroligende budskab om vores fremtid og ikke mindst om fremtiden for freden og retfærdigheden på Balkan.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke minister Fischer hjerteligt for hans klare ord og for hans klare linje i en meget vanskelig situation. Men jeg vil gerne komme nærmere ind på to punkter, som desværre ikke er blevet nævnt ret mange gange i diskussionen, men som efter min mening er vigtige. Man taler hele tiden om, at det kan blive nødvendigt at sende landtropper ind i Kosovo. I sig selv logisk, men det passer ikke til egnen. Man har allerede gjort nogle erfaringer, og jeg er måske gammel nok til at have gjort disse erfaringer med, at det ikke går med udenlandske tropper. På den anden side har jeg f.eks. set befrielsen af Krajina i Kroatien. Her havde kroaterne våben, og så fejede de straks serberne af banen. Det viser sig igen og igen, at mennesker, som forsvarer deres eget land, er aggressorerne overlegne. Det bør man erkende! Der er UCK, albanernes styrker, og man bør give disse albanere våben, så de kan møde de horder, der kommer ind fra Serbien, med samme styrke. Man vil blive overrasket over, hvor hurtigt tingene på landjorden så kan afsluttes.
Det andet er, at man fra begyndelsen har begået en stor fejl, en psykologisk fejl, nemlig at man hele tiden har sagt, at Kosovo skal blive sammen med Serbien, skal blive i Jugoslavien. Mine damer og herrer, det er nu engang en kendsgerning, som man hele tiden glemmer her, at staten er til for menneskenes skyld og ikke menneskene for statens. Der må altså findes en selvbestemmelsesret for folkene, og vi bør især tilkende Kosovos befolkning denne selvbestemmelsesret, som gennem årtier allerede har lidt usigeligt meget fra den serbiske regerings side i Beograd. Milosevic er kun et resultat af en gammel politik, som går helt tilbage til tiden før Anden Verdenskrig.

Papayannakis
Hr. formand, af resultaterne kan man tydeligt se, at man med angrebet på Jugoslavien hverken har opnået at afværge fordrivelsen - kosovoalbanernes flugt - eller at knække Milosevic. Angrebet har kun opnået at skabe uro og fare for hele området, at ydmyde FN og selvfølgelig den europæiske politiske samling, noget som den amerikanske nationalisme øjensynligt har haft til hensigt, og vores europæiske ledere medvirker, enten fordi de er bange på det lokale plan, eller fordi de har bestemte mål. De ødelægger således muligheden for, at de kan følge en kollektiv og selvstændig kurs.
Hr. formand, Serbien bliver ødelagt af angrebene og serberne hårdt ramt med mange døde og sårede. Kan formanden give os en opgørelse over ofrene? Hvad angår kosovoalbanerne, så bliver de, serberne og de andre nabobefolkninger de første ofre for forureningen af den såkaldte naturligt forekommende uran fra de anvendte missiler. Kan formanden redegøre for anvendelsen af dette stof? Hvilken forurening forventer man? Hvor længe vil den stå på? Hvordan vil man sikre, at flygtningene kan vende tilbage til så forurenede områder? Eller måske har man allerede stiltiende udelukket, at flygtningene skal vende tilbage?

Theorin
Hr. formand, Europa er i krig. En krig, som Europa er røget ind i uden en réel bagvedliggende politik. En krig, der har stor fare for at sprede sig. En krig, man regnede med at kunne vinde på to dage, men som ikke er aftaget efter fem uger. En krig, der blev startet for at redde mennesker under etnisk udrensning, og som har resulteret i en million flygtninge. En krig, der har betydet, at modstanden i Serbien mod Milosevic er vendt til støtte for ham. Det er på tide at spørge, om det var den rette måde at nå målet på.
Etnisk udrensning og overgreb kan aldrig accepteres. Det er på tide at standse Milosevics terror, men det er også på tide at standse NATO's bombninger. Det er på tide at finde en politisk løsning på det, der er et politisk problem. Som Sveriges tidligere statsminister Olof Palme sagde: »Man kan ikke skabe demokrati ved at bombe de byer, man skal redde«. EU råder over politiske, diplomatiske og økonomiske midler. Det er dem, man skal anvende på Balkan. Det er på tide, at EU bidrager aktivt til at skabe forudsætningerne for en politisk løsning på Kosovo-konflikten. Det er på tide, at FN genvinder sin retmæssige rolle, og at EU kræver en FN-fredsstyrke i Kosovo, så flygtningene kan vende sikkert tilbage.
EU-landene skal udarbejde en massiv Marshall-plan for Balkanregionen for at genopbygge de ødelagte områder og modvirke det, der ellers i generationer vil danne grobund for kommende konflikter. Krigen har lært os, at EU nu hurtigt skal opbygge et instrument til konfliktløsning, fredsbevarelse, mægling, forsoning og tillidsskabelse. Hvis vi ikke kan finde metoder til at løse konflikter på fredelig vis uden militære midler, så falder hele idéen med EU.

Lenz
Hr. formand, kære kolleger, jeg kan tilslutte mig meget af det, der er blevet sagt her i eftermiddag, men bestemt ikke det hele. Hvem af os følger ikke med voksende bekymring disse begivenheder? Har vi ikke i årevis her i Europa-Parlamentet forsvaret menneskerettighederne på hvert eneste møde? I dag bliver det nok sidste gang, jeg gør det her.
Vi har forsvaret menneskerettighederne verbalt, nogle gange for små grupper. Her har vi at gøre med hundredetusinder af mennesker, hvis rettigheder krænkes langt grovere - jeg behøver ikke gentage det hele endnu en gang - og det i en del af Europa, som tidligere blev besøgt af mange turister.
NATO's svar har for mig at se to forskellige aspekter. Det er første gang, en regional alliance griber ind for at forsvare disse menneskerettigheder, for at genetablere stabile forhold i en del af Europa, som gennem otte år har oplevet en kædereaktion af disse krænkelser, og hver gang af de samme årsager. Her har den verdensorganisation, som netop blev citeret, svigtet totalt, for den har ikke kunnet fylde sine chartre og folkeretten med levende ånd, meget er derimod blevet ved med at være døde bogstaver, og den har ikke forhindret de konflikter, som den egentlig blev skabt for at forhindre.
De, som har oplevet Anden Verdenskrig - og det har jeg - ved, hvad bomber, angsten for bomberne, brændende huse og ofre i de nærmeste omgivelser betyder. Det ønsker man ikke for nogen, og slet ikke for et serbisk folk og serbiske børn, som på grund af deres førers vanvid drives mod fortabelsen på nøjagtig samme måde, som han har fordrevet andre hundredetusinder. Ingen har noget imod det serbiske folk! Alle ville beskytte serbiske børn på samme måde som børn fra Kosovo eller albanske børn. Det er nødvendigt, at der bliver taget kraftigt afstand fra dette vanvid.
Man kan ikke nøjes med at citere FN i de situationer, hvor man netop har brug for organisationen, det bør man også være klar over. Dette Parlament vil arbejde for - og det ser jeg i Emma Bonino, hr. van den Broek og andre personer, som vi har arbejdet sammen med længe - at regionen bliver genopbygget, når tiden kommer. Enhver forhandling skal udnyttes, men kun hvis der bliver sat en stopper for vanviddet, og vi igen kan give disse mennesker en hjemstavn, beskyttelse og fred.

Rocard
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg skal spare Dem for højtflyvende lyrik, ligesom jeg forhåbentlig også kan spare Dem for dyb enfoldighed.
Jeg hører til dem, der mener, at vi ikke passivt kunne se til og lade Milosevic fortsætte sine gruopvækkende forbrydelser i form af etnisk udrensning og folkedrab. Jeg tilhører det flertal af Europa-Parlamentets medlemmer, som bifaldt NATO's indgriben.
Jeg tror således heller ikke et øjeblik på, at et tilbud om ensidig våbenstilstand med det formål at genoptage de politiske drøftelser vil være en farbar vej over for en person af Milosevics støbning. Det forekommer mig at være en decideret farlig vej at slå ind på.
Resultatet er imidlertid foruroligende. Serbien svækkes, det er sikkert. Hvorvidt Milosevic svækkes er mere tvivlsomt. Den etniske udrensning forværres i Kosovo. Albanien, Makedonien og Montenegro svækkes, og udsigterne er langtfra lyse. Vi er nu en gang gået ind i denne krig. Så må vi også vinde den.
Jeg vil ikke tale om fremtiden. Der har været fremført mange udtalelser desangående i denne debat. Jeg kan tilslutte mig en del af disse udtalelser, men ikke alle. Jeg vil imidlertid koncentrere mig om spørgsmålet »hvordan«. Hr. minister, hr. fungerende formand for Rådet, hvordan har man forberedt denne NATO-aktion? Har man konsulteret EU eller de berørte EU-lande forud for interventionen? Har EU haft lejlighed til at kommentere planerne, herunder vurdere sandsynligheden for en vellykket gennemførelse heraf? Har man haft lejlighed til at kommentere en eventuel nødplan? Har Rådet, som De er formand for, drøftet, hvorvidt det kunne være hensigtsmæssigt at indsætte landstyrker, hvilket ud fra en strategisk betragtning må forekomme oplagt? Har Ministerrådet i denne forbindelse søgt at udarbejde en samlet strategisk plan, som man kunne forelægge i NATO-rådet, men med tydelige europæiske fingeraftryk? Og et sidste spørgsmål på nuværende tidspunkt: Hr. formand, kan De oplyse, hvorvidt Rådet er sig bevidst, at der er behov for - naturligvis inden for NATO's rammer - at etablere en analyse- og forsvarskompetence, som er specifik for Europa?

Gröner
Hr. formand, for længe har verdenssamfundet ladet Milosevic gøre, som han ville, uden at udtømme mulighederne for sanktioner som f.eks. en olieembargo. Allerede i halvfemserne blev der berettet om massevoldtægter som krigsvåben i Kroatien og i krigen i Bosnien. Også i dag hører vi igen fra de internationale hjælpeorganisationer, at kvinder bliver udvalgt fra flygtningegrupperne og slæbt bort med magt for at blive sendt tilbage næste morgen, halvdøde og dybt traumatiserede, eller for helt at forsvinde.
Med denne nationalistisk motiverede vold mod kvinder med tortur og voldtægt opildnes spiralen af vold, had og hævn, som skal ødelægge ethvert håb om et fredeligt multietnisk Kosovo. Kvinder bliver ofre for krigsforbrydelser, fordi de er kvinder, og det må Unionen anerkende som asylgrund. For mig at se er det imidlertid toppen af kynisme, at Vatikanet i denne situation tillader kvinderne at bruge prævention, men stempler abort som mord.
Nogle af vores regeringschefer og, hr. Fischer, af Deres kolleger burde rødme af skam, når vi ser, hvilke flygtninge der modtages eller ikke modtages. Fire lande i Unionen har ikke modtaget nogen flygtninge. Unionen må intensivere den humanitære hjælp og straks overveje NATO-strategien. Vi må stoppe bomberne, og vi må med Ruslands medvirken komme tilbage til en forhandlingsposition ved forhandlingsbordet.

d'Ancona
Hr. formand, jeg vil gerne anvende min taletid på et aspekt, som har at gøre med mit udvalgs arbejde, nemlig flygtningepolitikken. Fru Gröner talte også derom. Når jeg siger politik, så er det egentlig for meget sagt. I forhold til de mere end 600.000 flygtede og fra hus og hjem fordrevne kosovoalbanere er mindre end 18.000 modtaget i Unionens medlemsstater. Tyskland tog ansvaret for næsten 10.000 af disse 18.000, og det betyder således, at der i alle andre medlemsstater tilsammen kun er modtaget omkring 8.000 kosovoalbanere. De må forestille Dem, at der på nogle få uger i Europas fattigste områder skulle huses 600.000 mennesker i lejre, men også privat, hjemme hos mennesker. 600.000, det er dobbelt så mange, som vi i vores rige lande på et helt år giver adgang til asylproceduren, for det er omkring 300.000 om året.
Vi er medansvarlige for opståelsen af denne flygtningestrøm. Vi skulle i de foregående uger for længst have gennemført en solidarisk og human modtagelsespolitik med en storsindet fordeling over medlemsstaterne. Jeg synes, at det er et bevis på Rådets afmagt, at en sådan beslutning ikke kunne træffes, og i en vis forstand også en afvisning af at acceptere konsekvenserne af ens handlinger. Fra Parlamentets side, hr. formand, skal Rådet i hvert fald tilskyndes til alligevel at handle. Man kan ikke købe sig fri for flygtningene og den menneskelige elendighed med ECU 250 millioner. Midlertidig beskyttelse af betydelige antal i vores medlemsstater, og desuden al mulig støtte i materiel forstand til landene i området, også når krisen er forbi, det er, hvad vi opfordrer til.

Bonino
Hr. formand, jeg tror, at det er anden eller tredje gang, vi tager dette emne op. Jeg vil starte med Dem, hr. Rocard. Jeg ved ikke, hvor meget information EU-medlemsstaterne eller de stater, der er med i Det Nordatlantiske Råd, har fået. Alt, hvad jeg kan fortælle dem, er, at hverken Kommissionen - i det mindste med hensyn til de humanitære aspekter - eller alle de humanitære hjælpeorganisationer er blevet informeret af medlemsstaterne, selvom disse både er med i Det Nordatlantiske Råd og Den Europæiske Union. Der er ingen, som er blevet holdt orienteret og har fået besked om eventuelle planer eller eventuelle informationer. Jeg tror tværtimod, at der set ud fra et humanitært synspunkt er tale om et koordineringsproblem. Ærede parlamentsmedlemmer, den individuelle gavmildhed, og også medlemsstaternes gavmildhed, er en overordentlig vigtig ting, men den gør koordineringen næsten umulig. Det er meget vanskeligt, også for UNHCR, at organisere hundredevis af ngo'er, som finansieres af private bidrag, foruden alle strukturerne i de 15 medlemsstater, der med god grund er blevet mobiliseret, samt de andre bidragydere fra den anden side af Atlanten plus de canadiske, norske og japanske bidragydere osv. Jeg kan forsikre Dem for, at det er meget nemt at henvise til koordineringsrollen, men noget sværere at påtage sig den, også fordi alle med rette kræver politisk synlighed, hvilket vi alle kan blive enige om. Til sidst bliver der naturligvis nogle interesser, som ikke stemmer overens.
Hvordan kan man undgå, at hjælpen overlapper hinanden, når der næsten ikke er nogen, som ved, hvad medlemsstaterne foretager sig? Hvordan kan man undgå de fejl, der skyldes gavmildhed, men ringe erfaring? Det er f.eks. svært at informere, underrette eller advare nogen mod at oprette lejre de steder, hvor det er uholdbart, for i skyndingen er der ingen, der spørger hinanden til råds. Det, som jeg ønsker at fortælle Dem hermed, er, at det i dag ikke er finansieringen eller de humanitære projekter, som er stærkt begrænsede. Det er derimod koordineringen, administrationen og valget af prioriteter, der er alvorligt begrænset. Ud fra den betragtning tror jeg ikke, at UNHCR's opgave - det vil sige vores opgave - er en af de letteste.
Jeg blev spurgt om en anden ting, som vi arbejder med, og som er det vigtigste spørgsmål, nemlig at give flygtningene husly. Det er rigtigt, at det, der er mest synligt, er de lejre, som er i en sørgelig forfatning, men de ærede parlamentsmedlemmer skal vide, at langt de fleste deporterede personer som bekendt huses af meget fattige albanske eller makedonske familier, og at en af vores største indsatser består i hjælpen til disse familier netop for at undgå, at der opstår sociale spændinger, og for at undgå, at de deporterede personer efter en måneds gavmildt ophold bliver jaget bort og skaber nogle sociale problemer.
En anden aktivitet, som optager os meget, er ikke mindst forberedelserne til en situation, der er værre, nemlig vinteren. Det, som vi er ved at gøre - i det mindste for en del af disse flygtninge - er at genopføre murstenshuse og fælles centre, så vi så hurtigt som muligt kan evakuere størstedelen af de deporterede personer, der bor i teltene, og give dem nogle mere acceptable sanitære, hygiejniske og klimatiske forhold.
Vi skal også fokusere på tre andre farlige aspekter, som vi skal tage højde for. Det drejer sig for det første om Makedonien, hvilket skyldes det politiske problem, som Makedonien udgør. Selvom vi er klar over det politiske problem med den makedonske regering, mener jeg dog ikke, at den makedonske regerings holdning over for flygtningene ved grænsen har været acceptabel. Og det har den ikke været i noget tilfælde. Selvom jeg forstår regeringens vanskeligheder, er en overtrædelse af de humanitære konventioner efter min opfattelse ikke acceptabel for nogen.
Det andet aspekt er Montenegro. Her bør man efter min mening ikke glemme, at der i Montenegro befinder sig mere end 70.000 deporterede personer, som er sande menneskebomber. De er ikke den slags flygtninge, vi normalt kender, men derimod deporterede, og det er menneskebomber, der bliver brugt hvis, når og hvor det passer Milosevic. Og hvis han beslutter at sende en menneskebombe på 100.000 mennesker ind over Montenegro, vil dette i høj grad også være et politisk destabiliserende problem.
En anden ting, der ikke må glemmes, er Bosnien, som i en allerede meget vanskelig situation har modtaget 50.000 flygtninge, denne gang serbere.
Det tredje aspekt, som vi arbejder med, er de fordrevne serbere på serbisk område, som vi har sørget for med nogle særlige indgreb. Jeg rejser tilbage til området i de nærmeste par dage, men jeg vil bede Dem om at hjælpe os med at videregive det budskab, at det grundlæggende i den humanitære bistand i dag er de prioriterede valg, administrationen og koordineringen, ellers er jeg bange for, at den store gavmildhed fra alle sider også ender med én stor forvirring.
Jeg har to bemærkninger til, som måske er af mere politisk karakter. Ærede kolleger, jeg tror, at vores forældre valgte Det Europæiske Fællesskab af to grunde: aldrig mere krig mellem os, og aldrig mere Auschwitz. I dag må vi vælge mellem disse to muligheder, da det ikke har været muligt at udelukke dem begge. Man beder om en politisk løsning. Det er meget godt, men har vi gjort andet i de sidste 10 år end at forsøge at nå frem til en politisk løsning med Milosevic? Vi har endda gjort alt for meget, hvis jeg må have lov at sige min mening. Vi har afholdt den ene konference efter den anden, det ene diplomatiske møde efter det andet og det ene Genève-møde efter det andet. Tillad mig dog at sige, at det er bedre sent end aldrig. Det er sandsynligvis sent - jeg er enig i, at det er alt for sent - men man behøver blot at remse den liste op, der går fra Osiek til Vukovar, fra Srebrenica til Sarajevo og fra Bihac til Tuzla samt mange andre skandaler, som der ikke blev reageret på.
Man kan ikke sige, at når vi ikke griber ind alle steder, skal vi heller ikke gribe ind, når problemet er foran vores egen dør. Jeg tror, at det i den forbindelse er meget klart, at det ikke så meget er EU's ansvar at løse Tasmaniens problemer som at løse de problemer, der befinder sig foran vores egen dør. Hvis vi ikke engang er modige nok til dette, og hvis vi mener, at det at være europæere betyder, at vi er fælles om en valuta, om en smule landbrug og - hvorfor ikke? - om en smule fiskeri, men ikke at vi er fælles om disse værdier, det vil sige om at forkaste etnisk udrensning, i det mindste på vores kontinent, giver det ikke længere mening at kalde os europæere.
Bifald

Fischer
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig tage tråden op dér, hvor kommissær Bonino slap den. Når man hører debatten - og forsåvidt ligner den alle andre debatter, som man har hørt i de sidste uger - må man konstatere, at der er mange gode enkeltstående argumenter, som man selv ofte overvejer, som falder én ind. Men når man forsøger at samle spørgsmålene til et alternativ, må man konstatere, at noget alternativ har man ikke hørt. Der forlanges en politisk løsning. Ja! En politisk løsning er imidlertid ikke noget formål i sig selv, men hvad er det, en politisk løsning skal opnå? En politisk løsning skal opnå, at volden ophører.
Bifald
En politisk løsning skal opnå, at de fordrevne kan vende tilbage, og især at vi ikke skal have 10 år mere med nationalistiske vildfarelser på Balkan med hundredetusinder af døde igen.
Bifald
Det betyder, at en politisk løsning ikke er noget mål i sig selv, vi må tale om det politiske indhold. Her kan jeg kun tilføje, at tilbyde hr. Milosevic en fredsstyrke, det ville glæde ham. Det vil han straks gå ind for, især nu. Og hvorfor? Fordi han så har opnået, hvad han ville. Man kan ikke gøre indtryk på hr. Milosevic med en fredsstyrke. Jeg går udtrykkeligt ind for fredsstyrker, jeg går udtrykkeligt ind for et Europa, hvor vold ikke længere spiller nogen rolle. Men hvordan forholder vi os til én, som bruger den mest hensynsløse vold, ikke bare en gang, ikke to gange, ikke tre gange, men gennem de sidste 10 år?
Bifald
Efter min opfattelse er det ikke kun et spørgsmål om moral. Det er et spørgsmål om den europæiske sikkerhed, et spørgsmål om den europæiske fremtid. Jeg mener, at hvis vi havde grebet til vold uden alvorlig grund, ville jeg acceptere denne kritik, men der ligger mindst 200.000 mennesker i massegravene, fordi vi greb til vold for sent. Se Bosnien! Er hukommelsen så kort? Hr. Karadzic var i Genève og underskrev kontrakter, som allerede en time senere ikke længere gjaldt i Bosnien. Det skete ikke en gang, ikke 10 gange, jeg ved det ikke, det var uendeligt mange gange! Hvad skal der ske mere? Det er et spørgsmål, man må stille sig selv. Naturligvis stiller alle sig dette spørgsmål - det kan jeg i det mindste sige for den tyske regerings vedkommende, men nok også for alle involverede regeringer - når man sidder med ansvaret, stiller man dette spørgsmål dag og nat, konstant. Men nogle af de indlæg, jeg har hørt, forveksler årsag og virkning.
Bifald
Vi må ikke forveksle årsag og virkning i denne sag! Årsagen er Milosevics politik. Han er ikke nationalist, han er kyniker. For ham drejer det sig om at bevare magten. Derfor anvender han en aggressiv serbisk nationalisme som taktik. Han har sluppet vilddyret løs, han forsøger at ride på det, og hvis man lader ham fortsætte, vil han ikke bare styrte en hel region i Europa i ulykke, det kommer til at koste flere uskyldige menneskeliv. Det, vi oplever nu, med denne brutale fordrivelse, med denne eksodus - ingen af os havde troet, at det ville være muligt i denne brutale form, i denne størrelsesorden.
Emma Bonino sagde med rette, at der er tale om menneskelige bomber, at fordrivelsen så at sige i en dobbelt kynisme bruges til at føre brutal politik mod nabostaterne. Det kan Europa ikke acceptere! Hvis en politisk løsning er ensbetydende med at acceptere dette, så ville det være en forkert politisk løsning. Det ville være det modsatte af det, som vi ønsker.
Bifald
En politisk løsning, som anvender vold på grundlag af respekt for menneskerettighederne, den fælles sikkerhed, alle flygtningenes tilbagevenden, på grundlag af det internationale statssamfund, en sådan politisk løsning forsøger vi at få igennem. En sådan politisk løsning forsøger vi at opnå. Det forudsætter imidlertid, at regeringen i Beograd for det første ikke er i tvivl om alliancens fasthed og for det andet forstår, at en militær løsning ikke er noget perspektiv for Serbien og heller ikke noget perspektiv for hr. Milosevic helt personligt.
Jeg anser det for absolut nødvendigt at opnå en politisk løsning og våbenhvile på dette grundlag. At udvikle forslag, som man kan diskutere eller tænke over, som man så også kan realisere på et klart indholdsmæssigt grundlag, det betragter jeg ikke kun som en nødvendighed, men som et krav. På den anden side må det imidlertid også være klart, det vil jeg gerne understrege endnu en gang, at man ikke må forveksle årsag og virkning! Milosevic bærer ansvaret for denne krig! Jeg håber, det er den sidste blodige runde. Hvis vi ikke stopper ham, vil Montenegro, Sandzak følge efter, så vil Vojvodina følge efter, og før eller siden får vi den samme krig i en ny runde, nemlig i Makedonien. Det er jeg sikker på. Derfor, trods alle de gode argumenter, jeg har hørt, alternativet kan kun være en politisk løsning, men på grundlag af afståelse fra vold, respekt for menneskerettighederne og flygtningenes tilbagevenden. Det må regeringen i Beograd forstå. Dette skridt må Milosevic tage!
Bifald

Formanden
Mange tak, hr. formand for Rådet, Joschka Fischer.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget syv beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

FUSP
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0242/99 af Spencer for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Unionens rolle i verden: gennemførelse af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i 1998; -A4-0219/99 af Spencer for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender med forslag til Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om den fælles strategi over for Den Russiske Føderation; -Redegørelse fra Rådet om udnævnelse af den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Spencer
Hr. formand, jeg håber, at formanden vil bekendtgøre beslutningen om at udnævne en højtstående repræsentant på Rådets møde i Köln. I henhold til forretningsordenen vil vi invitere den valgte kandidat til at tale til Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender den 21. juni, så vi kan fremsætte en henstilling om godkendelse for plenarforsamlingen i juli.
Vi mener, at den højtstående repræsentant skal være en person med en vis substans, og ikke resultatet af en intern magtkamp i Rådet. Det forhold, som den valgte kandidat får med Parlamentet og Kommissionen, er efter vores mening centralt for udenrigspolitikkens kohærens.
1998 var året, hvor håbet om kohærens i udenrigspolitikken blev afprøvet i virkeligheden. I løbet af de seneste 12 måneder er euroen blevet indført, og vi fortjener en udenrigspolitik, der matcher forventningerne i resten af verden til vores nye monetære union. 1998 var året, hvor vi barslede med vores nye udenrigspolitiske struktur under Amsterdam-traktaten. Vi fortjener en udenrigspolitisk struktur, der giver os det telefonnummer, som Henry Kissinger bad om for en generation siden. 1998 var året, hvor vi for første gang engagerede os aktivt i Europas forsvar. Vi fortjener en udenrigspolitik, der støttes af klarhed og kohærens i vores forsvarsstruktur, specielt hvad angår Den Vesteuropæiske Union.
Min betænkning indeholder en detaljeret beskrivelse af Unionens instrumenter rundt omkring i verden. Det er en historie, der er blevet velkendt i løbet af de seneste år; en historie om ufuldkomne institutioner, der kæmper med en ustabil verden. Vi ønsker en stærk højtstående repræsentant, en stærk enhed for politisk planlægning og hurtig varsling, en stærk kommissionsstruktur med et sammenhængende hold af kommissærer, der beskæftiger sig med forbindelserne udadtil. Vi ønsker en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der får passende finansielle midler, som er akademisk og intellektuelt troværdigt, og som fuldt ud udnytter det succesrige netværk til kriseforebyggelse.
Europa er en magtfaktor i verden. Vi skal tale med én stemme og det ikke blot i vores nabolande. Vores pinlige tavshed over for Iran, Irak eller det indiske subkontinent er resultatet af sorte pletter i vores syn, hvilket afspejler 50 års arbejde med en gradvis opbygning af Europa med udgangspunkt i en lokal vision frem for en global vision for vores plads i diplomatiets verden.
Vores udenrigspolitik er bygget op omkring menneskerettigheder og værdighed. Hvordan skulle det ellers være opbygget med vores fælles arv af rædsel og borgerkrig? Skønt det kan være smerteligt at tænke på, så er der ingen anden forklaring for en Union, der er villig til at føre krig, ikke på grund af olie eller magt, men for at bekæmpe en ond etnisk udrensning i hjertet af Europa.
Af alle de instrumenter, vi har til rådighed, bør de fælles strategier være de stærkeste. Det er meningen, at de fra højeste niveau skal vise vejen for Europa i den øvrige verden. Som et første skridt er vi med rette begyndt at definere vores forhold til Rusland, der er vores nabo i det fælles europæiske hus. Det er måske et udtryk for overmod at skabe et nyt instrument med vores vigtigste nabo i forbindelse med en krise. Jeg er ikke overbevist om, at den tekst, som Rådet i øjeblikket overvejer, er tilstrækkelig god. At udarbejde den hurtigt uden hjælp fra den højtstående repræsentant og uden et reelt samarbejde med Parlamentet, er efter min mening hypotetisk. Det er det tåbelige ved tryllekredsen af nationale diplomater i Bruxelles, der fortsat tror, at gårsdagens arbejdsmetoder rækker til morgendagens udfordringer. Vi ønskede ikke at sende en negativ meddelelse til Moskva ved i afsnit 4 at foreslå, at Rådet udskyder vedtagelsen af den fælles strategi til topmødet i Helsinki, derimod søgte vi at undgå, at det uopsættelige trænger det væsentlige i baggrunden. Det er netop, fordi vi ønsker et stærkt dokument, at vi foreslog en udskydelse. Jeg er imidlertid klar over, at der i Rusland findes personer uden for regeringen, der ikke ønsker et positivt forhold, og som med vilje fejlfortolker vores motiver. Jeg er derfor lykkelig over at anbefale Parlamentet at vedtage ændringsforslag 2 fra Den Socialdemokratiske Gruppe.
Krigen kaster et barskt skær over alle vores udflugter, alle vores halve sandheder og alle vores institutionelle improvisationer.
Europa og vores forhold til Rusland og USA vil ikke være det samme efter krigen. Hvis det barske skær får os til at definere vores opfattelse af verden, så vil det have samme betydning for USA. Min betænkning indeholder alvorlige anklager mod USA's udenrigspolitik, ikke mindst sammenblandingen med kommercielle interesser. Det forekommer mig, at Washington i øjeblikket er splittet mellem en opfattelse af sig selv som kernen i en énpolet verden med amerikansk overherredømme og en mere realistisk opfattelse af sig selv som en supermagt, der fungerer bedst, når den danner tandem med Europa.
Hr. formand, de nye realiteter viser sig mest tydeligt på Balkan. Det er på Balkan, Europa skal stå sin prøve i de kommende fem år. Det har afgørende betydning for vores forhold til Rusland, for NATO's troværdighed og for Europas rolle i NATO.
I de seneste uger har jeg to gange besøgt Europas sydøstlige hjørne. Ud over rædselshistorierne fra flygtningelejrene har jeg også en klar fornemmelse af mistro over for vores aktiviteter på Balkan med i bagagen hjem. Denne mistro er ikke blot et produkt af en forståelig frygt for en mulig krig med en farlig og uforudsigelig lokal tyran. Det er ikke kun en forståelig frygt for de økonomiske konsekvenser af en krig, der isolerer og splitter folk. Det er en dybere frygt for, at vesten skal bedrage og forråde dem.
Jeg tror fuldt og fast på, at der er brug for et sammenhængende europæisk initiativ på Balkan, hvor vi gør brug af alle vores instrumenter. Jeg kan med glæde gå ind for, at vi omdøber forslagene fra Det Europæiske Center for Politiske Studier til »Prodi-planen«, en plan om genopbygning, åbenhed, udvikling og integration med Europa.
Professor Prodi var bemærkelsesværdigt fremsynet, da han for flere uger siden sagde, at Europas forhold til Balkan skulle ses som en del af Unionens udvidelse og ikke som en del af Unionens udenrigspolitik. Men det er nødvendigt med et holdningsskift i vores indbyrdes forhold, hvis en sådan plan skal lykkes. Vi skal ikke længere opfatte Balkan som hjemsted for alt det, vi frygter mest hos os selv. Og de skal lære at stole på Unionen og opfatte sig selv som sande europæere.
Meget skyldes forskelle mellem Europa og Balkan og specielt den religiøse arv fra den græsk-katolske kirke. Vi skal arbejde hårdt på at skabe forståelse for vores fælles skæbne som europæere.
Ifølge den almindelige europæiske retorik er vi skabt af vores arv fra Grækenland og Rom. Men det er forkert, at vi i den vesteuropæiske uddannelseshistorie definerer dette som det antikke Grækenland og det kejserlige Rom. Den vestlige intellektuelle tradition glemmer ofte, at der var to slags Rom. Vi glemmer til fare for os selv, at Konstantinopel i århundreder var den oprindelige europæiske kulturby, da forfædrene til dagens Ministerråd lå i ruinerne fra en tidligere storhed. Tiden er nu inde til at ophæve den gammeldags opdeling af imperiet og acceptere, at Sofia, Skopje og Sarajevo samt Budapest, Bukarest og Beograd alle er arvtagere efter den samme civilisation.
Hvis vi skal undskylde Vesteuropas opførsel under korstogene, så skal det ikke være på grund af erobringen af Jerusalem, men på grund af de frankiske ridderes erobring af Konstantinopel. Mistilliden til Vesteuropa går så langt tilbage i historien, og det skal der snarest muligt rådes bod på.
Efter min mening skal Donau blive et symbol på vores enhed i stedet for en blokeret pulsåre i Europas krop. Jeg vil gerne anbefale over for Parlamentet og formanden, at initiativet fra Hans Hellighed Konstantinopels patriark om at afholde et symposium om religion, videnskab og miljø i september, hvor repræsentanter fra regionens fem store religioner - ortodokse, katolske, protestantiske, jødiske og muslimske repræsentanter - skal sejle fra Regensberg til Sortehavet af hensyn til både miljøet og genforeningen. Dette er en opgave for både paven og patriarken. Krigen med Serbien skal være den sidste borgerkrig i Europa. Cocktailen af religiøs fanatisme og nationalisme skal ryddes af vejen på Donau, sådan som den blev det på Rhinen for 50 år siden.
Disse uger byder både på mange farer og mange muligheder. Det er øjeblikket, hvor Europa vokser op med hensyn til sine forbindelser udadtil. Det er i disse uger, vi skal acceptere, at Europas rolle både kræver ansvar og retorik, at vi debiteres for både det vanskelige og detaljerne. Det er i disse uger, at vi skal lære at være os selv i stedet for blot et element i andres strategi. Det er i disse uger, at vi skal forsvare vores identitet som europæere.
Hr. formand, jeg anbefaler mine betænkninger til Parlamentet.

Fischer
Hr. formand, mine damer og herrer, hvor langt er vi nået med vores arbejde efter fire måneders tysk rådsformandskab? Det er også de fire måneder, der er gået, siden euroen blev indført. For fire dage siden trådte Amsterdam-traktaten i kraft. Den er måske ingen revolution, men den er dog en vigtig etape på vejen mod mere integration, nærhed og demokrati. Derfor må traktaten ikke undervurderes. Den styrker især Parlamentets rolle i den europæiske institutionsstruktur, og dette er et afgørende skridt fremad.
Desuden er der som følge af en forbedring af Unionens udenrigspolitiske instrumenter mulighed for at udforme den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik mere effektivt, sammenhængende og slagkraftigt. Det tyske formandskab har derfor gjort alt for at sikre, at traktaten kan anvendes i fuldt omfang lige fra den første dag. Det nye instrument for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal vi nu udnytte så udtømmende som muligt, og vi begynder med at definere en omfattende og sammenhængende politik i forhold til vores naboregioner. Dette er målet for de fælles strategier. Den første kommer til at handle om Rusland, andre strategier om Ukraine, det vestlige Balkan og Middelhavsområdet skal følge efter så hurtigt som muligt.
I de forløbne måneder er det lykkedes os at opnå en høj grad af enighed om substans og struktur i ruslandsstrategien. Jeg er derfor fortrøstningsfuld og af en anden opfattelse end den forrige taler, for i den nuværende situation ville det have en fatalt negativ signaleffekt, selvom jeg godt kan følge mange af Deres argumenter, især om det proceduremæssige, set ud fra udvalgets og Parlamentets interesser, hvis vi udsatte denne strategi nu. Jeg kan kun fraråde, at man udsætter dette til Helsinki, netop i den nuværende situation. Tænk på, at dette ikke kun vedrører Kosovo, men den samlede situation med Ruslands økonomiske og sociale ustabilitet. Det er af afgørende betydning, at Europa henvender sig til vores nabo Rusland, og jeg kan tilføje, at dette gælder også for strategien over for Ukraine. Jeg tror, vi har at gøre med et lignende problem dér. Derfor er jeg fortrøstningsfuld med hensyn til, at strategien kan vedtages i Köln. Målet for ruslandsstrategien er at yde et bidrag til at fremme demokratiet og retsstatsligheden samt at integrere denne vigtige nabo i det europæiske økonomiske og sociale område og styrke forbindelserne generelt og give dem et fremtidssikret grundlag.
Kosovo-krisen viser med al ønskelig tydelighed, hvor hårdt vi behøver Ruslands konstruktive medvirken til freden i Europa. Det er en af de mest presserende opgaver for Vesten, at det udover den barbariske krig i Kosovo ikke også kommer til et tidevandsskifte i vores forhold til Rusland, men at vi tværtimod udbygger vores partnerskab yderligere. Det tætte samarbejde med Moskva i arbejdet med at finde en politisk løsning i Kosovo viser, at dette opfattes på samme måde i Rusland. Rusland skal blive en tæt samarbejdspartner for det nye Europa, og det skal vi arbejde målrettet hen imod.
De erfaringer, der høstes med ruslandsstrategien, skal derefter så hurtigt som muligt bruges til at udarbejde de andre strategier. Det er vigtigt, at vi i denne forbindelse er opmærksomme på en omhyggelig balance mellem regionerne, for stabilitet i syd er lige så vigtig for europæerne som stabilitet i øst. Lad mig tilføje som rådsformand i indeværende halvår, at i det halve år, jeg har været udenrigsminister i Forbundsrepublikken Tyskland og siden den 1. januar rådsformand for Det Europæiske Fællesskab, er én ting blevet helt klar, nemlig at europæisk udenrigspolitik ikke længere kan være rettet mod øst eller syd, de er derimod begge konfliktområder, begge problemområder, som vedrører os i lige høj grad. Om det nu er sydøst, det sydlige Balkan med Kosovo-krisen og krisen dér, der skal løses. Om det nu er middelhavskonferencen i Stuttgart, hvor vi faktisk pludselig sad midt i krisen i Mellemøsten - i overført betydning - til højre sad israelerne, til venstre palæstinenserne, og vi var pludselig midt i en forhandlingsproces, og det lykkedes at få begge parter til at blive i mødelokalet, hvilket bestemt ikke var nogen selvfølge, når man ser på de forventninger, vi havde, set i lyset af den politiske situation, som især var præget af valget i Israel, eller om det nu er forhandlingerne med Rusland, med Ukraine. Alt det gør det klart, at europæisk udenrigspolitik skal tage udgangspunkt i en europæisk vinkel og ikke må sætte øst op mod syd. Det ville ikke være noget perspektiv. Det ville sætte Europa tilbage.
I relationerne mod syd var den tredje Europa-middelhavskonference i Stuttgart derfor en vigtig begivenhed, især med den succesrige enighed om grundelementerne i det fremtidsorienterede euromediterrane charter for fred og stabilitet. At Europa er gået i brechen for rettighederne for Kosovos befolkning er et vigtigt signal for sameksistensen mellem kristne og muslimer i morgendagens verden, for det viser, at europæerne går ind for et værdifællesskab, som er hævet over religionerne. De, hr. formand, beskrev netop dette aspekt meget udførligt i Deres tale.
Det er også meget vigtigt, at europæerne i den nuværende vanskelige fase i fredsprocessen i Mellemøsten fortsat gør en indsats og også talte med én stemme i stats- og regeringschefernes mellemøstenerklæring af 25. marts. I dag udløber fristen i den midlertidige aftale fra Oslo. Vi er tilfredse med palæstinensernes kloge beslutning om ikke at foretage nogen selvstændige skridt på nuværende tidspunkt, og vi håber, at man snarest muligt vil genoptage seriøse forhandlinger.
Under det tyske formandskab har også EU's forbindelser med andre regioner i verden en høj prioritet. ASEAN-mødet i Berlin betød en yderligere intensivering af dialogen og samarbejdet med vores asiatiske partnere. Af det første europæisk-latinamerikanske topmøde i Rio de Janeiro forventer vi os en ny kvalitet i vores politiske, økonomiske og kulturelle forbindelser. Også EU/USA-topmødet i Köln skal give et kraftigt skub til det transatlantiske partnerskabs fremtid, og samtidig skal aktuelle konfliktområder, som bananer, hormonkød, hush kits og lignende så vidt muligt i det mindste bringes ind på en konstruktiv, løsningsorienteret bane.
Den højtstående repræsentant for FUSP, som er vedtaget i Amsterdam-traktaten, skal udnævnes på Det Europæiske Råd i Köln. Det tyske formandskab går ind for, at det bliver en mand eller kvinde med stor politisk vægt og stærk gennemslagskraft. Han eller hun skal have en væsentlig rolle for som samlingspunkt i både de eksterne og de interne forhold at kunne fremme udviklingen af en europæisk udenrigspolitik, som bliver så operativ som muligt.
Den højtstående repræsentant bør derfor så aktivt som muligt fungere som rådgiver i processen med at nå frem til intern konsensus.
Et andet vigtigt emne i dette halvår er den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Kosovo-konflikten har på ny vist, at USA's medvirken og tilstedeværelse fortsat er uundværlig for forsvaret af vores grundlæggende værdier for fred, menneskerettigheder og demokrati i Europa. USA's overvægt i den militære, men også i den politiske behandling af Kosovo-konflikten har imidlertid gjort det lige så tydeligt, hvor presserende det er, at europæerne styrker deres udenrigs- og sikkerhedspolitiske handleevne for i fremtiden også selv at være i stand til at gennemføre en effektiv styring af krisen. Tony Blairs initiativ i Pörtschach og det fransk-britiske møde i Saint Malo har givet os et godt forlæg, og det har været et væsentligt anliggende for det tyske formandskab at udnytte denne nye dynamik. Vi har opnået, at NATO på topmødet i Washington har givet sin uforbeholdne støtte til udviklingen af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. I denne forbindelse blev det også klart, hvor vigtigt et godt samarbejde mellem EU og NATO vil være i fremtiden.
Formandskabet forbereder for Det Europæiske Råd i Köln en beretning, som skal fastlægge den grundlæggende konsensus, der er ved at tegne sig om de principper, vi har fremlagt, samt en beslutning om integration af WEU i EU i henhold til artikel 17 i EU-traktaten, inklusive en måldato, som skal ligge inden for en overskuelig fremtid. Hvis det lykkes at opnå enighed om dette, vil det betyde, at forudsætningerne er skabt for, at europæerne kan handle samlet.
I min tale den 12. januar fremlagde jeg perspektiverne for den videre udvikling af den europæiske integration, og det vil jeg også gøre for FUSP i dag. Jeg vil fremhæve fire punkter. For det første er det nødvendigt, at Den Europæiske Union som global politisk aktør tager højde for menneskerettighedernes voksende betydning gennem en engageret menneskerettighedspolitik. Den vil derfor på tysk-britisk initiativ i år for første gang udarbejde sin egen menneskerettighedsrapport, som skal forbedre gennemsigtigheden i EU's menneskerettighedspolitik og behandle såvel emne-som landerelaterede spørgsmål. For Europa er det en elementær erfaring, hvor vigtig menneskerettighedsgruppernes arbejde i den tidligere Warszawapagt var, og hvor afgørende Helsinkiaftalens tredje element var for afslutningen på det kommunistiske diktatur i den tidligere Sovjetunion og i Østeuropa. Denne parallellitet af politisk dialog, økonomisk åbning og engagement for menneskerettigheder er for europæerne en arv, som må bestemme deres menneskerettighedspolitik også i andre egne af verden. Derfor må vi aldrig blive trætte af at støtte demokrater og menneskerettighedsforkæmpere overalt, hvor de bliver undertrykt.
Derfor har vi i flere interventioner for menneskerettighedskommissionen i Geneve udtrykt EU's kritik af menneskerettighedssituationen i Kina, senest i EU-stemmeerklæringen om det kinesiske ikkebehandlingsforslag. Vi fordømmer især behandlingen af politiske dissidenter, den i international sammenhæng enestående hyppige idømmelse af dødsstraf samt behandlingen af mindretal, især i Tibet. EU opfordrer kraftigt den kinesiske regering til at sikre fremskridt i den konkrete menneskerettighedssituation under hensyntagen til demokrati og retsstatslighed. EU må også internt i øget omfang arbejde for respekten for menneskerettighederne. Menneskerettigheder, demokrati og retsstat er udtrykkeligt nævnt i Amsterdam-traktaten som forudsætning for medlemsskab, og overtrædes de, er der risiko for begrænsning af medlemsskabsrettighederne.
Vi håber, at EU på Det Europæiske Råd i Köln vil lægge grundlaget for at udarbejde et europæisk charter om grundlæggende frihedsrettigheder for at styrke sine borgeres rettigheder. Et sådant charter kunne senere blive en konstitutiv bestanddel af en europæisk forfatning. Fastlæggelse af borgerlige rettigheder kan også fungere som forbillede i forbindelse med udvidelse af Unionen.
For det andet må EU tilbyde Sydøsteuropas stater et politisk og økonomisk perspektiv, som peger ud over Kosovo-krisen, en fremsynet vision og et samlet koncept for fred og integration. Stabilitetspagten for Sydøsteuropa blev behandlet udførligt under den forrige debat.
For det tredje vil vi desuden opnå, at jo mere handlekraftig Unionen bliver, netop også i FUSP, desto større skal den demokratiske kontrol og legitimationen af europapolitikken være. Det tyske formandskab går derfor ind for, at udvidelsen af Europa-Parlamentets rettigheder skal være et emne på den næste regeringskonference om de institutionelle reformer, som vi vil udarbejde en handlingsplan for i juni i Köln.
For det fjerde vil vi på langt sigt kun kunne styrke den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ved at optræde samlet udadtil i G 8, i internationale finansinstitutioner, især i FN, samt ved en bredere anvendelse af flertalsbeslutninger. Men i den fase, der ligger foran os, drejer det sig i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke om flere institutionelle reformer, men om et maksimum af fælles handling og en så intensiv anvendelse af de nye instrumenter som muligt. Vi må lære at ændre vores tænkemønstre i stadig større omfang og at indordne nationale interesser i de overordnede europæiske interesser.
Under det tyske formandskab er det lykkedes at bevare eller ligefrem videreudvikle Den Europæiske Unions enighed og handlekraft i mange udenrigspolitisk vanskelige spørgsmål i Kosovo, i forhold til Kina, i Mellemøsten og på mange andre områder. Det er en succes for os alle, og det skal fortsætte i denne retning. Det er nødvendigt, at det inden for de næste år lykkes at virkeliggøre det politisk handlekraftige subjekt Europa, for kun på denne måde vil Den Europæiske Union kunne gøre sine interesser og værdier gældende på en passende måde i det 21. århundredes multipolære verden.

Titley
Hr. formand, først vil jeg gerne benytte lejligheden til at ønske hr. Spencer alt muligt godt fremover, og jeg håber, at der kan gøres god brug af hans mange talenter. Det har været meget interessant at arbejde sammen med ham i de seneste to et halvt år, om ikke andet, så fordi jeg aldrig vidste, hvad der blev hans næste træk.
For at vende tilbage til forhandlingen, så vil jeg sige, at jeg nogle gange i de seneste par år har følt, at initialerne FUSP ikke har stået for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik men for fokusfri, upræcis og stivnakkede påstande. Der har ofte været en eklatant mangel på styring og beslutsomhed. Det er delvist forståeligt: Det handler om et af de mest følsomme områder af den nationale suverænitet. Det har været vanskeligt at samle nationalstater med forskellige interesser og forskellig praksis, og vi har skullet lære at kravle, før vi kan gå. Som hr. Spencer sagde, hvis vi kan nå til enighed om euroen, så bør vi også kunne nå til enighed om en egentlig udenrigs- og sikkerhedspolitik. Kosovo har vist utilstrækkeligheden i vores reaktioner, og det skal være et eksempel, der kan anspore os yderligere.
Vi har på mange måder udvist selvtilfredshed. Vi siger ofte, at Den Europæiske Unions berettigelse ligger i at afskaffe krige inden for Europas grænser og glemme, hvad der sker lige uden for Europas grænser samt vores ansvar herfor.
Der er brug for et holdningsskift. Enheden for politisk planlægning bliver meget vigtig, men den skal kobles sammen med andre organisationer, herunder det europæiske netværk for konfliktforebyggelse, som Parlamentet var med til at etablere.
Der er behov for en sammenhængende langsigtet holdning, der gør det muligt for udenrigspolitiske spørgsmål at falde ind under både første og anden søjle. Jeg ønsker større fokus på de mere langsigtede strategiske spørgsmål, f.eks. vandforsyningens rolle for konfliktforebyggelse. Den højtstående repræsentant vil naturligvis få stor betydning, men det er af afgørende betydning, at det ikke bliver en vag udnævnelse, men at vi udpeger en person, der er opgaven voksen, og som kan godkendes af Rådet. Den højtstående repræsentant skal samarbejde med de andre institutioner, nemlig Kommissionen og Parlamentet. Jeg så gerne, at disse institutioner havde et meget tættere samarbejde på hele det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Som jeg sagde under den forrige forhandling, så ser jeg gerne, at Rådet lytter mere til Parlamentet. Vi er nået frem til nogle sammenhængende og vigtige holdninger, specielt i vores henstillinger. Vi vil gerne tro, at Rådet lytter til dem og reagerer på dem. Parlamentet skal til gengæld holde op med at forlange det umulige. Vi kan ikke handle overalt i verden. Vi må prioritere. Vi kan ikke have moral uden praktiske sager.
Vi må huske på, at en udvidelse af Den Europæiske Union er det største bidrag, vi kan give til fred og stabilitet. Det skal vi koncentrere os om i det nye Parlament.
Der er selvfølgelig også behov for en europæisk forsvarsidentitet, men vi bør huske på, at til trods for, at de 15 medlemsstater bruger 2/3 af det beløb, som amerikanerne bruger på udstyr, så har vi kun en brøkdel af det udstyr, de bruger. Der er ikke blot behov for en samordning af forsvarspolitikken, men også af forsvarets indkøb, og vi skal kigge nærmere på en omstrukturering af vores forsvarsindustrier. Vi skal have en militær tankegang, der afspejler de nye realiteter, sådan som det skete i Det Forenede Kongerige med revisionen af forsvaret. Vi skal have afklaret WEU's position og rolle i den europæiske forsvarsidentitet på Det Europæiske Råd i Köln.
Endelig skal vi overveje, om det er nødvendigt at øge forsvarsudgifterne, hvis vi skal opfylde vores ambitioner med FUSP.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, som en begyndelse vil jeg gerne lykønske hr. Spencer for hans fremragende betænkning og sige, at denne betænkning kommer på et yderst vigtigt tidspunkt for Europas historie. Mindst tre kriser, først og fremmest krisen i Kosovo, krisen i Rusland og krisen i Mellemøsten, viser, at supermagten Europa kunne have administreret spørgsmålene langt bedre.
Betænkningen af Spencer forsøger at svare på det store spørgsmål, som plager alle: »Hvorfor skete det?« Og som svar foreslår den faktisk det, som bør ske, nemlig en genfastsættelse af de parametre, som europæisk udenrigspolitik udtænkes og anvendes på. Det er et meningsfyldt stykke arbejde, men samtidig er det også et institutionelt stykke arbejde, der ikke udtømmes ved skabelsen af institutioner eller ved udnævnelsen af mænd og kvinder inden for udenrigspolitikken. Det er et spørgsmål om de vilkår, som disse mænd eller kvinder skal udarbejde »udenrigspoltikken« under, eller om hvor mange mæglere EU udnævner.
Kære hr. minister, jeg henvender mig til Dem med udsigt til topmødet i Köln, og jeg må sige, at De i Deres hænder holder en historisk lejlighed til i Köln at skabe vilkårene og forudsætningerne for, at regeringsmødet kan blive det for udenrigspolitikken, som Maastricht-aftalen og Amsterdam-aftalen har været for økonomien. En europæisk udenrigspolitik, der - De ved det bedre end nogen anden på grund af Deres historie - ikke bliver udvandet af diplomatiske transaktioner, men som omfatter svar på udfordringer som økonomi, miljø og kultur.

Bertens
Hr. formand, vores årlige debat om Unionens rolle i verden finder, som min forgænger faktisk sagde, sted på et særligt tidspunkt. Der raser en krig i Europa, en krig med militære bidrag fra medlemsstaterne, og for nogle dage siden trådte Amsterdam-traktaten i kraft. Det kan måske give udenrigspolitikken en ny impuls. Jeg vil derfor i mindre grad koncentrere mig om et tilbageblik på den fælles politik i det forløbne år, men forsøge at rette mit blik mod fremtiden. En af de største forandringer i udenrigspolitikken vil være det nye instrument med fælles strategier. Ved første øjekast forekommer det ikke at være nogen chokerende plan, men det er et første skridt mod virkelige flertalsbeslutninger i Rådet på dette område. Disse flertalsbeslutninger, hr. formand, indebærer dog, at nationale parlamenters magt formindskes, og at Europa-Parlamentet i stedet skal have øget indflydelse.
Kun Unionens aktioner inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som er demokratisk legitimeret, vil kunne regne med støtte fra den europæiske befolkning. Af disse grunde bør en fremtidig højtstående repræsentant også godkendes i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. En tæt forbindelse mellem denne repræsentant og Europa-Parlamentet kan efter min opfattelse kun tilvejebringes på denne måde.
Så har jeg lige en bemærkning om den europæiske identitet på sikkerhedsområdet. Den nuværende krig i Kosovo har endnu en gang vist, at det er en bitter nødvendighed, at EU har sin egen kapacitet til at styre en militær krise, hvilket der så ofte er opfordret til her i Parlamentet. Også på dette område skal Unionen kunne optræde mere uafhængigt af USA, hvis det er nødvendigt. En hurtig og fuldstændig integration af WEU i Unionen kan således virkelig ikke udsættes længere.
Til sidst, hr. formand, vil jeg sige, at dette er sidste gang, jeg her taler om en betænkning, og jeg er særdeles glad for, at det er en betænkning af min ven og kollega, Tom Spencer. Jeg kan takke ham for den måde, hvorpå han ville lede og også har ledet Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Min kompliment for dit arbejde og held og lykke fremover.

Seppänen
Hr. formand, vi i Europa gennemlever svære tider. Socialdemokraterne og De Grønne i Rådets formandsland Tyskland bomber jugoslaver, altså slaver, uden at erklære krig. Disse slaver findes der endnu flere af i Rusland. Under disse omstændigheder er betænkningen af Spencer afbalanceret, den er meget velgennemtænkt og taler for fred og samarbejde samt bevaring af forhandlingsforbindelsen mellem forskellige parter.
Den indeholder nogle få punkter, som der ikke er fokuseret tilstrækkeligt på. Det er ikke på nogen måde en selvfølge, at Rusland skal hjælpes. Fødevarehjælpen til et beløb på EUR 400 millioner fra EU er en stor fejltagelse og går til forkerte formål, og den ødelægger markedet. Desuden er der ikke taget stilling til, på hvilket grundlag lån eftergives, eller hvordan de skal håndteres. Den Internationale Valutafond redder ikke Rusland, men banker i USA og Tyskland, og derigennem skaber den mere uorden i Rusland. Landets centralbank er ikke i stand til at modtage valutalån, dens egne valutareserver er anbragt på øen Jersey. Således hilser jeg betænkningen af Spencer velkommen, fordi den ikke indeholder sådanne politiske betingelser, som Parlamentet normalt stiller, men behandler sagen afbalanceret.

Schroedter
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, forståelse med Rusland er den mest afgørende fredsstrategi for vores kontinent. Med udgangspunkt i denne tese er dette princip blevet krænket på det skammeligste med NATO-bombadementet af Jugoslavien uden FN-mandat. Det vestlige fællesskab har i lyset af de massive overtrædelser af menneskerettighederne og de etniske fordrivelser i Kosovo kastet dette fredsprincip over bord. Jeg mener imidlertid, at det er en fejl, hvis konsekvenser vil sætte os langt tilbage i forsøget på at udvikle en fælles sikkerhedsstrategi i Europa. Intet mål helliger midlerne, for følgerne for vores kontinent er endnu uoverskuelige. Jeg vil blot komme ind på nogle af dem.
For det første gør hvert bombeangreb det vanskeligere at vende tilbage til forhandlingsbordet. Jeg kan kun se én udvej, nemlig at Rusland må tildeles en endnu mere central rolle i den politiske løsning. Der er bestræbelser i gang, men det forhandlingstilbud, som hidtil er kommet fra Rusland, er hver gang blevet fejet af bordet, og i sidste ende tildeles Rusland alligevel ikke denne rolle. For det andet får beslutningen i Washington om at gribe militært ind uden FN-mandet i strid med international skik og brug også Rusland til at definere egne indflydelseszoner og gøre krav på samme rettigheder her. Jeg tænker bare på de mange konflikter i Nordkaukasus og Transkaukasus og de farer, der lurer her.
For det tredje vil ABM-traktaten og ratificeringen af START II blive udsat i det uendelige og dermed vores ønske om verdensomspændende nedrustning, som binder så mange økonomiske og materielle ressourcer. Derfor er det vigtigt at udvikle en fælles strategi som første akt i de nye muligheder i en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Den må imidlertid ikke fungere som et alibi. Jeg siger også, at sålænge der ikke kommer interinstitutionelle ændringer med hensyn til Europa-Parlamentets demokratiske kontrolrettigheder, er det mindre, end hvad vi hidtil har haft af muligheder for udenrigspolitisk indflydelse. Derfor har vi brug for institutionelle ændringer på dette punkt.

Swoboda
Hr. formand, først vil jeg gerne takke kollega Spencer hjerteligt for hans betænkning og også generelt for hans arbejde i udvalget. Da jeg kommer fra en by ved Donau, vil jeg også takke ham for hans indlæg i dag med betoningen af vigtigheden af dette bånd gennem Europa, som jo ofte har været et krisernes og krigenes bånd, men som også kunne være et fredens og samarbejdets bånd, Vest- og Centraleuropas forbindelse til Balkan, men også til Rusland, Ukraine og i sidste ende også Tyrkiet, som han nævnte.
Det er jo på den ene side et positivt tegn for dette Europa, at kriserne, de politiske konflikter ikke ligger inden for, men ved udkanten af Den Europæiske Union. Men det kan vi naturligvis ikke stille os tilfreds med, idet vi må være særligt opmærksomme på, at vi også skaber fred netop ved disse udkanter.
Når rådsformanden i dag i debatten indledte med at spørge, hvor de politiske løsninger var henne, så vil jeg supplerende spørge, hvad der er blevet af forhindringen af kriser, af forebyggelsen i de seneste år? Heller ikke forebyggelse og forhindring af kriser er noget mirakelvåben, hvis jeg må bruge begrebet »våben« her. Men bomberne er heller ikke noget mirakelvåben! Landtropper er, som vi ved, heller ikke noget mirakelvåben! Vi må ikke glemme alle disse instrumenter, men jeg vil nu virkelig gerne bede om, at vi, når vi opbygger en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, primært begynder der, hvor vi nødvendigvis må begynde, nemlig ved kriseforebyggelse eller -forhindring. Det er en vigtig opgave, som vi må lægge os særligt på sinde netop i den kommende tid, og som også Parlamentet må yde sit bidrag til.
Nu en sidste bemærkning, igen i tilslutning til det, som kollega Spencer har gjort i de seneste år. Fordi han er en begejstret parlamentariker, har han meget ofte sågar bragt os i konfrontation med Rådet og Kommissionen, hvad enten vi nu gik ind for det i det enkelte tilfælde eller ej. Det vigtige var, at han har givet Parlamentet og parlamentarikerne vægt. Jeg vil også bede Kommissionen og Rådet om at tage til efterretning, at vi som parlamentarikere kan mere end bare føre debatter som denne, som ikke altid er særligt spændende og ophidsende, og at Rådet og Kommissionen fremover skal inddrage parlamentarikerne stærkere i formuleringen og også i gennemførelsen af politikken. Så kan Den Europæiske Unions politik blive endnu mere effektiv, end den nok bliver det med en ny højtstående repræsentant.

Lambrias
Hr. formand, krigen i Jugoslavien, en krig, der skammer sig over at nævne sit navn, og den syndflodsagtige opstandelse på Balkan får dramatisk aktualitet i Spencers betænkning. Vores ordfører forsøgte, og det lykkedes ham, på en nøgtern facon at opridse strategien i forholdet til den tidligere supermagt Rusland.
Men efter min mening er det yderst vigtigt midt i den herskende forvirring og ængstelse, at vi sender et klart budskab, at vi anerkender den rolle, som Rusland direkte kan og bør spille, for at man kan afværge åbenlyse farer, såsom militære forviklinger, destabilisering af det bredere område, genoplivning af den kolde krigs modsætningsforhold.
Men mens de ubønhørlige bombardementer fortsætter, florerer misinformationen på begge sider, og selvkritik er sjælden. Selv bestræbelserne på en politisk løsning, sådan som Kofi Annan tilstræbte efter sit møde med præsident Jeltsin, bliver afvist med hårde ord af dem, der frygter, at NATO's militære troværdighed vil lide skade, og at Clintons politik for Kosovo vil blive ydmyget, hvis logikken bliver lagt over på selvforstærkende absurditeter.
Hr. Prodis stillingtagen i morges og det, som formanden for Rådet lige har sagt med hensyn til den betydning, som Den Russiske Føderation i nærmeste fremtid vil have for, hvorvidt Unionens store politikker, såsom udvidelsen og FUSP lykkes, er lovende. Men det kræver, at vi ikke venter på, at den nye formand påtager sig sine forpligtelser, før vi søger direkte og stærke løsninger på de nuværende eksplosive problemer.

Väyrynen
Hr. formand, to meget vigtige, sammenhængende betænkninger var fremlagt samtidig i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Det var betænkningen af parlamentsmedlem Piha om Unionens nordlige dimension og betænkningen af Spencer om Unionens strategi vedrørende Rusland. Udenrigsudvalget var ikke i stand til at sammenkæde de to betænkninger. I betænkningen om strategien vedrørende Rusland er den nordlige dimension kun lige nævnt. I betænkningen om den nordlige dimension var man til gengæld ikke villig til at medtage en stillingtagen med hensyn til Rusland, fordi den efter sigende tilhørte betænkningen om Rusland.
Den nordlige dimension skal ses som en essentiel del af både EU's udenrigsanliggender og beslutningstagendet, der har indflydelse på dens indre udvikling. Ved udenrigsanliggender skal den nordlige dimension udgøre en adskilt fælles strategi, hvor forholdet til Rusland spiller en central rolle. Når strategien vedrørende Rusland videreudvikles, skal der stræbes efter, at de tilgængelige instrumenter, først og fremmest Tacis-programmet, effektivt gennemfører de målsætninger, der i fællesskab er fastsat.
Rusland skal også tilknyttes en bredere fælleseuropæisk forbindelse i EU's politik. EU skal udvikle sine institutioner, således at Unionen er i stand til at udvide sig efter fælleseuropæiske mål. Dette kræver en øget indre forskelligartethed, og at udviklingen snarere går mod en union mellem stater, en konføderation, end mod en unionstat, en føderation. Unionen skal principielt være åben også over for Ruslands medlemskab, skønt denne mulighed i øjeblikket virker meget fjern.
Den Liberale Gruppe godkender betænkningen om strategien vedrørende Rusland som sådan, men vi vil gerne fjerne forslaget om udsættelse af beslutningstagningen desangående. Strategien skal træde i kraft uden forsinkelse, og dens gennemførelse skal effektivt påbegyndes. Jeg lykønsker parlamentsmedlem Spencer med en veludarbejdet betænkning.

Posada González
Hr. formand, Den Russiske Føderation slås med enorme sociale, økonomiske og politiske problemer. Befolkningens levevilkår er støt gået ned, utrygheden og de forskellige mafiagruppers indflydelse er øget i forfærdende omfang, og staten er på vej til opløsning.
Både af disse grunde, og fordi vi bør fortsætte med at forbedre vores forbindelser med Rusland i sammenhæng med den alvorlige krise i Kosovo, støtter vi den beslutning, som Rådet traf den 26. april, da det vedtog en fælles strategi i forhold til Rusland. Denne fælles strategi foreslår demokrati, retsstat, Ruslands integrering i et europæisk økonomisk og socialt samarbejdsområde og i forhold til de udfordringer, som det europæiske kontinent står over for. Men det er nødvendigt at forbedre retssystemet, den offentlige administration, politistyrkerne og de regionale myndigheder gennem uddannelse, støtte reformer, styrke forbindelserne mellem de politiske miljøer i EU og Rusland samt støtte ngo'er og uafhængige medier.
På det økonomiske og sociale plan overvejes aktioner inden for virksomhedsomlægning, de offentlige finanser, banksystemet og adgangen til de internationale finansmarkeder, standardisering og certificering, konkurrencepolitik, markedsadgang, teknologisk samarbejde samt udvikling af en landbrugsreform og den sociale dialog. Reformerne i Phare- og Tacis-programmerne skal gennemføres på en sådan måde, at der sker bedst mulig udnyttelse af synergieffekten ved samarbejdet med europæiske arbejdsgivere.
Hvad angår stabilitet og sikkerhed, må der foreslås Rusland fælles initiativer på det udenrigspolitiske område gennem kontakter etableret af den højtstående repræsentant for FUSP, en forøget russisk deltagelse, når EU benytter Vestunionen til de såkaldte Skt. Petersborg-operationer samt styrkelse af samarbejdet omkring konfliktforebyggelse og -løsning inden for OSCE og FN, men også gennem nedrustningskontrol. Andre udfordringer er miljøbeskyttelse, sikker kernekraft og kampen mod den organiserede kriminalitet gennem regionale og grænseoverskridende aktioner.
Vi mener, at et stabilt, demokratisk og fremgangsrigt Rusland, solidt forankret i et forenet Europa, er af afgørende betydning for en varig fred på det europæiske kontinent. Vores støtte til de nuværende og fremtidige demokratisk valgte russiske myndigheder bør fortsætte. Vi mener også, at denne fælles strategi i forhold til Rusland bør vedtages allerede på det kommende møde for Det Europæiske Råd i Köln. Derfor vil stemme for, og vi vil ikke støtte nogen som helst form for udskydelse.

Krehl
Tak, hr. formand, jeg er meget glad for, at Rådet som det første vil vedtage en fælles strategi over for Rusland. I henhold til Amsterdam-traktaten kræver en fælles strategi en høring af Europa-Parlamentet. I betragtning af Parlamentets tidsplan er en sådan høring efter Rådets mening ikke mulig, hvis den fælles strategi skal besluttes før topmødet i juni, da det endelige udkast til dokumentet først vil foreligge den 17. maj. Derfor er det særligt vigtigt at præcisere over for Rådet, at proceduren med en betænkning med anbefalinger til Rådet om en fælles strategi er en undtagelsesløsning, som skyldes de særlige omstændigheder i et valgår. Ved alle kommende fælles strategier vil Parlamentet insistere på at blive hørt af Rådet.
Lad mig komme ind på et par indholdsmæssige spørgsmål, selvom det er vanskeligt at komme med anbefalinger til en tekst, som ikke foreligger. Jeg vil især fremhæve ét punkt. Jeg vil gerne modsætte mig ordførerens bestræbelse på at få udskudt den fælles strategi for vores forbindelser med Rusland, som på dette tidspunkt er af overordentlig stor betydning, fordi denne strategi rækker langt ud over de bilaterale forbindelser til dette land. Både medlemsstaterne og Kommissionen har entydigt understreget, at enhver forsinkelse i vedtagelsen af strategien kunne føre til fejlfortolkninger på den russiske side, og jeg tror, det er i vores allesammens interesse, at spændingerne mellem Den Europæiske Union og Rusland ikke forstærkes i den nuværende komplicerede internationale situation. Ruslands bestræbelser for at finde en løsning på konflikten på Balkan understreger blot endnu en gang dette lands betydning for den europæiske sikkerhedsarkitektur, og jeg støtter hermed udtrykkeligt rådsformanden i hans ønske om at få vedtaget denne strategi så hurtigt som muligt.
Den Europæiske Unions hidtidige politik i forhold til Den Russiske Føderation har ikke altid været eksemplarisk, men jeg vil gerne give udtryk for det håb, at en kombination af en altomfattende strategi og den nye Tacis-forordning, som skal træde i kraft i år 2000, vil føre til en tydelig forbedring i beslutningsprocessen og gennemførelsen i Den Europæiske Union i forhold til ruslandspolitikken.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne knytte an til det, som kollega Krehl sagde. Også jeg ville betragte det som en fejl, hvis vi i dag så at sige udsætter spørgsmålet om forbindelsen til Rusland og strategien, hvordan den skal se ud. Jeg tror virkelig, at det netop på baggrund af de aktuelle begivenheder er absolut nødvendigt ikke blot at opretholde samtalekanalen til Moskva, men at videreudvikle den. Det er allerede blevet sagt i flere debatter i dag, at man ikke kan forestille sig en europæisk sikkerhedsarkitektur og en sund videreudvikling af Europa uden Rusland.
I øvrigt er det faktisk sådan, at man under besøg i Rusland og i samtaler med russiske kolleger hele tiden bliver spurgt om Den Europæiske Unions strategi i forhold til Rusland. Faktisk - det er i hvert fald mit indtryk - har der hidtil kun eksisteret en sådan i utilstrækkeligt omfang. Der var partnerskabsaftalen, men hvad der skal komme efter, og hvordan den skal videreudvikles, de spørgsmål er hidtil ikke blevet besvaret i tilstrækkeligt omfang. Jeg tror, de må besvares, så vi kan gå planmæssigt og målrettet til værks i dette spørgsmål.
I sidste ende munder dette ofte, når man er i Moskva, ud i dette spørgsmål fra den russiske samtalepartners side: Kan De forestille Dem, at Rusland måske en dag sågar bliver medlem af Den Europæiske Union? Jeg svarer så altid, at det kan jeg ikke forestille mig i dag, men hvad ved jeg, måske kan jeg forestille mig det om 30, 40 eller 50 år. Så vidt behøver vi ikke gå i strategien, men jeg tror, at det er nødvendigt snarest muligt at fastlægge i det mindste rammebetingelserne for den videre udvikling i det sunde samarbejde, så russerne også ved, hvor de står.
I øvrigt skal arbejdet fra partnerskabsaftalen naturligvis også videreudvikles. Rusland selv har nu som før et stort antal svære problemer. Jeg kan kun sige, at det også er vores opgave som Europæisk Union og også samtalepartnernes opgave hele tiden at arbejde for, at det bliver lettere at tage fat på og løse nogle af disse hjemmelavede problemer. Hvor vi kan hjælpe med til det, bør vi også gøre det.

von Habsburg
Hr. formand, det er meget betegnende, at hele diskussionen om udenrigspolitiken nu har handlet om Rusland. Rusland er jo virkelig det vigtigste problem i vores udenrigspolitik. Det har det imidlertid været i meget lang tid i vores historie. Desværre har jeg nogle gange indtryk af, at mange af vores førende politikere, som taler om det, ikke har læst historien eller, hvis de har læst den, ikke har forstået den. Vi har brug for et realistisk forhold til Rusland, som ikke skal være bestemt af frygt, men en politik, som også er klar over kendsgerningerne og tager dem til efterretning.
Enrico Berlinguera sagde i sin tid en gang noget meget sandt: Tag det nu alvorligt, hvad russerne siger til jer. Man tager det ikke alvorligt. Man tager ikke til efterretning, at der her findes en imperialistisk magt, som vi nu engang skal eksistere sammen med, men vi må erkende, at det drejer sig om en imperialistisk magt, og at forsøgene på så at sige at sætte ræven til at vogte gæs nogle gange vil slå fejl. Vi må føre en realistisk politik, som ikke mindst bygger på, at Rusland i dag, hvor kolonialismen afvikles over hele kloden, er den sidste store kolonimagt på jorden. Rusland vil komme til Europa en gang, men jeg er overbevist om, at det først er muligt, når det er blevet afkolonialiseret, for vi vil ikke rives med ind i en ny kolonikrig med fjernøstlige lande, hvilket der absolut er risiko for.
Hvis man har beskæftiget sig en smule med Kina - og jeg ville ønske, at vores politikere ville beskæftige sig mere med Kina - ved man, hvilke planer Kina har. Kina er en magt, som netop også har sine forpligtelser i Sibirien: Hver dag passerer 5.000 kinesere illegalt Amurgrænsen. Det er de ting, vi skal tage til efterretning, og jeg takker hr. Spencer for hans betænkning; jeg vil bare gerne bede om, at vi holder os til sagen, til disse realiteter.

Truscott
Hr. formand, der kan ikke herske tvivl om, at FUSP skal styrkes, specielt inden for områderne hurtig varsling, konfliktforebyggelse og udviklingen af den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet.
Det nyligt afholdte topmøde i Washington og Det Europæiske Råds kommende møde i Köln har bragt yderligere fokus på, hvordan vi kan fremme menneskerettighederne og sikre fred i Europa i det næste årtusinde. For at nå disse mål vil det være afgørende med et endnu tættere partnerskab med Den Russiske Føderation.
På dette tidspunkt vil jeg gerne sige, at den centrale konklusion i hr. Spencers betænkning om Rusland, nemlig at vi skal udskyde aftalen om en fælles strategi til efter topmødet i Köln i juni, efter min mening - og jeg tror, at mange er enige heri - er diplomatisk vanvid. Hvilket signal vil det ikke sende til Rusland på et tidspunkt, hvor vi ønsker, at Moskva skal spille en positiv rolle i fredsforhandlingerne om Kosovo? En sådan forsinkelse i udarbejdelsen af tætte politiske og økonomiske bånd med Rusland vil blot være en gave til de antivestlige, kommunistiske og nationalistiske kræfter i Rusland, sådan som det er nævnt under forhandlingerne.
Men ordføreren gør ret i at kræve, at den fælles strategi skal have et reelt indhold, og de nødvendige midler til at gennemføre det. Den økonomiske, miljømæssige og sociale situation i Rusland er dyster, men Rusland skal også gøre mere for at hjælpe sig selv gennem en reform af den økonomiske sektor og banksektoren, en forbedring af skatteopkrævningssystemet og et eftersyn af det juridiske system.
Den Europæiske Union samt internationale penge- og finansieringsinstitutter bør spille en aktiv rolle for at gennemføre et effektivt reformprogram. Men der skal være politisk vilje fra russisk side til at eliminere den hensynsløse kapitalisme, der har udviklet sig siden 1991.
Med nationalismens fornyede opsving i Rusland og den voksende sociale fattigdom hos størstedelen af det russiske folk er det både vores pligt og i Europas interesse at samarbejde med Rusland for at styrke demokratiet, sikkerheden og velstanden for alle borgerne.

Sindal
Hr. formand, 1. maj var dagen, hvor Amsterdam-traktaten og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik var en realitet. Det er min opfattelse, at hvis vi havde haft denne udenrigspolitik på plads for nogle år siden, ville vi ikke have oplevet Bosnien- og Kroatien-konflikterne. Krigen i Serbien langt mindre. Forebyggelse af kriser er - som kollegerne har været inde på - utrolig væsentligt. Derfor mener jeg, at vi skal passe på ikke at sætte vognen foran hesten og tale mere om tekniske muligheder som bomber og væbnet konflikt end om kriseløsning. Altså: Primært kriseforebyggelse, sekundært militært isenkram.
Det er afgørende vigtigt, at vi opnår analyseenighed, og at ledelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik kommer til at arbejde tæt sammen med medlemslandene. Den nye institution, »Hr. eller fru udenrigspolitik«, skal være primært forebyggende og samarbejde med OSCE, FN osv. Man kan beklage, at det ikke er lykkedes på Balkan, at det var nødvendigt med indgriben, men konstatere, at vi må også være parate til dette, når menneskerettighederne overtrædes så groft.

Paasilinna
Hr. formand, det gode ved fremstillingen er, at den nordlige dimension ses som en væsentlig del af ruslandpolitikken. Der burde alligevel have været skabt konkret indhold for dimensionen, og det ville f.eks. være en etablering af frie markedsområder i Nordvestrusland, hvilket kunne bidrage til områdets udvikling. Den økonomiske og den sociale krise er imidlertid fremlagt, som om de spiller en central rolle. De er bare følger af en politisk krise, den primære krise. Den har styrtet et land, som er et af verdens rigeste på naturressourcer, ned i fattigdom.
Det primære behov er et troværdigt og stabilt politisk system i Rusland. Uforskammet og omfattende korruption blandt mange politikere og lyssky forretningsmænd har reduceret forvaltningens troværdighed i egne borgeres øjne. Også vestlige lånemidler er blevet overført til private konti i skatteparadiser, hvilket ikke skal tillades. Statsminister Primakov har lovet at gribe ind i den økonomiske kriminalitet. Vi venter således, at den russiske regering beder Interpol om hjælp til klarlæggelse af disse konti og midler. De vestlige lånebetingelser bør tilføjes en udrydning af korruption på højt niveau. Det koster for øvrigt intet, det skal man ikke bevilge ekstra midler til. Korruptionen får hele systemet fra toppen og nedefter til at rådne og kvæler mange reformer. Det er meget mere vigtigt end at overholde nogle detaljer i budgettet.
At befolkningen er blevet fattigere, fordi den fåtallige elite har raget den fælles ejendom til sig, forbliver en biting i betænkningen. Den skræmmende følge er, at levealderen i løbet af 10 år er reduceret med 10 år. Vi har brug for en strategi, der griber ind i de væsentlige spørgsmål. Ligeledes skal banksystemet og de dertil knyttede kriminelle kæder analyseres, ændres og reformeres. Vi bør imidlertid ikke glemme, at Rusland har en uddannet befolkning og en fornem kultur, der kommer til at udfordre den vestlige individualisme og materialisme.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg vil i mit indlæg tale om den status, som hr. Spencer, formanden for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, har gjort over udenrigspolitikken. Jeg tror, at denne status viser det rigtige ved en grundsætning: at Unionens ydre dimension afhænger af og er tæt forbundet med dens indre styrke, og derfor er det ikke tilstrækkeligt, at vi klager og beklager os over, at vi endnu ikke har konsolideret den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi skal i stedet gøre alt, hvad vi kan, for at opnå, at denne udenrigs- og sikkerhedspolitik - og også forsvarspolitik - svarer til vores interesser og til vores ansvar.
Jeg vil gerne tilføje to grundtanker: Den første - som drejer sig om indlægget fra rådsformanden, minister Fischer - er, at vi er ved at igangsætte en ny etape, som vil kendetegnes ved Rådets udnævnelse af den højtstående repræsentant for FUSP. Her til formiddag har vi hørt hr. Prodi, indstillet formand for Kommissionen, tale om Kommissionens reorganisering, og han foreslog, at det ville være hensigtsmæssigt at have næstformænd og en omgruppering efter afdelinger. Jeg tror ikke alene, at der skal udnævnes en højtstående repræsentant for FUSP. Med den situation, som Kommissionen for indeværende befinder sig i, med fem kommissærer, der beskæftiger sig med denne type emner, ville det være meget fornuftigt at få en større rationalitet. Man må ligeledes være opmærksom på, at vi skal tage skridtet mod en forsvarspolitik (og her går jeg stærkt ind for WEU's integration i Den Europæiske Union), for således at kunne klare de udfordringer, som vi for øjeblikket står over for.

van den Broek
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke det ærede medlem, hr. Spencer, for hans afbalancerede betænkning, hvormed han, så vidt jeg har forstået, afslutter en succesfuld parlamentarisk periode. Jeg vil ved denne lejlighed takke ham i særdeleshed og alle medlemmer af Udenrigsudvalget personligt for de meget intensive og for mit vedkommende også meget stimulerende udvekslinger af synspunkter, som jeg i den forløbne periode har haft med Udenrigsudvalget.
Jeg vil foretage et tilbageblik, og også i nogen grad se fremad. Et tilbageblik, fordi jeg konstaterer, at siden jeg i 1982 fik lov at blive mit lands udenrigsminister, da der i europæisk sammenhæng stadig taltes om det europæiske politiske samarbejde, men i mellemtiden var Tindemans-rapporten otte år gammel, og med et meget fremsynet blik gav den en beskrivelse af, hvilken fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik en union ville få brug for, at der siden den tid, siden Tindemans-rapporten og i de forløbne 15-17 år absolut er opnået meget på dette område. Jeg siger dette, fordi vi er tilbøjelige til egentlig at lade de resultater, som er opnået med hensyn til fælles ekstern politik, blive overskygget af det, som vi ikke har opnået, og hvor Bosnien og bosniensagen sandsynligvis må betragtes som et absolut lavpunkt med hensyn til den manglende handlekraft i det, som nu hedder Den Europæiske Union.
Inden jeg kommer til de kritiske punkter, vil jeg dog lige give et resumé - kun kortfattet, ikke udtømmende. Det er også nævnt i dag, projektet med udvidelsen af Den Europæiske Union er bestemt en betydelig præstation, eller egentlig skal den endnu ydes, men er alligevel en seriøs forberedelse af Den Europæiske Unions eksterne politik. Det samme kan bestemt også siges om de kontraktmæssige og således også strukturelle forbindelser, inklusive politiske dialoger, som er udviklet med Rusland, Ukraine og egentlig med alle lande fra det tidligere Sovjetunionen. Jeg tænker på udvidelsen og uddybelsen af de transatlantiske forbindelser med Unionen, som har fundet sted med Unionen. Jeg tænker på Barcelona-processen. Jeg tænker også på den store enstemmighed, som er vokset i årenes løb med hensyn til en så følsom sag som mellemøstpolitikken. Sidst, men ikke mindst tænker jeg også på den politik, som er ført, og den forbindelse, som er udviklet med mange lande i den tredje verden, udviklingslande, i AVS-processen. Jeg siger, at det ikke er udtømmende, men det er bestemt positivt.
Hvor vi faktisk har gjort for få fremskridt, det er i krisestyringen. Jeg tror, at vi alle sammen er fuldstændig enige herom. Til forebyggelse af kriser og løsning af kriser havde vi egentlig utilstrækkelige instrumenter. Kosovo-krisen på den ene side og ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten på den anden side, som skaffer os en række nye instrumenter, som netop med hensyn til denne krisestyring faktisk kan føre til yderligere forbedring, det er efter min mening et dramatisk sammentræf af omstændigheder. Vi kan allerede konstatere, at vi i vores reaktion på Kosovo igen var for sent på den, fordi vi, mens vi ikke havde forudset Bosnien, bestemt havde forudset Kosovo. Samtidig må jeg sige, at vi ikke har behøvet vente, indtil der var faldet talrige ofre i Kosovo, førend vi faktisk enigt anvendte det sidste våben for at forsøge at bringe barbariet på Balkan til ophør. Vi har ikke ventet, indtil der, som i Bosnien, var dræbt mere end 200.000. Efter halvandet års intensive diplomatiske forhandlinger, hvor alle midler er anvendt for at forsøge at nå til en politisk løsning med disse traditionelle instrumenter, idet vi også har anvendt økonomiske sanktioner, har vi til sidst ikke tøvet med enigt, om end med besvær, at vælge det sidste instrument af de militære magtmidler for at forsøge at bringe Milosevic på bedre tanker.
De nye instrumenter i Amsterdam-traktaten kan selvfølgelig aldrig erstatte medlemsstaternes politiske vilje. Men jeg synes alligevel, at vi har nogen grund til optimisme, og at vi til trods for al sørgmodighed over Kosovos tragedie også kan konstatere, at Kosovo har give en impuls til medlemsstaternes politiske vilje til i fællesskab at dæmme op for forkastelig politik på vores kontinent. Jeg håber, at denne tendens forstærkes yderligere gennem udnævnelsen af den højtstående repræsentant, gennem indførelsen af en enhed for planlægning og tidlig advarsel, og også gennem instrumentet med den fælles strategi, som i øjeblikket anvendes.
Som afgående kommissær tør jeg - og ikke, fordi Rådet nu er fraværende - godt indrømme, at i min fortolkning af Amsterdam-traktaten er et udkast til en fælles strategi med alle de muligheder, som denne giver for Unionen til at optræde som sådan, bestemt noget, som retfærdiggør indledende drøftelser med Parlamentet. Jeg læser teksten således, at Parlamentet, når det drejer sig om de virkelige, fundamentale punkter i udenrigspolitikken, også høres derom, og med hensyn til gennemførelsen endvidere også regelmæssigt informeres og orienteres. Jeg har i den forløbne periode gjort mit bedste for i hvert fald også at yde et bidrag til sidstnævnte.
Den fælles strategi med henblik på Rusland, det har formandskabet også sagt, tilslutter jeg mig. Det ville være et fuldstændigt forkert signal - i hvert fald under de nuværende omstændigheder - uanset af hvilken grund at søge udsættelse for vedtagelsen af denne fælles strategi med henblik på Rusland. Jeg håber, at regeringscheferne også kan opnå enighed derom i Köln. Må jeg dertil knytte det udtrykkelige ønske, at det nyvalgte Parlament, for dette Parlament havde ikke længere tid til det, også på baggrund af denne fælles strategi med henblik på Rusland, vil være rede til at give nogen prioritet til det vigtige instrument, som vi har brug for til gennemførelsen af denne strategi, nemlig den nye Tacis-forordning.
Amsterdam-traktaten giver også mulighed for et nyt bidrag til integreret udenrigspolitik, idet de politiske, de diplomatiske, de økonomiske, de finansielle, men også de militære instrumenter kan forenes, og idet formandskabet, den højtstående repræsentant og næstformanden - og ikke fem kommissærer - danner en ny trojka. I virkeligheden et nyt ansigt med kontinuitet, synlighed og derfor også - tror jeg - med en større handlekraft med henblik på Den Europæiske Unions udenrigspolitik. Dertil føjes der også den diskussion, som går stadig hurtigere - også som følge af Kosovo - om den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet.
Der kan læses interessante ting derom i kommunikéet fra Washington i anledning af fejringen af NATO's 50-års-dag. Der er tydeligvis også sket fremskridt. Ligesom hr. Titley understreger jeg, at en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik heller ikke er tænkeligt uden et mere snævert samarbejde inden for forsvarsindustrien. Det er et emne, som endnu en gang har været taget op her i Parlamentet, og hvor jeg ganske vist har en fornemmelse af, at der også mellem medlemsstaterne gøres fremskridt, men at man gerne så, at det gik noget hurtigere. Der, hvor Kommissionen - på ny, må jeg sige, for hidtil er det allerede sket gennem meddelelser to til tre gange - kan yde et nyt bidrag, er jeg overbevist om, at den nye Kommission gerne vil være rede til det.
Hr. formand, jeg slutter. Jeg gentager min påskønnelse af hr. Tom Spencers betænkning, og jeg gentager også min tak, navnlig til Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, men også til de andre parlamentsmedlemmer, som jeg i den forløbne periode kunne debattere så intensivt med, navnlig også på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område i bred forstand, men jeg tænker også ganske særligt på den rolle, som Parlamentet i den forløbne periode har villet spille med hensyn til fremme af menneskerettighedspolitikken. Det er en stemme, som - det kan vi roligt sige - bliver hørt i en meget bred geografisk kreds. Jeg ønsker allerede nu for det nye Parlament, at denne stemme vil lyde endnu højere og oftere, for den nuværende tragedie på Balkan overbeviser os om, at der aldrig kan gives tilstrækkeligt med advarende røster og opfordringer til aktion - også fra et demokratisk parlament som Europa-Parlamentet.

Spencer
Hr. formand, jeg er opmærksom på parlamentsmedlemmernes dårlige vane med at skrive indlæg i forvejen, som derefter læses op, uden at der lyttes til resten af forhandlingen. Det har jeg selv gjort mig skyld i nu og da. Jeg vil derfor meget nænsomt sige til hr. Truscott og andre kolleger, at hvis de havde lyttet til mit indlæg i starten af forhandlingen, så vil en vedtagelse af ændringsforslag 2 om den russiske henstilling - der er et ændringsforslag fra Den Socialdemokratiske Gruppe - slette henvisningen til at udsætte vedtagelsen af den fælles strategi over for Rusland og erstatte den med en efter min mening velbegrundet erklæring om, hvad en sådan henstilling skal indeholde. Jeg vil gerne gøre det helt klart over for Parlamentet, at jeg er godt tilfreds med min betænkning med forslag til en henstilling til Rådet, da jeg er overbevist om, at den vil blive ændret i morgen.
Nu hvor jeg atter står op, vil jeg gerne takke mine kolleger for deres venlige bemærkninger til mig. Jeg takker for hilsenen fra kommissæren. Kommissær van den Broek kommer fra et land med en stærk parlamentarisk tradition, som han har videreført. Han gjorde Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender den tjeneste at bidrage til en intelligent debat. Det er en sådan intelligent debat, der er livsnerven for en korrekt formuleret udenrigspolitik. Jeg håber, at Rådet vil lære af dette eksempel i forhold til det næste og alle kommende Parlamenter. De højtstående repræsentanter kan udmærket udgøre en del af Rådets talerør, men det er en god debat mellem alle tre institutioner, der giver de bedste løfter for fremtiden. Mange tak, hr. kommissær.

Truscott
Hr. formand, jeg lyttede rent faktisk til hr. Spencers indlæg fra mit kontor. Jeg vil gerne lykønske ham med den kovending, han har foretaget i løbet af forhandlingen. Det glæder mig, at hr. Spencer opretholder de fine traditioner med ideologisk inkonsekvens, som vi alt for ofte ser hos de konservative i Storbritannien.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Statut for Europa-Parlamentets medlemmer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0267/99) af Rothley for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Europa-Parlamentets afgørelse om udkast til statut for Europa-Parlamentets medlemmer (7528/2/99 - C4-0217/99-00/0823(COS)).
Jeg giver ordet til ordføreren, hr. Rothley.

Rothley
Hr. formand, kære kolleger, Europa-Parlamentet vedtog den 3. december med kvalificeret flertal forslaget til en statut, som var moderat og afbalanceret, indlysende fornuftig, enkel og anvendelig og som bestemt også havde en vis intellektuel charme. Med kvalificeret flertal! Vi har endnu ikke modtaget noget svar fra Rådet på dette forslag. Rådet kan sige ja eller nej. Men hvis det siger nej, skal det begrunde det, så vi kan kontrollere, om Rådets begrundelse er retmæssig. I stedet har Rådet fremsat sit eget forslag, som ikke kan være tilfredsstillende for Parlamentet!
Det har f.eks. cementeret uligheden for al fremtid ved at bestemme, at medlemsstaterne skal have ret til at pålægge medlemmernes indkomst en national skat. Denne mulighed har indtil videre de tre skandinaviske medlemsstater og Det Forenede Kongerige benyttet sig af. Frankrig følger muligvis efter. Dermed er emnet i øvrigt muligvis taget af dagsordenen for det tyske formandskabs vedkommende, for det kan det ikke acceptere.
Nu er der ikke kun Rådets modforslag, der er også bestræbelser her i Parlamentet på at vedtage en anden tekst i morgen. Der kommer nok et forslag fra Den Liberale Gruppe. Hvor politisk tåbelig skal man mon være, for at ændre en tekst, som Parlamentet har vedtaget med kvalificeret flertal, før vi har forhandlet med Rådet om denne tekst! Muligvis vil Rådet sige: Lad os vente tre, fire måneder mere, så vedtager Parlamentet måske en ny tekst igen og tre måneder senere igen en ny tekst. Jeg må sige, at den selvødelæggende kraft her i Parlamentet er gevaldig stor - det er gevaldigt! Med hver ny tekst svækker vi Parlamentet!
Dertil kommer en anden ting, nemlig hvad det egentlig er, De byder kollegerne. De skal stemme om deres forfatning, som skal løse eksistentielle problemer, uden at have haft en chance for at diskutere den i et udvalg, uden at grupperne overhovedet har haft en chance for at diskutere den! Det byder I medlemmerne, at skulle stemme om sådan en tekst? Det er jo den rene galimatias!
Vi har, hr. kollega Wijsenbeek, diskuteret min oprindelige tekst meget udførligt og meget grundigt her i Parlamentet, og det førte også til, at der til sidst var et kvalificeret flertal for den. Det var et stort skridt fremad, og nu vil I gå baglæns! Jeg ved ikke, hvad årsagerne er, men det er heller ikke så vigtigt. Europa-Parlamentet bør ikke træffe afgørelse om en forfatningstekst i en forhastet procedure. Og Parlamentet ville gøre klogt i kun at vedtage den slags, hvis der er bred konsensus om det i Parlamentet.
Der bliver i øvrigt ikke nogen statut i denne uge. Rådet ved ikke noget om forestående forhandlinger. Hvornår skal de finde sted? De kommer ikke til at finde sted! Hvordan skal de regeringer, som har gjort brug af opting out , kunne acceptere, at vi går ind for lighed - i morgen, efter at de i dag har skrevet, at de gør brug af opting out . Det er nonsens. Det er ved at være helt uhyggeligt, hvad man forventer her. Der bliver altså ikke nogen statut i denne uge. Så enkelt er det.
Derfor tror jeg, det er mere fornuftigt, at vi følger Retsudvalgets anbefaling og siger, at vi bekræfter Parlamentets beslutning af 3. december 1998. Vi er naturligvis parat til at forhandle med Rådet, og forhandlingerne bør være afsluttet inden udgangen af oktober. Statutten kan også træde i kraft den 1. november eller 1. december eller 1. januar. Hvorfor ikke? Det er der overhovedet ikke noget problem i. Men i dag, og hermed kommer jeg til slutningen, må vi sige klart nej til alle forsøg på at ændre Parlamentets tekst af 3. december 1998!
Bifald

Medina Ortega
Hr. formand, man kan anklage de europæiske parlamentarikere for meget, men jeg tror ikke, at nogen kan anklage dem for at være egennyttige, for i en debat, der handler om deres rettigheder, privilegier, interesser og immuniteter, er salen, som De kan se, næsten helt tom.
På den anden side deler jeg selvfølgelig ikke min kollega og gode ven Willi Rothleys apokalyptiske synspunkt vedrørende det, der er sket med forholdet mellem Parlamentet og Rådet. I traktatens artikel 190, stk. 5 står der, at »Europa-Parlamentet fastsætter sine medlemmers statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af deres hverv efter høring af Kommissionen og med godkendelse af Rådet, der træffer afgørelse med enstemmighed«.
Jeg tror, at Rådet - og regeringerne - har vist deres gode vilje over for Parlamentet, for det første ved at imødekomme noget, som vi troede var meget svært, nemlig tilføjelsen af netop denne artikel i Amsterdam-traktaten, som vi fra Parlamentets side anmodede om, og som vi alle troede, at Rådet - eller regeringerne - ikke ville acceptere. Og for det andet besvarede de meget hurtigt Parlamentets forslag desangående. Det vil sige, at Rådet har undersøgt sagen meget hurtigt og har meddelt os sit synspunkt.
Godkendelsesproceduren, som artikel 190 henviser til, er ikke proceduren for samstemmende udtalelse. Proceduren for samstemmende udtalelse er en procedure, som anvendes til internationale traktater, for når traktatens tekst først er fastlagt, kan Parlamentet ikke beslutte at ændre teksten. Det er ikke muligt for Parlamentet at stille ændringsforslag til en international traktat, og det er grunden til, at proceduren for samstemmende udtalelse findes.
Her drejer det sig om en godkendelsesprocedure. Rådet skal enstemmigt vedtage det, som Parlamentet forbereder. Dernæst skal Parlamentet træffe den endelige afgørelse. Men jeg tror, at det, Rådet her har gjort, er at vise sin gode vilje ved at tilbyde en alternativ tekst, som Rådet ville være villig til at acceptere. Det Rådet gør, er at vise os den måde, hvorpå der kan opnås enstemmighed hos dets medlemmer.
Det indtryk, vi har fået, er derudover, at Rådet ikke har fastlåst sig fuldstændigt på sine synspunkter. I teksten fra Rådet er der nogle forslag, som ikke er rimelige. Her mener jeg f.eks. henvisningerne til et nationalt beskatningssystem. Det ville naturligvis være uforeneligt med fællesskabsreglerne, hvis medlemsstaterne, via en beskatning af de europæiske parlamentarikere, ville få en yderligere finansiering. Det ville være en form for en ekstra samhørighedsfond. Men der er et ændringsforslag fra Den Liberale Gruppe, som mange af os parlamentarikere har tænkt os at støtte, hvori der - på baggrund at den tekst, som Rådet har tilbudt os i modsat retning - foreslås en alternativ tekst, som vi mener ville kunne opnå Rådets vedtagelse.
Kort sagt er det grundliggende princip her et princip, som Domstolens retspraksis har fastlagt: princippet om loyalt samarbejde mellem institutionerne. Parlamentet stiller et forslag, som har brug for Rådets bemyndigelse, Rådet fastsætter betingelserne til bemyndigelsen og Parlamentet har mulighed for at overveje betingelserne og drøfte dem igen. Derfor mener jeg ikke, hr. formand, at vi skal dramatisere situationen. Jeg tror, at stabiliteten og fastsættelsen af en juridisk odning er meget vigtige emner for Parlamentet og for parlamentarikerne, og derfor burde Rådet og Parlamentet fortsætte deres arbejde ad den vej og lade være med at tænke på en konfrontation uden nogen kompromisløsning.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, Parlamentet og Rådet er enige. Vi ønsker en ensartet ordning for de europæiske parlamentarikere, vi ønsker den snart og vi ønsker, at den skal være rigtig. Og det er her, med ordet »rigtig«, at vi er uenige på nogle punkter, som - og her er jeg enig i hr. Medina Ortegas ord - jeg ikke er i tvivl om vil blive løst hurtigt.
For det første vil jeg gøre det helt klart, at hvis der er noget, som for indeværende ikke diskuteres i dette Parlament, så er det parlamentarikernes grundløn, hvilket er det, der har holdt den offentlige opinion i uvished. Her er Parlamentet og Rådet enige.
Det vi ikke er så enige om er traktatens fortolkning, det vil sige forståelsen af den europæiske retsorden. Jeg vil komme med nogle eksempler: For det første kan en ordning, der er forskellig for parlamentarikere af forskellig national oprindelse, ikke accepteres. Og det skyldes, at dette Parlament - og det må man vide, og denne statut tager også hensyn dertil - ikke længere er den forsamling uden beføjelser, hvortil de nationale parlamenter sendte nogle repræsentanter. Parlamentet har i flere år repræsenteret de europæiske borgere, og derfor vil vi nu have en ensartet statut, som afspejler denne virkelighed, og det sikrer traktaten os også.
Hr. Medina har talt om traktaternes retsorden. Fint, forbeholdet er et typisk lige på og hårdt instrument, der bruges i offentlig og international ret. Og forbeholdet er netop det juridiske instrument, som Rådet har valgt til at gennemtvinge denne tilbagegang i fællesskabsprocessen, denne skelnen og diskriminering mellem de europæiske parlamentarikere. Vi er dybt uenige i den valgte metode, og hvis man absolut skulle anvende denne metode - for vi bliver selvfølgelig nødt til at blive enige i sidste ende - så skal den begrænses tidsmæssigt, og dette skal så afspejles i nogle overgangsbestemmelser, der er fuldstændigt tidsbegrænsede. Kun således kan vi nå frem til en løsning, for jeg tror, at dette er det vigtigste punkt. Det er indlysende, at vi ønsker en statut, men ikke på bekostning af selve statuttens essens, hvilket er parlamentarikernes ligestilling.
Hr. formand, vi skal også forsvare Parlamentets privilegier, og det handler ikke om at forsvare dem mod nogen, men til fordel for alle, og det er fordi den institutionelle ligevægt, som traktaten ønsker, er den som den nu engang er. Når traktaten nu fastsætter en mekanisme, som er helt atypisk sådan at forstå, at det er Parlamentet, der har ansvaret for tekstens udformning, medens det tilfalder Rådet at vedtage den, så lad os ikke også tvinge en ændring af denne ligevægt ind ad bagdøren. Lad os nu forstå hinanden og føre en dialog, og lad os hurtigst muligt nå frem til en aftale. Men alle skal være opmærksomme på, hvilken rolle de enkelte spiller i henhold til traktaten.
Det er ikke det eneste problem, vi har. Vi står over for en situation, der er uacceptabel for så vidt angår udviklingsformen af parlamentarikerens funktion i så konkrete og så tydelige emner som pensionsordningen, hvilket hverken er logisk eller tilladeligt, og i så konkrete og så tydelige emner som Parlamentets privilegier. Det er ikke noget mindreårigt Parlament og statutten skal derfor give det en manøvremargen - dét er fornuften med struktureringen i grundteksten og bilagene - for at kunne udføre og etablere gennemførelsesbestemmelserne i denne statut med en anderledes ordning end den, der er etableret i henhold til artikel 190.5, som er så tung, og som kræver Rådets enstemmighed. Der findes mekanismer, som virkelig grænser til mangel på fornuft og proportionalitet, og derfor er det nødvendigt med en større fleksibilitet for at ændre bestemte punkter og tilpasse dem virkeligheden.
Hr. formand, jeg er sikker på, at vi vil nå frem til en hurtig løsning og her - og nu skal jeg nok slutte - hvor jeg på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe har taget ordet for sidste gang i denne valgperiode for at komme med en replik til hr. Rothley, mindes jeg en smuk tale fra den stiftende spanske parlamentarisme fra forfatningen af 1812, hvor en parlamentariker sagde til en anden - og jeg tror, hr. Rothley, at De fortjener det - at han var begejstret og fast i forsvaret af argumenterne og loyal over for sin modstander. Hr. Rothley, mange tak for Deres arbejde med denne betænkning og med alle de betænkninger, hvor De har haft ansvaret for at være dette Parlaments ordfører.

Thors
Hr. formand, jeg må sige, at Rothley har været konsekvent. Han har hele tiden ønsket at standse forhandlingen. Hvis ikke Den Liberale Gruppe havde presset på for at få en hurtig behandling i det juridiske udvalg, så havde vi ikke fået en betænkning den 3. december. Det troede Rothley ikke. Hvis ikke vi havde presset på under samtalerne i medlemsstaternes hovedstæder for at få en hurtig behandling i Rådet, så tror jeg ikke, at vi havde fået det. Men Rothley har været konsekvent.
Jeg er helt sikker på, at hvis vi ikke træffer en beslutning nu, så udskydes reformen, og vi opnår ikke det, som vi ville, nemlig at få fjernet uklarhederne med medlemmernes godtgørelser, inden vi går til valg i juni.
Det skærer dybt i mit juristhjerte, at så mange bruger juraen som et værn mod noget, som de ikke vil tage fat på, og som de ikke vil gå til sagens kerne med. Vi har et gammelt udtryk: Målet helliger midlerne.
Jeg finder det underligt, at man gang på gang har forhandlet med Rådet, og det så pludselig lyder, at det ikke går an at ændre på Parlamentets standpunkt. Det er ikke logisk. Det er uacceptabelt. Vi i Den Liberale Gruppe har været villige til i det store og hele at acceptere Rådets standpunkt. Jeg mener, at det ville give os en unik legitimitet. I modsætning til mange andre parlamenter ville vi have regler om vores lønninger, som er udarbejdet i samarbejde med et andet demokratisk organ. Vi ville kunne forene de bedste af medlemsstaternes traditioner.
Det er vigtigt, at vi nu får et system med klare regler for, hvad der er acceptabelt, hvad angår udgifter, og vi skal have større åbenhed i håndteringen af midlerne.
Det er sandt, at Den Liberale Gruppe er den første, der har indsendt ændringsforslag, der sigter mod at finde et kompromis, og som jeg håber kan vedtages af plenarforsamlingen i morgen og sidenhen accepteres af Rådet. De fleste punkter i ændringsforslaget er ting, der allerede er godkendt af Parlamentet. Jeg vil afslutningsvis stille et spørgsmål til ordføreren: Hvad er det i vores kompromisforslag, som ordføreren ikke kan godkende?

Sierra González
Hr. formand, man kan ikke tale om medlemmernes statut og om hvad dette betyder i dag uden at skulle bestræbe sig på at tilbageholde en vis portion vrede på grund af de omstændigheder, hvorunder debatten har udviklet sig under pres fra beskyldninger fra nogle medier, hvilket har provokeret en vis forvridning i debatten.
Alle disse betingelser har, som alle ved, skabt en unødvendig anspændthed, som ikke har været til gavn for det mål, man søger at nå: en statut hvori der etableres en ensartet juridisk ordning for alle parlamentarikere.
Vi befinder os nu i en situation, hvor alle de ekstreme holdninger, som har haft negativ indflydelse på betænkningens diskussionsproces, er betydeligt forstærket på grund af det kommende valg. Men på trods heraf bør vi tage hensyn til to punkter. Det første er rent formelt: Rådet har overtrådt traktatens artikel 190, stk. 5, som ordføreren har sagt. Det andet er, at statutten bør vedtages i denne valgperiode. Og vedtage den, således at man søger et samarbejde mellem begge institutioner, Parlamentet og Rådet. Det er rigtigt, at det er uacceptabelt, at Rådet forelægger Parlamentet et forslag til godkendelse. En sådan opførsel svækker Parlamentets uafhængighed. Men det er nødvendigt at finde frem til en samarbejdsmetode mellem Parlamentet og Rådet og vedtage statutten.
Det forekommer ikke fornuftigt at afvise Rådets forslag kategorisk, hvis man ønsker, at statutten skal gå videre med de fastsatte frister. Men selvom jeg substans- og formsmæssigt er enig i den kritik, som ordføreren giver udtryk for, går jeg ind for et hurtigt samarbejde og for en forhandling mellem Parlamentet og Rådet, som gør det muligt at afslutte arbejdet med statutten og vedtage den.

Lagendijk
Hr. formand, Rådet har udarbejdet sit eget forslag, og derfor truer Europa-Parlamentet nu med at lave en masse postyr. Hvorfor? Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har f.eks. erklæret, at det slet ikke er tilladt Rådet at fremsætte sit eget forslag, og at Rådet kun har lov at støtte Parlamentets forslag. Men hvordan kan det så lade sig gøre, spørger jeg hr. Rothley, at De i tre måneder har forhandlet med det samme Råd, når De vidste, at det kunne forudsiges, at Rådet, som skal nå frem til en enstemmig beslutning, netop vil komme med ændringer. Jeg synes, at det er et overordentligt svagt argument.
Den røde tråd hos modstanderne er egentlig en opfordring til Parlamentet om at trodse Rådet og ikke lade det træde på os. De kender min gruppe. Det går vi for det meste ind for, men ikke nu, ikke på dette punkt. Hvad vi risikerer, er, at Parlamentet stirrer sig blind på proceduremæssige fejl og gennemførelsesproblemer på nogle områder. Indrømmet, disse problemer er der. Men at støtte Rothley-betænkningen nu betyder, at Europa-Parlamentet viser sig som et nærtagende parlament med kortsynede visioner. Der er ikke nogen løsning, som alle vil være 100 % tilfredse med, men lidt er bedre end ingenting. Det betyder at give og tage. Det er min gruppe villig til. Sammen med Den Liberale Gruppe har vi stillet et ændringsforslag, som er en tilpasning af Rådets forslag. Der er elementer deri, som jeg ærligt talt - og det gælder for flertallet i min gruppe - ikke er enig i. Men vi går i høj grad ind for at gøre alt, virkelig alt, for i denne uge at nå frem til en løsning og vedtage en statut.
Hvis det ikke lykkes, hvis der ikke kommer en statut i denne uge eller på kort sigt, så ønsker jeg alle kolleger alt muligt held og lykke i konfrontationen med offentligheden, som med rette vil tvivle, om der i Europa-Parlamentet stadig er nogen med nogen form for ansvarsfølelse.

Dell'Alba
Hr. formand, ærede kolleger, i mit land bruger man udtrykket »de tog ud for at spille, men spillede fallit«. Det er, hvad der skete med Europa-Parlamentet, da det overlod spørgsmålet til vores kollega Rothley, hvis intellektuelle ærlighed jeg ikke sætter spørgsmålstegn ved. Som han godt er klar over, sætter jeg dog kraftigt spørgsmålstegn ved den strategi, han har fulgt.
Vi ønskede at give vores mening til kende, og i stedet skal vi nu tage hensyn til Rådet, som på 48 timer naturligvis præsenterer os for sin version og for den måde, som Rådet ønsker at behandle parlamentsmedlemmerne på, også med hensyn til godtgørelser, rejseudgifter osv. Om kort tid beslutter Rådet måske også, hvor mange penge vi har ret til, om vi skal skrive under eller ej samt på hvilket plan. Alt dette er takken for at have valgt denne selvmordsstrategi - og jeg gentager selvmordsstrategi - hvor vi accepterer Rådets tankegang.
Vi skulle have krævet vores ret til en statut - det var det, der skulle have været vores strategi! - nemlig en statut med stort S, der omfatter uforeneligheder samt parlamentsmedlemmets rettigheder og status, men ikke vores finansregulativ, som er et internt spørgsmål. Vi valgte en anden strategi. Vi besluttede nemlig at følge Rothleys linje, og i dag står vi så her med den samme Rothley, som beklager, at det her er uacceptabelt.
Nu er skaden dog sket, og så klemmer Rådet os selvfølgelig fast endnu en gang. Og vi alle sammen, lige fra De Grønne til De Liberale og alle de andre, som er bekymrende over tre avisartikler, vil i morgen blive tvunget til at godkende Rådets tekst. Jeg håber, at det ikke bliver tilfældet. Jeg håber, kære kolleger, at vi på trods af vores store ønske om at få en statut i morgen gentager, hvad vi sagde den 3. december. Jeg kan ikke se, hvorfor det, der var i orden den 3. december, hvor man slog nogle af disse principper fast, ikke skulle kunne vedtages i morgen.
Så lad os bare gå til afstemning, men lad os give teksten om parlamentsmedlemmernes statut et ordentligt indhold, ellers får vi den aldrig mere.

Bonde
Hr. formand, på mødet i Formandskonferencen i eftermiddag blev vi enige om at prøve at lægge afstemningen sådan til rette, at der kommer en klar afstemning, der viser, hvem der vil rydde op, og hvem der ikke vil rydde op. Og generalsekretærerne mødes i morgen tidlig for at lægge afstemningerne til rette.
Mit udgangspunkt i Nationernes Europa er, at vi vil stemme for Ministerrådets forslag til statut, selvom vi principielt er meget stærke modstandere af at gøre medlemmerne i Parlamentet til EU-tjenestemænd. En fælles statut gør os til EU's repræsentanter i medlemslandene i stedet for landenes repræsentanter i EU. Vi vil helt principielt aflønnes som medlemmerne i de nationale parlamenter og betale skat som de borgere, der stemmer på os. Når vi alligevel kan stemme for Rådets forslag, er det fordi flertallet her i Parlamentet jo i praksis vil fortsætte med at hæve 1.000 euro for en rejse til f.eks. 400 euro, og vi vil prioritere oprydningen i rejsegodtgørelserne før vores principielle modstand mod fælles løn- og ansættelsesvilkår, og vi lægger her særlig vægt på, at der skal være mulighed for at beskatte EU-lønnen nationalt.
Efter omstændighederne er det et godt forslag, Rådet er nået frem til, og vi anbefaler Rådet at nå frem til tilsvarende regler for ansættelse af den nye Kommission og nye tjenestemænd i institutionerne. Modargumentet om, at der skal være lige løn for lige arbejde er ikke muligt i internationalt samarbejde. Så skulle Rådets medlemmer jo have samme løn, og medlemmer på EU-landenes ambassader skulle have ens løn, og eksperter skulle have det samme, uanset om de repræsenterer landbrugsorganisationer fra et fattigt eller et rigt land. Ligeløn er et smukt princip, men landene er ikke lige endnu, og lige nu er det altså vigtigst at slippe af med Parlamentets frådseri.

Vanhecke
Hr. formand, vores kollega Rothleys betænkning gør med rette opmærksom på en række mangler, ufuldstændigheder og endda fejl i det udkast til statut for Europa-Parlamentets medlemmer, som Ministerrådet har forelagt os. Jeg kan for en del følge ordføreren i denne kritik. Det forhindrer ikke, at vi risikerer at kaste barnet ud med badevandet, hvis vi godkender denne betænkning i morgen. Vi må jo turde sige sandheden. Den ufuldstændige statut, som Rådet forelægger os, og som der uden tvivl stadig kan rettes på, er i hvert fald bedre, meget bedre, end den nuværende praksis. Det er endda netop på grund af den kendsgerning, at det aldrig er lykkedes Parlamentet selv at bringe orden i sagerne, at vi for det første med rette kritiseres stærkt af offentligheden, og for det andet, lige så berettiget, af Ministerrådet behandles som små børn. Det er fuldstændigt upassende nu i denne betænkning at påberåbe sig subsidiaritetsprincippet for at gavne vores egen sag, mens vi aldrig anvender samme subsidiaritetsprincip, når vores befolkningers interesse står på spil i vores medlemsstater.
Kort sagt, jeg tilslutter mig fuldstændigt hr. Fabre-Aubrespys mindretalsudtalelse, som er tilføjet i bilaget til betænkningen. Jeg tilføjer endvidere, at jeg er imod europæiseringen af vores mandat, for jeg repræsenterer i denne sal Flandern og ikke nogen slags eurosuperstat, fordi jeg er imod de dertil hørende skattefordele i denne eurostatut og således fortsat er tilhænger af en national skattestatut, som beskatter os lige så hårdt som vores vælgere. Det skulle bare mangle. Jeg vil, medmindre der foretages en eventuel omfattende og fundamental ændring gennem ændringsforslag, i morgen principielt afvise denne betænkning af Rothley.

Barzanti
Hr. formand, teksten, som er udarbejdet af Rådet, er efter min mening uacceptabel, hvilket der hovedsageligt er fire årsager til. Det er for det første, fordi den krænker og mindsker Parlamentets autonomi netop på et tidspunkt, hvor Amsterdam-traktaten giver Parlamentet hovedrollen - selvfølgelig i forbindelse med en korrekt interinstitutionel aftale, som Kommissionen og Rådet til fulde deltager i - når det gælder om at fastlægge statutten for dets medlemmer, sammen med nogle klare regler for de materielle betingelser for medlemmernes udførelse af deres arbejde. Vi har her ikke at gøre med et samarbejde - sådan som der står i traktaten - eller med en kommentar, men derimod med en ny sammenfattende tekst, som vi bliver bedt om at tage eller lade være.
Det er for det andet, fordi man i teksten ikke når den fundamentale målsætning om ligebehandling gennem en reel ligeløn. Kriteriet om en eventuel europæisk og national dobbeltbeskatning er uhyrligt.
Det er for det tredje, fordi man i teksten fastlægger en række tal på en unuanceret måde i stedet for at anvende nogle retfærdige, fleksible og dynamiske kriterier, og dette går især alvorligt ud over de kommende parlamentsmedlemmer.
Og det er for det fjerde, fordi man i teksten fastlægger administrationsbetingelserne ned til mindste detalje - selv sekretariatsudgifterne - hvilket giver teksten karakter af at være et nøjeregnende og irriterende bureaukratisk reglement, der således bryder ind i et typisk kompetenceområde for bestemmelser, som vores Parlament burde udarbejde via sine interne selvstyreorganer.
Jeg er derfor enig med Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i, at det skal fortsætte med en konstruktiv undersøgelse og hurtigt nå frem til en tekst, der er tilfredsstillende for alle.
Ærede kolleger, vi er fælles om de målsætninger, som vi ønsker at nå. Det ville derfor være absurd at vedtage en statut - i form af en mirakuløs ændring - som ikke er blevet drøftet tilstrækkeligt, og som ikke er blevet uddybet tilstrækkeligt.
Jeg vil gerne minde om, at der sammen med statutten er nogle andre meget vigtige spørgsmål på dagsordenen. Der er f.eks. spørgsmålet om uforenelighed og manglende valgbarhed, begrænsningen af antallet af mandater, reduktionen af parlamentsmedlemmernes antal og den reelle overvindelse af interessekonflikter. Det er af afgørende vigtighed, at vi bekæmper den skjulte lobbyisme og den tiltagende professionalisering, der i stadig større grad forvansker den demokratiske repræsentation. Max Weber skrev for mange år siden i en klassisk tekst, at også selvstændige personer generelt ønsker at leve for politikken. Og han understregede, at der i modsat fald kun ville være lønnede partiembedsmænd og repræsentanter for interesser tilbage i parlamenterne.
Jeg håber, at vi alle - uanset, hvordan vi stemmer - vil skatte vores egen værdighed højt og med stolthed være klar over, at en statut er god og nyttig, hvis den giver hver enkelt repræsentant for folket en reel uafhængighed og frihed.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, det, som Rådet har forelagt os, er efter min mening en dobbelt fordrejning af indholdet i Amsterdam-traktaten. Artikel 190, stk. 5, siger glasklart og entydigt: Parlamentet vedtager en statut, og Rådet godkender den. Hvis man havde ment, at det skulle være en fælles beslutningsprocedure i henhold til artikel 189, litra b, så ville Amsterdam-traktatens fædre have skrevet i teksten: Procedure i henhold til artikel 189, litra b. Men det gjorde de ikke. De sagde udtrykkeligt og af gode grunde: procedure i henhold til artikel 190, stk. 5, hvor Parlamentet altså vedtager en konkret tekst, og Rådet godkender den.
Det, Rådet har gjort, er imidlertid, at det har forelagt os en helt ny tekst. Det eneste i denne tekst, der er identisk, er artikel 1, stk. 1. Resten af de 14 sider er anderledes. Det kan man selv med den allerbedste vilje ikke betragte som en godkendelsesprocedure. Hertil kommer, at Rådet har overtrådt traktatens ånd og mening i dobbelt forstand, fordi det nemlig i strid med traktatens hensigt om at tilvejebringe ligebehandling for de europæiske medlemmer så at sige genopretter denne ulighed ad bagdøren ved at indføre en særskat for at tilpasse de europæiske medlemmers indkomster til de nationale diæter. Det er en dobbelt overtrædelse af traktatens bestemmelser. Alene det har for mig den konsekvens, at man bestemt ikke kan stemme for Rådets forslag.
I øvrigt mener jeg ikke, man kan byde en frit valgt medlem, et frit valgt Parlament så at sige at skulle behandles som en ansat af Rådet og skulle indgå i overenskomstforhandlinger med Rådet. Dette er så meget mere uacceptabelt, som vi på mødet i december, hvor vi traf beslutning om det, vedtog et meget afbalanceret og moderat papir. Diæterne til de europæiske parlamentsmedlemmer ligger i henhold til dette papir fremover under diæterne i de tre folkerigeste medlemsstater i Den Europæiske Union. For tyskerne betyder det i praksis, at man giver afkald på DEM 1.500 om måneden, for nu at sige det helt klart. Det synes jeg er meget afbalanceret.
I øvrigt er mange af de bestemmelser, som står i Rådets forslag, ikke anvendelige og ubrugelige. Lad mig sige det lige ud - jeg vil ikke gå i detaljer af hensyn til tiden - nogle af dem, især med hensyn til sygeforsikring og beregning af pension, opfatter jeg som ligefrem ondsindede, for at sige det klart. Den tekst, som De Liberale har fremlagt som forslag, er efter min mening uantagelig allerede af den grund, at den ændrer en hel tekst og dermed ikke er i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 125.
Den 1. maj trådte Amsterdam-traktaten i kraft. Dermed har Parlamentet fået væsentlig flere rettigheder. Hvis vi vedtog dette forslag fra Rådet og De Liberales forslag og ikke det papir, som er udarbejdet i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder under ledelse af hr. Rothley, så ville vi selv afgive magt igen på et afgørende punkt, som vedrører os selv. Jeg kan ikke forestille mig, at Parlamentet vil gøre det i morgen under afstemningen. Derfor støtter vi betænkningen af Rothley.
Bifald

Haarder
Hr. formand, jeg vil sige til både ordføreren og til Ministerrådet: Forlig jer nu, I skabhalse! Det er nu eller aldrig! Enten vedtager vi en justeret udgave af Rådets forslag, eller også skal vi ævle og bævle om dette i 5 år endnu. Det er ikke til at holde ud at tænke på! Det ødelægger Parlamentets rygte, og det ødelægger vores arbejdsglæde.
Til mine protesterende kolleger i de store grupper vil jeg sige: Nu har I sinket dette længe nok med alle jeres forklaringer og juridiske spidsfindigheder, som jeg har siddet i hele to udvalg og lyttet til. Prøv nu at være lidt konstruktive! Til Ministerrådet vil jeg sige: Hold nu op med at hugge pinde om småting. Det forslag, Ministerrådet fremsatte, bar i alt for høj grad præg af, at de ville »gøre det bedre«. Vi liberale kan godt acceptere Rådets forslag, men vi foreslår nogle justeringer, for at vi kan få flertal for det her i Parlamentet. Går det galt alligevel, så må vælgerne fælde dom i juni.
Til slut vil jeg trods alt takke ordføreren, Willi Rothley, for, at han gik ind på mit forslag om at tillade lande med høj indkomstskat at lægge en tillægsskat oven i EU-skatten. Jeg ville ønske, at han havde vist samme omhu og fleksibilitet, når det gælder de ønsker, som andre lande har haft.

Ribeiro
Hr. formand, hvor vi skulle være ved afslutningen af en proces, befinder Parlamentet sig i en blindgyde. Det skyldes, at man har bekymret sig mere om massemediernes pression end om komme hen imod en større åbenhed uafhængigt af pression udefra, en pression, der ikke altid er lige rimelig.
For vores vedkommende har vi tidligt gjort vores stilling klar. Efter en bred intern debat, i april 1997, udtalte vi os på en pressekonference om behovet for en reform af vederlagene, og hvor vi gik ind for en samlet ordning, der kan sikre maksimal åbenhed og en større kontrol af alle typer udgifter, således at rejsegodtgørelserne ikke skal tjene som kompensation for noget som helst andet, men at kun de rejser, der faktisk finder sted, skal betales og dét til den pris, som de faktisk koster, idet der skal tages højde for afstand og tid gennem en ny og passende diætskala. Europa-Parlamentets medlemmer skal ikke oppebære samme vederlag, men dette skal sættes i forhold til lønniveauet i den medlemsstat, hvor deres vælgere befinder sig. Disse store linjer er blevet fremført af Miranda i Péry-gruppen og af mig selv i Martin-gruppen, hvor vi har deltaget i bedste samarbejdsånd, og hvor vi har kunnet se om ikke alle, så dog nogle af vores forslag blive vel modtaget. Og så er vi havnet i denne situation. Rådets udkast er et kompromis, der på den ene side fremfører uacceptable grundholdninger og på den anden side går ned i irrelevante, selvmodsigende og også uacceptable detaljer.
Men hvad er så løsningen? Hvis Parlamentet her lige før valget ikke accepterer Rådets forslag, vil det ikke skorte på dem, der vil sige, at Parlamentets medlemmer har forkastet en møjsommeligt udarbejdet statut, der skulle hæve den moralske standard. Men hvis det accepterer det, vil andre, og såmænd også de samme, sige, at Parlementets medlemmer har vedtaget en statut, som giver dem omfattende goder. Som vi siger på portugisisk, bliver vi anholdt både for at have hund og for ikke at have det!
Ud over at være et skridt i føderalistisk retning, med enhedsløn, EU-skat, omskabelse af Parlamentets medlemmer til funktionærer og andre ansatte i Fællesskaberne og pensionsordning, vil jeg som kvæstor sige, at Rådets forslag er ganske forskrækkeligt. Hvis det skulle blive til virkelighed ifølge den foreliggende tekst, ender vi i det bedragerisk kontrollerende bureaukratis rige, sådan som artikel 9, stk. 6, er et næsten karikeret eksempel på.
Vi kan kun beklage, at vi er havnet i denne situation, og vi vil, som vi i alle tilfælde ville gøre, stemme i overensstemmelse med den stilling, som vi allerede har taget i denne sag.

van Dam
Hr. formand, er Parlamentet rede til også at feje for sin egen dør? I december var der et flertal for det, og med det resultat er Rådet ihærdigt gået i gang. Det vil ikke sige, at jeg modtager Rådets forslag med åbne arme. At slette valgmuligheden for engangsbeløb for genvalgte medlemmer gavner ganske vist tydeligheden, men det skader samtidig opbakningen alvorligt.
Eventuel national beskatning oven på den europæiske beskatning er en logisk følge af subsidiaritet. Denne europæiske beskatning på indtil 40 % udelukker for øvrigt fradrag såsom renter af lån i fast ejendom.
Gennemsnittet for de nuværende 15 medlemsstater er et samfundsmæssigt acceptabelt vederlag. At mange europæiske tjenestemænd tjener mere, giver først og fremmest anledning til at revidere tjenestemændenes lønskalaer. Desværre er ventepengeordningen spartansk. Efter f.eks. to fulde mandatperioder er det 10 måneder senere slut med indkomsten. Medlemsstaterne er ansvarlige for en ordentlig overgangsgodtgørelse.
Konkluderende vil jeg sige, at tvivlen skal komme Rådets forslag til gode. Parlamentet ville vise sig fra sin dårligste side, hvis det forkaster denne chance for et ansvarligt godtgørelsessystem.

Gebhardt
Hr. formand, jeg taler på egne vegne, ligesom min kollega Medina Ortega, for vi fastlægger først vores gruppeholdning i aften. Jeg vil ikke opholde mig ved detaljer, som vi alligevel skal tale om til sin tid. I dag handler det om det principielle. Det handler om Europa-Parlamentet og om selvforståelsen hos det eneste organ i Den Europæiske Union, som er legitimeret af frie, direkte valg. Medlemmerne i Parlamentet er kun underlagt deres samvittighed og Europas befolkningers vilje. Vi har ikke brug for nogen formynder. Ikke i form af gruppeformænd, ikke i form af en formandskonference og slet ikke i form af Rådet.
For menneskene i Europa er der langt vigtigere problemer end en medlemsstatut. For at vi som Parlament skal kunne løse de virkelig store problemer, må vi ikke lade os gøre til nikkedukker i en lille ting som statutten. Det er netop, hvad Rådet forsøger. Det opfylder simpelthen ikke sine forpligtelser i henhold til traktaten og negligerer den beslutning, der blev taget her i Parlamentet med overvældende flertal den 3. december 1998. I stedet får vi et virvar af detailreguleringer, som er ufuldstændige, selvmodsigende, dilettantiske og højst farlige for demokratiet. Det gør jeg med stor bekymring opmærksom på.
Vi må ikke lade os lægge i lænker via økonomisk afhængighed, så vores mandat bliver et bundet mandat. Hvis det ikke lykkes os at bevare beslutningsfriheden for hvert enkelt medlem af Europa-Parlamentet, må vi heller ikke påstå, at vi kan gennemføre noget for borgerne i Europa.
Lad os derfor fortsætte ad den rigtige vej, som vores ordfører Willy Rothley har vist, og som Parlamentet allerede har vedtaget. Kun på den måde kan vi fortsat se vælgerne i øjnene og fortsat håbe på deres tillid.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg er ikke enig med hr. Rothley, for for det første er det absolut ikke rigtigt - og det ved han også - at sige, at vi også kan vedtage en statut i oktober eller november. Det haster. Hverken han eller jeg hører til dem, men Parlamentet går vælgerne i møde, og så kan man simpelthen ikke tillade sig at sige: Åh, en statut, som der har været så meget postyr om, lad den bare blive liggende lidt, vælgerne vil nok have tillid til os.
Hr. Rothley har ikke ret, når han siger: Der er ikke mere at forhandle om i denne uge. Han ved udmærket, at COREPER træder sammen igen i morgen. Hvis vi ikke griber chancen nu for at ophæve en illegal situation, som er i strid med traktatens artikel 6, hvor diskriminering på grundlag af nationalitet, som vi selv har opretholdt her i årevis, så sker det ikke mere, men vi kan gøre det på en rimelig måde og i samråd med Rådet. Derfor har Den Liberale Gruppe på grundlag af hr. Rothleys forslag, i visse henseender tilpasset efter Rådets forslag, her fremlagt et forslag, og jeg håber, at vi får flertal for det i morgen.

De Coene
Hr. formand, hr. ordfører, kære kolleger, jeg ville gerne tro på ordføreren, hvis ikke nogle af hans tilhængere var mistænkelige. For der er én ting, som jeg har lagt mærke til, og det er, hr. ordfører, at der var nogle mennesker, som, da vi stemte om Deres tekst - og det var en god betænkning - fuldstændigt var imod Deres tekst. I dag er de tilhængere af, at den udsættes på ubestemt tid. Jeg synes således ikke, at vi skal være naive, hvad det angår.
Det kan godt være, at Deres juridisk-tekniske motivering er rigtig, men jeg har indtryk af, at det for nogle af Deres tilhængere er en skjult dagsorden, og at de egentlig ikke vil have, at der røres ved en række af disse privilegier. For man bruger da meget mærkelige argumenter. Man siger, at hvad Rådet foreslår, skaber ulighed. Lad os være ærlige, i dag er der også ulighed. I dag er der nogle parlamentsmedlemmer, som tjener fire gange så meget eller fire gange så lidt som andre. Selv i vores tekst fra Europa-Parlamentet var der også uligheder, for vi udarbejdede en overgangsordning, hvad lønnen angår for en valgperiode, og vi udarbejdede det samme med hensyn til tillægspensionen. Også der havde man to systemer. Spørgsmålet er således: Er det, som Rådet gør, et rimeligt grundlag for at forhandle på kort sigt og opnå en aftale endnu inden den nye valgperiode, eller er det det ikke?
Der er inden for Den Socialdemokratiske Gruppe nogle, som mener, at dette er et rimeligt grundlag for at forhandle, og at vi skal gøre det. Ikke kun på grund af medierne, ikke kun på grund af den offentlige mening, men for at bringe orden i vores egne sager og for at bevise, når vi alligevel taler på vegne af disse befolkninger i Europa, på vegne af disse demokratiske vælgere, at vi føler en smule samhørighed med almindelige mennesker, og at vi stopper en række metoder hurtigst muligt.

Myller
Hr. formand, jeg synes, det er nødvendigt i dag at lægge stor vægt på, at Europa-Parlamentet skal have en fælles statut, og det skal ske i denne uge. Spørgsmålet kan ikke udskydes yderligere. Vi må desværre konstatere, at Rådet forhalede forhandlingen af denne sag. Parlamentet godkendte sagen allerede for et halvt år siden, og den kritik, som der er fremført her, at Parlamentet har haft for lidt tid til at sætte sig ind i Rådets forslag, er på en måde berettiget. Men det er vigtigt, at statutten bliver godkendt før det nye Parlament påbegynder sin mandatsperiode.
Der skal forhandles med Ministerrådet, og jeg er enig med det om, at det kan betale sig at føre disse forhandlinger og stræbe efter et resultat og redegøre også for de, måske små, detaljer, som fremkommer som problemer. Denne aftale skal imidlertid indeholde en fælles løn og en mulighed for en national beskatning, således at den ekstra skat kommer alle medlemsstater til gode. Vi skal også opgive faste beløb for rejseomkostninger og holde os til refusion efter faktiske omkostninger, men således at refusionerne også inkluderer rejserne i hjemlandet. Jeg mener, at dette også er et spørgsmål om retfærdighed. Medlemmerne af Parlamentet skal også med hensyn til omkostnings- og kontorrefusioner være parate til den form, som er foreslået af Ministerrådet, så det er muligt at kontrollere, at midlerne er anvendt som aftalt.
Jeg vil under ingen omstændigheder acceptere udgangspunktet, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har, fordi det kun vil betyde en udskydning af sagen langt ind i fremtiden. Vi skal finde en løsning nu.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har med stor interesse fulgt den debat, der har fundet sted her i eftermiddag, og jeg skal begrænse mig til at understrege, hvor vigtigt det er, at man hurtigst muligt når frem til en aftale om medlemmernes statut.
Som De ved, har vi deltaget i de uofficielle procedurer, som Det Europæiske Råd i Wien vedtog i december måned. I marts afgav vi den foreløbige udtalelse, som kræver anvendelse af traktatens artikel 190, stk. 5. Det er en udtalelse, som Kommissionen officielt har bekræftet og sendt til dette Parlament i det øjeblik, traktaten er trådt i kraft.
Vi forstår godt, at den politiske nødvendighed kan gøre nogle undtagelser eller en overgangsordning uundgåelig. I aftalens interesse mener vi, at det kan accepteres, når blot sådanne undtagelser så vidt muligt begrænses og betyder et skridt mod udarbejdelsen af en ensartet statut og frem for alt, at de bruges til hurtigst muligt at etablere en ordning for ligeløn for alle Europa-Parlamentets medlemmer.
Det, vi har været imod, er en løsning, som betyder en revision af protokollen om De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter. Dette spørgsmål har man taget hensyn til. Vi har ligeledes bestræbt os på at garantere, at man i de finansielle overslag er opmærksom på de omkostninger, som anvendelsen af statutten medfører for fællesskabsbudgettet. Jeg tror, at man i den interinstitutionelle aftale er kommet videre i denne retning.
Vi håber, man snart når frem til en løsning, der kan accepteres af såvel Parlamentet som Rådet, selvom vi forstår, at Parlamentet bør afgøre, om Rådets aktuelle standpunkt kan accepteres fuldstændigt eller delvist, og vi stoler på, at man snart kan nå frem til en aftale.
Jeg vil ikke afslutte uden over for hr. Rothley at give udtryk for min respekt for Deres arbejde i løbet af disse år. Uden at vurdere det synspunkt, De netop har ytret vedrørende det emne, vi beskæftiger os med, bør jeg sige, - i dag som kommissær og i går som parlamentariker - at jeg altid, lige meget om jeg har været enig eller uenig, har værdsat kraften i Deres argumenter og styrken i Deres overbevisning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Mødet udsat kl. 19.02 og genoptaget kl. 20.00

Meddelelse fra formanden
Formanden
Mine damer og herrer, jeg skal først komme med en meddelelse: Ved afstemningerne i eftermiddags bekræftede Parlamentet sine udtalelser til Kommissionens forslag. Proceduren i forbindelse med disse forslag ændres som følge af Amsterdam-traktatens ikrafttræden. I den forbindelse har Rådet meddelt mig, at de følgende fælles holdninger, som Rådet har fastlagt vedrørende disse forslag, forbliver uændrede. Det vedrører Agenda 2000 - Den Europæiske Socialfond, Agenda 2000 - fællesskabstilskud til transeuropæiske net, Agenda 2000 - Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, arbejdstagernes sikkerhed i eksplosionsfarlige atmosfærer og endelig afgifter på tunge godskøretøjer.

Budget 2000: Overslag for Europa-Parlamentet og ombudsmanden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0227/99) af Müller for Budgetudvalget om overslag over Europa-Parlamentets og ombudsmandens indtægter og udgifter for regnskabsåret 2000.

Müller
Fru formand, jeg vil bede Dem om at hjælpe mig. Jeg kan overhovedet ikke se, at der er nogen til stede fra Parlamentets administration, og det, som jeg skal sige, kender kollegerne Wynn og Samland allerede tilstrækkeligt til. Ud fra disse synspunkter er jeg egentlig overhovedet ikke parat til at tale her. Måske kan De give mig et godt råd. Jeg kan fremlægge min tale skriftligt, så sparer vi fem minutter, så kan De straks fortsætte. Men sådan kan man efter min mening ikke bære sig ad. Alle sidder i grupperne og diskuterer naturligvis statutten. Dér burde jeg også være nu. Jeg beder Dem give mig et råd om, hvordan jeg skal bære mig ad, men jeg synes, at det er under min værdighed - det er selvfølgelig ikke nogen kritik af de tilstedeværende med hensyn til at lade proceduren udspille sig sådan, som det aftegner sig her.

Formanden
Jeg forstår det fuldt ud, og det sker desværre meget ofte her. Vi var netop blevet færdige i gruppen og løb derefter hurtigt herhen. Jeg håber også, at medarbejderne snart kommer. Vi vil forsøge at hente dem herhen hurtigt. Jeg vil bede Dem om ikke at nedfælde deres tale på skrift, for både hr. Wynn, hr. Samland og andre er jo til stede her. Jeg vil gerne høre Deres tale, fru Müller, jeg vil virkelig gerne høre den. Hold nu Deres tale.

Müller
Jeg elsker Dem alle, men måske kunne De endnu en gang rykke for, at der er en fra Parlamentets administration til stede, for det er naturligvis hovedsageligt administrationen, jeg skal sige noget til. Hvis min adressat mangler, er det faktisk lidt vanskeligt. Jeg vil altså lire min tale af til fornøjelse eller misfornøjelse, hvordan det nu end forholder sig.
Fru formand, kære hr. kommissær, kære kolleger, i går aftes og her til morgen diskuterede vi de reformer, som en ny Kommission må tage fat på meget hurtigt. I den forbindelse formulerede vi foruden indholdsmæssige betingelser også formelle betingelser, som de enkelte kommissærer og Kommissionen som kollektiv skal opfylde. Jeg håber og er optimistisk med hensyn til, at kraften i denne debat også overføres til Parlamentet. Det foreløbige budgetforslag for år 2000 for Europa-Parlamentet giver anledning hertil. Den diskussion, som omfatter dette budgetforslag, vil jeg som ordfører gerne give en kort introduktion til, forudsat at det fører til en sådan. Jeg tror ikke, at indflydelsen fra politiske institutioner kun kommer til udtryk i lovparagraffer og i traktatartikler. Som parlamentsmedlemmer ved vi især, at et politisk indhold kun er så meget værd, som det er muligt at formidle det i den offentlige diskussionsproces. De nye kompetenceområder, som Amsterdam-traktaten har overdraget til os for et par dage siden, skal vi derfor underbygge med vores kollektive troværdighed. Den er vores egentlige politiske kapital. Det første af de to ledemotiver, som jeg gerne ville forbinde Parlamentets fremtidige administrative udvikling med, lyder derfor: større tillid ved hjælp af større gennemskuelighed.
Jeg er fast overbevist om, at vedtagelsen af statutten for parlamentsmedlemmer ville være et afgørende skridt i denne retning. I forventning om en afgørelse i år har Budgetudvalget følgelig afsat en reserve på EUR 60 millioner og skabt en personalereserve til det forventede ekstra administrationsarbejde. Særlige kasser som de to specielle pensionsordninger for parlamentsmedlemmer, som konstant har været genstand for offentlig kritik mod Parlamentet, ville så endelig kunne afskaffes. Desuden er det vigtigt at minde om, at de midler på EUR 3, 8 millioner, der oprindeligt var afsat til åbning af et supermarked, nu ikke længere er bestanddel af det foreløbige budgetforslag. Endelig skal det også nævnes i denne sammenhæng, at afbetalingsfristen for de nye bygninger nu er blevet fastlagt definitivt til 10 år i stedet for til 15 år, hvorved rentebyrden reduceres med ca. EUR 60 millioner i hele løbetiden, og hvorved man forhindrer et skjult lån på fremtidige budgetter. Det er efter min mening de rigtige signaler, som vi kan genvinde vælgernes tillid med. Målet med hensyn til ikke at anvende mere end 20 % af hele kategorien af administrationsudgifter til Parlamentet, et mål, som vi selv har overholdt i mange år, skal efter Budgetudvalgets mening, som jeg deler, ubetinget overholdes. En eneste overskridelse af disse rammer må kun tolereres ved udarbejdelse af et budget for statutten for parlamentsmedlemmer, men skal allerede i det kommende år være delvist reduceret og i år 2001 fuldstændigt reduceret.
Samtidig er effektivitetsstigninger i administrationsprocedurerne i Parlamentet nødvendige og mulige. For at åbne de eksisterende effektivitetsreserver har vi brug for mindre bureaukrati og mere decentralisering, kort sagt en større motivation gennem mere ansvarlighed, også på mellemliggende administrative niveauer. I den forbindelse handler det om energisk at gennemføre det system med udarbejdelse af et budget, som Budgetudvalget allerede har haft en høring om, i praksis i Parlamentet og i grupperne. Det er i øvrigt glædeligt, at administrationen har givet tilsagn om ved hjælp af den nuværende personalestab fuldstændigt at dække de ekstra opgaver, som administrationen står over for efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden og i forbindelse med forberedelsen af udvidelsen. Alt dette kan og vil vi kun gennemføre sammen med medarbejderne. Derfor har Budgetudvalget principielt bekendt sig til den nye personalepolitik, hvor forfremmelse på grundlag af vedvarende fortjeneste står i centrum, det vil sige efter merit , hvilket i gennemsnit vil føre til en forfremmelse efter fem år.
For det kommende budgetår betyder det, at den fuldstændige reduktion af forfremmelseskøen, som er blevet besluttet, vil føre til en opnormering på 26, 5 % af det personale, der er egnet til forfremmelse. I øvrigt bør dette system føre til, at praksisen med partipolitisk eller nationalt motiverede forfremmelser hen over flere tjenestetrin ad gangen afskaffes.
Lad mig slutte med nogle systematiske problemstillinger, som jeg er stødt på i det hidtidige forløb i budgetproceduren. Et problem, som jeg har mødt i forbindelse med ad personam -forfremmelser, består i, at jeg som ordfører skal godkende enkelte forfremmelser, hvis berettigelse jeg ganske vist kan regne med, men ikke tage ansvaret for i ordets egentlige betydning. Mit forslag lyder derfor, at der skal foretages en systematisering af ad personam -forfremmelserne, f.eks. via et årligt budget med inddragelse af alle langfristede omkostninger. Et andet problem er efter min mening, at den korte indarbejdelsesfrist for fremlæggelsen næppe er nok til at forstå de komplekse sammenhænge i administrationen. Den årlige fremlæggelse er, rent informativt set, for svag i forhold til administrationen. Og det sidste punkt er, at jeg er fast overbevist om, og for så vidt er jeg sidenhen blevet klogere, at vi har brug for en mere effektiv samtidig intern kontrol i Parlamentet, især over for Præsidiet. Det inkluderer både budget- og personalepolitiske debatter og et nyt system for Præsidiets tilsidesættelser samt politisk kontrol heraf. Men det gælder også altid for Parlamentet, at større gennemskuelighed giver større tillid.

Wynn
Fru formand, jeg takker fru Müller for hendes bidrag. Jeg er glad for, at hun ikke kun fremlagde det skriftligt. Som koordinator for Socialdemokraterne vil jeg gerne sige, at vores gruppe støtter betænkningen, som den står med det ændringsforslag fra Budgetudvalget, der blev stemt om i aftes, om de ekstra opnormeringer til forfremmelser på personligt grundlag. Dermed har jeg udført min pligt som koordinator.
Da der er få mennesker til stede, og da meget få mennesker bekymrer sig om denne forhandling, vil jeg koncentrere mig om to punkter, hvor jeg vil tale som menigt medlem. Det første punkt handler om afsnit 1, hvor vi nævner behovet for at vedtage en statut for medlemmerne samt en vedtægt for medlemmernes medarbejdere. Vores gruppe ønsker en statut for medlemmerne samt en vedtægt for medlemmernes medarbejdere. Jeg ønsker en statut for medlemmerne. Jeg er godt træt af, at alle tror, at jeg er en svindler. Jeg ønsker en yderligere afklaring, så mine udgifter betales af Parlamentet og revideres og opføres i et regnskab, så ingen kan pege fingre ad mig.
Det er min holdning, at når vi ser, hvad der kræves, så vil der ikke ske noget, før vi får statutter. Det fremgår rimeligt klart af de diskussioner, jeg har hørt i de seneste to dage, at diskussionen om en statut for medlemmerne vil fortsætte i de kommende uger om ikke måneder. Når det er sagt, så kunne vi faktisk træffe to foranstaltninger, der ville hjælpe os meget, og som ville vise Rådet, at vi mener det alvorligt. Der er ikke noget, der forhindrer Parlamentet i fra den 20. juli at få medlemmernes medarbejdere aflønnet direkte af Parlamentet i stedet for af medlemmerne. Det kunne vi gøre. Vi kunne få sikkerhed for fratrædelsesgodtgørelser, og vi kunne få sikkerhed for pensionsbidrag fra Parlamentet i stedet for fra medlemmerne.
Hvad angår det andet forslag, som Rådet har bedt om, nemlig revision af vores ydelser til kontorhold, så er der ingen grund til, at vi, hvis vi den 20. juli ikke har en aftale om en statut for medlemmerne, ikke skulle sige, at bona fide revisorer én gang årligt skal revidere de almindelige ydelser til kontorhold, og at udgifterne skal godkendes af Parlamentet, før medlemmerne kan modtage deres årlige ydelser. Disse to ting kan gennemføres uden en statut for medlemmerne.
Hvad angår de sidste afsnit, hvor der tales om udgifter til bygninger og de samlede budgetbeløb, så er Parlamentets budget næsten oppe på EUR 1 milliard. Hvis man ser på disse tal, så svarer det til ca. EUR 1, 5 million for hvert medlem. Når pressen ser disse tal, er jeg sikker på, at de vil gøre et stort nummer ud af det. Men vi kan naturligvis ikke sammenlignes med nationale parlamenter. De har ikke udgifter til tolkning og oversættelse. De nationale parlamenter har ikke tre arbejdspladser. De nationale parlamenter køber ikke deres bygninger som os eller lejer mange forskellige bygninger. Derfor kan dette tal i en vis grad være misvisende.
Disse tal betyder, at vi skal handle klogt. Vi kan ikke blot forlange af de andre institutioner, at de skal spænde livremmen ind. Vi skal undersøge enhver mulighed for at spare penge. En af mine små kæpheste er de to mødeperioder, vi skal have i Strasbourg i september. Skønt jeg holder meget af Strasbourg, er det spild af tid og energi at tage dertil to gange i oktober for at holde to mødeperioder a fem dage. Der er ingen grund til, at vi ikke kan have to mødeperioder i Strasbourg - én på tre dage og én på to dage - i samme uge. Hvis vi gjorde det, ville vi spare mange penge.

Fabra Vallés
Fru formand, jeg er glad for, at Edith Müller selv har fremlagt betænkningen, på trods af den begrænsede hjælp, hun har fået. Jeg synes, det er et godt dokument, som er 100 % brugbart, og det bliver altid bedre modtaget, når det er ordføreren selv - og især når det gælder Edith - der fremlægger det.
Fru formand, som sagt synes jeg, det er et godt dokument - jeg vil i det store hele støtte det - og jeg tror desuden, at det der fremlægges heri er logisk, eftersom et Parlament, der skal påtage sig et større ansvar, nødvendigvis bliver nødt til at foretage udvidelser hvad angår telekommunikation, computerudstyr og personale. Jeg tror, at det for øjeblikket kun er Rådet der tror, at man kan udvide og fordybe Den Europæiske Union og samtidig foretage budgetbesparelser.
På den anden side er det, der mest kan tiltrække opmærksomheden i denne betænkning, emnet om forfremmelserne. Det er rigtigt, at hvis man taler om 490 forfremmelser, når der har været et gennemsnit på 150 de sidste år, så kan det tiltrække opmærksomhed. Men jeg tror, at det man skal gøre her, det er at lytte, som vi har lyttet, til administrationen, og se hvordan den har ændret sig, og hvordan den kommer til at ændre personalepolitikken endnu mere og lytte til, hvordan man forvalter personalespørgsmålet her i Parlamentet. Derfor tror jeg, at dette nye forfremmelsessystem, der er baseret på den fortsatte indsats og ikke alene på tilstedeværelsen af en konkret post, kommer til at ende med at være til fordel for Parlamentet. Derfor får ordføreren min fulde støtte.
Og når vi nu taler om forfremmelser, så vil hr. Filippi og jeg selv fremlægge et ændringsforslag til netop dette afsnit 2, hvor man omtaler forfremmelserne, hvori vi udover at acceptere forfremmelsen af 490 stillinger, også støtter de permanente stillinger og de midlertidige stillinger, som allerede er blevet accepteret, ligesom de tre forfremmelser ad personam .

Virrankoski
Fru formand, fru Müller har udarbejdet en meget god betænkning som grundlag for næste års budget, og mange tak for det. Jeg vil gerne berøre et enkelt emne, nemlig Ombudsmandens budget. Den Europæiske Ombudsmand er ny som institution, idet dens funktion først startedes i 1995. Den har alligevel vist både sin nødvendighed og handleevne. Det eneste problem er mangel på ressourcer. I forhold til antallet af sager er personaleantallet betydeligt mindre end på tilsvarende kontorer i medlemsstaterne. Problemet forstærkes yderligere af, at det nødvendige personale skal være usædvanlig kompetent, og derfor er det svært at rekruttere personale.
Foreløbig har Parlamentet forholdt sig rimelig positivt til ombudsmand Jacob Södermans forslag om at udbedre de værste personaleproblemer. Det skal påskønnes. Sandt nok er denne stillingtagen gjort lettere ved, at de forlangte bevillinger har været meget små. Vi burde alligevel ikke lade udviklingen stå stille. Nu, da aftalen mellem de nye organer er bragt i orden, er de økonomiske ressourcer ganske begrænsede, men alligevel burde personalet i dette organ kunne øges. Mit ønske er, at Ombudsmandens ressourcer i budgettet kunne sættes regelmæssigt op, for kun på den måde kan vi fremme borgernes tillid til generelle funktioner i EU.

Samland
Fru formand, kære kolleger, der endnu er tilbage her, til budgetoverslaget 2000 for Europa-Parlamentet er der måske kun et par bemærkninger, et par vigtige punkter at anføre over for de eksperter, der er her i lokalet. For det første træffer vi beslutning om et budget, som går ind i det næste årtusinde. Det vil være det første år i denne periode, et nyt Parlament vil i sidste ende skulle gennemføre budgettet. Der vil stå en ny Kommission til rådighed for os. Der vil muligvis være en ny interinstitutionel aftale, som dette budget vil være baseret på. Dermed er vi ved første og vigtigste punkt.
Hvis vi ikke vedtager en interinstitutionel aftale på torsdag, hvis vi altså ikke kan samle 314 stemmer for, står de ekstra EUR 155 millioner, som er afsat til kategori 5, ikke til rådighed. Det ville betyde, at de 20 %, igen ud af de ekstra EUR 155 millioner, der står til rådighed i Europa-Parlamentet, ikke stod til rådighed. Det ville medføre, at vi overskred 20 %-grænsen ved at fortsætte med udgifterne. Vi vil ikke kunne holde udgifterne inden for 20 %-grænsen. Det er blot et ekstra argument for, at der skal være et passende stemmeantal på torsdag, hvis vi ikke samtidig vil reducere vores opgaver.
For det andet har vi taget et ganske afgørende skridt i forbindelse med personalepolitikken. Generalsekretæren sidder jo ved siden af Dem, fru formand, og ham henvender jeg mig til nu. Vi har med denne afgørelse, som vi har truffet her i udvalget, og som vi anbefaler Parlamentet, forfremmet ca. 20 % af det samlede personale, der er egnet til forfremmelse. Det er et kæmpeskridt, og jeg har i begyndelsen af debatten sagt: Jeg kan ikke undgå at få det indtryk, fordi vi jo har haft deadlock , at det altid er i det år, hvor Parlamentet træder tilbage og det næste kommer til, at forfremmelsesbølgen skvulper.
Generalsekretæren har i den diskussion, som vi har ført i samråd med ham og i udvalget, forsikret os om, at dette er begyndelsen på en ny personalepolitik, som især er baseret på, at kvalitet og ikke pas er princippet ved forfremmelse. Jeg kan ikke længere efterprøve det, men de kolleger, som kommer i Parlamentet igen, anbefaler jeg i høj grad at være meget opmærksomme på, at det skridt, som vi har taget på forhånd, også overholdes kontinuerligt i de kommende år. Jeg stoler på, at generalsekretæren holder ord over for det nye Parlament i fremtiden, hvilket han har lovet os.
Jeg bifalder i høj grad, at vi ved en præsidiebeslutning har udvidet de 60 stillinger for dem, der arbejder i Parlamentet - også her i salen - i fire trin fra D til C. Her følger vi konsekvent op på det, som vi allerede har gjort i de senere år. Hvad angår bygningerne, vil jeg gerne understrege noget helt tydeligt - det er rettet mod Dem, fru formand, og mod Præsidiet. Vi har erklæret os parate til efterfølgende at foretage ad personam -forfremmelser på baggrund af det ændringsforslag, som fru Müller har fremsat, på den betingelse, at Præsidiet holder sig til aftalen om at gennemføre finansieringen af bygningerne inden for en periode på 10 år.
Med den korrigerede Berlin-afgørelse er enhver forudsætning til stede for at gøre dette. Jeg beder også Dem om at holde Dem til det tilsagn, som vi fra vores side jo allerede har overholdt, ved at overtage ad personam -forfremmelsen.
Lad mig anføre en sidste - meget personlig - bemærkning. Jeg tror, at et parlament, som ønsker at være de opgaver voksent, som det er endnu mere udsat for efter Amsterdam-traktaten, også er nødt til at råde over en medarbejderstruktur, også over en personlig medarbejderstruktur, som gør det muligt at varetage disse opgaver i fuldt omfang. Jeg har i de sidste 10 år hørt til dem, der har sørget for, at den medarbejdersats, som jeg fandt i 1989, blev mere end fordoblet i denne periode. Jeg står ved det, fordi jeg mener, at kun gode og kvalificerede videnskabelige medarbejdere er grundlaget for, at et parlamentsmedlem, som mener det alvorligt, virkelig kan udføre sit arbejde til punkt og prikke. Jeg vil derfor anbefale det nye Parlament at vende tilbage til dette punkt, for vi har stået stille i to år nu, fordi vi har løst andre opgaver, men vi vil blive nødt til at komme tilbage til dette punkt, hvis de ønsker at udføre et godt stykke arbejde som kolleger.

Laurila
Fru formand, jeg takker først fru Müller for en udmærket betænkning, som jeg kan tilslutte mig. Når Europa-Parlamentet forsøger at fungere som udrenser for Den Europæiske Union og som ansvarlig udøver af budgetmagten, føler jeg det imidlertid personligt problematisk, at 490 embedsmænd i Europa-Parlamentet bliver forfremmet i 2000. Dette antal er trefordoblet sammenlignet f.eks. med i år. Det vil være nemt at være sort-hvid og meddele, at jeg ikke kan acceptere disse forfremmelser. Da jeg sad og lyttede til generalsekretær Priestleys redegørelse i Budgetudvalget, må jeg sige, at det gik som det plejer: Viden øgede problemerne.
Jeg kender dette fra årene 1995-1996, hvor jeg selv var her som medlem af Parlamentet, at de tidligere års forfremmelsespraksis og -grundlag ikke altid har været retfærdige. Derfor mener jeg, at skævheder i forfremmelser af personalet skal rettes, i særdeleshed fordi generalsekretær Priestley har meddelt, at denne rettelse af skævheder er et engangsfænomen og fremover skal der først og fremmest efterleves en god administrativ praksis og et forfremmelsesgrundlag, som absolut kun bygger på kompetence og regler, der kan holde til åbenhedsprincippet.
Vores rolle i Europa-Parlamentet er at efterleve et strengt budget også for os selv. Vores rolle er at værne om åbenheden. Jeg håber, at generalsekretær Priestley finder løsninger, så han kan informere parlamentarikerne om fremgang for positive reformer i forvaltningen.

Formanden
Mange tak, fru Laurila.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Foreløbigt budgetforslag for år 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens fremlæggelse af foreløbigt budgetforslag for år 2000.

Liikanen
Jeg befinder mig i en lidt speciel situation, fordi der er færre mennesker til stede i dag end i Budgetudvalget i går, og alle de tilstedeværende lyttede også til mig, da jeg i går talte om samme emne. Så jeg vil gøre det kort.
Med vedtagelsen af det foreløbige budgetforslag for år 2000 præsenterede Kommissionen budgetproceduren for budgetmyndigheden. Men spørgsmålet om den nye interinstitutionelle aftale er endnu ikke afklaret, og der er forhandlinger i morgen og afstemning på torsdag. Det foreløbige budgetforslag skal være færdigt i løbet af efteråret. Det kan gøres med en ændringsskrivelse. Som formanden for Budgetudvalget sagde i går, så er der et problem med koordineringen i Budgetudvalget, nemlig hvordan man skal sikre, at begge budgetmyndighedens grene kan behandle ændringsskrivelsen korrekt. Det skal diskuteres i Kommissionen og med den nye formand, så der kan findes en praktisk løsning.
Kommissionen lægger op til et budget for år 2000, der generelt set vil kræve færre forpligtelsesbevillinger end budgettet for 1999. Det skyldes primært et lille fald i landbrugsudgifterne og nye finansielle rammer for strukturfondene. Betalingshastigheden vil imidlertid vokse betydeligt på grund af efterslæbet - specielt til strukturfondene, men også til forskning og eksterne forbindelser.
Hvis den interinstitutionelle aftale vedtages, vil det for landbruget betyde, at den nye budgetstruktur gør det muligt at skelne klart mellem de traditionelle obligatoriske markedsudgifter til indkomststøtte på den ene side og de nye ikkeobligatoriske udgifter til udvikling af landdistrikter. I dag må vi sige, at på baggrund af de aktuelle overslag, så udgør det loft for markedsudgifterne, der blev vedtaget i Berlin, et nyt og effektivt element af budgetdisciplin.
Hvad angår udgifterne til strukturforanstaltninger, så er det foreløbige budgetforslag for år 2000 baseret på beslutningerne i Berlin. Vi forstår, at Parlamentet med visse ændringer er villig til at følge disse beslutninger. Ved første øjekast repræsenterer budgettet en drastisk reduktion - på 16 % - af forpligtelserne for 1999. Men faktum er, at ombudgetteringen i 1999 og overførselen af landbrugets strukturudgifter til kategori I forvrænger billedet. Når alt tages i betragtning, så er reduktionen af de strukturelle forpligtelser mere beskeden, nærmere de 6 %.
I øjeblikket er fællesskabsinitiativet Urban ikke opført på det foreløbige budgetforslag, men beslutningerne herom vil blive indføjet i budgetforslaget senere i proceduren. Aktionsmargenen til interne politikker er mere begrænset, end man havde håbet på i Agenda 2000, men hvis den interinstitutionelle aftale vedtages, så giver det et kærkomment ekstra pusterum. Kommissionen har foreslået, at man fortsætter de seneste års bestræbelser på at koncentrere de interne politikker om vækst og beskæftigelsesrelaterede udgifter, specielt forskning og teknologisk udvikling, transeuropæiske net, uddannelse og erhvervsuddannelse samt små og mellemstore virksomheder, hvilket er et initiativ fra Parlamentet.
Budgetforslaget for år 2000 er udarbejdet med fuld anvendelse af 1998-aftalen om retsgrundlaget. Der skelnes mellem selvstændige pilotaktioner og forberedende aktioner, således at det udgør et pålideligt grundlag for budgetmyndighedens beslutninger og for en uanfægtet gennemførelse af budgettet for år 2000.
Hvad angår foranstaltninger udadtil, så er der en markant stigning i det samlede beløb på grund af den nye og forstærkede førtiltrædelsesstøtte. Det skal bemærkes, at situationen på Balkan kan gøre det nødvendigt med betydeligt flere finansielle midler fra fællesskabsbudgettet. Institutionerne er derfor allerede blevet enige om at gennemgå situationen i lyset af udviklingen. Om nødvendigt er det muligt at revidere de finansielle overslag, og det er Rådet også gået med til.
Endelig blev administrationsudgifterne for Parlamentet debatteret for et stykke tid siden. Med væksten i pensionsudgifterne er loftet fra Berlin omtrent tilstrækkeligt til at finansiere status quo , hvad personalet angår. Dette har Kommissionen hele tiden gjort klart. I det foreløbige budget har man derfor måttet udskyde spørgsmålet om nyt personale og forudtildeling, indtil der er et klart billede af størrelsen på de margener, der vil blive gældende for den nye interinstitutionelle aftale, og indtil den nye Kommission har haft mulighed for at definere sine krav. Selvfølgelig vil denne Kommission gøre alt det nødvendige forberedende arbejde. Men vi finder det passende, at den nye Kommission tildeler bevillingerne efter et tillidsvotum.
Spørgsmålet om personalepolitik bliver et centralt spørgsmål i efteråret. Jeg er enig i, at Fællesskabets institutioner skal have de nødvendige menneskelige ressourcer til at udføre deres nye opgaver ordentligt. Der findes bestemt flaskehalsproblemer, specielt inden for økonomisk forvaltning, der hurtigst kan løses gennem oprettelse af nye stillinger. Men lad os ikke glemme, at der altid vil være mangel på menneskelige ressourcer, og at omplacering, videreuddannelse og fleksibilitet ikke vil blive mindre vigtigt fremover.
Der er behov for en yderligere indsats fra Parlamentet - specielt i forbindelse med forhandlingerne og afstemningen om Agenda 2000 - samt fra den nye Kommission og det nye Parlament for at færdiggøre Fællesskabets budget for år 2000. Men det foreløbige budgetforslag giver allerede det første fingerpeg om, at de nye finansielle rammer kan bruges af Unionen, og at der er fundet en balance mellem den stramning, der gør sig gældende i hele Europa, og de økonomiske krav til Unionens vigtigste politiske tiltag. Men rigtig meget afhænger af beslutningerne i denne uge.

Bourlanges
Fru formand, hr. kommissær, vi har med interesse overværet Deres forelæggelse af det foreløbige budgetforslag. De har gjort Deres del af arbejdet så godt som muligt. Vi finder ganske vist ikke resultatet fuldt tilfredsstillende, men dette skal ikke tilskrives Deres indsats.
Forslaget bygger i virkeligheden på en hypotese. Det er på nuværende tidspunkt umuligt at sige, hvorvidt de rammer, De opstiller for budgetforslaget, vil vise sig at være korrekte. De tager naturligvis udgangspunkt i de rammer, der blev udstukket i forbindelse med Det Europæiske Råds møde i Berlin. Lykkes det at indgå en ny interinstitutionel aftale, bliver der således tale om ekstra margener. I modsat fald vil De stå i en helt anden situation. Forslaget er derfor forholdsvis hypotetisk. Dette har De på ingen måde lagt skjul på i forbindelse med forelæggelsen, hvilket vi sætter pris på.
Hvad angår udgifter henhørende under kategori I, vurderer vi, at forslaget generelt er tilfredsstillende, bortset fra underloft I, hvor De allerede nu kan se, at budgettet er utilstrækkeligt, hvilket De forventer vil kunne udlignes i forbindelse med en effektiv gennemførelse af budgettet. Vi må imidlertid konstatere, at vores muligheder begrænses af denne udgangsposition.
Hvad angår udgifterne i kategori II, er der flere forhold, der giver anledning til kommentarer. Der er foretaget nedskæringer i forpligtelserne som omtalt i forbindelse med forelæggelsen. Begrundelserne herfor forekommer rimelige, hvorfor dette punkt ikke giver anledning til bekymring efter vores opfattelse. Der er rent faktisk i budgettet inkluderet allerede indgåede forpligtelser. Disse bliver ikke aktuelle, eftersom vi befinder os i programmernes slutfase. Til gengæld vil der blive tale om ganske betydelige betalingsbevillinger. Der må gøres en indsats for at begrænse, undgå og helt fjerne den post, der betegnes »uopgjort til rest«.
Kategori III, interne politikker giver anledning til bekymring. Det foreliggende forslag viser et betydeligt underskud, og vi må konstatere, at vi uanset udviklingen kan forvente yderligere margener.
Kateori IV er, som De selv påpeger, rent hypotetisk, eftersom budgetforslaget ikke tager højde for følgerne af situationen i Kosovo. Situationen i Kosovo vil imidlertid betyde ekstra udgifter. Også kategori V er hypotetisk. De kan og vil ikke foregribe begivenhedernes gang. De kan således ikke tage højde for de administrative reformer, der måtte blive gennemført i de kommende måneder.
Der er med andre ord tale om et foreløbigt forslag, som nok kan tjene som udgangspunkt. Det vil imidlertid kræve en betydelig indsats både fra Deres og vores side, før der foreligger et egentligt budget.

Samland
Fru formand, jeg vil blot slå én vigtig ting fast. Det vedrører det spørgsmål, som kommissæren nævnte i forbigående. Det handler nemlig om tilpasning af udgifterne til en eventuel afgørelse i denne uge. Skulle vi vedtage den interinstitutionelle aftale på torsdag, står det os frit for som Parlament at afsætte midler, fra kategori 1 til kategori 4, på grundlag af denne aftale ved førstebehandlingen. Men det gælder ikke i kategori 5, for dér har vi brug for en ændringsskrivelse fra Kommissionen.
Jeg har under samtalen med hr. Prodi i dag ved middagstid allerede gjort opmærksom på, at der ved den nuværende tidsplanlægning, som Parlamentet har fastsat til normeringen af den nye Kommission, altså at indsætte Kommissionen tidligst i midten af september, kun er 14 dage tilbage til at fremlægge denne ændringsskrivelse i. Vi ønsker i hvert fald at have den til rådighed før førstebehandlingen i Parlamentet, fordi vi ellers er i Rådets hænder, når det handler om, hvilke midler der rent faktisk yderligere stilles til rådighed i kategori 5. For kommer skrivelsen først efter førstebehandlingen i Parlamentet, går det kun an med en ændring, hvis begge sider af budgetmyndigheden, nemlig Rådet og Parlamentet, bifalder det.
Jeg anmoder derfor kommissæren, også de tjenestegrene, der står bag, om allerede nu at gå i gang med forberedelserne. Hr. Prodi gav ligeledes sit tilsagn til det på mødet med udvalgsordførerne i dag, således at der kan fremlægges en passende ændringsskrivelse inden for dette tidsrum, som Parlamentet kan behandle ved førstebehandlingen.

Formanden
Hr. Samland, jeg takker for denne henvisning. Jeg tror, at kommissæren tager det ad notam, og Præsidiet vil sørge for, at det også bliver videregivet endnu en gang.
Forhandlingen er afsluttet.

Afgifter på tunge godskøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0245/99) af Jarzembowski for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (13651/3/98 - C4-0037/99-96/0182(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer.

Jarzembowski
Fru formand, kære kolleger, jeg vil bede Dem om Deres opmærksomhed med hensyn til retlige spørgsmål og faglige spørgsmål. Måske bør generalsekretæren blive her. Vi har brug for en jurist. Hr. generalsekretær, måske var det muligt for Dem, if you could stay here for a minute, because it is of importance .
Fru formand, jeg anser en afstemning om min betænkning i morgen for at være ukorrekt, retsstridig og umulig. Jeg vil begrunde det og anmoder Parlamentet, Præsidiet om på eget initiativ at annullere afstemningen om min betænkning i morgen. Jeg vil begrunde det som følger: Vi har i den seneste uge drøftet disse spørgsmål i Transportudvalget, men situationen har ændret sig med Amsterdam-traktatens ikrafttræden. Vi genoptog med rette proceduren under førstebehandlingen her til morgen og gentog under førstebehandlingen Parlamentets holdning fra en tidligere førstebehandling. Nu har jeg fået forelagt en betænkning fra udvalgstjenesten, som har nr. A-0000, og som er en korrigeret betænkning af min betænkning A-0245, der står på dagsordenen. Det vil sige, at det er en ny betænkning, som jeg ikke engang kan læse rigtigt, fordi protokolsiden er skrevet på fransk, og jeg går ud fra, at man kan læse sin egen betænkning på sit eget sprog. Hvad står der på denne protokolside, såvidt jeg forstår det? Her står der, at Rådet har bekræftet sin fælles holdning. For det første anser jeg det for retsstridigt, for i henhold til Amsterdam-traktaten skulle Rådet have spurgt Regionsudvalget. Jeg ved ikke, hvordan Rådet har kunnet gøre det i løbet af få sekunder, for vi gennemførte først førstebehandlingen i dag kl. 12.00, og jeg tror, at dette var resultatet allerede i morges, før vi gennemførte førstebehandlingen. Første retlige fejl. For det andet står der på denne protokolside i en betænkning, som jeg aldrig har underskrevet, at formanden for Europa-Parlamentet på mødet i dag, den 4. maj, har bekendtgjort den fælles holdning og henvist den fælles holdning til behandling i Udvalget om Transport og Turisme som korresponderende udvalg. Transportudvalget har i hvert fald ikke holdt møde siden kl. 12.00 i dag. Der er heller ikke fastsat noget møde for i morgen formiddag. Jeg ved altså ikke, hvordan det i en ordinær procedure kan føre til en betænkning ved andenbehandling, som der skal stemmes om i morgen kl. 12.00.
Altså, fru formand, den betænkning, der står på dagsordenen, gælder ikke, for den er formuleret efter Maastricht. Den betænkning, som jeg nu har fået forelagt her med et nulnummer, ikke engang med et protokolnummer, ikke engang på mit eget sprog, henviser betænkningen, den fælles holdning, til Transportudvalget, der ikke holder møde. Forklaringen fra mange administrative enheder om, at vi vidste og forsinkede det i sidste uge og allerede overvejede i sidste uge, hvad vi ville have gjort, kan ganske vist godt være interessant rent retsteoretisk, men det går ikke an, at vi i dag har en førstebehandling, at der er en betænkning, som henvises til behandling i Transportudvalget, der ikke holder møde, men at de administrative enheder ændrer min betænkning fra sidste uge og forklarer, at der er en betænkning under andenbehandling. Altså, kloge jurister, jeg meddelte det allerede til mødetjenesten i går aftes, således at man kunne gøre sig tanker herom i rette tid: Efter min opfattelse er betænkningen ikke egnet til afstemning i morgen og skal tages af dagsordenen ex officio. Jeg lægger megen stor vægt på det, fordi vi behandler betænkningen om vejafgifter, fordi Den Europæiske Domstol har erklæret det første direktiv for ugyldigt på grund af en retlig fejl, nemlig på grund af manglende deltagelse fra Parlamentets side, og kun har opretholdt gyldigheden ind til den nye vedtagelse. Jeg ville anse det for yderst ufordelagtigt, hvis Parlamentet i morgen ved andenbehandlingen igen ville vedtage et direktivudkast behæftet med retlige fejl. Jeg anmoder om, at dette undersøges omhyggeligt af tjenestegrenene, og jeg står fast ved, at Parlamentet, medlemmerne og udvalgene afgør, hvad der er rigtigt, og ikke nogle tilfældige tjenestegrene, der siger, vi gør det sådan ved ændring af protokolsiden.
Jeg tager det altså meget alvorligt, fru formand, og jeg håber, at Deres tjenestegrene, som undersøger det objektivt, vil komme til det resultat i morgen, at betænkningen - uanset hvilken betænkning der er tale om, hvilket nummer den end har, jeg mener i hvert fald betænkning A-0245 - står på dagsordenen og har et bestemt indhold. Jeg anser det for yderst tvivlsomt, hvis betænkningen skrives om af tjenestegrenene og derefter straks sættes på dagsordenen. Det kan ikke være rigtigt. Efter min opfattelse befinder, som formanden har forklaret, denne fælles holdning fra Rådet sig, uanset hvor mange fejl der er som følge af udvalgets ikkedeltagelse, i Transportudvalget, og det holder ikke møde i denne uge.
Lad os hurtigt komme til sagen, så vi også siger noget i sagen. Jeg anser det for en grov fejl, det, som flertallet besluttede sidste uge, nemlig at sige i sagen, at vi godkender den fælles holdning. Jeg vil blot fremstille det ved hjælp af to, tre argumenter. I min betænkning ved andenbehandling har vi kun ladet betænkelighederne fra førstebehandlingen leve op igen. De blev tørret bort af socialdemokraterne, fordi østrigske parlamentsmedlemmer og schweiziske venner ubetinget ville have Schweiz-aftalen i tørre lommetørklæder og derfor har tørret alle betænkeligheder bort. Men det kan man ikke gøre. Jeg skal give Dem to grunde. Jeg anser det for yderst tvivlsomt, at Kommissionen i en politisk aftale erklærer, at hvis den fælles holdning går igennem, trækker vi vores søgsmål mod Østrig på grund af de for høje vejafgifter tilbage, som politisk aftale. Jeg tror stadigvæk, at Kommissionen og Neil Kinnock er forpligtet over for rettigheden, og at man, hvis Kommissionen med rette har anlagt sag, ikke kan trække dette søgsmål tilbage på grund af politisk sniksnak og en politisk aftale, fordi jeg tror, at Kommissionen er bundet til rettigheden og ikke til politiske finesser. For det andet tror jeg, at størrelsen på vejafgifterne, sådan som de blev besluttet af Rådet, simpelthen er ulideligt lave. Jeg har aldrig forstået socialdemokraterne, som i princippet forlanger en stor forhøjelse af vejafgifterne, men så derefter går tilbage til det krav, som Parlamentet med stort flertal betragtede som rigtigt i 1997, og som var højere, end det Rådet nu har foreslået. Jeg opfatter det som en kryben til korset over for Rådet, som har sagt: Take it or leave it . Vi har ret til medbestemmelse i henhold til Maastricht og at godkende det fælles standpunkt her. At unddrage sig medbestemmelse til ulempe for vores fragtmænd, til ulempe for vores miljø kan vi ikke være med til som kristdemokrater. For så vidt håber jeg, at vi får en fornuftig diskussion under andenbehandlingen.

Swoboda
Fru formand, hr. kommissær, det gør mig ondt, at den sidste trafikpolitiske debat, som vi har her i Parlamentet før valget, finder sted i ufred. Men, kollega Jarzembowski, det er kynisme, når netop De, som har forsøgt alt for at forhindre, at det fører til en ordning, og har forsøgt alt for at forhindre, at eksterne omkostninger inkluderes i f.eks. vejgebyrer eller vejafgifter, nu pludselig lader, som om denne aftale ville være alt for ringe og ikke tilgodeså miljøsituationen.
For det andet til de juridiske argumenter. Jeg er ganske vist selv uddannet jurist, men jeg er ikke Parlamentets jurist. Det tager jeg ikke på mig. Men det var Deres forslag, kollega Jarzembowski, udtrykkeligt Deres forslag på det sidste udvalgsmøde, at vi skal gå sådan frem, at vi skal stemme ved andenbehandlingen, at vi af formelle grunde endnu en gang skal bekræfte førstebehandlingen, således at vi kan afgøre sagen i dag. De, kollega Jarzembowski, har sagt, at vi vil træffe en beslutning i sagen og har foreslået denne procedure. De har sagt i dag, at det ikke er tjenestegrenene, der skal afgøre det, men parlamentsmedlemmerne. Det var parlamentsmedlemmerne. Selvom tjenestegrenene måske har foretaget en forkert gruppering her og der, så var det parlamentsmedlemmerne, som traf en beslutning på grundlag af Deres forslag.
Til sagens kerne, fordi jeg gerne vil beskæftige mig med den. Sagens kerne er jo, at vi i de senere år har haft en trafikpolitisk blokade - af to grunde. For det første, fordi vi ikke har fundet en løsning, hvad angår euromærkaten, som Deres partifæller har forhindret, imidlertid ikke med de argumenter, at det ville føre til en ringere løsning, men fordi de i det hele taget var principielt imod, fordi de var imod at gøre trafikpolitiske fremskridt i Europa. Den anden grund er, at Schweiz ganske vist har valgt en - måske set fra Schweiz' synspunkt - forståelig løsning, men ikke nogen løsning, der hænger sammen med en europæisk integration.
Derfor var det rigtigt, at der blev forhandlet her, og ved forhandlinger er det nu engang sådan, at man ikke altid opnår det optimale, ellers er der intet kompromis og ingen enighed, men at der nu engang opstår en enighed, der kommer tættere på den ene, men måske ikke så tæt på den anden. Her er der imidlertid kommet en aftale med Schweiz i stand om, at Schweiz åbner, slutter sig til den europæiske integration, også hvad angår trafikpolitik, men at det samtidig understreges, at principperne om en miljøvenlig trafikpolitik realiseres med indføringen af euromærkaten, med overgangen fra vej til bane.
Tillad mig, fru formand, især at sige hjertelig tak til kommissær Kinnock, der har haft utrolig stor forståelse, utrolig stor tålmodighed med at komme til forhandlinger her, og som altid har holdt sig til juraen. Men han er også et politisk hoved, gud ske lov, for vi har også brug for kommissærer, der kan tænke politisk - idet juraen respekteres - og ønsker at opnå fremskridt.
Og kommissær Kinnock har opnået fremskridt, og jeg vil på vegne af min gruppe gerne takke ham udtrykkeligt i denne sidste trafikpolitiske debat. Vi ved jo ikke, om vi får ham igen som kommissær for transportspørgsmål. Han har ydet et formidabelt stykke arbejde i de forløbne år, ikke kun på dette område, men også på dette område, og det skal nu også siges. Vi har skældt nok ud på kommissærerne her, og så kan vi vel også rose dem, når det er berettiget.

Sindal
Kære Jarzembowski, jeg har et ord til dig. Der er et dansk ordsprog - jeg håber, det kan oversættes - som siger: De, der ager med stude, kommer også med. Hermed mener jeg, at det, vi er i gang med, også nok skal blive til noget godt. Du er meget forhippet på nogle principper i denne sag. Det forstår jeg. På den anden side: Alt kan udvikles. Du skal ikke føle dig forulempet af socialisterne i denne sag, tværtimod. Der er tale om et samarbejde, men det, det drejer sig om, er at få noget på bordet, få det klistret fast, nagelfast, så det gælder. Derfra kan vi udvikle. Også dette forslag kan udvikles. Jeg forstår egentlig ikke det skænderi, vi har haft, som Swoboda var inde på. Det er ærgerligt, at vi skal tale om det den sidste aften, under debatten om den sidste transportsag. Vi har haft mange gode sager sammen, f.eks. port state, short sea osv., så derfor vil jeg opfordre dig til at støtte denne beslutning. Vi er på vej med en miljøvenlig transport, og den kan fortsat udvikles. Det er grunden til, at jeg har bedt om taletid i aften. Det er for at appellere til dig personligt, for jeg synes, vi er gået galt af hinanden i denne her sag.
Fru formand, jeg vil også gerne have lov til at takke hr. Kinnock, og jeg er sikker på, vi ser ham mange år endnu i dette forum.

Kinnock, Neil
Fru formand, jeg vil gerne starte med at takke medlemmerne af det ærede Parlament for deres venlige ord. Samtidig vil jeg sige til hr. Jarzembowski, at han ved, at jeg fuldt ud respekterer hans grundige og effektive arbejde, skønt jeg ikke altid er helt enig i hans konklusioner. Her i aften er der tre meget kræsne og fortræffelige parlamentsmedlemmer til stede, og skønt min politiske herkomst ikke er den samme som hr. Jarzembowskis, har jeg den største respekt for ham og hans arbejde.
Hvad angår procedurespørgsmålene, som han præsenterer overbevisende og oprigtigt, så ved jeg, at han vil tilgive mig, at jeg ikke beskæftiger mig med dem, fordi andre har den fornødne ekspertise og ansvaret for at tage disse spørgsmål op. Jeg vil derfor koncentrere mig om det centrale i dette spørgsmål, der - som både hr. Sindal og hr. Swoboda har sagt - er meget vigtigt for udviklingen af den fælles transportpolitik. Som hr. Jarzembowski nævnte tidligere, så er det næsten fire år siden, De Europæiske Fællesskabers Domstol annullerede det første og eneste direktiv om vejafgifter. Det er næsten tre år siden, Kommissionen forelagde et forslag, der skulle erstatte det annullerede direktiv, og det er næsten to år siden, hr. Jarzembowskis første betænkning var til førstebehandling her i Parlamentet. Vi bliver gamle med denne foranstaltning. Siden da er der gjort et stort stykke arbejde for at prøve at nå den aktuelle udvikling i alle Fællesskabets institutioner. Jeg er meget taknemmelig for det engagement, der er udvist i forbindelse med andenbehandlingen af forslaget om eurovignetten, specielt her i Parlamentet.
Denne nye lovgivning er både nødvendig og vigtig. Den vil opfylde Fællesskabets retlige forpligtelse til at vedtage et nyt direktiv som erstatning for det annullerede direktiv, og for mig at se er det endnu mere vigtigt, at det udgør et vigtigt skridt hen imod fælles rammer for differentierede afgiftssystemer i hele Den Europæiske Union. Som hr. Swoboda siger, så er lovgivningen naturligvis produktet af et kompromis, der forliger en række hensyn og interesser. De ærede medlemmer må glæde sig over, at mens direktivet på en række punkter afviger fra Kommissionens oprindelige forslag, så ligger det nu nærmere på Parlamentets udtalelse på flere områder. Kompromiset indeholder f.eks. ikke en eksplicit bestemmelse om at inkludere eksterne udgifter i de eksisterende afgifter, skønt det giver mulighed for - og på nogle områder kræver - en differentiering af de eksisterende afgifter for at afspejle indvirkningen på miljøet m.m. Jeg ved, at ikke alle er lige begejstrede for dette princip, men det er et princip, som jeg gerne ser håndhævet.
Kommissionen mener, at direktivet i sin nuværende udformning er et nyttigt første skridt hen imod en fair og effektiv prissætning på transportområdet, og vi glæder os over Parlamentets og Rådets vilje til at tage dette fremskridt, samtidig med at vi fortsat understreger behovet for en yderligere indsats for at få sat tal på de eksterne omkostninger for alle transportformer. Som de ærede medlemmer vil huske, så var det også nævnt i fru Schmidbauers udmærkede betænkning om Kommissionens hvidbog om fair betaling for brug af infrastruktur, og vi er netop begyndt at sætte tal på de eksterne virkninger med hjælp fra en ekspertgruppe. Når resultaterne af dette arbejde foreligger, vil de udgøre endnu en komponent, der kan bruges i de fortsatte overvejelser vedrørende en internalisering af de eksterne omkostninger, hvilket jeg ved, at det kommende Parlament vil lægge megen vægt på.
Som Parlamentet vil vide, er de vigtigste elementer af den fælles holdning, der er vedtaget om det aktuelle direktiv, indtil videre en fastsættelse af minimumsafgifter på køretøjer i henhold til det eksisterende direktiv og uden differentiering i henhold til euroklassen, fastholdelse af visse overgangsforanstaltninger for afgifter på motorkøretøjer, fastsættelse af minimumsrater for brugsafgifter med en differentieret struktur som foreslået af Rådet, bestemmelser om en bemyndigende magt, så afgifterne kan differentieres i henhold til køretøjets emissionsklasse og det tidspunkt på dagen, hvor vejen bruges, bestemmelser om, at Østrig kan anvende omkostningsrelaterede afgifter for motorvejsstrækningen mellem Kufstein og Brenner, samt bestemmelser om en 50 % reduktion i brugsafgifterne for køretøjer indregistreret i Grækenland.
Som Parlamentet ved, så foreslog Kommissionen artikel 75 som retsgrundlag for denne foranstaltning, da vi fastholder, at det er hensigtsmæssigt for udvikling af den fælles transportpolitik, selvom lovgivningen indeholder visse elementer vedrørende skattemæssige bestemmelser. Rådet var uenig og pegede på traktatens artikel 99 som retsgrundlag som følge af ministrenes synspunkt om, at bestemmelserne om årlige afgifter på motorkøretøjer i kapitel 2 gør det til en væsentlig skattemæssig foranstaltning. Jeg er overbevist om, at det vil få Europas befolkning til at bryde ud i jubel.
Rådets fælles holdning er en acceptabel balance mellem det nødvendige og det mulige. Den fastholder en udvikling i den fælles transportpolitik, og den er i overensstemmelse med de mål, som et betydeligt flertal i Parlamentet har forfulgt i adskillige år.
Vi har alle grund til at glæde os over, at en lang og undertiden besværlig lovgivningsproces nu er afsluttet med held. Jeg vil gerne udtrykke en særlig tak til medlemmer fra alle dele af Parlamentet, specielt Udvalget om Transport og Turisme, for deres værdifulde bidrag til dette resultat.

Jarzembowski
Fru formand, kære kolleger, dear Neil , det er mig en stor ære her til slut i de seneste års trafikdebatter endnu en gang at kunne udtrykke anerkendelse, også fra min gruppes side, for det gode samarbejde. Vi har forskellige politiske opfattelser, men vi har altid haft tillid til hinanden. Jeg mener, at det er vigtigt, at man tror på hinanden institutionerne imellem og også anerkender de andres kompetence. Det har vi altid gjort. For så vidt siger jeg tak endnu en gang og farewell, whatever office you might have next time .

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen. Om den finder sted kl. 12.00, vil blive slået fast på forhånd. De kom indledningsvis med nogle bemærkninger hertil. Jeg vil sørge for, at vi på baggrund af en juridisk drøftelse afgør, om vi stemmer i morgen. I givet fald finder afstemningen sted kl. 12.00.

Fjernsalg af finansielle tjenesteydelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0190/99) af Oomen-Ruijten for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser og om ændring af Rådets direktiv 90/619/EØF og af direktiv 97/7/EF og direktiv 98/27/EF (KOM(98)0468 - C4-0647/98-98/0245(COD)).

Oomen-Ruijten
Fru formand, det er allerede lang tid siden, at jeg var ordfører for det generelle direktiv, moderdirektivet kunne man kalde det, om fjernsalg til forbrugerne. Også dengang var de finansielle tjenesteydelser et emne i fjernsalget. Indvendinger fra den finansielle sektor førte den gang til, at fjernsalget af finansielle tjenesteydelser ikke blev ordnet ensartet. Hvis jeg var ansat i den finansielle sektor, ville jeg nu spørge mig selv, om jeg ikke skulle have udøvet min lobby på en anden måde.
Kommissionen har efter langvarigt pres fra Parlamentet indgivet et ændringsforslag til det generelle direktiv fra 1997. Det foreliggende forslag indeholder, og det må jeg indrømme, enkelte bestemmelser, som tager mere hensyn til de finansielle tjenesteydelsers specifikke karakter. Jeg har nogle bemærkninger til forslaget. Jeg siger så, at ordføreren ikke er tilfreds med den måde, hvorpå man har stemt om forslaget i Retsudvalget og Forbrugerudvalget. Det er ret enestående, at ordføreren ikke har et standpunkt.
Jeg er tilfreds med ændringsforslagene, som er indgivet af Økonomiudvalget, som fru Kestelijn er ordfører for. Jeg vil behandle det forslag. Kommissionen går ind for forslaget om maksimal harmonisering. Jeg har fra starten støttet denne maksimale harmonisering. Hvis vi vil opnå et optimalt fungerende indre marked, har forbrugerne på især det hurtigt udviklende område for nye medier, såsom Internet og e-mail, krav på samme høje beskyttelsesniveau, ligegyldigt i hvilken medlemsstat man køber ind. Fordi fjernsalg af finansielle tjenesteydelser ofte er grænseoverskridende, er det efter min mening meget nødvendigt.
Derfor er der også vedtaget en række ændringsforslag i Miljøudvalget, som jeg er meget imod. Jeg vil gå ind på en række punkter vedrørende betænkningstiden. Mens jeg skrev betænkningen, havde jeg en række samtaler med den finansielle tjenestesektor og forbrugerorganisationerne. Jeg var hurtigt klar over, at den såkaldte betænkningstid, artikel 3 i forslaget, slet ikke er ønskelig. Hvis leverandøren fastholder prisen i 14 dage, fører det til alt for store finansielle risici, som bestemt ikke er i forbrugernes interesse. Fjernelse af ombestemmelsesperioden er for sektorerne i hvert fald meget acceptabelt. I ændringsforslagene understreger man nu informationsstrømmen, og det er også i overensstemmelse med moderdirektivet.
Der er indgivet flere ændringsforslag, og når jeg vurderer dem, mener jeg som ordfører, at ændringsforslag 47, som er indgivet af min gruppe, er det bedste. Ombestemmelsesretten, artikel 4 i Kommissionsforslaget, er underkastet en række indviklede betingelser. Af hensyn til forbrugerbeskyttelsen og retsikkerheden tror jeg, at det er nødvendigt, at der laves en generel ombestemmelsesret. For ikke at belaste den finansielle sektor unødigt skal denne ret ikke gælde alt for længe. Perioden på 14 dage, som PPE-gruppen foreslår, er meget rimelig.
Mit tredje punkt vedrører den ønskede undtagelse af advokater. Også i forbindelse med moderdirektivet blev jeg belejret af alle organisationer, som har med advokater at gøre. Kommissionsforslaget har også til hensigt at beskytte forbrugerne mod at indgå forhastede fjernaftaler. Hvis der er en advokat involveret, når aftalen indgås, mener jeg ikke, at man kan tale om, at forbrugeren overrumples. Jeg mener derfor, at aftaler, som indgås med medvirken af en advokat, kan undtages.
Fru formand, vedrørende de ikkeanmodede meddelelser. Meddelelser til forbrugerne, der ikke har anmodet herom, skal underkastes regler. Kommissionen træffer ikke et valg. Det gør jeg, og jeg slår til lyd for et såkaldt opt-out -system. Når jeg ser på, hvordan det hele går, må jeg sige, at det kan gå an. Mens jeg sidste gang med moderdirektivet var den, der sagde, at de finansielle tjenesteydelser bestemt skulle medtages, mener jeg nu, at det i så fald skal gøres på en ordentlig måde. Jeg håber, hvis det efter førstebehandlingen stadigvæk ikke ser godt ud, at ordførerens konsekvente tankegang i det mindste vil vinde indpas ved andenbehandlingen.

Berger
Hr. formand, ærede fru kommissær, kære kolleger, også debatterne i Retsudvalget var naturligvis væsentligt prægede af, om vi skulle anvende det princip om maksimal harmonisering, som Kommissionen har foreslået, eller om vi foreløbig skulle blive ved mindsteharmoniseringen. Ved flertal vedtog vi til slut alligevel et initiativ vedrørende mindsteharmonisering. Vi var enige om, at det kunne være fornuftigt at skifte til en maksimal harmonisering i nær fremtid. Vi bør dog ikke begynde med dette koncept samtidig med direktivet om finansielle tjenesteydelser, men direktivet om fjernsalg af varer burde derimod inddrages fra starten. Det ville også være tvingende nødvendigt at foretage en afstemning af de to fjernsalgsdirektiver med direktivet om elektronisk handel, så snart vi kender den endelige udformning af dette.
Men trods disse nødvendige tilpasninger i fremtiden bør vi allerede i dag bane vejen for, at fjernsalget af finansielle tjenesteydelser kan udvikle sig godt i Europa, godt for leverandørerne og godt for forbrugerne. Ud fra dette synspunkt bifalder jeg, at det korresponderende udvalg ligeledes er nået frem til den opfattelse, at den efter min mening juridiske og praktiske uskik med en betænkningstid ikke bør være indeholdt, men til gengæld skal der indføres en generel fortrydelsesret. Hvad jeg imidlertid heller ikke er indforstået med, er længden på fortrydelsesfristen på 30 dage, sådan som det står i udvalgets betænkning. Jeg mener, at det er alt for lang tid og fordyrer især de finansielle tjenesteydelser for forbrugerne. Jeg mener, at det er tilstrækkeligt med 14 dage fra den dag, man har fået fuldt kendskab til kontraktvilkårene.
Listen over dispensationer fra fortrydelsesretten bør også suppleres, især for at tage højde for realkreditlån og de aftaler, som ordføreren allerede har nævnt, ved hvis indgåelse der har medvirket en notar.
Jeg deler heller ikke den skepsis og den angst over for elektronisk kommunikation, som kan mærkes i nogle ændringsforslag. En forbruger, som ikke ønsker at omgås hermed, behøver ikke at gøre det og kan fortsat have personlig kontakt til sin bank eller sit forsikringsselskab. Men for dem, der ønsker at bruge disse nye midler, bør vi ikke bygge barriererne for høje og f.eks. ikke forlange alt på papir to gange. På denne måde vil vi ikke kunne udvikle det enorme potentiale, som fjernsalget af finansielle tjenesteydelser har for erhvervslivet og for forbrugeren.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vil jeg først pege på de mange fordele, som fjernsalg af finansielle tjenesteydelser har. Via Internet kan leverandørerne over landegrænserne tilbyde deres tjenester til kunderne uden ekstra udgifter, og forbrugerne kan uden at flytte sig sammenligne tjenester mellem leverandører fra deres eget land og dem fra andre lande. Økonomiudvalget er overbevist om fjernsalgets muligheder og har derfor stillet sig bag følgende holdning med 42 imod 2.
Vi går for det første ind for en fuldstændig harmonisering. Hvis vi vil have et rigtigt indre marked for finansielle tjenesteydelser, skal forbrugerne og leverandørerne være sikre på, at de har de samme rettigheder i hele Unionen. En formaliseret betænkningstid sætter forbrugerne under unødvendigt pres, fordi de skal træffe et valg inden for 14 dage. Det er tilstrækkeligt, hvis leverandørerne gør det klart, hvor længe tilbuddet gælder.
Økonomiudvalget er også tilhænger af en betinget ombestemmelsesperiode på 14 arbejdsdage. Til sidst mener vi, at forbrugerne under forhandlingerne skal have alle relevante oplysninger for at kunne vurdere tilbuddets værdi. Vi mener ikke, at det er ønskeligt, at den fuldstændige kontrakt udleveres i denne periode. Denne holdning holder sig nøje til den oprindelige, ligevægtige betænkning af fru Oomen-Ruijten, der i øvrigt har gjort et godt stykke arbejde.
Miljøudvalget har vedtaget en række forslag for at skærpe beskyttelsen af forbrugerne. Jeg mener dog ikke, at man opnår målsætningen med et minimumsdirektiv, en ombestemmelsesret på 30 dage og en udlevering af en fuldstændig, juridisk indviklet kontrakt og en sammenfatning under forhandlingerne. Sådanne forslag hæmmer kun køb og salg af tjenesteydelser via Internet, fax og post. Vi vil endda til enhver tid forhindre, at forbrugerne, der ikke laver en fjernkontrakt, men som fra person til person laver en banktransaktion eller en forsikringskontrakt, får mindre beskyttelse. Derfor har jeg på vegne af min gruppe på ny indgivet enkelte, lidt ændrede forslag fra Økonomiudvalget. Jeg håber, at kollegerne støtter dem.

Whitehead
Hr. formand, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, som fru Kestelijn-Sierens netop har omtalt, understregede kraftigt behovet for forbrugerbeskyttelse. I den udmærkede forhandling om minimal og maksimal harmonisering, ønsker fortalerne for en minimal harmonisering - f.eks. Miljøudvalget - ikke at standse Internettets udbredelse, men de ønsker blot ikke en mulig betydelig svækkelse af forbrugerbeskyttelsen i de enkelte medlemsstater som følge af det aktuelle informationsniveau i direktivet.
Jeg mener derfor, at de, der ønsker en maksimal harmonisering, i de efterfølgende diskussioner om direktivforslaget inden andenbehandlingen må bevise, at det ikke blot er godt for markedet og det indre marked, men at det også kan føre til et højere informationsniveau og større beskyttelse.
Vi er alle lydhøre over for en fornuftig argumentation, men i øjeblikket føler vi os ikke overbevist. Det må jeg sige til regeringen i mit hjemland og til andre, der har samme synspunkt. Vi mener, at forbrugerbeskyttelse er særlig vigtig. Der er ikke tale om en skjult dagsorden. Til dem, der taler for et udvidet indre marked og dynamikken heri, vil jeg sige: Se på kendsgerningerne. En nylig undersøgelse i Det Forenede Kongerige viste, at 81 % af de adspurgte aldrig ville bruge Internettet til handelstransaktioner. 50 % af de adspurgte mente, at de ville blive bedraget, hvis de brugte Internettet. Når der er så udbredt mistro, er det nødvendigt at se nærmere på problemet.
Det mener jeg netop, at Miljøudvalget gør i sine ændringsforslag. Vi har set, at der ikke er lagt vægt på betænkningstiden - og det er fornuftigt at droppe den - men på en betingelsesløs fortrydelsesret. Vi har forsøgt at opstille vilkårene med behørig hensyntagen til denne fortrydelsesret. Vi henvender os ikke til gulddrengene, men til de marginale forbrugere, der er betænkelig ved Internettet, når vi skriver, at de kan få en gyldig kopi af kontrakten på et medium, som de kan forstå, og som har gyldighed for dem.
Vigtigst af alt har vi sagt, at hvor der er dukket andre elementer op, skal de behandles og anerkendes ét ad gangen. Det drejer sig f.eks. om problemerne med fjernsalg af bilforsikringer. Når man har lyttet til dem, der sælger bilforsikringer via telefonen, så tager ændringsforslag 38 højde for det faktum, at en sådan transaktion skal finde sted, inden den formelle udveksling af en varig kontrakt. Det accepterer vi. Vi accepterer, at der kan være problemer med realkreditlån. Det betyder imidlertid ikke, at realkreditlån skal holdes ude fra direktivet, men blot at man skal se på problemet igen og undersøge, hvordan det kan dækkes af direktivet.
Fru Oomen-Ruitjen talte om notarer. Det kan meget vel være en mere pålidelig profession, end advokatstanden er i mit land. Man siger, at en af sprogets tre store løgne ligger i sætningen: »Jeg er advokat, og jeg er her for at hjælpe dig«. Jeg finder ikke passende at lufte tanken om, at en advokats blotte tilstedeværelse i alle tilfælde skulle være en garanti for en normal minimal forbrugerbeskyttelse.
Jeg vil endnu en gang understrege, at vi ønsker at gøre, hvad vi kan for at sikre størst mulig forbrugerbeskyttelse og oplysning. Det gør vi primært, fordi vi accepterer, at Internettet er et overraskende interessant middel til indførelse af nye transaktioner - og udvikling af handel, industri og beskæftigelse i Fællesskabet - men det må aldrig ske på bekostning af de enkelte forbrugere i Unionens medlemsstater, og man skal så vidt muligt beskytte dem både inden for og uden for Unionens grænser.

Carlsson
Hr. formand, med valutaunionen opstår nye muligheder for øget grænseoverskridende handel, hvilket naturligvis skal opmuntres. Ny teknologi er også med til at give øgede valgmuligheder for forbrugerne. Tilgængeligheden øges ligesom konkurrencen, hvilket giver os bedre markedseffektivitet. Denne betænkning er vigtig, da den styrker det indre marked inden for finansielle tjenester.
Det forslag, som desværre fremsættes nu, vil indebære, at direktivet bliver alt for reguleret, og at livet bliver mere besværligt i stedet for mere enkelt for aktørerne på markedet. Derfor vil vi i PPE-gruppen stemme imod de ændringsforslag, som det ansvarlige udvalg fremsætter. Jeg vil i stedet anbefale udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, der bygger på Kommissionens oprindelige forslag.
Det er vigtigt at beskytte forbrugerne, men lovgiverne må ikke glemme, at al lovgivning, der bliver for kompliceret, gør det dyrere for forbrugerne og mere vanskeligt for dem at handle på de forskellige markeder. De ekstra omkostninger, som dette direktiv kan medføre, hvis det bliver alt for kompliceret og bureaukratisk, vil i sidste ende blive lagt over på forbrugerne. Jeg ville derfor ønske, at flertallet fra Miljøudvalget havde lyttet mere til Oomen-Ruijten, der - som sædvanlig - i disse spørgsmål gør sig omhyggelige overvejelser.
Hvad angår den elektroniske handel, så tror jeg, at den nye teknik, der giver os nye salgs- og distributionskanaler, virkelig vil revolutionere markederne. Så er der ikke råd til forsigtighed eller tilmed fjendtligsindethed over for den nye teknik. Vi må i stedet gør alt for at fremme den, da det virkelig kan blive en forbrugerrevolution, der presser priserne og skaber alternativer. Derfor bliver jeg fortvivlet, når jeg ser visse personers modstand imod denne nye måde at afvikle forretninger på. Jeg tror, at netop dette er en sektor i Den Europæiske Union, der vil kunne styrke sin konkurrenceevne ved at tage imod det nye i stedet for at bekæmpe det.

Hyland
Hr. formand, hensigten med dette forslag er at lette salget af finansielle tjenesteydelser såsom bank-, forsikrings- og investeringsvirksomhed og realkreditlån via telefon, fax og Internet, samtidig med at forbrugeren beskyttes mod svig, købetvang og visse former for uanmodede henvendelser. Jeg er enig i de overordnede principper bag direktivet, da vi skal søge at finde en balance mellem fremme af kommercielle initiativer og beskyttelse af de europæiske forbrugere.
Jeg vil ikke tøve med at sige, at bankernes og andre udlånsvirksomheders reklamefremstød i høj grad bidrager til stigende huspriser, således at unge mennesker, der ønsker at etablere deres første hjem, ikke har råd til at købe et hus. Det er noget, som Den Europæiske Centralbank straks bør undersøge i samarbejde med centralbankerne i de enkelte medlemsstater.
Nogle af direktivets vigtigste bestemmelser er: Forbrugeren har 14 dages betænkningstid inden kontraktens indgåelse, hvilket giver tid til at sammenligne forskellige tilbud og nærlæse kontrakten, inden vedkommende giver sit endelige samtykke. Forbrugeren har en fortrydelsesfrist på 14 dage og 30 dage ved aftaler om realkreditlån, livsforsikringer og individuelle pensionsforsikringer uden angivelse af grund, og uden at der kan kræves bod. Denne ret kan kun gøres gældende i to tilfælde: Hvis kontrakten underskrives, inden forbrugeren kender kontraktvilkårene, eller hvis vedkommende på illoyal vis er blevet tilskyndet til at indgå aftalen inden udløbet af betænkningstiden. Leverandøren har også en begrænset ret til betaling, hvis forbrugeren fortryder, efter rente- og afdragsbetalingen er påbegyndt. Der skal også etableres udenretslige søgsmåls- og klagemuligheder til bilæggelse af tvister mellem leverandører og forbrugere. Der bliver også forbud mod tvangssalg, det vil sige fjernsalg af tjenesteydelser til forbrugeren uden forudgående bestilling.
Jeg er helt enig i nogle af de ændringsforslag, som blev fremsat af ordføreren, herunder behovet for at indføre en frist på syv arbejdsdage, inden for hvilken leverandøren skal kunne refundere beløb, som han har modtaget fra forbrugeren. Jeg mener, at dette direktiv skal implementeres hurtigst muligt, hvis det skal have en effekt. Der er fremsat et ændringsforslag om, at direktivet skal omsættes til national ret senest den 13. juni 2001 i stedet for Kommissionens eget forslag om år 2002.
Jeg støtter dette som et politisk mål, fordi noget af den generelle kritik af fællesskabslovgivningen går på, at den ikke gennemføres rettidigt. Europa-Kommissionen, Parlamentet og Rådet skal gøre mere for hurtigst muligt at implementere direktiver og bestemmelser på en strømlinet måde.
Endelig glæder det mig også, at Amsterdam-traktaten blev vedtaget for tre dage siden, og at Europa-Kommissionen har fået udvidede beføjelser til at fremsætte lovforslag om forbrugerspørgsmål med særlig vægt på beskyttelse af menneskets sundhed. Jeg ser frem til at arbejde tæt sammen med Kommissionen for at sikre, at EU i den nærmeste fremtid gennemfører flere forordninger og direktiver om dette emne.

Blokland
Hr. formand, på grund af det indre marked og de nye elektroniske kommunikationsmuligheder er det i Europa blevet meget lettere at foretage fjernkøb- og salg. Gode garantier og klare aftaler om ombestemmelsesret er i den forbindelse meget vigtige for forbrugerne. En række af medlemsstaterne har en god beskyttelse af forbrugerne. I andre medlemsstater overlader man mere til markedets selvregulerende funktion. På grundlag af nærhedsprincippet skal man finde en god kombination af begge udgangspunkter. Det kan man gøre ved at udarbejde minimumskrav på europæisk plan, der giver forbrugerne sådan en beskyttelse, at de har tilstrækkelig tillid til at foretage fjernkøb af finansielle tjenesteydelser.
Den grundige forandring, som betænkningen af fru Oomen-Ruijten har gennemgået i Miljøudvalget, er derfor berettiget. Den fuldstændige harmonisering, som ordføreren i første instans foreslog, er ikke i overensstemmelse med tidligere lovgivningsforslag i EU. Direktiv 97/1 om generelt fjernsalg går også ud fra en minimumsharmonisering. Medlemsstaterne må på grundlag af dette direktiv fortsætte med deres beskyttelse af forbrugerne. Hvis vi nu vælger en fuldstændig harmonisering, skaber vi en modstridende lovgivning.
Til sidst vil jeg pege på en lille fejl i ændringsforslag 18. Direktiv 97/1 vedrører ikke salg af tjenesteydelser, men fjernsalg. Måske kan man undersøge, hvilket direktiv der menes i det pågældende ændringsforslag.

Bru Purón
Hr. formand, jeg støtter betænkningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, selvom vores beundrede ordfører ikke selv er helt tilfreds med indholdet, men jeg ville også gerne rette lidt på nogle ting, for alt kan jo drøftes og forbedres. Jeg vil henvise til tre ændringsforslag.
For det første vil jeg tale om ændringsforslag 21 til artikel 3. Jeg synes, det er godt, at man ophæver retten til overvejelse, når der er tilstrækkelig information, og jeg synes, at det er hensigtsmæssigt at hentyde til princippet om hæderlighed i transaktionerne, som jeg ville forbinde med civilrettens ældre og mere enestående princip for god tro. Men her synes jeg, der er en vis ubetydelig, om ikke farlig, påstand vedrørende mindreårige, for mindreårige beskyttes naturligvis af civilretten, ikke alene på dette punkt med indgåelse af en kontrakt baseret på hæderlighed og god tro, men også hvad angår en ugyldighedserklæring af enhver kontrakt, når de mindreårige i henhold til civilretten ikke har den nødvendige alder, alt efter hvilken form for goder og kontrakter det måtte handle om.
Hvad angår det andet ændringsforslag, som er det velkendte ændringsforslag 22 til artikel 4 om tilbagekaldelsesretten, går jeg ind for en forlængelse af 30-dages fristen for visse kontrakter. Jeg kan som eksempel nævne de kontrakter, som tages med i dette ændringsforslag, og som jeg ville kalde højrisikokontrakter, det vil sige livsforsikringer eller pensionsordninger. Jeg tror, man bør ændre lidt på henvisningen til realkreditlånskontrakten, for her må man også huske på, at 11 eller 12 af medlemsstaterne bedre beskytter dette realkreditlån via et notarialdokument og indførelsen i et territorialregister, og derfor må man forstå, at der i teksten hentydes til en forkontraktmæssig fase. Der foreligger ingen kontrakt ifølge en stor del af medlemsstaternes retsorden uden dette notarialdokument og uden denne indførelse i registret. Og derfor kan man, eftersom formen her er ad substantiam , hverken tale om realkreditlån eller kontrakt, og der foreligger ikke engang nogen fordringsret.
Afslutningsvis må jeg rose henvisningen til kreditkortene, for der har virkelig været et stort misbrug med disse, og jeg tror, at ændringsforslag 25, som omtaler dette problem, bør gennemføres med streng nøjagtighed, eftersom man blot med et kortnummer og uden nogen underskrift kan afstedkomme misbrug, som vi alle kender til, så derfor må vi være meget strenge på dette punkt.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, på dette tidspunkt i forhandlingen er det mest interessante, man kan gøre, når man får ordet, muligvis at resumere det, som er blevet sagt, for det er svært at tilføje nye idéer. Det er rigtigt, at markedernes globalisering og udbredelsen af nye teknologier for kommunikations- og informationsbehandling har afstedkommet økonomiske og sociale ændringer, som revolutionerer den måde, hvorpå markederne mætter forbrugerne, samtidig med, at disse forandringer har ændret forbrugernes forventninger.
Det er rigtigt, at det derfor haster med at tilpasse fællesskabspolitikkerne til disse ændringer, og især til de ændringer, som påvirker markedsføringsmetoderne. Det er rigtigt, at man i højere grad - og det burde være endnu tiere, og de oplysninger, som hr. Whitehead er kommet med, er interessante - burde anvende de nye muligheder, som Internettet har skabt, til at indgå kontrakter, herunder vedrørende finansielle tjenesteydelser. Det er en sektor, som forbrugerne for tiden viser sig mere tilbageholdne over for, og det er rigtigt, hr. Whitehead, at "never, never, never, at the expense of the consumer« .
Men her vil jeg tillade mig at citere Kommissionen fra et udmærket og nyligt udført arbejde, som nævner de fremtidig politikker, og som ordret siger: »For at forbrugerne fuldt ud kan spille deres nye rolle i fællesskabspolitikkerne, bør de forstå den indbyrdes afhængighed mellem deres egne interesser og andres interesser, som ligeledes fortjener beskyttelse«. Det vil sige, at deres bevidsthedsgørelse hvad angår deres rettigheder ligeledes kræver en større anerkendelse af deres ansvar. Og dette skyldes, at vi i virkeligheden befinder os i et retssamfund, hvor fællesskabsbeføjelserne er tillægsbeføjelser. Derfor gør vi forbrugeren en bjørnetjeneste, hvis vi gennem et sektordirektiv begynder at pille ved den meget svære balance, som ligger i forholdet - man har nævnt subsidiaritetsprincippet - mellem fællesskabsret og medlemsstatsret.
Hr. Bru Purón henviste til noget, som han udmærket kender til, eftersom han er notar, nemlig realkreditlånene. Jamen så synes jeg, at det i tråd med det, hr. Bru Purón sagde, er passende at påminde om, at det er rigtigt - det sagde han - at der for øjeblikket i Den Europæiske Union sameksisterer forskellige systemer for juridisk ejendomshandel, og for registreringsregler, vi kunne kalde det registreringsoffentliggørelse. Men et af de kendetegn, som man f.eks. skal holde fast ved i Spanien, er den ikkeforsømmende karakter i optagelsen og indtegnelsen af et realkreditlån, som ikke kan underkastes nogen form for ophævelse.
Men her må man ligeledes huske på, at reglerne for tvangsfyldestgørelsesforretning underkastes domstolenes kompetence det sted, hvor ejendommen ligger, og vi bør i denne forbindelse huske på artikel 16, stk. 1 i Bruxelles-overenskomsten fra 1968, som fællesskabsretten naturligvis skal respektere, og det skal den, hr. Whitehead, til fordel for forbrugernes interesser.
Og her må jeg komme med et indskud: De nærer mistillid til advokater, og det er jeg dybt uenig i. Derfor insisterer jeg på, at den europæiske opbygning er en juridisk opbygning, en retsopbygning, så enten stoler vi på advokaterne, og generelt personer, der har med jura at gøre, som et forbindelsesled mellem reglerne og den sociale virkelighed, eller så går det galt med den europæiske opbygning.
Hr. formand, kort sagt bør vi respektere fællesskabsretten. Og personligt går jeg mere ind for en halvvejsharmonisering, eller endda nogle grundidéer til harmonisering, som med tiden vil forbedres og fuldendes, end for en maksimal harmonisering.

Bonino
Hr. formand, efter at have lyttet til ordføreren og talerne forstår jeg, hvor vigtigt dette direktiv er. Det er meget positivt, fordi vi er nået langt, og fordi - hvilket alle husker - ikke alle mente, at der var behov for et direktiv om finansielle tjenesteydelser. De personer, der bekymrer sig om forbrugerens rettigheder, vil huske forhandlingen om fjernsalg her i Parlamentet samt de uenigheder, der fortsat findes - og der er stadig tid og plads til at finde en vis konvergens. Vi har gjort rimelige fremskridt med hensyn til at skabe grundlæggende rettigheder for forbrugerne.
Jeg vil ganske kort omtale de tre ting, jeg bed mærke i under forhandlingen. Først det mest kontroversielle punkt: harmoniseringsniveauet. Nogle ændringsforslag indfører en begrænset harmonisering af bestemmelserne i direktivet, hvilket giver medlemsstaterne beføjelser til at bevare eller indføre strengere bestemmelser. Der er således ændringsforslag, der taler for en minimal harmonisering.
Kommissionen har foreslået, at bestemmelserne i direktivet skal harmoniseres fuldt ud. Det fremgår tydeligt af betragtning 9, så set ud fra dette synspunkt kan ændringsforslag 57 forekomme overflødig, men ikke desto mindre så gentages punktet her. Ræsonnementet var det, at finansielle tjenesteydelser på grund af deres immaterielle karakter - der er ikke noget, der skal pakkes ind i papir - egner sig vældig godt til fjernsalg. Hvis man dertil lægger det grænseoverskridende perspektiv ved euroens indførelse, så forekom det særligt vigtigt at oprette fælles rammer for markedsføring med disse teknikker. Det ville være til gavn for både virksomheder og forbrugere. Jeg gentager princippet: Vi er overbevist om, at forbrugernes rettigheder skal ses i perspektiv i forhold til rettighederne i andre sektorer. Men vi mener, at vores forslag er til gavn for både virksomheder og forbrugere, fordi begge parter kan have tillid til, at de samme markedsføringsregler er gældende, uanset hvor tjenesteydelserne kommer fra. Det er meget vigtigt for at skabe en tillid, der kan være til gavn for både forbrugere og virksomheder. I lyset af dette argument har Kommissionen konkluderet, at det på det nuværende stadium vil bibeholde forslaget om en fuld harmonisering.
Jeg vil blot komme ind på endnu to emner, der er bragt på bane under forhandlingen. Det ene handler om forhåndsoplysninger, og det andet er den generelle fortrydelsesret. Hvad angår forhåndsoplysninger, så handler ændringsforslagene om oplysning af forbrugerne forud for kontrakters indgåelse, og ændringsforslagene forkaster betænkningstid i forbindelse med kontraktforslag, sådan som det fremgår af direktivforslaget. Kommissionen kan acceptere princippet i ændringsforslag 21, ifølge hvilket forbrugerne inden kontraktens indgåelse modtager ekstra eller opsummerende oplysninger som en del af kontraktvilkårene. Ved dette princip skal der imidlertid tages højde for samspillet mellem dette horisontale direktiv og de vertikale direktiver om finansielle tjenesteydelser, der omfatter levering af oplysninger. Kommissionen kan derfor ikke blot overtage ændringsforslagene i deres aktuelle form. Vi skal specielt understrege, at princippet om forhåndsoplysninger skal anvendes, så de tilgængelige oplysninger har merværdi set i forhold til de vertikale direktiver. Ellers er princippet ubrugeligt.
Dernæst skal man undgå overlapning med eksisterende informationsbestemmelser, og endelig skal det helt klart fremgå, hvilke bestemmelser, der finder anvendelse eller er almindeligt udbredt i tilfælde af lighedspunkter mellem dette direktiv og bestemmelserne i det vertikale direktiv. Derfor betyder ændringsforslag 61, der giver mulighed for at give afkald på retten til forhåndsoplysninger, at Kommissionen skal forkaste artikel 11, da den fastslår, at forbrugerne ikke kan opgive de rettigheder, der er tildelt dem i henhold til dette direktiv.
Endelig er der den generelle fortrydelsesret. Hvis vi giver afkald på betænkningstiden, betyder det en naturlig vægt på en generel fortrydelsesret, således som det fastsættes i disse ændringsforslag. Det overordnede princip for dette ændringsforslag er, at forslaget skal bringes i overensstemmelse med reglerne i det generelle direktiv. Kommissionen er atter enig i princippet, men vi er nødt til at se nærmere på implementeringen.
Jeg vil blot nævne to spørgsmål, der endnu er ubesvarede: Varigheden af og anvendelsesområdet for undtagelser. Jeg vil ikke gå i detaljer med disse spørgsmål. Jeg har allerede talt for længe om ændringsforslagene. Kommissionen ønskede på nuværende tidspunkt at komme med nogle idéer og tanker vedrørende de tre vigtigste spørgsmål, der er forhandlet om, og vi ser frem til det endelige afstemningsresultat.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forbrugerkøb og garantier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0224/99) af Kuhn for Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (C4-0042/99 - C4-0171/99-96/0161(COD)).

Kuhn
Hr. formand, jeg vil gerne sige hjertelig tak til formandskabet, men især også til fru Bonino og hendes medarbejdere, fordi vi på trepartsmødet nåede til en enighed, som blev accepteret af Rådet og Parlamentets delegation. Den 17. december 1998 vedtog Parlamentet 14 ændringsforslag til Rådets fælles holdning. I forligsproceduren blev 12 ændringsforslag overtaget ordret eller indholdsmæssigt, hvilket for mig er et godt resultat. Efter det opnåede kompromis skal direktivet omsættes til national ret senest den 1. januar 2002, og ikke først om tre år. For Parlamentets delegation var vedtagelsen af dette ændringsforslag særlig vigtig, fordi et flertal af borgerne i EU på det tidspunkt vil få euroen i kontanter for første gang, og fordi det kan forventes, at der nok foretages flere køb på tværs af grænserne i det indre marked som følge af prisgennemskueligheden.
En mindsteharmonisering af garantiretten sparer forbrugeren for unødige ærgelser. Det blev også accepteret, at et produkt, produceret efter kundens ønske, som køberen har stillet det nødvendige materiale til rådighed for, hører under direktivet. Undtagelse: Den opståede mangel er betinget af det leverede materiale. Hvis en forbruger selv monterer en vare, og hvis der opstår en mangel på grund af en mangelfuld installationsvejledning, som var bestemt for forbrugeren, falder dette ind under garantiretten. Garantidirektivet optages på listen over direktiver om forbud til beskyttelse af forbrugernes interesser, og for at lette forbrugernes indkøb i det indre marked henstilles producenterne til at sælge varerne i flere medlemslande og at vedlægge en liste til disse varer med mindst én kontaktadresse i hvert land, hvor varen forhandles.
Sidstnævnte er kun en henstilling, og jeg beklager, at Parlamentet ikke har ønsket mere, men måske ser mange producenter af varige forbrugsgoder med tiden dette som en chance for, at deres varer finder bedre afsætningsmuligheder overalt i det indre marked. For at det ikke skal føre til udlægningsvanskeligheder til ulempe for forbrugeren blev det endnu en gang fremhævet i forligsresultatet, at den vederlagsfrie fremstilling af en vares kontraktmæssige tilstand betyder, at de nødvendige omkostninger som forsendelses-, arbejds- og materialeomkostninger skal bæres af sælger.
Det er i korte træk de vigtigste resultater fra Forligsudvalget. Hvis De stemmer for dette forligsresultat, og det går jeg ud fra, får forbrugerne i mange medlemslande en bedre forbrugerkøbsgaranti i henhold til loven, og de kan have tillid til, at denne garanti betyder en minimumsbeskyttelse i hvert medlemsland. Gyldighedsområdet omfatter alle forbrugsgoder, nye som brugte, den lovmæssige garanti gælder i to år, for brugte biler er det fortsat overladt til medlemslandene, om køber og sælger kan aftale en begrænsning i garantifristen til et år.
For at undgå misforståelser skal man i det mindste sige til offentligheden, at en vare ikke er i overensstemmelse med kontrakten, hvis mangelen forelå ved købet. Imidlertid bliver bevisbyrden omvendt i de første seks måneder, det vil sige, at man formoder, at der forelå en mangel allerede ved leveringen, hvis sælger ikke kan dokumentere en beskadigelse fra forbrugerens side, eller hvis varens eller mangelens art ikke tillader en sådan formodning.
Begrebet mangel blev suppleret hensigtsmæssigt af Parlamentet. En mangelfuld vare defineres som ikke i overensstemmelse med kontrakten, og også producentens eller forhandlerens offentlige udsagn i reklamer eller på etiketter er omfattet af dette begreb. Denne definition skal hilses velkommen, for ofte foranlediger reklamer til køb. Som afhjælpning ved en vare, der ikke er i overensstemmelse med kontrakten, er der først og fremmest et krav på gratis reparation eller et erstatningsprodukt, hvis det er økonomisk forsvarligt og overhovedet kan lade sig gøre.
Kommer en reparation eller et erstatningsprodukt ikke på tale som afhjælpning, får køberen enten en passende prisreduktion eller kan ophæve kontrakten. Med dette hierarki af afhjælpningsmuligheder har Parlamentet fundet en fornuftig balance mellem forbrugernes og sælgernes interesser. Direktivet fastsætter klare betingelser - også det er vigtigt for den kommercielle garanti, altså den garanti, som producenter eller sælgere frivilligt har ydet. For at sikre, at forbrugerne ikke føres bag lyset, skal garantier indeholde præcise og gennemskuelige informationer, bl.a. en erklæring om, at denne garanti ikke berører forbrugerens rettigheder i henhold til loven.
Desværre har direktivet efter min mening i det mindste ét svagt punkt. Den fælles holdning giver medlemslandene mulighed for at indføre en to måneders reklamationspligt for forbrugeren, det vil sige, at forbrugeren skal anmelde mangelen inden for to måneder efter opdagelsen. Selvom kun ét medlemsland indfører denne reklamationspligt, er det i strid med direktivets ånd, nemlig at opnå en mindsteharmonisering. Desværre fik Parlamentet ikke det nødvendige flertal ved andenbehandlingen til at annullere denne ordning. Alligevel er det lykkedes os igen her i slutningen af Parlamentets valgperiode at give den europæiske borger flere rettigheder som forbruger, og det vil jeg gerne takke alle kolleger i Parlamentet, Kommissionen og Rådet hjerteligt for.

Whitehead
Hr. formand, jeg finder det passende i min korte taletid at hylde ordføreren og den kommissær, der også er til stede her ved Parlamentets næstsidste forhandling om forbrugerspørgsmål. Det er også passende, at jeg hylder proceduren med fælles beslutningstagning, som vi har implementeret, og som måske har betydet mere på dette område end på næsten alle andre områder. Det har været en stor succes for både Parlamentet, Kommissionen og medlemsstaterne i Rådet.
Jeg ville ønske, at jeg kunne sige, at disse procedurer altid forløber så hurtigt, men i dette tilfælde har vi en model, hvor mange af de oprindelige forbehold, en stor del af frygten for kommercielle interesser og meget af parlamentarikernes frygt blev tilbagevist på grund af procedurernes forløb. Som følge heraf befinder vi os nu i en situation, hvor der er tilstrækkelig beskyttelse af forbrugeren, også når det drejer sig om udsendelse af varer, der kan vise sig at være defekte, selv hvis de delvist fremstilles af forbrugerne selv.
Vi har med stor succes taget fat på spørgsmålet om brugte varer, som mange troede, det ville være vanskeligt at indføje i dette direktiv. Vi har vist, at »hvor der er en vilje, er der en vej«. Man kan vise, at skønt brugte varer pr. definition afviger fra nye varer, er det tilstrækkeligt med en anden betænkningstid og andre retsmidler. Hele mekanismen med et hierarki af retsmidler kan og vil fungere smukt og effektivt i dette tilfælde.
Jeg er således meget tilfreds med denne betænkning. Jeg vil gerne takke fru kommissær Bonino for hendes bistand, ikke blot her, men også på mange andre områder i løbet af de seneste fem år. Mine sidste ord er til fru Kuhn. Det er hendes sidste betænkning i hendes sidste Parlament. Efter min mening har hun været en mønsterkammerat og en mønsterkollega - flittig, målrettet og pligttro. Jeg ville ønske, at vi havde flere af hendes slags i Parlamentet, og jeg ville ønske, at flere uden for Parlamentet var vidende om det store arbejde, der udføres mellem parlamentssamlingerne.

Fitzsimons
Hr. formand, ligesom hr. Whitehead er jeg også glad for at kunne støtte fru Kuhn. Det er en meget god betænkning om forbrugerkøb. Det er også godt at huske på, at Kommissionen i juni 1996 forelagde et forslag til direktiv om garantier for forbrugsvarer og eftersalgsservice. Formålet med forslaget var at gennemføre en minimumsharmonisering af de enkelte medlemsstaters retsforskrifter om lovmæssig garanti, hvilket hr. Whitehead talte så begejstret om.
Det enkle formål med forslaget er at sikre, at uanset hvor forbrugerne handler i Den Europæiske Union, så vil de være sikret en vis mindstegaranti og kunne søge regres i deres hjemlande. Direktivet sikrer, at medlemsstaterne skal gennemføre den internationale lovgivning senest i januar 2002, og det vil skabe et fælles sæt minimumsregler, der giver forbrugeren ret til regres. Det drejer sig om gratis reparationer, ombytning, prisnedsættelser eller annullering af kontrakter i tilfælde af mangelfulde varer. Parlamentet har krævet, at gratis reparationer og ombytning også omfatter porto, arbejde og materialer. Det er et glimrende stykke arbejde fra Parlamentets side. Vi har også sørget for, at erstatning for forkert installation af varer - f.eks. garderober - også gælder som beskyttelse af forbrugere, der er vildledt af forkerte instrukser.
Det henstilles til producenterne af forbrugsvarer at give køberne af deres produkter mindst én kontaktadresse i hver af de medlemsstater, hvor det pågældende produkt markedsføres. Det er tanken, at personer, der køber varer i udlandet, skal kunne henvende sig til denne adresse, hvis der opstår problemer. Medlemsstaterne vil kunne oprette mæglingsorganer til håndtering af forbrugernes klager, uanset om det drejer sig om indenlandsk eller udenlandsk handel.
Der er også en kraftig henstilling om at give forbrugerne oplysninger om producenternes kontaktadresser i de tilfælde, hvor varer sælges i flere forskellige medlemsstater. Det er vigtigt, fordi mange mennesker ikke blot rejser i Europa, men også andre steder i verden. Som medlem af forbrugerbeskyttelsesudvalget har jeg altid, sammen med fru Kuhn og hr. Whitehead, støttet foranstaltninger, der beskytter forbrugernes behov og interesser gennem en europæisk lovgivning.
Det fireårige forbrugerbeskyttelsesprogram for 1999-2003 er mere end GBP 91 millioner værd, og hvis der anmodes om yderligere stigninger i dette budget, er jeg overbevist om, at Parlamentet også fremover vil støtte sådanne henstillinger. Jeg vil gerne tilslutte mig hr. Whiteheads bemærkninger vedrørende fru Kuhn. Jeg komplimenterer hende for mange års pligtopfyldenhed og engagement i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og jeg ønsker hende glæde og et godt helbred fremover.

Bonino
Hr. formand, jeg tager ikke ordet for at gentage indholdet af denne lovgivning men for at rose Parlamentet, Kommissionen og Rådet for deres gode arbejde. Hvis vi ser på timingen, så glæder det mig meget, at jeg taler om det sidste punkt i dette direktiv under Parlamentets sidste mødeperiode - hvilket også er den sidste mødeperiode for mit vedkommende, i det mindste på forbrugerområdet.
Kommissionen præsenterede denne lov i juni 1996. Den blev videregivet til Parlamentet i august 1996. I den mellemliggende tid er nogle punkter blevet ændret. I sidste ende lykkedes det os imidlertid at fremlægge en god lov, der sikrer forbrugerne en bedre beskyttelse.
Jeg vil som sagt ikke gentage punkterne i lovgivningen, men jeg vil specielt lykønske fru Kuhn og hendes kolleger i Parlamentet med deres arbejde. For en gangs skyld vil jeg også rose Kommissionens tjenestegrene. Da jeg præsenterede dette direktiv, fortalte jeg dem, at det aldrig ville blive godkendt. I de tre år er det faktisk lykkedes os at samarbejde på en sådan måde, at direktivet endelig er blevet godkendt. Det er en god arv til det næste Parlament og den næste Kommission.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Civilbeskyttelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0124/99) af González Álvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets beslutning om indførelse af et EF-handlingsprogram for civilbeskyttelse (COM(98)0768 - C4-0072/99-98/0354(CNS)).

González Álvarez
Hr. formand, jeg tror ikke, at nogen på dette tidspunkt er i tvivl om behovet for et nyt fællesskabshandlingsprogram - i dette tilfælde til år 2004 - til fordel for civilbeskyttelse, selvom der i salen faktisk ikke er megen entusiasme for dette program.
Hvis man tager hensyn til, at de såkaldte »natur«-katastrofer - jeg ville nu ikke altid betragte dem som skabt af naturen - i 1998 har været skyld i 50.000 dødsfald og 12, 4 billioner pesetas i tab (oversvømmelser, brande, orkaner - som Mitch - eller miljøkatastrofer - jeg mindes altid Doñana, som stadig ikke er glemt og har problemer, er det blevet absolut nødvendigt, at organisationerne for civilbeskyttelse spiller en vigtig rolle i hver af disse katastrofer, især hvis disse organisationer fungerer godt, hvis deres personale er godt uddannet og samtidigt udgør en del af et fællesskabssamarbejdsnet.
I de ændringsforslag som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har vedtaget med med et stort flertal - et vigtigt flertal - er man gået i dybden med nogle af punkterne fra det forslag, som Kommissionen har fremlagt, og som vi mener er vigtige:
a)Der er brug for en større og mere effektiv udvikling af samarbejdet mellem medlemsstaterne, for der er ikke tilstrækkeligt samarbejde.b)Der skal bidrages til, at beskyttelsen af personer og goder opfølges af et bedre og mere intelligent forhold til naturen, der gør det muligt at undgå undgåelige katastrofer. Mange af dem er undgåelige.c)Der bør udtrykkeligt refereres til de isolerede og ultraperifere regioner og til de problemer, som de lider af på grund af deres geografiske, orografiske og sociale forhold. I sidste uge mødtes vores gruppe i Madeira og vi fik mulighed for at besøge nogle isolerede landsbyer. Med de problemer, som landsbyen har med at få sine landbrugsprodukter ud derfra og de problemer, som vi parlamentsmedlemmer havde med at nå ud til disse landsbyer, så forstår jeg ikke, når der er en katastrofe, hvordan det er muligt at klare den uden tilstrækkelige midler. Nogle kolleger, som kom fra Acorerne, kunne ikke engang tage direkte til Madeira. De var nødt til at tage fra Acorerne til Lissabon - 1300 kilometer - og fra Lissabon til Madeira - 900 kilomenter - og skulle altså foretage en meget lang rejse for at deltage i gruppens arbejde, som i dette tilfælde beskæftigede sig med de ultraperifere regioners problemer. Derfor er det absolut vigtigt at være mere opmærksom på de problemer, som disse regioner har.d)Det understreges, hvor vigtigt det er, at befolkningen uddannes, således at den kan bidrage til sin egen selvbeskyttelse. Her medtages ligeledes de miljømæssige nødsituationer. Jeg kan ikke glemme nogle af de miljømæssige nødsituationer i mit land og ligeledes i resten af Europa.e)Vi fremhæver nødvendigheden af at foretage bestræbelser på nationale, overregionale, regionale og lokale niveauer hvad angår forebyggelse, samarbejde og udveksling af erfaringer.f)Og vi foreslår at opspore og undersøge årsagerne til katastroferne og offentliggøre konklusionerne af denne undersøgelse, således at de kan være til nytte for forebyggelsen.Vi ratificerer Europa-Parlamentets holdning hvad angår udvalget, der er nødvendigt for at udføre programmet, som bør have rådgivende karakter, og vedtager således Budgetudvalgets ændringsforslag, som foreslår, at udvalget skal være mere gennemsigtigt og tildeles en større deltagelse. Derfor er vi ikke enige i ændringsforslag 24, der er fremsat af hr. Schnellhardt, som foreslår, at udvalget skal være af en anden karakter, selvom det faktisk forsvarer medlemsstaterne, herunder min egen. Men vi mener, at vi bør blive ved med at forsvare Europa-Parlamentets politik, hvad angår disse udvalg.
Vi er ligeledes enige i den nødvendige rolle, de ikkestatslige organisationer spiller.
Miljøudvalget har - selvom jeg som ordfører var i tvivl - accepteret Budgetudvalgets ændringsforslag, som handler om samarbejdet med landene, der deltager i Phare-, Tacis- og Meda-programmerne, lande i Central- og Østeuropa og fra Middelhavsområdet. Vi er ikke imod dette samarbejde, men det er rigtigt, at det bekymrer os, at et så beskedent budget på EUR 2 millioner også skal klare samarbejdet med disse lande. Imidlertid blev disse ændringsforslag fra Budgetudvalget vedtaget i Miljøudvalget, og jeg bør forsvare dem her.
Budgetudvalget giver også udtryk for sin bekymring over, at dette program har 25 % administrative udgifter. Imidlertid anerkender ordføreren til udtalelsen - jeg ved ikke, om hun er til stede - at disse administrative udgifter kan skyldes den rolle, som eksperterne spiller, tilslutningen til nettet, analyserne eller uddannelsen. Det vil sige, at det næsten er naturligt, at der er så mange administrative udgifter, selvom man burde forsøge at formindske dem.
Kort sagt, selvom dette program - som jeg sagde i begyndelsen - ikke vækker megen entusiasme, fru kommissær, så tror jeg, at det er meget vigtigt. Jeg har et godt kendskab til det arbejde, som de personer, der arbejder i de civile organisationer - nogle gange på volontørbasis - udfører. Disse organisationer findes især på stedet, og jeg tror, at vi, hvis vi samarbejder for at disse organisationer kan blive ved med at fungere, kan hjælpe til med at undgå eller mildne nogle af disse katastrofers virkninger.

Formanden
Da ingen af kollegerne deltager i forhandlingen, vil jeg gerne ønske Dem tillykke med betænkningen og sige, at den manglende interesse nok snarere skyldes konsensus end uvilje imod emnet.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg deler helt formandens bemærkninger, og jeg vil også gerne benytte lejligheden til at takke Udvalget for Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og især ordføreren, fru González Álvarez, for det arbejde, som er blevet udført, og også den interesse, som hun har udvist under behandlingen af dette forslag. Formålet med dette forslag er som bekendt, og som det også blev nævnt, at vi skal sikre, at det nuværende handlingsprogram for civilbeskyttelse, som bygger på Rådets beslutning fra 1998, der udløber den 31. december 1999, videreføres. Jeg synes også, at dette program, hvis formål er at støtte og supplere medlemsstaternes indsats inden for civilbeskyttelse, er vigtigt, og det er vigtigt at gøre det så effektivt som overhovedet muligt.
Der er stillet 23 ændringsforslag, og Kommissionen kan acceptere de 14 af dem. Vi synes, at de er med til at forbedre teksten, og de er også med til at gøre den mere klar. Nogle ændringsforslag fremhæver den erfaringsproces, der er et led i grundprincipperne i programmet, nogle opfordrer til i højere grad at inddrage borgerne og NGO'erne, og så er der endelig dem, der styrker de miljømæssige aspekter. Derfor kan vi acceptere ændringsforslag 1, 2, 3, 4, 5, 9, 10, 11, 14, 15, 18 og 22. Og så er der endelig 23, der er delvis acceptabelt, og 19, der kan accepteres i princippet. Det forholder sig sådan med ændringsforslag 19 og dele af ændringsforslag 23, at de sigter på at øge NGO'ernes deltagelse i civilbeskyttelse, og det er jeg selvfølgelig enig i, og derfor accepterer jeg det også i princippet, fordi det giver NGO'erne mulighed for at deltage i udvekslingen af eksperter.
Så er der en række andre ændringsforslag, som vi ikke er så glade for. Det er 6, 7, 8, 12, 13, 16, 17, 20, 21 og 24. Lad mig sige om nogle af dem, at de søger at forbedre samarbejdet med lande, der deltager i Phare-, Tacis- og Meda-programmerne. Det er selvfølgelig et formål, som har krav på stor sympati, men når det gælder civilbeskyttelse, så tilrettelægges samarbejdet imidlertid uden for vores handlingsprogram. I øjeblikket gennemføres to projekter under Phare og Meda, og et tredje, der muligvis skal finansieres af Tacis, er under udarbejdelse.
Jeg vil også gerne fremhæve anden del af ændringsforslag 20, for der anføres det, at pilotprojekter bør kunne finansieres med indtil 100 % i stedet for de 50 %, som er foreslået af Kommissionen, hvis det drejer sig om afsides liggende regioner. Det er vores overbevisning, at en forsvarlig budgetforvaltning også kræver et finansielt medansvar for projektdeltagerne, og derfor kan vi ikke acceptere forslaget.
Så nævnte fru González Álvarez også spørgsmålet om Budgetudvalgets bemærkninger om de administrative udgifters andel i forhold til det samlede driftsbudget, og fru González Álvarez gjorde nogle meget fornuftige bemærkninger om det. Vi er i min tjenestegren netop i færd med at undersøge dette spørgsmål, og det gælder selvfølgelig om at sikre, at disse administrative udgifter bliver holdt på et minimum, når programmet skal gennemføres.
Til slut håber jeg, at Parlamentet med sit samarbejde vil medvirke til at sikre, at det foreliggende forslag vedtages hurtigt for at sikre kontinuiteten mellem Fællesskabets igangværende handlingsprogram og det foreslåede program, der skal træde i kraft den 1. januar 2000.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forurenende emissioner fra landbrugstraktorer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0128/99) af Fitzsimons for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer til fremdrift af landbrugs- og skovbrugstraktorer og om ændring af Rådets direktiv 74/150/EØF (COM(98)0472 - C4-0512/98-98/0247(COD)).

Fitzsimons
Hr. formand, for at gøre en lang historie kort og af hensyn til de mange emner på dette plenarmøde og det sene tidspunkt, vil jeg nøjes med at fremsætte nogle få relevante bemærkninger til min betænkning, der er udarbejdet på vegne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Den handler primært om forurening af land- og skovbrug fra landbrugs- og skovbrugstraktorer.
Som vi alle har måttet sande, så er vejtrafikken og dermed luftforureningen stigende. Hver dag angriber en potentielt dødbringende cocktail af carbonmonoxid, ubrændte kulbrinter, nitrogenoxider og partikler vores næsebor og åndedrætssystem. Den Europæiske Union har derfor truffet foranstaltninger, der skal begrænse emissioner fra køretøjer. De forfines og forbedres i henhold til de seneste tekniske og videnskabelige fremskridt. Det fremgår imidlertid klart af nye undersøgelser, at emissioner fra ikkevejgående maskiner samt landbrugs- og skovbrugstraktorer også bidrager meget til luftforureningen. Dette forslag til et direktiv om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer til fremdrift af landbrugs- og skovbrugstraktorer går derfor fint i tråd med direktivet fra 1997 om emissioner fra forbrændingsmotorer til montering i mobile, ikkevejgående maskiner. Formålet med det foreslåede direktiv er både at gavne industrien og brugerne, så det er bestemt ikke ment som nogen hetz mod hverken forbrugere eller landbrugere. Direktivet skal ses som en balance mellem ønsket om ensartede forskrifter på den ene side og på den anden side ønsket om at lette Den Europæiske Unions adgang til verdensmarkedet ved at sikre, at de industrielle specifikationer i Den Europæiske Union svarer til de bredere forskrifter i regulativet af 1995 fra FN's Økonomiske Kommission for Europa.
Jeg vil opfordre Dem til at støtte denne betænkning. Den tilslutter sig primært Kommissionens holdning i udkastene til forslag. Jeg undskylder over for kommissærerne, at jeg kalder dem ind på dette sene tidspunkt.
Jeg vil gerne takke medlemmerne af Miljøudvalget for deres støtte til min betænkning i udvalget. Deres bemærkninger har som altid være konstruktive og nyttige. Miljøudvalget har haft stor betydning for det stadigt mere betydningsfulde område miljølovgivning, og det ved jeg, at vi fortsat vil have. Jeg håber, at min betænkning om forurening fra landbrugs- og skovbrugstraktorer vil bidrage til et mere rent og sikkert miljø.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, trafikken er stadigvæk en afgørende kilde til luftforurening. Hidtil har der for personbiler, lastbiler og ikkevejgående mobile maskiner været europæiske forskrifter med grænseværdier for forurenende luftarter og partikler og tilsvarende prøvningsforskrifter og typegodkendelser. Parlamentet har siden 1996 også krævet lovmæssige angivelser for landbrugs- og skovbrugstraktorer. Det er helt sikkert en succes, at vi kan drøfte det i dag, for med denne ordning ydes der et vigtigt bidrag til miljøbeskyttelsen, men også handlen med disse traktorer bliver lettere i EU-medlemslandene, hvilket også er tilfældet for europæiske producenters adgang til tredjelandenes markeder på grund af den opståede balance mellem Fællesskabets lovgivning og FN-ECE's regulativ, nr. 96. Vores gruppe takker kollega Fitzsimons for hans betænkning om dette meget komplicerede og tekniske forslag og støtter de ændringsforslag, han har fremsat.
Jeg har imidlertid endnu et spørgsmål til den fungerende kommissær her til sidst, for direktivet om røgemission 77/537 fra landbrugs- og skovbrugstraktorer gælder fortsat. Dette direktiv lægger dog et andet referencebrændstof til grund med henblik på en prøvning af emissioner end det foreliggende direktiv. Kan De bekræfte, at denne uoverensstemmelse stadig er der, og især, om det ikke er nødvendigt at tilpassse 77-direktivet til den nye lovgivning om brændstofkvalitet?

Bangemann
Hr. formand, jeg vil først gerne takke ordføreren, hr. Fitzsimons, ikke kun for arbejdet med betænkningen, men også for hans præcise fremlæggelse i aften. Vi fastlagde grænseværdier for emissioner af forurenende stoffer fra motorer i mobile maskiner generelt allerede i marts 1998, og målet er nu også at lade disse grænseværdier gælde for landbrugstraktorer. Det gælder så også for prøvningsforskrifter til reduktion af emissioner af forurenende stoffer. På denne måde ville vi opnå en ligeværdighed med de allerede eksisterende ordninger.
Parlamentet har fremsat fem ændringsforslag. Ændringsforslag 1 og 3 kan vi acceptere, derimod ikke ændringsforslag 2. Her foreslås det, at Kommissionen i år 2002 fremsætter et andet forslag til skærpelse af grænseværdierne. Det anser vi ikke for nødvendigt og heller ikke for acceptabelt, for på det tidspunkt ville grænseværdierne i dette direktiv først lige være blevet gennemført af medlemslandene. Der skal også tages hensyn til, at tidsplanen for overholdelsen af grænseværdierne i dette direktiv bør forløbe parallelt med tidsplanen i direktivet for mobile maskiner, det vil altså sige i år 2004.
Desuden bør der ved skærpelsen af grænseværdierne også tages højde for den disponible teknologi og især det princip, som Parlamentet har anerkendt, og som vi har foreslået ved alle miljøforanstaltninger, nemlig princippet om costbenefitforholdet. Det vil sige, at vi ikke bare kan sige ud i den blå luft, at vi fortsat vil skærpe dem.
Ændringsforslag 4 er heller ikke acceptabelt. Det vedrører tilpasningen til den tekniske udvikling under rammedirektiv 74/150. Dette direktiv revideres for øjeblikket fuldstændigt. Derfor tror vi ikke, at det er rigtigt at fremsætte og vedtage ændringsforslag i særdirektiver nu. Heller ikke ændringsforslag 5 er acceptabelt for os. Det giver heller ikke nogen mening længere, fordi det foreliggende kommissionsforslag præcist overtager både trin 1 og trin 2 i direktiv 97/68 om emission af forurenende luftarter og partikler fra ikkevejgående mobile maskiner. Dette ændringsforslag er altså egentlig blevet forældet.
Nu til det spørgsmål, som fru Schleicher har stillet, jeg ved ikke, til hvem. Jeg er her som konstitueret kommissær, jeg er ikke fungerende kommissær, det er en fejltagelse! Kommissionen er efter sin tilbagetræden fortsat fuldt aktiv i alle sine rettigheder og pligter, og det er jeg også. Jeg ved altså ikke, om De har rettet spørgsmålet til mig, men det formoder jeg nu engang. Dette spørgsmål har to aspekter, for det første homologisering, hvor sådanne forskrifter om brændstof gælder, og for det andet prøvning af, om sådanne forskrifter overholdes i praksis. Vi mener, at vi hidtil har haft en god praksis sammen med medlemslandene i forbindelse med homologiseringen, og man vil også finde en eller anden fornuftig ordning for overvågningen af, hvad der foregår i praksis. I de tilfælde skal man naturligvis tage hensyn til eventuelt andre brændstofværdier, fordi disse brændstofværdier anvendes i praksis. Ved homologiseringen kan man også komme på andre brændstofværdier. Der kan De se, Kommissionen er ikke fungerende, men er åndeligt helt til stede.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00

Levnedsmidler til særlig ernæring
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0225/99) af Sandbæk for Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 89/398/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om levnedsmidler bestemt til særlig ernæring (3607/99 - C4-0154/99-94/0076(COD)).

Sandbæk
Hr. formand, Det Europæiske Råds møde i Edinburgh opfordrede som bekendt til en forenkling af EU's lovgivning. Det er kun sket i meget ringe omfang. Men det er da i hvert fald glædeligt, at Rådet har indskrænket den oprindelige liste på 9 kategorier af levnedsmidler til særlig ernæring til 5 særdirektiver. Listen burde have været på 4, idet Parlamentet med rette i sin udtalelse ved førstebehandlingen ikke fandt, at der var belæg for at udarbejde et særdirektiv for levnedsmidler til sportsfolk. For at man kan definere et levnedsmiddel som bestemt til særlig ernæring skal det opfylde særlige ernæringsbehov hos visse kategorier af personer, som ikke kan spise almindelige levnedsmidler, enten fordi deres fordøjelse eller stofskifte er i uorden, eller fordi de i en særlig fysiologisk tilstand kan have særlig gavn af kontrolleret indtagelse af visse stoffer i levnedsmidler. Spædbørn og småbørn er en kategori for sig. Sportsfolk falder næppe ind under denne definition. Og man kan frygte, at almindelige madvarer med særlige karakteristika, som er specielt velegnede til sportsudøvere, såsom pasta og mange forskellige drikkevarer, vil blive flyttet over i særdirektivet, hvilket vil skabe forvirring for forbrugerne og direkte modarbejde den regelforenkling, som direktivet skulle fremme. Industriens interesser ser ud til at have vejet tungere end forbrugernes, når Rådet har insisteret på dette helt overflødige direktiv. Det omvendte burde naturligvis have været tilfældet, så det var hensynet til forbrugerne, der var udslaggivende.
I den forbindelse glæder det mig, at Rådet har stillet spørgsmålet om et særdirektiv for fødevarer til diabetikere i bero. Mine kolleger i Parlamentet ønskede dette direktiv, men jeg mener, at vi i dette tilfælde bør lytte til diabetikerorganisationerne, som enstemmigt har givet udtryk for, at markedsføring af og nem adgang til diabetikerprodukter skaber et falsk behov hos diabetikere. Diabetes-produkter hører faktisk overhovedet ikke hjemme i den moderne behandling af diabetes. Dels har de et højt indhold af skadeligt fedt, en mangelfuld deklaration og koster typisk op til 400 % mere end almindelige fødevarer, hvilket er en fuldstændig unødvendig og urimelig byrde at pålægge diabetikere. Det, det handler om, er en fornuftig oplysning og en rigtig og først og fremmest individuel sammensætning af kosten. Rådets kompromis om, at man nu skal indhente en udtalelse fra Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler, vil forhåbentlig resultere i, at der ikke udarbejdes et direktiv.
Og nu særdirektivet om babymad, som er grunden til, at vedtagelsen af rammedirektivet er trukket i langdrag. Jeg vil gerne først og fremmest lykønske Hiltrud Breyer med, at hun både fremsatte og fastholdt ændringsforslaget om, at babymadsprodukter skal være pesticidfri for at være omfattet af direktivet. Jeg må indrømme, at jeg ved andenbehandlingen af rammedirektivet var enig med Rådet om, at rammedirektivet ikke var den korrekte ramme for særdirektivets bestemmelser om pesticidniveauet i babymad, selvom jeg naturligvis var helt enig med Hiltrud Breyer om, at babymad skal være pesticidfri. Ikke desto mindre er det på grund af Hiltrud Breyers ændringsforslag lykkedes for Parlamentet at lægge pres både på Kommissionen og på Levnedsmiddelkomitéen. Den lange forligsprocedure, som vi har været igennem, har haft afgørende indflydelse på, at maksimumsniveauet for pesticidrester i babymad er blevet sat til 0, 01 mg pr. kg, hvilket i praksis betyder pesticidfri babymad, da det ikke er muligt at måle et lavere niveau. Hvis direktivets bestemmelser skal overholdes, vil man i praksis også kun kunne benytte økologiske varer i babymad. Det næste skridt bliver forhåbentlig, at EU så også forbedrer de økologiske landmænds muligheder for at producere de nødvendige varer på en konkurrencedygtig måde, hvilket Agenda 2000 desværre ikke gør.
Der har været en temmelig problematisk håndtering af nogle af de særdirektiver, som allerede er udstedt. Direktivet om babymad er den glædelige undtagelse. Det bør give anledning til, at vi her i Europa-Parlamentet erkender, at der også i direktiver af teknisk karakter kan være et politisk indhold, som ikke kan overlades til en ekspertkomité. Jeg håber, at Parlamentet på torsdag vil vedtage Agliettas betænkning om vilkårene for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen, sådan at succeshistorien om babymaden kan følges op af mange flere. Det er i hvert fald en god begyndelse at vedtage dette direktiv i overensstemmelse med Forligsudvalgets fælles udkast.

Liese
Hr. formand, mine ærede damer og herrer, i denne uge drøftes mange store emner her i Parlamentet: nomineringen af den nye formand for Kommissionen, Romano Prodi, Agenda 2000 og meget mere. I den forbindelse synes diætrammedirektivet, hvilket man også kan se på tilstedeværelsen her, ikke at være det vigtigste emne. Jeg tror dog, at det handler om vigtige punkter, og - fru Sandbæk har jo allerede nævnt det - et stort stridsspørgsmål var pesticider i babymad, og her handler det om spædbørns og småbørns sundhed. Jeg tror ikke, at folk ville forstå, hvis Europa blev enige om dette emne med den laveste fællesnævner, her er forsigtighedsprincippet tværtimod påkrævet. Vi i Parlamentet har altid insisteret på dette forsigtighedsprincip og har sagt, at pesticider ikke har noget at gøre i babymad, og vi har også understreget dette ved hjælp af et ændringsforslag. Jeg er meget tilfreds med resultatet - det gælder også min gruppe - fra forligsproceduren, da dette princip blev vedtaget i løbet af forligsproceduren, naturligvis ikke som bestanddel af forligsproceduren, men politisk som bestanddel af forhandlingerne.
Jeg vil gerne understrege endnu en gang, at vi i Parlamentet altid har støttet os på udsagn fra forskere, f.eks. udsagnene fra ESPEGAM, som har haft den entydige holdning, at man, så længe man ikke har nogen ADI for spædbørn, netop skal fastsætte en meget, meget streng næsten-nulværdi. Jeg vil sige tak - jeg ønsker at sige det korrekt - til den Kommission, der er trådt tilbage, men som endnu befinder sig i sit embede. Det var jo ikke helt let. Jeg mener, at man undtagelsesvis kan fremhæve hr. Bangemann som kæmper for forbrugerbeskyttelsen. Jeg beklager, at han mødte så megen modstand i begyndelsen i Kommissionen, især fra fru Bonino. Hun burde jo egentlig have kæmpet for forbrugerbeskyttelsen, men det, der varer længe, bliver godt til sidst. Vi har et godt resultat, og vi kan godkende det i morgen.

Breyer
Hr. formand, vi vil også stemme for i morgen. Jeg er meget glad for, at fru Sandbæk endnu en gang har nævnt, at det var De Grønnes ændringsforslag, der fastsatte, at spædbørns- og småbørnsernæring fremover skal være pesticidfri. Jeg mener, at det er en stor sejr for forbrugerbeskyttelsen, og det er et vigtigt bidrag til økologiseringen af landbrugspolitikken. Vi har med denne beslutning bevist, at det kan lykkes, at de højeste standarder, nemlig nuldokumentations-grænseværdien, som allerede gælder i Tyskland, kan blive til en målestok for hele EU. Vi kan nu blot håbe, at der sker en hurtig omstilling af produktionen af baby- og småbørnsmad i EU, for én ting er klar: Spædbørns- og småbørnsmad skal være fri for ethvert giftstof. Her må vi virkelig ikke harmonisere med den laveste fællesnævner, men vi skal derimod lade den højeste grad af omhu og den højeste grad af omsorgspligt virke over for de mindste i vores samfund.
Men vi håber også, at det nu er udgangspunktet for et initiativ mod ADI-konceptet på hele ernæringsområdet, især for skolebørn og unge, for ADI-konceptet fortæller jo, hvor mange pesticider en voksen kan optage. Det er ikke kun spædbørn, der gennemsnitligt optager meget mere pr. kilogram legemesvægt, men også skolebørn og unge. Nu mener jeg, at vi skal begynde at overveje hele ADI-konceptet og ved hjælp af denne succes fremover forsøge at opnå, at vi udvider det til også at gælde skolebørn og unge, for selv de mindste mængder pesticid, det er påvist, kan føre til alvorlige sygdomme hos mennesker, især hos børn.

Bangemann
Hr. formand, først vil jeg også gerne sige tak til ordføreren. Vi har af Det Europæiske Råd fået til opgave at reducere antallet af forskrifter for diætlevnedsmidler. Det er ikke lykkedes os, fordi vi har to mere nu, men vi er dog kommet frem til en vis afklaring. Jeg siger Dem ganske åbent, og det ved De jo også fra de tidligere debatter: Jeg havde hellere set, at man i det mindste havde kunnet give afkald på direktivet om levnedsmidler til sportsfolk, fordi det snarere fører til misinformation, især da det vil blive meget vanskeligt at få entydige forskrifter for de forskellige sportstyper, for det er meget forskelligt, hvilke levnedsmidler man kan foreslå til en bestemt sportstype, eller hvilke der vil være af betydning. Jeg mener heller ikke, at det ville være rigtigt at afvise resultatet af forliget i dette spørgsmål eller på grund af dette spørgsmål.
Hvad angår pesticidrester i levnedsmidler til spædbørn, har Kommissionen indtaget en helt entydig holdning, som svarer præcis til den holdning, vi er kommet frem til her til sidst. Den eneste forskel var spørgsmålet om, hvor det bør fastlægges, i særdirektivet eller i rammedirektivet. Men hvad angår det generelle spørgsmål, det faglige spørgsmål, var vi enige. Der var godt nok en diskussion i Kommissionen, men det er der jo ofte. Det er også rigtigt, at ikke alle kommissærer på forhånd kan være enige. Men vi har kæmpet os frem til den holdning, at det er rimeligt med et særligt hensyn til forsigtighedsprincippet for babyer og småbørn. Det vil sige, at denne meget lave værdi for pesticidrester gælder - vi har foreslået den, og den bliver vedtaget - selvom der ikke er videnskabelige resultater i hvert enkelt tilfælde og for hver enkelt pesticid. Vi er altså på dette punkt gået bort fra vores holdning, som vi altid bevarer, også i fremtiden, medmindre virkelig eftertrykkelige grunde taler for kun at gå frem i henhold til forsigtighedsprincippet uden videnskabelig viden, nemlig at vi ønsker at lægge sådan en videnskabelig viden til grund for vores lovgivningsmæssige foranstaltninger. Jeg anser det fortsat for rigtigt, ellers befinder man sig i en tåge, som i sidste ende heller ikke hjælper forbrugerne længere, for det fører til vilkårlighed, og på denne måde vil man heller ikke kunne hjælpe forbrugerne.
Jeg vil altså sige endnu en gang - det gælder for denne Kommission og forhåbentlig også for den næste: Hvis vi ikke længere refererer til videnskabelige resultater, er døren åbnet på vid gab for alle mulige afgørelser, og man kan egentlig overhovedet ikke længere angive, hvorfor man beslutter hvad. Forsigtighedsprincippet, som kan lade sådanne videnskabelige resultater ude af betragtning, eller som fører til resultater uden dem, er en undtagelse, som foreligger entydigt her - det har Kommissionen ligeledes støttet - men som man ikke kan anvende generelt. Jeg siger det til fru Breyer. Hun starter med skolebørn, derefter kommer de unge i puberteten, hvor det er særligt vigtigt, at de ikke udsættes for fare. Derpå kommer de 20-årige, som jo lider under, at de ikke længere kan gå på diskotek. Og så dem op til 40 år. Fra 40 år begynder det samme dilemma som ved babyerne. Dem skal man især beskytte. Altså, fru Breyer, på denne måde vil Kommissionen ikke følge Dem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Den nye fælles beslutningsprocedure
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0206/99) af Manzella på vegne af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om den fælles erklæring om den praktiske gennemførelse af den nye fælles beslutningsprocedure (EF-traktatens artikel 251).

Corbett
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at undskylde på vegne af ordføreren, der ikke kan være til stede her i salen i aften. Det er en kendt sag, at Amsterdam-traktaten udvider den fælles beslutningsprocedure fra 15 til 38 artikler under traktaten, så størstedelen af den lovgivning, der ikke vedrører landbruget, nu er underkastet den fælles beslutningsprocedure. Det betyder, at Den Europæiske Unions lovgivende magt fremover ligger hos et rigtigt tokammersystem.
Færre ved, at Amsterdam-traktaten også ændrer selve proceduren for at skabe absolut lighed mellem Parlamentet og Rådet under hele proceduren. Det er noget, som De første gang tænkte på, hr. formand, da De arbejdede med betænkningerne af Martin. Jeg var så privilegeret at arbejde sammen med Dem ved den lejlighed. De første udkast blev udarbejdet til en mulig kommende fælles beslutningsprocedure, idet der altid lægges op til lighed mellem Parlamentet og Rådet.
Nu gælder det for størstedelen af lovgivningen. Det er meget vigtigt. Det betyder, at EU's lovgivning nu skal passere to forhindringer - to kontroller af lovgivningens kvalitet og brugbarhed - inden den kan vedtages. Den skal vedtages af et flertal af de valgte regeringer i Rådet og et flertal af de direkte valgte medlemmer i Parlamentet.
Parlamentet bringer større diversitet ind i granskningen af EU-lovgivningen. I Parlamentet sidder trods alt ikke blot regeringernes ministre fra hovedstæderne i de enkelte medlemslande, men også valgte repræsentanter fra alle regioner i alle medlemsstater, fra regerings- og oppositionspartier i hele deres mangfoldighed og diversitet. Forestil Dem et øjeblik et europæisk system uden Europa-Parlamentet. Det ville være totalt domineret af diplomater, teknokrater og bureaukrater, og nu og da ville ministre flyve til Bruxelles for at forsøge at følge med i, hvad der foregår. I stedet findes der nu i det besluttende system en gruppe fuldtidsansatte repræsentanter, der i deres diversitet repræsenterer, banker på døre, telefonerer, stiller mærkelige spørgsmål, undersøger, betvivler og gransker samt vender tilbage til deres regioner for at diskutere problemer med interessegrupper, fagforeninger, arbejdsgivere, forbrugergrupper og lokale administrationer. Det er det, der sikrer fuld pluralisme, diversitet, åbenhed og demokrati i det europæiske system. Det er et enormt fremskridt for Den Europæiske Union, at man nu anerkender dette ved at give Parlamentet samme status som Rådet i den fælles beslutningsprocedure.
Der er tale om tre ændringer i forhold til den gamle procedure: elimineringen af den såkaldte negative version af tredjebehandilngen, hvor Rådet, hvis der ikke blev opnået enighed under forligsproceduren, kunne vedtage sin egen tekst og udfordre Parlamentet til at forkaste den med et absolut flertal inden seks uger. Det gav Rådet en fordel, selvom den sjældent blev brugt - Rådet prøvede det én gang, vi afviste det, og Rådet prøvede det aldrig igen. Det var ikke desto mindre en usund del af forligsproceduren. Fuld lighed hører sammen med Amsterdam-traktaten.
I henhold til Amsterdam-traktaten kan Parlamentet nu forkaste en tekst én gang for alle, hvis den ikke bryder sig om den. Det er en lettere og mere enkel procedure, der sætter Parlamentet i en stærkere position.
For det tredje er der mulighed for at nå til enighed under førstebehandlingen. Som tidligere nævnt giver disse ændringer os lighed, men det var også nødvendigt med en revision af den interinstitutionelle aftale fra 1993 om arbejdsgangen. Det glæder mig meget - og jeg må lykønske næstformændene Imbeni, Fontaine og Verde, Ken Collins, De Giovanni og den ordfører, jeg er stedfortræder for, med den tekst, de har forhandlet på plads med de andre institutioner. Det er en god tekst: praktisk og fleksibel. Den er mere vidtrækkende end teksten fra 1993, der var begrænset til forligsproceduren: Den dækker hele den fælles beslutningsprocedure. Vi må ikke glemme, at den fælles beslutningstagning oftest resulterer i aftaler uden Samrådsudvalgets indgriben, så det er en vigtig rettelse i teksten.
Teksten anerkender den praksis, at forhandlingerne ikke føres mellem 15 plus 15, men af en mindre gruppe: udvalgsformanden og ordføreren samt formanden for Rådet og Kommissionen, derefter forelægges teksten for hele Samrådsudvalget. Det giver mulighed for at vedtage tekster under førstebehandlingen, og samtidig inddrages Rådet i en dialog med os under førstebehandlingen, sådan som det har været tilfældet ved udarbejdelsen af den nye forretningsorden. Samtidig fremmes en sådan dialog på et tidligt tidspunkt.
Sidst, men ikke mindst, understøtter hele teksten Parlamentets og Rådets ligestilling. Formandskabet for Forligsudvalget udøves i fællesskab af formanden for Europa-Parlamentet og formanden for Rådet. Forligsudvalgets møder afholdes skiftevis i Europa-Parlamentet og i Rådet. Skrivelser og tekster skal undertegnes af begge formænd. Selv den juridisk-lingvistiske gennemgang skal nu foregå i et samarbejde mellem Parlamentets og Rådets jurist-lingvister. Alt dette er en anerkendelse af de to institutioners ligestilling, og som tidligere nævnt er det starten på en ny æra, hvor vi er to dele af en lovgivende myndighed på europæisk plan, der består af to kamre.

Frischenschlager
Hr. formand, hr. kommissær, vores kollega Corbett har den fortjeneste at erstatte den egentlige ordfører på så udmærket vis, og han har allerede meget udførligt skildret videreudviklingen og fremskridtene i praksis i forbindelse med den fælles beslutningsprocedure, som ligger til grund for denne betænkning. Jeg vil slet ikke komme ind på det, men blot benytte lejligheden til at gøre opmærksom på følgende: Hvor meget Amsterdam-traktaten end har bragt os videre med hensyn til den praktiske parlamentarisme, må vi dog ikke overse, at vi stadig mangler et ret stort stykke virkelig parlamentarisme i EU.
Jeg gør opmærksom på den tredje søjle, som er af særlig betydning for menneskerettighederne, for retsstaten, hvor vi ganske vist har en tidsplan gennem traktaten, men hvor den politiske diskussion om parlamentariseringen af den tredje søjle egentlig mangler. Et andet punkt: Medlemslandene anser det stadig for urimeligt, hvis landbrugspolitikken virkelig underkastes en parlamentarisk afgørelse, især på budgetområdet, og ved traktatændringen er vores medbestemmelsesret endnu meget, meget underudviklet. Jeg ville blot anføre disse punkter, fordi de er vigtige for mig. Vi ønsker en stærk europæisk union, med en stærk kommission, med et stærkt parlament, for det er pantet for en demokratisk europæisk union. En mægtig europæisk union kan kun være demokratisk, og derfor skal vi fortsætte vores bestræbelser på en parlamentarisering af Den Europæiske Union og må ikke slippe taget. Det skulle også lige nævnes kort ved denne lejlighed.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg tror faktisk, det er heldigt, at dette møde ledes af en stor ekspert i institutionelle emner, som hr. Martin er, og som hr. Corbett påpegede for et øjeblik siden. Alle vi, der har arbejdet med ham i årevis, har draget nytte af hans erfaring og jeg har personligt draget fordel af den strålende betænkning, som han fremlagde i den valgperiode, der startede i 1989, og derfor vil jeg her og nu, hvis De tillader det, hylde Dem. Jeg vil ligeledes lykønske hr. Manzella og hr. Corbett, ligesom forhandlerne fra de tre institutioner for det udmærkede arbejde, de har udført og for at have fundet et balancepunkt mellem en dynamisk udvidelse af bestemmelserne og forpligtelsen til fuldt ud at respektere traktaten.
De former, som Kommissionen er blevet enige om og formelt har vedtaget, forekommer mig at være særdeles nyttige af flere grunde. For det første fordi de giver institutionerne de nødvendige midler til, som traktaten åbner mulighed for, at afslutte enhver form for fælles beslutningsprocedure i første behandling, når blot, og det er jo logisk, man når frem til en aftale mellem disse institutioner. Der er netop i denne første fase, hvor institutionerne er i stand til fuldt ud at udøve deres magt.
For det andet fordi Kommissionen fuldt ud deltager i løbet af hele processen og især kan spille en vigtig rolle som mægler i forligsfasen. Efter min mening bør udøvelsen af dette ansvar forstærkes i fremtiden.
Og afslutningsvis kan jeg meddele Dem, at nøglen til succes i udviklingen af lovgivningsproceduren efter min mening beror på et tæt og meget flydende interinstitutionelt samarbejde. Derudover markerer denne aftale, med anvendelsen af den nye traktat afslutningen af det, vi kunne kalde prøve- eller indkøringsperioden for den fælles beslutningsprocedure og for Parlamentets rolle som medlovgiver. Succesen med den fælles beslutningsprocedure var i de første år uden tvivl et klart signal til den sidste regeringskonference om at udvide sit anvendelsesområde til næsten alle de grundliggende lovgivningsaktiviteter.
Den fælles beslutningsprocedure er nu blevet til den almindelige fremgangsmåde og Parlamentets rolle som lovgiver er blevet bekræftet. Og på denne måde tror jeg, at vi kan være tilfredse, fordi demokratiet kort sagt dermed er blevet stærkere.
Hvad angår den fælles beslutningsprocedure i Amsterdam-traktaten bør vi for det første positivt evaluere muligheden for at kunne afslutte lovgivningsproceduren i første behandling. Dette bør gøre det muligt at fremskynde beslutningstagningen inden for lovgivningen, og således komme videre ad den vej, som institutionerne udformede efter Fællesakten. På trods af undtagelserne, som stadig findes, kan vi bekræfte, at varigheden af Unionens lovgivningsprocedurer generelt er rimelig, især hvis vi sammenligner den med de nationale procedurer. Nogle gange arbejder Europa-Parlamentet faktisk hurtigere.
For det andet er det vigtigt at konstatere en forenkling af procedurerne, hvad angår forlig. Ved mangel på enighed mellem Europa-Parlamentet og Rådet falder projektet. Dette bekræfter Europa-Parlamentets ansvar, og man undgår helt unødige konflikter mellem begge institutioner.
På den anden side viser praksis, at den klausul, som gør det muligt for Rådet at gennemføre et sidste forsøg på at overvinde Europa-Parlamentets modstand, aldrig seriøst er blevet brugt. På denne måde har man ligeledes ønsket at fjerne mistilliden, der nærmest var bureaukratisk, som omgav Europa-Parlamentets evne til at træffe beslutninger.
Endelig er ophævelsen af den lille forligsprocedure et absolut nødvendigt forenklingselement. På samme måde er muligheden for at opfordre Europa-Parlamentet til at overveje et forslag, før man definitivt afviser det, ikke længere nødvendigt på grund af muligheden for at igangsætte en politisk debat mellem de politiske grupper og institutionerne i første behandling.
Imidlertid mener jeg, at det vigtigste aspekt i reformen drejer sig om udvidelsen af de emner, der besluttes ved den fælles beslutningsprocedure. Jeg ved ikke, om denne udvidelse er tilstrækkelig eller om den er ufuldstændig. På nogle konkrete områder mener jeg, at det ville være nødvendigt at gå længere. Det jeg virkelig mener er vigtigt, er accepten af Kommissionens forslag, ifølge hvilket man ikke i Fællesskabet kan vedtage en retsakt uden Europa-Parlamentets vedtagelse. Den nye traktat bekræfter, at de områder, hvor den fælles beslutningsprocedure ikke er den almindelige fremgangsmåde, i princippet er undtagelser i systemet.
Således har det fremtidige Parlament en lovgivningsopgave, som medfører et større ansvar. Samtidig forstærkes den politiske debat, hvilket igen bør forøge borgernes tillid til institutionerne, og dette er noget, som jeg i dag synes er yderst vigtigt.
Kommissionen vedtog teksten til den fælles erklæring på mødet den 9. marts. Rådet vedtog den i sidste uge, og nu er det så op til Parlamentet at vedtage den, således at de tre formænd kan bekræfte deres institutioners enighed i den fælles erklæring ved en undertegnelsesceremoni i denne uge.
Af ovennævnte grunde anmoder jeg Dem på Kommissionens vegne om at stemme for denne erklæring.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Jeg må sige, at symmetrien i, at udvalgsformanden, ordføreren og sekretariatet alle involveres i denne debat 10 år senere, appellerer til mig. På vegne af Parlamentet vil jeg gerne have ført til protokols, at jeg takker for Deres indsats, både som parlamentsmedlem og som kommissær. Vi sætter stor pris på deres indsats.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Mødet hævet kl. 23.44

